Marjutina Emīlija

19 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Balkāru un Karačaju pasakas. Lielībnieks un milži

Lielībnieks un milži

Balkāru un Karačaju pasakas

.

.

.

LAPSA UN DZIRNAVNIEKS

Vecos laikos kada aula dzīvoja dzirnavnieks. Kaut dzirnavas nebija lielas, tomēr maizes tiesa saimniekam no tam sanaca. liet tad dzirnavās pasāka ierasties zaglis: cik vecais vīrs dienā samala, tik nakti pazuda. Ko iesākt? Dzirnavnieks ilgi lauzīja galvu, līdz pēdīgi sadomāja nelūgto viesi izsekot.

Viņš palika dzirnavās pa nakti un, aizslēpies aiz miltu tīnes, gaidīja. Gaidīja krietnu laiku — acis jau lipa ciet, kad beidzot i/dzirda troksni. Viņš ieskatījas tumsa un redz: uz tīnes pusi /ogas lapsa. Tā piezagās pie tīnes, ielēca iekša un sāka ēst miltus. Dzirnavnieks pieskrēja klat un zagli noķēra. Kad viņš jau grasījās lapsu sist nost, lai no tas kažoka pašūtu sev cepuri, lapsa negaidot ierunājas cilvēka balsī:

Nenogalini mani, labais cilvēk! Būsim draugi: gan es pēcāk tev noderēšu!

Dzirnavnieks brīsniņu apsvēra un nolēma atstat lapsu dzīvu — lai mitinās tepat dzirnavās un ķer peles.

Kādudien lapsa dzirnavniekam vaicāja:

—   Saki, labais cilvēk, — ka tev palīdzēt? Ko tu visvairak velētos?

Redzi, lapsiņ, ara jau barga ziema, bet man nav cita apģērba kā tikai noplīsis bešmets[1]. Tagadiņ nenaktu par ļaunu silts kažoks.

—    Esi bez raizēm, labais cilvēk, būs tev kažoks!

Lapsa aizgāja stepē un augu dienu tur malstījas, it ka medīdama peles. Pievakarē satika deviņus vilkus. Vilki bija gaužām izbadējušies: meklēja barību. Kaut gan tiem lapsas gaļa neko lielu negaršo, tomēr, kad vēders kurkst, ir gatavi ēst arī to. Ielenkuši lapsu no visām pusēm, vilki jau gribēja rudasti saplosit gabalos. Bet lapsa izlikās, ka no šiem nemaz nebaidās, un mīlīgā balstiņā sacīja:

—    Mani brālīši! Redzu, ka esat izsalkuši, talab gribu jums palīdzēt. Ja uzklausīsiet manu padomu, dabūsiet pielocīt pilnus vēderus.

Vilki, griezdami zobus, ierūcas:

—    Saki atrak, kāds tavs padoms!

—    Sekojiet man un dariet tā, ka teikšu!

Lapsa aizskrēja pie upes, vilki — tai pakaļ.

—    Paši zināt, ka nav viegli dabūt ēdamo. Taču, kam netrūkst drosmes, tas bešā nepaliek. Kazi, tēvi un mātes jums ir stāstījuši, ka es viņiem palīdzēju grūtos laikos?

-rMēs esam gatavi uz visu! — vilki norūca.

Tad lapsa atkal sacīja:

—    Mani mīļie brālīši! Bez pacietības pie medījuma netikt. Lai iegūtu brangu medījumu, jums augu nakti vajadzēs nostāvēt ūdenī. Tiesa, ūdens patlaban ir diezgan dzestrs, tomēr vienu reizi var paciest. Rīt mazā gaismiņā šurp — pie upes — gans atdzīs dzirdināt govis. Kad tās sāks dzert, jūs varēsit sarīkot kārtīgu mielastu! Bet tagadiņ drošāk kāpiet upē!

Vilki sakapa ūdenī — purni vien rēgojās laukā. Lapsa, krastā stavēdama, tiem vēl uzsauca:

—    Bezmaz piemirsu pateikt: ūdenī jāstāv pavisam rami. Kurš pakustēsies, tas nobaidīs govis un paliks bešā. Lai aukstums jums netiktu klāt, es atstiepšu salmus.

Lapsa aizskrēja uz lauku, atstiepa salmus un pa klēpītim meta ūdenī. To padarījusi, aizdieba uz dzirnavām, bet vilki palika stāvam upē.

Naktī uznāca stiprs sals un upi tik cieši iekala ledū, ka ara palika vienīgi vilku galvas.

No rīta maza gaismiņa lapsa atveda dzirnavnieku pie upes. Vecais vīrs izvilka visus beigtos vilkus laukā un pēcāk no viņu adam pašuva sev siltu kažoku.

LĀCIS UN SUNS

Kādam zemniekam bija suns. Tas sargaja viņa maju, lopus un saimniecību. Šis suns bija uzticams draugs un krietns sargs, talab zemnieks viņu ļoti mīlēja.

Laiks nestāvēja uz vietas, un nemanot piezagās vecums. Suns vairs lāga neredzēja un nedzirdeja — naktīs gandrīz vairs nerēja. Zemnieks noskaitās: «Kālab man jābaro vecs suns, kurš vairs nejaudā kalpot?»

Ta nospriedis, padzina suni no majam.

Suns bēdīgs devās prom, kur acis rāda, līdz attapas meža. (lauru dienu viņš meklēja sev ēdamo, taču neko nevarēja sameklet. Pēdīgi notupās zem koka un žēli iekaucās. Izdzirdis suņa kaukšanu, no biezokņa izlīda lācis un vaicāja:

—    Kalab tu, sunīt, še tupi un kauc?

Suns pastastīja lācim, ka saimnieks viņu padzinis.

—    Nebēdā, sunīt, es tev palīdzēšu! — lacis mierināja.

Lacis aizgāja uz ciemu, atstiepa makten lielu aunu un atdeva

sunim.

—    Kad šo aunu apēdīsi, pagadašu vēl kaut ko, — lacis apsolīja un aizgāja.

Suns ēda ga|u labu laiku, bet, kad ta bija cauri, atsāka kaukt.

Nu lācis atstiepa vērsi. Sunim ta pietika ilgam laikam. Kad ari šī gaļa bija cauri, atkal atnaca lacis. Šoreiz viņš stipri kliboja un ar pūlēm turējās kājās. Atnācis sunim sacīja:

—    Vadzi, sunīt, tev jāatgriežas pie saimnieka, jo es vairs nespēju tev palīdzēt — esmu savārdzis. Tuvojas pļaujas laiks, un tavs saimnieks ar sievu drīz ieradīsies prosas laukā. Viņi paņems līdzi arī savu mazo delu un atstās to pie telts, bet paši dosies pļaut. Šai apkārtnē ir daudz vilku, kas var zēnam uzbrukt. Līdz šim es tos atgaiņāju, taču šobrīd nejaudāju — iešu itpūsties. Tagad uzņemies tu šo sarga lomu. Saimnieks redzēs, cik tu esi viņam ļoti uzticīgs, un atkal pieņems tevi savā pa•.parnē.

Pienāca ilgi gaidītā pļaujas diena. Visi aula ļaudis izgaja tīrumā prosu pļaut. Pēkšņi, kur gadījies, kur ne, uz lauka parāclijas vilks. Ļaudis pameta sirpjus un aizmuka kur kurais, bet vilks loba taisnā ceļā pie mazā zēna.

Zēna vecāki vaimanādami skrēja pie dēla, taču nespēja atri paskriet, jo bailes saistīja kājas.

Pēkšņi nezin no kurienes izdrazas vecais suns, paķēra bērnu aiz krekla zobos un atnesa mātei.

Saimnieks nespēja vien nopriecāties. Viņš paņēma suni atpakaļ mājās, un kopš tā laika visi atkal dzīvoja kopā. Kad zēns paaugas, viņš nekad vairs nešķīrās no sava glābēja.

Re nu, kā lācis palīdzēja sunim atgriezties mājās!

NEUZTICAMAIS DRAUGS

Kādam kalnietim bija zirgs. Tas uzticīgi kalpoja savam saimniekam un darīja visus smagos darbus. Bet saimnieks viņu slikti baroja, pie tam bieži slānīja ar pletni. Pēdīgi zirgs sadomāja saimnieku pamest.

Viendien viņš sarāva pinekli un aizauļoja tālu prom no tās vietas, kur saimnieks to bija palaidis ganīties.

Zirgs skrien pa mežu un satiek izsalkušu vilku.

—    Uz kurieni, melnīt, skriedams? — vilks vaicā.

—    Kur acis rāda, — zirgs atbild. — Esmu nolēmis aizbēgt no sava saimnieka.

—    Bet no manis gan tu neaizbēgsi! — vilks norūc. — Esmu izsalcis un gribu tevi apēst.

—    Ja esi izsalcis, tad no manis tev tik un tā nekāda kārtīga maltīte neiznāks: esmu pagalam novājējis — kauli un āda. Labāk noslēgsim draudzību un abi kopā gādāsim ēdamo. Ko nomedīsim, to sadalīsim uz pusēm.

Labi, vilks ar mieru, jo arī viņam jau izsīkuši spēki. Tā abi sāka dzīvot kopā un divatā iet medībās. Ilgu laiku viņiem nekas lādzīgs netrāpījās pa ķērienam.

Te viendien abi iet pa mežu un satiek lapsu. Vilks tūliņ lapsu noķēra un grasījās apēst. Lapsa, redzēdama, kādās sprukās ietikusi, sacīja:

—    Man rādās, pelēcīt, tu gribi mani apēst. Bet no manis tev tik un tā nekāda kārtīga maltīte neiznāks: esmu pagalam novājējusi — kauli un āda. Labāk noslēgsim draudzību un visi trīs kopā gādāsim ēdamo. Ko nomedīsim, to sadalīsim līdzīgās daļās.

Labi. Zirgs, vilks un lapsa sāka dzīvot kopā un trijatā iet medībās.

Vienreiz visi trīs devās meklēt ēdamo. Ilgi vai neilgi viņi meklēja, kas to lai zina, tikai nekas lādzīgs netrāpījās pa ķērienam. Pievakarē viņi uzgāja lielu alu un nosprieda tajā pārlaist nakti.

No rīta pamodušies ierauga: uzkritis dziļš sniegs. Ka atrast ēdamo? Vilks un lapsa nekādi nespēj izkļūt no alas laukā — tās priekšā pa nakti samēztas augstas kupenas. Zirgs izlīda arā, atkārpīja ar pakaviem sniegu, pakrimta sausu zāli un aizgāja meklēt ūdeni. Kad zirgs bija prom, vilks sacīja lapsai:

—    Kas ir, rudaste, apēdīsim zirgu!

—   Kā lai šo apēdam — mēs tak esam noslēguši draudzību! Bez tam nav iemesla viņu apēst.

—    Bet tu izdomā kādu viltību, — vilks nelikās mierā.

Lapsa brīdi padomāja, tad sacīja:

—    Labi. Kad zirgs pārnāks, saki, ka tev šodien aprit apaļi simt gadi, bet es tad sākšu izdibināt, kurš no mums ir visvecākais.

Kamēr vilks ar lapsu tā sprieda, atgriezās zirgs, atkārpīja no alas priekšas sniegu un abu sarunu noklausījās. Tad nolēma viltus draugus pārmācīt.

Līdzko zirgs iegāja alā, vilks sacīja:

—    Iekāms tu viens pats pastaigājies, es atcerējos, ka man šodien ir dzimšanas diena — aprit apaļi simt gadi.

Vilks vēl nepaguva izteikt šos vārdus, kad lapsa iesāka raudāt un slaucīt ar asti asaras.

—    Kas tev lēcies, rudaste, kālab raudi? — vilks ar zirgu vaicāja.

—    Es atminējos, draugi, ka man tieši pirms simt gadiem nomira mīļākais bērniņš, tālab arī raudu.

—   Neraudi, lapsiņ, — vilks sacīja. — Tas tak bija tik sen. Iznāk, ka tu esi par mani vecāka. Bet cik tev gadu, zirdziņ?

—    Es pats lāgā nezinu, taču māte bieži sacīja, ka manu dzimšanas dienu uzrakstījusi uz manas kreisās kājas naga. Kurš grib zināt manu vecumu, var paskatīties.

To teicis, zirgs pacēla kreiso kaju.

—    Skatieties nu!

Lapsa atrunajās:

—    Man vajas acis, tik un ta nespēšu salasīt.

Bet vilks piegaja klāt un saka aplūkot zirga kājas nagu. Te pēkšņi zirgs iespēra pelēcim pa pauri. Vilks novēlās zemē un izlaida garu.

Lapsa paluncināja. asti un izšmauca no alas, iegrimdama sniegā līdz ausīm.

Tā beidzās vilka, lapsas un zirga draudzība. Kopš tā laika mēdz sacīt: «Vilks nav zirgam draugs.»

AUNS UN KAZA

Sensenos laikos kāda aulā dzīvoja vecītis ar vecenīti. Auns un kaza — tā bija visa viņu bagātība. Taču i šos lopiņus viņi nespēja pabarot, ka klājas.

Reiz iegadījās barga ziema, bet vecīšiem aptrūkās siena. Abi gudroja, gudroja, kā izlīdzēties, lai auns ar kazu neatstieptu kājas, līdz pēdīgi nolēma palaist lopiņus laukā — kazi, paši sameklēs sev barību?

Izvadīdams aunu un kazu no pagalma, vecītis uzkara tiem kaklā pa tarbai. Viņš nosprieda: varbūt atradīsies labi ļaudis un iebāzīs tajās pa siena vīķšķim.

Auns ar kazu devās projām pa ceļu, kas veda uz meža pusi.

Viņi gāja, gāja, līdz pēkšņi ieraudzīja: uz ceļa guļ vilka galva.

Sakumā abi izbijās, bet tad kaza attapas un sacīja:

— Kas ir, aun, ieliksim vilka galvu tarbā — varbūt pēcāk noderēs!

Auns pacēla vilka galvu, ielika tarbā, un abi devas tālāk.

Viņi gāja, gāja visu garo dienu, līdz nogura un izsalka. Pievakarē iznāca meža pļaviņā. Aplaida acis apkārt. .. Tāluma ieraudzīja uguntiņu un sāka iet uz tās pusi. Piegāja tuvāk. Skatās: ap ugunskuru satupuši vilki, virs uguns pakārti divi katli — vienā katlā vārās ūdens, otra — biezputra.

Pamanījuši vilkus, kaza ar aunu izbijās ne pa jokam, taču aizbēgt jau bija par vēlu. Tad kaza mīļa balstiņa sacīja:

—    Labvakar, dārgie draugi vilki!

Ieraudzījuši kazu un aunu, vilki nopriecājas: tad ta iznāks kārtīgās vakariņas!

—    Labvakar, dārgie ciemiņi! — vecakais vilks atņēma.

Mums par prieku jūs esat ieradušies paša laika: ūdens katla

jau vārās, arī biezputra drīz būs gatava.

Vilki saka apspriesties, kuru pirmo likt katla — kazu vai aunu. Un izlēma apēst abus uzreiz.

Auns aiz bailēm tik tikko turējās kajas, bet kaza neapjuka un aunam sacīja:

—    Izņem, draugs, no tarbas vienu vilka galvu. Izvārīsim to un visi kopā ieturesim vakariņas.

Auns izvilka vilka galvu un pasniedza kazai.

Kaza paskatijas uz to, pagrozīja un sacīja:

—    Šī ir pārak maza, visiem nepietiks. Pameklē lielāku!

Nu aunam bija skaidrs, kas kazai padoma. Viņš vairakas reizes vilka no tarbas vienu un to pašu vilka galvu, bet kaza ikreiz sacīja:

—    Pameklē vēl lielāku!

Vispēdīgi kaza paņēma vilka galvu un nevērīgi to sniedza vilkiem, sacīdama:

—    Sakumam izvārīsim šo. Ja nebūsim paēduši, vārīsim otru. Mums krājumā tādas mantas ir diezgan: pietiks i mums, i jums.

Vilki saskatījas un nobijās. Viņi nosprieda, ka šis auns ar kazu medī vilkus un ka auna tarba piebāzta pilna ar vilku galvam. Tālab katrs saka prātot, kā aizmukt, iekams viņa galva nav nonākusi šai tarba.

Pirmais ierunājās vecakais vilks:

—    Aizstaigašu pēc sausās malkas: drīz šī būs cauri, bet vakariņas vēl nav izvārījušās.

To pateicis, viņš nozuda mežā.

Vilki ilgi gaidīja vecāko atgriežamies. Tad ierunājās otrs vilks:

—    Nez kāpēc mūsu vecakais nenāk atpakaļ. Iešu viņu pameklet.

Un tā visi pamanījās aizmukt.

Uz rīta pusi vilki sadzina cits citam pēdas. Pirmais ierunājās ecākais vilks:

—  Kā nu mēs ta, brāļi, izbijamies auna un kazas? Viņi tak aši atnāca, mums atlika tikai pagatavot no tiem vakariņas! Bet ,iēs aizmukām kur kurais.

Un vilki nosprieda uzmeklēt kazu ar aunu un abus apēst.

Pa tam auns ar kazu sēdēja zem ozola pie ugunskura un gatavojās iebaudīt biezputru. Te skatās — atgriežas vilki. Ko iarīt? Abi uzrāpās kokā.

Vilki sanāca zem ozola: rūc un aiz izsalkuma griež zobus.

Auns, to dzirdēdams, tik stipri sāka drebēt, ka nenoturējās un nokrita zemē.

Kaza redz — jāglābj auns, un skaļā balsī iebļāvās:

—    Tu gan esi varens auns! Malacis! Turi vilkus ciet, kamēr es nokāpšu!

Izdzirduši šādu bargu kazas valodu, vilki nobijās un aizlaidās lapās.

Bet auns ar kazu apēda atlikušo biezputru un gaja savu ceļu tālāk.

LAPSA UN PAIPALA

Vecos laikos reiz satikas lapsa ar paipalu un abas sadraudzējās.

Kādudien lapsa sāka lielīties:

— Agrāk gan šeit bija jauka dzīve. Es mielojos tikai ar treknu vistas gaļu, dzīvoju lielā pārticībā — un man neka netrūka. Bet tagadiņ šai pusē valda nabadzība: nav nedz treknu, nedz liesu vistu. Augu nedēļu neko neesmu baudījusi — visas apkārtnes vistu kūtiņas tukšas. Tiesa, palicis vēl viens gailis, bet to nekādi nespēju nočiept. Un cik šis gailis brangs! Tu, paipaliņ, droši vien man negribēsi ticēt, bet gailis no tiesas ir krietna auna lielumā. Un nobarojies tik trekns, ka ar pūlēm uzlec uz zedeņu žoga, lai nodziedātu: «Kikerikū!» Šo gaili saimnieks modri sargā. Iekāms palaimēsies gaili nočiept, es pagalam novājēšu. Paipaliņ, palīdzi, pabaro mani vienalga ar ko! Par vistas gaļu es vairs neuzdrīkstos ne sapņot!

Paipala viņai atbildēja:

—    Apsolu, lapsiņ, ka driz tu dabūsi pieēsties pilnu vēderu. Sieva, varda Kizaja, šodien sadomājusi nopļaut savu kviešu druvu un palīgos saaicinājusi aula sievas. Kamēr sievas pļauj, Kizaja jau pagatavojusi viņām gardu maltīti — sacepusi pulka pladiņu un gaļas pīrāgu. Viņa drīz nesīs tos pļāvējām. Tad mēs abas varēsim pamieloties.

Lapsa ar paipalu paslēpās kviešos. Skatās — nāk Kizaja un nes pusdienas.

Paipala izspurdza no kviešiem un notupās sievai priekšā pie kājām.

«Kālab nenoķert tik treknu paipalu?» Kizaja nodomāja.

Viņa nolika bļodu ar pīrāgiem zemē un sāka ķerstīt paipalu. Te rādās — tā būs jau rokā, taču atkal uzspurdz gaisā un, palidojusi gabaliņu, notupstas netālu no sievas.

Pārlidodama no vienas vietas uz otru, paipala aizvilināja sievu krietni tālu no pīrāgu bļodas. Līdzko Kizaja nozuda kviešos, lapsa ķērās pie pīrāgiem. Viens, divi — viņa tos visus nolocīja, neatstādama paipalai neviena paša, pat bļodu izlaizīja un atkal paslēpās kviešos.

Kizaja ilgi dzinās paipalai pakaļ, bet veltīgi — tik un tā nespēja to noķert. Tad atcerējās pusdienas un steidza atpakaļ pie bļodas. Atnāk un redz: no pīrāgiem ne vēsts. Sieva iesāka vaimanāt: ar ko lai tagadiņ pabaro pļāvējas?

Pa to laiku paipala atgriezās pie lapsas, cerēdama, ka arī dabūs pamieloties, taču lapsa viņai neko nebija pataupījusi. Lapsa laizīdamās sāka paipalai pateikties:

—    Paipaliņ, tu gan esi krietna draudzene — lai tev allahs piešķir laimi! Sen netiku tik gardi un sātīgi ēdusi. Šodien pieēdos veselai nedēļai'. Nu mēs būsim nešķiramas draudzenes. Tu mani tik brangi pabaroji, ka knapi spēju kustēties. Ja tu tagadiņ mani mazliet pabaidītu, kļūtu vieglāk elpot.

—    Labi, — atbildēja paipala. — Es lēnītiņām lidošu pa gaisu, bet tu, slēpdamās kviešos, skrien man nopakaļ. Kad došu zīmi, skrien ārā uz ceļa.

Tā nu paipala lido, bet lapsa skrien rāmā garā tai nopakaļ. Beidzās kviešu lauks, un, āre, abas jau atrodas pie tā aula, kur lapsa bija zagusi vistas.

Kads virs pamanīja rudasti un skaļā balsī iesaucās:

—    Ķeriet rudo viltnieci! Ķeriet ciet!

Saskrēja visi aula suņi. No majam atsteidzas ļaudis — citam roka runga, citam — dakšas.

Visniknākais aula suns noķēra lapsu aiz astes — aste palika viņam zobos, bet pati lapsa tomēr aizmuka.

Lapsa noslēpās biezā krūma, ar pūlēm atgūdama elpu. Necik ilgi — un atlidoja paipala, notupās uz krūma un vaicāja:

—    Nu saki, rudaste, — vai labi tevi pabaidīju?

—    Es taču pajokoju, jo domāju, ka tu tikai drusciņ mani pabaidīsi, lai atvieglotu elpošanu, bet tu bezmaz mani iedzini kapa! — To pateikusi, lapsa klupa paipalai virsū un jau sakampa zobos.

Nabaga paipalai dižen sāpēja. Viņa redz — lapsa viņu tūliņas nožņaugs. Jāizgudro, kā paglābties.

—    Saki, rudastīt, — kas šodien par dienu? — paipala negaidot ievacajās.

—    Trešdiena, — lapsa atbildēja.

Tiklīdz lapsa pavēra muti, tā paipala uzspurdza gaisā un aizlidoja.

Ta beidzās lapsas un paipalas draudzība. Ja tagad lapsa ierauga paipalu, katra ziņā grasās to noķert.

KAMIELIS UN LAPSA

Sensenos laikos reiz stepē ganījās kamielis, neviena netraucēdams un savā nodaba plūkdams zāli.

Kamieli ieraudzīja lapsa un sadomāja pamieloties ar tā gaļu. Viņa piegāja pie kamieļa un bargā balsī sacīja:

—    Kas tev atļāvis te zāli ēst? Šī zeme pieder man!

—   Atved liecinieku. Ja tas apliecinās, ka stepe pieder tev, es aiziešu, — kamielis atbildēja.

Lapsa aizskrēja meklēt liecinieku. Viņa ilgi meklēja, līdz pēdīgi satika vilku.

—    Labdien, pelēcīt! — lapsa sveicināja. — Vai negribi panašķoties ar treknu kamieļa gaļu?

—    Dikti gribu, — vilks atbildēja, zobus klabinādams.

—    Tad nāc līdzi uz stepi! Tur ganās kamielis. Tu viņam pateiksi, ka stepe pieder man. Kad kamielis pagriezīsies, lai ietu prom, klūp viņam virsū un saplosi gabalos.

Labi. Lapsa ar vilku devās uz stepi. Kamielis, ieraudzījis lapsu, vaicāja:

—    Nu, vai atvedi liecinieku?

—    Atvedu. Mans liecinieks ir pelēkais vilks, — lapsa teica.

Tagad ierunājās vilks:

—    Es jau sen dzīvoju pasaulē, un, cik atminos, šī stepe allažiņ ir piederējusi lapsai.

—    Ja tā ir taisnība, — kamielis sacīja, — tad es atstāšu šo vietu. Svešas mantas man nevajag. Arī saplūkto zāli, ko nepaguvu norīt un kas atrodas tepat mutē, gribu atdot saimniecei atpakaļ. Es tūliņās atvēršu muti, bet tu, vilciņ, izvelc zāli ārā.

Tiklīdz muļķa vilks iebāza mutē galvu, tā kamielis viņu cieši sakoda zobos.

Lapsa, to redzēdama, pabēga maliņā un sacīja:

—   Tad redz, ka izrēķinās ar tiem, kas saka nepatiesību!

BALTAIS JĒRIŅŠ

Kalnu aula reiz dzīvoja kads lāga vīrs. Viņš saprata putnu un zvēru valodu, tikai nevienam to nedrīkstēja izpaust, jo zvēru karalim lauvam bija devis vārdu. Ja viņš vārdu lauztu, zaudētu savas brīnumainās spējas.

Vienreiz šis lāga vīrs devās pasērst pie aitu ganiem, kas ganīja augstu kalnos.

Kad līdz ganu apmetnei bija atlicis mazs ceļa gabals, vīrs pēkšņi izdzirda gaudošanu: netālu aizā sarunājās vilki.

—    Šonakt, kad sacelsies stipra sniega vētra un gani baidīsies no apmetnes bāzt degunus ārā, mēs noķersim un aiznesīsim vistreknākos aunus, — sacīja vilku bara vadonis.

Vilku gaudošanu izdzirda aitu suns un ierējās:

—   Ja gans man atdotu rudā auna taukastii tad šiem vilkiem izietu plāni!

Lāga virs atnāca uz ganu apmetni. Gani viņu laipni sagaidīja, kā tas pieņemts, un ķērās gatavot cienastu. Izraudzīja vistreknāko vērsi un gribēja to ciemiņam par godu nokaut, taču vīrs viņus atturēja, sacīdams:

—    Labāk nokaujiet, vei, šo — rudo aunu!

Ciemiņa vārds ir likums. Vecākais gans nokāva rudo aunu. Izvarīja gaļu. Visi apsēdās ieturēt vakariņas. Ciemiņam pienākas labākais gaļas gabals, tālab vecākais gans sniedza lāga vīram taukasti. Ciemiņš paņēma cienastu, tad pasauca aitu suni un taukasti nometa tam priekšā. Gani izbrīnījās, taču neko neteica un pasniedza ciemiņam citu gaļas gabalu.

Pēc vakariņām visi nolikās gulēt. Lai gan ārā plosījās sniegputenis, gani aizmiga ciešā miegā. Naktī ne reizes neierējās suņi — tātad viss bija kārtībā un valdīja miers.

Uz rīta pusi vētra norimās. Gani piecēlās un redz: apkārtni klāj mīksta, balta sniega seģene, bet aplokā nevaid nedz aitu, nedz to sarga — aitu suņa.

Gani devās meklēt aitas. Necik ilgi meklējuši, tās atrada, cieši saspiedušās barā. Apkārt aitām skraidīja suns, bet turpat sniegā gulēja divi beigti vilki.

Ieraudzījuši nokostos vilkus, gani paskatījās uz aitu suni un teica:

—   Redzams, ne velti ciemiņš viņam atdeva auna taukasti. Mūsu uzticamais palīgs — suns allažiņ labi jābaro!

Gani dzina aitas uz aploku. Ciemiņš skatās — aitām nopakaļ tek maziņš, balts jēriņš. Ciemiņš piegāja jēriņam tuvāk un izdzirda, ka viena aita — jēriņa māte — mazulim vaicā:

—    Kālab tu, dēliņ, arvien atpaliec no bara?

—    Talab, ka manī glabājas visa mūsu ganāmpulka laime: ta mani nospiež un neļauj brīvi skriet līdz ar citām aitām.

Laga vīrs, iegrimis domās, soļoja aiz jēriņa.

Kad gani sadzina aitas aplokā, vecākais gans ciemiņam sacīja:

—    Paldies tev, ka vakar pabaroji mūsu aitu sargu — vilku suni. Izsalcis viņš nebūtu spējis pieveikt pelēkos laupītājus, kas izgājušo nakti uzbruka ganāmpulkam. Par to gribam tev atlīdzina! un uzdāvināt desmit vistreknākās aitas. Izraugies pats, kuras labak patīk.

—    Ja esat sadomājuši pasniegt man dāvanu, tad uzdāviniet, vei, šo balto jēriņu, — ciemiņš atbildēja.

Gani uzdavinaja lāga vīram balto jēriņu, un ciemiņš aizgāja savu ceļu tālāk. Viņš aizveda jēriņu mājās, un kopš tā laika viņa sakļā' netrūka nedz laimes, nedz mantas.

Aizritēja gari gadi. Lāga vīrs, tāpat kā agrāk, saprata zvēru un putnu valodu un nevienam par to neteica ne varda.

Reiz viņš sēdēja uz savas sakļas sliekšņa un raudzījās, ka pagalmā kašņājas vistas. Gailis, atradis prosas graudiņu, pats to neēda, bet pasauca vistu un tai sacīja:

—    Cekulīt, šekur graudiņš, apēd to!

—    Es i tāpat esmu paēdusi, — viņa atbildēja, — ēd pats!

Lāga vīram šāda gaiļa un vistas saruna izklausījās jocīga,

un viņš skaļi iesmējās. Tobrīd no sakļas iznāca viņa sieva. Tā bija dikti ziņkārīga un allaž gribēja visu zināt — ko vajag un ko nevajag.

—    Kālab tu smejies? — viņa vaicāja vīram.

—   Gailis pārāk jocīgi centās pierunāt vistiņu apēst prosas graudu.

—    No kurienes tu zini, ko kladzina vistas? Man jau agrāk šķita, ka tu saproti putnu un zvēru valodu, bet domāju, ka alojos.

Vīrs negribēja lauzt lauvam doto vārdu, tomēr uzstājīgās sievas priekšā nespēja noturēties un atzinās. Kopš tās reizes viņš zaudēja savas brīnumainās spējas saprast zvēru un putnu valodu.

LAIME, PRĀTS UN BAGĀTĪBA

Reiz Laime, Prāts un Bagātība iesāka strīdēties.

—    Es esmu vissvarīgākā, — lielīgi sacīja Bagātība.

—    Bez laimes arī bagātībai nebūs vērtības, — iebilda Laime.

—    Ja trūks prāta, tad nedz bagātība, nedz laime neko nespēs līdzēt, — sacīja Prāts.

1 S a k ļ a — Kaukāza kalniešu mājoklis.

1 — 3(>I9

Viņi ilgi strīdējās, lidz pēdīgi nolēma parbaudīt, kuram taisnība.

Visi trīs devas pasaule un, necik ilgi gājuši, satika jaunu, nabadzīgu džigitu, kas sava mazaja zemes gabaliņa seja kukurūzu.

Prāts, Laime un Bagatība apstajas.

—    Es pavēlu: lai nabaga vīra kukurūzas lauks pārklājās ar zelta gabaliņiem! —sacīja Bagatiba, paceldama roku.

Tai pašā mirkli lauks pārklājās ar spožiem dārgakmeņiem.

Bet Prāts, lai pieradītu savu pārākumu, tūliņ atstaja nabaga puisi, un tā džigits palika bez prata. Ieraudzījis zelta dārgakmeņus, viņš tos noturēja par parastiem laukakmeņiem.

—    Vai, Jautiņi mi|ie, mani piemeklēja nelaime! Uz mana kukurūzas lauka nobira akmeņu krusa! — viņš iekliedzas, skriedams to pavēstīt citiem.

Pirmo džigits satika baju — bagatu saimnieku.

«Kas puisi tik dižen satraucis? . . . Jāšu paskatīties, kada nelaime to piemeklējusi,» bajs nosprieda un aizjaja uz nabadzīgā džigita lauku.

Aizjājis ieraudzīja zelta gabalus. Izlikdamies, ka notic džigita aplamiem vārdiem par akmeņu krusu, viņš pasauca nabaga puisi un sacīja:

—    Kas ir, puis, darīsim ta. Man ir zemes diezgan, talab izlīdzēšu tev nelaimē. Tu ņem manu vislabako lauku, bet es ņemšu tavējo — ar akmeņiem nosēto.

Džigits nespēja vien nopriecāties, ka pret mazo zemes ielapiņu iemainījis tik labu lauku!

Bajs nolasīja no džigita lauka visus dargakmeņus un aizveda tos arbās, bet džigits ķērās art jauno lauku.

Tad Laime, lai pierādītu savu pārākumu, paskatījas uz nabaga džigitu un sacīja:

—    Esi laimīgs!

Kur gadījies, kur ne, pie džigita piejaja karavīru pulks.

—    Mēs jau sen meklējam sev cienīgu vadoni, — karavīri sacīja. — Tad, lūdzams, neatsaki un stājies mūsu priekšgalā.

Džigits aiz muļķības (jo prata viņam nebija) nezinaja, ko atbildēt, tāpēc palocīja galvu. Karavīri tūliņ pasniedza viņam sudraba bruņukreklu, apjoza dārgu zobenu, uzsēdinaja melnā auļotāja un aizveda līdzi. Džigits tagad izskatijas tik brašs, ka ne pazīt vairs nevarēja!

Pulks apstajas uz nakti ta paša baja aula, kurš savu lauku bija apmainijis pret nabadzīga džigita zemes ielapiņu. Šim bajam bija skaista meita — skaistaku i meklēdams nesameklēsi.

—    Kas ir, puiši, saprecināsim mūsu vadoni ar baja meitu! — karavīri nosprieda un aizsūtīja pie baja preciniekus.

Bajs piekrita. Ta džigits kļuva par viņa meitas līgavaini.

Bajs sarīkoja lepnas dzīres, saaicinaja pulka ļaužu, lai tie paskatās uz meitas līgavaini. Bet džigits i muti neatver, tikai ērmoti blenž apkart.

Tā viņš sēž vienu dienu, otru, ka ūdeni mutē ieņemis. Lai kurš no baja radiem pienāk tam klat un uzsāk valodas, šis nesaka ne varda.

—    Kāpēc līgavainis visu laiku klusē? — baja radi brinas. — Varbūt viņš neprot runāt?

Trešaja diena ari bajs noskaitas.

Bagatiba un Laime redz, ka nav vairs labi, un palūdza Pratu:

—    Atgriez, lūdzams, džigitam saprašanu!

Prāts paklausīja un atdeva atpakaļ nabaga puisim pratu. Tieši tobrīd pie džigita pienaca bajs un gribēja parunaties.

—    Saki, džigit, — viņš vaicaja, — kalab tu visu laiku klusē?

Džigits, visiem par lielu brīnumu, ierunājās:

—    Kad es biju vēl mazs puika, musu aula iebruka ienaidnieki. Iedzīvotāji visi ka viens cēlas aizstāvēties — i vīrieši, i sievieši. Bet drošsirdīgak par citiem cīnījās kads jauns džigits. Viņš viens pats pieveica gandrīz visus ienaidniekus. Kad kauja beidzās, izrādījās, ka šis jaunais džigits ir meitene, pārģērbusies vīriešu drēbēs. Ta es divas dienas klusēju un domāju: vai var šo meiteni drosmes ziņa pielīdzināt vīrietim?

Dzirdēdams šadu gudru un prātīgu sava nakama znota valodu, bajs kļuva ļoti priecīgs.

Drīz vien viņi nodzēra jautras kazas. Džigits paņēma jauno sievu un aizveda uz savu aulu.

Nepagaja ilgs laiks, kad Laime, Prāts un Bagatiba atkal satikas. Viņi vienojas, ka cilvēkam vissvarigakais tomēr ir prāts. Ja trūkst prata, tad nedz bagatiba, nedz laime neko nespēj līdzēt.

APĶĒRĪGAIS PUIKA

Senos laikos dzivoja divi brāļi. Viens dzīvoja Lejas Cegema, otrs Kalna Čegema.

Viendien jaunākais brālis sadomāja apciemot vecāko brāli. Viņš apsegloja savu ēzeli, iebēra maisa auzas un devās ceļa.

Aizjājis pie braļa, piesēja ēzeli pie zedeņu žoga netālu no vārtiņiem, bet pats iegāja sakļā. Brāļi ilgi runājās par šo un to, pēc tam izgāja ārā, lai padotu ezelim auzas. Skatās — ēzeļa nav.

Brāļi gāja ēzeli meklēt. Apstaigaja visu aulu — neatrada. Devās no aula ārā. Turpat tuvuma pletās liela pļava, kurā auga bieza un sulīga zāle. Brāļi nosprieda, ka ēzelis būs iemaldījies šajā pļavā.

Viņi devās tālāk pa ceļu un satika puiku.

—    Saki, puišel, — vai neredzēji mūsu ēzeli?

—    Kāds jūsu ēzelis izskatījas? Vai tas nebija ar kreiso aci akls, ar labo pakaļkāju klibs un uz muguras nestiepa auzu maisu?

—    Uz mata tads tas izskatījas! Tieši šo ēzeli mēs meklējam! Kur tu viņu redzēji? Uz kurieni viņš aizgaja?

—    Es šo ēzeli neesmu redzējis, — puika atbildēja.

Brāļi izbrīnījās.

—    Bet kā tu zini viņa pazīmes? Viņš tik tiešām ir ar kreiso aci akls, ar labo pakaļkāju klibs un uz muguras nes piesietu auzu maisu.

—    Kālab man mānīties? Es no tiesas jūsu ēzeli neesmu redzējis, — puika atkārtoja un aizgāja savu ceļu talak.

Brāļi sāka gudrot: no kurienes puikam zināmas visas ēzeļa pazīmes un kāpēc tas sakas, ka lopiņu neesot redzējis? Abi nosprieda: puika būs ēzeli noslēpis.

Brāļi panāca puiku un aizveda pie tiesneša.

Tiesnesjs puiku sāka pratinat, kur nobēdzinājis ēzeli, ko tik pareizi aprakstījis brāļiem.

—    Cienītais tiesnesi, es no tiesas šo ezeli neesmu redzējis!

—    Tad saki — no kurienes zini viņa pazīmes?

—    Es gāju pa ceļu un redzēju ēzeļa atstatās pēdas. Labas pakaļkājas pēda bija mazāka un solis īsāks nekā citām kājām.

Katram skaidrs, ka ēzelis ir klibs ar labo pakaļkāju. Tālāk es ievēroju, ka ceļa labajā pusē zale noplūkta un apēsta, bet kreisaja nav aiztikta. Ja ēzelis būtu redzējis zāli ari kreisajā pusē, viņš to arīdzan būtu plūcis un ēdis. Tas nozīmē, ka ēzelis ir ar kreiso aci akls. Gāju talak un redzēju: koka zaros aizķērušies i/.rauti maisa diegi, bet zem koka nobārstītas auzas. Redzams, (zēlis pie šā koka bija apstājies un paberzējies — tā auzas izbirušas.

Tiesnesis, noklausījies puikas stāstījumā, brāļiem sacīja:

— Puika tik tiešām nav redzējis jūsu ēzeli. Ja paši būsiet tikpat vērīgi ka šis puika, tad droši atradīsiet savu ēzeli.

MELIEM ĪSAS KĀJAS

Vecos laikos balkaru aiza dzīvoja divi nabadzīgi vīri. Viņi dzīvoja kaimiņos, bija lieli draugi un palīdzēja viens otram, kā varēja.

Vienam kaimiņam bija ķēve, bet nebija ratu; otram bija rati, bet nebija zirga.

Abi darīja tā: iejūdz ķēvi ratos un visur brauc kopā — gan uz mežu pēc malkas, gan uz pļavu pēc siena. Tā abi dzīvoja kauču nabadzībā, toties saticība.

Reiz vienā tveicīgā vasaras dienā abi kaimiņi brauca pēc siena. Saule cepināja ka uz pannas. Kaimiņi sadomāja atveldzēt slapēs un padzerties kalnu strauta dzestro ūdeni. Ķēves saimnieks devās pēc ūdens, bet ratu saimnieks palika gaidot. Te skatās — ķēvei atskrien kumeliņš. Ratu saimniekam ļoti gribējās tikt pie sava zirga, tālab viņš nolēma:

«Pateikšu, ka kumeliņš atskrējis maniem ratiem. Varbūt tad kumeliņš paliks man.»

Viņš piesēja kumeliņu pie ratiem, apsēdās un sāka dziedāt. Atgriezās ķēves saimnieks, ieraudzīja kumeliņu un priecīgi iesaucās:

—    Paskat, manai ķēvei atskrējis kumeliņš! Drīz varēsim braukāt divzirgu aizjūgā.

—  Maldies, mīļais kaimiņ! Kumeliņš atskrēja nevis tavai ķevei, bet maniem ratiem. Redzi, cik rāmi viņš stāv pie ratiem, bet ķēvei i nedoma klat iet!

Kaimiņi ilgi strīdējās, nekādi nespēdami vienoties. Tad noļima iet uz mežu pie zvēru tiesas.

Ratu saimnieks paņēma par aizstāvi lapsu — viņš cerēja uz ludastes viRību un attapību. Bet ķēves saimnieks izraudzījās ezi.

Uz tiesas sēdi sapulcējās dažādi zvēri. Noteiktaja laikā ieradas lacis, vilks, zaķis un lapsa.

Visi ilgi gaidīja ezi, bet nekādi nevarēja sagaidīt. Pēdīgi tiesnesis lacis atklāja sapulci un pastāstīja zvēriem par abu kaimiņu strīdu kumeliņa dēļ.

Pirmajai vārdu deva lapsai — ratu saimnieka lieciniecei. Lapsa runāja gari un plaši un runu beidza šādiem vārdiem:

—   Ja kumeliņš neiet pie ķēves, bet visu laiku stāv pie ratiem, tad viņš par savu mati atzīst ratus.

Tikko lapsa to bija pateikusi, ieradas ezis.

—    Ka nu tā, ezi, kāpēc novēloji tik svarīgu sapulci? — lapsa viņam pārmeta.

Ezis nepalika atbildi parada.

—    Es novēloju tāpēc, ka ceļa satumsa debesis un saka lieam pārslām snigt sniegs. Tikai ar pūlēm atkūlos šurp — manas sas kājeles vienā gabala stiga sniega kupenās. Lūdzu piedošanu, ka tik ilgi liku jums gaidīt, — ezis beigās sacīja.

Lapsa tūdaļ iebļāvās:

—    Kas tevi, šitādu krāpnieku, izraudzījies par liecinieku? Vai kads ir redzējis vai dzirdējis, ka vasaras vidū snigtu

sniegs?!

—   Nule tu pati, rudaste, stāstīji, ka ratiem atskrējis kumeliņš, un gribēji, lai visi tam notic. Tad kāpēc tu netici, ka vasaras vidū var uznākt ne tikai lietus, bet ari sniegs?

Lapsa šādu atbildi nebija gaidījusi.

—   Tavi vardi ir tikpat asi kā tavs kažoks, kuru tu valkā, — viņa vēl izmeta.

Zvēri saka trokšņot un strīdēties. Vispēdīgi izlēma, ka kumeliņš atskrējis ķēvei, un atdeva to ķēves saimniekam.

Pēc tam visi izklīda kur kurais, tikai netaisnais vīrs palika viens pats pie saviem ratiem.

.

LIELIBNIEKS UN MILŽI

Sensenos laikos dzīvoja kads jauns džigits. Visa balkaru zemē viņš bija izdaudzināts par neredzēti dižu stiprinieku, kam pieci vīri nespēja pretī stāties. Taču jāteic, ka šim džigitam patika lielīties; viņš nekad nepalaida garām izdevību padižoties ar savu spēku.

Reiz džigitam tēvs lika apjozt lopu laidaru ar žogu. Stiprinieks vienas dienas laikā sanesa no meža maikstis un uzslēja žogu, bet vārtus neietaisīja. Tie, saka, esot no lieka, jo katru mīļu dienu veltīgi jāvirinot! Govis tak itin viegli varot pārmest žogam pari! Džigits ta arī darīja: vakaros, saņēmis govis aiz kājām, parsvieda pāri žogam — laidarā, bet no rītiem pārsvieda atkal atpakaļ — ara, ikreiz piemetinādams:

—    Sakiet — vai ir pasaulē vēl kāds stiprāks par mani?

Viendien džigita māte, to dzirdēdama, sacīja:

—   Mīļo dēliņ, pasaulē ir daudz ļaužu, kas pulka stiprāki par tevi!

Džigits gaužām izbrīnījās. Viņš bija domājis, ka neviena nav stiprākā par viņu, tālab nolēma: «Es nespēšu mierīgi dzīvot, iekams nebūšu sameklējis to, kurš ir stiprāks par mani.»

Tā nospriedis, devās ceļā.

Viņš gāja, gāja, brizdams pa irdenām smiltīm un staigniem purvjem, mirkdams lietū un tvīkdams saules svelmē, gāja, līdz pagalam nogura, tomēr ne reizes neatskatījās atpakaļ.

Pēkšņi priekšā patrapījās grāvis. Viņš iekāpa taja, bet izrāpties vairs nejaudāja. Sēž grāvī un domā: ko tagadiņ iesākt?

Izrādās, viņš bija iekāpis vagā, kuru dzina savā tīrumā milzis. Ieraudzījis džigitu, milzis acis vien ieplēta: kā še gadījies mazs vīrelis? Viņš paņēma džigitu divos pirkstos un sacīja:

—    Aiznesīšu uz māju un parādīšu mātei un brāļiem, lai pabrīnās par šādu knīpu.

Vakarā, aiznesis džigitu mājās, milzis sacīja:

—    Paskatieties! Vai esat kādreiz redzējuši tik mazu vīreli?

Milža māte nobrīnīties vien nevarēja par dēla atradumu. Arī

brāļi brīnījās un pēdīgi, palikuši džigitu zem uzpirksteņa, norunāja:

—    Kad iekritīs vaļas brīdis, varēsim ar šo knīpu pakaitēties.

Džigits, to dzirdot, saprata: jālūko izglābties. Bet kā? Ilgi lauzīja galvu, līdz izgudroja. Naktī viņš izraka zem uzpirksteņa malas alu un pa to aizmuka.

Kadu laiku milži par džigitu nelikās zinis. Bet, kad atminējas un pacēla uzpirksteni, mazā vīreļa apakšā vairs neatrada. Viņi jutās apbēdinati un nolēma vīreli sadzīt roka. Viens milzis devās tam pa pēdām.

Ceļa gabalu, ko džigits bija noskrējis septiņu dienu laikā, milzis paveica trīs lēcienos. Teju, teju jau džigitu panāks! Te, kur gadījies, kur ne, džigitam pretim naca cits milzis. Tas vienā pašā rokā nesa deviņus vezumus sāls.

—    Paglāb mani! Man pakaļ dzenas milzis un grib nosist! — džigits lūdzās.

Tikko milzis paguva džigitu paslēpt starp sāls vezumiem, otrs milzis jau bija klāt. Abi saķērās un sāka cīkstēties. Ilgi viņi cīkstējās, tomēr beigās uzvarēja tas, kurš nesa sāli.

—    Saki — kas tevi spieda ierasties šeit, milžu zemē? — viņš vaicāja džigitam.

Džigits milzim izstāstīja, ka iedomājies sevi par visstiprāko viru pasaulē un neticējis, ka ir vēl kads stiprāks. Tālab devies ceļā, lai šādu stiprinieku satiktu.

—    Bet tagadiņ pārliecinājos, ka pasaulē ir daudz ļaužu, kas pulka stiprāki par mani, — džigits atzinās un pagriezies devās uz savu maju pusi.

ZIRGAUDZĒTĀJS CORA

Izsenis Kaukazs ir slavens ar saviem auļotājiem. Kurš izaudzē labu zirgu, to kalnieši tur lielā godā un cieņā.

Kādā aulā dzīvoja vīrs, vārdā Cora. Ļaudis viņu daudzināja par gudru un sirsnīgu cilvēku. Bez tam viņš bija labākais zirgu pazinējs visā aulā.

Cora audzēja apbrīnojamus auļotājus un tos pārdeva kalniešiem. Taču bija trīs zirgi, kurus viņš nevienam nepārdeva, jo tos mīlēja vairāk par visu pasaulē un sargāja kā savu acuraugu: viens zirgs bija baltām kājām, otrs — ar zvaigzni pierē, trešais — melns kā kraukļa spārns.

Kas nekaitētu Coram dzīvot, bet viņa sirdi nospieda viena beda — nebija bērnu. Abi ar sievu bieži sūrojas:

—    Kas mums sniegs atbalstu vecumdienas?

Pagāja gadi. Viņi joprojām dzīvoja divi vien. Kad jau bija zaudējuši visas cerības, negaidot viņiem piedzima dēls.

Cora ar sievu bija tik priecīgi un laimīgi, ka vārdos nav izsakams.

Dēls auga prātīgs un strādīgs. Līdzko iemācījās staigat, jau palīdzēja tēvam un mātei darbos: vispirms ganīja zosis, pe; tam — aitas. Bet, kad paaugās, tevs viņam uzticēja uzraudzīt zirgus un iemacīja, ka atšķirt, kurš starp zirgiem ir vislabakais auļotajs.

Vienreiz, kad Coras dēls pieguļa uzmanīja tēva zirgus, uzbruka laupītāji. Tie sasēja zēnu, aizveda talu prom no dzimtas vietas un tur pardeva kadam bagatniekam par lielu naudu. Laupītaji aizdzina arī čoras zirgus. Ta Coram palika tikai tie trīs, kurus viņš nekad neizlaida no staļļa.

Pazaudējuši vienigo dēlu, Cora ar sievu nespēja nekur rast mierinājumu. It sevišķi smagi to pardzīvoja sieva — viņa no raudāšanas gandrīz vai zaudēja acu gaismu. Bet pats Cora nenokapa no segliem — nebeidza meklēt dēlu. Kur tikai viņš nebija aizjājis, cik ļaužu izprašņajis, tomēr dēls pazudis bez pēdām.

Pagāja daudz gadu. Reiz taja aulā, kur dzīvoja Cora, ieradas tirgotāji. Viņiem iepatikas Coras zirgi.

—    Pārdod mums zirgus, — tirgotāji lūdzās. — Dosim, cik prasīsi.

Coram žēl bija šķirties no saviem mīļajiem auļotajiem. Bet tad iešāvās prata doma: ja pārdos tirgotājiem zirgus, tie aizceļos tālās zemēs, kur tos varbūt ieraudzīs viņa dēls un sapratīs, ka tēvs ir sveiks un vesels un sūta viņam palīdzību.

Ta nospriedis, Cora pardeva auļotajus.

Kas pa šo laiku bija noticis ar Coras delu? — jūs jautasit. Kur tas laiks, kopš viņu laupītaji bija aizveduši no dzimtas puses!

Kad laupītaji Coras delu pardeva bagatniekam, dēlam vajadzēja darīt visus darbus, ko saimnieks lika. Pa tam zēns bija izaudzis par staltu jaunekli.

Vienreiz Coras dels, ganīdams stepē aitu baru, atrada zirga galvaskausu.. Paņēmis galvaskausu rokas, pēc zobiem redzēja, l<a tas piederējis jaunam au|otajam. Piepeši viņš iedomaja savus vecākus, teva zirgus, dzimto aulu. Un aiz lielam skumjam (.Miuži ieraudajas.

—    Ek, bija laiks, kad tu biji jauna au|otaja galva, — grozīdams rokas zirga galvaskausu,: viņš sacīja, — bet es biju Coras mīļais dēls!

Tobrīd netālu garām jāja kads svešinieks, ģerbies dargas ilicbēs. Tas bija bagats hans. Izdzirdis Coras dēla vārdus, viņš npturēja zirgu un sacija:

—   Lai vairojas tavs ganampulks! Kalabad raudi, džigit?

Atce'rejos tēvu ar mati un dzimto aulu. Jau pagajuši trīs

KarLģadi, kopš laupitaji mani., aizveda un pardeva . ..

Saki, džigit: ko tu runāji,: aplūkodams zirga galvaskausu?

Es redzēju, ka tas piederējis brašam zirgam, talab sacīju: -Kādreiz tu esi bijis jauns aūļotajs; bet tagadiņ tavi kauli balo slēpē . . . Ari es kādreiz biju slavena zirgaudzētaja Coras mī|ais ildls, bet tagadiņ ganu svešas aitas . . .»

—    Ka tu uzzināji, ka , tas bijis jauna aujotaja galvaskauss? — svešinieks prašņaja..

To var noteikt pēc.zobiem. So prasmi man iemācīja levs —. viņš kalnos ir slavens zirgaudzetajs.

—    Iznāk, ka tu bez lielas gudrošanas proti atšķirt, kurš ir labs zirgs uņ kurš ne?

Līdz.: šim vēl neesmu kļūdījies, — atbildēja Coras dēls.

. — Ja tā, jaj man līdzi! Es.esmu hans, un man nav dēla — Iii būsi-viņa vieta. Dzivosi pārticība un goda un, kad es nomiršu, mantosi; visu manu bagātību.

—     Ka lai jāju tev līdzi, han? Es tak ganu svešas aitas, bez lam saimnieks par mani samaksajis lielu naudu. Ja viņš palaidis, tad jāšu.

Hans aizjaja pie bagatnieka, izpirka Coras dēlu un aizveda sev līdzi …

Ta Coras dels sāka dzīvot hana mājā.

Šis hans no tiesas bija pārmēru bagāts. Coras dēls tikai vēlāk dabūja zināt, ka iegūta šī bagatība: hans bieži devas sirojumos, žaga un aizdzina kalniešu labakos zirgus.

Coras dēlam tika sāpīgi, ka viņš atkal nokļuvis laupītāja rokās, tālab nolēma par katru cenu atgriezties pie tēva un mātes. Necik ilgi — un šāda izdevība radās.

Reiz hāns ataicināja pie sevis Čoras dēlu un sacīja:

—    Es drīzumā došos sirojumā. Bet pirms tam man jāsagādā labs auļotājs. Tu jāsi kopā ar mani un palīdzēsi nopirkt vislabāko zirgu.

Hāns un Coras dēls aizjāja gādāt auļotāju. Ilgi vai neilgi abi jāja, meklēdami zirgu, kas to lai zina. Viņi redzēja daudzi skaistu auļotāju, taču neviens neizpelnījās Coras dēla uz-J slavu . ..

Viendien viņi ceļā sastapa tirgotājus, kas bija apmetušies uzļ atpūtu. Kalna pakājē rindiņā stāvēja arbas, bet pie tām bija piesieti trīs auļotāji: viens baltām kājām, otrs ar zvaigzni pierē,] trešais melns kā kraukļa spārns.

Tos ieraudzījis, Coras dēls tūdaļ viņos sazīmēja tēva mīļākos zirgus. Viņš saprata arī to, ka tēvs ir sveiks un vesels unļ sūta viņam palīdzību.

Viņš ne visai skaļi hanam sacīja:

—    Sos zirgus gan tu nepalaid garam!

Hāns uzsāka ar tirgotājiem valodas.

—    Godājamie tirgoņi, cik prasāt par šiem zirgiem?

, — Mēs tos nopirkām turēšanai un ne par kādu naudu nepār-j

dosim!

Hāns ilgi nopūlējās, pierunadams tirgotājus pārdot auļotajus. Vienīgi tad, kad piesolīja četrkārt augstaku cenu un tirgo-l tāji ieraudzīja hāna cieši piebāzto naudas maku ar zeltu, viņi! bija ar mieru zirgus pārdot. Tiklīdz zirgus parveda majas, hansj pasauca Coras dēlu un sacīja:

—    Seglo zirgus! Jāsim stepē izmēģināt, cik šie vareni auļotāji, un rit pat dosimies sirojumā!

—    Šos zirgus vēl par agru izmēģināt, — Coras dēls iebildaJ — Tirgotāji viņus slikti barojuši: re, cik nabadziņi vāji un novārguši . . . Vispirms jāļauj zirgiem atpūsties un labi atkopties, tikai pēc tam var doties ceļā.

Hāns bija ar mieru. Augu vasaru Coras dēls kopa zirgus: pats baroja un aprūpēja. Bet rudenī hānam sacīja:

—   Nu var jāt stepē izmēģināt.

Aizveda auļotajus stepē. Čoras dēls sēdas katram mugura un noteica, kurš ir visatrākais un izturīgākais. Divi pirmie zirgi — baltam kajam un zvaigzni pierē — pārspēja melni — Irešo zirgu. Abus pirmos hāns paturēja sev, bet melni atdeva Coras dēlam, sacīdams:

—    Drīz dosimies sirojumā! Apnicis mājās tupēt!

Džigits neko neteica pretim. Bet, kad pienāca laiks doties ceļa, viņš hānu saka lūgties:

—    Atjauj man, hān, labāk atgriezties majas pie tēva un mālēs. Tavu gribu esmu izpildījis: sagādāju tev labus zirgus… Bet jāt sirot — uzbrukt, aplaupīt un apkaut cilvēkus — to es nespēju.

Hāns noskaitas un dusmas uzbļava:

—    Nepateicīgais! Es esmu tevi nopircis, samaksājis lielu naudu! Tagad tev vienmēr jādara tas, ko lieku!

Coras dēls neko neatbildēja, tikai palaida savu melni pilnos Mīļos. Hans laidās viņam paka| baltkaja zirga mugurā. Gandrīz jau panāca jaunekli, taču tobrīd viņi iejāja aizā, kur vajad/.eja jāt pa akmeņiem nosētu ce|u. Un baltkājis zirgs sāka atpalikt! Hāns pārsēdās otrā zirgā, kam zvaigzne pierē. Teju, teju viņš panāks melni! . . . Bet Coras dēls negaidot pagrieza savu melni taisni pretim saullēktam. Un atkal hāns palika iepakaļ!

—    Ei, Coras dēls, — hāns iesaucās, — apstājies! Atbildi līkai uz vienu jautājumu, un es atlaidīšu tevi pie tēva un mātes.

Coras dēls apturēja melni. Hāns piejāja tuvāk.

—    Saki — kālab toreiz, zirgus izmēģinot, mani auļotāji pārspeja melni, bet tagad melnis pārspēj viņus?

Zirgus izmēģinot, tie auļoja pa klaju stepi. Līdzenā vietā baltkājis allaž aizsteigsies melnim priekšā. Taču, kad mēs jā|ain pa akmeņiem nosētu ceļu un tu pārsēdies zirgā, kam zvaignie pierē, es savu zirgu pagriezu taisni pretim saullēktam. Zvaigzne nespēj stāties saulei pretī!

Hāns brīdi padomāja un nosprieda, ka viņam nav pa spēkam »Iespiest šo apķērīgo puisi pakļauties, jo tas pārāk labi pazīst :irgus.

Hāns pagrieza savu zirgu uz māju pusi, bet Coras dēls aizJija tālāk viens.

Ilgu vai neilgu laiku viņš jāja — kas to lai zina! . . . Pēdīgi

lelnis viņu atveda uz dzimto aulu. Coras dēls piejāja pie veaku saklas. Nepaguva vēl zemē nolēkt. kad melnis iezviedzās k skaļi, ka noskanēja viss auls. Cora tūliņ pazina sava mīļotā irga balsi. *

— Radas, atgriezies mūsu dēls, —viņš teica sievai.

Coras sieva izsteidzas pagalma un redz: viņas priekšā stāv lēls. kas tagad izaudzis par staltu džigitu.

Ta gudrais zirgaudzētājs Cora, lai palīdzētu dēlam izkļūt no iebrīves un atgriezties mājās, šķīrās no saviem vismīļākajiem jn labakajiem zirgiem.

Kopš ta laika tēvs, dēls un mate dzīvoja visi kopa un nekad vairs nešķīrās.

Mēs paši to nepieredzējām, par ko pasaka stāstījām; arī jums novēlam nekad nepieredzēt nebaltas dienas, bēdas un slimības!

UMARS UMARA DĒLS

Kadā kalnu aulā dzīvoja džigits. Viņš bija labs šavejs un slavens mednieks. Tikai jauneklim piemita viena nelāga īpašība: draugu priekša pārlieku lielījās, ka ša bultas allažiņ trāpot mērķī.

Ari apņēmis sievu, gribēja tas priekša padižoties ar savu šāvējā prasmi.

Līdzko pārnāk no medībām, ikreiz liek sievai nomaukt no pirksta gredzenu un turēt virs galvas, bet pats, uzvilcis loku, raida gredzena aplī bultu …

Sieva tādās reizēs drebeja aiz bailēm, taču neuzdrīkstējās vīram nepaklausīt.

Vīramate, pamanījusi, ka jauna vedekla jo dienas jo vairak dilst arā, nogaidīja brīdi, kad dēls aizjāj medībās, un iesaka vedeklu izprašņat:

—            Saki, meitiņ, — kas tev kaiš? Kālab esi tik bala un vāja? Vai tev šeit, mūsmājās, slikti klajas?

—            Nē, man pie jums klajas labi, — vedekla atbildēja, — tikai mans vīrs, līdzko pārnāk no medībām, liek man nomaukt no pirksta gredzenu i n turēt virs galvas, bet pats raida gredzena

apli bultu. Mani tad sagrabj bailes: ka tikai kādā jaukā dienā viņš nenošauj mani pašu!

Vīramāte vedeklu apmīļoja un sacīja:

—    Nebēdājies, meitiņ! Kad viņš šodien liks tev atkal turēt virs galvas gredzenu, pasaki viņam ta: «Ja tu esi tik labs šāvējs, tad pamērojies veiklībā ar Umaru Umara dēlu!»

Vedekla tā arī izdarīja.

Izdzirdis šādus sievas vārdus, džigits aizsvilās un tūliņ kā sadedzis posās ceļa.

—    Man jāatrod šis Umars un japamerojas ar viņu šaušanā, citādi nekur neradīšu sev miera!

To pateicis, džigits aizjāja pasaulē. Cik ilgi viņš jāja un cik ceļus izdrasēja — kas to zinās pateikt! Katru, ko ceļā satika, nopratināja, vai nezinot, kur atrast Umaru Umara dēlu. Pēdīgi viņš aizjāja tai aulā, kur dzīvoja Umars. Piegājis pie sakļas, džigits iesaucās:

—    Ei, vai tur kads ir?

Ciemiņam pretim iznāca sakļas saimnieks Umars un aicināja iekšā. Ciemiņu paēdināja un padzirdināja, kā klajas.

—    Saki, džigit, — kalab esi atjājis? — Umarš Umara dēls sāka viņu izvaicāt. — Ko tu šeit meklē?

—    Es neko nemeklēju, — džigits atbildēja. — Esmu ieradies, lai pārbaudītu, kurš no mums ir labāks šāvējs.

Umars Umara dēls pavīpsnādams sacīja:

—    Šodien atpūties, gan rītdien par to pagūsim pārliecināties.

Ciemiņš dega nepacietībā. Ar mokām parlaidis nakti, viņš jau agri no rīta bija saimniekam klat un lūdzās:

—    Umar, ņem savu loku! Iesim ātrāk pārbaudīt, kura bultas trapigakas!

—    Labi, iesim, ja tu tik nepacietīgs. — Umars Umara dēls bija ar mieru. — Ņem loku un šauj pirmais gaisā.

Džigits aizraidīja bultu taisni debesīs, un tā drīz vien nokrita zemē tieši pie abu kājām.

Tad uzvilka loku Umars Umara dēls un arī izšāva gaisā.

—    Tagad iesim mājās un atpūtīsimies, — viņš sacīja ciemiņam.

—    Nē, pagaidīsim. Jāredz, kurā vietā nokritīs tava bulta!

Kad mana bulta kritīs zemē, tu uzzināsi, arī mājās sēdēdams, — atbildēja Umars.

Abi aizgaja uz majam. Džigits sēd ka uz karstam oglēm un nemitigi Umaram vaiea:

Kazi, vai nav laiks tavai bultai atgriezties zemē?

— Nē, vēl nav laiks, — Umars Umara dēls rāma garā atbild.

Tā pagaja vakars, aizritēja nakts un pienāca rīts, bet Umars tikai skandina vienu un to pašu: «Nē, vēl nav laiks!» Otrā dienā, kad viņi posās sēsties pie pusdienu maltītes, sāka pūst, šņākt un svilpt stiprs vējš . . . Tur lidoja zemē Umara bulta.

Ko darīsim tālāk, labais džigit? Vai sacentīsimies šaušana vēlreiz? Varu parādīt, ko vēl es protu.

Džigits neko vairs neatbildēja, tikai patencināja Umaru Umara dēlu par laipno uzņemšanu un mācību. Tad jāja projām.

Mājās viņš pastāstīja sievai, ko bija pieredzējis, un nekad vairs viņu nebaidīja un nedižojās viņas priekšā ar savu šāvēja prasmi.

TEMĪRS DZELŽAVĪRS

Sirmā senatnē, kad tecēja medus un piena upes, kad vista gāja ciemos pie lapsas un vilks draudzējās ar aitu, kādā kalnu aulā sāka pazust ļaudis.

Šai aulā dzīvoja arī trīs brāļi. Tēvs ar māti jau bija pazuduši bez vēsts, un brāļi auga vieni paši.

Laiks nestāvēja uz vietas, brāļi izauga lieli. Abi vecākie bija klusi un bikli — neielaidās sarunās pat ar kaimiņu māju ļaudīm, talab neviens lāgā nezināja, kā brāļus vārdā saukt. Toties jaunakais brālis bija drošsirdīgs un vīrišķīgs. Viņu pazina un mīlēja viss auls un dēvēja par Temīru Dzelžavīru.

Kādā vasaras dienā brāļi devās medībās. Viņi uzkāpa augstā kalnā un tur uzcēla telti, kur pārlaist nakti. Brāļi bija noguruši, arī vakars nāca virsū, tālab nosprieda atpūsties — likties uz auss.

No rīta Temīrs Dzelžavīrs ar vidējo brāli aizgāja medībās, bet vecākais brālis palika teltī vārīt pusdienas.

Tikko pusdienas bija gatavas, kāds viņu pasauca:

—    Ei, puis!

Vecākais brālis iznaca no telts un ieraudzīja sprīdi garu vīreli ar asi garu bārdu. Vīrelis sēdēja gailim mugurā: par segliem tam bija varde, par pavadu auklam — čūskas un par pletni — ķirzaka.

—    Ko brīnies? Palīdzi nokāpt! — mazais vīrelis šņakdams pavēlēja.

Vecākais brālis briesmīgi nobijās; nebildis ne varda, viņš nocēla šausmoni no gaiļa un ienesa teltī. Te vīrelis atkal pavēlēja:

—    Esmu briesmīgi izsalcis. Pabaro mani labi žigli!

Ko vecākajam brālim atlika darīt? Viņš nolika nelūgta ciemiņa priekšā katlu ar gaļu. Nepaguva ne acu pamirkšķināt, kad ciemiņš jau visu gaļu bija notiesājis un rādīja vēl neapmierinātu ģīmi.

Uz rītdienu viņš vecākajam brālim pieteica pagatavot vairāk ēdama.

—    Tava laime, ka iedevi man paēst, citādi tevi pašu būtu aiznesis uz savu mājokli. Kurš nonāk manos nagos, dzīvs vairs projām netiek, — mazais vīrelis vēl bargi sacīja, tad uzsēdās gailim mugurā un — tik viņu redzējis!

Necik ilgi, no medībām pārnaca Temīrs Dzelžavīrs ar vidējo brāli un palūdza ēst.

—    Es neko nepaspēju pagatavot, — vecakais brālis atbildēja, — jo stipri sāpēja galva.

Temīrs Dzelžavīrs pats aši pagatavoja maltīti. Brāļi ieturējās un likās uz auss.

Nākošajā dienā mājās palika vidējais brālis. Tikko viņš bija beidzis vārīt pusdienas, kad ieradās mazais vīrelis un pieprasīja, lai šo pabarojot. Kad tas bija paēdis, uzsēdās gailim mugura un aizjāja.

Pārnāca Temīrs Dzelžavīrs ar vecāko brāli no medībām un palūdza ēst. Vidējais brālis sacīja, ka viņam stipri sāpējis vēders un tālab nevarējis pagatavot pusdienas. Atkal Temīrs pats aši pagatavoja maltīti, taču noprata, ka te slēpjas kas nelāgs.

Trešajā dienā mājās palika jaunākais brālis — Temīrs Dzelžavīrs. Tikko viņš beidza vārīt pusdienas — nepaguva ne pāvārds izdzist —, kad ieradas mazais šausmonis, jādams gaiļa mugurā. Temīrs no viņa nenobijas.

—    Nāc iekša, būsi ciemiņš, — viņš šausmonim laipni sacīja.

—    Ātrāk palīdzi nokāpt! — šausmonis uzbļāva. — Ierados nevis tavos vārdos klausīties, bet pilnu vēderu pieēsties!

Taču Temīrs necēla viņu no gaiļa, tikai pieturēja pavadu.

Pukodamies neapmierinātais ciemiņš pats norāpās no gaiļa un iegāja teltī.

—    Esmu izsalcis, pabaro mani labi žigli! — viņš pavēlēja.

Temīrs Dzelžavīrs izņēma no katla nelielu gaļas gabalu un

pasniedza šausmonim. Ciemiņš to mirklī aprija.

—    Dod vēl! — viņš pieprasīja.

Taču Temīrs vairāk nedeva. Šausmonis noskaitās, pielēca kājās, izrāva no savas bardas vienu matu un gribēja ar to sasiet Temīru Dzelžaviru. Bet jaunakais brālis paguva viņu saķert aiz bārdas. Tad izvilka no telts un piesēja pie koka.

Atgriezās no medībām vecākie brāļi. Temīrs viņus pabaroja, pēc tam sacīja:

—    Nāciet šurp! Gribu parādīt to, kura dēļ jums sāpēja galva un vēders.

Jaunākais brālis aizveda abus vecākos aiz telts. Skatās — nav nedz mazā vīreļa, nedz koka, pie kā tas bija piesiets. Vienīgi tālu mežā aizstiepjas sliede: redzams, vīrelis izrāvis koku ar visām saknēm un aizvilcis sev līdzi.

Tagad abi vecākie brāļi atziņas, ka arī iepriekšējās dienās bija Ieradies nelūgtais ciemiņš un visu aprijis, ko šie pagatavojuši pusdienām. Temīram Dzelžavīram tapa skaidrs, kāpēc pazūd aula ļaudis. Brāļi apspriedās un nolēma uz karstām pēdām sadzīt šausmoni rokā.

Visi trīs devās pa koka ievilkto sliedi, līdz nonāca pie kāda cauruma. Apspriedās, ko darīs tālāk: kurš pirmais līdīs iekšā? Vecākie brāļi atteicās, tad apņēmās līst caurumā Temīrs Dzelžavīrs. Brāļi izpina no žagariem dziļu grozu, izgrieza no brieža ādas siksnas, iesēdināja grozā jaunāko brāli un nolaida lejā. Kad grozs atsitās pret zemi, Temīrs ieraudzīja šauru taciņu, kas aizlocījās uz priekšu. Viņš devās pa taciņu, līdz nonaca pie kādām durvīm. Atvēris tās, iegāja iekšā un ieraudzīja trīs skaistules: viena raudāja, otra smējās, bet trešā dziedaja.

Pamanījušas jaunako brāli, skaistules metas viņam klat, saukdamas:

—   Vai manu, vai! Kālab šurp atnāci? Te dzīvo šausmonis! Viņš tevi nositīs un apēdīs!

—    Es šita šausmoņa nebaidos! — Temīrs Dzelžavīrs atbildēja. — Labāk pastāstiet — kālab viena no jums raud, otra smejas un trešā dzied?

Vecākā skaistule sacīja:

—    Es raudu tāpēc, ka šausmonis mani apēdīs jau šodien. Otru māsu viņš ēdīs rīt, tāpēc viņa priecājas, ka vēl varēs dzīvot vienu dienu. Bet trešā dzied tāpēc, ka viņas kārta pienāks tikai parīt.

—    Un kur atrodas pats šausmonis? — vaicāja jaunākais brālis.

—    Guļ septītajā istaba.

Temīrs Dzelžavīrs izrāva no maksts zobenu, devās uz septīto istabu. Satvēris šausmoni aiz bārdas, nocirta viņam galvu.

Skaistules tapa līksmas, savāca no visām istabām maza vīreļa bagātību, sāka bērt grozā zeltu un sudrabu.

—    Manta nekur nepazudīs. Vispirms pasakiet — kur palikuši mūsu aula ļaudis, ko nolaupījis šausmonis? — jaunākais brālis vaicāja.

Skaistules aizveda Temīru uz'pazemi un parādīja dzelzs vārtus. Šie vārti veda uz cietoksni, kam apkārt slējās augsta mūra siena. Kad Temīrs Dzelžavīrs pārkāpa pāri sienai, viņš ieraudzīja savus aula ļaudis un viņu vidū — pagalam novārdzināto tēvu un māti. Nevarīgie vecīši metās Temīram klāt, jo viņi pazina viņā savu jaunāko dēlu. Aiz prieka abi apraudājās. Priecājās arī viņu dēls. Pēc tam Temīrs Dzelžavīrs atvēra dzelzs vārtus un izlaida gūstekņus ārā. Ļaudis, raudādami prieka asaras, sanāca drošsirdīgajam džigitam apkārt un pateicās par izglābšanu.

Temīrs Dzelžavīrs kopā ar tēvu un māti, brāļiem un pārējiem atbrīvotajiem atgriezās dzimtaja aulā. Visi aula ļaudis iznāca viņus sagaidīt, pēc tam aiz lieliem priekiem sarīkoja līksmus svētkus. Temīrs Dzelžavīrs svētku reizē izdāļāja visu šausmoņa bagātību nabadzīgajiem ļaudīm un bāreņiem. Kopš tā laika aula ļaudis nekad vairs nepazina rūpju un raižu.

SVĒTĀ VIRA KAPS

Vecos laikos kādā aulā dzīvoja mulla. Viņš darīja savu darbu, ka mullam klājas: aicināja aula ļaudis uz lūgšanām, dziedinaja slimos, izvadīja pēdējā gaitā mirušos un par savu darbu ņēma krietnu samaksu. Tomēr mulla nebija apmierināts, jo domāja, ka nav vēl pietiekami bagāts.

Mullas mājās tolaik atgadījās nelaime: nosprāga viņa mīļotais ēzelis. Mulla ļoti bēdājās par beigto lopiņu, līdz pēdīgi nolēma ta:

«Aprakšu ēzeli savas sakļas priekšā, bet draudzes locekļiem pateikšu, ka pie manis ciemojās vecais, svētais šeihs, kas negaidot savārga un nomira. Nevar taču svēto vīru glabāt kopējos kapos!»

Piektdienas dienā mošejā sapulcējās ļaudis. Pirms lūgšanas mulla uzrunāja draudzes locekļus:

— Uzklausiet mani, musulmaņi! Pie manis ciemojās svētais šeihs. Viņš bija ļoti vecs, pēkšņi savārga un nomira. Es viņu apglabāju savas sakļas priekšā. Kurš vēlas tikt vaļā no grēkiem un iekļūt paradīzē, lai atnāk paklanīties svētā kapa priekšā.

Jau otra dienā pie svētā vīra kapa sāka bariem plūst svētceļnieki. Kurš ticīgais gan nevēlēsies tikt vaļā no grēkiem un iekļūt paradīzē? Lai svētais vīrs būtu žēlsirdīgāks, viņi tam ziedoja vēršus, kazas, aunus, kviešus, sviestu, sieru. Protams, visi šie ziedojumi nonāca mullas rokās. Necik ilgi — un mulla jau bija bagātākais cilvēks visā aulā. Viņš nobarojās tik resns, ka tikai ar pūlēm spēja paiet. Bet ticīgie aizvien vēl nemitējās nākt pie svētā vīra kapa un to pielūgt…

Kaimiņu aulā dzīvoja kāds nabadzīgs, bet apķērīgs džigits. Uzzinājis par šo mullu, viņš sadomāja iet pie viņa uz mošeju par skolnieku.

Džigits bija gaišu galvu, mācījās uzcītīgi, tomēr viņam, tāpat kā pārējiem skolniekiem, neklājās viegli: no agra rīta līdz vēlam vakaram vajadzēja kalt galvā korānu un dzīvot pusbadā, jo mulla savus skolniekus sūtīja lūgt žēlastības dāvanas. Ko aula ļaudis saziedoja, ar to bija jāiztiek. Cilvēks var daudz paciest — i badu, i aukstumu, bet nespēj izturēt nemitīgo kaustīšanu: mulla savus skolniekus kūla par visniecīgāko pārkāpumu.

Nespēdams to izturēt, džigits nolēma paņemt vienu mullas ezeli un aizbēgt. Uzsēdies ēzelim mugurā, viņš to trenca, cik jaudāja, lai pa to laiku, iekāms mulla apķersies, pagūtu aizjāt labi tālu. Ēzelis bija patrāpījies no treknajiem un kūtrajiem, kas nav radinats ilgai jāšanai. Tā lopiņš neizturēja ceļa grūtības un pusceļā novēlās zemē beigts …

«Patlaban mulla droši vien mani sāk meklēt,» džigits nodomaja. «Kas zina, jau dzenas pakaļ! Ja panāks — uz vietas nositis! Ko darīt?»

Viņš domaja, domāja, līdz sadomāja kritušo ēzeli aprakt lurpat ceļa malā.

Tā arī izdarīja. Izraka diezgan dziļu bedri, ievēla tajā ēzeli, aizbēra ar zemi un izveidoja kapa kopiņu, it kā te būtu apbedīts cilvēks . ..

To padarījis, džigits apsēdās pie kapa un izsalcis gudroja, ko iesākt tālāk. Tieši tobrīd garām jāja kāds vīrs. Ieraudzījis noskumušo džigitu, viņš apturēja zirgu un vaicāja:

—    Saki, jaunekli, — kāda bēda tevi nospiež?

—    Mans skolotājs — mulla man uzticēja pavadīt līdz kaimiņu aulam svēto vīru, bet viņš ceļā savārga un nomira … Es viņu apbedīju un tagadiņ, ciezdams izsalkumu, sēžu te un apsargaju kapu, — džigits atbildēja. Tad, atcerējies mullas vārdus, ko tas bija teicis mošejā ticīgajiem, piemetināja: — Kurš šā svētā kapa priekšā paklanīsies, tas pēc nāves nonāks tieši paradīzē.

—    Patlaban nevaru tev palīdzēt, jo man nekā nav. Bet es tūliņ aizjāšu uz savu aulu un atvedīšu ēdamo, pie reizes pastāstīšu aula ļaudīm par svētā vīra kapa vietu, — jātnieks samulsis sacīja un aizjaja.

Pēc kāda laiciņa jātnieks atgriezās un atveda džigitam odamo un apģērbu.

Otra dienā strīpām vien sāka plūst pie ēzeļa kapa svētceļnieki. Ticīgie nesa džigitam bagātas dāvanas, bet viņš tiem stāstīja visādas pasaciņas par «svēto šeihu».

Laiks nestāvēja uz vietas. Džigits drīz vien saprata, ka viņam nepiedien sēdēt pie ēzeļa kapa un pārtikt no ļaužu dāvanam. Tomēr atgriezties aulā neuzdrīkstējās — tur ar viņu izrēķinātos mulla. Viņš uzcēla pie upes nelielas dzirnavas un sāka tajas strādāt. Ļaudīm pavēstīja, ka esot aizņemts ar «svētā šeiha» lietu kartošanu, talab nevarot tik bieži ierasties pie viņa kapa. Taču šad un tad viņš tur parādījās un sēdēdams murmināja it kā lūgšanas vārdus.

Pēc kada laika valodas par jauno «svētā vīra kapu» nonāca līdz tā mullas ausīm. Viņš pats gribēja pārliecināties, kas tas par kapu. Atnāca un ieraudzīja savu skolnieku.

—    Tad re, kur tu esi, nelieti, mana ēzeļa zagli! Atbildi — kas tas par kapu?

Sākumā skolnieks izbijās, taču tūdaļ apķērās, kas atbildams.

—    Starp šo «svēto» kapu un tavu «svēto» kapu, mīļais mulla, nav nekādas starpības! — viņš sacīja. — Mans «svētais» ir tava «svētā» dēls!

Mulla saprata, ka prātīgāk ir necelt lielu brēku un neķildoties ar savu skolnieku, tālab bez liekas tūļāšanās devās atpakaļ uz mājām.

ĢIMENES GODS

Sensenos laikos kādā kalnu aulā dzīvoja vecs vīrs, kam bija kupla ģimene. Visi dzīvoja saticīgi, bez rūpēm un raizēm: kopā strādāja uz lauka, kopā sēdās pie pusdienu galda, kopā dalīja priekus un bēdas.

Viendien vecais vīrs piecēlās agri no rīta un izgāja ārā, lai pabarotu zirgus. Skatās: pa nakti atnākusi ziema — viss apsnidzis baltiņ balts. Dziļš sniegs klāj arī pagalmu, bet tam pāri uz vārtu pusi iemītas svaigas pēdas.

Vecais vīrs izbrīnījās: šonakt viņu sakļā neviens svešs nav nakšņojis, ari mājinieki — dēli, vedeklas, mazbērni — visi ir mājās. Vīrs nosprieda izdibināt, uz kurieni šīs svešās pēdas aizvedīs.

Viņš izgāja pa vārtiem un devās pa iemītajām pēdām. Izgājis cauri visam aulam, nonāca uz lauka, taču pēdas aizvien vēl nebeidzās. Lauka vidū auga vientuļš ērkšķu krūms. Vīrs skatās — pēdas izzūd pie šī krūma.

Vecais vīrs nostājās krūma priekšā un sacīja:

— Lūdzu, atsaucies — kas tu esi, kas šorīt no rīta izgāji no manas mājas un paslēpies šeit, šajā krūmā?

—    Es esmu tava Laime, — no krūma atsaucas. — Sadomāju atstāt tavu māju, jo gribu pāriet, vei, uz to sakļu, kas atrodas viņā aula malā. Bet, ta ka tu prati mani panākt, es izpildīšu vienu tavu vēlēšanos. Saki — ko tu visvairāk vēlētos — lopus, zemi vai greznus tērpus?

—    Mīļa Laime, lūdzama, brīsniņu pagaidi, kamēr aiziešu uz majam apspriesties ar mājiniekiem, — vecais vīrs mīļi palūdza.

—    Labi, — Laime atbildēja, — pagaidīšu, tikai ilgi nevilcinies.

Vecais vīrs aizsteidzās uz majam un izstastīja visu: ka viņus atstajusi Laime, ka viņš to panācis un ko ta likusi priekšā izvēlēties.

Lielā ģimene saka apspriesties.

—    Palūdz Laimei vairak zemes, izaudzēsim labu ražu un dzīvosim, bēdu nepazīdami, — sacīja sieva.

—    Varbūt labak palūgt labus auļu zirgus? — ieminējās vecākais dēls.

—    Nenaktu par ļaunu tikt pie grezniem, dārgiem tērpiem! — sacīja vecā vīra meitas.

Bērni saka strīdēties — katrs gribēja pieradīt, ka tieši viņa vēlēšanās ir vispareizaka.

Negaidot ierunājās visjaunaka vedekla, kuras balss nekad nebija skanējusi talak par ģimenes pavardu.

—    Ja atļauts, tad palūdziet Laimei ģimenes godu, — viņa bikli sacīja. — Lai tas nekad neatstāj mūsu majas!

—    Pareizi, meit! — vecais vīrs priecīgs atsaucas.

—    Kā es, veca, par to agrāk neiedomājos! — sacīja vīra sieva.

Nu arī pārējie apstiprināja, ka jaunākās vedeklas vēlēšanās ir vispareizākā.

Vecais vīrs aizdiedza atpakaļ uz lauku. Piegāja pie ērkšķu krūma.

—    Ilgi gan tu apspriedies ar mājiniekiem! — Laime sacīja. — Tad saki — ko viņi izvēlējās?

Un vecais vīrs sacīja:

—    Mīļā Laime, vari paņemt visu, tikai atstāj mūsu mājās ģimenes godu.

— Tad, redzams, es nevarēšu pamest tavas mājas, — noklausījusies vīra vārdus, Laime atbildēja, — jo tur, kur mājo ģimenes gods, atrodos arī es. Tālab nekur prom neiešu!

Laime atgriežas atpakaļ veca vīra mājās, un atkal viņa kuplā ģimene dzīvoja bez kādām rūpēm un raizēm.

SALTUMS

Stasta, ka senos laikos kada kalnu aula dzivojis vecītis ar vecenīti. Abi bijuši lieli savadnieki: ja viens ko teicis, otrs katra ziņa to apstrīdējis. Ja vecītis sacījis: «Kvēpi ir melni,» — vecenīte kliegusi pretī: «Nē, balti!» Ja vecenīte sacījusi: «Piens ir balts,» — vecītis kliedzis: «Ne, melns!»

Lai ko vecītis darījis, vecenīte ar to nekad nav bijusi miera, rūkusi un lamājusies. Un, jāteic, tikai talab, ka pati bijusi liela muļķe un tiepša.

Reiz rudenī vecītis nosprieda sagadat ziemai gaļu un apkava visas aitas.

Vecenīte, ieraudzījusi tukšo aitu kūti, sacīja:

—    Ko tu, vecais, izdarīji? Vai mes spēsim apēst tadu lērumu gaļas?

—    Ek, vecen, tu neka nesaproti! Ziema ši gaļa mums lieti noderēs. Atnāks saltums — visu pievāks!

Tavu brīnumu! Vecenīte mirkli apklusa un nemaz vairs nestrīdējās. Viņa gaļu izžavēja un noglabaja.

Pagaja rudens, pienāca ziema. Vecenīte neko nesaka vecītim, tikai gaidīdama gaida Saltumu.

Vienu vakaru vecenīte izgaja aiz pagalma vārtiem un redz — viņu mājai garām iet nepazīstams vīrs. Vecenīte šo tūliņ uzbilda:

—    Labvakar, labais cilvēk! Saki — vai tu neesi Saltums?

Garāmgājējs izbrīnījies apstajās. Viņš nosprieda, ka vecenīte viņu noturējusi par kādu citu, un nodomāja: «Kas ir, izjokošu veco sievu!»

—    Jā, mans vārds ir Saltums, — viņš atbildēja. — Bet kā tu mani pazini?

—    Pazinu gan. Ja tu esi Saltums, tad pievāc savu ga|u — mēs to ilgāk vairs nevaram glabāt! — vecenīte sacīja.

Šis garāmgājējs bija liels viltnieks un jokupēteris. Tam nekas nebija pretim iedzīvoties uz svešu ļaužu rēķina. Viņš vecenītei sacīja:

—1 Biju domājis gaļu paņemt citu reizi, bet, ja tu tik neganti piktojies, aiznesīšu tūliņās.

Un garāmgājējs iegāja majā. Viņš palīdzēja vecenītei sakraut gaļu lielā maisā, tad uzvēla to sev plecos un aizgāja.

Vecītis pārnāca mājās vēlu vakarā. Vecenīte pasniedza viņam vakariņas, pēc tam pastāstīja jaunumus, kas pa garo dienu bija atgadījušies aulā. Un tikai pirms gulētiešanas atminējās, ka pašu galveno aizmirsusi pavēstīt.

—    Vai zini, vecais, šodien beidzot bija atnācis Saltums un es viņam atdevu gaļu, — viņa sacīja.

—    Kāds Saltums? Par kādu gaļu tu runā?

—    Par to, kuru mēs izžāvējām. Tu tak pats teici: «Atnāks Saltums — visu pievāks!» Es šovakar izgāju aiz vārtiem un redzu: mūsu mājai garām iet kāds nepazīstams vīrs un skatās uz manu pusi. Es viņam saku: «Labvakar, labais cilvēk! Vai tu neesi Saltums?» — «Jā, mans vārds ir Saltums!» šis atbild. «Ja tu esi Saltums, tad pievāc savu gaļu — mēs to ilgāk vairs nevaram glabāt!» Es sakrāvu visu gaļu maisā, un viņš to aiznesa.

—    Tavu dumju veceni! — vecītis iebļāvās, saķerdams galvu. — Pareizi vien ir, ka tevi saukāju par muļķi! Ko mēs tagad paši ēdīsim? Vai neielāgoji, uz kuru pusi šis Saltums aizgāja?

—    Viņš aizgāja uz kaimiņu aulu, — vecenīte, atbildēja.

Vecītis uzlēca zirgam mugurā un dzinās svešiniekam pakaļ.

Ieraudzījis jātnieku, svešinieks saprata, ka vecais vīrs grib viņu panākt, tālab netaisījās nekur mukt.

Vecītim i prātā neienāca, ka šis godīgais ceļagājējs varētu būt tas pats Saltums, kas aiznesa viņa gaļu. Zaglim taču vajadzēja bēgt, ko kājas nes, bet šis iet savā nodabā, lēnām soļus likdams.

Piejājis Saltumam līdzas, vecītis sveicinaja:

—    Labdien, labais cilvēk! Vai tu ceļā nesatiki gājēju, kas aiznesa žāvētu gaļu?

—    Necik ilgi te aizsteidzās garām kāds virs ar lielu maisu uz muguras.

—    Vai es jāšus viņu panākšu?

—    Jāšus nepanāksi vis. Zirgam ir četras kajas, bet cilvēkam — divas. Kamēr zirgs paspers četras kājas, cilvēks uz savām divām jau būs gabalā.

Vecītis tapa domīgs un sacīja:

—    Tavu nelaimi! Ko tagadiņ lai daru?

—   Atstāj zirgu man un dzenies zaglim pakaļ kājām, — garāmgājējs pamācīja.

—    Pareizi! — vecītis priecīgs iesaucās. — Ta arī darīšu.

Un aiztecēja kājām pa ceļu prom. Bet garāmgājējs uzvēla

maisu zirgam mugurā un aizjāja uz savu aulu.

Otrā dienā vecītis tukšām rokām pārradās mājās, pagalam izsalcis un nopukojies. Viņš ne tikai Saltumu nebija panācis, bet piedevām bija arī zirgu pazaudējis.

Ko tagad lai iesāk?

Vecītis sāka lamāt vecenīti, kālab tā atdevusi garāmgājējam gaļu. Bet vecenīte rāja vecīti, kālab tas uzticējis svešiniekam zirgu. Tagadiņ nav nedz zirga, nedz gaļas!

Stāsta, ka vēl šobaltdien vecītis ar vecenīti strīdoties un plēšoties. Kad vecītis nosaucot vecenīti par muļķi, vecenīte tam atcērtot — nejēga!

Bet Saltums tiesājot žāvēto gaļu un smīknējot bārdā.

VILTĪGAIS CIEMIŅŠ

Kādā aulā dzīvoja bajs. Visā karačaju zemē klīda valodas, ka viņam esot ļoti skaista meita. Taču ļaudis mēļoja arī par šā baja lielo skopumu. Viņš pat ciemiņam, kas pēc kalniešu parašām jācienā ar vislabāko, kas mājā ir, nekautrējoties pasniegt tādu ēdienu, kādu pat visnabadzīgākais cilvēks kaunētos likt galdā.

Turpat kaimiņu aulā dzīvoja jauneklis, vārdā Azrets. Viņš bija visai atjautīgs un asprātīgs. Šis jauneklis nolēma skopo bagātnieku pārmācīt.

Reiz vakara Azrets aizjaja pie baja un, ka viesim klajas, no pagalma uzsauca:

—    Ei, vai ir kads maja?

Saņemt ciemiņu izsteidzas skaistule — baja meita un pavadīja viņu uz viesistabu.

Bajs lika ienest ciemiņam ūdens kruku un gabalu plāceņa ar sals šķipsniņu.

Baja meita ienesa viesistaba uz paplates ūdeni, sali un plāceni. Nolikusi to visu ciemiņa priekša, uztaisīja viņam guļvietu.

—    Kad ieturēsi vakariņas, atpūties no ceļa.

To pateikusi, baja meita aizgaja. Bet ciemiņš doma: «Palūkošu izdibināt, ko vakariņas gatavo pašam bajam.»

Viņš piezagās pie istabas, kur dzīvoja mājinieki, un ielūkojās pa logu iekšā. Ka jūs domājat, ko viņš ieraudzīja? Azrets skatās un redz: saimnieks pats nopūlas ap auna galvu, saimniece gatavo gaļas desas, bet meita cep zosi!

Daudz nepratodams, Azrets atvēra durvis un iegāja istaba. Mājinieki apjuka, tomēr visu ēdamo attapas noslēpt. Saimnieks aši apsēdās uz auna galvas, saimniece — uz desu bļodas, meita — uz zoss . . . Ari ciemiņu apsēdināja.

Visi sēž un klusē.

Tad ciemiņš, uzrunadams saimnieku, sacīja:

—    Godajamais baj! Man viesistabā palika garlaicīgi un sagribējās jums pastāstīt, ko piedzīvoju, šurp jadams.

—    Ko tad tu piedzīvoji? — bajs pikti vaicaja.

—    Ja gribi dzirdēt, klausies! Šodien, šurp jājot, ceļa malā ieraudzīju dīvainu čūsku. Galva šai čūskai bija gandrīz tikpat liela kā tā, uz kuras tu sēdi. Kad es nocirtu čūskai galvu un domāju, ka čūska jau ir beigta, ta iecirta man ar asti tik stipri, ka gandrīz novēlos no zirga, jo šī aste bija uz mata tik resna kā ta desa, kuru saimniece noslēpusi. Tad es paķēru koku un aizmetu čūsku prom. Ja meloju, varat mani noplūkt ka to zosi, kuru paslēpusi tava meita!

Ko bajam atlika darīt? Vajadzēja gribot negribot celt Azretam priekša i novārīto auna galvu, i desu, i cepto zosi.

Saimniece nepaguva ne atskatīties, kad uz galda bija palikuši tikai pliki kauliņi; mājinieki no visa cienasta nedabūja ne kripatiņas.

Tencinu jus, mīļie saimnieki, par brango cienastu! — Azrets sacīja un devas uz viesistabu.

Bajs pēc tam sacīja sievai:

—    Es paliku pilnīgi tukšu vederu. Izcep man žigli pīrāgus ar gaļu!

Baja sieva pagatavoja gaļas pīrāgus un uzlika uz oglēm, lai cepas. Kairinoša smarža izplātījās pa visu māju. Vēl mazdrusciņ — un pīrāgi būs gatavi … Te negaidot atdarījas durvis un uz sliekšņa nostājās Azrets.

—    Tu, baj, man esi tikpat ka īstenais tēvs, — viņš sacīja bajam. — Es visu vēl nepaguvu izstāstīt. Gribu ar tevi dalīties pārdomās .. .

—   Nu, klāj vaļa! — bajs teica, slepus šķielēdams uz pīrāgiem: bail, ka ciemiņš tos nepamana.

—   Tad klausies! — Azrets iesāka. — Mēs ģimenē bijām septiņi brāļi . .. Dzīvojam saticīgi: kopa strādājām uz lauka, kopa godus svinējām. Un ta to allaž darījam, iekāms bija dzīvs tēvs. Pirms miršanas tēvs mums novēlēja: «Deli, palīdziet cits citam, dzīvojiet mierā un saticībā!» Taču, līdzko tēvs nomira, mūsu majas viss sagriežas ar kajam gaisa … Re, šita. — To teikdams, Azrets paķēra biguli un sarušināja pavardā ogles.

Baja sieva plaukstas vien sasita.

—   Vai, kaut tava maja tukša paliktu! Mani pīrāgi pagalam — iejuka pelnos!

—    Izlūdzos piedošanu, — ciemiņš atvainojas. — Man nebija ne jausmas, ka tur cepas pīrāgi. Ēdiet veseli! — Un atkal aizgāja uz viesistabu.

—    Man domāt, būs jaliekas gulēt needušam, — bajs sacīja sievai. — Rīt agri no rīta izcep plāceni! Kad iesi govis slaukt, uzliec to uz oglēm, lai cepas. Kamēr izslauksi, plācenis būs gatavs … Es to paņemšu un aiziešu uz stepi, it kā aitas apraudzīt, un tur to mierīgi apēdīšu.

Gaismiņai svīstot, baja sieva piecēlās, iejauca mīklu un, ejot govis slaukt, uzlika plāceni uz oglēm cepties. Kad plācenis bija gatavs, bajs to klusiņām vēl itin karstu pabaza zem bešmeta un skaļi sacīja:

—    Iešu uz stepi apraudzīt aitas!

Te Azrets atkal kā saukts.

—     Atjauj, baj, patencināt tevi par cienastu un uz šķiršanos apskaut! — Azrets sacīja. — Tagadiņ tu man esi mīļāks par nelaiķa tēvu! — To pateicis, džigits ņēmās baju cieši jo cieši spiest sev pie krūtīm.

—    Vai, kā mani dedzina! Vai, kaut tu izčibētu! — bajs ievaimanājās aiz sāpēm. Viņam gribot negribot vajadzēja vilkt plāceni no azotes ārā un pusi atdot Azretam.

Te ciemiņš pamanīja bajam pletni un sacīja:

—    Man laiks doties ceļā, tikai nezinu, ko iesākt: jādams šurp, pazaudēju pletni.

«Lai ņem, ko vēlas,» bajs sevī nosprieda, «ka tikai ātrāk aizvācas prom,» un atbildēja:

—•. Viesistabā uz naglas karājas vēl viena pletne. Ieej un pasaki saimniecei, ka es tev to atvēlēju.

Azrets iegāja mājā un baja sievai sacīja:

—     Saimnieks man atdeva jūsu meitu par sievu. Mēs jau visu norunājām.

Baja sieva izbrīnījās: viņas vīrs nekad savu mūžu nav devis par brīvu ne sauju miltu, bet nu atdod savu vienīgo meitu bez kalima — izpirkšanas maksas! . ..

Azrets, redzēdams saimnieces izbrīnu, sacīja:

—    Ja netici, varam pavaicāt viņam pašam, kamēr nav tālu aizgājis stepē.

Abi iznāca pa vārtiem, un ciemiņš iesaucās:

—    Vadzi, baj, viņa man negrib atdot!

Bajs domāja, ka sieva negrib atdot pletni, tāpēc atbildot sauca:

—    Atdod to viņam, atdod, lai tik jāj ātrāk prom!

Azrets uzsēdināja baja skaisto meitu zirgam mugurā un aizauļoja uz savu aulu.

Vakarā pārnāca bajs un sievai vaicāja:

—    Kur mūsu meita, ka nekur nemana?

Sieva izbrīnījās:

—    Tu tak pats man liki: «Atdod to viņam, atdod!» Tā es atdevu mūsu meitu šim džigitam.

ATJAUTĪGAIS PUIKA

Kādā ciemā — kas zinās pateikt, kad tas noticis, — dzīvoja nabadzīga sieva ar dēlu. Viņiem mājā bija atlicis tikai kāds sieks kviešu graudu. Sieva nolēma tos samalt un sūtīja dēlu uz dzirnavām. Posdama dēlu ceļā, piekodināja:

—    Dēliņ, aizstaigā nu uz dzirnavām. Tikai pieraugi, neej lais dzirnavās, kur par dzirnavnieku strādā kese1 — tas ir liels viltnieks un krāpnieks.

—    Bet kā es viņu sazīmēšu? — puika vaicāja.

—    Šim dzirnavniekam nebūs bārdas. Ja redzēsi, ka dzirnavnieks ir bezbārdis, neej iekšā, bet steidzies tālāk uz nākošajām dzirnavām.

Puika paņēma graudus un devās ceļā. Nonācis pie pirmām dzirnavām, viņš ieraudzīja to priekšā stāvam vīru bez bārdas, lapēc steidzās paiet garām. Taču bezbārdis puiku apstādināja, vaicādams: — Uz kurieni, puis, iedams?

—    Uz dzirnavām. Māte mani sūta samalt kviešus.

—   Tad kālab pagāji garām manām dzirnavām?

—    Māte nevēlēja malt tais dzirnavās, kur par dzirnavnieku slradā kese.

To pateicis, puika gāja tālāk.

Bezbārdis sadomāja puiku apvest ap stūri. Viņš zināja visus ceļus, tālab pirmais aizsteidzās uz otrām dzirnavām un iznāca ļiuikam pretim. Puika, ieraudzījis bezbārdi, steidzās paiet arī šim dzirnavām garām. Taču bezbārdis viņu apstādināja, vaicādams:

—    Uz kurieni, puis, iedams?

—    Uz dzirnavām. Māte mani sūta samalt kviešus.

—   Tad kālab pagāji garām manām dzirnavām?

—    Māte nevēlēja malt tais dzirnavās, kur par dzirnavnieku slradā kese.

To pateicis, puika gaja talak.

Bezbārdis atkal sadomāja puiku pārspēt viltībā. Viņš zināja īsāko ceļu uz trešajām dzirnavām. Aizskrējis turp, iznāca puikam pretim.

Puika, ieraudzījis bezbardi, steidzas paiet dzirnavam garam. Taču bezbardis viņu atkal apstadinaja, vaicadams:

—    Uz kurieni, puis, iedams?

—    Uz dzirnavām. Mate mani sūta samalt kviešus.

—   Tad kālab pagāji garam manām dzirnavam?

—    Mate nevēlēja malt tais dzirnavās, kur par dzirnavnieku strādā kese.

—    Kur tad tu atradīsi tādas dzirnavas, kur dzirnavnieks būtu bārdainis? Šai apkaimē visi dzirnavnieki ir bez bārdas.

—    Tad es iešu atpakaļ uz pirmajām dzirnavam — tas ir vistuvāk mājām.

Un puika aizgāja atpakaļ uz pirmajam dzirnavām. Skatās — tas strādā tukšā. Iebēris dzirnavās kviešu graudus, viņš ātri tos samala un jau gribēja miltus sagrabt maisā. Te viltīgais dzirnavnieks uzbēra uz delnas miltu šķipsnu un uzpilināja virsū ūdeni, it kā gribēdams pārbaudīt, vai labs malums. Samaisījis miltus ar ūdeni, sacīja:

—    Par daudz uzlēju ūdens, jāpieber klāt milti.

Viņš piebēra klāt miltus: nu mīkla iznāca par biezu. Dzirnavnieks atkal pielēja ūdeni. Tā viņš jauca miltus ar ūdeni, līdz visi milti bija cauri. Tad puikam sacīja:

—    Kālab tev jānes mājās mīkla? Izcepsim maizi tepat.

Dzirnavnieks samīcīja mīklu, izplacināja un sāka cept maizi.

Maize izcepās garda — smaržīga, ar brūnu garoziņu. Puika paņēma karstos maizes plāceņus un sacīja:

—    Nu gan māte priecāsies, kad pārnesīšu svaigu maizi!

Taču bezbārdis nostājās durvīm priekšā un, nelaizdams

puiku ārā, sacīja:

—    Nē, tik viegli tu projām netiksi! Es samalu kviešus, iejaucu mīklu, izkurināju krāsni un izcepu maizi. Tagad noliec maizi, re, šeit, un mēs sacentīsimies neticamu stāstu stāstīšana. Kurš pastāstīs visneticamāko stāstu, tam piederēs maize.

Puika bija ar mieru.

Pirmais sāka stāstīt viltīgais kese.

—    Manas dzirnavas, ja ir vajadzīgais ūdens tecējums, pa nakti samaļ deviņus vezumus kviešu, deviņus vezumus miežu un deviņus vezumus auzu. No maisa graudu iznāk divtik miltu — tie nesaiet pat divi maisos. Vai esi dzirdējis šādu brīnumu?

—     Kas tur ko brīnīties! Paklausies, ko es tev pastastīšu, — sacīja puika. — Pavasarī, kad mūsu kaimiņš aplīdzinaja papelei zarus savas majas priekšā, viens zariņš nokrita uz ce|a. Es šo zariņu pacēlu un iedēstīju mūsmājas pagalmā. Zariņš ieauga un sāka stiepties garumā. Jaunā papele auga, auga un pa vienu vasaru izauga tik gara, ka tās galotne atspriedās debesīs. Es ļoti gribēju uzkāpt papeles galotnē, tikai nezināju, kā. Aizgāju uz smēdi un paņēmu naglas. Sadzinu tas stumbrā un pa tām tikpat ka pa trepēm uzkāpu debesīs. Tur apskatījos apkārt un ieraudzīju lielu kviešu lauku. Kvieši slējās cilvēka auguma. Man pie jostas bija piesiets sirpis. Paņēmu sirpi un sāku kviešus pļaut. Negaidot no kviešiem izskrēja lapsa. Es metu tai ar sirpi. Aukliņa, kurā sirpis bija piesiets, aptinās lapsai ap kreiso kaju, bet sirpja kāts iesprūda kājstarpi. Lapsa šaudījās pa lauku, un sirpis pats pļāva. Es knapi paguvu pļāvumu sasiet kūļos. Uz vakara pusi visi kvieši jau bija nopļauti. Nospriedu lapsu palaist vaļa. Līdzko attinu tai no kājas sirpi, tā nabadzīte novēlās zeme beigta: redzams, pļaudama pa garo dienu bija pārlieku nokususi. Man bija žēl lapsas, bet ko lai dara? Sāku dīrāt tai adu un lapsas vēderā atradu lāča lāpstiņas kaulu. Ar šo lāpstiņu sagrābu pulka graudu un kāpu zemē. Mēs abi ar māti no šiem kviešiem ilgu laiku cepām maizi; pēdējos graudus es šodien atnesu uz tavām dzirnavām samalt. Bet tas vēl nav viss. Uz lača lāpstiņas kaula bija uzrakstīti vārdi: «Viltniek, nemēģini puiku apvest ap stūri! Maize pieder viņam.» Tagad stāsts ir gala.

Kese neattapa, ko teikt. Puika paņēma maizi un jau devas pa durvīm. Tad viltnieks lūdzošā balsī ierunājās:

—    Atvēli kauču kumosiņu nokost — nomēģināt, vai garda. Jebšu pārdod gabaliņu par desmit kapeikam.

Puika lāgā negribēja bezbārdim maizi pārdot, tomēr bija vien jānogriež gabals par desmit kapeikam.

Kad puika pārnāca mājās, māte viņam vaicaja:

—    Kas nogrieza gabalu maizes?

Puika atbildēja:

—    Es to pārdevu viltīgajam dzirnavniekam par desmit kapeikām.

—    Bet kur nauda? — mate prašņaja talak.

—    Es pārdevu uz parada, — puika atbildēja.

—   Tūliņās ej atpakaļ un pieprasi no viņa naudu! — māte sacīja. Viņai bija skaidrs, ka pēcāk viltīgais kese naudu neatdos.

Puikam gribot negribot vajadzēja iet atpakaļ uz dzirnavām.

Kad puika atvēra vārtiņus un iegāja pagalmā, dzirnavnieka sieva lasīja skaidas aizkuram — gatavojās kurināt krāsni.

—    Kur kese? — puika vaicāja.

—   Guļ uz nāves cisām, — sieva atbildēja.

—    Ieiešu viņu apraudzīt.

Puika iegāja mājā un redz: viltīgais kese guļ, aizvēris acis, it kā no tiesas gatavotos uz miršanu. Puikam iežēlojās sirds, un viņš pavisam aizmirsa, ka šeit darīšana ar blēdi un krāpnieku. Blēža sieva sāka puiku lūgties:

—    Aizej, lūdzams, pēcefendi[2]!

Te puika atminējās, ka atnācis pēc parāda, tāpēc sacīja:

—    Kese vēl nav atdevis man parādu. Ar ko tad jūs maksāsit efendi? Ja efendi nesamaksāsit, aizgājēja grēku nasta taps vēl smagāka. Lai tad labāk viņš nomirst bez efendi.

—    Kas tiesa, tas tiesa, — dzirnavnieka sieva piekrita.

Pēkšņi kese atvēra acis un sacīja:

—   Jūtu, ka mana pēdējā stundiņa ir klāt: ietiniet mani melnajā tūbas gabalā un apbediet pamestā cietokšņa kapenēs.

To pateicis, kese apklusa, it kā no tiesas būtu izlaidis garu.

Viltnieka sieva ar puiku ietina bezbārdi melnajā tūbas gabalā, iejūdza rateļos ēzeli, pārklāja līķi ar salmiem un veda uz cietoksni.

Bija rudens, un ļaudis veda mājās no tīrumiem salmus. Viņi domāja, ka arī puika ar viltnieka sievu šķūtē salmus.

Abi aizbrauca līdz cietoksnim. Nolika viltnieku pamestajās kapenēs. Keses sieva tūliņ devās mājās, bet puika palika pie aizgājēja.

Kad sāka mesties krēsla, kese pacēla galvu un apskatījās. Puika tūlīt viņam sacīja:

—    Atdod parādu!

—   Vai tad vēl neesi aizgājis? — viltīgais kese izbrīnījās un atkal aizvēra acis. Tā viņš ar aizvērtām acīm nogulēja līdz vēlam vakaram.

Naktī kese atkal atvēra acis, bet puika tūlīt sacīja:

—    Atdod parādu!

Kese no jauna aizvēra acis, it kā neko nebūtu dzirdējis.

Pienāca pusnakts. Negaidot cietoksnī atskanēja soļi: ieradās trīs laupītāji — sadalīt salaupīto mantu. Viņi sāka dalīt trīs līdzīgās daļās, tikai nezināja, kuram atdot zelta zobenu. Tā dēļ laupītāju starpā izcēlās strīds.

Te viens sacīja:

—   Ja es ar vienu cirtienu pārcirtīšu šo mironi, zobens piederēs man! — Un, paķēris zobenu, jau atvēzējās.

Izdzirdis šādus vārdus, kese uzlēca augšā kā dzelts. Laupītāji nobijās, atstāja visu mantu un aizbēga.

Kad puika un blēdīgais kese palika divatā, puika atkal viņam pieprasīja desmit kapeikas.

—    Ko tu uzplijies ar savām desmit kapeikām, kad mums rokās iekritusi šitik liela bagātība? — sacīja kese un sāka dalīt laupītāju pamesto mantu divi daļās.

—    Es negribu svešas mantas, atdod man desmit kapeikas! — puika atkal uzstāja.

Taču kese izlikās viņu nedzirdam.

Pa to starpu laupītāji jau bija noslēpušies aiz cietokšņa. Viens no viņiem ierunājās:

—    Vajadzētu izdibināt, kas noticis ar to mironi .. .

—    Iešu palūkoties, — atsaucās otrs.

Viņš piezagās pie vecajām kapenēm un ieklausījās: tieši tobrīd puika atkal pieprasīja desmit kapeikas. Vārdus par atsacīšanos no svešas mantas zaglis nebija saklausījis. Kese kapeiku vietā puikam piedāvāja cepuri, ko steigā bija aizmirsis viens no laupītājiem. Zaglis nobijās. Viņš atskrēja pie saviem biedriem un sacīja:

—    Es, brālīši, izdibināju, ka šis mironis visu mantu sadalīja citu miroņu starpā. Bet viņu tur ir tik daudz, ka visiem nepietika mantas pat par desmit kapeikām! Tad nu vienam desmit kapeiku vietā atdeva manu cepuri.

—   Jālaižas ātrāk prom, — sacīja laupītāju vecākais, un viņi visi ņēma kājas pār pleciem.

Kese, redzēdams mūkam ļaudis no cietokšņa, arī izbijās un, pametis visu, aizbēga uz savām dzirnavām.

Puika pievāca laupītāju atstato mantu un devās uz mājām. Majas viņš sapulcināja aula ļaudis un sacīja:

— Kurš šai mantu kaudzē atrod savējo, lai paņem. Mēs šo bagātību atņēmām laupītājiem.

Ta atjautīgais puika nolaupītās mantas atdeva atpakaļ ļaudīm.

FATIMA

Maza Fatima agri palika bez mātes. Necik ilgi, un tēvs pārveda mājās jaunu sievu — atraitni, kurai bija sava meita. Tagad mazajai Fatimai klājas vēl grūtāk. Pamate īsto meitu tērpa dārgās drānās un deva tai labākos kumosus, bet pameitai lika strādāt no agra rīta līdz vēlam vakaram. Arī ēst deva ēdienu paliekas un ģērba vecos kankaros.

Fatima viena pati darīja visus majas darbus: pamāte, uzcēlusi pameitu maza gaismiņa, vispirms sūtīja uz upi pēc ūdens, tad lika iekurt pavarda uguni, izslaucīt pagalmu un izslaukt govi. Kad Fatima apdarīja mājas darbus, pamāte viņu sūtīja ganos. Lai pameita ganīdama neslinkotu, deva tai līdzi vērpjamo.

Viendien Fatima ganīja pļavā govi un vērpa vilnu. Saulīte jauki sildīja, un varpstiņa priecīgi dūca. Pēkšņi sacēlās vējš, satvēra dzijas kamolu un ritināja to uz kalnu pusi. Ko Fatimai iesākt? Vējš nes kamolu, bet Fatima skrien kamolam pakaļ. Tā viņi nonaca pie milzīgas alas, kurā dzīvoja labsirdīga, neredzēti liela sieva — milzene. Ieraudzījusi Fatimu, vecā milzene sacīja:

—    Salasi, meitiņ, sudraba gabalus, kas mētājas alā!

Fatima ātri salasīja visus sudraba gabalus un atdeva milzenei.

—   Tagadiņ atsien jostu un parādi, kas tev kabatas.

Fatima atsēja jostu. Redzēdama, ka meitene nekā nav piesavinājusies — pat ne mazākā sudraba gabala, milzene sacīja:

—   Tagadiņ es likšos gulēt, bet tu tikām pasēdi man līdzās. Kad alā sāks tecēt balts ūdens, pamodini.

To teikusi, milzene aizmiga cieša miega; drīz vien ala saka tecēt tik balts ūdens ka piens.

Fatima pamodinaja milzu sievu. Pamodusies milzene nomazgāja meitenei seju baltaja ūdenī un pieveda pie spoguja. Fatima paskatījās tajā: viens vaigs viņai vizēja kā spoža saulīte, otrs — kā gaišs mēnestiņš, bet mugurā mirdzēja dārgas brokāta drēbes.

—    Paldies tev, labo sieviņ, — Fatima patencināja milzeni un aizsteidzās uz pļavu pie savas govs.

Kad saule aizgrima aiz kalniem, Fatima dzina govi uz mājam un ceļā satika aula ļaudis. Ne jau katrs viņā sazīmēja nabaga pameitu.

Bet ļaunā pamāte, ieraudzījusi Fatimu tik daiļu, aiz skaudības bezmaz pārsprāga pušu un nolēma visu smalki izdibināt, kā pameita tikusi pie šāda skaistuma.

—    Mīļo meitiņ, pastāsti — kur tu ņēmi dārgas drēbes un kā tiki par tik diženu skaistuli, ka tevi vairs ne pazīt nevar?

Fatima izstāstīja pamātei visu, kā bijis: kā vējš aizripinājis vilnas kamolu, kā viņa nonākusi pie alas un tur satikusi milzeni, kā salasījusi sudrabu un kā labā milzene viņu par to atalgojusi.

Pamātei sagribējās, lai arī pašas meita kļūtu tikpat skaista kā Fatima, tālab nākošās dienas rītā viņa sūtīja ganos savu meitu.

īstā meita aizdzina govi tai pašā pļavā, kur bija ganījusi Fatima, un sāka vērpt vilnu, kā māte piesacīja. Te sacēlās vējš un aizripināja vilnas kamolu. īstā meita sāka skriet kamolam pakaļ, bet vējš to ripināja aizvien tālāk un tālāk. Viņa skrēja, skrēja, līdz kamols ieripoja alā, kur dzīvoja vecā milzene. Ieraudzījusi meiteni, milzene sacīja:

—    Salasi, meitiņ, sudraba gabalus, kas mētājas alā!

īstā meita tos salasīja, bet visus neatdeva milzenei: lielākos noslēpa.

—    Tagadiņ atsien jostu un parādi, kas tev kabatas, — milzene sacīja.

īstā meita atsēja jostu, izgrieza kabatas uz otru pusi, un no tam izbira lieli sudraba gabali.

Par to milzene sadomāja meiteni pārmācīt un sacīja:

—   Tagadiņ es likšos gulēt, bet tu tikām pasēdi man līdzās. Kad alā sāks tecēt melns ūdens, pamodini.

Līdzko milzene aizmiga, alā sāka tecēt melns ūdens, īsta meita pamodināja milzu sievu. Pamodusies milzene nomazgaja meitenei seju melnajā ūdenī un pieveda pie spoguļa, īsta meita paskatījās tajā un izbijusies iekliedzās: viens vaigs viņai bija suņa, otrs — pērtiķa. Raudādama viņa izskrēja no alas, paķēra žagaru un ņēmās slānīt govi.

Kad saule aizgrima aiz kalniem un metās krēsla, īstā meita dzina govi uz mājām. Lai gan ārā bija mijkrēslis, ļaudis tik un tā, viņu ieraugot, izbijās un pakāpās malā.

Pārdzinusi govi mājās, īstā meita skrēja pie mātes. Tiklīdz mate ieraudzīja meitu, tūdaļ saprata, ka milzene to pārmācījusi, un iesaka gauži raudāt un vaimanāt. Tad lielās dusmās bruka Fatimai virsū un sāka pameitu kult un lādēt.

Fatimas tēvs, redzēdams pamātes un viņas meitas netaisno un ļauno sirdi, ilgāk vairs neizturēja un abas padzina.

Kopš tā laika Fatima ar tēvu dzīvoja divatā, vadot rāmas un laimīgas mūža dienas.

KĀ NABAGS VISTU DALĪJA

Vecos laikos dzīvoja kāds bagātnieks. Viņš bija tik bagāts, ka majā tam nekā netrūka.

Turpat netālu no bagātnieka dzīvoja nabadzīgs zemnieks. Visa viņa bagātība — viena vienīga vistiņa.

Jāteic, ka bagātnieks bija arī neredzēti alkatīgs: ko tikai acs ieraudzīja, to gribēja iegūt sev. Taču viņam piemita viena laba īpašība: viņš prata novērtēt asprātīgus un apķērīgus ļaudis.

Viendien bagātnieks satika savu nabadzīgo kaimiņu un tam sacīja:

—    Vadzi, kaimiņ, — kāds tev labums no vienas vistas? Atdod to man, un es tev par to iedošu graudus.

Zemniekam tobrīd nebija mājās ne putraimiņa.

Viņš nokāva vistu, noplūca un aiznesa bagātniekam.

—    Labi, ka tu atnesi vistu. Līdzko novākšu jauno ražu, tūliņ atdošu graudus, kas tev pienākas, — bagātnieks apsolīja.

Ko nabagam atlika darīt? Viņš tam piekrita.

Tad bagatnieks sacīja:

—    Pasēdi brīsniņu, kamēr vista izvārās. Tu ilgus gadus biji tās saimnieks — tev pienākas tas gods viņu sadalīt. Ja gudri sadalīsi gaļu manu mājinieku starpā, arī tev pašam kas atlēks.

Vista izvārījās.

—    Ķeries pie darba, — bagātnieks skubināja nabago.

Nabadzīgais kaimiņš paņēma vistu, brīdi padomāja un sacīja:

—    Tu, saimniek, visiem esi galva, tālab tev piekrītas vistas galva. Tava sieva nekur neiet ārpus mājas un augas dienas rosās pa saimniecību — viņai būs vistas astes gals. Tavai meitai — abi spārniņi, jo viņa drīz vien atstās vecāku paspārni un aizlidos uz vīra māju. Vēl nav dabūjis savu tiesu tavs dēls un es. Dēls priekšdienās būs tavs mantinieks. Ja tev tika galva, tad no galvas uz leju stiepjas kakls — tas pienākas viņam. Bet tas, kas atlicis pāri, paliek man, — sacīja nabags, beigdams sadalīt vistu.

Bagātnieks ar šādu nabadzīgā kaimiņa dalījumu bija mierā. Viņš lika kaimiņu apveltīt ar dāvanām un pavadīt mājās.

Nabadzīgais zemnieks iet uz mājām, nesdams vistu un dāvanas. Pretim nāk viņa kaimiņš.

—   No kurienes iedams? — šis vaicā.

—    No bagātā kaimiņa. Aiznesu viņam vistu, un viņš lika to sadalīt. Bagātniekam patika mans dalījums. Man pašam tika turpat visa vista, piedevām vēl šādas tādas dāvanas.

Šis kaimiņš bija skaudīgs cilvēks. Viņam kremta, ka bagātnieks tik devīgi apveltījis nabadzīgo zemnieku.

Otrā dienā kaimiņš saka savai sievai:

—    Noķer piecas treknas vistas. Aiznesīšu tās bagātajam kaimiņam un pretī dabūšu piecreiz vairāk dāvanu, nekā dabūja nabagais.

Viņš sabāza vistas ādas maisā un atnāca pie bagātnieka.

—    Labdien, cienītais! — viņš sveicināja.

—    Labdien! Kāda vajadzība tevi piespieda ierasties manā namā?

—    Gribu uzdāvināt tev piecas treknum treknas vistas.

—    Labi … Ja pats tās atnesi, tad pats arī sadali tā, lai visi būtu apmierināti.

—    Bet kā lai piecas vistas sadalu četru starpā? Labāk izdari to pats, cienītais.

—    Ja tu neproti sadalīt, tad aizej pēc mana nabadzīgā kaimiņa. Viņš sadalīs.

Nabagais nelika uz sevi gaidīt. Ieradies viņš ņema vistas no maisa un dalīja, runadams:

—    Tavā ģimenē, cienītais, ir četri cilvēki, tu, tava sieva, meita un dēls. Bet es esmu viens pats visā pasaulē. Tālab vistas jāsadala pēc taisnības. Ja tev iedošu vienu vistu, jūs kopā būsit pieci; ja sev paturēšu četras, arī mēs kopā būsim pieci.

Bagātnieks saprata, ka nabagais viņu pārspējis, tomēr viņam patika asprātīgais dalījums. Viņš lika nabadzīgo kaimiņu bagātīgi apdāvinat. Bet skaudīgais kaimiņš bija spiests doties mājās tukšām rokam.

ILEUKA

Senos laikos kāda kalnu aula dzīvoja brālītis un māsiņa. Kad abi bija vēl maziņi, viņiem nomira māte. Tēvs parveda mājās jaunu sievu. Pamāte bija ķildīga un nesaticīga sieviete. Viņa pabērnus mērdināja badā un spieda strādāt no rīta līdz vakaram. Viendien viņa sacīja vīram:

—    Es negribu dzīvot kopā ar taviem bērniem! Aizved viņus prom, jebšu es pati izdomāšu, kā no viņiem tikt vaļa.

Brālītis un māsiņa noklausījās šo sarunu un paši nolēma atstāt mājas.

Māsiņa bija vecaka un gudrāka. Viņu sauca par Ileuku. Viņa sacīja brālītim:

—    Darīsim tā. Rīt no rīta piecelsimies mazā gaismiņā. Tu paņemsi manu lādīti un klusiņām izzagsies ara, bet es skriešu tev pakaļ, it kā gribētu tevi panākt.

Viņi tā arī izdarīja. Neviena nemanīti, aizskrēja no mājām un devās prom, kur acis rada.

Abi gāja, gaja, līdz nonāca pie upes. Mazajam brālītim sagribējās dzert, un viņš māsai sacīja:

—    Ileuka, drusciņ pagaidi! Es padzeršos no upes ūdeni.

Ileuka pamanīja, ka nupat pāri upei bridis govju bars, tāpēc

brālītim sacīja:

—    No šis upes tu nedrīksti dzert. Ja padzersies, parvertīsies par teliņu. Ko tad es iesākšu? Mazdrusciņ pacieties.

Abi pārcēlās pari upei un devas talak. Drīz viņi nonāca pie citas upes.

Brālītis atkal ierunājās:

—    Ileuka, pagaidi! Es padzeršos no upes ūdeni.

—   No šīs upes tu nedrīksti dzert — tai nesen pāri bridis zirgu bars. Ja padzersies, pārvērtīsies par kumeliņu. Ko tad es iesākšu? Mazdrusciņ pacieties.

Brālītis paklausīja māsiņu un nedzēra. Abi devās talak.

Viņi gāja, gāja, līdz pēdīgi nonāca pie neliela strautiņa.

—    Ileuka, pagaidi! Man briesmīgi gribas dzert. Padzeršos no strautiņa ūdeni.

—    No šī strautiņa tu nedrīksti dzert — tam nesen pāri bridis aitu bars, — atbildēja Ileuka. — Ja padzersies, pārvērtīsies par jēriņu. Ko tad es iesākšu? Pacieties vēl mazdrusciņ. Drīz būs upe, no kuras tu drīkstēsi dzert.

Brālīti mocīja slāpes. Viņš izlikās, ka paklausa māsai, tāpēc sacīja:

—    Ileuka, tu ej vien pamazītēm tālāk, es tevi panākšu.

Māsa, neko ļaunu nedomādama, devās uz priekšu. Bet brālītis apgūlās uz vēdera un sāka dzert. Viņš nepaguva iedzert ne pāris malku, kad pārvērtās par jēriņu. Taču prāts viņam palika agrākais.

Jēriņš ieblējās un saka tecēt māsiņai pakaļ.

Ileuka atskatījās un saprata, ka brālītis padzēries strauta ūdeni un pārvērties par jēriņu.

Viņa paņēma jēriņu rokās, piespieda pie krūtīm, apsēdās un gauži ieraudājās. Ileuka ilgi raudāja, tad piecēlās un veda jēriņu tālāk.

Pievakarē viņa nonāca lielā pļavā. Pļavas vidū auga vientuļa ābele.

Kad iestājās vakars, māsa paņēma jēriņu rokās, uzkāpa ābelē un tur nosēdēja visu nakti.

No rīta Ileuka izdzirda cilvēku balsis. Paskatījās un ieraudzīja: zem ābeles apmeties karaspēks. Karotāji, redzams, noguruši — tiklīdz atlaidās zemē, tā aizmiga. Tad aizmiga arī sargi.

To redzot, Ileuka nokāpa no ābeles, paņēma no pārtikas vezuma gaļu un pagatavoja karotājiem brokastis. Drusciņ azaida paņēma arī sev un jēriņam, tad atkal uzkāpa ābelē.

Drīz vien pamodās karotāji. Skatās — viņus jau gaida gatavas brokastis. Pabrīnījās, bet, tā kā bija ļoti izsalkuši, bez liekas kavēšanās ķērās ēst, līdz notiesāja visu līdz pēdējam.

Otrā un trešā dienā Ileuka atkal pagatavoja karotājiem brokastis un tāpat nepamanīta uzkāpa ābelē.

Viendien viņa ieraudzīja ābeles zarā lielu, nogatavojušos ābolu, noplūca to un apēda. Kad aizgāja uz strautu pēc ūdens, aplūkoja sevi ūdenī un dižen izbrīnījās: viņa jau bija izaugusi par lielu un skaistu meiteni. Ileukai i prātā neienāca, ka par skaistuli kļuvusi apēstā ābola dēļ.

Meitene atgriezās pie ābeles, pagatavoja karotājiem brokastis, salāpīja viņu drēbes un atkal uzkāpa ābelē.

Karotāji jo dienas, jo vairāk brīnījās:

—    Vajadzētu izdibināt, kas gatavo ēdienu un lāpa drēbes.

Aprunājušies savā starpā, viņi uzdeva trim karotājiem izlikties guļam, bet tai pašā laikā acīgi vērot, kas notiks, lai atklātu noslēpumu.

Ileuka par karotāju norunu nekā nezināja. Kad karotāji vēl gulēja, viņa, kā parasts, nokāpa no ābeles. Te viņu saķēra trīs vīri un aizveda pie karaspēka vadoņa, kas bija hāns.

Hānam iepatikās Ileuka no pirmā acu uzmetiena.

—    Kļūsti mana sieva, skaistulīti — viņš sacīja.

Ileuka atbildēja, ka labprāt kļūtu viņa sieva, ja viņš izpildītu vienu viņas noteikumu.

—    Es izpildīšu jebkuru tavu noteikumu, — hāns atbildēja.

—    Man ir mazs jēriņš, — Ileuka tad sacīja. — Apsoli, ka atstāsi šo jēriņu kopā ar mani, iekāms es būšu dzīva.

—    Viss būs tā, kā tu vēlies, — hāns nosolījās.

Pēc dažām dienām hāns ar savu karaspēku ieradās cietoksnī. Tur sarīkoja kāzas, un Ileuka kļuva par hāna sievu. Viņa caurām dienām pastaigājās pils dārzā, bet vienreiz aizgāja līdz upei. Upmalā viņa satika kādu sievieti. Ileuka nezināja, ka tā ir ragana, kas spēj pārvērsties, par ko tikai vēlas. Ileuka nezināja ari to, ka šī sieviete ļoti kāro kļūt par hāna sievu, lai iegūtu visu viņa bagātību.

Sieviete piegāja pie Ileukas un sacīja:

—    Hāna sievai katra ziņa ir jaizpeldas šai upe. Kurš iegremdējas upes ūdenī kaut vai vienu reizi, tam piepildās visas viņa vēlēšanās.

Ileuka noticēja sievietes vārdiem un nolēma izpeldēties. Tikko viņa novilka drēbes, ragana, piegājusi meitenei no aizmugures, iegrūda to ūdenī. Ileuka nepaguva ne iekliegties, kad jau nogrima upes dibenā.

Ragana skatās — tuvuma neviena nav, tikai krastmala rāmi plūc zāli jēriņš.

Viņa pārģērbās Ileukas drebēs, pieņēma viņas izskatu un devas uz pili. Nedz hans, nedz pils ļaudis nenoģida, kas bija atgadījies ar Ileuku. Hāns vienīgi nespēja saprast, kālab tik žēli blēj jēriņš un kalab viņa sieva negaidot saka:

—    Liec kalpiem nokaut jēriņu!

Hāns pabrīnījās par šādiem sievas vārdiem, tomēr pavēlēja kalpiem jēriņu nokaut.

Kalpi jau sāka trīt dūčus un meklet roka jēriņu, taču nekur nevarēja atrast.

Tad hāna vecakais kalps pats devas meklēt jēriņu un to atrada upmala.

Jēriņš stāvēja tai pašā vieta, kur bija noslīkusi viņa masa, un, nemitīgi raudadams, blēja:

—    Manu mīļo māsiņ Ileuka! Ļauna ragana pieprasa, lai mani nokauj. Hāna kalpi jau uztrinuši dūčus un grasas tavu brāli nokaut. Kas man, nabadziņam, palīdzēs?

Hāna vecākais kalps saprata dzīvnieku valodu. Viņš atgriežas pilī un hānam izstāstīja, ko jēriņš upmala runājis.

Hāns lika kalpiem raganu noķert un sodīt, bet Ileukas līķi sameklēt. Kalpi to atrada upes dibenā, aiznesa uz kapiem un apbedīja.

Otrā dienā hans atnāca uz kapsētu un ieraudzīja, ka uz Ileukas kapa izaudzis skaists koks.

Hāns izbrīnījās par dīvaino koku un pavēlēja to kalpiem izrakt un iedēstīt pils dārzā. Kalpi tā arī izdarīja.

Necik ilgi, pie hāna ieradās kāda nabadzīga sieviņa un palūdza:

—    Atvēli, hān, man no šā koka nolauzt mazu zariņu.

Hānam bija žēl zariņa, talab viņš sacīja:

—     Kad koku raku no zemes ara, tur palika saknītes. Aizej 11/ kapsētu un tās pamekle. Ja atradīsi, tev izaugs tads pats koks.

Šī sieviņa bija Ileukas matēs draudzene.

Sieviņa aizgaja uz kapsētu, ilgi rakņajas zemē, līdz pēdīgi atrada mazu saknīti.

Viņa parnesa saknīti majas, nolika pieliekamaja kambarī un |iarklāja ar maisu.

Otrā dienā sieviņa gribēja saknīti iedēstīt, bet, atvērusi kambari, tur ieraudzīja guļam skaistu meiteni, kura viņa sazīmēja lleuku.

Drīz vien visi uzzināja, ka Ileuka atdzīvojusies.

Reiz hāns sarīkoja lielus svētkus, kur sapulcējas daudz ļaužu. Uz svētkiem bija ielūgta arī Ileuka.

Ļaudis ilgi līksmojās, dancoja un dziedaja. Kad muzikanti ii/gāja atpūsties, džigiti un meitenes saka pēc kartas stāstīt interesantākos piedzīvojumus, kas atgadījušies viņu mūžā.

Pienāca kārta arī Ileukai. Viņa izstāstīja visu, kas ar viņu bija noticis, un beidza stāstu šādiem vārdiem:

—    Ja viss, ko stāstīju, ir tīra patiesība, lai jēriņš, kas stāv līdzās hāna tronim, pārvēršas par cilvēku un pienāk man klāt'

Un notika brīnums: ļaužu acu priekša jēriņš pārvērtās par slaidu, staltu jaunekli. Viņš piegāja pie Ileukas un sacīja:

—    Mana mīļa māsiņ Ileuka! Cik ilgi mēs abi neesam redzējušies!

Kopš tā laika slava par brāļa un māsas lielo mīlestību aplidoja visu apkārtni. Tagad viņi varēja dzīvot pārticībā un laimē, liet tā labā sieviņa — mātes draudzene — kļuva par viņu audžumāti.

KOKAICIKS

Sensenos laikos kādā aula dzīvoja nabadzīgs vecītis. Viņa denīgais prieks bija dēls, vārdā Kokaičiks. Vienreiz vecais vīrs avarga un juta, ka pienācis laiks mirt. Viņš ataicināja pie sevis mļoto dēlu un sacīja:

— Mans dēls, es drīz šķiršos no šīs pasaules. Kad paliksi

ns, allaž atceries manus padomus: esi čakls un strādīgs, ne[1 nelauz pirmais draudzību un pašaizliedzīgi palīdzi citiem vekiem. Un vēl ielāgo: lai kur tevi aizvestu ceļi, neej tai dārzā, s atrodas šā,kalna viņā pusē. Kokaičiks palika bārenis. Viņš nekad neaizmirsa tēva padojs un allaž tos pildīja. Daudz dažādu ceļu izstaigāja, tomēr i reizes neiegāja dārzā, kas atradās kalna viņa pusē. Pēdīgi akaičiks nosprieda:

«Kas ir, aiziešu uz to dārzu un palūkošos, kālabad tēvs man ivēlēja tajā ieiet.»

Otrā dienā Kokaičiks piecēlās un devās uz šo dārzu. Bija ats vasaras vidus, un dārza koki līka zem ienākušos augļu smauma. Kādu augļu koku tur tikai nebij — ābeles, bumbieres, lūmes! .. . Kokaičiks izbrīnījās:

«Dārzs kā dārzs! Kālab tēvs tik stingri piekodināja tajā nepert kāju?»

Kokaičiks uzkapa kuplā ābelē, noplūca visskaistāko ābolu in sāka ēst.

Pēkšņi dzird — pa dārzu aizdrāžas kā viesulis. Viņš paraudzījās lejup: tur stāvēja liela, gara sieva — miltene.

—     Kā tu uzdrīkstējies iet manā dārzā un plūkt manus ābolus? — milzene bargi vaicāja.

—     Vai tad šitā saņem viesus? — Kokaičiks tai atbildēja pretī, gribēdams izglābties no tās ar viltu. — Tev pieder liels un plašs dārzs, bet es apēdu tikai pāris nieka ābolu!

Milzene redz, ka nelūgtais viesis viņas nebaidās. Viņa tomēr briesmīgi kāroja to noķert un apēst, tālab sacīja:

—     Ja tu būtu ieradies pie manis kā viesis, es tevi pacienātu, kā tādās reizēs klājas. Bet, ja tu esi sadomajis pats izraudzīties sev cienastu, dari, kā zini. Tad pie reizes noplūc arī man ābolu, tikai nevis no šās, bet, re, no viņējās ābeles!

Kokaičiks mēģināja pārlēkt no vienas ābeles uz otru, taču nokrita zemē.

Tūlīt pieskrēja klāt milzene un viņu sakampa.

—     Nokļuvi gan manos nagos, muļķa cilvēk! Šodien mums iznāks kārtīgas vakariņas!

Milzene aiznesa Kokaičiku uz savām mājam un bērniem sacīja:

—    Pacietieties vēl mazdrusciņ. Drīz jūs pabarošu līdz sātam!

Milzene sakūra uguni, virs uguns pakāra katlu ar ūdeni un taja iemeta Kokaičiku.

Malka sprakšķēdama dega, ūdens katlā sila ar joni. Milzene izgāja pagalmā, lai atnestu klēpi sausas malkas un uzkurtu vēl lielāku uguni.

Līdzko durvis aiz milzenes aizvērās, Kokaičiks izlēca no katla, bet iekšā iemeta milzenes lielo kaķi. Pats labi žigli uzkāpa uz istabaugšas, uzvilkdams bēniņos arī trepes.

Milzene atgriezās ar malku, iemeta ugunī sausās šķilas, tad ielūkojās katlā: tur peld viņas mīļotais kaķis!

—    Ak tu nekrietnelis, mani piemānījis! Dabūšu rokā, saplosīšu gabalos! — iebļāvās saniknotā milzene.

—    Vispirms pamēģini tikt istabaugšā, tad varēsi ar mani izrēķināties! — negaidot viņa izdzirda Kokaičika balsi.

Milzene sāka meklēt trepes — nekur nevarēja atrast. Dumjā milzene neapjēdza, ka Kokaičiks tās paņēmis līdzi.

—    Kā tad tu tiki bez trepēm istabaugšā? — viņa vaicāja.

—    Sakrāvu mucas citu uz citas, tām virsū uzliku solu, solā iedūru nokaitētu īlenu. Tad uzkāpu uz šā īlena, palēcos labi augstu — īlens tak bija karsts un pats pasvieda mani augšā — un tā tiku istabaugšā.

Milzene gribēja darīt tāpat. Viņa sakrāva visas mucas citu uz citas, uzlika tām virsū solu un solā iedūra sarkani nokaitētu īlenu. Tad uzkāpa ar kāju uz īlena un — novēlās zemē!

Milzenes bērni, ieraudzījuši māti beigtu, izskrēja no mājas laukā un diedza prom, kur deguns rāda.

Kokaičiks nokāpa lejā, aizgāja uz savu aulu un sapulcināja kopā visus nabagus. Tad sadalīja viņu starpā milzenes bagātību un visus dārza augļus.

Tā Kokaičiks ar gudru prātu pieveica milzeni, pats palikdams sveiks un vesels, un piedevām vēl bagātīgi apdāvināja aula nabadzīgos ļaudis.

Tā kā mēs šo notikumu paši savām acīm neredzējām, lai tad nepieredzam arī slimības un bēdas!

NABADZĪGAIS VĪRS UN HANS

Reiz dzīvoja bagāts un varens hāns, kas bija izdaudzināts par ļoti cietsirdīgu un patvaļīgu cilvēku. Šis hans domājās esam visgudrākais pasaulē, bet visi pārējie — apaļi muļķi.

Lai pierādītu, ka viņš ir gudrāks par citiem, hans izziņoja šadu vesti:

—    Ja atradīsies vīrs, kurš pratīs pastāstīt visneticamāko stāstu, ko es nespēšu apstrīdēt, tam es atdošu par sievu savu vienīgo meitu — skaistuli. Bet, ja spēšu apstrīdēt, galva no pleciem nost!

Atradās daudz gribētāju, kas kāroja dabūt par sievu hāna meitu, tomēr neviens neprata pastāstīt hānam tik neticamu stāstu, kuru tas nespētu apstrīdēt. Tā visi šie vīri aizgāja postā — cietsirdīgais hāns lika viņus sodīt ar nāvi.

Turpat netālu aulā dzīvoja vecs vīrs, kam bija trīs dēli. Divi vecākie bija izmanīgi džigiti. Viņi nepalaida garām nevienus svētkus un izpriecas un allaž piezoboja jaunāko brāli, kurš i lauku apara, i malku no meža pārveda, i lopus apkopa.

Jāteic, ka jaunākais brālis bija visčaklākais, gudrākais un taisnīgākais. Viņš sadomāja cietsirdīgo hānu pārmācīt.

Viendien jaunākais brālis sacīja vecākajiem:

—    Kas ir, brāļi, aizstaigāsim arī mēs pie hana izmēģināt laimi. Varbūt viens no mums pratīs pastastīt neticamu stāstu un kā balvu dabūs hāna meitu par sievu?

Brāļi ilgi negribēja tam piekrist, tomēr pēcāk aizgaja pie hāna.

Hāns, viņus ieraudzījis, iesmējās.

—    Vai jums apnicis dzīvot? — viņš sacīja. — Gribat, lai noripo no pleciem galvas? Labi, vispirms paklausīsimies jūsu neticamos stāstus. Kurš ir vecakais, lai sak!

Vecākais brālis iesāka:

—    Es vienreiz jāju medības, i'eraudzīju kalnu azi, nomērķēju, izšāvu un ar vienu šāvienu cauršāvu labo pakaļkāju, labo ausi un labo ragu. Tas ir viss, ko gribēju pastāstit.

Hāns iesmējās un vaicāja:

—    Bet kas tava stāstā ir neticams? Pat bērnam skaidrs, ka tu šāvi kalnu āzim tai brīdī, kad tas ar labo pakaļkāju kasīja

labo ausi, un talab nav brīnums, ka tu trāpīji reizē i kaja, i ausī, i ragā. Par to, ka tu uzdrīkstējies ar mani mēroties atjautībā, tiksi sodīts. Pagaidam paej mala, lai sāk stāstīt otrais brālis!

Vidējais brālis, raustīdams valodu, iesaka:

—   E-es, hān . .. reiz aizbraucu uz mežu … pēc malkas .. . E-es, hān, meža . .. paņēmu cirvi un ka a-atvēzejos, ta ar vienu cirtienu . .. nocirtu tūkstoš koku … Ar vienu cirtienu . . . nocirtu apaļu tūkstoti …

Hans atkal iesmejas.

—   Tad ta muļķis! — viņš sacīja. — Ar ko tu gribēji mani pārsteigt? Ja saliksi kopa tūkstoš tievas rīkstītes, tas bez liekam pūlēm parcirtīsi ar vienu cirtienu. Stājies arī tu līdzas vecakajam brālim: tev tāpat neizbēgt no nāvessodā. Bet tagad stāsti tu, jaunākais brāli!

—     Tad klausies, han, — jaunakais brālis iesaka. — Tai diena, kad es piedzimu, manam tēvam pazuda zirgi. Tai paša dienā es uzlēcu zirgam mugura un jāju meklēt pazudušos zirgus. Ielāgo, hān, tas notika manas piedzimšanas pirmaja diena agri no rīta, vēla pēcpusdiena un tieši pusdienlaika. Es jāju, jāju, hān, līdz piejāju pie upes. Nokāpu no zirga un raudzījos, kur to varētu piesiet. Upes krasta auga vienīgi zale, un nebija aiz ka apmest pavadu. Te skatos — no zāles rēgojas ara miets. Sāku siet pie ta zirgu un redzu — miets sakustas. Ieskatījos ciešāk — izradās, tas nebija miets, bet putna kaja. Saku vilkt aiz šās kajas un izvilku no zāles dzērvi. Tad nokāpu pie upes nomazgāt rokas. Pēkšņi jūtu — ūdeni kāds saķer man roku. Rāvu roku laukā un izrāvu lielu zivi, tad ar dunci to notīrīju. Dunci gribēju nomazgat upē, bet tas nejauši iekrita ūdenī. «Tavu nelaimi!» domāju. «Ka lai iztieku bez dunča?» Tad izdomāju, kā izkulties no šīs nelaimes: paņemu kušķi salmu, to aizdedzināju un ar degošiem salmiem aizdedzināju ūdeni. Viss ūdens izdega; upes dibena palika vienīgi oļi un smiltis. Saku meklēt savu dunci. Skatos — guļ tikai no raga darinatais spals, bet pats duncis sadedzis kopā ar ūdeni. Pabēdajos laiciņu, taču — neko darīt — posos tālāk ceļa. Uzvēlu dzērvi un zivi zirgam mugura, iegrūdu spalu makstī un savas piedzimšanas pirmaja diena agri no rīta, vēla pecpusdiena un tieši pusdienlaikā jāju tālāk meklēt tēva pazudušos zirgus. Iejāju liela meža un redzu: pļaviņa ganas četri meža aži, kam katram viena kaja no koka. «Tad ta brīnumaini aži,» domāju. «Ka lai tos noķeru?» Nolēcu no zirga, izvilku no maksts dunča spalu un metu ar to āžiem — pārlauzu tiem visas kajas. Uzvēlu āžus zirgam mugura un savas piedzimšanas pirmajā diena agri no rīta, vēla pēcpusdienā un'tieši pusdienlaikā jāju talak, protams, iepriekš neaizmirsis uzsēsties zirgam mugurā. Jāju pa meža ceļu un redzu: ceļa vidū apmeties meža bišu spiets. «Tad ta derīgs atradums!» domāju. «Gaļa man jau ir, zivs ir, nu būs piedevām medus!» Tikai nelaime: kur lai iepildu medu? Necik ilgi, prata iešaujas labs padoms: jānodīrā zirga kājām ada — un četri adas maisi rokā!

Žigli nodīrāju zirga kājām ādu, pagatavoju četrus adas maisus un tos piepildīju ar medu. Jāju atkal savu ceļu tālāk. Te pēkšņi mans zirgs ne no šā, ne no tā noveļas zemē. «Kas noticis zirgam?» izbrīnījos un paraudzījos atpakaļ. Redzu — no mana zirga palikusi tikai puse. Šito nelaimi! Kur lai samekleju otru pusi? Neko darīt, griezos atpakaļ pa to pašu ceļu; eju un redzu: priekšā guļ pazudusī zirga puse. Uzvēlu to sev plecos un atstiepu pie sava zirga. Bet kā lai sastiprina abas puses kopa, lai varu aizjāt līdz majam? Uz ceļa gulēja vētras izgāzts koks. Pacēlu to, notīrīju galotnei zarus un ar šo galotni sastiprināju kopa zirgu. Uzlēcu tam mugurā un savas piedzimšanas pirmajā dienā agri no rīta, vēlā pēcpusdienā un tieši pusdienlaika jāju uz mājām. Pārjāju mājās. Dzirdu — sakļa skan balsis: redzams, majas ir ciemiņi. Jāpasteidzas tiem pagatavot azaids. Saku celt no zirga āžus un adas maisus ar medu. Āžus nocēlu, bet maisus nespēju aizsniegt — esmu neliels pēc auguma, arī spēciņa pamaz. Ko iesākt? Domāju, domāju un izdomāju: vienu auklas galu piesiešu pie adas maisiem, bet otru pārmetīšu pari sakļai un vilkšu aiz auklas gala. Domāts — darīts. Notika, kā biju rēķinājis: novilku gan ādas maisus zirgam no muguras! Re, han, tāds ir mans stāsts! Tikai tu, lūdzams, nedomā, ka esmu jau beidzis. Šo stāstu pastāstīju brāļu vietā. Ja sākšu stāstīt pats savu, tad ilgi tev vajadzēs gaidīt tā beigas . . . Taču, ja tu, han, esi ar mieru klausīties, varu sakt. . .

Hāns pielēca kajas un, atgaiņadamies rokam, iesaucas:

— Nē, nē, negribu vairs dzirdēt tavus stāstus! No nule dzirdeta man jau galva iet riņķi! Tagad pārliecinājos: veltīgi biju domājis, ka es esmu visatjautigakais visa pasaulē … Tu esi cienīgs būt par manas meitas vīru.

Tā hans atdeva savu meitu jaunakajam brālim par sievu, piedevām vēl apveltīdams to ar naudu un lopiem. Arī vecākos brājus apžēloja un atlaida mājas.

JAUNĀKAIS BRĀLIS

Senos laikos kada kalnu aula dziļas aizas nogāzē dzīvoja vecs vīrs ar sievu, un viņiem bija trīs deli. Abi vecākie dēli daudz laika nosita, klaiņodami apkart un dzīrodami. Bez tam viņi allažiņ lielījās ar savu spēku, turpretim jaunākais dēls i malku no meža parveda, i lopus apkopa, i labību iesēja — un nekad nelielījās.

Vienreiz vecais tēvs savārga. Viņš ataicināja pie sevis dēlus un sacīja:

—    Mani deli, es jūtu, ka tuvojas mana pēdēja stundiņa. Paglābt var tikai vienas zāles. Aiz trejdeviņiem kalniem un trejdeviņām jūrām liela, tumša meža ir pļaviņa. Tai pļaviņa stāv māja, celta no baltakmens mūra. Šai maja dzīvo neredzēta skaistule. Viņas gultas priekšā stāv zelta trauks, kura peld zelta zivtiņas. Ja es apēstu vienu šādu zivtiņu, tūliņ kļūtu spirgts un vesels ka agrāk.

Tai pašā dienā brāļi devas meklēt zelta zivtiņu. Aizjaja visi trīs kopā līdz krustcelēm, tad katrs nogriezās pa savu ceļu: jaunakais brālis pagrieza zirgu uz austrumiem, vecakais un vidējais — uz rietumiem.

Jaunakais brālis jāja krietnu laiku, līdz pēdīgi aizjaja līdz plašai pļavai. Pļava gānījās zirgu bars.

Negaidot, kur gadījies, kur ne, jaunakā braļa priekša nostājās vīrs un vaicaja:

—    Kāda vajadzība tevi piespieda šeit ierasties?

Jaunakais brālis izstāstīja, ka meklē zelta zivtiņu, lai pa-

glabtu veco, slimo tēvu no nāves.

—    Mēģināšu tev palīdzēt, — svešais vīrs sacīja.

Viņš izraudzījās no zirgu bara mazu, tizlu zirdziņu, kam vel pērna spalva nebija nogājusi, un atdeva to jaunakajam brālim.

Jaunakais brālis tīri vai ņema ļauna, ka no liela zirgu bara vīrs viņam izvēlējas visneizskatīgāko kleperi. Bet ko lai dara?

Viņš,uzlēca zirgam mugura, iecirta ar stibu, taču zirgs nekustējās no vietas. Iecirta otru reizi, tad trešo — un negaidot zirdziņš ierunājās cilvēka balsī:

—   Vadzi, džigit, nesit mani! Ja būsi īsts vīrietis, ari es papūlēšos būt tevis cienīgs zirgs . . .

To dzirdot, jaunākais brālis tapa priecīgs, patencinaja zirgu ganu un aizjaja savu ceļu talak.

Ilgu vai neilgu laiku viņš jaja — kas zinas pateikt. . . Pēdīgi sev priekša ieraudzīja nelielu pļaviņu, kurai pari urdzēja dzidrs un dzestrs strautiņš, bet strautiņa mala slejās neliela majiņa.

No mājiņas iznāca virs ar melnu bardu.

—   Labdien, džigit! Kada vajadzība tevi piespieda šeit ierasties? — viņš vaicāja.

Jaunākais brālis izstāstīja, ka meklē zelta zivtiņu, lai paglābtu veco, slimo tēvu no nāves.

—    Uzdevums nav no vieglajiem. Mēģināšu tev palidzēt. Tikai tu visu izdari tā, kā teikšu. Mēs esam trīs brāļi. Dzīvojam cits no cita desmit atbalšu tāluma. Visjaunakais dzīvo desmit atbalsis tālu no skaistules — zelta zivtiņu saimnieces. No nemierīgas dzīves, kādu sagadā šī kaimiņiene, viņš jau dabūjis baltu bardu, kauču gados ir jaunāks par mums. Vidējais brālis dzīvo desmit atbalšu talu no jaunakā braļa — viņam jau ir sirma barda. Man, kauču gados esmu visvecakais, pagaidam ir vēl melna bārda un tikai talab, ka dzīvoju vēl desmit atbalsis talak no vidēja braļa.

Pirms dodies ceļa, atstaj savu zirdziņu pie manis un parsedies mana zirgā. Kad aizjāsi pie vidēja braļa, atstāj manu zirgu pie viņa un parsēdies viņa zirga. Bet, kad aizjasi pie jaunaka braļa, atkal apmaini zirgu. Kad auļosi atpakaļ, neaizmirsti tada paša kārtā apmainīt zirgus, citādi tevi panaks skaistule, ka ir panakusi daudzus džigitus, kas bija gribējuši aizvest zelta zivtiņu.

Vēl ielāgo: šī skaistule trīs dienas un tris naktis pavada, klejodama apkart pa pasauli, bet pēc tam tikpat ilgi guļ cieša miegā, atlaidusies sava augstajā guļvieta. Tev jāmēģina dabūt rokā zivtiņa, tiklīdz skaistule iemieg.

Jaunākais brālis patencināja melnbārdi un devas ceļa.

Septiņas dienas un septiņas naktis viņš auļoja bez mitas, apstadamies vienīgi tais reizēs, kad bija jaapmaina zirgs. Beidzot viņš aizjāja līdz baltmūra majai, kurā dzīvoja skaistule — zelta zivtiņu saimniece.

Jaunākais brālis piesēja zirgu turpat netālu no majas un pats klusītiņām iezagās iekšā. Augstajā gultā dusēja meitene, kas bija neizsakāmi skaista. Viņas garie mati izklaidus nokarājas pār gultas malu un mirdzēja saulē kā zelts. Bet gultas priekšā zelta traukā, piepildītā ar dzidru ūdeni, peldēja zelta zivtiņas.

Jaunākais brālis uzmanīgi piegāja pie skaistules gultas un piesēja viņu aiz matiem pie gultas gala. Tad noķēra vienu zelta zivtiņu, iebāza azotē un bez liekas kavēšanas izsteidzās no mājas. Uzlēca zirgā un palaida to pilnos auļos. Pēkšņi sāka pūst tik stiprs vējš, ka jaunākajam brālim šķita — teju, teju tas izraus ar saknēm simtgadīgus kokus, nogāzis kalnus un visu aizpūtis pa gaisu. Milzīgi lieli akmeņi un zemes kukuržņi lidoja ka vieglas spalviņas. Jaunakais brālis saprata, ka pamodusies skaistule un dzenas viņam pakaļ. Jau dzirdama viņas balss:

—    Ei, suņa dzimums, griezies atpakaļ! Tik un tā tu nekur tālu netiksi!

Tieši tobrīd jaunākais brālis paguva pārsēsties no baltbārža zirga sirmbārža zirga un aizauļoja tālāk vēl ātrāk. Kad skaistule jau atkal bija pavisam tuvu, viņš pārsēdās no sirmbārža zirga melnbārža zirgā. Pēdīgi viņš pārsēdās no melnbārža zirga sava zirdziņa mugura.

Necik ilgi, un skaistule atkal tam mina uz papēžiem. Jaunākais brālis sāka pārmest zirdziņam:

—    Ek tu! Bet lielījies: «Ja būsi īsts vīrietis, es papūlēšos būt tevis cienīgs zirgs . . .»

—    leķeries stiprāk krēpēs un pielūko, ka nenokrīti! — zirdziņš atbildēja.

Tikko jaunākais brālis ieķērās krēpēs un skaistule jau pastiepa roku, lai saķertu zirgu aiz astes, zirdziņš tai pašā mirklī līgani pacēlās gaisā līdz mākoņiem. Skaistule palika uz zemes. Zirdziņš pārlidoja pāri mūžamežiem, plašām jūrām, dziļām aizam un augstiem kalniem, tad negaidot nolaidās lejā — kādas alas priekšā.

Jaunākais brālis aplaida acis apkārt un redz: pazīstamas vietas! Bet galvenais — zivtiņa rokā. Palaidis zirdziņu ganīties, viņš nolikās zālē atpūsties. Šai laikā — kur gadījušies, kur ne — ieradās abi vecākie brāļi. Viņi sāka jaunāko brāli izprašņāt, kur viņš tik ilgi bijis. Jaunākais brālis visu izstāstīja. Tad vecākie brāļi sadomāja pastrādat ļaunu darbu: viņi nolēma jaunako brāli nogalināt un viņa zelta zivtiņu piesavināties sev.

Sāka abi apspriesties, kā to labak izdarīt.

—    Nokausim un apraksim zemē, — sacīja vidējais brālis.

—    Nē, — iebilda vecākais, — labāk iemetīsim bezdibenī.

Tā arī izdarīja. Saķēruši samiegojušos brāli, iemeta bezdibenī, bet zelta zivtiņu paturēja sev.

Vecākie brāļi gribēja noķert arī jaunākā brāļa zirdziņu, taču tas nelaida viņus ne tuvumā. Ja viņi to mēģināja iedzīt alā, tas piepeši pacēlās gaisā un uzjoņoja klints virsotnē; ja mēģināja notvert klintsaugšā, tas kā putns nolidoja lejā. Lai kā brāļi izmēģinājās, tomēr zirgu rokās nedabūja.

Jaunākais brālis pa to laiku krita un krita lejup — bezdibenī. Viņš sāpīgi dauzījās gar bezdibeņa maļam, nobrāzdams ādu. Viņš tā krita ilgu laiku, līdz pēdīgi atsitās bezdibeņa galā pret zemi. Tur viņš krietnu laiku nogulēja bez atmaņas. Kad atguva sajēgu, izdzirda kādu runājam:

—    Ejam žiglāk! Turies man aiz drēbēm un kusties veiklāk uz priekšu!

Runātāja bija kāda sieviete; viņa nesa rokās vienu bērniņu, bet otru, kas tecēja līdzās, steidzināja.

Pamanījusi savainoto jaunāko brāli, sieviete izbrīnījās.

—    Kā tu šeit gadījies, labais cilvēk? — viņa tam vaicāja.

Jaunākais brālis vēl nepaguva atbildēt, kad sieviete sacīja:

—   Vai dzirdi, kā āžu ragi blaukšķ? Tur divi kalnu āži — baltais un melnais — badīdamies nāk uz šo pusi. Ja tu gribi izglābties, ieķeries baltajam azim ragā tai brīdī, kad abi metīsies viens otram virsū. Ja to pagūsi izdarīt, viņi tevi izmetīs no bezdibeņa ārā, un tu mirklī atradīsies virszemē. Bet, ja tev misēsies un tu ieķersies melnajam āzim ragā, tas tevi nosviedīs vēl dziļāk lejā — citā pasaulē.

Troksnis паса aizvien tuvāk — blakš, blaukš! blakš, blaukš! Necik ilgi, un paradījas abi cīkstoņi aži. Jaunakais brālis metas uz priekšu — uz balta aža pusi, taču viņam misējas — un viņš ieķērās melnajam azim raga. Melnais azis viņu ar neizsakamu spēku aizsvieda sānis, un jaunākais brālis atkal lidoja sazin kurp uz leju. Ilgu vai neilgu laiku viņš ta lidoja, kas to zinas pateikt, tikai beidzot atjēdzās pazemē — cita pasaulē.

Ko iesākt? Jaunākais brālis sāka iet uz priekšu. Viņš nonaca pie kāda aula un iegriezās pirmajas mājās, kas gadījas ceļa.

Šais mājās dzīvoja sieviņa ar divām meitām. Ieraudzījusi džigitu, sieviņa izbrīnījās. Jaunākais brālis viņai izstastīja visu, ko bija piedzīvojis, un arī to, ka bija ieguvis slimajam tēvam zelta zivtiņu un kā viņa ļaunie brāļi viņam to atņēmuši un pašu samiegojušos iemetuši bezdibeni.

Kad jaunākais brālis palūdza ūdeni, ko veldzēt slapēs, meitu māte pēkšņi ieraudājās, sacīdama:

—    Mūs piemeklējusi liela nelaime: mēs esam nonākuši tādā posta, ka ciemiņu nespējam pacienāt pat ar ūdeni. Mūsu apkārtnē jau sen nav ūdens, un aula ļaudis drīz vien aizies posta, jo upes augštecē apmeties milzis ar deviņām galvām, kas neatvēl ļaudīm ne lāsītes ūdens. To drošsirdi, kurš mēģina ūdeni dabūt, viņš turpat uz vietas aprij. Neviens netiek ar šo milzi galā. Drīz viņš iznīcinās visus aula ļaudis, kuru i tāpat jau palicis maz.

—    Ja tas ir tiesa, ko tu stāsti, tad sadabū man, laba sieviņ, zobenu un loku un vēl pagatavo no lupatam astoņas galvas.

Sieviņa atnesa zobenu, loku un astoņas galvas. Četras galvas viņa piešuva jaunakajam brālim uz laba pleca un atlikušas četras — uz kreisa. Visām galvām uzmauca cepures. Jaunakais brālis uztrina zobenu labi asu un piekara to pie sāniem, tad paņēma loku un bultas.

Jaunākais brālis bija labs šāvējs, talab devās ar milzi cīkstēties. Viņš ilgi gaja, līdz pēdīgi nonaca pie upes augšteces, kur gulēja šis milzis. Milzis negaidot ierūcās:

—    Jaušu svešu smaku! Jaušu cilvēka smaku! Drīz dabūšu ieturēt kārtīgās pusdienas!

Paslējis galvas, milzis ieraudzīja jaunako brāli.

—    Ā-a, atkal viens ieradies! Labi. Šausimies vai spēkosimies? — viņš noprasīja.

—    Vispirms šausimies, pēc tam mērosimies spēkiem, — jaunakais brālis atbildēja.

Sāka abi šauties. Jaunākais brālis izšāva bultu — un milzim no labā pleca viena galva noripoja zeme. Izšava milzis — un jaunākajam brālim no labā pleca viena lupatu galva noripoja zemē. Jaunākais brālis izšāva otru bultu — milzim no kreisā pleca viena galva noripoja zemē. Ar otru šāvienu milzis notrieca jaunakajam brālim otru lupatu galvu no kreisa pleca. Jaunākais brālis raidīja bultas tik ilgi, kamēr visas deviņas milža galvas noripoja no pleciem zemē.

Kad briesmonis saļima bez dzīvības, jaunākais brālis to atvilka sānis. Tagad ūdens burbuļodams sāka tecēt visas upes platumā un drīz vien aiztecēja līdz aula ļaudīm.

Lai atalgotu jaunako brāli, aula ļaudis nosprieda uzcelt viņam zelta pili un atdot par sievu visskaistāko meiteni.

Viņi to pateica jaunākajam brālim.

—    Paldies, labie ļaudis, tikai man nekas nav vajadzīgs. Es nevēlos nedz zeltu, nedz sudrabu. Mana vienīga vēlēšanās — atgriezties dzimtajas mājas pie mīļotā tēva.

Pateicīgie ļaudis ļoti gribēja savam glābējam atmaksāt ar labu.

Vecie vīri sanāca kopā un jaunākajam brālim pastāstīja:

—    Vei, tur, tajā vietā, ik gadus ērgļu mate izperē bērnus. Bet kāds dzelmaužs — nesātīgs radījums čūskas izskatā katru reizi, kad ērgļu māte aizlido meklēt barību, aprij mazos ērglēnus, izposta ligzdu un aizrāpo prom. Ja tu paglābtu ērgļu mātes bērnus no šā dzelmauza, viņa tev palīdzētu tikt lauka no šejienes. Mēs neviens to nespējam.

Jaunākais brālis paņēma loku un bultas un devas pie ērgļu mātes ligzdas.

Mazie ērglēni, ieraudzījuši cilvēku, izbijās.

—    Nebaidieties, putniņi! Es atnācu jūs paglābt no dzelmauza, rijīgā radījuma, — jaunakais brālis sacīja.

Pēkšņi iestājās stiprs karstums: visapkārt novīta, sačokurojās un nodzeltēja kokiem lapas un zale. Necik ilgi, un paradījās rijīgais radījums — tas rāpoja uz ligzdas pusi, šaudams no rīkles uguns mēles. Ērglēni bailēs saravas un saspiedās kopā. Jaunākais brālis paņēma rokas loku un sagatavojas raidīt bultas.

Kad briesmonis bija pavisam tuvu kiat, brālis nomērķēja un izšava. Bulta trapija briesmonim tieši krūtīs. Visapkart izšļācās melnas asinis. Tad jaunakais brālis izvilka no maksts zobenu un sakapaja briesmoni gabalos.

Jaunākais brālis vēl nebija paguvis atvilkt elpu, kad zemi pārsedza milzīga ēna un visapkārt tapa tumšs kā naktī.

—    Kas tad tas? — jaunākais brālis pārsteigts vaicāja vienam putnēnam.

—    Tā ir mūsu mātes spārnu ēna, — putnēns atbildēja. — Viņa steidzas pie mums. Viņas spārni aizsedz sauli, tālab ir tik tumšs.

Ērglēns vēl nepaguva izteikt šos vārdus, kad nolija silts lietutiņš un atkal atspīdēja saulīte.

—    Bet kas tagad notiek? — jaunākais brālis prašņāja tālāk.

—    Lietutiņš — tās ir mūsu mātes asaras: viņa domā, ka viņas bērnus atkal aprijis dzelmauzs, un apraud mūs. Bet saulīte nozīmē, ka viņa tomēr vēl lolo cerības, ka mēs esam sveiki un veseli.

Pagāja vēl mazs brītiņš, un sāka pūst stiprs vējš. Tas nolieca augstos kokus un piespieda pie zemes zāles stiebrus. Nenoliecās vienīgi milzīgais ozols, kurā atradās ērgļu matēs ligzda.

—    Ja mūsu māte tevi ieraudzīs, viņa nospriedīs, ka tu esi mūsu ienaidnieks, un var tev uzbrukt, — sacīja mazie ērglēni un paslēpa jaunāko brāli zem saviem spārniem.

Drīz vien ērgļu māte nolaidās uz ligzdas. Redzēdama bērnus sveikus un veselus, viņa priecīgi sacīja:

—    Katru gadu es izperēju mazus ērglēnus — tādus pašus kā jūs. Un katru gadu tos aprija rijīgais dzelmauzs. Arī patlaban es vairs necerēju sastapt jūs dzīvus. Kā jūs paglābāties? Kas jūs pasargāja no dzelmauza? Pastāstiet, un es jūsu glābēja laba izdarīšu visu, ko viņš vēlēsies.

—    Mūs izglāba, eku, šis cilvēks, — sacīja ērglēni, paplezdami spārniņus.

Ērgļu māte ieraudzīja jaunāko brāli un viņam vaicāja:

—    Saki — ko es varu izdarīt tavā labā?

Jaunākais brālis izstāstīja visu, ko bija piedzīvojis.

—    Labi, es tev palīdzēšu, — ērgļu māte apsolīja. — Aizej uz aulu un ļaudīm palūdz, lai viņi nokauj deviņus bifeļus. No bifeļu adām lai pagatavo divus ādas maisus — gibitus. Vienā lai saliek bifeļu gaļu, bet otru lai piepilda ar skaidru avota ūdeni un abus maisus lai piestiprina man uz muguras. Tu pats uzsēdies man uz kakla un apķeries ap to labi stingri. Kad lidosim, klausies uzmanīgi: līdzko es teikšu «kar-r», iedod man gabalu gaļas; ja teikšu «kur-r», iedod padzerties ūdeni.

Jaunākais brālis aizgāja uz aulu un ļaudīm izstāstīja, ko ērgļu māte pieprasījusi. Ļaudis sanāca kopā un sagatavoja ceļam visu, kā bija piesacīts. Gaļu un ūdeni ādas maisos viņi piesēja ērgļu mātei uz muguras. Jaunākais brālis uzsēdās jāšus viņai uz kakla.

Visi aula ļaudis iznāca pavadīt savu glābēju.

—    Laimīgu ceļu! Mēs nekad neaizmirsīsim to, ko tu izdarīji mūsu labā, — viņi sacīja atvadoties.

Metot gaisā lokus, ērgļu māte cēlās aizvien augstāk un augstāk, līdz pēdīgi no lejas to vairs nevarēja saredzēt.

Pēc brītiņa viņi jau atradās pie bezdibeņa, kurā vecākie brāļi bija iemetuši jaunāko. Ērgļu māte sāka celties augšup pa bezdibeņa eju. Jaunākais brālis nemitīgi deva viņai te gaļas gabalu, te ūdeni, ko nodzerties.

Kad līdz bezdibeņa augšai bija atlicis neliels gabaliņš, ērgļu māte teica «kar-r». Taču gaļas maisā vairs nebija ne kripatiņas. Tad ērgļu māte teica «kur-r». Arī ūdens maisā jau bija izbeidzies. Ērgļu mātei sāka zust spēki. Spārni kļuva slābani. Viņa atkal ieteicās «kar-r». Tad jaunākais brālis aši izgrieza sev no kājas gabalu gaļas un iedeva to ērgļu mātei. Viņa pasniegto gabalu aprija un no jauna sāka celties augšup.

Pēc neilga laiciņa ērgļu māte atkal iesaucās «kur-r». Tad jaunākais brālis deva viņai padzert asinis, kas tecēja no kājas rētas.

Tā viņi uzlidoja līdz augšai, kur jaunākais brālis bija izšķīries ar brāļiem.

Ērgļu māte viņu nocēla zemē un sacīja:

—    Ja tu neesi aizmirsis staigāt, tad paejies dažus soļus.

Jaunākais brālis, stipri klibodams, paspēra pāris soļu.

Ērgļu māte tam uz kājas pamanīja brūci un tūliņ izspļāva

atpakaļ gaļas gabalu un asiņu malku. Tad pieskārās ar knābi pie viņa kājas un rēta mirklī sadzija, kā nebijusi . ..

—    Laimīgu ceļu, džigit! Bet man laiks atgriezties atpakaļ pie bērniem, — ērgļu māte sacīja un aizlidoja.

Jaunākais brālis sāka iet pa meža ceļu. Te skatās un redz — pretim auļo viņa paša zirdziņš. Tas no prieka iezviedzas un pieskrēja pie sava saimnieka.

Jaunākais brālis uzsēdās zirdziņam mugurā un aizjāja uz dzimtā aula pusi.

Netālu no aula viņš satika jaunu ganu, kurš brīžiem raudāja, brīžiem dziedāja.

—    Lai vairojas tavs ganāmpulks! — jaunākais brālis viņu sveicināja.

—    Ilgu mūžu tev, džigit! Laipni lūdzam! — atņēma sveicienu gans.

—    Es raugos tevī un nekādi netieku gudrs: kālab tu brīžiem raudi un brīžiem dziedi?

—    Mūsu aula visjaunākais un visdrošsirdīgākais džigits aizgāja meklēt zelta zivtiņu, lai izdziedinātu savu slimo tēvu, un pazuda. Šovakar aulā viņam par godu rīko piemiņas mielastu. Es esmu nabadzīgs cilvēks: cerēdams, ka ari man atlēks kāds kumoss no šā mielasta galda, es dziedu; bet raudu tālab, ka mana sirds sērojas pēc šī diženā spēkavīra.

—    Nevajag tik ļoti bēdāties. Kas zina, varbūt šis džigits negaidot atgriežas, — jaunākais brālis mierinaja ganu.

—    Ja šis drošsirdīgais džigits būtu dzīvs, viņš katra ziņa jau būtu atgriezies. Redzams, viņu sen saplosījuši meža zvēri, — gans sacīja.

Jaunākais brālis jāja tālāk un iejāja aulā tieši tai brīdī, kad aula ļaudis jau bija sapulcējušies pie katliem, kuros vārījās gaļa piemiņas mielasta galdam.

Pēkšņi kāds iesaucās:

—    Skatieties, ļaudis! Vei, kur atgriežas mūsu džigits, ko visi apraudājām!

Vecais tēvs, ieraudzījis savu jaunāko dēlu, paaicināja viņu pie sevis un vaicāja:

—    Saki, dēls, — kur tu tik ilgi biji un kāpēc apkaunoji veco tēvu? Tavi vecākie brāļi sadabūja zelta zivtiņu un paglāba mani no nāves. Bet tu pārradies mājās, vezdams rokā vienīgi šo kraupjaino zirģeli.

—   Ja tu, tēvs, gribi zināt tīru patiesibu, tad klausies: zelta zivtiņu ar ša kraupjaina zirdziņa palīdzību sadabūju es. Kas man jādara, lai tu ticētu maniem vārdiem?

Un viņš izstāstīja visu, ka bijis.

Noklausījies vecais tēvs sacīja:

—    Ļaudis, sasēdīsimies visi lokā, bet mani deli lai apsēžas vidū. Iedodiet viņiem rokā pa lokam un pasniedziet šīs bultas. Lai viņi tās izšauj tieši debesīs. Šīm bultām piemīt burvju spēks: tas trāpa vainīgajiem un pasarga nevainīgos.

Ļaudis tā arī izdarīja. Brāļi visi trīs reizē izšāva bultas debesīs. Jaunākā brāļa bulta nokrita zemē blakus šāvējam un ieurbās zemē. Vidējā brāļa bulta trapīja pašam šāvējam plecā, bet vecākā brāļa bulta — krūtīs.

Tagad visiem bija skaidrs, kurš runājis patiesību un kurš melojis.

NABADZĪGAIS AHMATS UN HANA MEITA

Senos laikos kādā balkaru miestiņā dzīvoja vecs vīrs ar sievu. Viņi bija tik nabadzīgi, ka pārtika no tā, ko labi ļaudis atmeta. Viņiem bija viens vienīgs dēls, vārdā Ahmats. Dēls auga izveicīgs, prātīgs un čakls. Viņš gaidīt gaidīja, kad izaugs liels un varēs pats strādāt, lai uzturētu savu tēVu un māti.

Laiks nestāvēja uz vietas — zēns izauga par skaistu, brašu džigitu. Viņš sāka apstrādāt tēva nelielo zemes ielāpiņu: ik gadus to apara un apsēja ar labību. Necik ilgi, un mājās radās pārticība. Visā aulā slavēt slavēja Ahmatu. Šīs cildinošās valodas nonāca arī līdz hāna ausīm. Šim hānam bija meita, pie tam tik ļauna, ka neviens viņu negribēja ņemt par sievu.

—    Ja šis džigits būtu bijis arī bagāts, es viņam atdotu savu meitu par sievu, — hāns sacīja saviem augstmaņiem.

Hāna meitai Ahmats patika. Uzzinājusi, ka arī hānam viņš ir pa prātam, viņa ataicināja pie sevis džigitu un sacīja:

—   Ja vēlies, vari sūtīt pie manis preciniekus.

Dzirdēdams šādus vārdus, Ahmats viņai neko neatbildēja.

Hāna meita noskaitās un vaicāja:

—    Kālab tu klusē?

—    Ko lai tev saku? Esmu nabadzīgs, kaut gan strādāju no agra rīta līdz vēlam vakaram, tomēr pie lielas bagatibas neesmu ticis. Bet tu esi hana meita un strādāt neesi radusi. Nekāda palīga man no tevis nebūs, tatad arī satikšanas nebūs. Labak izej par sievu pie kada hana dēla!

To pateicis, Ahmats, nodūris galvu, devas uz mājam — hāna meita bija ļoti skaista un viņam patika.

Ahmats pārnaca mājās sadrūvējies. Tēvs ar mati saka izvaicat, kas atgadījies. Viņš pastāstīja par sarunu ar hāna meitu.

Nabaga vecīšiem sagribējas saradoties ar hānu, un viņi ņēmās Ahmatu pierunāt:

—    Preci gan, dēliņ, hāna meitu. Otra šāda skaistule diez vai tev gadīsies.

Dels ilgi atrunājās, jo saprata, ka laba dzīvošana ar izlutināto hana meitu nebūs, taču tēvs ar māti palika pie sava.

Savīkša lepnas kāzas — tajās ēda, dzēra un līksmojas visi aula ļaudis. Kāzu dzīrēm tika iztērēta visa Ahmata iekrātā nauda. Ta viņi atkal bija palikuši pliki nabagi.

Vai hana meita spēja dzīvot šāda trūkumā? Viņa jau trešajā diena pec kāzām vīram sacīja:

—    Mums neklājas dzīvot kā pēdējiem nabagiem. Labāk pārcelsimies pie mana tēva: tur varēsim vadīt dienas pārticībā un bezrūpība.

—    Es nevaru atstāt veco tēvu un māti vienus — viņiem nav otra dēla. Kas vecīšus uzturēs un aprūpēs? — Ahmats sacīja.

Tomēr hāna meita palika pie sava: «Iesim prom — un cauri!»

Sapratusi, ka Ahmats neies dzīvot uz hāna pili, viņa sāka raudat un lūgt tēvu, lai tas ar varu piespiež Ahmatu pārcelties uz pili.

—    Nāciet dzīvot pie mums! — hāns sacīja znotam. — Gan tavi vecīši iztiks arī bez tevis …

—    Nevaru pieļaut, ka mans tēvs ar māti lūdz žēlastības dāvanas … Es tak sacīju jūsu meitai, ka mes nesaderam kopā. Ja viņa negrib dzīvot manās mājas un dalīties ar mani priekos un bēdas, lai tad iet atpakaļ. ..

Dzirdot šadu znota valodu, hāns un viņa meita nolēma Ahmatu pārmācīt. Hāns paķēra savu pletni un iecirta Ahmatam.

Šai pletnei piemita burvju spēks. Ja ar to iesita cilvēkam, tas pārvērtās par jebkuru dzīvnieku vai putnu — pēc vēlēšanās.

Ahmats pārvērtas par ēzeli.

Hana meita atdzina ēzeli pie Ahmata vecākiem un sacīja:

—    Mans tēvs jūsu dēlu aizsūtīja pie tāliem radiem ar uzdevumu. Bet jums davina šo ēzeli. Varat ar to vest no meža malku un tirgū pārdot — būs sava iztikšana.

Vecais tēvs tā arī darīja: veda no meža malku un tirgū to pardeva … Un abiem ar veceni iztikšana sanāca. Ēzelis bija paklausīgs un uzcītīgs. Vecais viņu žēloja, baroja, cik labi varēja, un nekad nesita. Kad ieradās pie viņiem hāna meita, vecais Ahmata tēvs nespēja vien beigt ēzeli lielīt:

—    Cik rams un paklausīgs ēzelītis! . . . Paldies tev, meitiņ!

Hana meitai tas nebija pa prātam, un viņa sadomāja jaunu

ļaunu darbu. Paņēmusi tēva burvju pletni, vakarā aizgāja pie vecīšiem, iegāja šķūnī un klusiņām ēzelim vaicāja:

—    Ja es tevi tūliņ pārvērtīšu par cilvēku, vai tu nāksi dzīvot uz hana pili?

Ēzelis papurināja galvu: «Nē!»

Hana meita briesmīgi noskaitās un no jauna iecirta ēzelītim ar pletni, sacīdama:

—    Tad pārvērties par suni!

To izdarījusi, viņa izgāja no šķūnīša. Pagalmā viņu ieraudzīja Ahmata tēvs un priecīgs vaicāja:

—    Saki, meitiņ, — vai drīz atgriezīsies mūsu dēls?

—    Tik drīz vēl negaidiet, — hana meita atbildēja. — Mans tevs viņu aizsūtīja pie ļoti tāliem radiem.

To pateikusi, devās uz savu pili.

Vakarā Ahmata tēvs aizgāja uz šķūnīti iedot ēzelītim barību, bet šķūnītis — tukšs! Vecais vīrs tapa gaužām bēdīgs, ka pazudis ēzelītis. '

Te skatās — ēzeļa vietā uzradies suns! Un tik pakLusīgs un mīlīgs, ka vecīši nosprieda to paturēt — tak jau mājas neliksies tik tukšas. Vecais vīrs sameistaroja siltu suņubūdu un baroja suni ar to, kas bija.

Otrā rītā pie vecīšiem ieradās hāna meita un uzbrēca:

—    Pašiem nav ko uz zoba likt, bet šie vēl sadomajuši turēt suni! — Un padzina suni no pagalma.

Suni ieraudzīja kāds gans, pielabināja klāt un paturēja. Suns augu dienu palīdzēja ganam ganīt aitas. Skraidīja apkārt aitu baram un neļava atpalikt nevienam jēriņam, bet vilkus tramdīja prom.

Vakarā gans pārdzina aitas uz apmetni un sāka barot savus suņus. Visi aitu suņi klupa virsū kauliem, bet jaunais suns i nepieskaras. Gans pasvieda viņam gabalu jēlas gaļas. Arī to suns neēda — skatās ganā žēlām jo žēlām acīm .. .

—    Tad ta joki! Redzams, šis suns nav no parastajiem .. . Došu tam to, ko ēd cilvēki.

Gans paņēma tīru bļodiņu, ielēja tajā pienu, pienā iedrupināja plāceni. Suns izēda bļodiņu tukšu un izlaizīja.

Pagāja trīs gadi. Suns uzticīgi kalpoja ganam. Bet hāna meita aizvien vēl cerēja, ka Ahmats piekāpsies hāna priekšā un būs ar mieru dzīvot viņa pilī.

Vecais tēvs ar mati jau bija atmetuši visas cerības sagaidīt dēlu. Vedekla viņiem teica, ka viņu dēls neesot pārcietis tālā ceļa grūtības un aizgajis bojā.

Ahmats vairs nespēja izturēt tālumu, kas viņu šķīra no dzimtajām vietām, un tālab sadomāja doties mājās, lai uzmestu tēvam un mātei kaut acis.

Vienu rītu vecais tēvs izgāja pagalmā un redz — atgriezies suns. Viņš tapa priecīgs un pabaroja to. Tā suns atkal sāka dzīvot vecīšu mājās.

Aizritēja pāris dienu, un pie vecīšiem ieradās hāna meita. Ieraudzījusi suni, viņa tam klusiņām vaicāja: .

—    Nu, vai tagad izpildīsi manu gribu?

Suns papurināja galvu: «Nē!»

Hana meita aizsteidzās mājās un atnesa pletni.

—   Tad kļūsti par putnu! — Un pārvērta Ahmatu par svīri.

Svīre nemitīgi riņķoja virs vecāku mājas, bieži ielidoja pagalmā un notupās viņiem uz pleca.

—    Kazi, tā ir mūsu dēla dvēselīte! — vecā māte nopūtusies sacīja un neraidīja putnu prom.

Nabaga Ahmatam apnika dzīvot ēzeļa, suņa un putna izskatā. Arī vecāku bija žēl. Viņš nodomāja:

«Ka būtu, ja es ielidotu hāna mājā un pamēģinātu atsisties pret pletni? Varbūt pārvērstos atpakaļ par cilvēku?»

Viņš ta arī izdarīja. Ielidoja hana pilī, triecas ar krūtīm pret pletni un pārtapa par cilvēku!

Tiklīdz viņš paguva paķert roka pletni, istabā ienāca hana meita. Ahmats iecirta viņai ar burvju pletni un sacīja:

—   Tagadiņ tu pārvērties par ēzeļmāti!

Ahmats, dzīdams sev pa priekšu ēzeļmāti, devas pie vecākiem. Vecīši aiz prieka negribēja ticēt savām acīm.

—    Kur tu, dēls, tik ilgi biji pazudis? — viņi vaicāja.

—   Man bija kauns par mūsu pliko nabadzību, tālab es salīgu pie kāda baja par ganu un tam nokalpoju trīs gadus. Un nopelnīju, vei, šo ēzeļmāti — tagadiņ mums būs ar ko vest no meža malku.

—    Lai allahs tev atlīdzina! Saimniecībā grūti iztikt bez ozeļa. Eku, hāns man bija uzdāvinājis ēzeli, bet zagļi nozaga. Ilgi stiepu malku no meža uz saviem kamiešiem … Nu varēšu atpūtināt vecos kaulus!

—    Šai ēzeļmātei, tēvs, krauj mugurā labi lielus malkas saišķus, jo viņa ir ļoti stūrgalvīga. Pēc tev atvedīšu vēl divus ezeļus.

Otrā dienā agri no rīta vecais tēvs devās uz mežu pēc malkas, bet Ahmats — pie hana. Viņš iesita ar pletni sievastēvam un sievasmātei — tie abi pārvērtās par ēzeļiem. Ahmats atdzina ezeļus uz mājām un tēvam pieteica, lai tos bez saudzēšanas izkalpinot.

Kopš tā laika hāna pils tapa tukša un pamesta, jo Ahmats tajā nevēlējās dzīvot. Hāna mantu viņš izdāļāja nabagiem, bet pats apstrādāja tēva nelielo zemes gabaliņu un tā uzturēja savu veco tēvu un māti.

ALAKEZA

Pirms daudziem jo daudziem gadiem kada aula dzīvoja vīrs un sieva. Viņi dzīvoja nabadzīgi. Dienišķo maizi pelnīja, kurinādami aula ļaudīm pirti. Vīrs nesa ūdeni, bet sieva to sildīja. Taču ne jau nabadzība aptumšoja viņu dzīvi. Vairāk par nabadzību abus skumdināja tas, ka viņu maja ilgo gadu laikā vēl nekad nebija skanējusi bērna balss.

Tad negaidot arī viņu sak|ā ienāca prieks — piedzima meita. Meitene bija neparasti skaista: viens vaigs tai vizēja kā saulīte, otrs — kā mēnestiņš. Tēvs ar māti nespēja vien nopriecāties par savu meitu.

Kādu rītu, kad tēvs ar māti kurināja pirti, bet meita viena gulējā šūpulī, viņu sakļā ienāca balts džins. Ne jau velti ļaudis saka, ka baltie džini esot labi un atnesot laimi. Baltais džins piegāja pie šūpuļa, apsēja meitenei ap labo roku pie paša pleca burvju talismanu un sacīja:

—    Kamēr šis talismans nebūs pazudis, ar meiteni nekas ļauns nenotiks — viņa augs sveika un vesela. Ja ieraudāsies, viņas asaras pārvērtīsies par dimantiem.

Tiklīdz aiz šā džina aizvērās durvis, sakļā ienāca otrs džins un sacīja:

—    Kad meiteni mazgās, ūdenī iemirdzēsies zelts!

Tūliņ pēc otrā džina sakļā ienāca trešais džins un sacīja:

—   Zeme, kur spers šīs meitenes kājas, allaž pārklāsies ar ziedu sagšu!

Vakarā māte sāka meiteni mazgāt. Skatās un redz: tai ap roku apsiets talismans! Viņa pasauca vīru, un abu pārsteigums bija vēl lielāks, kad ūdenī, kurā mazgaja meiteni, ieraudzīja pulka zelta. Nu vecāki noprata, ka viņu meitu apveltījuši baltie džini.

Kopš tā laika vīrs ar sievu dzīvoja, bēdu nepazīdami, jo viņiem nekad netrūka zelta .. . Alakezas asaras bira kā dimanta gabali, bet zeme zem viņas kājām pārklājās ar ziedu sagšu.

Ritēja gadi. Alakeza izauga par lielu skaistuli. Viņas skaistumu daudzināja gan sava aulā, gan citos ciematos, gan tuvās un tālās zemēs. Valodas par diženo skaistuli nonaca arī līdz kaimiņu valsts jaunā hāna ausīm. Viņš sadomāja Alakezu apņemt par sievu un tālab aizsūtīja pie viņas vecākiem preciniekus. Tēvs ar māti apspriedās un deva piekrišanu … Saposuši meitu ceļam, viņi par pavadonēm izraudzīja kaimiņu sievu, atraitni, un tās meitu.

Atraitne vārdos bija mīlīga un jauka, toties sirdī slēpa tumšu skaudību. Aizvīlusi Alakezu dziļā un biezā mežā, viņa tur padarīja meiteni aklu: izņēma viņai no pieres acis, ietina lakatā un atdeva savai meitai. Tad viņa neredzīgajai Alakezai noģērba kāzu tērpu un ietērpa tajā savu meitu. Pametušas aklo Alakezu meža, abas ļaundares devās tālāk — uz hāna pili. Jaunais hāns, nenopratis viltu, apņēma atraitnes meitu par sievu.

Kādudien hāns vaicāja sievai:

—    Biju dzirdējis, ka tev asaras birstot kā dimanti un, kur tu kāju sperot, zeme pārklājoties ar ziedu sagšu. Bet to es neredzu!

—    Vai tad tev neteica, ka tas nenotiek katru dienu? Pacieties, gan vēl to dabūsi redzēt, — jaunā hāna sieva atbildēja.

Aklā Alakeza tikmēr gāja pa mežu raudādama uz priekšu, un viņa rūgtās asaras pārvērtās par dimanta gabaliem, un zeme, kur kāju spēra, pārklājās ar ziedu sagšu. Ilgi meitene maldījās pa dziļo mežu, līdz viņu pamanīja kāds vecs krievs, kas bija atnācis uz mežu pēc malkas. Veco vīru sauca par Ivanu. Viņš nolēma aklo meiteni aizvest uz savām mājām — būs abiem ar sievu meitas vietā.

—    Iesim pie mums, skaistulīt, — Ivans sacīja. — Būsi mums meitas vietā.

Ivans atveda Alakezu uz savām mājām. Ivana sieva meiteni paēdināja un uzklāja viņai gultu. Alakeza palūdza Ivana sievu:

—    Palīdzi man noģērbties un nomazgāties!

Alakeza nomazgājās. Kad viņa izkāpa no ūdens, tajā mirguļoja tīrs zelts. Kopš tās dienas viņi dzīvoja pārtikuši un laimīgi. Ivans ar sievu pret Alakezu izturējās kā pret īsto meitu. Viņus skumdināja vienīgi tas, ka Alakeza allaž sēdēja sadrūmusi. Taču viņi tur neko nespēja līdzēt.

Viendien Alakeza iedomāja tēvu un māti un sāka gauži raudāt … Un visas viņas asaras pārvērtās mirdzošos dimanta gabalos.

Viņa palūdza Ivanu:

—    Aiznes šos dimantus uz hāna pili jaunajai hana sievai. Ja viņa tos gribēs nopirkt, naudu neņem. Saki tā: «Es šos dārgakmeņus mainu tikai pret cilvēka acīm,» — un paliec pie sava, līdz hāna sieva tev atnes cilvēka acis.

Ivans tā arī izdarīja. Hāna sieva ilgi kaulējas — viņai pārlieku gribējās tikt pie dimantiem; pēdīgi viņa iznesa no pils Alakezas acis un tās apmainīja pret dimantiem.

Kad Alakeza dabūja atpakaļ savas acis, viņa kļuva vēl skaistāka.

Tomēr viņas sirds nepazina prieka, un viņa palūdza Ivanu:

—    Uzcel jūras krastā augstu torni. Kad es nomiršu, tur apglabajiet mani. Un tornim ietaisi tadas durtiņas, kas pašas atvērdamas, un aizvērdamās skandētu šādus vārdus: «Ai, skaistule, tu nepazini laimi!»

Ivans uzcēla augstu torni no visdārgākā akmens un tornim ietaisīja tādas durtiņas, kādas vēlējās Alakeza .. .

Necik ilgi, un līdz hāna sievai nonāca valodas par Ivana audžumeitas skaistumu. Hāna sieva juta, ka nav labi. Viņa tūliņ aizsūtīja uzticamu cilvēku uz Ivana māju un pavēlēja tam apskatīt, vai skaistulei nav ap roku talismans.

—   Ja ir, nozodz šo talismanu un atnes man! — viņa pieteica.

Glūniķis ieradās Ivana mājā un ieraudzīja miegā guļošajai

meitenei ap roku talismanu. Viņš to nozaga un atnesa hāna sievai. Bet Alakeza, līdzko viņai noņēma no rokas talismanu — balta džina dāvanu, tūliņ nomira.

Ivans ar sievu ilgi raudāja un bēdājās. Bet tur neko vairs nevarēja līdzēt.. . Tad viņi aiznesa mirušo meiteni uz torni, kā viņa pirms tam bija lūgusi, un tur atstāja. Torņa durtiņas pašas saka vērties vaļā un ciet. Un ikreiz vērdamās skandēja vārdus: «Ai, skaistule, tu nepazini laimi!»

Vienreiz jaunais hāns atjāja pie jūras izpeldināt savu mīļāko zirgu. Viņš to apstādināja blakus tornim un izdzirda skanam vārdus: «Ai, skaistule, tu nepazini laimi!» Hāns izbrīnījās. «Iešu palūkošos,» viņš nosprieda, «kas tur iekšā atrodas.»

Kopa ar hanu zirgu peldināt bija atjājis zēns — hāna sulainis. Viņš turēja rokās talismanu, ko reiz hāna sieva, pārlūkodama savas mantas, bija nejauši izmetusi, bet viņš to pievācis un paturējis sev …

Hans iegāja tornī, kopā ar viņu — ari zēns. Hāns skatās un redz: guļ mirusi skaistule, pie tam tik skaista, ka otru tādu mekledams nesameklēsi. Viņš noņēma līķautu un ieraudzīja, ka meitenei uz rokas pie pleca ir tik liela talismana nospiedums, kadu tur rokas viņa sulainis.

—   Tad ta joki! Tava rotaļlietiņa ir tieši tāda lieluma kā šī iespiesta bedrīte! — hāns brīnījās.

Viņš paņēma no zēna rotaļlietu un ielika to bedrītē. Meitene tai paša mirklī atvēra acis un izbrīnījusies raudzījās apkārt.

—    No kurienes tu, skaistulīt? Ka meita esi? Ka tu še nokļuvi? — hans taujāja.

Alakeza neko neatbildēja, tikai palūdza aizvest viņu uz Ivana māju.

Hāns aizveda^ Ivans ar sievu ļoti nopriecājās, ieraudzīdami savu audžumeitu. Viņi nosprieda sarīkot dzīres un ielūgt tajās hanu, kurš bija atdzīvinājis Alakezu.

Sanāca ciemiņi, sāka dzīrot. Kad viesi bija gana ēduši un dzēruši, Alakeza negaidot ierunājās:

—   Tagad es tev, hān, pastāstīšu, kā nokļuvu tai tornī, kurā tu mani atradi.

Un Alakeza izstāstīja, kā tēvs ar māti viņu bija saposuši un sūtījuši pie līgavaiņa kopā ar pavadonēm — kaimiņu atraitni un tās meitu, kā šī atraitne cietsirdīgi izrīkojusies ar viņu un kā Ivans viņu izglābis.

Tagad hānam bija skaidrs, ka viņš piekrāpts.. . Bargās dusmās viņš lika kalpiem padzīt krāpnieci sievu un tās ļauno māti.

Pēc tam hāns apņēma par sievu Alakezu un viņi dzīvoja ilgi un laimīgi.

ZELTA PUTNS

Sensenos laikos kādā aulā dzīvoja vecs vīrs. Šim vīram bija trīs dēli. Bez tam viņam bija dārzs, kurā auga ābele. Šai ābelē katru gadu ienācās tikai viens vienīgs ābols. Toties šis ābols nebija parasts, bet zelta, kam piemita burvju spēks: kas ābolu nobaudīja, tas atguva jaunību un veselību. Taču — kā par postu — beidzamos trīs gadus šo burvju ābolu kāds slepeni noplūca.

Vecais vīrs juta, ka viņu sāk atstāt spēki un ka bez burvju ābola vairs nespēs ilgāk dzīvot. Tālab viņš nolēma sūtīt savus dēlus ābolu sargāt.

Pirmajā rudenī viņš sūtīja sargāt vecāko dēlu. Vecākais dēls nosēdēja dārzā turpat līdz rītausmai, neaizvērdams acu. Tikai gaismiņai svīstot, neizturēja un uz brītiņu iesnaudās. Bet, kad uztrūkās no miega, ābelē zelta ābola vairs nebija.

Otru rudeni vecais tēvs sūtīja sargāt ābolu vidējo dēlu. Vidējais dēls augu nakti nenovērsa no ābola acu. Tikai gaismiņai svīstot, uz brītiņu iesnaudas. Pamodies skatas: ābelē vairs nav ābola . . .

Vecais tēvs savārga aizvien vairak. Tad pienaca trešais rudens un viņš sūtīja sargāt ābolu visjaunāko un mīļāko dēlu — Hasanu. Hasans augu nakti nosēdēja zem ābeles, nenovērsdams no ābola acu. Kad saka mākties virsū miegs, viņš nomazgājās dzestrajā rasā un ta miegu aizdzina.

Uz rīta pusi Hasans izdzirda putna spārnu švīkstoņu. Ielūkojies ciešāk, ieraudzīja: uz ābeles zara nolaižas zelta putns un satver nagos burvju ābolu. Hasans jau bija uzvilcis bultu un sagatavojies šaušanai. Viņš atlaida bultu un raidīja to uz putnu. Bulta aizķēra tikai vienu putna spalvu. Hasans šo spalvu paradīja tēvam un nozvērējās:

—    Pirms nebūšu atradis pašu putnu, majas neatgriezīšos!

Palūdzis mātei savīkšt ceļam maizes kuli, Hasans apsegloja

zirgu un agri no rīta devās projām.

Ilgi vai neilgi viņš jāja, kas to zinās pateikt, tikai pēdīgi aizjāja pie krustcelēm. Skatās — viņa priekša guļ akmens, uz kura rakstīts: «Ja jāsi pa kreisi — pats aiziesi bojā, ja jasi pa labi — aizies bojā tavs zirgs.»

Iekams Hasans apsvēra, ka rīkoties, zirgs pats nogriezās pa labi.

Hasans ilgi jāja cauri mežiem un purviem, pari kalniem un lejām, taču ceļš aizvien vēl nebeidzas. Maizes kule jau sen vairs nebija ne kripatiņas. Hasanu saka mocīt izsalkums, arī zirgs bija pagalam izkāmējis.

Negaidīti priekšā uz ceļa nostājās milzīgi liels, peleks vilks: acis gail, zobi klabēdami klab.

—    Kāp zemē no zirga! — vilks bargi pavēlēja.

Ko Hasanam atlika darīt? Aizmukt viņš nejaudā, jo spēka nav kaulos, arī zirgs knapi turas kājās. Hasans vēl nepaguva lāga nokāpt zemē, kad no zirga nepalika ne smakas. Apēdis zirgu, vilks Hasanam sacīja:

—    Es biju izsalcis — tu man palīdzēji. Tagadiņ es varu palīdzēt tev. Pastāsti — no kurienes jādams un uz kurieni dodamies? Kāda vajadzība tevi piespieda šeit ierasties?

—    Es jāju pēc zelta putna, — Hasans atbildēja.

Un izstāstīja vilkam visu, kā sargājis brīnuma ābeli, kā zelta putns aiznesis burvju ābolu un kā viņš tēvam nozvērējies, ka atrak mājās nerādīsies, iekāms nebūs šo putnu sadzinis rokā.

—    Redzu, tu esi labs dēls. Sēdies man mugurā, aizver acis un netaisi tās ātrāk vaļā, iekāms atvēlēšu.

Hasans uzsēdās vilkam mugurā un aiztaisīja acis.

Vilks aizjoņoja tikpat kā viesulis. Hasans nepaguva ne atjegties, kad vilks apstājās un sacīja:

—    Esam klāt, kāp zemē!

Hasans nokāpa vilkam no muguras, un vilks sacīja atkal:

—   Zelta putns dzīvo šajā hāna pilī. Līdzko saule aizgrims aiz apvaršņa, ielavies pilī un piezodzies pie zelta ligzdas, kurā tup putns, tikai pieraugi: ligzdu ar rokām neaiztiec! Aši paņem putnu un tai pašā mirklī dodies atpakaļ pie manis.

Hasans darīja tā, kā vilks lika. Ielavījās hāna pilī un piezagās pie ligzdas. Ai, cik neizsakāmi skaista tā bija!

Un Hasanam iegribējās pārvest putnu ar visu ligzdu. Viņš pārkāpa vilka piekodinājumu. Bet, tiklīdz pieskārās ligzdai ar roku, iešķindējās visādās mēlēs zvaniņi, kas bija apkarināti apkārt ligzdai.

Izdzirduši šķindam zvaniņus, atsteidzās sargi, saņēma Hasanu ciet un aizveda pie hāna.

—    Kā tu pamanījies ielavīties mana pilī, un kālab tev vajadzīgs zelta putns?

Hasans izstāstīja hānam visu: kā viņš sargājis brīnuma ābeli, kā zelta putns nozadzis burvju ābolu un kā viņš tēvam nozvērējies, ka ātrāk mājās nerādīsies, iekāms nebūs šo putnu sadzinis rokā.

—    Redzu, tu esi labs dēls, tālab tev palīdzēšu, — hāns sacīja, noklausījies Hasana stāstu. — Es atdošu tev zelta putnu ar visu zelta ligzdu, tikai tu vispirms sadabū man zeltkrēpi ērzeli, kas pieder Glūdu hānam.

Ko Hasanam atlika darīt? Viņš atgriezās pie vilka un atzinās, ka neprātis nemanīts aiznest putnu un ka tagadiņ hāns viņam pieprasot sadabūt zeltkrēpi ērzeli, kas pieder Glūdu hānam. Tikai tad viņš atdošot Hasanam putnu ar visu zelta ligzdu.

—    Kauču tu neesi klausījis manam padomam, es tev palīdzēšu sadabūt zeltkrēpi ērzeli, — vilks sacīja. — Sēdies man mugura, aizver acis un netaisi tas atrak vaļa, iekams atvēlēšu.

Hasans uzsēdās vilkam mugura un aiztaisīja acis.

Vilks aizjoņoja tikpat kā viesulis. Hasans nepaguva ne atjēgties, kad vilks apstājās un sacīja:

—    Esam klāt, kāp zemē!

Hasans nokāpa vilkam no muguras, un vilks, viņam radīdams, sacīja atkal:

—    Vai redzi to cietoksni? Ta ir Glūdu hana valstība. Līdzko saule aizgrims aiz apvāršņa, ielavies cietoksnī un iezodzies stallī. Tur citu zirgu pulkā ieraudzīsi zeltkrēpi ērzeli. Viņam līdzās karāsies zelta segli un zelta iemaukti, tikai pieraugi: neņem nedz seglus, nedz iemauktus, pat neaiztiec tos! Paņem zeltkrēpi aiz krēpēm un klusītiņām izved no staļļa.

Hasans ielavījās cietoksnī un iezagas stallī. Tur bija daudz zirgu, taču viņš tūliņ to pulka pamanīja zeltkrēpi. Līdzās ērzelim atradās zelta segli un zelta iemaukti, kas bija neizsakama skaistuma.

Hasanam sagribejas pārvest ērzeli ar visiem zelta segliem un iemauktiem. Bet, tiklīdz viņš pieskārās segliem ar roku, iešķindējās visādās mēlēs zvaniņi, kas bija piekarināti pie segliem.

Izdzirduši šķindam zvaniņus, atsteidzās uz stalli sargi, saņēma Hasanu ciet un aizveda pie Glūdu hana.

—    Kā tu pamanījies ielavīties manā pilī, un kālab tev vajadzīgs zelta zirgs? — Glūdu hāns vaicāja.

Hasans izstāstīja viņam visu, kā bijis.

—    Redzu, tu esi labs dēls, talab tev palīdzēšu, — Glūdu hāns sacīja, noklausījies Hasana stāstu. — Es atdošu tev zeltkrēpi ērzeli ar visiem zelta segliem un iemauktiem, tikai tu vispirms sadabū man zelta zivtiņu, kas dzīvo hāna Dadijāna ezera.

Ko Hasanam atlika darīt? Viņš atgriezās pie vilka un atzinās, ka neprātis nemanīts aizvest zeltkrēpi ērzeli un ka tagadiņ Glūdu hāns viņam pieprasot sadabūt zelta zivtiņu, kas dzīvo hāna Dadijāna ezerā. Tikai tad viņš atdošot Hasanam zeltkrēpi ērzeli ar visiem zelta segliem un iemauktiem.

—  Kauču tu neesi klausījis manam padomam, es tev palidzēšu sadabūt zelta zivtiņu, bet to darīšu pēdējo reizi, — vilks sacīja. — Sēdies man mugura, aizver acis un netaisi tās ātrāk vaļa, iekams atvēlēšu;

Hasans uzsēdas vilkam mugura un aiztaisīja acis.

Vilks aizjoņoja tikpat ka viesulis. Hasans nepaguva ne atjegties, kad vilks apstājas un sacīja:

—    Esam klat, kap zemē! Tagad es pats iešu pēc zelta zivtiņas, bet tu mani pagaidi tepat krasta.

Vilks ielēca ezerā, ienira līdz pašam dibenam. Viņš meklēja zelta zivtiņu vienu dienu, meklēja otru dienu, tad trešo. Un tikai ceturtajā diena izpeldēja no ezera kopā ar zelta zivtiņu.

Hasans, to redzot, nopriecāties vien nevarēja. Viņš uzsēdās vilkam mugura, un abi aizjoņoja pie Glūdu hana. Hasans atdeva Glūdu hānam zelta zivtiņu un pretī dabūja zeltkrēpi ērzeli ar visiem zelta segliem un iemauktiem.

Nu vilks sacīja Hasanam:

—    Visu, ko varēju, tevis laba izdarīju. Tagad sēdies zeltkrēpim mugurā un jāj pēc zelta putna.

—   Tencinu tevi, pelēcīt, par palīdzēšanu! — Hasans pateicās vilkam.

Uzlēcis zeltkrēpim ērzelim mugura, viņš aizjaja pie hana, kam piederēja zelta putns. Hasans atdeva viņam zeltkrēpi un pretī dabūja putnu ar visu zelta ligzdu. Hāns piedevām vēl iedeva brangu zirgu, strauju ka vējš.

Hasans uzsēdās zirgam mugurā un auļoja uz mājām — pie tēva.

Kopš tā laika nekad vairs no brīnuma ābeles nezuda zelta ābols. Un Hasana tēvs dzīvoja vēl ilgi un laimīgi.

GUDRAIS VECĪTIS

Vienu vasaras dienu kads zemnieks aizjaja ar ezeli uz mežu pēc malkas. Sacirtis malku, uzkrava to lopiņam mugura un devās uz mājām. Zemnieks iet un dzied. Pēkšņi redz: ceļa vidū guļ lāde, aizslēgta ar atslēgu. Sis zemnieks bija ļoti ziņkārīgs. Viņš katra ziņā gribēja paskatīties lāde un uzzināt, kas tur iekšā.

Apstājās un saka slēgt lādi vaļā. Nepaguva vēl lāgā pacelt vaku, kad no lādes izrapoja milzīga čūska.

—   Es esmu izsalkusi un gribu tevi aprit, — čūska iešņācās, rapodama uz zemnieka pusi.

—    Ka tad tā, es tevi paglābu no nebrīves, bet tu man par šo labo darbu gribi atmaksāt ar ļaunu?

Taču čūska jau tinās viņam apkart.

Zemnieks redz, ka ar spēku čūsku nepieveikt, tapec nolēma ķerties pie viltus.

—    Kas ir, čūska, pavaicasim trim pretimnācējiem: vai drīkst labu atmaksāt ar ļaunu? Ja tie sacīs, ka drīkst, tad tu varēsi mani aprīt.

Čūska tā bija ar mieru. Malkas cirtējs uzcēla lādi ēzelim mugurā uz malkas un pats soļoja līdzās. Viņam blakus rapoja čūska.

Viņi iet, iet un redz: ceļa mala ganas izkāmējis zirdziņš. Malkas cirtējs piegāja pie zirdziņa un tam vaicaja:

—    Saki, gudrais zirdziņ, — vai drīkst atmaksāt ar ļaunu tam, kurš tev labu darījis?

—    Nē, nedrīkst. Tomēr gadas nepateicīgi radījumi, kas labu atmaksa ar ļaunu, — zirdziņš atbildēja. — Vei, es ilgi un uzticīgi kalpoju savam saimniekam — uz muguras pat adu noberzu, nastas staipīdams. Bet reiz saimnieks bez liekas gudrošanas apsēdās man uz sūrstošas muguras un es aiz sāpēm viņu gandrīz vai nometu zemē. Tad saimnieks mani padzina no majam. Vai ta nav laba atmaksa ar ļaunu?

—    Redzi nu, — sacīja čūska, — tagad es tevi aprišu.

—    Pacieties mazdrusciņ. Mēs tak norunājām pavaicāt trim pretimnācējiem, bet pagaidam dzirdējām tikai viena paša zirga atbildi. Pavaicāsim vēl diviem, un tad tu varēsi ar mani darīt, ko gribēsi.

Viņi devās tālāk. Gāja, gāja, līdz satika govi. Malkas cirtējs piegaja pie govs un tai vaicaja:

—    Saki, mīļo gotiņ, — vai drīkst atmaksat ar ļaunu tam, kurš tev labu darījis?

—    Nē, nedrīkst. Tomēr gadas nepateicīgi radījumi, kas labu atmaksa ar ļaunu, — gotiņa atbildēja. — Vei, es ilgus gadus baroju saimnieka bērnus ar pienu. Bet vienreiz nejauši, parmidama kājas, aizķeru slauceni un izgāzu pienu. Tad saimnieks uz mani tā noskaitās, ka, paskat, nolauza ragu. Vai ta nav laba atmaksa ar ļaunu?

Dzirdēdama šādu atbildi, čūska nopriecājās un jau gatavojas malkas cirtēju aprīt.

—    Pacieties mazdrusciņ. Mes tak norunājām pavaicāt trim, bet pagaidām dzirdējām tikai divu — zirga un govs atbildes. Pavaicāsim vēl trešajam. Redzēs, ko tas teiks.

Viņi devās atkal talak. Gaja, gaja, līdz satika vecu vīru.

—    Saki, labo vecīt, — vai drīkst atmaksat ar ļaunu tam, kurš tev labu darījis?

—    Labu ar ļaunu atmaksa tikai nepateicīgi, ļaunpratīgi radījumi. Bet vispirms pastāstiet, kā radās jūsu strīds, tad es mēģināšu dot jums pareizu atbildi.

—    Es jāju no meža un ceļa vidu ieraudzīju, vei, šo lādi, — malkas cirtējs iesāka stāstīt. — Varēju mierīgi pajat lādei garām, taču nolēmu to katrā ziņā atvērt un palūkoties, kas tur iekšā. Nepaguvu vel lāga pacelt vaku, kad no lādes izlēca, vei, ši čūska un grasījas mani aprit.. .

—    Un čūska pareizi darītu, jo tevi der aprit par to, ka stāsti nepatiesību! — negaidot vecītis ierunājās starpā. — Kurš tad ticēs, ka tik liela čūska var novietoties tik mazā lādē?

—    Viņš runa patiesību, — nu iejaucās starpa čūska. — Es no tiesas gulēju šai lādē un, kazi, būtu noslāpusi, ja šis cilvēks neizlaidis mani ara.

—    Es nevienam no jums neticešu, iekams pats savām acim nepārliecināšos, ka čūska tik tiešām var ievietoties šaja lāde! Ja jūsu sacītais ir patiesība, lai čūska atkal ielien lādē un to parāda!

Čūska ielīda lādē un, saritinājusies kamola, apgūlas. Vecītis bez kavēšanās aizcirta vaku ciet, aizslēdza lādi un aizvilka prom uz meža biezokni.

PADĒLS

Kādam vīram nomira sieva. Viņam palika dēls un meita. Nepagāja ilgs laiks, un viņš meitu izdeva pie vīra, bet pats sadomāja pārvest mājas jaunu sievu. Ta dels dabūja pamati.

Pamate padēlu neieredzēja: nedeva tam kartigi ēst, bet reizēs, kad vīra nebija maja, par vismazako pārkāpumu bargi sodīja. Padēls ilgi pacieta pamates pārestības, līdz pēdīgi neizturēja un aizbēga no tēva mājām.

Aizskrējis pie māsas, viņš izsūdzēja viņai savas bēdas par grūto dzīvi pie pamātes.

—    Un tā es sagudroju doties plašaja pasaulē laimi meklēt,— viņš pēdīgi sacīja. — Iedod man, masiņ, ceļam drusciņ siera un plāceņu.

Māsa saposa brāli, un viņš aizgaja pasaulē laimi meklet.

Ilgi vai neilgi viņš gaja, kas to zinas pateikt! . .. Tikai jau labu laiku maizes kulē, ko masa bija iedevusi līdzi, nebija vairs ne kripatiņas ēdamā; ari jelmītās ādas čuvjaki[3] bija pagalam novalkāti. Bet tuvumā neredzēja neviena, kam varētu lūgt palīdzību.

Viendien padēls iet un tālumā ierauga putekļu stabu. Pieiet tuvāk. Izrādās, tur savā starpā plūcas trīs milži. Jāteic, visi trīs ir pārmēru stipri, tikai aplam lieli muļķi — padēls to bija dzirdējis. Viņš piegāja milžiem klāt un vaicāja:

—    Cienījamie milži, kādēļ plūcaties?

Milži uz brīdi pārstāja plūkties, un vislielākais padēlam atbildēja:

—    Mums nomira tēvs un atstāja mantojumu, bet mēs to nekādi nevaram sadalīt. Talab plūcamies.

—    Kāds ir tēva atstātais mantojums? — padēls vaicāja.

—    Tēvs mums atstaja cepuri, ratus un zelēkli. Ja, to zelējot, izspļauj siekalas, no katra spļāvienā rodas zelts; ja uzliek galvā cepuri, kļūst neredzams; ja iesēžas ratos un iesvilpjas, tie paši aizripo ātrāk par zirgiem, uz kurieni tikai sirds vēlas.

—    Ja gribat, es varu sadalīt šīs mantas jūsu starpā tā, ka nevienam netiks nodarīts pāri, — padēls lika priekša.

Milži nebija ar mieru. Viņi teica, ka vēloties iegūt visas trīs mantas kopa, jo tām atsevišķi neesot nekādas vērtības.

Tad padēls sacīja, ka stridu var izbeigt lozējot. Kuram kritīs laimīga loze, tas dabūs visas trīs mantas. Sāds padoms milžiem ļoti patika, un viņi aiz pateicības palūdza arī svešinieku piedalīties lozēšana. Visi četri vilka lozes, un laimīga loze krita padēlam. Milži nesaka to apstrīdēt un visu — cepuri, ratus un zelekli — atdeva viņam.

Padēls atvadījas no milžiem, uzlika galva cepuri, iesēdās ratos, iesvilpās — un projām bija!

Viņš aizbrauca lielā pilsētā. Noņēma cepuri un devās pa ielu novalkātās drēbēs, bet rati paši ripoja viņam nopakaļ.

Padēls iet un ieklausās ļaužu valodas. Nav citu runu ka tikai par valdnieka meitas neparasto skaistumu, neiedomājamo viltību un nežēlību. Ļaudis melsa, ka princese esot tik skaista ka sārtā saulīte un piemīlīga kā sudraba mēnestiņš, vienīgi nevienam negribot rādīties acīs. Bagāti ļaudis maksaja valdnieka kalpiem lielu naudu, lai tikai paskatītos uz princesi, bet viņa ar šiem nevainīgajiem ļautiņiem cietsirdīgi izrēķinājās.

Arī padēls sagribēja paskatīties uz neredzēto skaistuli. Viņš aizgāja uz tirgu un augu dienu staipīja smagas nastas, tā nopelnīja trīs zelta gabalus. Tad aizgāja uz valdnieka pili un, sniegdams naudu princeses kalponēm, palūdza:

—    Atvēliet man paskatīties uz skaistuli!

Kalpones sāka par viņu zoboties un jau grasījās padzīt no pils, kad viena iežēlojas par nabadzīgi ģērbto jaunekli un viņam sacīja:

—    Labi, paņemsim no viņa tris zelta gabalus — lai tak paskatās ar uz princesi!

Un tā padēls paskatijas uz valdnieka meitu.

Viņam princese ļoti iepatikās. Viņš sagribēja vēlreiz redzet viņas skaistumu. Aizgājis aiz pils vārtiem, padēls saka zelēt zelēkli un spļaut siekalas, līdz viņa priekša izauga krietna kaudze zelta. Paņēmis deviņus zelta gabalus, viņš aiznesa tos uz pili un atkal lūdza kalpones paradīt princesi. Kalpones izbrīnījās un vaicāja:

—    Kur tu ņemi tik daudz naudas?

—    Nopelnīju, — padēls atbildēja.

Kalpones paturēja zelta gabalus un atļava viņam velreiz paskatīties uz princesi. Princese viņam vēl gaužāk iepatikās, un viņš atkal sagribēja to redzēt.

Trešo reizi padēls atnesa uz pili divi simti zelta gabalu. To redzēdamas, kalpones nosprieda, ka viņš ir bagats vīrs, kas tīšam staigā nabadzīgās dranas, tālab pieprasīja no viņa divi tūkstoši zelta gabalu.

Padēls atkal devas ara no pilsētas un ilgi zelēja zelēkli. Kad bija sakrajis divi tūkstoši zelta gabalu, aiznesa tos princeses kalponēm.

Viena kalpone pastāstīja princesei par bagāto nabagu. Princese tapa domīga un gribēja izdibināt, kur jauneklis ņem tik lielu naudu. Viņa pavēlēja kalponēm atnest divas uz mata vienādās krūkas: viena lika ieliet stipru dzērienu, bet otra — nupat norūgušu vīnu. Stipro dzērienu viņa nolika uz galda kreisaja pusē, bet vīnu — labaja. Tad lika ataicināt padēlu. Kad tas ieradas, princese apsēdināja jaunekli pie galda, pasniedza viņam stipro dzērienu, bet pati izdzēra vīnu. Kad jauneklis apreiba, saka to izprašņat, kur viņš ņemot naudu. Padēls sakuma negribēja stāstīt par zelekli, bet stiprais dzēriens bija atraisījis mēli — un viņš atklaja savas bagātības noslēpumu. Princese padēlu piedzirdīja vēl vairāk un, kad viņš novēlas pagaldē un aizmiga, paņēma no viņa zelēkli, bet pašu kopa ar cepuri un ratiem lika aizvest talu prom aiz pilsētas vārtiem.

Otra rīta padēls pamodās, nolamāja sevi, ka tik viegli padevies princeses viltībai, iesēdas ratos un taisnā ceļa atbrauca uz pili. Princese, padēlu ieraudzījusi, brīnīties brīnījās: kā šis tik ātri atgriezies pilsēta, ja, cik šai zināms, iepriekšeja dienā aizvests ļoti talu aiz pilsētas vārtiem?

Princese atkal aicināja padēlu savā istaba, bet šoreizīt viņš atteicas nakt.

— Tu, kazi, dusmojies, ka es vakar paņēmu no tevis zelēkli? Tad ņem to atpakaļ, tikai atnac pie manis ciemos, — princese sacīja, atdodama viņam zelēkli.

Padēls iegaja pie princeses: viņa nosēdināja jaunekli pie galda, atkal pacienaja ar stipro dzērienu un, kad viņš noreiba, izdibināja no viņa brīnuma ratu noslēpumu.

Necik ilgi, un stiprais dzēriens atkal pieveica jaunekli — viņš aizmiga dziļa miega. Princese paņēma no viņa zelekli un ratus, bet pašu kopa ar cepuri lika aizvest vel talak aiz pilsētas vārtiem neka iepriekšēja reizē.

No rīta padēls pamodas, paņēma cepuri un devas kājām uz pilsētu.

Ieradies pilsēta, viņš uzlika cepuri galva, tapa neredzams un nakti ielavījās pilī. Princese tieši tobrīd posās uz dusu un sarunajas ar savu mīļāko kalponi, stastīdama tai, cik viegli apvedusi jaunekli ap stūri. Padēls, dzirdēdams šadu valodu un apbrīnodams princeses skaistumu, nevilšus nopūtas.

—    Kjs še atrodas? Kas tu esi? — princese izbijusies vaicāja.

—   Tas, kam tu izkrāpi zelēkli un ratus, — atbildēja padēls.

—    Atnāc rīt rītiņa pie manis, un es tev atdošu tavas mantas — i zelēkli, i ratus, — princese apsolīja.

Nakamas dienas rītā padēls atnāca pie princeses ciemos. Viņa atkal piedzirdīja viņu ar stipro dzērienu un, kad viņš apreiba, vaicaja:

—    Ka tu varēji nepamanīts iezagties mana istaba?

Padēls izpļāpaja visu par cepuri, novēlās pagaldē un aizmiga.

Tad princese lika kalponēm paņemt viņa cepuri, bet pašu aizvest tālu, talu ārpus pilsētas.

Otra rīta padēls pamodas un atcerējas, kas bija noticis. Viņu tik stipri apbēdinaja princeses viltība, ka viņš nosprieda uz visiem laikiem atstāt šo pilsētu. Un devās prom, kur acis rada.

Padēls gāja, gāja, līdz nonaca pie kuļamklona, kur tie paši milži kūla labību, un sacīja:

—    Esmu izsalcis. Iedodiet man paēst, un es par to palīdzēšu kult.

Milžiem ar kulšanu diez ka neveicas: viss gāja pa gaisu vien, jo viņi zvetēja ar ķēdēm biežāk pa pliko klonu neka pa labības kūļiem un sacēla vienīgi putekļus.

Padēls salika kūļus klona vidū un parādīja, kā vajag pareizi kult un vētīt.

Milži tapa priecīgi un padēlam sacīja:

—    Mīļais ciemiņ, pusdienas vēl nav gatavas. Bet, ja tev stipri gribas ēst, ieej mūsu dārzā — tur papilnam bumbieru, ābolu un maizes koka pakšu.

Padēls iegāja dārzā, noplūca vislielāko un sulīgāko bumbieri un to apēda.

Tavu brīnumu — viņš tai paša mirkli pārvērtās par bifeli. Tad noplūca un apēda maizes koka pāksti — un tūdaļ viņam izauga ragi. Tad apēda ābolu — un atkal pārvērtās par cilvēku. Pec šada atklajuma viņam iešāvās prata doma — pārmācīt cietsirdīgo skaistuli.

Saplūcis bumbierus, maizes koka pākstis un ābolus, padēls devas atpaka] uz pilsētu. Te skatās: uz tirgu iet princeses kalpone.

—    Vai negribi nopirkt sulīgus bumbierus un pākstis? — viņš piedavaja kalponei.

Kalpone nopirka bumbierus un pākstis un aiznesa princesei. Princese apēda vienu bumbieri un tūdaļ pārvērtās par bifeļmati. Līdzko apēda maizes koka pāksti —tā izauga pierē ragi.

Valdnieks ar valdnieci ilgi raudaja un vaimanāja, jo domāja, ka pie visa vainīga ļauna kalpone, un pavēlēja to nogalināt.

Bet ko valdniekiem iesākt ar meitu — bifeļmāti? Abi gudroja, gudroja, līdz sagudroja bifeļmāti pārdot. Viņi lika kalpiem to aizvest uz tirgu un pārdot pirmajam pircējam, cik tas solīs.

Ļaudīs paklīda valodas, ka valdnieka meita esot mirusi. Necik ilgi, un princeses vietā ar lielu godu un greznību apbedīja nogalinato kalponi.

Vienrīt padēls ieraudzīja, ka valdnieka kalpi ved uz tirgu bifeļmāti. Viņš piesteidzās klāt un vaicaja:

—    Cik prasāt par bifeļmāti?

—    Bet cik tu soli? — kalpi vaicāja pretī.

Padēlam bija klāt pieci zelta gabali, un viņš tos piesolīja. Kalpi bija ar mieru. Saņēmuši no padēla piecus zelta gabalus un atstajuši viņam bifeļmāti, kalpi aizgaja.

Padēls apmeta bifeļmātei ap ragiem auklu un aizveda to uz mežu. Tur viņš iedeva tai apēst ābolu, un bifeļmāte atkal pārvērtas par princesi. Padēls smiedamies viņai vaicāja:

—    Saki — vai tu uz priekšu vairs nekrapsies?

—    Nē, nekrāpšos, — princese nosolījās. — Iesim pie maniem vecākiem, un es viņiem pateikšu, ka gribu kļūt tava sieva. Ja tu man vēl netici, tad še par zīmi matu šķiezna! — To teikusi, princese nogrieza sev matu šķipsnu un iedeva padēlam.

Abi aizgāja uz pilsētu un devas taisnā ceļā uz pili. Valdnieks ar valdnieci, ieraudzījuši savu meitu cilvēka izskatā, ļoti nopriecājās un aiz lieliem priekiem atdeva padēlam par sievu, jo viņš to bija atpestījis no nelaimes un atradinājis no cietsirdības.

DEVLERS JEB — KURŠ STIPRĀKS?

Reiz kādā balkāru zemes aula dzīvoja nabadzīgs vīrs ar sievu un bērniem. Viņu sauca Devlers. Šis vīrs bija stiprs un vesels kā ozols, tikai pārlieku pliks nabags: tā vienīgā bagatība — gotiņa, kas deva iztiku visai ģimenei. Tālab Devlers gotiņu sargāja kā savu acuraugu.

Devlers dzīvoja augstu kalnu un biezu mežu vidū, kur mitinājās daudz plēsīgu zvēru. Lai paglābtos no zvēriem, viņš bija uzcēlis ap savu sakļu augstu žogu un uztaisījis stiprus vārtus.

Viendien ģimenes barotāja — gotiņa neparnaca no ganībam. Mājās izcēlās liels satraukums: nosprieda, ka ar gotiņu atgadījies kas nelāgs. Devlers paķēra rungu un devās gotiņu meklēt. Viņš ilgi klīda pa mežu un tikai tad, kad sabiezēja krēsla, gotiņu uzgāja. Tā, piespiedusies pie klints, izmisīgi atvairīja vilkus, kas bija sastājušies apkart. Devlers ar rungu metas gotiņai palīgos — aizgaiņāja vilkus un dzina gotiņu uz mājām. Te vilki attapās no bailēm un sāka Devleram sekot. Ar grūtībām atkaudamies no niknajiem zvēriem, Devlers pēdīgi aiztika līdz mājas pagalmam, taču te viņu gaidīja jauna liksta: vārti bija atzslēgti, un sieva gulēja ciešā miegā. Pa to starpu alkatīgie vilki viņu ielenca no visām pusēm, un tikai runga viņa stiprajās rokas palīdzēja no tiem atkauties.

Redzēdams, ka vilki drīz vien viņu pieveiks, Devlers paķēra gotiņu un pārsvieda pāri žogam, pēc tam parlēca arī pats. Izsalkušie vilki, brīdi pastāvējuši augsta žoga priekša un gaudulīgi nodziedājuši savu dziesmu, aizvilkās kur kurais.

Ticis pāri žogam, Devlers pārliecinājās, ka abi — i pats, i gotiņa — ir sveiki un veseli. Un sāka apsvērt: ka šis viena atvēzienā varējis pārsviest pār žogu govi? Agrāk viņš nekad netika domājis par savu spēku un veiklību.

Devlers tapa priecīgs, jo nosprieda, ka otra tāda stiprinieka un izveicīga vīra nav visā pasaulē. Un sadomaja nakošajā dienā iet pameklēt, vai ir vēl kads stiprāks par viņu. Sievai lika parūpēties par ceļa maizi, bet pats apgūlās un aizmiga dziļā miegā. Otrā rīta,» gaismiņai svīstot, viņš jau devās ceļā — meklēt lielāku stiprinieku par sevi.

Devlers nogāja garu ceļa gabalu, līdz negaidot ieraudzīja upmalā sēžam vīru un ķeram zivis. Vīram rokās bija nevis parasts makšķeres kāts, bet makten liels platānas stumbrs. Devlers nedroši piegāja klat.

—    Laba diena, zvejniek! Bagātu lomu! — viņš sacīja un piesēda turpat līdzās.

—    Laba diena, labais cilvēk! Saki — kurp iedams un ko meklēdams?

—    Eku, paklausies, kas ar mani atgadījās, — Devlers iesāka stāstīt. — Neesmu no bagātajiem: visa mana bagātība — gotiņa. Katru mīļu dienu tā ganās mežā, bet, metoties krēslai, pati parrodas mājās. Vakardien ta laikus nepārnaca. Nospriedu, ka ar gotiņu atgadījies kas nelāgs. Paķēru rungu un devos to meklēt. Ilgi mekleju. Kad pilnīgi satumsa, uzgāju savu gotiņu: tā stāvēja, piespiedusies pie klints, un ar ragiem atvairīja apkārt sastajušos vilkus. Es iztrenkāju vilkus un dzinu savu gotiņu uz mājām. Dzirdu — vilki seko nopakaļis. Gaiņāju viņus ar rungu, kā mācēju, un tikai ar mokām aiztiku līdz mājam. Te atkaliņ jauna liksta: vārti aizbultēti, bet sieva nedzird manu klaudzināšanu! Vilki tikmēr mācas aizvien vairak virsū, drīz mums uzklups un saplosīs. Ko iesākt? Paķēru gotiņu — sazin kur manī radās spēks! — un mirklī pārsviedu to pari žogam, pēc tam pārlēcu arī pats. Nekad nebiju domājis, ka esmu tik stiprs. Un tālab nospriedu, ka nav pasaulē otra tik liela stiprinieka kā es.

Zvejnieks, noklausījies Devlera stāstu, neko neteica. Tikai pēc brītiņa palūdza:

—    Stipriniek, paturi manu makšķeri, kamēr es aizstaigāšu pēc svaigas ēsmas.

Nabaga Devlers turpat vai bruku dabūja, gaidīdams parnākam zvejnieku.

Zvejnieks atgriezās, bez liekas steigas apmainīja ēsmu un tikai tad paņēma no Devlera makšķeres katu.

Redzu — tu brīnies par manu speķu. Bet ej vien talak un sastapsi vīru, kas būs krietni stiprāks par mani! — zvejnieks atvadoties sacīja.

Devlers gāja tālāk un satika vēl vienu zvejnieku. Tam rokās bija daudz lielāka makšķere nekā iepriekšējam. Arī šim zvejniekam Devlers pastāstīja, kas ar viņu bija atgadījies un ka viņš sadomājis izdibināt, vai ir pasaulē otrs tik liels stiprinieks kā viņš.

—    Stipriniek, paturi manu makšķeri, kamēr es aizstaigašu pēc svaigas ēsmas, — zvejnieks sacīja.

Devlers tik tikko sagaidīja zvejnieku pārnakam un tūliņ atdeva viņam makšķeres kātu. Paņēmis makšķeri, otrais zvejnieks

sacīja:

—    Redzu — tu brīnies par manu spēku. Bet ej vien tālāk un tu sastapsi vīru, kas būs krietni stiprāks par mani.

Devlers gāja tālāk un satika trešo zvejnieku, kas turēja rokās vēl lielāku makšķeri. Arī šis zvejnieks palūdza, lai Devlers patur viņa makšķeres kātu, kamēr šis aizstaigās pēc svaigas ēsmas. Pēc tam zvejnieks sacīja:

—    Ej tālāk, vei, pa šo taciņu un uzkāp kalnā. Kalna galā ieraudzīsi māju, kurā atradīsi cilvēku, kas būs tik stiprs kā mēs visi trīs kopā.

Labi. Devlers gāja pa taciņu. Uzkāpa kalnā un ieraudzīja lielu jo lielu māju, celtu no resniem baļķiem. Uz mājas sliekšņa sēdēja veca sieviņa un vērpa vilnu.

Ieraudzījusi Devleru, sieviņa pārstāja vērpt un piecēlās, lai saņemtu ciemiņu. Viņa tam vaicāja:

—   Saki, dēls, — kas tu tāds esi? Ka tu šeit nokļuvi un ko meklē?

Devlers viņai izstāstīja visu, kas ar viņu bija atgadījies, un arī to, ka vēlas izdibināt, vai ir pasaulē vēl kāds stiprāks un veiklāks par viņu.

—    Man tevis žēl, nabaga cilvēk, — sieviņa sacīja. — Ja tu esi šurp atnācis, tad prom bez manas palīdzēšanas netiksi. Pārradīsies mani dēli, un tev plāni klāsies. Bet es tevi pažēlošu un mēģināšu paglābt.

To pasacījusi, veca sieviņa izurba ar vārpstiņu bedri un tajā paslēpa Devleru, virsū uzmezdama kaudzi spilvenu.

Necik ilgi, un pārradās sieviņas dēli — zvejnieki ar bagātu lomu.

—     Kur tad ciemiņš, kuru šurp sūtījām? — neredzēdami Devleru, viņi vaicāja mātei.

Gudrā sieviņa saprata, ka nespēs dēlus apvest ap stūri, tālab izvilka Devleru no bedres un sadomāja to citādi paglābt. Viņa apsēdināja ciemiņu istabas vidū, bet dēlus — katru sava istabas kaktā. Pati apsēdās ceturtajā kaktā. Pēc tam lika dēliem katram pēc kārtas pūst uz Devleru: tas kā vēzēklis šūpojas no viena pūtēja pie otra. Tad viņa lika dēliem pūst visiem reizē labi stipri. Dēli nu pūta uz Devleru visi reizē. Ari sieviņa pūta, pie tam daudz stiprāk par dēliem. Viņi visi tik stipri pūta, ka Devlers negaidot pacēlās gaisā kā spārnos, izlidoja pa dūmu lūku arā un nolaidās zemē netālu no savas sakļas.

Daudz negudrodams, Devlers metās skriet, ko kājas nes.

Pārskrējis mājās, atvilka elpu un sievai sacīja:

—     Redzams, pasaulē vienmēr atradīsies kāds stiprāks arī par pašu lielāko stiprinieku!

KĀ ZĒNS PĀRSPĒJA GUDRĪBĀ MILŽUS

Netālu no augstiem kalniem dziļas aizas malā atradās liels auls. Turpat tuvumā dzīvoja milži, kas visādi traucēja |aužu mieru. Visdrosmīgākie aula vīri, gribēdami milžus pieveikt, cīnoties aizgāja bojā.

Šai aulā dzīvoja arī nabadzīga atraitne ar dēlu. Dēls, kas bija vēl gluži zēns, ar sevišķu spēku nevarēja lepoties, toties bija gudrs un apķērīgs. Viņš sadomāja atradināt milžus no aula izlaupīšanas.

Vienu vakaru zēns sacīja mātei:

— Māt, sapos mani ceļam. Iedod līdzi krietni lielu siera rituli un ādas maisu ar airanu — skābu pienu.

Mate sagatavoja visu, ko dēls lūdza, un viņš devās ceļā.

Gaja, gāja, līdz nonāca pie upes un redz: milzis smeļ ūdeni.

Zēnam tika bail, tomēr viņš to neizrādīja. Pēkšņi milzis tik spalgi iebļāvās, ka atbalss aizviļņoja tālu viņpus aizas.

Ei, cilvēk, nu tu esi manos nagos! — viņš sauca. — Vispirms pamērosimies spēkiem, pēcāk aiznesīšu tevi brāļiem. Ai, cik tie būs priecīgi!

Labi, — zēns bija ar mieru. — Kurš uzvarēs, tas izpildīs visu, ko otrs vēlēsies. Vispirms pamēģināsim no zemes izspiest eļļu!

Milzis saka sparīgi mīdīt zemi kājām, taču velti — no zemes neizspiedās ne pilīte eļļas.

Tikmēr zēns nemanīti nolika ādas maisu ar airanu zemē un apbēra ar smiltīm, tad uzkāpa maisam virsū, piemina ar papēdi — un airans izlijās āra.

Milzis izbrīnījās: kur šim mazajam puišelim tik daudz spēka kaulos? Tomēr skaļi neko neteica.

Tad zēns sacīja:

—    Saki, milzi, — vai tu spēj ar roku pārsist akmeni un no tā izspiest ūdeni?

Milzis paņēma rokas varen lielu baltu akmeni, bet neko nespēja izdarīt.

Zēns paņēma siera rituli, salauza vairākos gabalos, tad vienu gabalu saspieda — un no ta iztecēja sūkalas.

—    Kauču neesi liels no auguma, — milzis sacīja, — tomēr spēka tev vairāk nekā man. Tagad vari man pavēlēt visu, ko vēlies, es izpildīšu.

—    Paņem mani plecos un pārnes otra upes krastā. Gribu aizkļūt pie nedraugiem un tos kārtīgi pārmācīt, lai uz visiem laikiem aizmirst ceļu uz mūsu aulu.

Ko milzim atlika darīt? Viņš piesmēla savu milzīgo ādas maisu ar ūdeni, uzcēla plecā, uz otra pleca uzsēdināja zēnu un ta pārbrida pāri straujajai kalnu upei.

Kad milzis pārnāca mājās, brāļi par kaut ko strīdējās.

Ieraudzījuši zēnu, viņi nopriecājās.

—    Cik jauki! Šodien dabūsim kārtīgas vakariņas, — viens brālis sacīja.

Atnakušais milzis izbijies atbildēja:

—    Metiet vakariņas no galvas ārā! Šis ir cilvēku dzimtas milzis. Nav svarīgi, ka viņš maza auguma, toties spēka tam vairak neka katram no mums. Pats savam acīm redzēju, kā viņš ar rokam pārlauza milzīgu akmeni un izspieda no ta ūdeni, bet no zemes izdabūja ārā e|ļu. Viņš ieradās svarīgās darīšanās. Izturieties pret viņu laipni, lai viņš būtu apmierinats. Tikai nemēģiniet nokaitinat, citādi var mums iziet plāni.

Milži uzņēma zēnu ka dārgu viesi: ieveda viesu istabā, pagatavoja tam brangu cienastu un visādi izradīja lielu godu. Tomēr paši nosprieda vēl parbaudit zēna spēku.

Viņi iedeva viesim varen lielu adas maisu, darinātu no bifeļa adas, un sacīja:

—    Aizej ar šo maisu pec ūdens. Neviens milzis to nespēj pilnu pārnest majas.

Zēns aizgāja pie upes, izģērbās un iekāpa ūdenī. Tur viņš sāka pūst maisa gaisu. Ilgi vajadzēja pūst, līdz maiss piepūtās kā bumba. Cieši aizsējis maisam galu, zēns iznesa to krastā.

Tad uzvilka mugurā drēbes, uzvēla maisu kamiešos un lēnītiņām soļoja uz klints alas pusi, kurā dzīvoja milži. Viņš vēl nebija nogājis ne pusi ceļa, kad sāka gāzt lietus. Pienākot alai tuvāk, lietusgāze pieņēmās spēka.

Zēns izlaida no maisa gaisu un ienāca alā ar tukšu.

—    Kur tad ūdens? — vecākais milzis vaicāja.

—    Palūkojieties ārā un redzēsiet ūdeni, ko es atnesu.

Milži ieraudzīja plūstam ūdens straumes, nemaz nenoģiz-

dami, ka nupat bija gāzis lietus, un nobijās no stiprinieka zēna. Sāka gudrot, kā tikt no ta vaļā.

—    Kas ir, brāļi, pieliesim pilnu viesu istabu ar verdošu ūdeni un tā tiksim no viņa vaļa, — lika priekšā vecākais milzis.

Zēns to noklausījās un gulētiedams apsedzās ar savu apmetni, kam piemita burvju spēks: tas spēja paglābt savu saimnieku gan no karstuma, gan no aukstuma, gan izturēt jebkuru smagumu.

Apsedzies ar šo apmetni, zēns varēja gulēt bez rūpēm.

Nakti milži pa dūmu lūku sāka liet viesu istabā tieši viesim virsū verdošu ūdeni.

No rīta zēns piecēlās, nopurināja apmetni un iznāca no viesu istabas. Ieraudzījuši zēnu sveiku un veselu, milži nobrīnīties vien nevarēja.

—    Kā labi gulēji, mīļais viesi? — vecākais milzis vaicaja.

—    Labi gulēju, — zēns atbildēja. — Vienīgi blusas drusciņ traucēja.

Redzēdami, ka verdošais ūdens nav zēnu nomaitājis, milži sagudroja to nomētāt ar akmeņiem. Arī šo sarunu zēns noklausījās un atkal apsedzās ar apmetni.

Nakti milži pa dūmu lūku sāka mest viesu istaba akmeņus. Vislielākais uzkrita tieši zēnam virsū, taču viņu atkal paglaba burvju apmetnis.

No rīta zēns atkal, it kā nekas nebūtu bijis, iznāca no viesu istabas. Ieraudzījuši zēnu sveiku un veselu, milži vēl gaužak izbrīnījās.

—    Kā šonakt gulēji, mīļais viesi? — vaicāja vecākais milzis.

—    Labi gulēju, — zēns atbildēja. — Vienīgi, man rādās, jūsu istabas griesti ir cauri — augu nakti bira virsū māla kukuržņi. Nācās parmainīt guļvietu.

Milži saprata, ka viņiem nepieveikt zēnu.

Sāka gudrot, ka ātrāk aizvadīt nelūgto viesi prom.

Vecākais milzis atnāca pie zēna un sacīja:

—    Mīļais viesi, tu zini, ka pēc kalniešu paražam saimnieks trīs dienas nedrīkst ciemiņam vaicāt viņa apciemojuma iemeslu. Tu pie mums ciemojies jau apaļu nedēļu. Mēs degam nepacietība uzzināt, kāda vajadzība tevi piespiedusi ierasties mūsu pusē.

—    Jūs daudzas reizes izlaupījāt mūsu aulu un aizdzināt aula ļaužu lopus. Es ierados, lai visu, ko esat piesavinājušies, atdabūtu atpakaļ.

—    Bet jūsu lopi tak jau sen ir apēsti!

—    Tad atlīdziniet zeltā. Iedodiet man tik daudz zelta, cik saies maisa, pašūtā no trīsgadīga bifeļa adas, — zēns sacīja.

Milžiem ļoti negribejās pildīt šo noteikumu, bet — ko lai citu iesāk? Viņi savāca visu zeltu, kas bija krājumā, un tik tikko piebēra maisu pilnu.

—    Man neklājas pašam stiept ādas maisu. Lai kāds no milžiem to aiznes uz mūsu aulu.

Milžu starpā neatradās neviena, kurš no laba prata gribētu stiept smago maisu.

Viņi ilgi strīdējās, kuram iet uz aulu, līdz pēdīgi izšķīrās vilkt lozes.

Loze krita tam milzim, kurš bija atnesis zēnu.

No rīta abi devās ceļā. Milzis elsdams pūzdams stiepj smago maisu, bet zēns svilpodams soļo viņam blakus.

Kad līdz aulam bija atlicis mazs ee|a gabals, zēns milzim sacīja:

—    Nesteidzies, ej lēnītiņam. Es pa tam aiztecēšu mājās un pateikšu mātei, lai viņa sagatavojas tevi godam saņemt.

Milzis piegāja pie sakļas, kurā dzīvoja zēna māte, un iekšā izdzirda sarunu.

—    Pagatavo, lūdzama, viesim cienastu, — dēls sacīja mātei.

—    Nemaz nezinu, ar ko lai viņu pacienaju, — māte atbildēja, ka dēls to iepriekš bija samacījis. — Majas neka nav, vienīgi viena milža kāja. Nu labi, izcepšu to pašu.

To dzirdēdams, milzis aiz bailēm iesaka trīcēt un, pametis maisu ar zeltu turpat pie sak|as, aizlaidas projām, ne atpakaļ neatskatījies.

Aizjozis pie brāļiem, sacīja:

—    Labi, ka šo viesi izvadijam. Es uzzināju, ka viņa māte vakariņam gatavojas cept milža kaju. Tad jau viņi var apēst ari mūs!

Dzirdot šādu vēsti, milži briesmīgi nobijās, pameta savu alu un devās prom, kur acis rada.

Kopš tā laika tai pusē milži vairs nav redzēti.

Zēns no milžiem dabūto zeltu izdaļāja trūkumcietējiem. Tagadiņ aula ļaudis varēja dzīvot mierīgi, bez kādām rūpēm.

TOJMAZS UN DOMAJS

Tajos tālajos aizlaikos, kad vecais Soltans sacereja savas pasakas, pie viņa reiz atnācis kaimiņš, lai paklausītos jaunas. Vecais pasaku meistars ciemiņu laipni saņēmis un sacījis:

— Sēdies, kaimiņ! Es zinu, ka tev patīk pasakas. Tūliņas pastāstīšu jaunu pasaku, kuru vēl neviens nav dzirdējis. Iekārtojies ērtāk, jo pasaka nebūs no īsajām.

Kādā aulā dzīvoja divi vīri — Domajs un Tojmazs. Domajs strādāja no agra rīta līdz vēlai naktij un tikai ar pūlēm varēja uzturēt savu lielo ģimeni — nabadzība neatstājās no viņa ne par soli. Turpretim Tojmazs bija bagāts. Viņš tika pie bagatības, aizdzīdams svešus zirgus un iedzīvodamies uz citu rēķina.

Viendien pie Domaja atnāca Tojmazs un sacīja:

—    Es zinu, ka tu kaujies ar trūkumu, un tālab gribu tev palīdzēt. Dodies man līdzi sirojumā. Visu, ko iegūsim, sadalīsim uz pusēm.

Ko Domājām iesākt? Šāds darbs viņam nav pa pratam, tomēr 'bagātniekam nedrīkst runāt pretim: nabagais allažiņ spiests iet pie bagātā aizņemties maizi līdz jaunai ražai.

Otrā rītā mazā gaismiņā abi sēdās zirgos un devas ceļā. Kad diena svērās uz vakarpusi, viņi jau bija aizjājuši līdz meža malai, kur ganījās liels zirgu pulks.

—    Kas ir, apstāsimies tepat un aizdzīsim šo pašu zirgu ganāmpulku, — Domajs ieminējas.

—    Kas nu tas par ganāmpulku! Jāsim tālāk un sameklēsim lielāku, — Tojmazs iebilda.

Jāja abi tālāk. Nojājuši atlikušo dienas daļu, viņi ieraudzīja ganāmies varen lielu zirgu baru. Alkatīgais Tojmazs priecīgs sacīja:

—    Šis bars ir tieši ka radīts mums!

Sāka dzīt zirgu baru projām: priekšgalā jaja Domajs, aizmugurē — Tojmazs.

Negaidot visu apkārtni ietina bieza migla un sāka smidzināt lietus. To redzot, Domajs izbrīnījās, bet Tojmazs sacīja:

—    Nav labi. Mums pakaļ dzenas vienacis milzis, kam pieder šie zirgi. Elpa, ko pūš viņa zirgs caur nāsīm, atgādina miglu un sviedri, kas pil no zirga sāniem, — lietu. Tu sagaidi milzi šepat, bet es ar skubu dzīšu zirgus tālāk.

Domajs palika gaidot milzi. Necik ilgi, un viņam tuvojas briesmonis — satracināts milzis. Ta vienīgā acs pierē aiz niknuma zvēroja sarkana kā uguns.

—    Ļaundari, suņa dzimums, ka tu uzdrīkstējies aizdzīt manus zirgus! Nobeigšu tevi ar vienu sitienu!

Domajs bija labs šāvējs, talab rama garā atbildēja:

—    Labi, tad cīkstēsimies.

—    Labi. Ka tu gribi cīkstēties: kauties vai šauties? — milzis Domājām vaicāja.

—    Kaujas tikai puikas. Mēs raidīsim viens otra bultas.

Milzis raidīja bultu pirmais, un viņa bulta tik tikko aizķēra

Domāju. Tad raidīja bultu Domajs — un viņa bulta trapīja milzim tieši vienīgajā acī. Ir zināms, ka milzi var nobeigt, trāpot tikai acī.

Milzis novēlās zeme bez dzīvības. Domajs nokapa no sava zirga un pārsēdās milža zirgā, lai panāktu Tojmazu.

Pa to starpu Tojmazs jau dzina zirgus uz savu aulu. Viņš cerēja, ka milzis Domāju būs pieveicis un bagatais laupījums tagad tiks viņam vienam.

Taču nepagāja ilgs laiks, un viņš izdzirda zirga pakavu klaboņu. Skatās — jāj Domajs.

Tālāk viņi dzina zirgus divatā. Pievakarē apstajās kādā aizā. Tuvumā ieraudzīja pamestu apmetni un nolēma tur pārlaist nakti.

—    Domaj, tu aizej un salasi sausus zarus, bet es tikmēr uzmanīšu zirgus, — sacīja Tojmazs.

Domajs aizgāja pēc zariem, taču Tojmazs, ka tagad izrādījās, bija sadomājis ļaunu darbu: viņš pa to laiku aizdzina zirgu baru prom, pie reizes paņemdams arī Domaja zirgu.

Domajs atgriezās un redz — apmetne tukša.

Ko nu darīt? Domajs sakūra apmetnē ugunskuru, ieturēja vakariņas no tā mazumiņa, kas vēl bija atlicis ceļa kulē, un nosprieda likties uz auss. Apmetnes stūrī viņš uzgāja no salmiem pītu bišu stropu, ielīda tajā, apgūlās uz salmiem un iesnaudās.

Te pēkšņi dzird — kāds ienāk apmetnē. Domajs atvēra vienu aci, skatās un redz: milzīgi liels, ruds lācis notupstas pie ugunskura. Pēc īsa brītiņa atnāk vilks, pēc vilka — lapsa.

Zvēri satupās apkārt ugunskuram un uzsāka valodas.

Pirmais ierunājās lācis. Viņš vaicāja vilkam:

—    Pelēcīt, sen tevi neesmu redzējis. Kā tev tagadiņ klajas?

—    Nekas, labi. Katru dienu sastūķēju vēderā pa treknam jēram.

—    Kā tad tu pie jēriem tiec?

—    Netālu no manas alas ga<iās aitu bars, ko uzmana čabans[4], kas ar vienu aci akls. Es piezogos tam no neredzīgās acs puses un aizstiepju no ganāmpulka aitu, ka čabans ne manīt nemana.

—    Un kā tev, rudaste, klājas? — lācis vaicāja lapsai.

—    Man klājas vēl labāk. Es jau krietnu laiku dzīvoju alā, kur viendien zeltkaļi noslēpa zeltlietas, ko tiem gribēja atņemt kņazs. Tā es tagadīt stiepju šīs mantas pa vienai prom, pārdodu un nopērku sev visu, ko kāroju.

—    Tagad pastāsti tu, ķepainīt, kā dzīvo un ko dari! No paskata tu esi varen spirgts un brangs! — lapsa uzrunāja lāci.

—    Kā lai neizskatos spirgts un brangs, ja katru dienu notiesāju pa stropam medus! Netālu no manas alas atrodas bišu drava. Vecais dravnieks ar kreiso aci ir akls un ar kreiso ausi — kurls. Tā es ikreiz pamanos tam nočiept pa stropam.

Zvēri ilgi stāstīja cits citam par savu dzīvi, līdz turpat pie ugunskura iesnaudās.

Drīz vien pienaca rīts — un zvēri aizgāja no apmetnes.

Domajs sagudroja pārbaudīt, vai zvēri runājuši patiesību: viņš bija noklausījies viņu sarunu no viena gala līdz otram.

Līdzko virs kalnu galiem parādījās saule, Domajs atstaja apmetni un devās pie čabana.

—    Lai vairojas tavs ganampulks! — viņš sveicināja aitu ganu. — Saki — vai tev nepazūd aitas un neuzbrūk zvēri?

—    Zvēri gan neuzbrūk, — čabans atbildēja, — tikai nesaprotu, kāda vīzē ik dienas pazūd pa aitai. Netieku gudrs, kur tas dējas. Ja kāds man palīdzētu noķert veiklo zagli, tam atdotu simt aitu!

—    Tad klausies. Tavu aitu zaglis ir vilks! Viņš piezogas tev no tās puses, ar kuru aci tu neredzi, un ikreiz aizstiepj pa aitai.

Cabans kļuva priecīgs, patencinaja Domāju un tai pašā dienā vilku izsekoja. Kad vilks piezagās pavisam tuvu aitām, viņš izšāva un vilku ievainoja. Pelēcis tik tikko paguva aizmukt.

Pateicīgais čabans atdeva Domājām solītās simt aitas.

Domajs devās ar visām aitām pie vecā dravnieka.

—    Lai tavi stropi allažiņ pilni medus! — viņš sveicināja veco vīru.

—    Esi ciemiņš, labais cilvēk! — dravnieks laipni saņēma Domāju un pamieloja ar svaigu medu.

Abi uzsāka sarunas.

—    Saki — vai tev nepazūd stropi ar medu un dravu netraucē meža zvēri? — Domajs vaicāja.

—    Zvēri gan netrauce, — dravnieks atbildēja, — tikai nesaprotu, kādā vīzē ik dienas pazūd pa stropam medus. Netieku gudrs, kur tie dējas! Ja kāds man palīdzētu noķert zagli, tam atdotu simt stropu.

—    Tad klausies. Tavu stropu zaglis ir lācis. Viņš piezogas dravai no kreisās puses un stropu aizstiepj.

Dravnieks kļuva priecīgs, patencināja Domāju un tai pašā dienā laci izsekoja. Kad lācis piezagās pavisam tuvu dravai — šāvienā attālumā —, dravnieks izšava un lāci ievainoja. Ķepainis tik tikko paguva aizmukt.

Pateicīgais dravnieks iedeva Domājām solītos simt stropus un piedevām vēl arbu, ar ko tos aizvest mājās.

Tagadiņ Domajs devās uz alu, kurā mitinājās lapsa. Tur viņš pievāca visu naudu un dārglietās un tad brauca mājup.

Domajs ieradās sava aulā ar arbu, piekrautu ar stropiem, un ar apaļu simtu aitu, kas tecēja arbai nopakaļis.

Aula ļaudis nobrīnīties vien nevarēja, redzēdami Domāju sveiku un veselu, jo Tojmazs viņiem bija sastāstījis, ka tas, cīnoties ar milzi, esot aizgājis boja.

Ļaudis nu saprata, cik Tojmazs bija nelietīgi izrīkojies ar Domāju. Viņi visi pulkā aizgāja pie Tojmaza un atņēma tam no milža atdzītos zirgus. Domajs sev nepaturēja neviena zirga un visus līdz pēdējam atdeva aula nabadzīgajiem ļaudīm. Bez tam viņš ļaudis vēl apdāvināja ar dārglietām.

Bet Tojmazs staigāja pa aulu, neuzdrošinādamies pacelt acu, tāpēc ka visi viņu ienīda par otra nodevību.

Tad viendien Tojmazs atnāca pie Domaja un sacīja:

—    Esmu vainīgs tavā priekšā. Mantas man nekad nav trūcis, tomēr allaž bija licies, ka tās vēl par maz. Es redzēju, ka tu negribi laupīt svešus zirgus, tomēr piespiedu jāt man līdzi. Bez tam vēl pametu tevi vienu apmetnē. Piedod man, Domaj!

Domajs nosprieda, ka Tojmazs nožēlo savu agrāko dzīvi, un izstāstīja viņam, kā ticis pie milzīgās bagātības.

To dzirdot, Tojmazu sagrāba skaudība par Domaja veiksmi, un viņš nākamajā dienā, neko neteicis, devās atpakaļ uz pamesto apmetni. Sakūra tur ugunskuru, tad nolīda no salmiem pītajā stropā, kā to bija darījis Domajs, un sāka gaidīt, kad ieradīsies zvēri.

Necik ilgi, un atnāca lacis, pēc viņa — vilks un lapsa. Satupas visi trīs ap ugunskuru un sāka stāstīt, kā pa šo laiku katram klājies.

—    Es gāju pa pazīstamo celīti. Negaidot dravnieks izšāva uz mani un ievainoja — tik tikko aizmuku! — lācis sacīja.

—    Ari mani čabans pamanīja, kaut gan es žagos no tās pašas neredzīgas acs puses, — sacīja vilks.

—    Bet manā alā ieradās kāds cilvēks un aiznesa visu zeltu, — sūdzējās lapsa.

—    Netieku gudrs, kāpēc visas šīs nelaimes mūs piemeklēja vienā dienā? — lācis nopūtās.

—    Bet es gan zinu, — pēkšņi ieteicās lapsa. — Kāds cilvēks būs noklausījies mūsu sarunu un par to pastāstījis i dravniekam, i čabanam. Viņš būs aiznesis arī manu zeltu.

—    Kā lai šeit gadītos cilvēks? Šī apmetne taču jau sen stāv tukša, — lācis sacīja.

—    Parbaudīsim. Kas zina, ari patlaban mūs kāds noklausās, — sacīja lapsa un pirmā devās apskatīt apmetni.

Viņa nonāca pie salmu stropa, ielūkojās iekšā — bet tur tup Tojmazs!

Zvēri metās virsū nenovīdīgajam, netaisnajam cilvēkam un saplosīja to gabalos.

Tā vecais pasaku meistars Soltans beidza savu pasaku.

DŽIGITS UN TRĪS VIŅA DRAUGI

Reiz dzīvoja džigits. Dabūjis zināt, ka talā aulā dzīvo neredzēta skaistule, viņš sadomaja to apņemt par sievu. Džigits sapulcināja draugus, visi sēdās zirgos un jāja uz šo aulu. Viņi jāja ilgu laiku, līdz izjāja plašā stepē. Te skatās un redz: stepē kāds vīrs skraida pakaļ plēsīgajiem putniem, piesējis pie kājām dzirnakmeņus.

Džigiti izbrīnījās un viņam vaicāja:

—    Kas tu tāds esi, labais cilvēk, un ko šeit dari?

—    Es esmu ātrkājis, — vīrs atbildēja, — un ganu plēsīgos putnus.

—    Saki — kalab tev pie kājām piesieti dzirnakmeņi?

—    Lai nevarētu ātri paskriet. Ja atsiešu dzirnakmeņus, aizskriešu uz pašu pasaules malu un pazaudēšu putnus. Bet uz kurieni jūs jādami?

—    Mēs jajam uz tālo aulu — gribam turienes skaistuli saprecināt ar mūsu draugu.

—    Ņemiet mani līdzi — kazi, būžu noderīgs.

Džigiti bija ar mieru un paņēma ātrkāji līdzi. Jāja visi tālāk un atkal redz: priekšā slienas augsts kurgāns, tā galā stāv vīrs, raugās uz visam pusēm un smaida. Džigiti piejāja viņam klāt.

—    Kas tu tāds esi un ko šeit dari? Kālab grozies uz visām debess pusēm? — šie vaicaja.

—    Es esmu talredzis, — vīrs atbildēja. — Stāvu uz kurgānā, raugos tālumā un redzu, kas notiek vistālākajās zemes malās. Bet uz kurieni jūs jādami?

—    Mēs jājam uz talo aulu — gribam turienes skaistuli saprecināt ar mūsu draugu.

—    Ņemiet mani līdzi — kazi, būšu noderīgs.

Džigiti paņēma tālredzi līdzi.

Jāja visi tālāk un atkal ierauga: ceļa malā guļ vīrs, nolicis galvu starp diviem skudru pūžņiem, un smejas pilnā kaklā.

Džigiti piejaja viņam klat.

—    Kas tu tāds esi? Kāpēc guli starp diviem skudru pūžņiem un smejies? — šie vaicāja.

—    Es esmu visdzirdis, — virs atbildēja. — Guļu starp diviem skudru pūžņiem, klausos, ko runa skudras, un smejos. Ai, cik jocīgus atgadījumus viņas stasta! Bet uz kurieni jūs jādami?

—    Mēs jājam uz kaimiņu aulu — gribam turienes skaistuli saprecinat ar mūsu draugu.

—    Ņemiet mani līdzi — kazi, būšu noderīgs.

—    Labi, — jājēji bija ar mieru. — Jāj mums līdzi.

Jaja visi tālāk. Te ierauga priekša upi, kurā stāv vīrs un dzer

ūdeni: ieņem vienu malku, un puse upes tukša. Tad izlaiž ūdeni atpakaļ.

—    Kas tu tads esi un ko šeit dari? — džigiti vaicāja.

—    Es esmu ūdenstempējs, — virs atbildēja. — Ieņemu mutē ūdeni kopa ar zivīm, tad ūdeni izlaižu atpakaļ, bet zivis noriju. Un uz kurieni jūs jadami?

Mes jajam saprecinat vienu skaistuli ar savu draugu.

—    Ņemiet mani līdzi — kazi, būšu noderigs.

Džigiti paņēma ūdenstempēju līdzi. Visi jaja, jaja, līdz pēdīgi aizjāja uz talo aulu. Iejaja skaistules pagalma. Uzzinājuši, kalab džigits ar draugiem atjajis, aula ļaudis, smagi nopūzdamies, runāja:

—    Eku, atjājis vel viens nelaimīgais! Jau deviņdesmit deviņas galvas noripojušas no pleciem šās meičas dēļ. Līdz apaļam simtam trūkst tikai vienas. Redzams, šis džigits grib, lai viņa galva būtu simtā.

Pagalmā iznāca skaistules tēvs un džigitam vaicāja, ko vēloties.

—    Vēlos apņemt iavu skaisto meitu par sievu, ja tu to neliegsi, — atbildēja jaunais džigits. — Bet, ja liegsi, aizvedīšu paslepen!

—    Labi, esmu ar mieru tev atdot savu meitu, tikai ar vienu norunu, — sacīja skaistules tēvs.

—    Kāda būs šī noruna?

—    Tu pats vai tavs ātrkajis lai noskrien mūsu veco zintnieci, kas ir žiglāka par visiem.

Jaunais džigits noskuma. Viņš atgriežas pie saviem draugiem un izstāstīja, ko skaistules tēvs teicis.

Vīrs ar dzirnakmeņiem pie kājām sacīja:

—    Nebēdā, draugs! Es viņu noskriešu. Liecies mierīgi uz auss un atpūties.

Jaunais džigits nolikās gulēt.

No rīta skaistules tēvs padeva džigitam ziņu, ka laiks posties pildīt norunu: lai vedot savu ātrkāji. Džigits ar draugiem devas ārā no aula.

Pēc neilga laiciņa šurp atveda izģindušu vecenīti tumšiem, iekritušiem vaigiem. Pār plecu tai pārmesta kule un aiz jostas aizāķēta neliela krūka, pagatavota no ķirbja.

—    Kur ir tavs ātrkājis? Lai nāk ar vecenīti skrieties, — skaistules tēvs sacīja.

Iznāca priekšā vīrs ar dzirnakmeņiem pie kājām un sacīja:

—    Es iešu skrieties!

Sanākušie ļaudis sāka smieties, vai gar zemi krizdami: kā ta šis skriešot ar dzirnakmeņiem pie kājām?

Vecenīte aizveda atrkaji klaja lauka, apstajas tai vieta, no kurienes aizvien saka skriešanu, un sacīja:

—    Vispirms apsēdīsimies un atpūtīsimies, pēc tam skriesim.

—   Nē, — atrkajis atbildēja, — tik īsu gabaliņu es neesmu ar mieru skriet. Iesim tālāk stepē.

Un aizveda zintnieci tālu, tālu, līdz tā ejot pagalam nokusa. Abi apstājās un apsēdās atvilkt elpu.

Vecenīte izņēma no kules pīrāgu, pildītu ar sāli, un, sniegdama to ātrkājim, teica:

—    Še, ēd! Kazi, būsi izsalcis?

Bet pati apēda pīrādziņu, pildītu ar sieru. Ātrkājis apēda pīrādziņu un sagribēja dzert.

—    Sadabū, vecen, ūdeni, gribu dzert, — viņš sacīja. Vecenīte atāķēja no jostas ķirbja krūku — tajā bija ūdens,

kam piejauktas miega zāles, — un pastiepa ātrkājim.

—    Še, padzeries, remdē slāpes!

Ātrkājis vēl nepaguva izdzert visu ūdeni, kad jau aizmiga, bet zintniece pietrūkās kājās un laidās skriet.

Ļaužu pūlis aula priekšā gaidīt gaida skrējējus, uztraucas. Arī jaunais džigits uzbudināts — pārāk ilgi abi nerādās. Tālredzis palūkojās tālumā un sacīja:

—    Skrien tikai vecene, bet mūsu ātrkājis nekur nav manāms. Kur viņš dējies? — Tālredzis palūkojās vēl ciešāk. — Ehē, viņa to iemidzinājusi!

Tālredzis paņēma nelielu akmeni un svieda ar to gulētājam. Akmens trāpīja plecā. Ātrkājis pamodās, uztrūkās augšā, aplaida acis apkārt — veceni nekur nemana!

Tad viņš norāva no kājām dzirnakmeņus un laidās skriet. Zintniece vēl nebija paguvusi paskriet ne trīs soļus, kad ātrkājis jau aizsteidzās viņai priekšā, it kā šī uz vietas vien būtu stāvējusi. Atstājis zintnieci labi tālu iepakaļ, ātrkājis atskrēja galā pirmais.

Visdzirdis pagrieza ausi uz skaistules mājas pusi un paklausījies sacīja:

—    Skaistules tēvs negrib atdot savu meitu mūsu džigitam. Viņš sadomājis mūs visus pārbaudīt: iespundēt karsti sakurināta krāsnī. Viņam ir milzum liela krāsns. Ja mēs tajā izturēsim visu nakti, tad viņš atdos meitu.

To izdzirdis, jaunais džigits noskuma vēl vairāk un bēdīgs vaicāja:

—    Ko lai tagadiņ iesāku?

—    Nebēdājies daudz, — viņam sacīja ūdenstempējs, — gan mēs krāsns karstumu izturēsim.

Vakarā skaistules tēvs ataicināja džigitu un viņa draugus pie sevis un sacīja:

—    Mūsmājās sajājis daudz viesu. Visas istabas aizņemtas. Neņemiet ļaunā, ka jums vajadzēs pārnakšņot krāsnī. Krāsns ir liela — visiem vietas būs gana, arī siltuma netrūkst. Ja rītu sagaidīsit pie labas veselības, tad varēsim runāt tālāk par precībām.

—    Labi, — ūdenstempējs atbildēja, — vienīgi palūgšu vijoli, lai krāsnī nebūtu garlaicīgi. Tagad aizstaigāšu līdz upei un padzeršos.

Dzirdēdami šādu vīra valodu, ļaudis brīnījās:

—    Līdīs krāsnī cepties, bet lūdz vijoli!

Kamēr sadabūja vijoli, ūdenstempējs izdzēra pusi upes un atgriezās atpakaļ. Draugi salīda krāsnī. Skaistules tēvs to lika aiztaisīt labi cieši ar aizslietni. Ūdenstempējs apslacināja sienas ar ūdeni, tā atdzesēdams krāsni, un visi džigiti mierīgi nolikās gulēt.

No rīta skaistules tēvs pavēlēja kalpiem atvērt krāsni, izgrābt pelnus un izkaisīt vējā. Kalpi attaisīja krāsni, skatās — tur viesi sēd sveiki un veseli un jautri dzied dziesmas, bet ūdenstempējs spēlē vijoli.

Džigiti nu atkaliņ sēd viesu istabā un gaida, kad skaistules tēvs liks sapost līgavu. Visdzirdis pagrieza ausi uz saimnieku galu un jaunajam džigitam saka:

—    Skaistules tēvs vēl nedomā atdot mums savu meitu: grib, lai mēs uzminētu laiku, kad šā meita no rīta ceļas augšā un sēžas pie rokdarbiem.

Jaunais džigits noskuma un vaicāja:

—    Ko lai tagadiņ iesāku? Vai no tiesas man bez sievas būs jāatgriežas mājās? Kas zina, piedevām vēl galvu pazaudēšu?

Taču tālredzis pasmīnējis sacīja:

—    Neraizējies daudz. Gan es visu laikus pamanīšu un tev palīdzēšu.

Vakara viesu istabā ienāca skaistules tēvocis, apsēdās līdzās jaunajam džigitam un sacīja:

—   Mani atsūtīja paklausīties, kā jūs uzminēsiet laiku, kad mūsu skaistule pamostas.

Džigiti sēd visu nakti, acu neaizdarījuši, kopā ar viņiem — ari skaistules tēvocis. Pirms rītausmas tālredzis, skatīdamies uz saimnieku maju, sacīja:

—   Skaistule jau pamodusies, grozās gultā, grib celties, taču slinkums neļauj. Re, nožāvājās, pastaipījās. Re, piecēlās, meklē zabaciņus. Piktojas, ka nespēj tos atrast. Re, atkal ielīda gulta, apsedzas un aizmiga.

Ta pienāca rīts. Skaistules tēvocis aizgāja uz saimnieku maju un visu izstāstīja. Skaistules tēvs pasauca savu sievu un tai vaicāja:

—   Vai meita jau piecēlusies? Apsēdusies pie rokdarbiem?

—    Piecēlusies, — sieva atbildēja, — bet pie rokdarbiem vēl nav sēdusies.

—    Kālab ne?

—    Zabaciņus nespēja atrast. Noskaitas un atkal apgūlās.

Neko darīt — džigiti bija izturējuši visus pārbaudījumus.

Vardu nedrīkst lauzt. Vecāki saposa meitu, ka klājas, un atdeva jaunajam džigitam. Tas uzsēdināja līgavu sev priekšā uz zirga, un visi jaja atpakaļ uz savu aulu.

Jaja, jaja, līdz aizjāja pie tās upes, no kuras ūdenstempējs bija dzēris ūdeni un lējis atpakaļ.

—   Tencinu jūs par to, ka paņēmāt mani līdzi un noticējāt man kā draugam, — ūdenstempējs sacīja. — Tagadiņ es palikšu šepat — kazi, bez manis upē būs savairojies pulka zivtiņu. Laimīgu ceļu un daudz laimes priekšdienās!

Pārējie draugi jāja tālāk. Jāja, jāja, līdz aizjāja līdz tai vietai, kur visdzirdis bija klausījies skudru valodas. Šeit viņš apstajas un sacīja:

—    Tencinu jūs par to, ka parādījāt man godu un uzticību. Tagadiņ es palikšu šepat — kazi, skudrām uzkrājies daudz jaunumu, alkstu tos dzirdēt. Bet jums novēlu laimīgu ceļu un daudz laimes priekšdienās!

Parejie jaja tālāk. Jāja, jāja, līdz aizjāja līdz tam kurgānam, kura galā bija stāvējis tālredzis un lūkojies apkārt.

—    Tencinu jūs, draugi! — talredzis sacīja. — Es palīdzēju jums, kā varēju. Tagadiņ palikšu uz sava kurgānā un lūkošos, kas notiek vistālākajās zemes malās.

Pārējie jaja tālāk. Jāja, jaja, līdz aizjāja līdz tai vietai, kur ātrkajis af» dzirnakmeņiem pie kājām bija ganījis plēsīgos putnus.

—    Tencinu tevi, brašo jātniek, — ātrkājis sacīja, — ka tu man uzticējies un atjāvi noskriet to zintnieci. Es jau sen biju dzirdējis par šo burvi, tikai nezināju, kur viņa dzīvo. Novēlu tev laimīgu dzīvošanu ar jauno sievu. Laimīgu ceļu jums visiem. Pats palikšu šepat — kazi, visi mani ērgļi un piekūni būs aizlaidušies kur kurais. Jāsavāc atkal vienkop.

Jaunais džigits pārveda skaistuli mājās, sarīkoja lepnas kāzas, kurās visi ēda un dzēra septiņas dienas no vietas, pēc tam sāka dzīvot ar jauno sievu saderīgi un laimīgi.

ABOKOVU JAUNĀKAIS BRĀLIS

Sensenos laikos, kā stāsta, dzīvojuši seši brāļi Abokovi. Pieci vecākie bijuši drošsirdīgi džigiti, bet sestais — pārlieku rāms un kluss. Viņu tēvs bez īstajiem sešiem dēliem vēl audzinājis kāda bija[5] dēlu, bāreni.

Pieci vecākie brāļi bija iemantojuši drosminieku slavu, jo viņi bezbailīgi cīnījās ar briesmoņiem milžiem, kas tās zemes ļaudīm nedeva miera: te lopus aizdzina, te pašus apēda un turēja visus mūžīgās bailēs. Drošsirdigie brāļi stājās briesmoņiem pretim: atņēma tiem salaupīto mantu un atdeva ļaudīm atpakaļ … Taču milži bija viltīgi un spēcīgi pretinieki. Viņi pamazām pieveica un nobeidza visus piecus drosminiekus. Starp dzīvajiem palika vienīgi jaunākais brālis — biklais zēns, kuru visi nezin kālab uzskatīja par muļķi, un vēl pieņemtais bija dēls.

Nepagāja ilgs laiks, un vecais tēvs aiz sirdēstiem par dēlu nāvi nomira, bet bija dēls pārveda mājās sievu, kura jaunāko brāli nevarēja ciest ne acu gala.

—    Es nespēju šo brāli redzēt! Aizvāc viņu no manam acīm! — jaunā sieva skandinaja vīram no rīta līdz vakaram.

Pēdīgi vīrs ar sievu sasēja jaunāko brāli un iemeta dziļā bedrē, bet kaimiņiem pateica, ka, sak, tā un tā, pazudis mūsu jaunākais. Paši nezinām, kur viņu meklēt.

Kaimiņi mīlēja jaunāko brāli tā labsirdības un laipnības dēļ. Viņi ilgi to meklēja, taču nekur nespēja atrast. Bet ļaunajai sievai ar to vēl nebija gana. Viņa gudroja, gudroja, līdz piespieda vīru tumšā naktī izvilkt jaunāko brāli no bedres un aizvest uz biezu un dziļu mežu. Bija dēls tā arī izdarīja: uzsēdināja jaunāko brāli kleperim mugurā, pats uzlēca auļotajā un aizveda brāli uz tik necaurejamu meža biezokni, kurā cilvēka kāja nebija spērusi.

—    Pagaidi mani šeit, es tūliņ atgriezīšos, — viņš sacīja jaunākajam brālim, bet pats iecirta zirgam ar pletni un aizauļoja.

Ilgs vai neilgs laiks pagāja, un bija dēls sadomāja aizjāt uz mežu palūkoties: vai vecā vīra jaunākais dēls ir starp dzīvajiem, vai to vilki nav apēduši? Viņš aizjāja tai pašā biezoknī un tai pašā vietā, kur bija atstājis jaunāko brāli, un — ko ierauga? Jaunākais brālis sēž zālē sveiks un vesels, līdzās guļ tarba, arī kleperis turpat netālu ganās.

Kad jaunākais brālis ieraudzīja bija dēlu, viņš pacēla tarbu un uzvēla to savam zirdziņam mugurā. Zirdziņš sagrīļojās un nogāzās.

—    Redzi nu, brāl, cik vārgu zirģeli esi man iedevis. Šis kleperis nespēj pat tarbu noturēt uz muguras. Kā lai spēj panest mani? . ..

Tā pateicis, jaunākais brālis izņēma no tarbas dārgas drēbes, zobenu un dunci, kaldinātu zeltā, apģērbās, apjoza zobenu un pārvērtās par diženbrašu džigitu. Pēc tam izņēma no tarbas zvaniņu, pašķindināja, un tai pašā mirklī viņa priekšā nostājās apseglots zilganpalss, skaists auļotājs.

Bija dēls brīdi stāvēja, aiz izbrīna klusēdams, tad sameloja:

—    Es ierados tev pakaļ. Jāsim mājās.

—    Nu labi, brāl, sēdīsimies katrs savā zirgā un jāsim, — sacīja jaunākais brālis. — Tikai kurš no mums jas pa priekšu un kurš nopakaļ?

—    Tu jāj pirmais, — bija dēls atbildēja.

Abi devās ceļā. Jaunākā brāļa auļu zirgs traucās kā uguns, bet bija dēla zirgs tik tikko spēja tam sekot.

Tā viņi jāja ilgu laiku un, jo dienas, jo ceļā satika zirgu pulkus.

—    Kas ir, brāl, aizdzīsim šos zirgus! — bija dēls ikreiz sacīja, ieraudzījis ganāmies zirgu pulku.

Taču jaunākais brālis tam atbildēja:

—    Šos zirgus mēs nedrīkstam aiztikt.. . Šais vietās es esmu bijis un zinu, kam tie pieder. Aizdzīt šos zirgus nozīmētu tikpat kā vārgai sieviņai atņemt kukurūzas plāceni.

Pa to starpu abi jau bija aizjājuši krietni tālu.

Pēdīgi brāļi ieraudzīja zaļu pļavu, kurā ganījās neredzēti skaisti zirgi.

—    Šos zirgus mēs drīkstam aizdzīt, — sacīja jaunākais brālis. Viņš izņēma no tarbas arkānu un pagrieza savu zirgu uz ganāmpulka pusi.

Brāļi vēl nebija piejājuši zirgiem klāt, kad no bara izskrēja ērzelis un auļoja prom. Tomēr jaunākais brālis nekavējās, meta arkānu un ērzeli noķēra. Viņš pieveda to pie bija dēla un vaicāja:

—    Ko tu labāk darīsi — dzīsi zirgu baru vai vedīsi šo ērzeli?

—    Labāk vedīšu ērzeli, — bija dēls atbildēja.

—    Lai notiek. Tikai turi to labi stingri, citādi mūs piemeklēs nelaime.

—    Turēšu stingri, — bija dēls apsolīja.

Atdevis ērzeli bija dēlam, jaunākais brālis sāka dzīt zirgu baru. Bet bija dēls nespēja noturēt ērzeli — tas izrāvās un aizauļoja prom.

—    Ko tu izdarīji? — jaunākais brālis pārmeta. — Tagad šā ērzeļa mugurā šurp atjās milzis! Šie ir viņa zirgi … Bet tur neko vairs nevar līdzēt. Pieraugi, tikai nenosauc, viņam dzirdot, mani vārdā! Milzis nedrīkst zināt, ka es esmu jaunākais no Abokoviem. Kad sākšu ar milzi cīkstēties, tu noķer ērzeli un, pielūko, nepalaid to atkal vaļā!

—    Zvēru pie allaha — tagad gan noturēšu! — bija dēls nozvērējās.

Sadzinuši zirgus barā, viņi devās ceļā. Pievakarē tālumā parādījās liels, balts mākulis.

—   Atskaties un pasaki — ko tur redzi? — jaunākais brālis vaicāja bija dēlam.

—    Uz mūsu pusi nāk tā kā mākulis, tā kā miglas vāls …

—   Tas nav nedz mākulis, nedz miglas vāls. Tā ir elpa, ko dveš ērzelis, kuru tu nespēji noturēt. Tagad es kaušos ar milzi, bet tu tikām ķer ērzeli.

Tikko jaunākais brālis paguva to pateikt, milzis jau pieauļoja klāt.

—    Kur tas suņa dzimums, kas uzdrīkstējās aizdzīt manu zirgu baru? — milzis iebļāvās. — Agrāk to darīja brāļi Abokovi, bet mēs tos visus nobeidzam.

—    Vai tad bez brāļiem Abokoviem nav citu ļaužu, kas spēj sēsties zirgam mugurā? Re, es aizdzinu tavus zirgus! — atsaucās jaunākais brālis.

—    Kā cīkstēsimies, mērosimies spēkiem vai akmeņus metīsim? — milzis vaicāja.

—   Ja ceri uz savu spēku, tad mērosimies spēkiem!

Abi sāka spēkoties, un jaunākais Abokovs viegli nogāza briesmīgo milzi zemē un nocirta tam galvu. To redzot, bija dēls tā nobijās, ka paslēpās aiz akmens bluķa un aizmirsa par ērzeli.

—    Kālab tu, brālīt, tūļājies? — jaunākais brālis bēdīgs sacīja. — Kālab neķēri? Tagad uz šī ērzeļa atjās otrs milzis. Bet nekas. Šoreizīt gan, kamēr es ar milzi cīkstēšos, nekavējies un noķer ērzeli! Vēl ielāgo — nenosauc mani vārdā!

Tikko viņš paguva to pateikt, jau atauļoja tā paša ērzeļa mugurā otrs milzis — pulka briesmīgāks un niknāks par iepriekšējo. Ieraudzījis nobeigto milzi, tas nelaba balsī iekaucās:

—    Eh, suņa dzimums! Kurš uzdrīkstējās nokaut manu brāli un aizdzīt mūsu zirgus? Agrākos laikos brāļi Abokovi nedeva miera. Bet mēs tos visus nobeidzām.

—    Es nokāvu tavu brāli! Es aizdzinu jūsu zirgus! — jaunākais brālis atsaucās.

—    Kā cīkstēsimies, mērosimies spēkiem vai akmeņus sviedīsim? — milzis vaicāja.

—    Ja ceri uz savu spēku, tad mērosimies spēkiem!

Abi ilgi spēkojas. Pēdīgi jaunākais brālis nogāza milzi zemē un nocirta tam galvu. To redzot, bija dēls tā nobijās, ka uzrāpās augstā kokā un atkal nenoķēra ērzeli.

—    Kālab tu, brālīt, tik aplam izdaries? — jaunākais brālis tīri pikts sacīja. — Nav no tevis man palīga. Labāk jāj mājās, kamēr esi dzīvs. Un ielāgo — nenosauc mani vārdā! Tagad atauļos trešais milzis … Kas zina, kurš kuru uzveiksim? … Ja uzvarēs viņš, arī tev neklāsies labi.

Bija dēls apkaunots jāja prom.

Bet viņš tikai izlikās aizjājam. Uzgājis turpat netālu alu, noslēpās tajā un gaidīja, kad ieradīsies milzis.

Necik ilgi, un tas jau bija klāt. No paskata šis milzis šķita visbriesmīgākais un niknākais. Bija dēls, to ieraudzījis, aiz bailēm novēlās zemē bez atmaņas. Taču drīz atjēdzās un sāka vērot, kā jaunākais brālis spēkojas.

Viņi abi ar milzi ilgi spēkojās, tomēr beigās jaunākais brālis pamanījās milzi nogāzt zemē. Bija dēls, domādams, ka milzis jau ir beigts, nenocietās un iesaucās:

—    Ei, jaunākais no Abokoviem, sadauzi to labi krietni!

Izdzirdis Abokovu vārdu, milzis paslējās augšā, pacēla loku,

un bulta trāpīja jaunākajam brālim. Ievainotais brālis tomēr paguva izraut zobenu un nocirst milzim neganto galvu.

—    Vai, brālīt, tu izdarīji to, no kā es visvairāk baidījos, — vaidēdams sacīja jaunākais brālis. — Trīs reizes tevi lūdzu nenosaukt manu vārdu … Nu labi, tagadiņ sēdies manam zirgam mugurā un palaid vaļā pavadu, lai zirgs pats rikšo. Viņš tevi aizvedīs turp, kur vajadzīgs. Kad viņš apstāsies, tevi iznāks sagaidīt. . . Sagaidītājam neko vairāk nestāsti, vienīgi pasaki: «Jaunākais no Abokoviem ir savārdzis un lūdz jūs ierasties …»

Bija dēls uzlēca zilganpalsā zirga mugurā, palaida pavadu vaļā, un zirgs pats aizauļoja ātrāk par vēju. Ilgu vai neilgu laiku zirgs tā auļoja, grūti pateikt, tikai pēdīgi viņš atauļoja pie bagatas, skaistas mūra sakļas, skaļi iezviedzās un piedauzīja ar pakavu pie zemes.

Tai pašā mirklī uz sliekšņa parādījās skaistule, par kuru skaistākas bija dēls vēl nebija redzējis. Viņa lūdza bija dēlu ienākt iekšā, sacīdama: — Esi mūsu viesis! Saki — kāda vajadzība tevi spieda šeit ierasties? Ko varam tev palīdzēt?

—    Jaunākais no brāļiem Abokoviem ir savārdzis. Milzis viņam ar bultu caururba krūtis, un viņš jau droši vien ir miris.

Izdzirdusi šādu vēsti, skaistule ievaimanājās un nokrita zemē kā beigta. Tad iznāca ārā cienīga izskata vecs vīrs ar baltu bārdu. Viņš pacēla skaistuli un ienesa sakļā, pēc tam atkal iznāca un dusmīgi vaicāja:

—    Ei, jātniek, kādu vēsti tu atvedi manā mājā?

—    Jaunākais no brāļiem Abokoviem ir ievainots. Milzis viņam ar bultu caururba krūtis, un viņš droši vien jau ir miris.

—    Viņš nav darījis gudri, ielaizdamies ar tevi darīšanās! — vecais vīrs noburkšķēja.

Aši apseglojis savu zirgu, vecais pavēlēja:

—    Rādi ceļu!

Kā uguns bultas abi zirgi drāzās uz priekšu. Atauļojuši uz to vietu, kur norisa cīniņš, jātnieki ieraudzīja, ka jaunākais no brāļiem Abokoviem jau tuvu pie miršanas. Vecais vīrs nolēca no zirga, ar zobiem izvilka no džigita krūtīm bultu, pārsēja brūci un uzsēdināja to milža zirgam mugurā.

Dzīdami sev pa priekšu zirgu baru, visi trīs atgriezās vecā vīra mājās.

Jaunāko brāli apguldīja gultā, un vecais iesāka viņu prasmīgi dziedināt.. . Bet bija dēlu uzņēma kā viesi, cienāja gods godam — katru dienu cēla priekšā citādu ēdienu.

Kad ievainotais sāka atlabt, vecais vīrs ataicināja bija dēlu uz viesu istabu. Tur viņu gaidīja daudz skaistu meiteņu, kas bija atnākušas apsveikt viesi.

—    Vai šo meiteņu pulkā pazīsti to, kura bija iznākusi tevi sagaidīt? — vecais vīrs vaicāja.

—    Es viņu tūlīt pazītu, bet viņas te nav. Viņa ir skaistāka par visām šīm skaistulēm kopā!

—    Re, kur viņa! — vecais vīrs sacīja. — Viņa bija visskaistākā no manām meitām, bet tu viņu satrieci ar briesmīgo vēsti. Nabadzīte smagi sasirga un pazaudēja savu skaistumu. Tava rīcība nav vīra cienīga!

Pēc tam vecais vīrs bija dēlu aizveda uz pieliekamo kambari, atvēra lādi, pilnu zelta, un sacīja:

—    Ņem zeltu, cik vari aizvest, un jāj projām!

Bija dēls piegrāba pilnas abas kabatas un kopā ar jaunāko brāli devās uz majam. Jaunakais jaja uz milža zirga un dzina sev pa priekšu zirgu baru.

Ceļā jaunākais brālis bija dēlam sacīja:

—    Milži, kurus es pieveicu, nobeidza manus vecākos brāļus. Visi pieci nolika galvas šo zirgu dēļ.

Kad līdz dzimtajam aulam bija atlicis mazs ceļa gabals, jaunākais brālis nokāpa no milža zirga, novilka dārgās drēbes un atsēja zobenu, tad uzmeta mugurā veco, novalkāto apmetni un ieguva savu agrāko izskatu.

—    Ja kāds par mani ievaicāsies, pieraugi, neizpļāpā, ka es esmu atdzinis zirgus un nogalinājis milžus, — viņš piekodināja bija dēlam.

Pēdīgi viņi nonāca savā aulā.

—    Bija dēls atradis jaunāko brāli un atdzinis zirgus! — ļaudis priecājās.

Bet, kad kaimiņi sāka bija dēlu izprašņāt, kā viņam tas palaimējies, viņš nenoturējās un atzinās:

—    Šos zirgus atdzina viņš, jaunākais brālis.

Bija dēla sieva, ieraudzījusi jaunāko brāli dzīvu un veselu, atkal gudroja, kā viņu nomaitāt.

Pa to starpu sapulcējās kopā aula vecie vīri un atnāca pie jaunākā Abokova. Sasveicinājās ar viņu kā līdzīgi ar līdzīgu.

—    Kālab tu, dēls, izlikies par muļķīti un mūs, grēka gabalus, piemānīji? — viņi vaicāja.

—    Godātie mana tēva draugi! Jums visiem labi zināms, cik mani vecākie brāļi bija drošsirdīgi džigiti un lieli spēkavīri … Piecus nonāvēja milži … Vienīgi es paliku starp dzīvajiem, jo tolaik vēl biju mazs zēns. Ja milži būtu saklausījuši, ka no Abokoviem palicis viens dzīvs, viņi arī mani būtu pazudinājuši. Es izlikos par nejēgu un muļķi, lai cilvēki nevarētu teikt: «No spēkavīru Abokovu dzimtas ir vēl viens palicis starp dzīvajiem!»

Vecie vīri uzteica jaunekli par apķērību.

—    Bet tagad, mana tēva draugi, — jaunākais brālis sacīja, — izspriediet, kurš no mums vainīgs. Nezinu, ko ļaunu esmu nodarījis bija dēla sievai, bet viņa piespieda savu vīru aizvest mani meža biezoknī un tur pamest vilkiem par barību. Mūsu mājas, lopi, zeme — viss, kas mums ir, pēc taisnības pieder man . .. Mūsu mājās viņa nepazīst trūkuma. Tad kālab viņa liedza man maizes kumosu? Saki visu cilvēku priekšā — ko ļaunu tev esmu darījis? — jaunākais brālis uzrunāja bija dēla sievu.

Sieva stavēja un cieta klusu. Viņai nebija ko teikt. Tad jaunākais brālis izņēma no savas tarbas zvaniņu un pašķindinaja — tūdaļ atauļoja neredzēts zirgs. Jaunākais brālis uzsēdināja tam mugurā ļauno sievu ar seju uz to pusi, kur atrodas zirgam aste, un palaida zirgu stepē.

Pēc tam viņš sadalīja milžu zirgus aula ļaudīm un sarīkoja varenas dzīres. Visi — kā lieli, tā mazi — ēda, dzēra un līksmojās vairākas dienas no vietas . . .

ZUBEIRS

Senos laikos kadā aulā dzīvoja vecs vīrs, kas uzraudzīja kņaza zirgu barus. Šim vīram bija dēls, vārdā Zubeirs. Viņiem mājās piederēja tikai viens zirgs. Zubeirs ik dienas to jāja dzirdināt . . . Aka atradās tālu aiz aula. Šurp sajāja savos zirgos visi apkaimes jaunekļi un pa ceļam sarikoja zirgu sacīkstes.

Zubeira zirgs allažiņ palika pēdējā vietā, un tālab Zubeiru māca liels kauns. Pēdīgi viņš neizturēja un pasūdzējās tēvam:

—    Mīļais tevs, tu pats zini, ka es cītīgi kopju mūsu zirgu, dodu tam sienu, cik tas spēj apēst, bet sacīkstēs šis tik un tā paliek pēdējais. Tēvs, nopērc man īstu zirgu!

Vecais tēvs apsolīja. Viņš zināja — ja dēlam būs labs zirgs, no dēla iznāks kārtīgs džigits. Otrā diena vecais tēvs piecēlās agri un, nebildis nevienam ne vārda, aizjāja uz kņaza pļavu. Vecais labi pazina zirgus. Visu cauru dienu viņš tos pētīja. Tomēr to vidū neatrada pietiekami laba, kas būtu cienīgs viņa dēla.

—    Jāj tālāk, — viņam deva padomu zirgu gans. — Kņazam bez šiem zirgiem ir vēl citi, kas ganās astoņās pļavās.

Vecais aizjāja uz otru pļavu un apskatīja tur tūkstoš zirgu, tomēr arī to vidū neatrada vajadzīgo.

Tā vecais vīrs jādelēja deviņas dienas. Pabija visās deviņās pļavās, apskatīja visus deviņus tūkstošus kņaza zirgu, taču to vidū neatrada tādu auļotāju, kāds bija vajadzīgs Zubeiram.

Vecais jau gribēja atgriezties mājās, bet pārdomāja. «Kas ir, apskatīšu vēl kaimiņu kņaza zirgus, kas ganās viņa pļavās,» viņš nosprieda.

Garu vai īsu ceļa gabalu vecais vīrs nojāja, kad pamanīja ceļa smiltīs svaigu riteņu sliedi. Pēc arbā iejūgtā zirga pedam viņš tūdaļ saprata, ka šis ir ilgi meklētais zirgs!

Vecais vīrs tagad jāja pa šīm pēdām, līdz pievakarē sasniedza kadu aulu. Tur viņš pamanīja, ka arba uz brīdi pieturējusi pie sakļas, kas atradas pašā aula mala. Vecais vīrs iegaja mājā un apvaicājās, kas braucis arba un uz kurieni devies tālāk.

—    Sīs arbas saimnieks izskatījās pēc plika nabaga, — viņam pastāstīja. — Un tas aizbrauca tālāk uz kaimiņu aulu.

Vecais vīrs panaca arbu un vaicāja:

—    Kas ir, saimniek, — vai nesamainīsimies zirgiem?

Vecā vīra zirgs bija labi kopts, no paskata straujš, spožu spalvu ar zīžainām krēpēm. Turpretim nabadzīgā vīra zirdziņam ribas līda lauka, krēpes savēlušas. Tomēr vecais vīrs tūdaļ redzēja, ka nav maldījies .. .

—    Kālab tu zobojies par mani? — nabagais ņēma ļaunā. — Mans kleperis knapi velk kājas. Kam tads der?

Vecajam vīram ilgi vajadzēja nabago pierunāt. Pa tam salasījas apkart ziņkārīgo bars, sāka nabago skubināt:

—    Nepalaid garām savu laimi, mainies! Alaina — tas ir godīgs darījums!

Un pierunaja nabadzīgo vīru.

—    Nu labi, ja tu nedzen jokus, mainamies arī, — viņš pēdīgi sacīja.

Vecais vīrs nolēca no zirga, noņēma seglus un aizveda savu zirgu pie arbas. Nabadzīgais vīrs izjūdza savu zirdziņu un atdeva vecajam vīram.

Zubeirs turpat vai nesāka raudāt, ieraudzījis tēva sadabūto zirgu. Arī kaimiņi smējās par veco vīru: kazi, uz vecumu izkūkojis pratu!

Bet vecais vīrs aizgāja pie kņaza un tam pastāstīja, kā meklējis savam dēlam ātru zirgu, kā kaimiņu aulā saticis nabadzīgu vīru un iemainījis no viņa īstu auļotaju.

—    Kas nu tiesa, tas tiesa, — vecais vīrs beigās piemetināja, — mans zirgs no paskata patlaban atgādina kleperi, bet, ja tu palīdzētu lopiņam atkopties, tas būtu pirmais visās sacīkstēs, atnestu slavu arī tavai mājai.

Kņazam glaimoja šādi vārdi, un viņš lika iebērt veca vīra zirgam tīras auzas no saviem apcirkņiem.

Zubeirs nu baroja jauno zirgu ar tīrām auzām un dzirdināja nevis ar ūdeni, bet pienu. Tā viņš baroja zirgu divas nedēļas. Zirgs acu priekšā sāka atkopties. Zubeirs kļuva priecīgāks. Arī vecais priecājās, ka nebija kļūdījies. Viņš piekodināja dēlam, lai četras nedēļas no vietas zirgu baro ar tīrām auzām, cik tikai tas spēj apēst, un ūdens vietā dod pienu dzert. Drīz vien zirgs atspirga un pārvērtās par skaistu rikšotāju, kāds tai pusē vēl nebija redzēts. Kņazs pavēlēja zirgu atvest pie sevis, apskatīja to un bija mierā. Tad nolēma pēc sacīkstēm pārvest uz savu stalli.

—    Ko sēdināsim zirgam mugurā? — kņazs vaicāja vecajam vīram.

—    Ar šo zirgu tiks gala vienīgi mans dēls, — vecais atbildēja.

Pārnācis mājās, viņš pamācīja Zubeiru, ka sacīkstēs uzvarēt.

Kņazs izsludināja sacīkšu dienu. No malu malām sajaja labākie džigiti, lai piedalītos sacīkstēs. Noteiktais skriešanās ceļa gabals — vienas dienas jājums.

* Mazā gaismiņā jātnieki nostādīja savus zirgus rindā un pēc kņaza dotās zīmes sāka auļot uz priekšu.

Zubeirs, kā tēvs bija piekodinājis, pirms sacīkstēm zirgam pie priekškājām piesēja pa akmenim. Tālab sacīkšu sākumā viņa zirgs palika tālu iepakaļ. Nespēdams paciest šādu kaunu, auļu zirgs rāvās uz priekšu, cik spēka, un aiz piepūles viss pārklājās baltām putām. Tad Zubeirs, kā tēvs bija mācījis, atsēja akmeņus, pavadāja zirgu mazliet šurpu turpu un atkal sēdās tam mugurā. Tagad pēc tēva padoma viņš iesēja pavadā trīs mezglus. Palaidis zirgu auļos, viņš atraisīja pirmo mezglu. Nepagāja ilgs laiks — un viņš panāca tos džigitus, kuri jau bija aizjājuši tālu priekšā. Tad viņš atraisīja otru mezglu — un tai pašā brīdī aizsteidzas visiem jājējiem garām, līdz atradās jātnieku priekšgalā.

Vecais tēvs bija pieteicis trešo mezglu neraisīt vaļa. Taču

Zubeirs piemirsa tēva vārdus un atraisīja arī trešo mezglu. Tikko viņš to izdarīja, zirgs aizdrāzas atrak par vēju, un džigits to vairs nejaudāja valdīt.

Uz vakara pusi zirgs atauļoja jūras krastā un ieskrējienā metās ūdenī. Zubeirs tik tikko paguva nolēkt smiltīs, kad zirgs jau bija pazudis zem ūdens.

Ko tagad Zubeirs lai dara vientuļaja jūras krastā? Viņš sagrieza meldrus, uzcēla telti un likās gulēt. Pamodās no ūdens šalkšanas — šķita, ka jūrā kāds peldētos. Zubeirs klusītiņām izgāja no telts un redz: turpat netālu nomestas neredzēti skaistas sieviešu drēbes, bet jūrā peldas trīs daiļas meitenes.

Zubeirs paķēra drēbes un ienesa teltī. Jūrā, izrādās, peldējās trīs māsas, kas bija burves: ja viņas uzģērba drēbes, tūliņ pārvērtās par baltiem gulbjiem. Bet, novilkušas drēbes, zaudēja savu burvestības spēku.

Māsas izkāpa krastā un redz: nav drēbju — tās kaut kur pazudušas!

—   Varbūt vējš aiznesis? — jaunākā māsa ieminējās.

Bet vidējā iesaucās:

—    Skatiet, māsiņas, kur smiltīs pēdas! Šeit bijis cilvēks.

—    Es dzirdēju, ka pasaulē ir jauneklis, varda Zubeirs, — ierunājās vecākā māsa. — Vienīgi viņš varēja šurp atkļūt savā auļotājā. Viņam pieder vislabākais auļu zirgs. Bet, kā rādās, zirgs jātnieku nav klausījis un aiztraucies jūrā.

Meičas ietinās savos garajos matos un aizgāja pie meldru telts.

—    Vadzi, labais džigit! — vecāka masa pasauca. — Atdod mums drēbes un par to vari lūgt, ko vēlies.

Zubeirs paslēpa drēbes telts kaktā un atbildēja:

—    Es vēlos, lai mans zirgs atgrieztos pie manis!

—    Tas nav mūsu spēkos, — sacīja vidēja māsa. — Zirgs nav mūsu varā. Taču mēs spējam vienā mirkli tevi aizgādāt mājās vai citur, kurp pats gribi.

—    Man kauns no ļaudīm! Kā lai rādos savā aulā bez zirga?! — Zubeirs iesaucas.

—    Tad vienu no mums apņem par sievu, — ieteicās jaunākā, kurai džigits bija pa prātam. — Daiļāku meiču par mums nav visā pasaulē!

—    Jūs esat gana skaistas, — Zubeirs atzina. — Tomēr es dzirdēju, ka vienam kņazam ir meita, kas daiļāka par visām daiļavām. Tikai kopš dzimšanas ta nerunājot, un tēvs soloties to atdot par sievu tam, kurš piespiestu viņu runāt. Izdariet ta, lai šī daiļava sak runāt, un es atdošu drēbes.

Māsas bija ar mieru. Viņas nosolījās Zubeiru aizgadat uz šā kņaza pili un samācīja, kas darāms, lai klusējošā daiļava sāktu runāt.

—    Es paslēpšos brokāta kažokā, kas karāsies kņaza meitas istabā, — Zubeiram sacīja vecaka māsa burve. — Tu iesit ar nūjiņu pa kažoku, un kažoks pastāstīs pasaku. Pasaka būs runa par strīdu. Tu šo strīdu izšķir nepareizi, tad kņaza meita tūliņ ierunāsies.

Zubeirs atdeva māsām drēbes. Viņas lika tam aizvērt acis, un, kad viņš tās atvēra, jau atradas kņaza pils priekša.

—    Ļaudis mēļo, ka tu atdošot savu meitu par sievu tam, kurš piespiestu viņu runāt. Atvēli man to pamēģinat! — Zubeirs sacīja.

—    Tas tiesa, ka esmu apsolījis savu meitu tam, kurš piespiestu viņu runāt, — kņazs atbildēja. — Bet tiesa arī tas, ka tam, kurš nespēj to izdarīt, es cērtu galvu nost. Pulka drosminieku jau izlējuši savas asinis. Ja tev nav žēl savas galvas, nac iekšā.

Zubeirs neatsacījas no saviem vārdiem, un kņazs pavēlēja sulaiņiem aizvest viņu uz meitas istabu.

Iegājis istabā, Zubeirs bez liekas kavēšanās iesita ar nūjiņu pa brokāta kažoku un pavēlēja:

—    Runā, kažok!

—    Ko lai tev pastastu, — kažoks cilvēka balsī vaicāja, — vai to, ko dzirdēju, vai to, ko pats savām acīm redzēju?

—    No citiem dzirdētajam nevar ticēt. Stāsti, ko pats esi redzējis!

—    Tad klausies, — kažoks iesāka. — Vienreiz es redzēju trīs brāļus. Šiem brāļiem piederēja tikai viens vērsis. Vecakais brālis ganīja vērša galvu, vidējais — vēderu, bet jaunākais — pakaļkājas. Viendien jaunakajam brālim likās, ka vērsis sasirdzis. Viņš gribēja aprunāties ar vidējo brāli un agri no rīta devās ceļā; tikai vēlu vakarā viņš nonaca līdz vērša vēderam. Jau-

nakais un vidējais brālis apspriedas un nolēma iet pie vecākā brāļa. Rīta agruma abi devas ceļa un tikai vēlā naktī beidzot bija tikuši līdz vērša galvai.

«Ka tu doma, vai mūsu vērsis nav sasirdzis?» jaunakais brālis vaicaja vecakajam.

«Nedomāju vis. Viņš augu dienu plūca zāli, bet patlaban gremo. Ūdeni gan viņam sen neesmu devis . . . Varbūt tam sagribējies dzert? Aizdzīsim uz dzirdinātavu.»

Labi. Brāļi veda vērsi uz dzeršanas vietu. Tas ar vienu malku izdzēra visu jūru. Brāļi sadomaja paganīt vērsi uz salas, kas bija redzama jūras vidū.

Kad viņi nonāca pie salas, pārliecinājās, ka ta nav sala, bet zivs mugura. Zivs atplēta rīkli un vērsi aprija. Brāļi nepaguva ne attapties, kad šai zivij no mākoņiem uzklupa, ērglis un pacēlās ar visu gaisā.

Ērglis ar laupījumu nolaidās stepe. Tur vecs aitu gans ganīja aitas. Viņš bija apsēdies sava aža bārdas ēna atpūsties. Ērglis notupās uz šā āža raga un notiesāja i zivi, i zāli, i kokus, kas auga uz šā raga.

Kad ērglis beidza tiesāt zivi, viņam no knabja izkrita vērša lāpstiņās kauls (vērsi bija aprijusi zivs) un trapīja vecajam ganam tieši acī. Gans paberzēja aci, sacīdams:

«Laikam kāds gruzītis iekrita!»

Pardzinis vakara aitu ganampulku majas, vecais gans palūdza meitu:

«Izvelc man no acs gruzīti.»

Meita iesēdas laiva, paņēma airus un īrās pa tēva aci krustam šķērsam. Pēdīgi atrada vērša lāpstiņas kaulu, aizķēra to ar maza pirkstiņa nagu un izmeta pa logu.

Lāpstiņā nokrita zemē netālu no akas. Necik ilgi, un pie šīs akas apstajas uz nakti karavana, kurā bija deviņdesmit kamieļu. Karavānas ļaudis jau posās gatavot vakariņas, kad pēkšņi tiem zem kājām sāka drebēt zeme. Viņi nobijās, sakrava kamieļiem mugurā nastas un pasteidzas atstat šo vietu. Tikko viņi devās ceļā, drebēšana aprimas.

Kas tas bija? — tu man vaicāsi.

Tas bija, vei, kas. Karavānas ļaudis bija sakūruši uguni uz vērša lāpstiņas, bet garām skrēja lapsa un, sajutusi gardu smārdu, saka lāpstiņu grauzt. Kad viņa to grauza, ļaudīm likās, ka sākusies zemestrīce.

Veļu vakarā, kad karavanas ļaudis un lopi gulēja, pie akas atnāca sieviete. Viņa ieraudzīja lapsu, iezvēla tai ar nēšiem un nosita, bet adas dlrašanu atlika līdz rītam. Taču karavanas ļaudis pamodušies ieraudzīja lapsu un nodiraja tai pusi adas; otru pusi atstāja, jo deviņdesmit vīri nespēja lapsu pagriezt uz otriem sāniem. No šīs pusādas viņi nosprieda pašūt visiem karavānas ļaudīm kažokus.

Karavāna saposās un devās ceļā. Tad atnāca sieviete, paspēra ar čuvjaka purngalu lapsu un apgrieza to uz otriem sāniem. Apgriezusi iegrima domās: diez vai pietiks lapsas pusadas tas jaundzimušā dēla cepurītei?

Izšķir nu tagad pats: kurš šai stasta bija vislielākais? Vai vērsis, kurš ar vienu malku izdzēra jūru sausu un vēl nespeja dzesēt slapēs? Vai zivs, kura norija vērsi? Vai azis, uz kura raga notupās ērglis? Vai vecais gans, kuram acī iekrita vērša lāpstiņa? Vai lapsa, no kuras adas puses iznāk deviņdesmit kažoki? Vai jaundzimušais puika, kura cepurītei vienas lapsas adas puses par maz?

—    Skaidrs, ka vislielākā ir zivs! — Zubeirs atbildēja.

To dzirdēdama, kņaza meita nenocietās un iebilda:

—    Nav tiesa! Vislielākais ir šīs sievietes bērns! Ja no vienas lapsas adas puses var pašūt deviņdesmit kažokus, bet no otras neiznāk pat mazulītim cepurīte, tad javaicā, cik liels ir šis mazulis?

Zubeirs kļuva priecīgs. Viņš pasauca kņazu un lūdza to parunāties ar savu meitu, kas nule bija sākusi runāt.

Aiz lieliem priekiem kņazs lika kalpiem vikšt kāzas.

Kāzās tika aicinati visi: veci un jauni, klibi un greizi, gudri un muļķi. Trīs dienas un trīs naktis no vietas ilga kāzu dzīres.

Kad kazas bija nodzertas, Zubeirs parveda uz pili arī savu veco tēvu. Un viņi visi dzīvoja tālāk laimīgas dienas.

Mēs paši nepieredzējām to, par ko pasaka stāstījām; lai tad nepieredzam arī nedz rūpestus, nedz bēdas.

KARABATIRS

Senos laikos kada aula dzīvoja vecs mednieks. Karačaju zemē nebija otra tik laba mednieka — viņš nekļūdīgi varēja trāpīt putnam lidojumā.

Vienreiz vecais mednieks medija augu dienu, taču neko nenomedīja. Negribējās iet majas bešā, talab sadomaja pārnakšņot turpat meža biezokni zaru būda. No rīta pamodies, viņš neticēja savam acīm: ap būdu bija aptinis savu resno asti kā virvi milzīgi liels, briesmīgs pūķis. Mednieks izrava no maksts dunci un jau grasījas briesmoni sagraizīt gabalos. Te pūķis ierunājās cilvēka balsī:

—    Pagaidi, mednieki Es tev neka ļauna nedarišu, palaidīšu vaļa sveiku un veselu, tikai ar vienu norunu. Stāsta, tev esot trīs lieli dēli. Pārnācis mājās, tūlīt atsūti vienu pie manis. Ja to neizdarīsi, tad vaino pats sevi: tev pasaulē dzīves vairs nebūs!

Ko medniekam atlika darīt?

—    Labi. Ja ta, apsolu atsūtīt pie tevis vienu savu dēlu, — viņš atbildēja.

Mednieks pārnāca mājās, izstāstīja, kada nelaime notikusi, un vaicāja dēliem:

—    Mani dēli, kurš no jums ar mieru iet pie pūķa?

Vecākie brāļi atsacījas, bet jaunakais, Karabatirs, sacīja:

—    Neraizējies, tev. Es rīt mazā gaismiņa došos uz mežu.

Iepriekšējā vakara Karabatirs sakartoja savas bruņas un

kaujas ieročus, bet agri no ritina jau bija ceļa. Meža biezokni viņš uzmeklēja zaru būdu, ielīda tajā un aizsnaudas.

Karabatirs pamodās no trokšņa. Palūkojies ara, ieraudzīja briesmīgu pūķi, kas bija apvijies ap būdu kā gredzens.

Jauneklis izrāva mirdzošo zobenu un atvēzēja to virs pūķa galvas. Briesmonis ierunājās cilvēka balsī:

—    Drošsirdīgais džigit, nesteidzies ar mani uzsākt cīniņu! Labak seko man, kurp tevi vedīšu!

Karabatirs nolēma izdibināt, kas notiks talak. Viņš iebaza zobenu maksti un devās pakaļ pūķim.

Abi gāja, gaja, līdz nonaca gluži svešā vieta. Pūķis ieveda Karabatiru plašā pagalmā, apjoztā ar zedeņu žogu. Pagalma vidū stavēja nams. No ta iznaca sirms vecītis un, zemu palocīdamies, saņēma atnacējus. Sis vecītis bija galvenais čabans aitu ganu pulka.

Drīz vien atsteidzās arī citi čabani, runādami savā starpā:

—, Eku, mūsu vecakais'čabans atradis sev znotu!

Karabatirs izbrīnījās: «Kālab viņi dēvē mani par šā veca vīra znotu?»

Nepaguva kadam to pavaicat, kad čabani viņu paņēma zem rokam, ieveda nama, apsēdinaja pie galda un pacienāja ka visdārgāko viesi. Kad bija beiguši ēst un dzert, istaba ienāca neparasti skaista meitene: vaigi zied kā rozes, garās skropstas bikli nolaistas un bize tik gara, ka stiepjas līdz pašai grīdai.

Karabatiram melnacainā skaistule tūliņ iepatikās, un viņš apņēma viņu par sievu. Kāzās sabrauca viesi no visas plašās apkaimes. Septiņas dienas un septiņas naktis ilga kāzu dzīres.

Auls, kurā dzīvoja vecākais čabans, bija bagāts. Ļaudis dzīvoja pārtikuši un laimīgi. Viņiem piedereja neskaitāmi aitu ganāmpulki un tīrasiņu zirgu bari. Vienīgi zemes platības nebija lielas, tālab lopus vajadzēja ganīt tālās, svešās vietās. Bet, kurš devās ar ganāmpulkiem uz tālajām ganībām, tas vairs atpakaļ nepārnāca. Pazuda gan zirgi, gan ļaudis.

Dabūjis to zināt, Karabatirs sadomāja doties turp, no kurienes vēl nebija atgriezies neviens čabans. Jauneklis atnāca pie vecākā čabana un sacīja:

—    Atļauj man, vecakais, izmēģināt laimi. Gribu doties turp, no kurienes neviens nav pārnācis.

Vecais čabans pašūpoja galvu un sacīja:

—    Mans dēls, tu esi sadomājis bīstamu gājienu! Tur pazuduši daudzi cilvēki, un neviens nezina, kas ar tiem noticis. Ej, ja paļaujies uz savu spēku, bet, ja netici saviem spēkiem, tad labāk paliec majas.

Karabatirs bija cieši izlēmis.

—    Ja esmu sadomājis — iešu! Vai nu es pirmais turp dodos, bet, kas zina, būšu pēdējais, un ļaudis vairs neies bojā.

Pazīdams sava jaunā znota vīrišķību, vecais čabans sacīja:

—    Tad posies, sakārto kaujas ieročus un bruņas! Ceļā sastapsi aitu un zirgu ganus, paciemojies pie viņiem, atpūties, pirms dodies tālāk.

Karabatirs tā ari darīja. Sagatavoja bruņas un ieročus, uzasinaja zobenu, uzlēca zirgā un devās ceļā.

Viņš jaja, jaja, līdz piejaja pie augstas, stāvas klints. Pēkšņi nezin no kurienes viņa priekšā nostājās varen liels kalnu āzis. Āzis izslējās pakaļkajas un trieca ar līkajiem ragiem zirgam sānos, paršķeldams zirgu uz pusēm, bet pašu jātnieku iemezdams dziļa aiza.

Karabatirs attapas aizas dibena, un, līdzko uztrausās kājās, āzis viņu saka bīdīt ar ragiem uz priekšu. Neko darīt — jauneklis gaja ari. Pievakarē viņi nonaca pie liela kazu bara, ko aizdzina uz milzīgu klints alu. Alas dziļumā, spīdinot vienīgo aci pierē, sēdēja milzis. Ieraudzījis azi, milzis sacīja:

—    O, mans mīļais azi! Mans uzticamais kalps! Jaušu, ka esi pagadajis kārtīgās vakariņas.

Milzis iedzina kazu baru ala un aizvēla tās ejai priekša pamatīgu akmens bluķi. Tad iekūra pavarda uguni un nosēdināja Karabatiru sev līdzas, bet pats atlaidās guļus, gaidot, kad uz uguns sakarsis dzelzs iesms. Milzis vēl nepaguva kārtīgi apgulties, kad iesaka krākt.

Pec brītiņa Karabatirs ieraudzīja, ka iesms jau nokaitis sarkans. Viņš paķēra to un ietrieca milža vienīgajā acī. Milzis pietrūkās kājās ka dzelts, saka skraidīt pa alu; tam pakaļ rikšoja ari azis.

Karabatirs atvēzēja zobenu un nocirta āzim galvu. Tad nodiraja adu un uzspīlēja sev platajos plecos.

Aklais milzis skraidelēja pa alu, tomēr nespēja jaunekli noķert. Tad viņš aiztaustījas līdz alas ieejai, drusciņ atvēla akmeni un saka laist kazas pa vienai ārā. Pienāca kārta Karabatiram. Milzis nobrauca jauneklim ar roku pa muguru un noturēja to par savu mīļoto azi.

—    O, manu staltradzīt azīt! Tagad visas cerības uz tevi, sarga manu ganāmpulku!

Tikko milzis izteica šos vārdus, viņš izdzirda Karabatiru saucam:

—    Ei, aklais briesmoni, es esmu šeit! Ķer mani roka!

Milzis cirtas pakaļ žiglajam jauneklim, taču, lai ka viņš

šaudījas, nespēja to noķert. Tad milzis nomauca sev no pirksta gredzenu un meta uz Karabatira balss pusi.

—   Nelaimīgais! — milzis iesaucas. — Se gredzens, tas tev palīdzes!

Karabatirs noticēja un uzmauca gredzenu sev pirkstā. Tai pašā mirkli gredzens iedziedājās, un tagad milzis sāka ķerstīt jaunekli pēc gredzena skanam.

Daudz negudrodams, Karabatirs pieskrēja pie kraujas malas, norava no pirksta gredzenu un iemeta to bezdibenī. Bet milzis, klausīdamies gredzena dziedāšanā, skrēja tam pakaļ, nespēja apstāties un nogāzās lejā — uz asiem akmeņiem.

Karabatirs ielūkojās bezdibeni un tur — lejā ieraudzīja plašu pļavu. Tas vidū gulēja beigtais milzis, bet visapkārt pļava bija kā nosēta ar boja gājušo līķiem.

«Tad re, kur palikuši aitu un zirgu gani!» Karabatirs bēdīgs nodomaja. Te negaidot viņš pamanīja, ka viens beigtais sakustējās, pamirkšķināja plakstus un atvēra acis.

—    Ei, labais cilvēk! — viņš ierunājās, skatīdamies uz Karabatiru. — Tu drosmīgi uzvarēji ļaunumu, nu tev jāatdzīvina ari mūs! Ala, kura tu biji, atrodas tumša apkalta lāde. Atver to un paša dibena atradīsi pudelīti, kurā glabajas pulveris. Ar šo pulveri apkaisi cilvēku kaulus, un boja gājušie ļaudis atdzīvosies!

Karabatirs atgriezās ala, uzmeklēja tumšo lādi, atrada pudelīti. Tad nokāpa bezdibenī, un, tiklīdz apkaisīja satrūdējušos kaulus ar burvju pulveri, no zemes piecēlās dzīvi cilvēki.

Palocījies viņu priekša, Karabatirs sacīja:

—   Tagad jūs, brāļi, atkal esat dzīvi! Nav vairs pasaulē nedz ļauna vienača milža — cilvēkēdājā, nedz viņa uzticama kalnu āža, kas bija jūs pazudinajis. Jūs esat brīvi un varat iet, kurp vēlaties.

Ļaužu vairums nolēma palikt kopa ar Karabatiru, pārējie aizgaja uz majam.

Karabatirs ar izglābtajiem cilvēkiem laimīgi atgriezās ganu zeme.

Priecādamies un līksmodami viņus sagaidīja aitu un zirgu gani un ar lielu godu pavadīja varoni uz viņa sievastēva — veca čabana majam. Ļaudis Karabatiram par godu sarīkoja svinīgas un lepnas dzīres.

Jau sen bija pari pusnaktij, kad Karabatirs ieradas pie savas jaunas, skaistas sievas, kas viņu jau sen gaidīja.

C), mans jaukais virs Karabatir! — viņa sacīja. — Tu esi varonīgs un drosmīgs. Tu nobeidzi ļauno milzi, kam bija viena acs pierē, un ta atbrīvoji mani no ļauna lasta. Tagadiņ varu tev atklat noslēpumu: pūķis, kas tevi atveda pie galvena čabana, biju es pati. Ielūkojies mūsu pūne — tur glabajas nomesta pūķa ada!

Tad ta brīnumi! Nemaz nezināju, ka cīnos ar briesmoni, lai atbrīvotu tevi. Tagad tu, mana mīļā, vari dzīvot mierīgi, jo vienacis milzis tevi vairs nebaidīs. Man sirdī liels prieks, ka spēju paglābt ļaudis no ciešanām un nāves. Bet pūķa ādu nedrīkst glabāt — ļaudis no tas baidīsies. — To sacīdams, Karabatirs iemeta spīdīgo ādu ugunī.

No ugunskura pacēlās smirdīgi melni dūmi, bet, kad āda bija sadegusi, debesis virs ganu zemes tapa dzidras un tīras.

Kopš ta laika, stāsta, tur vairs neesot nedz negaisu, nedz vētru. Un ļaudis tur dzīvojot mierīgi un laimīgi.

Karabatirs pēc kāda laika sāka ilgoties pēc dzimtās puses un kopa ar sievu atgriezās sava aulā pie tēva — mednieka.

Jaunais pāris uzcēla sev māju pašā aula mala un sāka tur dzīvot liela saticībā un draudzībā.

MEDNIEKA PIEDZĪVOJUMI

Taltalos vecos laikos Karačajā dzīvoja slavens mednieks, vārdā Magomets. Caurām dienām un naktīm viņš klejoja pa kalniem, medīdams un ikreiz pārnesdams mājā bagātīgu medījumu.

Taču viendien nelaimejās neko nomedīt. Viņš jau gribēja iet mājas, kad pēkšņi, pacēlis galvu, ieraudzīja gara dižskābarža galotnē tupam ērgli. Cita reizē viņš ērgli nebūtu šāvis. Bet šoreizīt ko viņam atlika darīt? Tiklīdz mednieks uzvilka stiegru, ērglis ierunājās cilvēka balsī:

— Nenogalini mani, labo šavēj! Varbūt es kādreiz tev noderēšu. Še mana spalva! Ja tev ievajadzēsies manas palīdzības, pasildi spalvu virs uguns, un es tai pašā mirklī būšu klat. — To pateicis, ērglis nometa medniekam spalvu.

Magomets pacēla ērgļa spalvu, noglabāja kabatā un devās talak. Viņš gaja, gaja pa mežu, līdz nonāca mežmalā. Tur ieraudzīja meža kazu. Mednieks nepaspēja vēl nomērķēt, kad kaza cilvēka balsī ierunājās:

—    Nenogalini mani, labo šāvēj! Varbūt mēs kādreiz vēl satiksimies un es tev noderešu. Ja tev ievajadzēsies manas palīdzības, pasildi manu sprogu virs uguns, un es tai pašā mirklī būšu klat.

To pateikusi, kaza izplūca sev vilnas kušķi un ielika to medniekam tieši rokas.

Magomets noglabaja kazas vilnas kušķi kabata un devās tālāk, sūrodamies par neveiksmi. Ta viņš klaiņoja līdz vēlai naktij, bet nakti uzmeklēja kuplu dižskabardi, uzkapa taja un pazare iekārtojās uz gulu.

No rīta mednieks nokapa no koka, izstaigaja kalnus, mežus, ielejas, taču viss veltīgi — nekur neredzēja ne zvēra, ne putna.

Ko iesākt? Mednieks devas pie jūras. «Noķeršu kadu zivi,» viņš pratoja, «un būs maltīte.»

Magomets atnaca pie jūras, sadabūja aķi, ko allaž nēsāja sev līdzi, paņēma makšķeres auklu, pagatavotu no zirga astriem, un saka ķert zivis. Viņš izvilka lielu jo lielu zivi, bet ta pēkšņi ierunājās cilvēka balsi:

—    Palaid mani atpakaļ jūrā, mednieki Varbūt es tev kādreiz noderēšu. Še, ņem manu zvīņu! Pasildi to virs uguns, un es tai paša mirklī būšu klat.

Neko darīt, mednieks palaida zivi atpakaļ ūdeni, bet zvīņu noglabāja kabata.

Magomets devas atpakaļ uz mežu, iegāja paša biezokni.

Te viņš ieraudzīja koka caunu. Nomērķēja, bet nešāva — cauna bija pārlieku skaista!

—    Lai jau paliek! — mednieks noteica, ielikdams bultu atpakaļ bultu maka.

—    Tencinu tevi, — sacīja cauna cilvēka balsī. — Varbūt es tev kādreiz noderēšu. Še, ņem manu spalviņu un noglabā! Ja tev ievajadzēsies manas palīdzības, pasildi spalviņu virs uguns, un es tai paša mirklī būšu klat.

Neko darīt, mednieks noglabaja caunas spalviņu kabatā un gaja talak.

Viņš gaja, gāja pa mežu un negaidot redz — stāv sakļa. Magomets nopriecājās, atvēra vārtus, pasauca saimnieku.

Sakļa dzīvoja vientuļa, veca sieviņa. Sēdēja pie pavarda un sildījās. Aiz izsalkuma viņa tik tikko spēja parunat.

Sieviņa saņēma viesi diezgan laipni. Pasūdzējas, ka pati esot izsalkusi un talab nespējot viņu pacienāt.

—    Nu jau trīs dienas neka neesmu baudījusi, — vecenīte sacīja. — Un ne jau es vienīga ciešu badu. Visos apkaimes ciemos ļaudis badojas trīs dienas nedeļa.

—    Kālab tad tā? — mednieks vaicaja.

Vecenīte pastāstīja:

—    Mēs drīkstam ēst tikai trīs dienas nedēļa. Bet atlikušas trīs aizliegts pat suņiem riet un lopiem ganīties ganības. Un tikai tālab, ka cietsirdīga kņaza meita šajas dienas spēlējas ar savu burvja spoguli, kura redz visu, kas notiek pasaule, un negrib, ka tris dienas no vietas kāds kustētos un traucētu viņai rotājāties. Kņaza meita ir dižen skaista, — vecenīte stāstīja tālāk. — Neredzēta skaistule. Jau deviņdesmit deviņi precinieki ir lūguši viņas roku, taču visi aizgajuši boja.

—   Vai viņi nolika galvas ka gļēvuļi? — mednieks vaicaja.

—    Nē, labais ciemiņ, tie bija drošsirdīgi vīri . . . Katram, kurš vēlas dabūt skaisto kņaza meitu par sievu, ir jaslepjas no viņas trīs dienas. Viņa iziešot pie ta, kuru nespēšot atrast. Bet, kuru viņa atrod, tā galvu uzdur uz mietu žoga.

—    Tad es iešu precības pie jūsu kņaza meitas, — mednieks sacīja.

—    Pielūko, ka neesi simtais, kura galva tiks uzdurta uz mietu žoga, — vecenīte nobrīdinaja.

—    Kam jānotiek, ta neizbegt, — mednieks atbildēja. — Nevaru tak pamest ļaudis nelaime!

Tā pateicis, Magomets devas uz kņaza pili. Ieraudzījusi mednieku, kņaza meita skaļi sacīja:

—    Šim mūsu viesim ir skaista galva. Ari ta greznos mietu žogu.

Dzirdēdams šādus viņas vārdus, mednieks sacīja:

—   To mēs vēl redzēsim, kur atradīsies mana galva. Tai ari uz maniem pleciem nav slikta vieta. Un tagad es, kņaze, esmu gatavs izpildīt visus tavus noteikumus.

Labi, — kņaza meita atbildēja, šodien paslepies, bet tikai kārtīgi. Rit no rīta es tevi atradīšu un Lraudzīšos tavai galvai vietu uz asa mietu žoga.

Vakara mednieks sakūra meža ugunskuru, sadabūja ērgļa spalvu, pasildīja to virs uguns — un ērglis tūliņ bija klat.

—    Kas tev atgadījies, medniek? — ērglis vaicāja. — Ko varu palīdzēt?

—    Paslēp mani ta, lai viltīga kņaza meita trīs dienas nespētu atrast.

Ērglis satvēra Magometu un paceļas debesīs. Augstu uz klints ērglim bija ligzda. Tajā viņš paslēpa mednieku.

No rīta pamodusies, kņaza meita sāka meklēt. Viņa paņēma rokās spoguli un pagrieza to uz kalnu pusi. Kņaze aplūkoja mežus un upes, bet mednieku neatrada. Tad viņa pagrieza spoguli pret debesīm. Pārmeklēja sauli, mēnesi, zvaigznes, nonaca līdz biezajiem mākoņiem un te ieraudzīja ērgli, kas ar spārniem bija parsedzis savu ligzdu. Kņaze pamanija no sparna apakšas lienam ārā bašlika[6] stūrīti.

—    Tad re, kur tu esi paslepies! — viņa iesaucas.

Ko lai dara? . . . Mednieks nostājās kņaza meitas priekša.

—    Nu labi, pamēģini vēlreiz paslepties, — cietsirdīga kņaze sacīja. — Bet ielāgo — tikai trīs reizes tu drīksti to darīt.

Kur lai mednieks paslēpjas?

Viņš atkal aizgāja uz mežu, sakūra ugunskuru, sadabūja kazas vilnas sprogu un to pasildīja virs uguns. Meža kaza tūliņ bija klāt.

—    Esmu gatava tev palīdzēt, labais medniek, — viņa sacīja.

—    Paslēp mani uz trim dienam ta, lai viltīga kņaza meita nespētu atrast, — mednieks palūdza.

—    Turies, medniek, man aiz ragiem, pie tam cieši, cieši!

Vienā mirkli kaza viņu aizveda pari kalniem un mežiem,

jūrām un upēm uz augstu klinti, kur paslēpa viņu ala, bet pati aizsegdama notupās alas priekšā.

No rīta kņaza meita pieceļas un sāka meklēt. Paņēmusi rokās spoguli, viņa pagrieza to pret debesīm — parmeklēja sauli, inenesi un zvaigznes. Tad sāka pārmeklēt mežus un upes, pārlūkot kalnus. Te augstas klints galā viņa ieraudzīja kalnu kazu, kas notupusies aizsedza alas ieeju. Bet pa spraudziņu viņa pamanīja pelēku apmetņa malu. Kā gan kaza bija tik neuzmanīga!

—* Ei, puis! — kņaza meita iesaucās. — Lien āra no alas un teci šurp! Mans mietu žogs jau sen tevi gaida.

Ko lai dara? . . . Mednieks nostājās kņaza meitas priekšā.

—     Pamēģini vēl trešo, pēdējo, reizi noslēpties, — kņaza meita atvēlēja. — Kazi, tev palaimējas!

Kurp mednieks lai dodas? Viņš no jauna aizgaja uz mežu. Tur atkal sakūra ugunskuru, sadabūja zivs zvīņu, pasildīja to virs uguns. Un viņa priekša nostājās zivs.

Mednieks viņai izsūdzēja savas bēdas.

—    Seko man paka], — zivs sacīja.

Viņa aizveda mednieku pie jūras. Tur pati — plaukš! — ūdeni un pēc brītiņa iznira lauka, vezdama lielu zivi. Lielā zivs iepleta rīkli labi platu un norija mednieku. Tad ienira dzelmē līdz pašam jūras dibenam un nogūlās smiltīs.

No rīta kņaza meita pieceļas, paņēma rokās spoguli un pagrieza to vispirms pret kalniem, tad pret debesīm, lai pārmeklētu sauli, menesi, zvaigznes; pēc tam pārlūkoja mežus un upes. Viss veltīgi. Pēdīgi viņa saka parmeklet ūdens atvarus un visdziļakaja jūras dzelme pamanīja lielo zivi. Kņaza meitai šī zivs likās diezgan aizdomīga, un viņa ilgāk aizkavējas pie tas ar spogulīti.

Te zivs nožāvājas, un tas vēdera kņaza meita ieraudzīja mednieku.

—    Skat, kur tu esi paslēpies, puis! — viņa priecīga iesaucās. — Nāc vien lauka no savas slēptuvēs!

Ko darīt? . . . Mednieks devas uz kņaza pili.

—     Saki — kurš miets tev vislabak patīk? — zobodamās vaicāja kņaza meita. — Varbūt šis? Vai, re, šis? — Bet pati, ta runadama, nenovērš no puiša acu.

—     Nedzīvai galvai katrs miets ir derīgs. Lūdzu, atvēli man vēl reiziti paslēpties, — mednieks sacīja.

—    Labi, — kņaza meita bija ar mieru, — paslēpies!

Kurp lai dodas mednieks? Viņš atkal aizgaja uz mežu. Tur atkal sakūra ugunskuru, sadabūja caunas spalviņu, pasildīja to virs uguns. Un cauna mirklī bija klāt.

—    Es esmu šeit, — viņa smalki iepīkstējās.

Mednieks izstāstīja caunai par savu bēdu, un cauna viņam sacīja:

—    Tevi noslēpt no kņazes acīm nav viegli. Bet es pamēģināšu .. . Paņem mani aiz ausīm un ar spēku velc uz savu pusi.

Mednieks ta izdarīja, kā cauna lika. Un kas notika? .. . Cauna nometa ādu, un tai apakšā pavizēja zelta vilna.

—    Tagadiņ ielien manā ādā un izliecies par beigtu. Nemaz nekusties. Es tevi atstāšu kņaza pils priekšā. Iegaumē — nekusties! Un gaidi, kas notiks.

Mednieks paklausīja caunu, ielīda viņas ādā, un cauna aizšuva adu ciet tā, ka nebija pamanāma ne vīlīte, tad aizvilka mednieku pie kņaza pils un atstāja žogmalē.

No rīta pamodas kņaza meita, paņēma rokās burvju spoguli.

Pa tam kalpi viņai pavēstīja:

—    Kņaze, pie vārtiem atradām beigtu caunu. Lielu caunu! Un cik skaists tai akots!

Kņaza meitai patika caunas spalva. Viņa sacīja:

—    Atstājiet caunu man pie kājām. Ar tās ādiņu es apšūšu savam tērpam apmali.

Ta pateikusi, sāka meklēt mednieku.

Viņa pagrieza spoguli pret debesīm — pārmeklēja sauli, mēnesi un zvaigznes. Tad pārlūkoja kalnus un upes, mežus un jūras. Meklēja gan zemē, gan zem zemes, gan ūdens atvaros, gan dziļas dzelmēs. Bet nekur mednieku neatrada!

Pievakarē, pagalam nogurusi, kņaza meita sacīja:

—    Nāc lauka, puis, lai tu būtu kur būdams!

Mednieks atardīja caunas ādu un nostājās kņazes priekšā.

Kņaza meita aiz dusmām nosvieda spoguli zemē — tas saplīsa sīkās lauskas.

Mednieks sapulcinaja visus apkaimes ļaudis un tiem sacīja:

—   Tagad spogulis vairs nekalpos kņaza meitai, jo zaudējis savu burvestības spēku. Es došos prom, bet cietsirdīgo kņazi atstāšu jūsu pašu taisnīgai tiesai.

NOSTĀSTI PAR HOŽU

..

KĀ HOŽA KAZU PĀRDEVA

Hožas dēls reiz aizveda uz tirgu kazu pārdot. Divi brāļi, kas bija lieli jokdari, arī bija atnākuši uz tirgu. Viņi, uzmetuši acis kazai, savā starpa norunāja: «Teiksim šim zēnam, ka viņa kaza nav kaza, bet zoss. Tu pieiesi pirmais un to pasacīsi viņam. Tad paiesi maliņa. Un tad pieiešu es un nopirkšu kazu, samaksādams par to ka par zosi.»

Runāts — darīts. Brāļi nopirka kazu, samaksādami par to zoss cenu.

Hožas dēls pārnāca mājas, un Hoža viņam vaicaja:

—   Vai kazu pārdevi?

Bet dēls vaicāja pretim:

—    Vai tad ta bija kaza?

Hoža atbildēja:

—    Protams! Ja tā nebija kaza, lai allahs mani soda! Nu, kā tad ir: pārdevi kazu vai ne?

Hožas dēls palika pie sava:

Es aizvedu uz tirgu zosi un to pārdevu par zoss cenu!

—    Nu labi. Saki — kads tas pircējs izskatījās, kas no tevis nopirka zosi?

Dēls smalki izstastīja par abiem pircējiem.

—    Ak šitie maitas gabali! Es viņus pazīstu. Nekas, gan šie pircēji kādreiz iegriezīsies arī pie manis. Tālab sagatavosimies jau iepriekš viņus sagaidīt, kā klājas, — Hoža sacīja. — Es viņiem atmaksāšu pēc nopelniem!

Un ar mājiniekiem visu norunāja.

—    Kad atnāks tie pircēji, kas nopirka zosi, uzņemsim viņus gods godam, — Hoža pieteica. — Tev, dels, viņiem dzirdot, es teikšu: «No rīta piecēlies, tūliņ ej uz stalli un iztīri bērīša steliņģi!» Pirms tam tu samaini dažus rubļus sīknaudā un izkaisi monētas mēslos. Tad sāc tīrīt mēslus, reizē uzlasīdams paša izkaisītās kapeikas. Bet es tikām vedīšu viesus uz stalli un tiem teikšu: «Nāciet līdz, paradīšu jums reti jauku bēriti!»

Necik ilgi, un pie Hožas ieradas tie paši pircēji. Hoža visu izdarīja tā, kā bija izdomājis. Viņš aizveda ciemiņus uz stalli un tiem paradīja bērīti, kadu citur nekur neatrast. Ciemiņiem šāds zirgs ļoti patika, un viņi nosprieda: «Ātrāk prom neiesim, iekams šo brīnuma berīti nebūsim nopirkuši. Tas visada ziņā mums jādabū!»

Pēc ilgas lūgšanas Hoža beidzot viņiem pardeva zirgu par brangu naudu.

Pircēji jāja mājup, priecādamies, ka tagadiņ tiks pie lielas bagatības — zirgs pagādās.

Pārveda zirgu majas.

Pūļu netaupīdami, viņi zirgu kopa, taču no zirga neieguva ne plikas kapeikas.

Abi brāļi noskaitas uz Hožu un nosprieda bērīti, lai maksātu ko maksādams, atdot viņam atpakaļ.

Hoža, apķērīgs būdams, to jau bija paredzējis.

—    Tie, kuri nopirka zosi, atvedīs bēriti atpakaļ, — viņš mājiniekiem sacīja. — Sagatavosimies jau laikus viņus sagaidīt. Darīsim tā — noķersim divas lapsiņas. Vienu piesiesim, re, šaja istabā, bet otru noslēpsim siena šķūnī. Tiklīdz tie ciemiņi, kuri atvedīs bērīti, ieies majā, jūs skrieniet mani meklēt, saukdami: «Tad ta nelaime — tieši patlaban saimnieka nav mājas!» Brītiņu mani pameklējiet, tad izliecieties, ka nekur nevarat atrast, un sakiet: «Cits nekas neatliek kā sūtīt lapsiņu sadzīt saimnieku rokā!» Atsieniet lapsiņu un, laizdami ārā, tai piekodiniet: «Skrej nu, lapsiņ, un pārved saimnieku!» Es pa to laiku ielīdīšu šķūnī, paņemšu to otro lapsiņu un, turēdams rokās, ienākšu mājā, pie sevis runādams: «Manu gudru lapsiņu! Esi tikpat gudra arī uz priekšdienām! Skat, tikko viesi klat, ta šī pavēstī. Redziet, cik man reti gudra lapsiņa!»

Un notika tā, ka Hoža bija paredzējis.

Viesi brīnēdamies brīnījās:

—    Ta tik ir lapsiņa! Tīrais brīnums! — Un klusībā jau nolēma: «Lai cik lielu naudu Hoža prasītu, lapsiņa jānopērk.»

Viņi Hožam sacīja:

—    Pārdod mums lapsiņu.

Hoža nekādi nebija ar mieru.

—   Kā tad lai pārdodu? Viņa man tak viena — nemitīgi sūtu to visādās darīšanas!

Viesi ilgu laiku lūdzās, līdz pēdīgi ar saimnieku vienojās, piesolīdami makten augstu cenu. Nopirkuši lapsiņu, viesi devās mājas.

Lapsiņu paturēja viens brālis, bet otrs aiziedams piesacīja:

—   Ja kas atgadas, sūti pēc manis lapsiņu!

—    Labi, — pirmais brālis apsolīja.

Pēc kada laika pirmajam brālim ievajadzējās otra brāļa, un viņš aizsūtīja tam pakaļ lapsiņu. Bet lapsiņa neatgriežas. Diena jau sveras uz vakara pusi. Pienāk otra diena. «Kas gan lapsiņai būtu atgadījies, ka šī tik ilgi kavējas?» Tā prātodams, pirmais brālis devās pats pie otrā braļa.

—    Ko tas nozīme? — viņš sacīja. — Lapsiņa, ko aizsūtīju tev pakaļ, neatgriezās. Arī tu pats neatnāci.

—   Vai tad tu sūtīji pēc manis lapsiņu?! — pārsteigtais brālis vaicāja.

—    Sūtīju, ka nu ne.

—    Bet viņa tak nebija pie manis atskrējusi!

—    Tad re, kā esam apšmaukti! Pamatīgi gan mūs Hoža pārmācīja.

—    Redzi nu, kāda bagatība iedzīvojamies no tās zoss! Tā nenesa mums laimi. Veltīgi sagudrojam šo joku paši sev par postu. Jāmet šāda māžošanās pie malas, citādi, kazi, nāksies samaksāt ar savu dzīvību, — brāļi nosprieda.

Ar to viss arī beidzās.

KĀ HOŽA BIJA MIRIS

Hoža aizjāja ar ēzelīti meža pēc malkas. Izraudzīja labi resnu un garu koku, piesēja pie ta ezeli un pats, uzkāpis koka, sāka cirst to zaru, uz kura sēdēja.

Garām gāja kāds vīrs. Tas skatas un redz: Hoža sēd uz zara, kuru pats cērt. Vīrs izbrīnījās un vaicaja:

— Ko tu dari?

Ko daru? Vai ta neredzi? Cērtu zaru vajadzīga malka, — Hoža tam atbildēja.

—    Ai, Hoža, vai akls, to zaru cirzdams?! Tu tak nokritīsi zeme kopā ar visu zaru, — garamgajējs piemetināji.

—    Ej vien savu ceļu talak. Pats zinu, ko daru, — Hoža atbildēja.

Garamgājejs aizso|oja uz priekšu.

Notika ta, kā virs bija sacījis: Hoža nožavās ar visu zaru zemē.

Vaidēdams uztrtiusas kajas un domā: «Ja šis vīrs varēja paredzēt, ka es nokritīšu no koka, kazi, viņš var paredzet, kad es miršu?»

Hoža panaca garamgājeju un tam sacīja:

—    Labais cilvēk, ja tu iepriekš prati pateikt, ka es nokritīšu, varbūt pateiksi ari to, kad es miršu? Esi tik labiņš, pasaki!

Garamgajējs viņam atbildēja:

—    Tiklīdz tavs ēzelis trīs reizes iebreksies, tava nāves stundiņa būs klat.

Hoža atgriežas pie koka, uzkrava ēzelim mugura malkas nastu un devās uz māju pusi. Ceļš veda pāri augstam kalnam. Ēzelim ar smago nastu nebija viegli, jo arī Hoža sēdēja malkai virsu.

Ēzelitis saka kapt kalna un aiz piepūles iebrēcas.

Hoža, to dzirdēdams, sacīja:

—    Viena reize jau skaitas! Mana dvēsele nupat šķiras no miesas.

Ēzelis uzkapa līdz kalna vidum un atkal iebrecas.

Hoža, to dzirdēdams, sacīja:

—    Divas reizes jau skaitas! Tagad mana dvēsele mani atstaj pavisam.

Ēzelis, uzkāpis turpat vai pašā kalna galā, atkal iebrēcas. Hoža sacīja:

—    Nu ir trīs reizes! Tagadiņ es esmu miris — mana dvēsele aizlidojusi projām.

Pienāca vakars. Hoža izraka sev bedri un apgūlās taja.

Nakti atskrēja vilki un ēzeli apēda.

Rītausma Hoža, to ieraudzījis, sacīja:

10 — :«ii9 145

—     Ko lai dara? Kam nav galvas uz pleciem, tam vilki apēd ezeli.

Viņš atkal apgūlās bedrē. Pēkšņi dzird troksni. Pacēla galvu un redz — no kalna dodas lejup gara kamieļu karavana. Uz mugurām tie nes māla podus.

Hoža izlēca no bedres un sāka bļaut. Kamieļi nobijās, metas skriet un skrienot sadauzīja visus podus. Tikai viena kamieļa nasta podi bija palikuši nesaplēsti.

Kamieļu dzinēji klupa Možam virsū un ņēmās šo kaut. Bet Hoža sauca:

—    Neaiztieciet mani! Es esmu miris!

Kamieļu dzinēji tomēr Hožu pamatīgi piekāva un likās uz auss.

Tad Hoža uzsēdās tam kamielim mugura, kura nasta podi bija palikuši veseli, un jāja no kalna leja.

Kalns bija stāvs un augsts.

Hoža griezās pie allaha ar lūgšanu:

—    Ak, allah, palīdzi man laimīgi tikt no kalna! Kad pārdošu šos podus, naudu sadalīsim uz pusēm.

Hoža jaj lejā no kalna, viss iet gludi.

Palicis pavisam mazs gabaliņš līdz kalna pakajei.

Te Hoža ņem un atzīstas allaham:

—    Ai, allah, es tak tevi piemānīju! Tu neko no manis nedabūsi!

Tieši tai brīdī kamielim samisējās kājas un viņš paklupa: podi nolidoja zemē un saplīsa.

Nu Hoža allaham teica:

—    Esi gan tu nesajēga — nemaz jokus nesaproti!

Ta Hoža atgriežas majas tukša.

HOŽAS ĒZELĪT1S

Hožam bija ēzelitis, un pēkšņi tas pazuda. Hoža devās ēzeliti meklēt. Nomeklēja augu dienu, bet neatrada.

Vakars jau klat — un saulīte grimst aiz apvāršņa. Hoža doma: «Ka tagadiņ tumsā lai sameklēju ēzeli?»

Un griezās ar lūgšanu pie allaha, solīdamies:

—   O, allah! Ja es atradīšu savu ēzeli, rit pat to pārdošu par vienu vienīgu rubli!

Viņš nepaguva izrunāt šos vārdus līdz galam, kad ieraudzīja — pretim nak viņa ēzelis.

Hožam tika žēl, ka bija devis šādu solījumu, tomēr pie sevis domaja: «Nevar tak allahu krāpt.. .»

No rīta viņš aizveda ēzeli uz tirgu, lai pārdotu par vienu rubli. Taču ēzelim pie sana piesēja kaķi un nu vadā to šādā izskata pa tirgus laukumu.

Ļaudis, to redzedami, Hožam vaica:

—   Vai tu ēzeli pārdod?

—    Pārdodu.

—    Par cik?

—   Tikai par vienu rubli.

—   Vai, cik lēti!

—   Ja, leti gan, jo allaham esmu tā nosolījies.

—    Labi, tad es pirkšu.

Bet Hoža sacīja:

—    Redzi, šo ēzeli pārdodu tikai kopā ar kaķi.

—    Un cik prasi par kaķi?

—    Deviņdesmit deviņus nieka rublīšus, — Hoža atbildēja.

Augu dienu Hoža sabija tirgū, taču pircēju ēzelim kopā ar

kaķi ta ari neatradas. Pienaca vakars. Saule jau grima aiz apvāršņa. Hoža griezās pie allaha:

—    Redzi nu, allah, saulīte man lieciniece, ka neesmu tevi krāpis. Neviens negrib pirkt ēzeli par vienu rubli. Ko lai nu daru? Būs jāved vien mājās.

Ta Hoža atgriežas majas kopa ar savu ēzeli.

VĒJŠ ATPŪTA

Reiz Hoža iezagās kaimiņu darza, sāka raut gurķus, ķirbjus — visu, kas gadījās pa rokai, — un bāzt sava maisā. Te pienaca klat vecs dārznieks un vaicaja: — Ka tu še, darza, gadījies?

Hoža atbildēja:

—    Saceļas stiprs vējš un mani atpūta.

Vecais dārznieks prašņaja tālāk:

—    Bet kalab tu rauj lauka dārzeņus?

Hoža atbildēja:

—    Es turos aiz lakstiem, lai vējš neaizpūš talak.

Dārznieks tad sacīja:

—    Tas būtu skaidrs. Vējš tevi atpūta, parsvieda pari zedeņu žogam, un tu turies aiz lakstiem, lai tas neaizpūš tālāk. Bet saki — kalab tad gurķi, ķirbji un citi dārza augļi nokļuvuši tava maisā?

Hoža atbildēja:

—    Es pats nezinu. Tagadiņ sēžu te un lauzu galvu, kā tas varēja gadīties.

HOŽAS KATLS

Hoža reiz sadomaja vārīt buzu — stipru dzērienu, bet nebija piemērota katla. Viņš aizgaja pie kaimiņa un aizņemas, nosolīdamies, ka, līdzko buzu izvārīšot, tūlinas katlu atnesīšot atpakaļ.

Vispirms Hoža katlā cepa prosu, pec tam to varīja. Tad negaidot katls pārplīsa.

Ko lai tagadiņ iesāk? Katls tak jaatdod saimniekam!

Hoža domaja, domaja, līdz sadomāja, ko darīs.

Viņš sadabūja mazu katliņu un palika to lielajam apakša.

Katla saimnieks gaidīja, gaidīja, kad Hoža atnesis katlu, bet tā arī nevarēja sagaidīt. Tad pats devas katlam pakaļ.

—    Atdod manu katlu, Hoža! — viņš atnācis sacīja.

—    Lūdzams, ņem! Re, tur tas stāv, — Hoža atbildēja.

Katla saimnieks nu cels katlu aiz stipiņas, bet tas turpat

izjuka.

—    Kas tad tas? Mans katls pagalam! Re, no ta izkritis kaut kads mazs katliņš! — saimnieks iesaucās.

—    Ko es tur varu darīt? Tavās paša rokās katls izjuka. Un vai zini, kadcl? Tadē] ka tavam katlam atskrēja mazs katliņš.

HOŽA UN VIESI

Reiz vakarā pie Hožas ieradas negaidīti viesi. Ka par nelaimi, majas nebija neka ēdama. Hožas sieva ķērās jaut miklu, lai izceptu pīrāgus, bet Hoža, paķēris mala krūku, aizskrēja uz tirgu pēc krējuma.

Nopircis krējumu, viņš diedza uz majam. Mājas jau tikpat kā ar roku aizsniedzamas — jāpāriet tikai laipa, kas pārmestā pār upīti.

Hoža uzmanīgi sper kaju pie kajas — baidās iekrist upe.

«Pasarg dies, ja iekritīšu, saplēsīšu kruku un palikšu bez krējuma! Ko tad darīšu? Bet allahs to nepieļaus, jo viņš zina, cik es esmu liels nabags,» viņš doma.

Hoža uzmanīgi pargāja turpat jau visu laipu, vel atlika mazs solītis. «Nu jau arī bez allaha palīdzības tikšu otrā krasta,» viņš nosprieda un vairs neskatījās zem kājām.

Tikko Hoža tā nosprieda, negaidot paklupa un nozvēlas gar zemi. Krūka izkrita no rokam, un krējums izlija.

—    Ek, allah, ļaudis saka, tu esot gudrs! — Hoža, pacēlis acis uz augšu, aizvainots sacīja. — Ja tu būtu bijis gudrs, tad saprastu jokus. Es tikai pajokoju, bet tu manus vārdus ņcmi par pilnu.

Ko Možam atlika darīt? Nav vairs ne naudas, ne krējuma. Bet viesi gaida cienastu.

Viņš salasīja krūkas lauskas, sadauzīja tas smalka pulveri un, aizgājis uz ciematu, staiga apkart, skaļa balsī saukdams:

—    Jaunas zāles pret blusām! Steidzieties nopirkt jaunās zāles pret blusām!

Taja ciematā reta majā nebija blusu. Viens, divi — Hožam izķēra visu pulveri, un viņš atkal devas uz tirgu.

Negaidot viens pulvera pircējs panāca Hožu un sacīja:

—    Pulveri mes gan nopirkām, taču aizmirsām pavaicat, ka tas lietojams.

—    Gaužam vienkārši, — Hoža atbildēja. — Noķeriet blusu un apkaisiet to ar pulveri. Sakuma tā taps akla, bet pēcāk nobeigsies uz galvošanu.

—   Ja es noķeršu blusu, man tak vieglāk to nospiest!

—   Jo labāk. Hoža atbildēja.

Ak tu blēdis! — pircējs iesaucās un bruka Hožam virsū. Taču Moža veikli izlocījās un aizmetas prom. Atskrējis uz tirgu, viņš nopirka gaļu un risu un majas pagatavoja saviem viesiem gardu plovu.

KĀ HOŽA NOPIRKA ZEMES GABALU

Reiz ziema Hoža nopirka no kaimiņa nelielu zemes gabalu. Viņi pirkumu nokartoja, kā likuma paredzēts. Pirkšanas līguma bija ierakstīts ari šads noteikums:

«Ar šo viss, kas uz šis zemes atrodas, pieder Hožam.»

Moža priecājās par pirkumu: tagadiņ viņam būs pašam savs sakņu dārzs, kur varēs stādīt kartupeļus, sīpolus, gurķus un citus sakņaugus.

Viņš katru dienu gaja apraudzīt savu dārzu — nespēja vien sagaidīt pavasari, kad varēs zemi uzrakt un apsēt.

Viendien Hoža atnak un redz: pa viņa zemi brada ta paša kaimiņa, kas bija pārdevis zemi, trīs makten brangas bifeļmātes. Hoža tūliņ atcerējās līgumu: viss, kas uz šīs zemes atrodas, pieder viņam. Viņš iedzina bifeļmātes savā šķūnī un aizslēdza.

Vakara pie Hožas atnak bifeļmātīšu saimnieks un saka:

—    Hoža, atdod manas bifeļmātes!

—    Vai tad tu esi aizmirsis mūsu līgumu? — Hoža šim atbild.

Kaimiņš ilgi pūlējas Hožu pārliecināt, ka tam jaatdod bifeļmātes atpakaļ, tomēr Hoža palika pie sava.

—    Tad iesim pie tiesneša, lai izšķir, kam taisnība, — kaimiņš lika priekša.

Abi aizgāja pie tiesneša. Vispirms kaimiņš izstāstīja, ka viss noticis, tad — Hoža. Viņš izņēma no kabatas pirkšanas līgumu un sacīja:

—    Izlasi, efendi, kas šeit rakstīts. Tas nozīme, ka bifeļmātes pieder man.

Tiesnesis izlasīja līgumu un izsprieda lietu Hožam par labu. Hoža viņam par to bija apsolījis pusi krējuma, ko iegūs no bifeļmātīšu piena.

Solīt gan apsolīja, taču šķirties no krējuma bija žēl: viņš neaiznesa tiesnesim krējumu vienu dienu, otru, trešo. Ceturtaja pie Hožas ieradas aizvainotais tiesnesis pats un pikti vaicaja:

—    Kāpēc tu, krapniek, nenes man krējumu?

—    O, cienītais efendi, kalab ta steigties? Patlaban ir rīts, bet vakara es visada ziņa krējumu aiznesīšu.

Vakara Hoža paņēma lielu b|odu, pielika pilnu ar biezu malu un tikai paša virsiņa uzlēja krējumu. Tad šo bļodu aiznesa tiesnesim.

Tiesnesis bija priecīgs. Viņš tūdaļ tvēra karoti un gribēja pamieloties ar krējumu. Te starp zobiem tam nošņirkstēja mals. Tiesnesis iebļāvās:

—    Nepateicīgais Hoža! Es izšķīru jūsu lietu tev par labu, bet tu man krējuma vieta atnesi malu!

—    Nedusmo, cienītais efendi! Tu pats biji ar mieru ēst malu jau tai bridī, kad piespriedi bifeļmates man un nevis tam, kuram tas no tiesas piederēja!

KĀ HOŽA NOKĻUVA PARADĪZĒ

Hoža daudzkārt bija dzirdējis mullu stāstām par aizkapa dzīvi paradīzē. Mulla paradīzi iztēloja tik brinum jauku, ka Hoža neizturēja un devas pie mullas ar lūgumu:

—    Palīdzi man, godajamais mulla, kaut reizīti paciemoties paradīzē!

—    Es ar lielāko prieku tev palidzētu, — viltīgais mulla atbildēja, — tikai, redzi, paradīzē tu vari iekļūt tikai tad, ja man atnesisi kārtīgu davanu un pēc tam, uzkāpis augsta kalna, skaitīsi lūgšanas.

Hoža atnesa mullam davanu un devas uz kalnu. Uzkāpis paša ta virsotnē, pacēla rokas pret debesim un lūdzas:

—    O, allah, atvēli man kauču reizi paciemoties paradīzē! Ja tur klajas tik jauki, ka stasta mūsu mulla, tad es gribētu pēcnāvēs tur dzivot.

Allahs atlava Hožam ienākt paradīze.

Hoža paradīzē ilgi nenodzīvoja, jo tur visi tikai eda, dzēra un uzjautrinājās, bet viņu, Hožu, mājās gaidīja bērni un citas rūpes. Sagribējas atpakaļ uz mājām.

Aiziedams Hoža nolēma pielietot viltu un slepus atstāja tur zabaku.

Pagāja kāds laiciņš, un atkal viņš sadomāja iegriezties paradīzē. Atnaca — bet šo nelaiž iekšā.

— Ielaidiet, — Hoža lūdzās, — es te, paradīzē, aizmirsu savu zābaku. Man tas tak ir japaņem!

KĀ HOŽAM NAUDU ATSŪTĪJA

Reiz Hoža palika bez naudas. Noskumis apsēdas pie pavarda un sāka gudrot, ka dzīvot tālāk. Izgudrojas visādi — bet kur lai nabags ķer naudu?

—    Ja allahs man neparadis savu žēlsirdību un nepalīdzēs, mani bērni atkal ies gulēt tukšiem vederiem. Cik jauki butu, ja viņš atsūtitu simts zelta naudas gabalus, — Hoža skala balsī aizpratojās. — Bet, ja viņš atsūtītu kaut par vienu gabalu mazāk, es neņemtu šo naudu, — viņš vel piebilda.

Sos vārdus noklausījās Hožas bagātais kaimiņš. Viņš sadomāja pārbaudīt: vai Hoža tik tiešām atteiksies no naudas, ja trūks viena zelta gabala?

Kaimiņš iesēja lakatiņā deviņdesmit deviņus zelta gabalus un iemeta pa dūmu lūku Hožas sakla. Hoža vēl nebija paguvis izteikt savu velēšanos līdz galam, kad pēkšņi pie kajam kaut kas iešķindējās. Viņš pacēla lakatiņu, atsēja vaļa un redz: nauda! Hoža kļuva priecīgs un ķērās to skaitīt, taču saskaitīja tikai deviņdesmit deviņus zelta gabalus. Viņš aizvainots pasvieda naudu malā un sacija:

—    Ek, allah, tev tika žēl viena naudas gabala! Deviņdesmit deviņus es neņemšu.

Brītiņu pasēdējis, Hoža parlika prata un nosprieda, ka viņš veltīgi atsakās no tik lielas naudas.

Paņēma lakatiņu ar naudu atkal rokās un sacīja:

—    Ko es velti uz allahu piktojos! Viņš man atsūtīja uz mata tik, cik lūdzu, jo lakatiņš arīdzan maksa vienu naudas gabalu.

Iznāk, ka esmu dabūjis tieši simts zelta gabalus. Ka tūliņ to neaptvēru?

izdzirdīs šādu Hožas valodu, bagātais kaimiņš atskrēja pie viņa un sacīja:

—    Hoža, atdod manu naudu, ko iemetu pa dūmu lūku!

Hoža izbrīnījies paskatijas kaimiņa.

—    Paklau, kaimiņ, es tev naudu neesmu prasījis — es sarunājos ar allahu. Allahs man to atsūtīja. Ar viņu ari norēķināšos, līdzko varēšu. Bet tu manās un allaba darīšanas nebāz degunu!

KĀ HOŽA AIZ KAUNA SLĒPĀS

Reiz naktī Hožas māja ielavijas zagļi. Hoža dzird, ka šie jau okšķerē — meklē ko paņemamu, un viņš paslēpas veca lādē. Zagļi parmekleja visas vietiņas, bet, izņemot cauru katlu, neko citu neatrada. Viens zaglis sadomaja ieskatīties lādē — varbūt tur kas atradīsies?

Viņš pacēla vāku, skatās — lādē tup paslēpies Hoža.

—    Kalab tu še ielīdis? — zaglis vaica.

—    Līdzko izdzirdu, ka jūs ielaužaties manā maja, atcerējos, ka nekā laba pie manis neatradīsiet. Un ta aiz kauna paslēpos lāde.

SENO KAUKAZA TAUTU PASAKAS

Kopš seniem laikiem Kaukāzā kalnu centrālajā daļā — Elbrusa pakājē dzīvo divas tautas: balkāri un karačaji, kas cēlušies, vietējām kalniešu ciltīm saplūstot ar alaniem, bulgāriem, kipčakiem, hazariem. Abam tautām ir kopīga karačaju-balkaru valoda, kura pieder pie tjurku grupas, un rakstība, kas no 1936. gada izveidota uz krievu alfabēta pamata. Tagad balkari dzīvo Kabardas—Balkārijas Autonomajā Padomju Sociālistiskajā Republika, bet karačaji — Karačaju—Cerkesu autonomajā apgabalā.

Abām šīm tautām ir kopīga ne tikai etniskā izcelšanās, bet arī dzīves apstakļi, nodarbošanās, paražas. Un uz šā pamata izveidojusies arī kopiga folklora. Lai labāk varētu izprast tās morālās un praktiskās dzīves atziņas, ko pauž abu tautu mutvārdu dai|rade, mazliet aplūkosim seno balkaru un karačaju sadzīves un dabas apstak|u īpatnības, kuras guvušas atspoguļojumu viņu pasakās.

Kaukāza kalni ir diženi un majestātiski. Tie allaž sajūsminājuši un sajūsmina ikvienu ceļotāju. Par šiem kalniem sacerētas neskaitāmas teikas un pasakas. Arī sengrieķu mitoloģijā titāns Prometejs, kas nolaupījis debesis uguni un iemācījis cilvēkiem to lietot, tā aizdodams dusmas dievam Zevam, ticis piekalts pie klints Kaukāza kalnos, kur katru dienu atlaidies ērglis un plosījis viņa miesas . . .

Sie kalni patiesi ir skaisti un vareni, taču vienlaikus arī bargi un draudigi. Senie kalnieši, raudzīdamies uz sniegotajām kalnu galotnēm, kas dienā staro sārtenā gaismā, bet naktī uz zvaigžņoto debesu fona izskatās kā melnas, zobainas milžu mutes, aizvien bažījušies, vai no tiem nedraud kādas briesmas. Dzīvot šo kalnu pakājē, ieplakās un nogāzēs ļaudīm nebija viegli: akmeņainā zeme prasīja no zemnieka lielas pūles, bet pretī deva skopu ražu. Arī plikās kalnu ganības nespēja nodrošināt pietiekami barības aitu un zirgu ganāmpulkiem. Trūka ūdens. Bez tam bieži atgadījās kalnu nobrukumi, sniega vētras, zemestrīces un citas dabas katastrofas. Tas viss guvis savdabīgu atbalsi ari tautas garamantās. Ļaužu iztēlē kalni pārtapuši par dzīvām būtnēm, vareniem milžiem, kuri ik mirkli var nodarīt cilvēkiem ļaunu — aizdzīt viņu ganāmpulkus, izlaupīt mājokļus, atņemt mantu, bet citreiz nolaupīt arī pašus aula ļaudis . . .

Tautām, kas dzīvo grūtos un sūros apstākļos, it īpaši piemīt sīksta neatlaidība, liels gribasspēks un ari neizsmeļams optimisms, ticība labākai nākotnei. Tautas gudrība māca, ka kopīgiem spēkiem var pārvarēt grūtības, pieveikt pat visspēcīgāko ienaidnieku. Sī sena tautas atziņa jo sevišķi spilgti izkristalizējusies balkāru un karačaju pasakās. Lai uzveiktu ļaunos milžus, kas mitinās kalnu aizas, klinšu alās un slepus uzbrūk ļaužu apmetnēm, vajadzīga liela drosme, pašaizliedzība un spēja ziedoties citu labā. Un pasaku varoņi to dara. Viņi allaž gatavi doties nāvē, lai tikai paglābtu pārējos (audis no bojāejas. Piemēram, pasakas «Abokovu jaunakai^ brālis» varonis dodas cīnīties ar ļauniem milžiem, kaut gan tie jau nobeiguši viņa sešus vecākos brāļus. Iedams tikpat ka drošā nāvē, jaunākais brālis tomēr ar gudru pratu pieveic milzīgos un diezgan panaivos vienačus, kuri ar fizisku spēku vien nav uzvarami. Tapat arī brīnumpasakās «Kā zēns pārspēja gudrībā milžus», «Kokaičiks» un «Jaunākais brālis» drosmīgie varoņi ar attapību un apķērību pieveic spēka ziņā pārākos milžus un no tiem atgūto bagātību godīgi sadala aula nabadzigo ļaužu starpā.

Godīgums, izpalīdzība, bezbailība, prāta gudrība — tie ir pasakās visvairāk cildinātie tikumi. Mājās, kur valda saticiba un gods, mīt arī laime. Protams, tautā ir ticējums, ka cilvēkam laimi ieliek jau šūpulī labais džins, tomēr pārsvarā sadzīves pasakās izskan atziņa — katrs pats ir savas laimes kalējs: tā jāiegūst ar krietniem darbiem un augstam morālām īpašībam.

Izlasot šo balkāru un karačaju pasaku krājumu, iepazīstam arī viņu sadzīves tradīcijas, ieražas, nodarbošanās veidus. Seno kalniešu galvenais iztikas avots ir zemkopība un lopkopība (aitkopība un zirgkopība), kā ari medniecība un zvejniecība. Svarīga loma kalniešu dzīvē ir zirgam. Džigita lepnums — labs zirgs, ar ko var uzvarēt jātnieku sacensībās, pārvest mājās līgavu no tālā aula un uzveikt ienaidnieku. Zirgs pasakās ir vienmēr sava saimnieka sabiedrotais un palīgs. Tāpēc kāds brīnums, ja ikviens cenšas tikt pie laba zirga, kaut vai negodīga ceļā. Un slikti klajas tam, kurš slepus nolaupa un aizdzen svešus zirgus, tā karodams tikt pie lielas bagātības. Tā tas ir pasakās «Tojmazs un Domajs», «Zirgaudzētajs Cora» un citās.

Runājot par sadzives pasakām, nevar nepieminēt īstās meitas un pameitas tēmu. Kā vienmēr, tc tiek cildināts bārenītes čaklums, labā sirds un izpalīdzība, bet nosodīts īstās meitas ļaunais raksturs, slinkums, cietsirdība. Saklausāmi arī citu tautu pasakās plaši izplatītie motīvi gan par māsiņu un brālīti, kurš, nepaklausot māsas brīdinājumam, padzeras no strautiņa un ta pārvēršas par jēriņu, gan par bārenīti, kurai pamāte liek darīt dažadus smagus darbus, līdz meitene nejauši nonāk pie labsirdīgas milzu sievas, kas viņu par labi veikto darbu pārvērš par skaistuli, piedevām vēl apveltot ar dārgām dāvanām, turpretim īsto meitu, kas otrā dienā dodas pa to pašu ceļu laimi meklēt, par slikto darbu atalgo tā, ka tā pel nījusi.

Ļaužu ienaidu un nicinājumu saņem ari tie cilvēki, kuri alkatības un mantrausības dēļ zaudējuši goda jūtas, kaunu un sirdsapziņu, šie nicināmie lielākoties ir bagatnieki, hani un reliģijas kalpi mullas. Tauta

savā mutvārdu daiļrade nesaudzīgi atmasko viņu divkosību un liekulību un par cietsirdību un nežēlību, ar kādu viņi izturas pret vienkāršajiem cilvēkiem, viņus pienācīgi parmāca. Tā. piemēram, pasakā «Nabadzīgais Ahmats un hana meita» bezsirdīgais hans grib par katru cenu piespiest Ahmatu, lai tas nak dzīvot uz viņa pili pie meitas un pamet likteņa varā savu veco tēvu un mati. Kad Ahmats to atsakas darīt, hana meita viņu ar burvju pletnes cirtienu vispirms pārvērš par ēzeli, pēc tam par suni. Bet. kad arī tad Ahmats atsakas izpildīt viņas gribu, nežēlīgā hāna meita jaunekli pārvērš par putnu. Nu gan Ahmats to vairs nespēj paciest un, ielidojis pa logu hana pilī, pats paņem burvju pletni un pārvērš par ēzeļiem ir [auno hanu un viņa sievu, ir viņu meitu.

Kā jau visām tautam.arī balkaru un karačaju vidu gadās gan panaivi un vientiesīgi cilvēciņi, kas savas lētticības dēj dabū ciest, gan arī lieli gudrinieki un asprāši. Pie šīm joku pasakām varētu pieskaitīt arī savdabīgo pasaku ciklu «Nostāsti par Hožu». Hoža ir iemīļots kalniešu varonis, liels zobgalis un jokdaris, kas bieži vien ar atjautīgām izdarībām un apķērīgu pratu izkļūst sveika no visai bīstamām un kutelīgām situācijām.

Beigas jāpiemin ari dzīvnieku pasakas, kuru tipiskākie varoņi ir viltīgā lapsa, labsirdīgais un izpalīdzīgais lacis, attapīgais kamielis un kalnu kaza.

Kā redzam, balkāru un karačaju folklorā sastopamas dažādu žanru pasakas. Tās lasot, nokļūstam savdabīga seno Kaukāza tautu pasaulē, kur ļaudis dzīvo kalnu aulos lielās, saticīgas ģimenēs. Ja arī brāļi, izauguši lieli, pariet uz dzīvi paši savās sakļās, tomēr aizvien paliek izpalīdzīgi un atsaucīgi. Ari pārējie vienkāršie |audis turas kopā, jo ta labāk sokas darbs, vieglāk pārciest bēdas, panest nelaimi un uzveikt postu.

Šis balkāru un karačaju tautas pasaku krājums valdzina ne vien ar tajā izteiktajam vērtīgam domām un atziņām, augstiem morāles principiem, bet arī ar pasaku sižeta raito, neparasto vērpumu, krāsaino tēlainību, varoņu gaitu un piedzīvojumu savdabīgo samczglojumu, kads var izveidoties vienīgi Kaukāza kalnu vidē un apstākļos.

E. Marjutina

SATURS

Lapsa un dzirnavnieks ; Lācis un suns ; Neuzticamais draugs ; Auns un kaza ; Lapsa un paipala ; Kamielis un lapsa ; Baltais jēriņš ; Laime, Prāts un Bagatība ; Apķērīgais puika ; Melim isas kajas ; Lielībnieks un milži ; Zirgaudzētājs Cora ; Umars Umara dēls ; Temirs Dzelžavirs  ; Svētā vīra kaps ; Ģimenes gods ; Saltums ; Viltīgais ciemiņš ; Atjautīgais puika ; Fatima ; Ka nabags vistu dalīja ; Ileuka ; Kokaičiks ; Nabadzīgais virs un hāns ; Jaunakais brālis ; Nabadzigais Ahmats un hana meita  ; Alakeza ; Zelta putns; ; Gudrais ; Padēls ; Devlers jeb — kurš stiprāks? … Ka zēns pārspēja gudrībā pašus milžus  ; Tojmazs un Domajs ; Džigits un trīs viņa draugi ; Abokovu jaunākais brāliS ; Zubeirs ; Karabatirs…Mednieka piedzīvojumi

Nostāsti par Hožu

Ka Hoža kazu pardeva ; Kā Hoža bija miris…Hožas ēzelitis…Vējš atpūta…Hožas katls…Hoža un viesi…Ka Hoža nopirka zemes gabalu ; Kā Hoža nokļuva paradīzē ; Kā Hožam naudu atsutija ; Ka Hoža aiz kauna slēpās

Seno Kaukāza tautu pasakas

Серия »Страна волшебных превращений» ХВАСТУН И ВЕЛИКАНЫ Балкарские и карачаевские сказки Обработка для детей А Алиевой и А. Холаева Перевод с русского Э. Марютиной Художник А. Галевиус

Рига «Лиесма» 197Я На латышском языке

Hl> M« 2HH

Jaunāku skolas vecuma bērniem LIKLIBNIEKS UN MILZI Balkaru un karačaju pasaka»

Redaktore S. Peipiņa. Mākslinieciskais redaktors A. Sprudžs Tehniskā redaktore L. Engere Korektore V Duka.

Nodota salikšanai 14.11.78. Parakstīta iespiešanai 01.02.79. Formāts 70X90/10 Ofseta papīrs № I La tīņu garnitūra Ofsetspiedums. 11.70 uzsk iespiedi., 10.20 izdevn. I Metiens 45 000 eks Pašūt № 3619. Cena 80 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīga. Pa domju bulv 24. Izdevn № 56/295G2/B-456 Salikta un iespiesta Latvijas KP CK izdevniecibas tipogra fija. 226834 Rīgā. Balasta dambi 3. iesieta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas Rigas Paraugtipogrāfija. 226004 Riga. Vienības gatvē II. Pasut. J» 947

I 14

[1] bešmets — halatveida kaukāziešu apģērba gabals.

[1] Kese — vīrietis, kam neaug barda.

[2] efendi — tā vienkāršie ļaudis sauc mullu.

[3] c u v j a k i — kaukāziešu apavi.

[4] c a b a n s — aitu gans.

[5] b i j s — augstmanis.

[6] b a š i i k s — vilnas auduma kapuce ar gariem galiem.

Content

Marjutina Emīlija 19 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Balkāru un Karačaju pasakas. Lielībnieks un milži

LAPSA UN DZIRNAVNIEKS

LĀCIS UN SUNS

NEUZTICAMAIS DRAUGS

AUNS UN KAZA

LAPSA UN PAIPALA

KAMIELIS UN LAPSA

BALTAIS JĒRIŅŠ

LAIME, PRĀTS UN BAGĀTĪBA

APĶĒRĪGAIS PUIKA

MELIEM ĪSAS KĀJAS

LIELIBNIEKS UN MILŽI

ZIRGAUDZĒTĀJS CORA

UMARS UMARA DĒLS

TEMĪRS DZELŽAVĪRS

SVĒTĀ VIRA KAPS

ĢIMENES GODS

SALTUMS

VILTĪGAIS CIEMIŅŠ

ATJAUTĪGAIS PUIKA

FATIMA

KĀ NABAGS VISTU DALĪJA

ILEUKA

KOKAICIKS

NABADZĪGAIS VĪRS UN HANS

JAUNĀKAIS BRĀLIS

NABADZĪGAIS AHMATS UN HANA MEITA

ALAKEZA

ZELTA PUTNS

GUDRAIS VECĪTIS

PADĒLS

KĀ ZĒNS PĀRSPĒJA GUDRĪBĀ MILŽUS

TOJMAZS UN DOMAJS

DŽIGITS UN TRĪS VIŅA DRAUGI

ABOKOVU JAUNĀKAIS BRĀLIS

ZUBEIRS

MEDNIEKA PIEDZĪVOJUMI

NOSTĀSTI PAR HOŽU

KĀ HOŽA KAZU PĀRDEVA

KĀ HOŽA BIJA MIRIS

HOŽAS ĒZELĪT1S

VĒJŠ ATPŪTA

HOŽAS KATLS

HOŽA UN VIESI

KĀ HOŽA NOPIRKA ZEMES GABALU

KĀ HOŽA NOKĻUVA PARADĪZĒ

KĀ HOŽAM NAUDU ATSŪTĪJA

KĀ HOŽA AIZ KAUNA SLĒPĀS

SENO KAUKAZA TAUTU PASAKAS

SATURS