V. Fiņikovs

20 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Circenis pelnos. Franču tautas pasakas

20 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas.  Circenis pelnos. Franču tautas pasakas

./

SPARĪGAIS GAILIS

Sensenos laikos kāda nabadzīga ciema malā atradās m āj as. kas bija tikpat nabadzības Kā pats ciems . Un dzivoīa šais majas ļoti kārns, taču apbrīnojami lepns gailis. Kārns tāpēc, ka nevarēja katru dienu pielasīt pilnu guzu, bet lepns viņš bija jau no dzimšanas… Reti, gaužām reti viņam laimējās iemanīties dārzā un pamieloties tur ar kāpuriem, sliekām, gliemežiem vai tāpat vien paknābāt zaļu zālīti. Pamanījusi gaili dārzā, saimniece tūdaļ dzina viņu laukā. Un gailis atgriezās pagalmā aizvainots, taču spīta pilns.

Bet arī pagalmā viņam bija savs prieks — liela mēslu kaudze, kur viņš meklēja sev iztiku. Ko gan jūs gribat? Јdamo viņam nācās gādāt pašam. Un viņš augas dienas mīdījās šai kaudzē, kašņājās, rakņājās, lūkodams ko paknābāt.

Kādu dienu gailis kašņājās kaudzē un pēkšņi zem satrunējušām lapām atrada cieši piestūķētu naudas zuteni. Viņš uzreiz attapa, ka zutenis ir vesela bagātība, un, aizmirsis visu citu, pat izsalkumu, tūdaļ ņēmās pārskaitīt zelta ekijus. Izrādījās, ka zutenī ir tieši simt monētu. Apreibis aiz laimes, viņš lepni izrieza krūtis, iedziedājās pilnā rīklē un metās, ko kājas nes, paziņot šo prieka vēsti visiem ciema gaiļiem un vistām.

Tieši tai laikā pa ceļu brauca karalis ar savu svītu. Izdzirdīs gaiļa skanīgo dziedāšanu, viņš pavaicāja, kas noticis. Galminieki viņam pastāstīja par gaiļa veiksmi un simt zelta ekijiem. Karalis kļuva domīgs: kā lai dabū tos sev? Viņš bija iestidzis parādos gluži tāpat kā zīda drānās. Brīdi padomājis, karalis ataicināja pie sevis gaili un sacīja viņam:

—   Paklau, draudziņ, aizdod man savus simt ekijusl Atdošu tev nauau tieši pec trim mēnešiem. 1

—   Ar lielāko prieku, jūsu augstībai — Gailis sasita piešus. — Tikai procentus samaksājietl

—    Kāda runa! Noliktā dienā saņemsi gan naudu, gan procentus. Dodu tev savu karaļa godavārdu, — karalis apsolīja un, paņēmis simt zelta ekiju, aizrībināja tālāk uz savu pili.

Bet gailis atgriezās pagalmā pie savas mēslu kaudzes.

Pagāja trīs mēneši. Gailis joprojām rakņājas tai pašā kaudzē, tricina gaisu ar skaļu «ki-ke-ri-gū», gaida un nevar vien sagaidīt savu parādnieku. Bet no karaļa, kā par spīti, ne ziņas, ne miņas. «Droši vien pašreiz viņam nav laika mani iedomāt,» gailis prāto. «Vai karalim mazums darīšanu. Nogaidīšu kādu laiciņu, kur man jāsteidzas.»

Bet, kad pagāja četri mēneši un karalis vēl aizvien nedeva nekādu ziņu, gailis kļuva nemierīgs. Viņš paņēma papīra lapu, izrāva no astes vislabāko spalvu, uzasināja to un uzrakstīja karalim vēstuli:

Ki-ke-ri-gū! Ki-ke-ri-gū!

Atdod, karal, parādu!

Aizritēja dienas, aizzibēja nedēļas, bet atbildes no karaļa kā nav, tā nav. Gailis uzrakstīja vēl vienu vēstuli… un vēl vienu, taču velti viņš bija pūlējies. Karalis klusē, klusē ari viņa galminieki.

Un tad kādu rītu sparīgais gailis uzlaidās uz žoga un skaļi paziņoja visam ciemam:

—   Es dodos pie karaļa pēc savas sūri grūti nopelnītās naudiņas. Karalim tā man ir jāatdod un vēl ar procentiem. Viņš deva man savu karaļa godavārdu.

Gailis notīrīja savas spalvas, nomazgāja peļķē knābi, notrausa no piešiem dubļus, pārmeta pār plecu maisu un devās taisnā ceļā pie karaļa uz pili.

Ceļā viņu satiek vilks un vaicā:

—    Kurp dodies, kaimiņ, tik agrā stundā?

—   Zināms, kur!

Eju es pie kara]a Saņemt savu naudiņu.

—            Vai nepaņemsi mani līdzi? Ceļš tev tāls, būs ar ko vārdu pārmīt.

—            Lai notiek, man nekas nav pretī. Diviem būs jautrāk. Kāp manā maisā!

Vilks ielīda maisā, un gailis devās tālāk. Te pēkšņi viņam pretī nāk lapsa.

—   Labrīt, gailīt! Kurp tu tik agri iedams?

—    Labrīt, lapsiņ!

Eju es pie karaļa Saņemt savu naudiņu.

—            Vai, cik jauki! — lapsa iesaucās. — Cik tu, gailīt, esi laimīgs: pašu karali redzēsi! Man nekad nav gadījies viņu redzēt… Būtu paņēmis mani līdzi, draudziņ! Kaut paraudzītos uz viņa karalisko augstību.

—            Ja vēlies, kāp maisā! Tikai ņem vērā: maisā jau vilks tup. Ka netīšām nesākat plūkties.

—            Vai prāts, draudziņ! Mēs ar vilku esam veci draugi. Nekāda manta mums nav jādala.

Gailis devās tālāk. Iet savā nodabā, skandina dziesmas un reizi pa reizei nostenas: vilks un lapsa nav nekāda vieglā nešļava. Pēkšņi viņš dzird:

—    Krrā… Krrā… Kurp tā iedams, gailīt?

Palūkojās gailis augšup un ieraudzīja gobas zarā vecu kraukli. Kā lai neatbild brālim no putnu cilts? Un gailis saka:

Eju es pie karaļa Saņemt savu naudiņu.

Krrā, krrā… pie karr-raļa, — krauklis noķērca. — Paņem arī mani līdzi! Varbūt noderēšu.

—    Ja nebaidies no vilka un lapsas, laidies manā maisā.

—             Kāpēc man no viņiem jābaidās? Kopā mežā dzīvojam, vienu barību ēdam.

Krauklis ielīda maisā, un tur atskanēja jautri smiekli. Vienīgi gailim smiekli nebija prātā. Viņš soļoja ar smagu maisu

plecos un visu laiku gudroja un prātoja: vai karalis viņam atdos naudiņu vai neatdos? Atdos vai neatdos?

Gailis piegāja pie karaļa pils un redz: vārti plaši va|ā, bet pie vārtiem stāv sardze. Gailis izrieza krūtis, izslēja galvu un . cienīgi nosoļoja garām sargiem. Nevienam nenāca ne prātā noprasīt viņam, kāpēc un kādā vajadzībā viņš iet pie kara)a. Gailis so]oja tik lepni, ka nerādies ne tuvumā.

Tā gailis aizgāja līdz pašām karaja istabām. Aizgāja un iedziedājās pilnā rīklē:

Ki-ke-ri-gūl Ki-ke-ri-gūl Atdod, karal, parādu!

Izdzirdis gaiļa dziedāšanu, karalis apskaitās un pavēlēja:

—    Ei. kalpi, saņemiet nelieti ciet un iemetiet vistu kūtī! Lai viņš uzbarojas karaļa maizē, bet pēc tam izcepiet un pasniedziet man galdā!

Te nu bija karaļa godavārds! Ne naudas, ne procentu, un nabaga gailim dzīvība mata galā.

Gailis nepaguva ne attapties, kad viņam uzklupa kara|a kalpi, sagrāba ciet un iemeta ar visu maisu vistu kūtī. Taču gailis nezaudēja dūšu: pielēca kājās, noskurinājās, nodziedāja savu kaujas dziesmu un sāka aplūkot jaunos paziņas. Bet ko tur daudz aplūkot: kūtī vienīgi uzpūtīgie kara|a gaiļi un vistas, nav kam sirdi izkratīt. Karaja gaiļi un vistas nicīgi paskatījās nz kārno gaili, pārsprieda kaut ko savā starpā — kā redzams, mūsu gailis viņiem nebija pa prātam — un nu tik knābāt viņu, kur pagadās. Nabadziņam vai gals klāti Viņš cieta, cieta, līdz beidzot viņa pacietības mērs bija pilns, un viņš skaļi pasauca:

Lapsiņ, māsiņ, talkā nāc,

Savu darbu darīt sāc!

Lapsa tūda| bija no maisa laukā: zobi viņai šņakst, acis badīgi zvēro. Ieraudzījuši briesmīgo lapsu, gai]i un vistas vienā mirklī pajuka uz visām pusēm.

No rīta kalpi atvēra kūts durvis un iekliedzās aiz pārsteiguma: vistu kūtī vairāk neviena kā tikai kārnais gailis. Kalpi

aizsteidzās uz pili un pavēstīja karalim brīnumaino jaunumu. Karalis iesaucās:

Ak, nelieša gailisl Tūdaļ iemetiet viņu manā aitu kūtī!

Kalpi steidza izpildīt karaļa pavēli: sagrāba gaili un iemeta aitu kūtī. Ieraudzījušas gaili, aitas apskaitās, nodipināja kājas pret zemi un nu tik nabadziņu grūstīt un stumdīt. Gailis jau nodomāja, ka pēdējā stundiņa klāt, un izmisumā iedziedājās:

Vilciņ, brālīt, talkā nāc,

Savu darbu darīt sācl

Vilks izlēca laukā no maisa, noklakšķināja zobus un stājās pie darba: vienā mirklī visas aitas aiztrieca. Aiz pārbīļa viņas ar pierēm izgāza vārtus un aizlaidās kur kurā.

Agri no rīta pats karalis atsteidzās uz aitu kūti. Skatās:

vārti līdz kājai vaļā, bet kūtī no aitam ne miņas. Karalis aiz dusmām nospļāvās, bet gailis atkal viņam sauc:

Ki-fce-ri-gū! Ki-ke-ri-gū!

Atdod, karal, parādu!

Beidzot karalis no tiesas pārskaitās un pavēlēja:

—    Ei, kalpi, noplūciet gaili līdz pēdējai spalviņai!

Tie vairs nebija nekādi joki. Gailis uzlaidās vārtu stabā un iedziedājās:

Ki-ke-ri-gū! Ki-ke-ri-gū!

Kraukli, draugam palīdzi!

Krauklis nelika ilgi lūgties. Izmetās laukā no maisa, pacēlās spārnos un nolaidās uz karaļa galvas §§ tā vien raugi, ka neiecērt knābi tieši karalim pauri. Karalis pārbijās un sāka lūgties:

—    Neknāb man, blēdi!

—   Ak tad es esmu blēdis? Krrā… krrā! W krauklis sadusmojās. — Atdod gailītim simt zelta ekiju! ||| Un — knaks! — karalim tieši pa galvvidu.

—            Ai, ai, ai! — karalis iebrēcās. — Atdošu, visu atdošu! — Un lika savam mantzinim noskaitīt gailim simt zelta ekiju.

Gailis saņēma simt ekiju un aiz prieka pat aizmirsa par procentiem. Gadās ari tā!

Nodziedājis savu «ki-ke-ri-gū», gailis paņēma knābī zuteni ar zelta monētām un izgāja Taukā pa pils vārtiem, soļodams pa priekšu saviem draugiem.

Kad viņi visi jau soļoja pa ceļu, krauklis pēkšņi saka:

—             Krrā… krrā! Paklau, draudziņ, tev nāktos mūs atalgot Tāpēc iedod man par uzticamu kalpošanu desmit ekiju!

Taču gailis šos vārdus nez kāpēc nesadzirdēja. Viņš gāja pa priekšu un uz kraukli pat neatskatījās. Krauklis vēlreiz palūkojās uz gaili, nosmējās pie sevis un aizlaidās prom.

Jūs, protams, esat neapmierināti: gailis taču nodarīja krauklim pāri. Ari lapsai un vilkam palika pateicību parādā. Ak, ko tur daudz runāt! Jums ir pilnīga taisnība. Bet sakiet man atklāti — vai taisnība mums bieži .tiek godā celta?

Un vēl ko gribētos zināt: kā jūs paši rīkotos gaiļa vietā?

MAZAIS VILTNIEKS

Dzīvoja šai pasaulē virs ar sievu. Dzīvoja, trūkuma nezinādami, tikai viena nelaime: liktenis viņiem nebija dāvājis bērniņu.

Kādu dienu, kad sieva mājās bija viena pati, pa durvīm ienāca čigāniete ar diviem maziem bērniem un, nepadevusi labdienu, paprasīja:

—   Iedod mums ko paēst, citādi, nedod dievs, nomirsim badā.

Saimniecei bija žēlīga sirds, tālab viņa nebija ilgi lūdzama. Izdzirdusi šādus vārdus, viņa sasita plaukstas, līdzjūtīgi nopūtās un tūdaļ iedeva visiem trim pa krūzei piena un rikai maizes.

Čigāniete un viņas čigānēni brangr paēda, noslaucīja lupas un, nepateikuši paldies, devās tālāk. Taču nākamajā dienā čigāniete ar bērniem ieradās atkal un atkal palūdza krietno sievieti viņus pabarot. Arī šoreiz saimniece čigānietei neatteica un pamieloja visus trīs ar pienu un maizi.

Tā tas turpinājās veselu nedēļu. Tikai septītajā dienā čigāniete pateica saimniecei paldies un smaidīdama sacīja:

—   Es redzu, skaistulīt, ka tavu sirdi nospiež bēda. Ja gribi tikt no tās vaļā, aizej uz dārzu, atrodi uz ķiršu koka stumbra sacietējušu sveķu lāsi un apēd to! Un ātrāk nekā pēc gada piepildīsies tava karstā vēlēšanās.

Tiklīdz čigāniete bija prom, sieviete aizsteidzās uz dārzu, sameklēja ķiršu koku un patiesi ieraudzīja uz stumbra sacietējušu sveķu lāsi. Viņa saudzīgi noņēma to no stumbra un apēda.

Pagāja noliktais laiks, un viņai piedzima dēliņš — tik daiļš, ka nevarēja vien gana nopriecāties.

Laiks ritēja. Citu ļaužu bērni stiepās garumā, bet viņas dēliņš ar augumu lepoties nevarēja: mazliet gan paaugās, tomēr tāds pats maziņš vien palika. Toties viņš bija varen jautrs un izmanīgs. Ne velti ļaudis viņu iesauca par mazo Viltnieku.

Kad viņam palika pilni divdesmit gadi, viņš nolēma iestāties karaļa dienestā. Domāts —* darīts. Mazais Viltnieks saposās un devās ceļā.

Viņš gāja, gāja, ceļu ceļus izstaigāja un kādā pievakarē apmaldījās biezā mežā. Viņš ilgi klīda pa mežu, līdz uzgāja lielu māju ar apgaismotiem logiem. Piegāja pie mājas un pieklauvēja pie durvīm. Uz sliekšņa iznāca milža sieva, un mazais Viltnieks viņai pajautāja:

—    Vai nevarētu pie jums pārnakšņot, saimniecīt? Es dodos pie karaļa, gribu iestāties viņa dienestā, bet te, kā par nelaimi, apmaldījos mežā.

—    Tev nu gan, nabadziņ, nav paveicies, — milža sieva nopūtās. — Sī māja pieder ļaunajam milzim Zeltbārdim. Tādēļ dodies prom, cik ātri vien vari! Citādi milzis tevi apēdīsi

—             Nekur tālāk es netieku, — mazais Viltnieks atzinās.

—   Esmu pagalam noguris un ceļu arī nezinu. Tik un tā meža zvēri mani saplosīs. Tad labāk palieku šepat. Jūs tikai paslēpiet mani kādā drošā vietiņā, bet no rīta es klusītēm aiziešu.

—    Ko lai dara, paliec, ja jau tā. Mēģināšu tevi paglābt no sava vīra.

Milža sieva aizveda jaunekli uz virtuvi, • kur uz dzelzs iesma cepās vērsis, sivēns un jērs. Pabaroja viņu un paslēpa pagrabā aiz vīna mucām.

Drīz vien mazais Viltnieks izdzirda briesmīgu troksni — mājās bija atgriezies milzis Zeltbārdis. Milzis apsēdās galda galā un pavēlēja sievai pasniegt viņam ceptu vērsi. Ticis .galā ar vērsi, viņš notiesāja vēl sivēnu un jēru un nojēma nokāpt pagrabā, lai iebaudītu tur vīnu. Viņš pacēla no sola vīna mucu, iztukšoja to vienā paņēmienā un dzīrās jau kāpt augšā, kad pēkšņi pamanīja pagraba kaktā jaunekli.

—    Ehē, — milzis nopriecājās, — gādīga gan man sieviņa. Būs ko uzlikt uz kārā zoba. Zēl tikai, ka puisis tāds nepadevies, pavisam maziņš. Bet nekas, noderēs arī tāds!

Milzis sagrāba jaunekli savā lielajā ķetnā un aizstiepa uz virtuvi.

—    Paldies tev, sieviņ, par rūpēm! — Milzis iesmējās, pacēlis jaunekli aiz apkakles.

—    Neaiztiec viņu, vīriņ! — milža sieva palūdza. — Es gribēju tev pataupīt viņu brokastīm.

—    Tu saki — brokastīm? Labi, lai dzīvo vēl naksniņu. Bet ko tu proti darīt, kukainīt? Vai joku stāstus proti stāstīt? .

Mazais Viltnieks saņēma dūšu un nu tik stāstīt milzim daždažādus jautrus un smieklīgus stāstus. Bet milzis klausās un plīst vai pušu aiz smiekliem. Kad mazais Viltnieks apklusa, milzis viņam pajautāja:

—   Bet kā tevi sauc?

—   Mazais Viltnieks.

—   Ha-ha-ha … Jauks vārdiņš! Kā redzu, tu esi jautrs puisis. Ar tevi garlaicīgi nebūs. Tad zini, mazais Viltniek, apēst es tevi vienmēr pagūšu, bet pagaidām tu uzjautrināsi mani ar saviem stāstiem. Vai esi ar mieru?

—           Jums taisnība, — mazais Viltnieks labprāt piekrita.

—   Kāpēc jāsteidzas? Es nekur no jums neaizbēgšu, bet stāstus zinu par visu, kas notiek pasaulē.

—   Par visu, itin visu?

—   Par itin visu! — mazais Viltnieks atteica.

Pēc vakariņām milzis Zeltbārdis aizveda jaunekli uz blakus istabu un pavēlēja viņam likties gulēt, bet pats atgriezās virtuvē un sacīja sievai:

—   Vai dzirdēji, kā lielījās šis mazais Viltnieks? Viņš zinot itin visu pasaulē! Bet viņam nav ne jausmas, ka manā stallī stāv kumeļš zelta zābakos. Un nevis parastos zelta zābakos, bet deviņ jūdžu zābakos. Kā pasper soli, tā uzreiz deviņas jūdzēs aiz muguras. Ak, blēdīgais balamute! Bet nu likšos arī es uz auss.

Milzis apgūlās gultā, sāka jau krākt, tad pēkšņi atkal iesmējās:

—    Ha-ha-ha!… Viņš visu zinot! Ir gan joki! Zvēru pie savas zelta bārdas: viņam ne prātā nenāk, ka tepat aiz durvīm stāv maiss ar spožu mēnesi, kas apgaismo visu apkārtni jūdzēm tālu.

Pagāja kāds laiciņš, un milzis atkal skaļi iesmējās:

—    Ha-ha-hal… Mazais Viltnieks daudz zinot, bet viņš nezina, ka man zem gultas paslēpta vijole ar sudraba stīgām. Un šim pārgudriniekam nav ne jausmas, ka tā ir burvju vijole. Tiklīdz cilvēks dzird tās skaņas, viņam gribot negribot jādejo. Ha-ha-hal…

Izsmējies pēc sirds patikas, milzis plati nožāvājās un pēkšņi sāka tik vareni krākt, ka visa māja drebēja.

Bet mazais Viltnieks negulēja un visu dzirdēja. Tiklīdz milzis bija sācis krākt, viņš izlēca laukā no gultas un ielavījās stallī, atraisīja kumeju zelta zābakos un dzīrās jau viņu apseglot, kad kume]š pēkšņi iezviedzās, ka viss mežs noskanēja. Milzis pamodās un pārskaities uzbrēca:

—    Klusē, ēzeli! Ļauj man gulēt! — To viņš sacīja kumeļam.

Bet mazais Viltnieks tikmēr apsegloja kumeju, izveda to laukā no sta)|a un uzlēca tam mugurā. Kumeļš iezviedzās otrreiz, taču arī šoreiz milzim bija slinkums kāpt laukā no gultas, tālab viņš tikai uzsauca:

—    Klusē, lops tāds! Ļauj gulēt! Ja celšos augšā no gultas, noslānīšu tevi ar koku.

Kad mazais Viltnieks parāva pavadu, kumeļš iezviedzās trešo reizi.

—    Ak tā! — Milzis pārskaitās. — Nu pielūko! Dabūsi, ko esi pelnījis!

Milzis izlēca no gultas, paķēra nūju un izmetās laukā no istabas. Bet mazais Viltnieks, ieraudzījis viņu mājas durvīs, jautri uzsauca:

—    Hei, milzi! Tas ir mans pirmais joks! Vēl ilgi atcerēsies mazo Viltnieku. Bet tagad aidā, mans ātrais kumeļ!

Kumeļš paspēra soli un tūdaļ bija septiņas jūdzes tālu no bīstamās vietas. Milzis jau grasījās vienā kreklā dzīties pakaļ, bet kas tev deva panākt septiņjūdžu zābakos apautu kumeļu? Milzis atgriezās mājās tukšām rokām un ņēmās savu sievu strostēt. Bet par ko lai viņu strostē?

Agri no rīta mazais Viltnieks piejāja pie karaļa pils un pastāstīja karalim par saviem nakts piedzīvojumiem. Karalis gardi izsmējās un pēc tam, daudz nedomādams, pieņēma viņu savā dienestā par padomnieku.

Un viss būtu bijis labi, ja neiejauktos karaļa meita. Arī viņai gribējās paklausīties jautros stāstus, kādus stāstīja mazais Viltnieks. Reiz viņš ņēma un izstāstīja viņai, ka biezā mežā lielā mājā dzīvo milzis Zeltbārdis, kurš maisā aiz durvīm glabā spožu mēnesi, kas apgaismo visu apkārtni jūdzēm

tālu. Bez tam viņam vēl ir burvju vijole ar sudraba stīgām, kuru klausoties visiem gribot negribot jādejo. Un princese tik ļoti iekāroja visas šīs brīnumlietas, ka nerada vairs nekur miera. Atteicās no ēdiena un dzēriena, ieslēdzās savās istabās un nelaida nevienu iekšā. Karalis sāka uztraukties.

—    Kas ar tevi notiek, meitiņ? — viņš vaicāja. — Vai tik tu neesi slima?

—   Ak, tētiņ! — princese nopūtās. — Nekas nespēj mani priecēt, kamēr man nav spožā mēness, kas apgaismo visu apkārtni jūdzēm tālu. Liec, lai mazais Viltnieks aiziet pie milža Zeltbārža un atnes man spožo mēnesi. Ja neatnesīs, es nomiršu aiz skumjām.

Karalim nekas cits neatlika kā ataicināt pie sevis jauno padomnieku un pavēstīt viņam princeses gribu. Mazais Viltnieks kļuva bēdīgs — tik ļoti viņam negribējās atgriezties milža mājās. «Kaut tik viņš neizspēlētu ar mani kādu no saviem jokiem,» mazais Viltnieks satraukts domāja. Taču karaļa griba ir likums — vajadzēja vien paklausīt. Viņš tikai palūdza karalim maisu ar sāli, uzlēca kumeļam mugurā un vienā stiepienā jau atradās meža klajumā, kur stāvēja milža Zeltbārža māja.

Nogaidījis nakti, mazais Viltnieks uzkāpa uz mājas jumta, ielūkojās skurstenī un ieraudzīja uz pavarda milzīgu katlu ar viru, zem kura jautri lodāja liesmu mēles. Viņš izurbināja maisā caurumu un sāka pamazām bērt sāli tieši katlā. Tā arī sabēra virā visu sāls maisu.

Pēc kāda laiciņa milzis apsēdās pie galda, piestūma sev tuvāk katlu ar viru un iestrēba pirmo karoti.

—    Nu gan esi sasālījusi! — viņš noelsās, taču viru izēda un nolēma aiziet pēc ūdens, lai noskalotu sāļumu.

Milzis izņēma no maisa spožo mēnesi, uzsprauda to jumta korē, lai būtu gaišs, un, uzvēlis plecos divas tukšas mucas, aizsteidzās uz upi.

Bet mazais Viltnieks tūdaļ klāt: piezagās pie mājas un pakampa mēnesi aiz raga. Pēc tam iebāza to tukšajā sāls maisā un skaļi uzsauca:

—    Hei, milzi Zeltbārdili Tas ir mans otrais joks!

Aiz pārsteigumā milzis gandrīz vai paklupa, taču atgu

vies metās mazajam Viltniekam pakaļ. Tomēr nekur tālu viņš netika, jo tumsā aizķērās aiz sakārņa, nolikās visā garumā gar zemi un sadauzīja sev degunu. Jā, notiek arī tā. Bet mazais Viltnieks uzlēca kumeļam mugurā un vienā mirklī atradās jau pie karaļa pils.

Karalis un viņa meita nevarēja vien nopriecāties par spožo mēnesi, kas lēja savu gaismu jūdzēm tālu. Vakarā karalis pavēlēja piestiprināt mēnesi visaugstākā torņa galā, un pilsētā kļuva gaišs kā dienā. Izdzirduši par tādu brīnumu, uz pilsētu sāka plūst ziņkārīgo pūļi: kā var šādu brīnumu neredzēt!

Tomēr untumainā princese par jauko rotaļlietu ilgi nepriecājās. Viņa atkal nodevās skumjām, atteicās no ēdiena un ieslēdzās savās istabās.

—    Kas tev kaiš, meitiņ? — karalis atkal uztraucās. — Vai tik nebūsi slima?

—    Nē, tētiņ, es neesmu slima. Es tikai ļoti vēlos dabūt brīnumvijoli ar sudraba stīgām.

—    Nebēdā, vijoli tu dabūsi, — karalis sacīja.

Un lika ataicināt pie sevis savu padomnieku. Tā un tā, mana meita, princese troņmantniece, iekārojusi brīnumvijoli ar sudraba stīgām.

—    Ja neatnesīsi, tava galva noripos no pleciem!

Nabaga mazais Viltnieks! Ja ies pie milža, tas viņu dzīvu

neatstās, ja paliks pie karaļa — galvu pazaudēs. Ko jūs viņam ieteiktu? Izdomājies gan šā, gan tā, mazais Viltnieks tomēr nolēma doties pie milža, tikai palūdza karalim muciņu ar miega ūdeni.

Dabūjis muciņu ar miega ūdeni, mazais Viltnieks vakarā jau bija pie milža Zeltbārža mājas. Kad iestājās tumsa, viņš ielīda pa vēdlodziņu pagrabā, ielēja aizsāktā vīna mucā miega ūdeni, bet pats paslēpās pagraba kaktā.

Pēc vakariņām pagrabā nokāpa pats milzis, izdzēra aizsākto vīna mucu sausu un atgriezās augšā.

—    Vai, kā nāk miegs, — viņš sacīja. — Siev, uzklāj ātrāk gultu, ka neaizmiegu, kājās stāvēdams.

Sieva uzklāja viņam gultu, milzis apgūlās un tūdaļ sāka krākt, ķa visa māja drebēja. Bet mazais Viltnieks, nogaidi-

jis vēl kādu brītiņu, ielavījās milža istabā un izvilka no pagultes vijoli ar sudraba stīgām. Bet, tiklīdz viņš bija ticis pāri mājas slieksnim, lai steigtos pie karaļa, vijole pati no sevis sāka spēlēt. Kas tur ko brīnīties, tā taču bija brinumvijole!

Izdzirdis vijoles skaņas, milzis pamodās un gribot negribot sāka dejot. Acis viņam līp ciet, bet kājas pašas no sevis kustas dejas solī.

—  Vai, nav vairs spēka… — milzis stenēja. — Apklusti reizi — viņš kliedza, bet pats dejodams devās no mājas laukā.

Viņš iziet meža klajumā un redz: mazais Viltnieks uz viņa vijoles spēlē.

—   Beidz spēlēti — milzis lūdzās. — Miegs nāk.

—-Ja vijole būs mana, tad es pavēlēšu viņai apklust, citādi viņa man neklausīs, — mazais Viltnieks atrada, ko atbildēt.

—    Tava, tava! — Milzis Zeltbārdis bija ar mieru. — Atdodu to tev uz visiem laikiem! Un lai tas ir tavs trešais joks! Taču pielūko, lai būtu pēdējais!

Mazais Viltnieks tam labprāt piekrita, paņēma vijoli, uzlēca kumeļam mugurā un projām bija.

Dabūjis brīnumvijoli, karalis sarīkoja lepnu balli. Viesus viņš saaicināja no visas Francijas. Viesi dejoja vienu dienu, dejoja otru dienu, dejoja trešo dienu, bet vijole aizvien spēlēja un spēlēja. Ilgi viņiem paliks atmiņā šie svētki.

Bet princese pēc kāda laika atkal sāka gausties par garlaicību. Gan ēdiens viņai negaršo, gan sarunas derdzas, gan vijole apnikusi.

—     Es gribu milža zelta bārdu, — viņa saka. K Lai mazais Viltnieks to dabū, ja ne, nomiršu aiz skumjām.

Šoreiz pats karalis apskaitās ne pa jokam.

—    Tas ir bīstami, — viņš teica. — Milzis viņu dzīvu no mājas neizlaidīs. Tavu untumu dēļ es zaudēšu savu labāko padomnieku!

Princese tomēr nepiekāpās. Viņa necēlās no gultas, atteicās no ēdiena, nerunāja ne ar vienu un negribēja nevienu redzēt. Karalis neizturēja un pavēlēja, lai nākamajā dienā mazais Viltnieks dodas pie milža pēc zelta bārdas.

«Apnicis līdz kaklam,» mazais Viltnieks nodomāja. «Neesmu izvēlējies īsto dienestu. Neesmu ticis pie īstā saimnieka. Dziedi vai raudi, bet jādodas ceļā.»

Viņš uzlēca mugurā zelta zābakos ieautajam kumeļam un vienā mirklī atradās klajumā pie milža Zeltbārža mājas. Bet milzis jau viņu gaida un nevar vien sagaidīt.

Tā un tā, mazais Viltnieks viņam visu atklāti izstāstīja. Milzis nevarēja vien gana izsmieties par viņa nelaimi. Tā smējās, ka visas vecās pārestības aizmirsa un sacīja:

—    Te būs mana bārda. Griez nost! Man izaugs jauna. Tu vēl ilgi atminēsies, kas milzis Zeltbārdis par vīrul

Jā, izrādās, ka milži mēdz būt labsirdīgāki par dažu labu cilvēku.

Mazais Viltnieks atgriezās pie karaļa ar milža zelta bārdu un, negaidīdams jaunas untumainās princeses iegribas, uzkāpa

savam ātrajam kumeļam mugurā un vienā stiepienā atradās savā dzimtajā ciemā.

Jau sen tā vajadzēja, jūs teiksiet. Tā jau ir, tikai, ja visu iepriekš zinātu, tad neviens bedrē neiekristu un punus nedabūtu. Vārdu sakot, mazais Viltnieks savā grūtajā dienestā bija sasmēlies gudrību.

Bet māmuļa un tēvs tā priecājās par dēla pārnākšanu, tā priecājās, ka sarīkoja visam ciemam dzīres. Tajās spēlēja labākais muzikants, lai arī uz parastas vijoles, taču viesi dejoja cauru nakti. Un gaismu viņiem lēja pilns mēness. Es arī biju tais dzīrēs, bet, kā par nelaimi, rīta pusē man apreiba galva un es devos uz mājām. Gāju, gāju, bet tā arī neaizgāju — aiz noguruma nogāzos mūsu garajā Mulēnas ielā.

BURVJA MĀCEKLIS

Reiz mūsu pusē dzīvoja kāds nabadzīgs zemnieks, un viņam bija dēls. Dēls kā jau dēls, gluži attapīgs zeņķis, tikai negāja viņam pie sirds parastais zemnieka darbs. Tad nu nolēma tēvs aizvest dēlu uz pilsētu: lai pavēro, pamācās un izraugās kādu amatu pēc savas patikas.

Sacīts — darīts. Kādā jaukā rītā abi ieradās pilsētā. Tur tēvs iepazīstināja dēlu ar dažādiem amatniekiem: ar galdniekiem un mūrniekiem, ar podniekiem un kalējiem… Taču, raudzīdamies uz viņiem, zeņķis tikai grūtsirdīgi nopūtās:

—   Nē, tētiņ, tas nav mans aicinājums…

—   Ak, posts man ar tevi… — tēvs sūrojās.

Augu dienu viņi staigāja un meklēja, bet tā arī neko piemērotu neatrada. Kad pienāca vakars, tēvs un dēls devās atceļā. Tad ari viņiem iekrita acīs kāds liels un drūms nams pilsētas nomalē.

—   Kas tā par milzu māju? — dēls apvaicājās.

—   01 Sai mājai visi met līkumu, jo tajā dzīvo varens burvis… — tēvs bailīgi nočukstēja.

—   Burvis?! — zeņķis iesaucās. — Kā derētu iemācīties viņa amatu! Tā man būtu piemērota nodarbošanās.

—            Hm… Var jau būt, ka tā… — tēvs domīgi noteica.

—    Tikai naudas man pamaz. Derētu apvaicāties, cik burvis prasa par skološanu.

Viņi pieklauvēja pie durvīm — nekādas atbildes. Pieklauvēja vēlreiz — atkal klusums. Tikai pēc trešā klauvējiena durvis atvērās un laukā iznāca pats mājas saimnieks. Viņš paskatījās uz samulsušo zemnieku, pēc tam uz saprātīgo zeņķa sejiņu un visu saprata. Zemnieks vēl nebija ne vārda bildis, kad burvis pacēla augšup roku un valdonīgi sacīja:

—    Naudu no tevis es neprasīšu, taču pieņemšu tavu dēlu mācībā ar vienu noteikumu: tieši pēc gada un vienas dienas tev jāatnāk šurp uz manu māju un jāsazīmē paša dēls starp maniem pārējiem mācekļiem. Tikai ielāgo: gan tavs dēls, gan visi pārējie mācekli nostāsies tavā priekšā kaut kādā citā izskatā — vai nu zvēra, vai putna. Saprati?… Ja pazīsi savu dēlu, varēsi ņemt viņu līdzi, ja nepazīsi, viņš paliks pie manis.

Zemnieks pakasīja pakausi. Ko darīt, kā rīkoties? Priekšlikums pārlieku vilinošs, bet ari dēlu zaudēt žēl. Zemnieks ilgi šaubījās, taču dēls galu galā viņu pierunāja. Zemnieks atmeta ar roku — lai notiek kas notikdams 1 — un piekrita.

Tā zeņķis palika pie burvja.

Vēl jāpiebilst, ka gada un vienas dienas laikā dēls drīkstēja trīs reizes apciemot savu tēvu. Kad viņš ieradās pie tēva uz laukiem pirmo reizi, tēvs viņam pajautāja:

—   Nu, kā ir, dēliņ? Vai nākamais amats tev patīk?

—   Ļoti patīk, tikai es baidos, tētiņ, ka pārbaudes laikā jūs varat mani nepazīt. Es pats vēl lāgā nezinu, kā lai palīdzu jums. Nekas, pagaidām nav ko bēdāt. Dzīvosim — redzēsim.

Atbraucis otrreiz, dēls sacīja tēvam:

—   Cerēsim, tētiņ, ka viss beigsies labi. Patlaban es, protams, vēl neesmu pārāk spēcīgs visādās gudrībās, taču šo to jau zinu. Pagaidiet mazliet, un es pateikšu jums, kā varēsiet mani pazīt.

Beidzot, kad dēls ieradās trešo un pēdējo reizi, viņš priecīgi paziņoja tēvam:

—   Tagad, tētiņ, es esmu tikpat spēcīgs burvestībās kā mans skolotājs. Esmu izlasījis visas viņa grāmatas, izdibinājis visus

viņa noslēpumus. Un, rau, ko es jums sacīšu: tai dienā, kad jūs ieradīsieties burvja mājā, viņš pārvērtīs mani un pārējos mācek|us par gaiļiem — sarkaniem un zaļiem. Vispirms jūsu priekšā trīs reizes pa apli nosoļos sarkanie gaiļi, bet pēc viņiem — zaļie. Tad ziniet: es būšu starp zaļajiem. Kad mēs soļosim pa apli, man itin kā nejauši aizķersies kāja. Pēc tā jūs varēsiet mani sazīmēt. Taču atcerieties: ja nepazīsiet mani, tad zaudēsiet uz visiem laikiem. Gribot negribot man nāksies tad visu mūžu kalpot savam saimniekam.

Kad noliktais laiks bija pienācis, zemnieks ieradās pie burvja. Burvis nomērīja viņu ar acīm no galvas līdz kājām, ļauni nosmīkņāja un sacīja:

—  Tātad ieradies pie manis pēc sava dēliņa… Nu labi… Paskatīsimies, vai tu pazīsi viņu.

Burvis sasita plaukstas, un zemnieks atradās liela apļa vidū, bet pa apli lepni un cienīgi soļoja sarkanie gaiļi. Zemnieks palūkojās uz tiem vienreiz, otrreiz un, atminēdamies dēla padomu, sacīja burvim:

—   Nē, saimniek, es neredzu starp viņiem savu dēliņu.

—   Ak tu saki, ka neredzi… Labi. Skaties vēl! — Un burvis atkal sasita plaukstas.

Sarkanie gaiļi tūdaļ nozuda, un viņu vietā parādījās zaļie gaiļi, kas tāpat sāka soļot pa apli. Nosoļoja vienreiz, otrreiz…

—  Meklē, tētuk, meklē cītīgāk! Tā drīz vien pazaudēsi dēliņu, — burvis smējās.

Zemnieks neko neatbildēja. Un ko gan viņš varēja sacīt, ja smiekli viņam itin nemaz nenāca. Lai kā nabags skatījās uz visiem šiem gaiļiem, savu dēlu to vidū viņš nekādi nevarēja sazīmēt.

—   Ka tevi nelabais! Viņi visi līdzīgi cits citam kā divas ūdens lāses, — zemnieks samulsis sacīja. — Palūk, jau trešo reizi soļo pa apli. Pagalam mans dēliņš gluži par neko! Ak, mana stulbā galva, kāpēc es atdevu viņu burvim!

Te pēkšņi zemnieks matīja, ka viens no gaiļiem pieskaras ar piesi viņa pašaustajām biksēm.

—            A-ā-ā! Tas ir viņš! — zemnieks iesaucās pilnā kaklā.

—  Tas ir viņš!

Burvis nevarēja vien nobrīnīties, taču izrādīt neko neizrādīja un, pārstājis smieties, izgrūda caur zobiem:

—   Tev laimējies, neaptēstais lauķi… Ņem savu atvasi un vācies prom, kamēr neesmu pārdomājisl

Vai prātu zaudējis aiz prieka, zemnieks piespieda pie krūtīm zaļo gaili un metās ar viņu laukā uz ielas — tālāk prom no briesmīgā saimnieka.

Tā atgriezās savās dzimtajās mājās bijušais burvja māceklis. Atgriezās un — tavu brīnumu! — sāka palīdzēt tēvam smagajā zemnieka darbā.

Pagāja kāds laiciņš, un reiz, kad viņi divatā ārdīja sienu, tēvs vaicāja dēlam:

—   Ko tu nerādi man savu burvja mākslu? Vai tiešām tev tā nemaz nenoder?

—   Labprāt parādīšu jums, tētiņ! Tiesa, līdz šim, šķiet, nebija pēc tās nekādas vajadzības. Bet, ja jūs gribat redzēt, ko es spēju, tad — lūdzu. Rīt no rīta aizejiet uz šķūni un jūs ieraudzīsiet tur labi nobarotu cūku. Uzmetiet tai kaklā valgu un aizvediet uz tirgu! Tur pārdodiet cūku, saņemiet naudu un nāciet atpakaļ uz mājām! Tikai neaizmirstiet noņemt valgu!

—   Ko tu neteiksi! — Tēvs iesmējās. — Esi gan tu jokupēteris! Par kādu cūku tu runā, dēliņ, ja mums nav pat sivēna?

—   Ja nav, tad būs. Vārdu sakot, tā nav jūsu raize. Jums jāzina tikai viens: dariet tā, kā es teicu.

Tēvs pašūpoja galvu, taču neko pretī dēlam neteica. Nākamajā rītā viņš palūkojās šķūnī un patiesi ieraudzīja tur labi nobarotu cūku. «Zili brīnumi!» viņš nobrīnījās un, apmetis cūkai ap kaklu valgu, aizveda to uz tirgu. Nepagāja ne stunda, kad baroklis jau bija pārdots, un, jautri šķindinādams zelta ekijus, zemnieks devās atpakaļceļā.

Tikmēr cūka tipināja pa meža ceļu pa priekšu uzpircējam, kas bija ļoti apmierināts ar savu pirkumu. Viņi gāja, gāja, līdz pēkšņi cūka — spudūc! — krūmos, un ķer nu vēju laukā! Uzpircējs šurpu, turpu, bet vai tādā biezoknī ko atradīsi! Tā viņš palika ar garu degunu, bet cūka turpat mežā pārvērtās par zemnieka dēlu.

Pārradās dēls mājās un vaicā tēvam:

—   Nu, tētiņ, vai esat apmierināts ar manu mākslu?

—   Un kā vēli Tu pats neapzinies savu vērtību!

—          Apzinos, tētiņ, kā lai neapzinos. Ja gribat, atkārtosim to pašu joku tuvākajā gadatirgū.

—   Kāpēc gan ne, labprāt!

—          Jauki, šoreiz jūs pārdosiet vērsi, tikai neaizmirstiet noņemt valgu.

Tev gan ir nags! Labi. Vari būt mierīgs: valgu es neaizmirsīšu.

Un patiesi: gadatirgū tēvs pārdeva uzpircējam vērsi, saņēma skanošos zelta ekijus un atgriezās mājās. Bet vērsis tikmēr no uzpircēja aizbēga un nozuda mežā. Pēc tam, ilgi nedomādams, pārvērtās par mežacirtēju un sāka gāzt zemē kokus. Uzpircējs izdzirda cirvja klaudzienus un aizsteidzās pie mežacirtēja.

—   Draudziņ, vai gadījumā šeit nepaskrēja garām vērsis?

—          Kāds vērsis? Nekādu vērsi ne acīs neesmu redzējis, — mežacirtējs mierīgi atbildēja.

—    Ak tavu nelaimi! — Uzpircējs izmisumā sasita plaukstas un aizsteidzās atpakaļ biezoknī.

Tiklīdz uzpircējs bija izgaisis skatienam, mežacirtējs jautri iesmējās, tūdaļ pārvērtās par zemnieka dēlu un devās uz māju pie tēva.

Tagad tēvs bija cieši pārliecināts, ka viņa dēls ir liels sava amata meistars. Un viņš nodomāja: kāpēc gan vēlreiz tik vieglā ce]ā netikt pie naudiņas? Kādu dienu viņš uzsāka šādu sarunu:

—    Paklau, dēliņ, nākamajā mēnesī būs liels tirgus. Tajā varētu krietni nopelnīt.

—    Jūs sakāt — nopelnīt? Vai mums vairs nav naudas?

—    Nauda tā kā būtu, — tēvs pakasīja aiz auss, — tikai aplam žēl palaist garām tādu izdevību.

—    Ja jau jūs tik ļoti vēlaties, lai notiek pēc jūsu prāta. Tirgū jūs pārdosiet jaunu kumeļu, tikai neaizmirstiet noņemt viņam iemauktus.

—    Neaizmirsīšu, dēliņ, neaizmirsīšu! — zemnieks priecīgi sacīja. — Noteikti noņemšu.

. — Ļoti labi. Tātad — norunāts.

Norunāt gan viņi visu norunāja, taču, kā par nelaimi, bija pavisam aizmirsuši savu veco paziņu — burvi. Bet tas bieži vien atminēja labāko mācekli: viņam gauži kremta, ka bija to zaudējis pats savas vainas dēļ. Burvis ilgi gudroja, kā zemnieks varēja sazīmēt savu dēlu, un galu galā atskārta, ka māceklis viņu bija piemānījis, apvedis ap stūri.

«Nu pielūko, puisīt, gan tu vēl raudāsi! Es atriebšos tev par krāpšanu.» Un, velti netērēdams laiku, burvis sāka klaiņot pa tirgiem: ja nu gadās tur viņu sastapt?

Un sastapa arī. Notiek jau visādi brīnumi! Todien burvis ieraudzīja tirgū staltu kumeļu, kuru ielenca vesels pūlis dīkdieņu un uzpircēju. Burvis noprata, ka šis kumeļš nav nekas cits kā viņa bijušais māceklis. Izmainījis izskatu, burvis piegāja pie zemnieka un piedāvāja viņam par kumeļu veselu maisu zelta ekiju. Aiz pārsteiguma zemniekam pat mute palika vaļā, un, ilgāk netirgodamies, viņš skaļi pavēstīja:

—    Kumeļš ir jūsu, cienītais kungs. Ņemiet to ciet, tikai es paturēšu iemauktus.

—    E, draudziņ, tā tā lieta neies. Kumeļu es nopirku kopā ar iemauktiem. Un kāpēc tev vajadzīgi iemaukti, ja kumeļš tagad ir mans?

—    Kumeļš varbūt arī būs jūsējais, tikai iemauktus es jums neatdošu. Tas ir runāts un izrunāts, — zemnieks iespītējās.

—   Redz, kā… Un cik tu gribi par iemauktiem?

—    Piecsimt ekiju, — zemnieks noteica, gribēdams ātrāk tikt vaļā no uzmācīgā pircēja.

—    Dārgi, protams, ir, bet ko lai dara. Saņem savus piecsimt ekijus, draudziņi

Aizmirsis visu pasaulē — gan iemauktus, gan dēla piekodinājumu — zemnieks drebošām rokām sarausa naudu, atdeva burvim kumeļu kopā ar iemauktiem un, nejuzdams aiz prieka zemi zem kājām, steidzās mājup.

Bet burvis, laiku velti nezaudēdams, uzlēca zirgam mugurā un aizauļoja. Ilgi auļoja burvis, līdz nonāca nomaļā iebraucamā vietā. Paaicinājis kalpu, viņš sacīja tam:

—    Paklau, puis, aizved manu zirgu uz stalli, bet iemauktus nekādā gadījumā nost neņeml

Kalps novietoja kumeļu steliņģī un atnesa viņam lielu klēpi smaržīga siena. Taču kumeļš pat nepieskārās sienam, stāvēja savā steliņģī saguris un bēdīgs. Kalps viņu pažēloja: pārlieku skaists bija kumeļš.

—           Kas ir, skaistulīt? — Viņš noglauda kumeļam muguru.

—  Varbūt gribi dzert? Aizvedīšu tevi līdz upei.

Kalps pieveda kumeļu pie upes, taču arī no ūdens kumeļš atsacījās. Kalps brīnījās vēl vairāk:

—    Ir gan jocīgs lopiņš! Ko īsti tu gribi? Kā redzams, vainīgi iemaukti. Labi, noņemšu tos.

Kalps noņēma kumeļam iemauktus, bet kumeļš tūdaļ ielēca upē un pārvērtās par karpu.

Aiz brīnumiem kalps palika vaļā muti un, nezinādams, ko darīt, joza uz iebraucamo vietu. Sameklēja kumeļa saimnieku un izstāstīja viņam visu pēc kārtas. Burvis kļuva vai zils aiz dusmām, nolamāja kalpu un aizmetās pa galvu pa kaklu uz upi. Atskrējis viņš tūdaļ pārvērtās par līdaku un sāka trenkāt karpu. Taču karpa izlēca no ūdens un pārvērtās par bez

delīgu. Bet burvis — par vanagu. Sāka dzīties bezdelīgai pakal un noteikti būtu to panācis, ja bezdelīga neiespruktu kādā skurstenī. Tur bezdelīga pārvērtās par zelta gredzentiņu un iekrita tieši pavarda pelnos.

Zelta gredzentiņu ieraudzīja meitene, kas kopā ar līgavaini sēdēja pie pavarda. Nopriecājusies par gredzentiņu, viņa uzmauca to pirkstā.

Taču burvis nepadevās. Viņš negribēja atsacīties no laupījuma. Viņš pārvērtās par klejojošu muzikantu un sāka spēlēt uz ielas dažnedažādas jautras melodijas.

Izdzirduši mūziku, līgava un līgavainis iznāca laukā paklausīties. Burvis piegāja pie viņiem un itin kā nevilšus iesaucās:

—    Kāds brīnišķīgs gredzentiņš! Pārdodiet man to, vai arī samainām!

Un burvis parādīja meitenei citu gredzentiņu, kas bija tik skaists, ka meitene nevarēja ne acu atraut. Viņa novilka no pirksta zelta gredzentiņu un jau sniedza to burvim, kad gredzentiņš pēkšņi izkrita viņai no rokām un, pārvērties par linsēklu, izgaisa starp daudzām citām, kas bija izkaisītas pa visu pagalmu.

Burvis nokrekstējās aiz dusmām un, pārvērties par gaili, sāka cītīgi uzknābāt sēkliņas. Taču arī māceklis nesnauda: viņš vienā mirklī pārvērtās par lapsu, uzklupa gailim, nokoda to un aizbēga prom. Bet pēc tam nogriezās uz ce)a, kas veda uz tēva mājām. Pārnācis mājās, viņš sacīja tēvam:

—    Tad nu gan burvis ar jūsu svētību sadeva man sutu! Nē, tētiņ, šāda dzīve man nav pa prātam. Man apnicis blēdīties un pūst cilvēkiem miglu acīs… tā ka pietiek noņemties ar burvestībām!

Dēls izstāstīja tēvam par saviem brīnumainajiem piedzīvojumiem un kopš tā laika pat aizmirsa domāt par burvestībām, ja nu vienīgi tādās reizēs, kad gribējās izspēlēt kādu joku ar kaimiņiem vai arī, piemēram, sagādāt kādai nabadzīgai meitenei pūru. Bet pārējā laikā viņš čakli palīdzēja tēvam lauku darbos.

ĶESTERA SUNS

Paklausieties kādu neparastu gadījumu, kas notika kādreiz mazā ciemā pie Reimsas. Jūs droši vien gribēsiet zināt, kā sauca šo ciemu. Nudien, nezinu. Kopš tā laika taču pagājis tik daudz gadu, varbūt pat gadsimtu. Iespējams, ka šis ciems tagad izaudzis par pilsētu, bet iespējams arī, ka tas vispār nozudis no zemes virsas. Kas to lai zina? Starp citu, galvenais nav nosaukums.

Tad, rau, šai ciemā kādreiz pacēlās veca baznīca, kurā dievkalpojumus noturēja sirms mācītājs. Palīgu viņam nebija, ja neskaita vecīgu ķesteri, kas bija viņam uzticīgs ar sirdi un dvēseli. Par spīti savam cienījamam vecumam, ķesteris paguva visu izdarīt: bija zvaniķis, baznīcas sargs, kapracis, korists un turklāt vēl vadīja saimniecību, jo nabadzības dēļ mācītājam nebija kalpones. Un kur lai viņš to ņemtu, ja draudze bija pavisam niecīga, draudzes locekļi — nabagāki par nabagiem. Bet arī tas nav svarīgākais …

Mācītājs un ķesteris rāmi vadīja savas dienas, nezūdīdamies par likteni, kas nepiešķīra tiem nekāda prieka. Un, patiesību sakot, par ko lai viņi priecātos? Diena pagāja — un paldies dievam… Starp citu, lai nesamelotos, ķesterim bija kāds liels mierinājums: karsti mīļots suns. Spriediet paši: vai viņu var nosodīt par šādu vājību? Protams, ne. Jo vairāk tāpēc, ka tas bija pasaulē labākais suns.

Lai cik savādi tas būtu, suns klausīja ķesterim uz vārda. Agri no rīta modināja viņu, lai viņš pagūtu iezvanīt rīta dievkalpojumu, naktī sargāja, cītīgi aprēja visus ubagus un garāmgājējus, priecīgi luncināja asti un tā joprojām. Vēl vairāk: reizēm, neviena nemudināts, devās uz mežu un atnesa no turienes savam ķesterim fļ un tātad ari mācītājam — kaut kādu medījumu. Tāpēc viņi abi divi, saprotams, lolot loloja šo apbrīnojamo suni un kā pateicību pusdienu laikā pameta tam kaulu vai pat divus. Labsirži, nav vārdam vietas.

Kādu dienu suns pārnesa mājās milzīgu zaķi, no kura ķesteris un mācītājs pagatavoja lielisku cepeti. Viņi apsēdās pie galda un saka mieloties. Ari suni neaizmirsa: nometa tam smadzeņu kaulu. Suns pakampa kaulu un mirklī aizrijās ar to.

Aizrijās un stundas laikā nobeidzās. Ķesteris aiz bēdām raud un vaimanā, plēš sev matus, dauza galvu pret sienu, bet glābt vairs neko nevar: suns guļ beigts pie sliekšņa. Vārdu sakot, ķesteris paraudāja, paraudāja un nomierinājās: suņa dvēsele, sak, nonākusi tieši suņu paradīzē.

Mjā… dvēsele gan nonāca paradīzē, bet miesa tik un tā jādabū zemē. Kur lai to apglabā? Tas taču nebija parasts suns, bet labākais no visiem suņiem.

—   Ak, svētais tēv, — ķesteris nopūtās, — man negribas uz mūžiem šķirties no sava suņa.

—   Tiesa kas tiesa, — mācītājs viņam piekrita, — tik uzticīgs suns bija. Izdomāsim kaut ko.

Viņi domāja, domāja un beidzot izdomāja. Un vai zināt, ko? Neparko neuzminēsiet! Viņi nolēma apglabāt suni tai kapsētas stūrī, kur ķesteris audzēja kāpostus un selerijas. Lai guļ sunītis sava mīļotā saimnieka tuvumā. Tā ķestera suns dabūja godpilnu vietu kapsētā.

Pagāja kāds laiciņš, un vēsts par neparastajām bērēm nonāca bīskapa ausīs. Bīskaps sašuta:

—   Kā! Apbedīt nez kādu kraupainu suni blakus cilvēkiem! Tā taču ir ķecerība! Ei, atvediet šo bezdievīgo mācītāju pie manis! Es viņam ieskaidrošu, kas un kā!

Ko tur lai saka! Būdams bargs vīrs, bīskaps vērīgi sekoja savu mācekļu un palīgu uzvedībai. Un viņam nebija nekādu trūkumu, izņemot vienu vienīgu: bīskapa kungu bija apsēdusi mantkārība.

Pie nabaga mācītāja atauļoja bīskapa sūtnis un pavēlēja viņam:

—   Rīt no rīta jums jāierodas pie bīskapa kunga!

—   Bet vai jūs nezināt, ko esmu noziedzies? — mācītājs vaicāja nobālis aiz bailēm.

—   Tā īsti nevaru pateikt, — vēstnesis atbildēja. — Stāsta, ka jūs esot apglabājuši suni svētā vietā, kur glabā vienīgi cilvēkus.

—    Ak tavu postu! Tā taču ir patiesībai -# mācītājs šausmās iesaucās. — Pasakiet bīskapa kungam, ka rīt no rīta es kritīšu viņam pie kājām.

Vēstnesis aizjāja, un tikai tad mācītājs saprata, ko viņš izdarījis.

—          Sasodītsl — vecais vīrs zūdījās. — Par tādu grēka darbu viņš var iemest mani cietumā. Kur lai meklēju glābiņu?

Augu dienu mācītājs skaitīja lūgšanas, nožēloja grēkus, raudāja…

Tikmēr ķesteris, kas nekā nezināja par notikušo, rakņājās kapsētas sakņu dārzā netālu no suņa kapa, un te pēkšņi… kāda necerēta laimei

Gluži kā vējš ķesteris iedrāzās mācītāja istabā.

—          Mācītāja kungsl Mācītāja kungsl — aiz prieka gandrīz bez elpas ķesteris sauca un sniedza mācītājam vecu, apsūbējušu šķirstiņu, kuru nupat bija izcēlis no kāpostu dobes. — Paskatieties, mācītāja kungs, paskatieties, ko es atradu zemēl

Mācītājs piecēlās un skumji pavaicāja:

—    Kas tur atkal?

—   Bet jūs apskatieties!

Mācītājs atvēra šķirstiņu un tūdaļ aiz pārsteiguma apsēdās krēslā: šķirsts bija līdz malām pilns ar zelta ekijiem. Vienā mirklī aizmirsis visas savas likstas un grēkus, vecais vīrs plati pasmaidīja un pat acis aizvēra. Aizvēra un pēkšņi izdzirda ķestera balsi:

—   Mācītāja kungs, visa šī nauda pieder jums.

—    Nē, nē— Mācītājs beidzot atvēra acis. — Tā ir tava.

Tu taču to atradi, nevis es.

—   Ja tā, tad es jums to dāvinu.

—    Nē, mans draugs, paglabā to labāk sev.

—    Kur lai es to lieku? Padomājiet pats.

—   Labi. Lai notiek: sadalīsim uz pusēm.

Viņi sadalīja zelta ekijus divās vienādās daļās. Pēc tam mācītājs sakrāva savus ekijus divās līdzīgās kaudzītēs: vienu ielika skapī, bet otru sabēra maisiņā. Nākamajā dienā agri no rīta viņš devās uz pilsētu pie bargā bīskapa.

Bīskaps viņu jau gaidīja un, pat nepiedāvājis apsēsties, šķīla zibeņus un pērkonus pār nabaga mācītāja galvu. Viņš runāja tik dedzīgi un neganti, ka mācītājs skaidri saprata: viņš pastrādājis simt nāves grēku un tāpēc atlikusī mūža daļa būs jāpavada cietumā. Taču mācītājs nebija aizmirsis bīskapa kunga lielo vājību — viņa mantkārību. Un tāpēc pazemīgi sacīja:

—    Bīskapa kungs, es esmu vainīgs. Es izdarīju briesmīgu k|ūdu, bet… piedodiet man, grēciniekam! Tas bija pasaulē labākais suns, un es domāju, ka neizdarīšu lielu apgrēcību, ja apglabāšu to svētītā zemē. O, bīskapa kungs, ja jūs būtu viņu pazinis, tad noteikti būtu iemīlējis un pats būtu sacījis: nē, šo suni nevar apglabāt nezin kur.

—    Kāpēc tā? — bīskaps brīnījās.

—   Tāpēc, ka suns pirms nāves atstāja testamentu.

—    Kādas blēņas! — bīskaps atkal kļuva dusmīgs.

—    Nevis blēņas, bīskapa kungs, bet vistīrākā patiesība. Spriediet pats: savā testamentā suns novēlēja jums simt ekiju. Te tie ir!

Un mācītājs izbēra no maisiņa tieši uz bīskapa galda simt mirdzošu zelta ekiju.

—           Hm… — bīskaps dziļdomīgi noteica un noglāstīja ar drebošu roku zelta monētas.

Pēc tam, pagriezies pret mācītāju, visžēlīgi sacīja:

—           Kā rādās, tev taisnība… Tas patiesi bija gudrs suns. Lai atdusas tur, kur aprakts. Šāds suns ne ar ko neapgānīs svēto vietu. Āmen!

Tā beidzās šis brīnumainais stāsts par suni, kurš novēlēja baznīcas tēvam simt zelta ekiju.

Patiesību sakot, arī es meklēju sev tādu suni, bet tā ari vēl neesmu atradis.

MALKAS CIRTĒJA MEITA

Reiz dzīvoja kāds lādzīgs malkas cirtējs. Augas dienas viņš pavadīja mežā: no agra rīta līdz vēlam vakaram cirta malku. Viņam bija trīs meitas, cita par citu daiļāka, un katru dienu pusdienas laikā viņas pēc kārtas nesa tēvam uz mežu katliņu ar karstu viru.

Kādu dienu, kad tēvs strādāja mežā, no biezokņa iznāca šaušalīgs zvērs — nevis zvērs, bet īsts briesmonis — un taisnā ceļā pie malkas cirtēja! Vecais vīrs nobālēja aiz bailēm, cirvis izkrita viņam no rokām, bet zvērs satvēra viņu aiz rokas un sacīja:

—           Ja neatdosi man par sievu vienu no savām meitām, tev klāsies slikti, es tevi saplosīšu!

Pateicis to, briesmonis nozuda meža biezoknī.

Todien pusdienas tēvam atnesa viņa vecākā meita. Iznāk izcirtumā un redz: tēvs sēž zemē, atspiedies pret cirvja kātu, bet acis pilnas asaru. Meita satraukta metās pie tēva.

Kas ar tevi noticis, tētiņ? Kāpēc tev bēdīgs vaigs? Izstāsti man visU! Tevis dēļ es neko nežēlošu, pat savu dzīvību!

—           Ak, meitiņ, ja tu zinātu, kas ar mani atgadījās… — tēvs atbildēja. — Cērtu malku un pēkšņi redzu: no biezokņa izlec pinkains briesmonis un — taisnā ceļā pie manis. Satver

mani aiz rokas un saka: «Ja neatdosi man par sievu vienu no savām meitām, es tevi saplosīšu.»

—      Mīļo tētiņ, es nebaidos no briesmoņa un, ja vajag, kļūšu viņam par sievu.

Tiklīdz viņa pateica šos vārdus, biezoknī nobrikšķēja krūmi un izcirtumā izlēca atbaidošais zvērs. Izlēca un ierēcās pilnā rīklē:

—   A, iekriti, skaistulīt! Tūliņ es tevi paņemšu!

Ieraudzījusi pinkaino briesmoni, meitene sāka drebēt aiz

bailēm un, aizmirsusi solījumu, iekliedzās:

—    Nē, nē, tētiņ, pie viņa es neparko neiešu!

Un skriešus metās uz mājām. Bet zvērs malkas cirtējam saka:

—    Nebēdā, vecais, tev ir vēl divas meitas.

Nākamajā dienā pusdienas tēvam atnesa vidējā meita. Ieraudzījusi tēvu pagalam noskumušu, meitene satraukta sāka viņu izvaicāt, kas noticis. Ilgi tincināja, bet tēvs tikai klusē un klusē.

—   Saki taču beidzot — kas nospiež tavu sirdi? — meitene lūdzās.

Tēvs pacēla galvu, paskatījās uz meitu, smagi nopūtās un izstāstīja viņai savu bēdu.

—   Un tāpēc tu tik ļoti sērojies? — meita iesmējās. — Neuztraucies, tētiņi Es nebaidos no briesmoņa, un, ja vajag, lai viņš ņem mani par sievu.

Tiklīdz viņa to pateica, briesmonis tūdaļ bija klāt. Pielēca pie meitenes, nošņakstināja zobus un ierēcās:

—   A, iekriti, skaistulīti Tūlīt tevi paņemšu!

Meitene aiz bailēm sāka kāpties atpakaļ, atgaiņājās ar rokām.

—   Nē, nē, pie tevis es neiešu! Tu esi pārlieku briesmīgs!

Un tāpat kā vecākā māsa aizskrēja uz mājām.

Zvērs paskatījās uz malkas cirtēju un sacīja:

—           Nezaudē dūšu, vecais! Tev ir vēl trešā meita, visjaunākā un visskaistākā.

—           Tiesa kas tiesa, man vēl ir Mariona, — atbildēja malkas cirtējs un nodūra galvu.

Nākamajā dienā pie tēva atnāca Mariona, viņa jaunākā meita, nolika uz celma katliņu ar viru un tikai tad pamanīja, ka tēvu kaut kas nospiež. Meitene sāka iztaujāt, kas un kā. Vecais vīrs nenoturējās un izstāstīja par atbaidošo briesmoni. Mariona mierināja tēvu:

—           Es nebaidos no viņa, tētiņ, un, ja vajag, kļūšu viņam par sievu.

Pateica to un redz: pinkainais briesmonis jau stāv izcirtumā. Pielēca pie meitenes, sagrāba viņu aiz rokas un ierēcās pilnā rīklē:

—   Es ņemu tevi līdzil Tu būsi mana sieva, skaistulīt!

Mariona mierīgi noklausījās viņa vārdus un atbildēja:

—   Dari, kā zini, tikai neplosi manu nabaga tētiņu.

Briesmonis sāka ska]i smieties, palēcās aiz prieka un, ilgi nedomādams, aizstiepa Marionu uz meža biezokni. To redzēdams, tēvs nokrita zemē un sāka liet gaužas asaras.

—    Ai, mana mīļā meitiņ, kazi, vairāk es tevi neredzēšu!

Bet briesmonis ieveda Marionu visdziļākajā biezokni, kur

starp staltām eglēm un zaļiem pīlādžiem stāvēja grezna māja, un pēkšņi pārvērtās par daiļu jaunekli. Mariona ļoti nopriecājās — un kā lai nepriecājas! — taču jautāt neko nejautāja: gan laiks rādīs, kas un kā.

Pēc kāda laika viņi apprecējās un sāka dzīvot saticīgi un laimīgi.

Aizsteidzās vasara, pagāja ziema, pienāca rudens. Tad kādu dienu Marionas māsas izdzina mežā paganīt govis. Te pēkšņi viņas dzird — kaut kur tālumā kāds dzied.

—   Pagaidi! — Vecākā māsa ieklausījās. — Kā liekas, tā ir mūsu nozudušās māsiņas balss. Ejam paskatāmies!

Māsas devās meža dziļumā. Gāja, gāja un beidzot nokļuva pie skaistās mājas. Viņas redz: pie loga sēž viņu māsa Mariona un dzied jautru dziesmiņu. Pazinusi savas māsas, Mariona ļoti nopriecājās, ieveda viņas mājā un sāka cienāt ar dažnedažādiem gardumiem. Pēc tam iztaujāja par tēvu un māti un vēlēja ataicināt viņus šurp paciemoties kādu nedēļu.

Te nu jāpasaka jums, ka tūliņ pēc kāzām vīrs uzticēja Marionai smagu saišķi ar atslēgām no visām istabām un atļāva atvērt visas istabas, izņemot vienu vienīgu.

—   Ja negribi iegrūst mūs nelaimē, neej šai istabā! — viņš sacīja sievai.

Mariona pamāja ar galvu: visu, sak, esmu sapratusi, aizliegumu nepārkāpšu. Iespējams, viss arī būtu beidzies labi, ja nebūtu ieradušās māsas. Mariona izrādīja viņām savu māju. Māsas apskatīja visas istabas, izņemot to, kuru atvērt vīrs bija aizliedzis. Viņas, protams, par to nekā nezināja un ņēmās Marionu pierunāt: atver, nu atver! Tā varbūt ir pati skaistākā istaba visā mājā? Mariona ilgi svārstījās, bet gēc tam tomēr atvēra slepeno istabu.

Ne jau velti mēdz teikt, ka nav nekā briesmīgāka par sieviešu ziņkārību. Patiesi! Tiklīdz Mariona atvēra durvis, atslēga

pēkšņi izslīdēja viņai no rokām un nokrita uz grīdas. Mariona pacēla atslēgu un ieraudzīja uz tās asinssarkanu traipu. «No kurienes tas traips radies?» viņa nobijās. «Vai tik šī istaba nav saistīta ar kādu noziegumu? Posts un bēdas!» Un Mariona sāka berzt sarkano traipu. Berza, berza, bet tā arī nenoberza. Gluži otrādi, traips kļuva vēl sarkanāks, vēl košāks.

Mariona sāka raudāt, un tad — kur gadījies, kur ne — pēkšņi parādījās vīrs. Viņš paskatījās uz sarkano traipu, nodūra galvu un sacīja sievai:

—    Es tevi tiku lūdzis: neslēdz vaļā šo istabu, bet tu mani nepaklausīji, jo nezināji, ka reiz es saķildojos ar kādu ļaunu burvi un tas mani dusmās pārvērta par briesmoni uz septiņiem gariem gadiem. Vienīgi tava mīlestība paglāba mani no šī lāsta. Vēl viena diena, un es uz visiem laikiem būtu brīvs. Bet tagad es esmu pārkāpis norunu un mums būs jāšķiras uz septiņiem gadiem. Es atkal pārvērtīšos par zvēru un klīdīšu nezin kur bez atdusas un pajumtes… Bet tu paliksi šeit viena.

—    Nē, tā nebūs, — Mariona iebilda. — Ja reiz esmu vainīga pie tavas nelaimes, es no tevis nešķiršos. Kurp dosies tu, turp arī es!

—   Tātad tu nepametīsi mani? — vīrs nopriecājās.

—    Neparko nepametīšu, mīļais!

Viņi atstāja grezno māju un devās svešumā. Ilgi viņi klīda pa plašo pasauli, līdz kādu dienu mežā apmaldījās un pazaudēja viens otru. Mariona palika viena pati.

Paraudāja, pabēdājās kādu laiku, tad, nospriedusi, ka asaras neko nepalīdzēs, devās meklēt savu vīru. Bet viņai nebija lemts to atrast. Kā redzams, ari tas bija ļaunā burvja pirksts.

Tā pagāja septiņi gari gadi, un pienāca laiks, kad Marionas vīrs atkal varēja pārvērsties par cilvēku. Varēja, taču ar vienu noteikumu: tiklīdz viņš atkal kļūs par cilvēku, tai pašā mirklī pilnīgi aizmirsīs savu sievu Marionu, itin kā nekad viņu nebūtu pazinis, — tāda bija ļaunā burvja atriebība.

_ Mariona, meklēdama vīru, reiz ieklīda akmeņainā tuksnesī. Tālumā slējās nepieejama klinšu krauja. Mariona uzkāpa tās pašā virsotnē un ieraudzīja tur lielu, drūmu pili. Tā bija Četru Vēju pils.

—   Brīvie vēji! — Viņa izmisumā izstiepa pret tiem rokas. — Jūs visur brāžat un visu redzat. Pasakiet man — kā izkļūt no tuksneša?

—   Bet kurp tu dodies, Mariona? — viņai pajautāja vējš, ko sauca par Mistrālu.

—    Es gribu atrast savu vīru, labais Mistrāl.

—   Labi, es parādīšu tev ceļu. Seko man!

Septiņas dienas un septiņas naktis Mariona skrēja līdzi Mistrālam, līdz astotajā dienā vējš pierima un sacīja viņai:

—   Vai redzi tālumā būdiņu? Tajā dzīvo pasaulē labākā burve. Ej pie viņas, viņa tev palīdzēs sameklēt vīru.

—   Paldies tev, labais Mistrāl! — Mariona viņam zemu palocījās un gāja uz būdiņu, kas vīdēja tālumā.

Aiz noguruma tik tikko turēdamās kājās, viņa aizvilkās līdz būdiņai un pieklauvēja pie loga. Uz sliekšņa iznāca labā burve, paņēma Marionu zem rokas un ieveda istabā. Atpūtusies un iebaudījusi cienastu, Mariona izstāstīja burvei savu dzīves stāstu: kā viņa kjuvusi par sievu atbaidošam briesmonim, kā šis briesmonis pārvērties par daiļu jaunekli un kā viņa savas vainas dēļ pazaudējusi mīļoto vīru.

Labā burve pažēloja Marionu un deva viņai šādu padomu:

—   Es zinu, ka tavs vīrs dzīvo kādā pilsētā. Līdz tai pilsētai jāiet septiņas dienas un septiņas naktis. Tikai viņš ir aizmirsis tevi un taisās precēties ar kādu jaunavu. Tā ļaunais burvis viņu nobūris. Taču nebēdā, es palīdzēšu tev. Te būs persika un mandeles kauliņi un apaļš riekstiņš. Glabā tos kā acuraugu, jo tie palīdzēs tev atgūt vīru. Bet tagad atpūties mazliet un dodies ce)ā.

Pēc septiņām dienām un septiņām naktīm Mariona ieradās tai pašā pilsētā, par ko bija stāstījusi labā burve. Seit viņa iepazinās ar kādu pļāpīgu sievieti un uzzināja no viņas, ka pilsētā nesen ieradies skaists svešzemnieks un ka drīz vien viņam uzradusies arī līgava. Gluži glīta, tikai ]aunas dabas, skaudīga un ļoti mantkārīga. Mariona uzzināja arī to, ka kāzas noliktas tieši pēc trim dienām.

Nākamajā dienā Mariona aizgāja uz līgavas mājām un, kad tā iznāca uz sliekšņa, steidzīgi pāršķēla persika kauliņu. Tūda]

notika brīnums: no kauliņa izbrauca sudraba kariete ar diviem baltiem kumeļiem priekšā. Ieraudzījusi lepno karieti, līgava iekāroja to sev. Viņa piegāja pie jaunās sievietes un vaicāja:

—    Vai nepārdosi man savu karieti un kumeļus?

Mariona viņai atbildēja:

—              Nē, karieti es nepārdodu ne par kādu naudu, varu vienīgi uzdāvināt to kā atlīdzību par pakalpojumu.

—    Kādu pakalpojumu lai tev izdaru?

—   Atļaujiet man pavadīt nakti pie jūsu līgavaiņa gultas.

—           To gan nel Man nav vajadzīga tava kariete! Bez tam tā man ne sevišķi patīk.

Un līgava dzīrās jau doties prom, taču māte viņu aizkavēja:

—            Ko tu dari, meitiņ! Vai tad var palaist garām tādu izdevību? Lai pasēž vienu nakti pie tava līgavaiņa gultas, bet mēs iebērsim viņam dzēriena glāzē miegazāles, un viņš neko nezinās.

Padomājusi kādu brīdi, līgava piekrita.

Vēlu vakarā kalps atnesa līgavainim dzērienu ar miegazālēm. Līgavainis izdzēra un tūdaļ aizmiga. Tikai pēc tam viņa guļamistabā ieveda jauno sievieti.

Mariona apsēdās pie vīra gultas un sāka viņam stāstīt par visām savām bēdām un nedienām. Taču, apjautusi, ka velti pūlas, viņa sauca vīru vārdā, modināja viņu, purināja… Viss veltīgi. Tā viņa pavadīja nakti, mirkdama vienās asarās, bet no rīta, tiklīdz uzausa gaisma, viņu padzina uz ielas.

Un tomēr dienā Mariona atkal atnāca pie līgavas mājas un, kad tā devās pastaigāties, pārsita ar akmeni mandeles kauliņu: viņai rokās tūdaļ uzradās grezna kāzu kleita. Ieraudzījusi skaisto kleitu, līgava gribēja to nopirkt.

—   Cik tu prasi par šo kleitu?

Mariona viņai atbildēja tāpat kā iepriekšējā reizē:

—            Kleitu es nepārdodu ne par kādu naudu, varu vienīgi to uzdāvināt kā atlīdzību par pakalpojumu.

—    Kādu pakalpojumu lai tev izdaru?

—   Atļaujiet man pavadīt nakti pie jūsu līgavaiņa gultas.

—   Atkal tu mal savu maļamol — līgava apskaitās un dzirās jau doties tālāk, kad māte viņu apstādināja un iečukstēja viņai ausī:

—    Tādu izdevību laist garām nedrīkst, vai tev prāts, meitiņ! Ne pirkta, ne apmaksāta, bet kleita tava.

Līgava piekrita ari šoreiz.

Un notika viss tāpat kā iepriekšējā vakarā: līgavainis izdzēra miegazāles un aizmiga. Mariona tā ari neuzmodināja viņu, tikai lēja visu nakti gaužas asaras un sauca:

—    Pamosties no ciešā miega, paraugies uz mani!… Varbūt nekad vairs neredzēsimies… Pasaki kaut vārdiņu!

Taču vīrs viņu nedzirdēja, un, tiklīdz uzausa gaisma, Ma* rionu izvadīja laukā pa durvīm.

Tomēr dienā viņa atkal atnāca, un, tiklīdz līgava devās pastaigāties, Mariona pāršķēla pēdējo riekstiņu un izņēma no tā zelta važiņu, auskarus un rokassprādzi, sētiņ nosētu ar briljantiem. Kad līgava ieraudzīja visu šo krāšņumu, viņai aiz iekāres iemirdzējās acis. Viņa metās pie Marionas un lūgtin lūdzās: «Pārdod man šīs briljanta rotas!» Bet ari šoreiz viņa saņēma to pašu atbildi — rotas nav pārdodamas, tikai apmaināmas. Un līgava piekrita, apmainīja savu līgavaini pret auskariem un rokassprādzi ar akmentiņiem.

Tai pašā laikā, kad līgava tirgojās ar Marionu, pie līgavaiņa pienāca vecais kalpotājs un klusītēm viņam pateica:

—     Vai zināt, cienītais kungs, ka katru nakti jūsu guļamistabā tiek atvesta kāda jauna sieviete? Cauru nakti viņa sēž pie jūsu gultas, rūgti raud un lūdz jums kaut ko. Bet jūs guļat ■ciešā miegā un neko nedzirdat, jo jūsu dzērienam piebērtas klāt miegazāles.

—    Paldies, draugs, ka pastāstīji, — līgavainis sacīja un iegrima dzijās domās.

«Jūtu, ka te notiek tumšas lietas,» viņš nosprieda un apņēmās pats visu izdibināt. Kad vēlu vakarā viņam atnesa dzērienu, viņš pavēlēja kalpotājiem:

—    Nolieciet glāzi uz galdiņa! Pašreiz nav va|as, izdzeršu vēlāk.

Taču miega dzērienu viņš nedzēra, bet izlēja laukā pa logu, tad apgūlās gultā un izlikās, ka ir cieši aizmidzis. Pēc īsa brīža guļamistabā ieveda jaunu sievieti. Viņa apsēdās pie gultas un sāka liet asaras, atcerēties kādreizējās laimīgās dienas… Līgavainis klausījās jaunās sievietes vārdos, klausījās un pēkšņi visu atcerējās. Tā taču ir viņa mī|otā sieva Marional Viņš izlēca no gultas un piek|āva viņu pie krūtīm. Bet no rīta viņš vispirms devās uz līgavas māju un palūdza māti un meitu iznākt pie viņa. Kad abas bija iznākušas, viņš sacīja tām:

—   Cienītās, man ir vajadzīgs jūsu padoms. Ja jūs, teiksim, būtu pasūtījušas lādītei nozaudētās atslēgas vietā jaunu atslēgu, bet pēc tam atrastos vecā atslēga, ar kuru atslēgu jūs slēgtu lādīti: ar veco vai jauno?

—    Protams, ar veco, — māte un meita reizē atbildēja.

—   Arī es tāpat domājul Bet tagad klausieties! Pirms septiņiem gadiem man bija mī|ota sieva, bet (auna likteņa dē| es to pazaudēju un tikai tagad atradu. Te viņa ir, mana sieva!

Un viņš rādīja uz Marionu. Māte un meita muti vien ieplēta aiz brīnumiem: viņām nebija ko teikt. Bet Mariona ar vīru atgriezās savā meža mājā un dzīvoja'tur ilgi un laimīgi. Es pats ciemojos pie viņiem un iepazinos ar lādzīgo malkas cirtēju. Viņš iemācīja man kokus gāzt un malku skaldīt. Ja neticat, atnāciet, ari jums iemācīšu!

ZIBEŅZELLIS

Senos laikos kādā mazā ciemā dzīvoja nabadzīga atraitne. Viņa dzīvoja kopā ar dēlu, kuram bija vai nu trīspadsmit, vai arī piecpadsmit gadu. Viņš palīdzēja mātei lauku darbos, bet strādāja, jāatzīstas, pa roku galam.

Kādu dienu māte sacīja dēlam:

—    Dēliņ, tev vajadzētu strādāt čaklāk, cilvēki vēl sāks daudzināt tevi par slaistu.

—    Es neesmu nekāds slaists, māmiņ. Man tikai prāts nesas uz citiem darbiem.

—    Uz kādiem tad?

—    Sākumā es būšu jokdaris — zibeņzellis. Kā redzams, par tādu esmu piedzimis.

—   Kas tu būsi? Kāds zellis?

—       Nu, zibeņzellis… Man ļoti gribas izjokot visus mūsu bagātniekus.

—       Vai dieniņ! — Atraitne sasita plaukstas. — Tūlīt steigšos uz baznīcu un palūgšu padomu dievam tam kungam.

Pateikusi to, viņa patiesi devās uz baznīcu. Un arī viņas dēliņš, velti laiku netērēdams, joza uz baznīcu, tikai pa citu ceļu. Viņš atskrēja pirmais, noslēpās aiz altāra un sāka gaidīt māti. Pēc kāda laiciņa arī atraitne pienāca pie altāra. Pienāca, nometās ceļos un griezās ar lūgšanu pie dieva:

—      Pasaki man, mīļo dieviņ, — par ko jākļūst manam dēliņam?

—   Par jokdari — zibeņzelli, — atskanēja no altāra.

Atraitne neticēja savām ausīm, pārjautāja vēlreiz un saņēma tādu pašu atbildi. Lai arī viņa gaužām brīnījās, tomēr dievam neko pretī neteica un, pieskārusies ar pieri akmens plāksnēm, nočukstēja:

—   Paldies tev, mīļo dieviņ, par padomu!

Pēc tam piecēlās kājās un devās uz mājām, klusi čukstēdama:

—   Vai dieviņ, vai dieviņ, par jokdari un vēl par zibeņzelli!

Kamēr māte lēnām gāja pa ceļu, dēls aizsteidzās viņai

priekšā un, sagaidījis māti uz mājas sliekšņa, jautāja, itin kā nekas nebūtu noticis:

—   Nu, māmiņ? Ko pateica dievs tas kungs?

—      Ak, dēliņ, labāk nevaicā! Viņš pateica, ka tev jākļūst par zibeņzelli.

—      Pilnīgi pareizi… Arī es tā domāju. Šodien pat ķeršos pie darba.

Un atraitnes dēls patiešām ķērās pie darba.

Netālu no viņu būdiņas dzīvoja kāds bagāts un mantkārīgs saimnieks. Zeņķis ielavījās viņa mājas pagalmā, saķēra visas viņa vistas un paslēpa tās mežā.

No rīta bagātnieks iebruka atraitnes būdiņā un sāka kliegt:

—      Tavs dēliņš nozadzis visas manas vistas! Neviens cits to nevarēja izdarīt!

—   Ak vai… ak vai… ak vai…

—          Nav ko vaimanāt. Pasaukšu žandarmus, tad dabūsiet trūkties!

—          2andarmus? To gan ne, žandarmiem te nav ko darīt. Mans dēls nav nekāds zaglis, bet jokdaris — zibeņzellis. Ielāgojiet!

—          Ko? — Bagātnieks aiz brīnumiem iepleta acis. — Zibeņzellis? Ja tā, lai pamēģina naktī izvest no staļļa manus zirgus. Tad redzēsim, kāds viņš zibeņzellis.

—   Labi, kaimiņ, es pateikšu to viņam.

Atnācis mājās, bagātnieks ataicināja pie sevis trīs zirgu puišus un sacīja viņiem:

—          Šovakar dodieties uz stalli, kāpiet mugurā maniem zirgiem un sēdiet tā visu nakti! Un nedomājiet kāpt zemē! Tad nekāds zibeņzellis zirgus neaizvedīs.

Vakarā puiši uzlēca saimnieka zirgiem mugurā un klausās: vai nezogas jau zibeņzellis? Viņi ilgi tā sēdēja, bet neko nevarēja saklausīt. Visapkārt valdīja klusums, vienīgi suņi rēja. Pēkšņi ap pusnakti turpat blakus atskanēja jautra balss:

—   Ei, puiši, ko jūs šeit stallī darāt?

—           A, tas esi tu! — iztrūcinātie puiši nopriecājās, pazinuši atraitnes dēlu. — Saimnieks lika mums uzmanīt zirgus, lai neatnāk nez kāds tur zibeņzellis un neaizved tos prom.

—           Ha-ha-ha! — atraitnes dēls iesmējās. — Derētu šo zibeņzelli redzēt!

—   Ja gribi redzēt, paliec ar mums.

—   Kāpēc ne, pasēdēšu arī… Man nav nekur jāsteidzas.

Un zeņķis palika. Pasēdēja kādu laiciņu, saldi nožāvājās

un sacīja puišiem:

—           Miegs nāk virsū kā mākonis, un garlaicīgi ari šeit, aiziešu nodzerties ūdentiņu un pie reizes arī jums atnesīšu.

Atraitnes dēls izgāja no staļļa un drīz vien atnesa blašķi ar ūdeni — nevis parastu, bet miega ūdeni.

—            Iedzeriet, draugi, citādi aiz bezdarbības no tiesas aizmigsiet.

Puiši iedzēra ūdeni un tūdaļ aizmiga. Bet zibeņzellis tos uzmanīgi nocēla no segliem un apguldīja salmos. Pēc tam izveda zirgus no staļļa un paslēpa mežā: lai nu pameklē saimnieks savus zirgus.

No rīta, kad zeņķis vēl bija mežā, pie atraitnes atkal pārskaities atskrēja bagātnieks.

—   Tavs dēliņš aizveda naktī no staļļa manus zirgus! Izsaukšu žandarmus, lai ietupina viņu cietumā!

—   Es jau viņdien jums teicu, ka žandarmiem te nav ko darīt, jo mans dēliņš nav nekāds zaglis, bet jokdaris — zibeņzellis. Turklāt jūs pats gribējāt viņu pārbaudīt. Vai esat aizmirsis?

—   Tiesa kas tiesa… Nu labi. Ja jau viņš ir zibeņzellis, lai parāda savu māku vēlreiz — lai paņem palagu no gultas, kurā es guļu.

Atraitne pateica dēlam, ko bagātnieks bija vēlējis. Dēls pasmaidīja un sacīja:

—    Labi.

yakarā viņš pagatavoja no salmiem lelli cilvēka augumā, pieseja pie tās garu virvi, bet naktī, uzrāpies uz bagātnieka mājas jumta, ielaida salmu lelli skurstenī. Pats noslēpās aiz majas un sāka raustīt lelli aiz virves.

Salmu lelle čaukstinājās skurstenī. Bagātnieks izdzirda troksni un nodomāja, ka zibeņzellis lien iekšā pa skursteni. Viņš paķēra bisi un blieza no tās skurstenī.

Bah!… Lode pārcirta virvi, un salmu lelle iekrita tieši virtuves pavardā. Bagātnieks metās laukā no guļamistabas un pieskrēja pie pavarda.

—    Beidzot tu man esi rokā, blēdi! Beidzot tu man esi rokā, zibeņzelli! — bagātnieks sauca pilnā kaklā.

Pēc tam, ieraudzījis pavardā salmu lelli, gandrīz vai pārsprāga aiz dusmām. Bet, kamēr bagātnieks virtuvē ņēmās ap salmu lelli, viltīgais zeņķis ierāpās guļamistabā pa logu, paķēra palagu un vienā mirklī bija prom.

Bagātnieks atgriezās guļamistabā, uzmeta skatienu gultai un aiz pārsteiguma palika vaļēju muti: no palaga nebija ne vēsts.

Un vēl man jāsaka jums, ka bagātajam saimniekam bija brālis, turklāt nevis prastu ļaužu, bet pats mācītāja kungs. Starp citu, jūs droši vien zināt, ka šie dvēseļu gani ir krietni gudrāki par savām avīm.

Un, rau, kad bagātnieks viņam izstāstīja par atraitnes dēla nedarbiem, mācītājs nevarēja vien nobrīnīties, .gardi izsmējās

un, būdams pārgalvīgas dabas, tūdaļ lika pateikt zibeņzellim, lai viņš pamēģina nočiept viņam naudu.

—  Tā arī pasaki! — mācītājs vairākas reizes piekodināja brālim. — Un brīdini viņu: ja Šis numurs viņam neizdosies, viņš dabūs pamatīgu sutu.

— Labi, pateikšu, — bagātnieks apsolīja un tai pašā vakarā pateica zeņķim, ko mācītājs bija vēlējis.

—  Gan redzēsim… Rīts gudrāks par vakaru, — atraitnes dēls noteica un likās gulēt.

Nākamajā dienā mācītājs atnāca uz baznīcu, lai noturētu rīta dievkalpojumu.

Bet atraitnes dēls jau pirms dievkalpojuma noslēpās aiz altāra — labi, ka baznīcā bija maz dievlūdzēju, — un, tiklīdz mācītājs sāka dievkalpojumu, nočukstēja bargā balsī:

—    Ja tu neatdosi savus ietaupījumus man, dievam tam kungam, tad tiksi nolādēts un padzīts no garīdznieku kārtas!

—    Dievs kungs! — Mācītājs sastinga aiz bailēm. —■ Ja tu tā vēlies, es tūdaļ aizskriešu uz māju pēc saviem ietaupījumiem.

Un mācītāja kungs no tiesas aizskrēja uz mājām. Taču nemanīja, ka viņam pa pēdām sekoja arī atraitnes dēls.

Zeņķis pielavījās pie mācītāja mājas, pielika ausi pie durvīm un izdzirda, kā kalpone jautā savam kungam:

—    Kas jums noticis, svētais tēvs? Ko jūs darāt?

—    Atstājies no manis, nešķīstā! Dievs kungs dāvājis man savu svētību! Tāpēc es atdodu viņam visu savu naudu.

—    Kā tad tā — atdodat visu naudu? Bet man? Jūs esat man parādā par veselu mēnesi.

—    Neraizējies, zem gultas maisa man paslēpti vēl simt zelta ekiji.

«Tā gan, redz, kāds blēdis!» atraitnes dēls nodomāja, noklausījies viņu sarunu. «Pielūko!»

Uzzinājis, kas viņam bija jāuzzina, atraitnes dēls aizjoza atkal uz baznīcu, paslēpās aiz altāra un sāka gaidīt mācītāju. Drīz vien mācītājs atnāca, nolika uz altāra cieši piebāztu zuteni ar zelta ekijiem un klusi sacīja:

—    Te būs mana nauda. Dievs kungs, pieņem to no tīras sirds un dāvā man debesu valstību!

Mācītājs pazemīgi nolieca galvu un pēkšņi izdzirda:

—    Ak tu, grēka dvēsele! Nolēmi daļu naudas no manis noslēpt? Tev zem gultas maisa noslēpti vēl simt ekiji.

—    O, debesu tēvs! — Mācītājs noslīga ceļos. — Pavisam biju piemirsis par tiem. Nudien, nekas nav noslēpjams tavai visuredzošai acij.

Tā mācītāja kungam bija vien jāaizskrien vēlreiz uz mājām un jāatnes «aizmirstie» simt ekiji. Bet, kamēr viņš skrēja turp un atpakaļ, zeņķis līdzās zutenim ar zelta naudu nolika otru maisu, lielu un izturīgu, un, tiklīdz mācītājs bija atnesis noslēptos simt ekijus, viņš sacīja dobjā balsī:

—   Tu pareizi rīkojies, mans dēls! Kā atlīdzību par to aiznesīšu tevi dzīvu uz debesīm. Lien maisā ar galvu pa priekšu!

Mācītājs priecīgs ielīda maisā, bet zeņķis ielika naudu sev kabatā, cieši jo cieši aizsēja maisam galu, pārmeta maisu pār plecu un devās ce]ā.

Pa ce]am mācītājs saka:

—            Vai nevarētu uzmanīgāk? Tā tu, dievs kungs, apdauzīsi man visus sānus.

—           Pacieties, mans dēlsl Nevis pastaigā tu dodies, bet gan uz paradīzi. Ceļš ir grūts un grubuļains.

Zibeņzellis aizstiepa maisu uz bagātā saimnieka vistu kūti, nolika zemē pie durvīm un piekodināja:

—            Kad dzirdēsi durvis veramies vaļā, kliedz, cik skaļi vien vari: «Es esmu debesīsl Es esmu debesīs!»

Pateicis to, zeņķis nolika zemē naudas zuteni — lūk, kādi mēs esam! — un smiedamies devās uz mājām.

Bet nabaga mācītājs cauru nakti klausījās baložu dūdošanā zem vistu kūts jumta un laiku pa laikam svētlaimīgi nopūtās:

—            Ak, žēlīgais dievs, ak, žēlīgais dievs, es dzirdu, kā debesīs tērzē eņģeļil

Agri no rīta bagātais saimnieks atvēra vistu kūts durvis, bet viņa brālis skaļi iekliedzās:

—    Es esmu debesīs! Es esmu debesīsl

Bagātnieks aiz brīnumiem izvalbīja acis, ieplēta muti un palika kā zemē iemiets.

Tikmēr uz vistu kūti atsteidzās ļaudis, bet mācītājs visu laiku kliedz un kliedz:

—    Es esmu debesīs! Es esmu debesīs!

Zemnieki atsēja maisu vaļā un gadrīz vai pārsprāga aiz smiekliem: no maisa izlīda pats mācītāja kungs. Mācītājs skatās uz visām pusēm un neko nesaprot. Bet, kad aptvēra, pakampa savu naudas zuteni un, jautru smieklu pavadīts, aizlikās uz mājām.

Redzat nu, kādu joku izspēlēja viltīgais zeņķis. Un to viņš nedarīja naudas dēļ — tā viņam nebija vajadzīga. Viņš tikai gribēja parādīt mācītājam un viņa brālim, kurš no viņiem ir lielāks muļķis. Un parādīja arī. Nudien, īsts zibeņzellis! Viss manī atsities.

«AITU KOMANDIERIS

Viņu sauca par Zaķu Gurķīti. Un ļaudis bija viņu tā iesaukuši nevis skanīga vārda pēc, bet gan tāpēc, ka viņš kopš agras bērnības bija radis gurķoties. Viņam patika sēdēt bez darba un tukšus salmus kult.

Kad zēns paaugās, vecāki, būdami bagāti cilvēki, sūtīja viņu skolā, lai pieņemas prātā un gudrībā. Bet skolā viņam nepatika, jo tur vajadzēja mācīties, nevis lāpīt slinkumu.

—              Kam man vajadzīga šī skola, — Zaks sacīja biedriem.

—    To vien zini kā kvernēt pie grāmatām un lauzīt galvu! Arī bez mācīšanās es nepazudīšu. Atradīšu kādu vieglāku darbiņu un dzīvošu cepuri kuldams.

Vārdu sakot, viņš nolēma no skolas aizbēgt. Un ko jūs domājat? Aizbēga ari. Uzzinājis par viņa aplamo soli, tēvs pašūpoja galvu un sacīja:

—    Kā redzams, gudrība viņam ir lieka nasta. Nu pielūko, resgali! Kad atgriezīsies mājās, dabūsi mācību!

Taču Žaks mājās neatgriezās, bet devās, kurp deguns rāda. Drīz viņš ieraudzīja lielas lauku mājas. Sameklēja saimnieku un piedāvāja viņam savus pakalpojumus: vai nevajag, sak, strādnieka? Saimnieks nopētīja Zaķu no galvas līdz kājām un sacīja:

—    Lai notiek, pieņemšu tevi par aitu ganu. Vai tiksi galā?

—     Kas tur ko netikt, nav pirmā reize, — Zaks sameloja. Norunājuši visu, viņi sita saujā, un Žaks Gurķītis sāka ganīt aitas. Darbiņš patiesi nebija grūts, turklāt gans aitas neko daudz nepieskatīja. Izdzen ganāmpulku pļavā, bet pats atlaižas zaļā zālītē un novārtās tur līdz vakaram… Tā aizritēja diena pēc dienas.

Reiz Zaks sagudroja uztaisīt stabuli, lai vieglāk varētu sasaukt kopā aitas. Viņš nogrieza kārkla zaru, izgrieza mizā caurumiņus, nomauca stabuli, un, tiklīdz sāka stabulēt, visas aitas atskrēja pie viņa. Zaks nosmējās par paklausīgajām aitām, un pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma: vai nevarētu aitas izdresēt kā zaldātus? Lai viņas prastu soļot, sastāties ierindā, stāvēt miera stājā — vārdu sakot, lai viņas darītu visu to, ko māca jauniesauktajiem zaldātiem.

Nākamajā rītā viņš paņēma Ildzi no mājām divdesmit pavadiņas un, atnācis uz p|avu, izraudzījās divdesmit aitas, piesēja katru pie koka, lai neaizbēgtu, un nostādīja vienā rindā. Pēc tam, pārlaidis tām bargu skatienu, uzbļāva:

—   Mierā 1

Aitas blenza uz savu ganu un sastinga kā zemē iemietas. «Tās tik ir aitas! Zaldāti kas zaldāti!» Zaks nopriecājās un tūdaļ izkliedza nākamo komandu:

—    Līdzināties!

Aitas tikai stāvēja un blenza uz viņu, itin kā nekā nebūtu dzirdējušas. Tad Zaks piegāja pie pirmās aitas un, satvēris aitas galvu savās stiprajās rokās, pagrieza to pa labi. Aita palika stāvam ar puspagrieztu galvu, un Zaks atkal bija apmierināts.

—    Vareni  Tā tik ir gudriniece!

Pēc tam pienāca kārta otrai aitai, pēc tam trešai, ceturtai…

—    Tagad viss kārtībā! — Zaks iesaucās, norausdams no pieres sviedrus. — Tagad mācīsimies jaunu komandu! — Un nokremšļojies iesaucās komandiera balsī: — Ei, aitas, klausiet manu komandu! Līdzināties!…

Visu rīta cēlienu pļavā skanēja kareivīgas komandas «Mierā!», «Līdzināties!», «Mierā!». Un, lai cik savādi jums liktos, aitas klausīja savu komandieri.

—    Lieliski, aitas! Lieliski, aitas! — Zaks viņas uzteica.

Apmācījis pirmās aitas, Zaks atraisīja tās no koka un palaida ganīties. Bet viņu vietā izraudzījās jaunas. Un tā joprojām: apmāca, atlaiž, jaunas iesauc…

Veselu nedēļu Zaks slīpēja savu komandiera māku un beigu beigās panāca, ka aitas klausīja viņam uz vārda. Tad arī apkārtējie zemnieki iesauca viņu par «aitu komandieri». Zaks par šādu iesauku neļaunojās. Vēl vairāk, viņš lepojās ar to. «Vareni!» viņš prātoja. «Lai komandētu, nav vajadzīgas ne sevišķas pūles, ne sevišķa gudrība. Sēdi paēnā zem koka un nokliedz komandas. Kā redzams, esmu dzimis komandieris…»

Un tad atgadījās kāds notikums, kas pārvērta visu viņa bezrūpīgo dzīvi.

Kādu dienu pjavā iemaldījās strēlnieku komandieris. Ieraudzījis Zaķu cītīgi komandējam aitas, viņš piejāja tam klāt un vaicāja:

—    Vai tu pats, draudziņ, tik labi iedresēji savas aitas?

—    Protams. Kas tad ir?

—   Kas ir? Tu tak esi dzimis komandieris! Vai gribi dienēt armijā?

—   Kā nu nel — Zaks nopriecājās. — Es jau sen par to domāju.

—   Ja tā, tad tev jākļūst par zaldātu, — komandieris pasmaidīja un pateica Zakam, kur viņam jāierodas.

Zaks pamāja ar galvu — ieradīšos, sak, noteikti ieradīšos, bet savā prātā nodomāja: «Ja jau ar aitām es tieku galā, tad ar zaldātiem tikt galā man būs tīrais nieks.»

Zaks ieradās pie zaldātu vervētāja, bet tas viņam jautā:

—    Vai gadījumā tu neesi tas pats «aitu komandieris»?

—    Protams, tas pats.

—   Paraksti līgumu, ka apņemies nokalpot armijā piecus gadus.

Zaks Gurķītis parakstīja papīru, un viņu paņēma zaldātos uz veseliem pieciem gadiem.

—   Tagad tu neesi nekāds nožēlojams gans, bet gan brašs karavīrs! — vervētājs viņam svinīgi sacīja. — Ei, puiši, izsniedziet zaldātam Žakam mundieri un vediet uz kazarmām!

Tā Zaks Gurķītis kļuva par zaldātu strēlnieku pulkā.

Pirmajā dienā kopā ar citiem jauniesauktajiem viņu sāka apmācīt, kā jācīnās kaujas ierindā. Zakam patika šīs nodarbības — jautri un kaulus ari nelauž. Vienīgi pēc mācībām bija jādara apnicīgs darbs — jātīra šautene, mundieris un zābaki. Bet tīrīt un spodrināt Zakam briesmīgi nepatika. Daudz labāk vārtīties kaut kur zālītē un sildīties saulītē. Nepagāja ne nedēļa, kad Zaķa šautene jau bija sarūsējusi, mundieris vienos traipos, bet zābaki no melniem pārvērtušies par rūsganiem. To redzēdams, komandieris sacīja:

—             Ielāgo, Zak: ja mundieri un ieroci nesavedīsi kārtībā, ietupināšu karceri. To atceries reizi par visām reizēmI Komandiera vārdus Zaks palaida gar ausīm.

—          Liela man vajadzība! — viņš dižojās biedru priekšā.

—  Es tāpat kļūšu par komandierili

Skaidra lieta, nākamajā dienā viņš jau sēdēja karcerī. Pie maizes un ūdens.

Tikai pēc nedēļas viņu izlaida laukā. Nabadziņš bija gluži novājējis, vēders ierāvies, vaigi iekrituši. Kad Zaks pārradās kazarmā, biedri viņam sacīja:

—          Paklau, Zak, nu gan tev jāiztīra šautene — galīgi aprepējusi.

—          Pie velna! Man nepatīk šāds darbs. Tiklīdz sāku strādāt, uzreiz pārņem slinkums.

—          Kas zina, priekšdienās varbūt arī varēsi komandēt. Bel tagad iedod mums naudiņu, un mēs iztīrīsim tavu šauteni.

2aks jau nopriecājās, bet tad attapās, ka viņam kabata pilnīgi tukša. Kāds no zaldātiem pamanīja viņa apmulsumu un pavaicāja:

—   Vai tiešām tev nav ne plika graša?

—   Padomā pats, kur lai es ņemtu naudu!

—          Bet vecāki tev ir? Vai viņi ir bagāti vai pliki kā baznīcas žurkas?

—   Nauda viņiem turas.

—          Tāds kā jocīgais! Ko tu agrāk klusēji! Vai esi uzrakstījis viņiem, ka dieni armijā?

—   Nē… Es vispār viņiem nerakstu.

—          Tad dari tā: uzraksti vecākiem, ka esi iestājies karadienestā un drīz dabūsi kaprāļa uzplečus, bet, lai atzīmētu šo notikumu, tev vajadzīgi simt franki.

—          Gudra galva! — Zaks sajūsmā iesaucās un, uzsitis biedram uz pleca, aizsteidzās rakstīt savā mūžā pirmo vēstuli.

Pats par sevi saprotams, Zaķa tēvs bija liels patriots un bezgala mīlēja armiju. Tāpēc, saņēmis no dēla patīkamo vēsti, vecais vīrs aiz prieka apraudājās, nosūtīja viņam simt franku un sacīja sievai:

Redzi nu, mūsu 2aks, kā liekas, nācis pie prāta un sācis izsisties ļaudīs. Lai ari liktenis uzsūtījis viņam slinkumu, viņš tomēr ticis ar to galā.

Drīz vien 2aks saņēma tēva sūtīto naudu un bagātīgi pacienāja biedrus. Tagad viņa šautene vienmēr bija iztīrīta, mundieris izgludināts, zābaki laistīt laistījās…

Bet jaukās dieniņas drīz beidzās. Nauda izkusa kā sniegs pavasara saulītē. Un 2aks atkal staigāja netīrs, viņa šautene un zobens pārklājās ar rūsu… Tāpēc nav ko brīnīties, ka arī šoreiz sods viņam nepagāja secen: veselu nedēļu bija jāpavada karcerī. Bet, kad viņš atgriezās kazarmā, draugi viņu atkal sāka mudināt:

—Aizsūti tēvam vēstuli, itin kā tu būtu dabūjis seržanta uzplečus, un palūdz viņam divsimt franku. Kas zina, varbūt tu patiesi no «aitu komandiera» kļūsi par īstu komandieri.

Arī šoreiz tēvs neatteica un atsūtīja dēlam naudu. Un atkal 2aks dzīvoja zaļi, gan šautene viņam spīdēja kā spogulis, gan mundieris izskatījās kā jauns… Taču visam reiz pienāk gals. Tāpat notika ari ar 2aku: drīz vien viņam kabatā vairs bija tikai viena vienīga monēta. 2aks Gurķītis kļuva domīgs, tomēr pie prāta tik un tā nenāca. Bet draugi atkal viņu mudina:

—   Uzraksti, 2ak, tēvam, itin kā tevi sūta mācīties uz virsnieku skolu un tāpēc tev vajag tūkstoš franku.

2aks ļāvās pierunāties un uzrakstīja tēvam. Un tavu brīnumu: drīz vien prasītā nauda bija klāt. Droši vien tāpēc, ka tēvs ļoti lepojās ar dēla straujajiem panākumiem.

Tā tas ari turpinājās labu laiku: no seržanta 2aks uzdienēja par apakšvirsnieku, no apakšvirsnieka par leitnantu, bet, kad tika līdz kapteinim, pieprasīja no tēva veselus desmit tūkstošus franku.

—    Ohol Mans dēliņš uzdienējis par kapteini! — vecais vīrs nopriecājās, saņēmis no 2aka tādu vēsti. — Ek, došu viņam desmit tūkstošus, tikai šoreiz naudu aizvedīšu pats un pie reizes apraudzīšu viņu.

Vecais vīrs atbrauca uz pilsētu, kur dienēja viņa dēls, uzmeklēja kazarmu un palūdza dieniniekam izsaukt kapteini 2aku. Dieninieks brīnījās:

—    Mūsu bataljonā šāda kapteiņa nav, tēvocīt.

—    Kā tad nav, ja viņš pats atrakstīja man, ka dabūjis kapteiņa uzplečus! — Vecais vīrs sašuta.

—  Tu kaut ko jauc, tēvocīt. Pie mums nav tāda kapteiņa. Tiesa, Zaks ir, bet viņš nav nekāds kapteinis, tikai vienkāršs zaldāts un tas pats nekur liekams. Ne velti viņš iesaukts par «aitu komandieri». Pašreiz viņš tup karcerī.

—   Tu saki — «aitu komandieris»? Par ko tad tā?

—  Tāpēc ka… — Un dieninieks izstāstīja vecajam vīram notikumu ar nelaimīgajām aitām, par ko ne vienreiz vien bija uzjautrinājies viss bataljons.

—   Hm… savādi… — vecais vīrs domīgi noteica. — Vai tu, zaldātiņ, neaizvestu mani pie 2aka?

—  Kāpēc gan ne, — dieninieks bija ar mieru un aizveda veco vīru uz māju, kur karcerī tupēja Zaks.

—  Ei, 2akl — viņš uzsauca. — Te kāds tēvocis jautā pēc tevis.

Zaks palūkojās laukā pa restoto logu un aiz pārsteiguma! vai pamira.

—    Tētiņ!

—   Es, dēliņ, es… Tu uzminēji. Nu, kā klājas kapteinim! zaldāta mundieri? Ak, dēliņ, dēliņ… Kā biji «aitu komandieris», tā ari paliki. Vai kauna tev nemaz nav?

Tēvs pagriezās un aizgāja projām, bet Zaks tā ari palika līdz zināmam laikam sēžam karceri pie maizes un ūdens. Bet^ es ieteiktu viņam padomāt par savu likteni. Varbūt arī viņš pats jau atskārtis, kas viņam darāms?

KĀ ZVĒRI NENOSARGĀJA SAVUS NOSLĒPUMUS

Reiz dzīvoja kopā ar tēvu divi dēli. Vecākais dēls bija redzīgs, bet jaunākais — akls. Kad tēvam pienāca nāves stunda, viņš ataicināja pie sevis vecāko dēlu un sacīja tam:

—    Es mirstu, dēliņ, un neatstāju jums mantojumā neko citu kā vienīgi parādus. Tāpēc es lūdzu tevi, mans dēls, — lai cik grūti tev klātos, nepamet likteņa varā savu aklo brāli.

Vecākais brālis noklausījās tēva novēlējumus un asarām acīs apzvērēja, ka izpildīs aizgājēja pēdējo gribu.

—    Tātad es esmu mierīgs. — Tēvs atviegloti nopūtās, aizvēra acis un nomira.

Brā]i viņu apbedīja, aiznagloja savas nožēlojamās būdas durvis un logus un devās plašajā pasaulē. Kā nekā ļaudis iežēlojās par viņiem un deva gan maizi, gan gaļu, bet dažs arī naudu. Tomēr aklajam no tā bija maz labuma, jo redzīgais brālis izrādījās cietsirdīgs cilvēks un visu labāko pievāca sev.

Nepagāja ilgs laiks, un vecākais brālis pavisam aizmirsa zvērestu, ko bija devis tēvam. Iekrājis mazliet naudas, viņš nolēma tikt vaļā no jaunākā brāļa. Ieveda aklo dziļā mežā un, pateicis, ka drīz atgriezīsies, aizgāja.

Neko nenojauzdams, jaunākais brālis atlaidās zālītē zem koka un cieši aizmiga. Kad viņš pamodās un sāka saukt vecāko brāli, neviens neatsaucās. Ko nu lai dara? Viņš gaidīja, gai

dīja, taču veltīgi. Tad arī nabadziņš saprata, ka brālis viņu pametis un vairs nekad neatgriezīsies. Saprata un sāka rūgti raudāt.

Tikmēr bija iestājusies tumša nakts. Tikai jaunākajam brālim bija vienalga, vai tā ir nakts vai diena: viņš bija akls un nevarēja to redzēt. Te pēkšņi viņš izdzirda zvēra rēcienus un aiz bailēm uzrāpās varena ozola galotnē.

Un tieši laikāl Tiklīdz viņš bija paguvis tur paslēpties, ozola pakājē atskanēja lauvas rēciens. Tūlīt pēc lauvas atnāca vilks, pēc vilka atčāpoja lācis, pēc tam mežacūka, lapsa un beidzot zaķis. Zvēri sasēdās rindā un sāka izvaicāt cits citu par dažādiem jaunumiem.

Pirmais ierunājās lauva:

—   Kur tu biji pazudis, pelēci? Kas tev jauns?

—   0, brāli lauva, es biju tālās zemēs. Un tur uzzināju kādu lielu noslēpumu. Tagad es zinu zāles, kas padara aklu par redzīgu.

—   Kas tās par zālēm? — lauva noprasīja.

—   Gaužām vienkāršas. Ja cilvēks vai zvērs piedzimst akls, viņam jāpieliek pie acīm šā paša ozola miza, un viņš uzreiz iegūs acu gaismu.

—   Zili brīnumi! — Zvēri sarosījās.

—   Brīnums, patiesi brīnums, — lauva piekrita. — Bet arī man ir jaunums ne sliktāks par tavējo. Reiz es klaiņoju pa Franciju un nejauši iemaldījos pilsētā, kur nav ūdens un cilvēki cieš slāpes. Bet nevienam nav ne jausmas, ka pilsētas galvenajā laukumā stāv milzīgs akmens un, ja to paveltu sānis un parakātu tai vietā zemi, tur sāktu urdzēt dzidrs avots. Un tad ūdens pietiku visieml

—   Labs jaunumsl — zvēri ierēcās visi reizē. — Tikai kā lai to izmanto? Kā tu domā, pekaini? — viņi jautāja lācim.

—   To es vēl nezinu, — lācis atbildēja. — Bet paklausieties arī manu jaunumu! Es nupat atgriezos no Truā. Šai pilsētā valda grāfs. Un viņam ir viena vienīga meita. Reiz viņa bija devusies ar draudzenēm pastaigāt, kad pēkšņi no meža izlēcis briesmīgs zvērs. Viņa tā nobijusies, ka nokritusi kā nedzīva zemē. Kopš tā laika viņa sirgst, neceļas no gultas un kļūst ar katru dienu vārgāka. Grāfs saaicinājis visslavenākos ārstus,

bet neviens no tiem nevar viņu izdziedināt. Bet noslēpums vienkāršāks par vienkāršu: no viņas pagalvja jāizvelk za|ā varde. Un viss būs kārtībā! Un tam, kas viņa meitu izdziedinās, grāfs apsolījis jebkuru balvu.

—   Tas tik ir jaunums! — zvēri ielīksmojās. — Derētu mums aiziet uz Truā pilsētu. Tas tik būtu varens guvums!

Zvēri vēl krietnu laiku tērzēja par saviem noslēpumiem, bet, kad uzausa gaisma, izklīda kur kurais. Aklais brālis beidzot nokāpa no koka zemē un tūlīt nogrieza gabaliņu ozola mizas. Paberzēja ar to acis. Un — ak brīnums! — viņš ieraudzīja gan zilās debesis, gan zeltaino sauli, gan za)ās meža tāles, gan vareno ozolu, kura lapotnē bija pa nakti slēpies.

Maigi noglāstījis varenā ozola stumbru, jaunākais brālis laimīgs devās uz pilsētu, kur cilvēki cieta slāpes. Viņš ilgi meklēja šo pilsētu, līdz beigu beigās atrada.

Pilsēta viņš pieklauvēja pie kādas nabadzīgas mājas loga. Pa logu izliecās sirma vecenīte un vaicāja:

—   Ko tu vēlies, labais jaunekli?

—   Paskaidro man, vecmāmiņ, — kas pie jums noticis? Kāpēc pilsētas ielās neredz ne dzīvas dvēseles?

—   O, mūs piemeklējis liels posts, ceļiniek! Pilsētā nav ne lāses ūdens. Plosās briesmīga sērga: cilvēki mirst kā mušas. Nez par kādiem grēkiem liktenis mūs soda?

—   Par kādiem grēkiem, tas man, protams, nav zināms… Bet es varu izglābt jūsu pilsētu no nelaimes.

—   Kas tad būtu jādara? — vecenīte pajautāja.

—   Jāsapulcina pilsētas galvenajā laukumā visi iedzīvotāji, tad es pateikšu, kas jādara.

Vecenīte aizsteidzās pie kaimiņiem, bet tie savukārt pie saviem kaimiņiem, un beidzot visi devās pie tā paša akmens, kas stāvēja pilsētas galvenā laukuma vidū. Visi sparīgi ķērās klāt un pavēla akmeni sāņus. Tad jauneklis palūdza lāpstu, paraka tai vietā, kur bija gulējis akmens, un tai pašā mirklī augšup uzšāvās dzidra ūdens strūkla. Pilsētnieki saskrēja laukumā — cits ar spaini, cits ar toveri, cits ar krūzi — un smēla un nesa uz māju vēso un skaidro ūdeni. Visa pilsēta līksmoja. Un kā iai nelīksmo, ja pilsēta bija izglābta no briesmīgās nelaimes — nu vairs neviens necietīs slāpes.

Bet jauneklis, tiklīdz sāka šļākt ūdens, nemanot nozuda un paslēpās pazīstamās vecenītes būdā. Viņš nebija radis, ka viņu cildina un sumina, un tāpēc jutās pagalam samulsis.

Pilsētnieki ilgi meklēja savu glābēju, līdz beidzot to atrada nabadzīgajā būdiņā. Viņi piedāvāja jauneklim veselu maisu zelta naudas. Jauneklis palūkojās uz maisu, pastūma to ar kāju nost un sacīja:

— Ne jau naudas dēļ devu jums ūdeni, es jutu līdz jūsu nelaimei. Un zelts man nav vajadzīgs. Bet, ja gribat man kaut ko uzdāvināt, tad dāviniet labāk karieti ar sešiem straujiem zirgiem.

Pilsētnieki nevarēja vien nobrīnīties, ka jauneklis atsakās no zelta, tomēr pretī neko neteica un, kā pilsētas glābējs bija lūdzis, uzdāvināja viņam karieti, kurā bija iejūgti seši strauji zirgi.

Jauneklis atvadījās no pilsētniekiem, patencināja par dāvanu un au|oja taisnā ce)ā uz Truā pilsētu, kur grāfa meitu vārdzināja nezināma slimība.

Ieradies Truā, jauneklis apmetās panīkušā viesnīcā. Pie vakariņu galda viņš izvaicāja saimnieku, kādi viņu pilsētā jaunumi. Saimnieks tūda| izstāstīja jauneklim par grāfa meitu un sacīja, ka visi viņu žēlojot, jo viņa ir labsirdīga un skaista meitene.

—    Ar ko viņa slimo? — jauneklis gribēja zināt.

—             To neviens nezina. — Saimnieks noplātīja rokas.

—   Grāfs ataicinājis daudzus slavenus ārstus, bet neviens neko nevar līdzēt. Grāfa meitai kļūst aizvien sliktāk un sliktāk. Runā, ka nabadzīte kuru katru brīdi varot nomirt.

—    Tas nedrīkst notikt, — jauneklis sacīja. — Tā būtu liela netaisnība. Manuprāt, es zinu, kā viņu glābt. Aizej, draudziņ, pie grāfa un pasaki viņam, ka pilsētā iebraucis slavens dziednieks, kas viņa meitu var izdziedināt no briesmīgās slimības.

Pats par sevi saprotams, ka saimnieks, ne mirkli nekavēdamies, aizsteidzās pie grāfa, lai paziņotu viņam priecīgo vēsti. Nelaimīgais tēvs vairs pat necerēja redzēt savu meitu atkal veselu, bet te uzreiz tāds laimīgs jaunums!

Grāfs ataicināja jaunekli pie sevis un iepazīstināja viņu ar visiem slavenajiem ārstiem, kas bija mēģinājuši izdziedēt viņa meitu, taču tā ari nebija neko panākuši. Jauno cilvēku ārsti uzņēma gaužām nelaipni.

—    Kāpēc tu atnāci šurp, plikadīda? — viņi vaicāja.

—    Es gribu izdziedināt grāfa meitu.

—    Izdziedināt?! Vai tu maz zini, nelaimīgais, ka izglābt viņu nav pat mūsu spēkos!

Jauneklis ārstiem neko neatbildēja, klusēdams paklanījās grāfam un iegāja grāfa meitas istabā. Bet, kad durvis aiz viņa bija aizdarījušās, jauneklis piegāja pie gultas, pacēla spilvenu un izvilka no pagalvja zaļo vardi.

Un meitene tūdaļ atvēra acis, piecēlās sēdus un, itin kā nekas nebūtu noticis, pajautāja:

—    Kāpēc es šeit guļu?

—   Tāpēc, ka bijāt slima, — jauneklis atbildēja. — Tagad briesmas ir garām, tā ka varat celties augšā un staigāt.

Un jauneklis izstāstīja viņai visu, kas bija noticis.

—   Cik brīnumains stāsts! — meitene iesaucās. — Un jūs droši vien esat burvju princis?

—   Nē, — jauneklis atbildēja, — es esmu nabagāks par nabagu un vēl necik sen biju akls ubags. — Un viņš izstāstīja meitenei savu dzīves stāstu.

—   Ak, tas ir tik interesanti, ka man noteikti jākļūst par jūsu sievu!

Un viņa aizveda jaunekli pie tēva. Redzēdams savu meitu spirgtu un veselu, grāfs starot staroja aiz laimes. Protams, viņam ne sevišķi bija pa prātam vēsts, ka viņa meita grib precēties ar kaut kādu svešinieku, tomēr iebilst viņš neko neiebilda. Un kāda arī tam būtu jēga? Tāpēc drīz vien tika nosvinētas lepnas kāzas.

Jauneklis tagad dzīvoja grāfa namā, un vienu dienu, pastaigādamies pa mežu, viņš sastapa kādu ubagu. Ieskatījies tajā vērīgāk, viņš pazina savu vecāko brāli. Jauneklis pasauca ubagu pie sevis un vaicāja tam:

—   Vai tu jau sen ubago?

—   Sen gan, cienītais kungs. Agrāk mēs ubagojām divatā ar brāli, bet tad viņš mani pameta.

—   Kāpēc?

—   Viņš bija alkatīgs un skaudīgs cilvēks, acīmredzot baidījās, ka man atkritīs kāds lieks kumoss, bet viņam paliks mazāk. Tad viņš kādu dienu aizveda mani uz tumšu mežu un pameta tur…

—   Vai tiešām tā bija? Vai tik viss nebija otrādi, pamēģini atcerēties! Ieskaties manī, vai nepazīsti?

Ubags vērīgāk ielūkojās grezni apģērbtā kunga sejā un pēkšņi pazina savu miesīgo brāli. Pazina un bailēs kāpās atpakaļ

—   Tas nevar būti Tu taču biji akls un vēl ubags…

—   Tiesa, biju, bet ar tavu gādību kļuvu citāds.

Ubags nokrita ceļos un sāka lūgt brālim piedošanu. Un brālis viņam piedeva, turklāt no tīras sirds, jo bija jaunākais no abiem, pie tam labsirdīgs cilvēks, kas ilgi ļaunu prātu netur. Ar to ari viss būtu laimīgi beidzies, ja bijušo ubagu netirdītu kāds noslēpums: kā viņa brālis ieguvis acu gaismu? Nē, pat

ne tas — bet kā viņš kļuvis bagāts. Vecākais brālis ilgi pūiējs. atminēt šo mīklu, bet tā arī netika pie skaidrības. Vairs ilgāk nevarēdams izturēt, viņš piegāja kādu dienu pie brāļa un vaicāja:

—     Vai tu nevarētu man izstāstīt, kā ieguvi acu gaismu un bagātību?

Jaunākais brālis gan negribēja stāstīt, bet vecākais tā lūdzās, ka viņš padevās un izstāstīja visu, kā bija noticis. Un tūdaļ stingri jo stingri piekodināja:

—     Tikai nedomā, neprātīgais, doties pie tā ozolal Tādi brinumi notiek vienreiz mūžā. Vai tagad tev slikti dzīvot? Neizaicini velti likteni!

Jaunākais ilgi atrunāja vecāko brāli no viņa aplamās iedomas, taču, kā redzams, brāli bija pārņēmusi neganta skaudība. Bet skaudība, kā zināms, ir slikts padomdevējs. Un vecākais brālis devās tālajā ce|ā. Viņš atrada pazīstamo mežu un tajā dižo ozolu. Uzkāpa ozola galotnē un paslēpās lapotnē. Pusnakti viņš izdzirda zvēru rēcienus un gaudas, un drīz vien zem ozola sapulcējās visi mums jau pazīstamie zvēri un sāka tērzēt.

—     Pastāsti, lauva, — vilks iesāka, — ko jaunu tu uzzināji pa šo laiku?

—     Nu, nē, draugi, — lauva atrūca,— es vairs neko jums neteikšu. Tas, ko mēs runājām pagājušā reizē, kādam kļuvis zināms, jo grāfa meita jau ir izdziedināta, bet tajā pilsētā, kur cilvēki cieta slāpes, pēkšņi uzradies dzidrs avots.

—     Kā redzams, kāds izpaudis cilvēkiem mūsu noslēpumus! — Lācis apskaitās.

—    Katrā gadījumā tas neesmu es. — Vilks atieza zobus.

—    Es arī ne! — nourkšķēja mežacūka.

—    Un es ne tiki — atsaucās lapsa.

—    Un es arī ne, — nočukstēja zaķis.

—             Klusāk, klusāk! — lauva viņus apsauca. — Droši vien kāds tupēja ozolā un noklausījās mūsu sarunu.

Te zaķis atgāza galvu un tumšajā ozola lapotnē pamanīja cilvēku.

—Ai! — zaķis iesaucās. — Viņš arī tagad noklausās. Kāp, pekaini, augšā un nomet okšķeri zemē!

—    Neparko nekāpšu! — lācis attrauca. — Kamēr es nometīšu viņu no koka un pats nokāpšu zemē, no viņa būs palikuši pāri tikai kauliņi.

—    Kā tev nav kauna! — zvēri sašuta. — Vai tiešām tu netici mūsu godaprātam? Mēs, protams, tevi pagaidīsim.

—   Ja tā, tad jākāpj vien būs…

Lācis uzrāpās ozolā, sagrāba alkatīgo brāli aiz jostas un nometa zemē. Bet, kamēr pats kāpa zemē, skatās — nav vairs ne cilvēka, ne zvēru. Apskaitās uz saviem draugiem un iečāpoja meža biezokni.

Kopš tā laika lācis tā ari nenāk no meža laukā.

AIZVAINOTAIS KERBELI

Reiz senos laikos Kerbuvuā apkaimē dzīvoja kāds mazs, jautrs rūķītis. Viņu sauca par Kerbell. Rūķītis valkāja glītu zilu kamzoli, kājās viņam bija melni lakādas zābaciņi, bet galvā spilgti sarkana cepurīte, allaž mazliet nošķiebusies uz vienas auss. Bez tam viņam bija lādzīgs raksturs, viņš nekad neskuma un nevairījās nekāda darba. Tiesa, rūķītim piemita viens trūkums: viņš pārāk ātri aizvainojās un ilgi nepiedeva nodarīto pārestību…

Bet tas viss ir priekšpasaka, pati pasaka vēl tikai sāksies.

Tad, rau, Kerbell bija paradis katru nakti apciemot vectētiņa Purkuēna māju, kurā par virtuveni strādāja vecā un labsirdīgā Klizerē. Viņa tik ļoti patika rūķītim, ka Kerbell viņas vietā katru nakti darīja dažnedažādus mājas darbus: uzslaucīja virtuvi, mazgāja traukus, tīrīja pannas, spodrināja kastroļus un vara bļodas, ka tās laistīt laistījās, un rūpīgi noslaucīja putekļus no vecajiem ozolkoka skapjiem, bufetēm un krēsliem.

Kerbell ielavās dziļā miegā iegrimušajā mājā, nomet savu zilo kamzoli un sparīgi stājas pie darba. Pabeidzis mājas soli, viņš apsēžas uz siltā akmens pie paša pavarda, nodzeras no krūzītes siltu pienu un, atspiedis galvu aelnā, itin kā apburts klausās sava drauga circeņa nebeidzamā dziesmā.

Pats par sevi saprotams, ka vecā Klizerē mīlēja mazo Kerbelī no visas sirds un rūpējās par viņu kā vien varēdama: pirms gulētiešanas noteikti atstāja pavardā kvēlošas ogles, lai istabās būtu silts un akmens pie pavarda neatdzistu. Bet uz galda nolika rūķītim krūzīti svaiga piena ar biezu krējuma kārtu.

Katru nakti vecā virtuvene gaidīja savu čaklo palīgu, un, kad tas ieradās, Klizerē nevarēja vien nopriecāties par rūķīša kārtīgo darbu. Viņu apbēdināja vienīgi tas, ka pustumšajā virtuvē viņa ne reizes nebija redzējusi rūķīša seju. Viņš bija sprīža garumā, turklāt saskatīt tā seju traucēja cepurīte, kas nokarājās pār pieri.

Tā viņi abi dzīvoja mierā un saticībā. Bet tad notika nelaime: Klizerē nomira aiz vecuma. Pasērojis kādu laiciņu, saimnieks pieņēma viņas vietā jaunu virtuveni — jautru, draiskulīgu meiču, vārdā Agnese. Un atkal viss ritēja tāpat kā agrāk. Kerbelī atkal ieradās pie vectētiņa Purkuēna un stājās pie sava ierastā darba. Un jāteic, ka viņš mīlēja jauno virtuveni ne mazāk, kā bija mīlējis labsirdīgo Klizerē. Rūķītim patika Agneses skanīgie smiekli un draiskās dziesmas. Šķita, ka pat vecie kastro]i un vara bļodas viņas rokās skan daudz jautrāk nekā agrāk.

Viss būtu bijis labi, ja Agnesei reiz nebūtu ienācis prātā izjokot savu čaklo palīgu. Nokaitējusi pavardā akmeni, uz kura rūķītis tik labprāt mēdza sēdēt, viņa nolika to vecajā vietā, bet pati, palīdusi gultā zem segas, sāka vērot mazo Kerbelī.

Tikmēr Kerbelī, apdarījis visus darbus, uzvilka mugurā zilo kamzoli, paņēma piena krūzīti un devās uz akmeni pie pavarda. Vēl nebija viņš lāgā apsēdies, kad pēkšņi pielēca kājās kā dzelts. Krūzīte izkrita viņam no rokām un saplīsa gabalu gabalos, bet pats Kerbelī metās uz durvīm, apgāzdams pa ceļam bļodas, kastroļus, pannas un citus virtuves traukus.

Redzēdama, ko pastrādājusi, Agnese pietrūkās no gultas un sāka saukt Kerbelī:

—    Atgriezies, Kerbelī! Piedod man, muļķei, ka gribēju tevi tik nelāgi izjokot! Atgriezies, Kerbelī! Piedod man, ja vari!

Taču bija par vēlu. Kerbelī nevēlējās piedot viņam nodarīto pārestību un nozuda nezin kur.

Vectētiņa Purkuēna mājās viss sagriezās šķērsām: istabās — putekļi un zirnekļu tikli, virtuvē — netīri trauki, nosūbējušas bļodas, apskapstējušas pannas… Lai kā Agnese pūlējās ieviest kārtību, nekas viņai nesanāca. Nu gan viņa pilnām atskārta, ko nozīmē aizvainot krietno rūķīti. Viņai kļuva pavisam bēdīgi ap sirdi. Viņa vairs nedziedāja un nesmējās, aizvien biežāk klusēja un rauca pieri. Arī vectēvs Purkuēns sāka skatīties uz kalponi greizi: kāpēc viņai darbs neiet no rokas?

Agnese noklusēja, neko nepateica saimniekam par savu muļķīgo joku, bet pēc tam savāca savas mantas un aizgāja pavisam prom no ciema… Ko lai dara, pati vainīgai

Tiklīdz Agnese bija aizgājusi, mazais Kerbelī atkal atgriezās pie vectētiņa Purkuēna. Tiesa, mājā viņš vairs nerādījās un ar virtuves darbiem nenoņēmās, toties sāka kopt zirgus.

Katru nakti viņš ieradās stalli pie vectētiņa Purkuēna un ķērās pie darba: iebēra zirgiem silēs auzas, dzirdināja tos, tīrīja, sukāja astes un krēpes. Bet pēc tam, brītiņu papriecājies par savu darbu, nozuda nakts tumsā.

Vectētiņš Purkuēns, protams, apjauta, ka tas viss ir tā paša Kerbelī roku darbs. Tāpēc viņš nolēma rūķīti atalgot par viņa čaklumu un uzticību. Bet kā lai to izdara, ja viņš nebija rūķīti ne reizes redzējis? Vectētiņš Purkuēns domāja, domāja, līdz beidzot izdomāja.

Viņš ataicināja pie sevis zirgu puisi un lika tam naktī izsekot mazo Kerbelī.

—    Tiklīdz viņš parādīsies stallī, tūdaļ pasauc mani, saprati? Un pielūko, ka nejauši viņu neizbiedē.

Zirgu puisis noklausījās saimnieka pamācības un pusnaktī paslēpās pie staļļa. Ilgi gaidīt viņam nevajadzēja. Tieši pusnaktī iečīkstējās staļļa vārti un blāvajā mēness gaismā iznāca mazītiņš rūķītis zilā kamzolī, melnos lakādas zābaciņos un sarkanā cepurītē. Rūķītis vēl nebija paguvis ne soli paspert, kad zirgu puisis saķēra viņa cepurīti un norāva to no galvas. Kerbelī aiz dusmām salēcās un uzkliedza zirgu puisim:

—    Tūlīt pat atdod cepurīti, ja ne, notiks nelaime: pārvērtīšu tevi par ēzeli!

—    Par ko tad? — Zirgu puisis skaļi iesmējās. — Neatdošu tev cepuri, kamēr nebūs atnācis saimnieks un atalgojis tevi par uzcītību…

—    Atdod cepuri, dzirdi! — Kerbelī dusmojās aizvien vairāk.

Zirgu puisis tomēr nepaklausīja rūķītim, un, kamēr viņš

skrēja pie saimnieka, Kerbelī jau bija nozudis. Vectētiņš Purkuēns izvaicāja zirgu puisi par notikušo. Puisis izstāstīja visu pēc kārtas. Vectētiņš Purkuēns apskaitās, nostrostēja zirgu puisi par viņa muļķīgo izrīcību un sarūgtināts devās pie miera.

Nākamajā rītā vectētiņš Purkuēns izgāja pagalmā un pārsteigts ieraudzīja, ka pie staļļa stāv kāds klibs ēzelis. Nopētījis ēzeli no visām pusēm, viņš tūdaļ atskārta:

—    Tas taču ir Kerbelī nedarbs! Ēzelis nav neviens cits kā mans zirgu puisis. M-jā, Kerbelī atriebjas par savu sarkano cepurīti… Vajadzētu to sameklēt un atdot rūķītim.

Ilgi vectētiņš Purkuēns meklēja cepurīti, bet tā bija kā akā iekritusi. Un tikai pēc vairākām dienām viņš ieraudzīja cepurīti augsta koka zarā — kā redzams, zirgu puisis to bija tur nejauši uzmetis.

Vectētiņš Purkuēns noņēma cepurīti, notīrīja ar suku un nolika redzamā vietā. Bet no rīta, iegājis stallī, viņš redzēja, ka sarkanā cepurīte nozudusi, bet pie zirgiem stāv zirgu puisis. Vectētiņš Purkuēns pasmaidīja un, neko neteicis, pārlaida acis labi koptajiem zirgiem, kam spalva spīdēt spīdēja, un izgāja pagalmā…

Redzat nu: vai tad drīkst darīt pāri labiem un čakliem palīgiem?

SVĒTAIS GRAMERS

Sensenos laikos uz kāda no Gaskoņas pakalniem atradās Sengramēras ciems, kas tā bija nosaukts par godu svētajam Gramēram. Katru gadu zemnieki svinēja sava aizgādņa dienu. Patiešām — kāpēc lai viņi lieku reizi nepalīksmotos? Jau nedēļu pirms svētkiem zemnieki sāka uzpost savu necilo baznīciņu: mazgāja, berza, spodrināja un izrotāja to ar papīra puķu vītnēm.

Un kādā nereizē, slaucīdams putek|us, ķesteris nejauši uzgrūdās svētā Gramēra statujai un atdauzīja tai roku. Ko nu? Apspriedušies mācītājs un ķesteris nolēma noņemt statuju un paslēpt to ciema malā pupu laukā, bet svētku dienā statujas vietā baznīcā nostādīt ciema kalēju, kurš bija kā divas ūdens lāses līdzīgs svētajam Gramēram.

Par desmit zelta ekijiem kalējs bija ar mieru uzkāpt nišā, kur parasti atradās svētā Gramēra statuja, un nostāvēt tur nekustīgi visu rīta dievkalpojumu.

Nākamā dienā baznīciņa stāvgrūdām pilna. Kalējs stāv nišā kā sālsstabs. Bet, kā par nelaimi, no rīta viņš bija mielojies ar medu un aizmirsis noslaucīt lūpas. Un tad, kur gadījusies, kur ne, pie viņa atlidoja muša: riņķo apkārt, sīc, kož —

nudien, nav nekāda glābiņa! Un kalējs sāka pamazām kustināt lūpas, lai aizgaiņātu uzmācīgo mušu.

Iespējams, ka to neviens ari nepamanītu, ja dievlūdzēju vidū nebūtu bijusi kāda vecenīte ar savu mazmeitiņu. Vecmāmiņai gan acis lāgā nerādīja, bet mazmeitiņa uzreiz pamanīja, ka svētais Gramērs nez kāpēc kustina lūpas. Mazmeitiņa gaužām izbrīnījās un piebikstīja vecmāmiņai ar elkoni.

—    Vecmāmiņ, vecmāmiņ! Skaties, svētais kustina lūpas!

—   Stāvi klusu, mufķīt! Pati neapjēdz, ko runā, — vecmāmiņa viņu apsauca.

Mazmeitiņa apklusa, tomēr acu no svētā nenovērsa… Kā tad, svētais kustina lūpasl

—    Skaties, vecmāmiņ… — viņa atkal čukstēja. — Viņš no tiesas kustina lūpas…

Šoreiz vecenīte nesacīja neko, bet tikai vērīgāk palūkojās uz svēto. Un pēkšņi ari viņai likās, ka svētajam kustas lūpas.

—   Atkāpies, sātan, atkāpies!… Vai tik man, vecenei, nerēgojas? Ieduršu viņam ar adatu kājā …

Vecenīte piegāja pie Gramēra un aši iedūra viņam kājā ar adatu. Kalējs iebrēcās aiz sāpēm, izlēca no nišas un, izlauzies cauri pūlim, aizlikās uz mājām visā savā svētajā godībā. Redzēdami tādu brīnumu, dievlūdzēji palika vaļējām mutēm: bija un izbija svētais!

Mazliet atguvušies, viņi sāka sačukstēties, saskatīties, samirkšķināties. Bet ko tad mācītājs? Sākumā viņš apjuka, sapratis, ka viltība nav izdevusies, un pat apskaitās ne pa jokam. Taču dusmojies vai nedusmojies, bet laukā no ķezas kaut kā jātiek. Un ko jūs domājat? Izķepurojās, ka prieks!

Pārlaidis dievlūdzējiem bargu skatienu, mācītājs sarauca uzacis un šķīla pār viņu galvām zibeņus un pērkonus. Pieminēja visus viņu grēkus un grēciņus, kas bija pastrādāti desmit gadu laikā, un paziņoja, ka svētais Gramērs atstājis viņus, būdams sašutis par dievam netīkamajiem darbiem. Zemnieki pieklusa, bet mācītājs viņiem sacīja:

—        Bez sava svētā aizgādņa mēs aiziesim pazušanā. Tāpēc, brāji, iesim viņu meklēt un atraduši pierunāsim atgriezties.

—       Ejam, ejam!… — dievlūdzēji cits pār citu sauca un metās uz durvīm.

Tad mācītājs pacēla augšup rokas un iesaucās ska]ā balsī:

—   Kur lai mēs tevi atrodam, svētais Gramēr?

Un aiz altāra atsaucās ķestera dziedošā balss:

—   Meklējiet mani pupu laukā! Pupu laukāl

Dievlūdzēji metās uz pupu lauku un patiesi atrada tur svētā statuju, bet — ak vail — ar atdauzītu roku.

—   Bet kur palikusi viņa roka? — bikli pavaicāja kāds zemnieks.

Mācītājs uzmeta zemniekam bargu skatienu.

—   Esi gan tu neattapīgs, brāl! Svētais Gramērs. nevis tāpat vien aizgāja no mums, bet aizskrēja kauties ar citiem svētajiem, lai aizstāvētu mūs, grēciniekus, no viņu uzbrukumiem. Un kautiņā viņš zaudēja roku. Skaidrs?

Nav ko strīdēties, tikai mu|ķim tas nav skaidrs.

CIRCENIS PELNOS

Senos laikos bērniem nevajadzēja kā tagad katru dienu iet uz skolu, jo skolu, starp citu, nemaz nebija. Bērnus mācīja ciema vecākais, kurš prata kaut cik lasīt, kaut cik rakstīt un kaut cik rēķināt. Ciema vecākais pulcināja savā mājā visus, kas gribēja mācīties. Bērni mācījās tikai ziemā, jo agrā pavasari ciema vecākais tāpat kā citi zemnieki stājās pie sējas darbiem un tad mācības nevienam vairs nebija prātā. Ari bērniem darba netrūka: uzvilkuši vienkāršākas drēbes, viņi ganīja pļavā lopus vai lasīja mežā žagarus. Bet reizēm sapulcējās kādā meža norā, sakūra ugunskuru un līksmojās līdz pašam ritam.

Tad nu šais laikos, par kuriem jums stāstu, dzīvoja kāds ganiņš. Viņa vārds bija Vensāns, bet iesauka — Circenis.

Reiz viņš pienāca pie tēva un sacīja viņam:

—   Vai zini, tētiņ, lai nopelnītu sev maizi, es kļūšu par gaišreģi.

—   Par gaišreģi? Tu? — Tēvs sāka smieties. — No tevis iznāks tāds pats gaišreģis kā no liepu lapas dālderis.

—      Gan redzēsi! — Vensāns noteica un aizskrēja uz pļavu pie citiem zēniem, lai pastāstītu viņiem par savu nodomu.

—       Sarīkosim viņam pārbaudi! — zēni nolēma. — Tev jāuzmin trīs lietas, — viņi sacīja Vensānam. — Ja uzminēsi, mēs atzīsim tevi par gaišreģi, ja ne, dabūsi pērienu.

Zēni paņēma alvas šķīvi, kaut ko uzlika uz tā, pārsedza ar lielu dadža lapu un nolika Vensānam priekšā.

—    Saki — kas ir uz šķīvja?

Puika pakasīja aiz auss, brītiņu padomāja un, neko prātīgu neizdomājis, pikti sacīja:

—      Eķj pareizi vien tēvs man teica, ka no manis iznāks tāds pats gaišreģis kā no liepu lapas dālderis!

Zēni noņēma dadža lapu no šķīvja, bet uz tā guļ nolikta liepu lapa.

—      Vareni! — biedri viņu uzslavēja. — Pirmo mīklu esi uzminējis. Tagad nāks otra.

Viņi kaut ko uzrakstīja uz papīra strēmeles, salocīja to četrās daļās un pajautāja Vensānam:

— Ko mēs uzrakstījām uz papīra?

Vensāns atkal bija sprukās un, nožēlodams, ka priekšlaicīgi izlielījies, nomurmināja zem deguna:

-— Ak, es aitas galva!

Zēni atlocīja papīra strēmeli un parādīja, ka uz tās uzrakstīts vārds «galva».

—      Tu atkal uzminēji, — zēni viņu uzteica. — Tagad uzmini trešo — pēdējo mīklu. Pagaidi brītiņu!

Viņi kaut kur aizgāja un atgriezās, turēdami rokās aizvērtu šķirstiņu.

—Uzmin! — kas tajā atrodas?

Vensāns lauzīja, lauzīja galvu, domāja, domāja un, nolēmis beidzot, ka no pēriena viņam tik un tā neizbēgt, iesaucās:

—    Āre nu, iekritu kā circenis pelnos!

Zēni atvēra šķirstiņu, bet tajā tup visīstākais circenis. Tad nu biedri atzina Vensānu Circeni par gaišreģi. Arī viņš pats tam noticēja un nolēma doties plašajā pasaulē, lai paskatītos, kā ļaudis dzīvo, un pie reizes parādītu savu mākslu.

Vensāns gāja, gāja, līdz nonāca lielā pilsētā. Tieši tai dienā pilsētā notika gadatirgus un ļaužu tur bija melnais tūkstotis.

Vensāns nenobijās un visiem skali pavēstīja, ka viņš esot dižens gaišreģis un varot parādīt savu mākslu ikvienam, kas to vēlas.

Tam gan ir dūšai

Tad pie Vensāna pienāca kāda sieviete un, nopētījusi viņa trūcīgo apģērbu, neticīgi noprasīja:

—   Jūs esat gaišreģis?

—   Jā gan. Es, Vensāns Circenis, visīstākais gaišreģis.

—   Tad nāciet līdzil Manai kundzei nozagts dārgs gredzens ar briljantiem. Ja atradīsiet zagli, viņa jūs karaliski atalgos.

Vensāns devās līdzi kalponei uz kundzes māju un tur uzzināja, kas bija noticis. Izrādījās, ka, griezdama dārzā rozes, kundze novilkusi no pirksta gredzenu un uzlikusi to uz strūklakas malas. Un aizmirsusi gredzenu tur. Pēc kāda laika gan attapusies, bet no gredzena vairs ne vēsts.

—   Cienītā kundze, es atradīšu zagli, — Vensāns pašpārliecināti sacīja. — Dodiet man trīs dienas laika 1

—   0! Dzīvojiet pie mums, cik ilgi vien vēlatiesl — kundze noteica. — Es likšu ierādīt jums labāko istabu un pasniegt visizmeklētākos ēdienus.

«Nav tik slikti,» Vensāns nodomāja. «Vismaz veselas trīs dienas es gulēšu mīkstā gultā un ēdīšu gardus ēdienus. Gan pēc tam redzēsim, ko darīt.»

Vakarā kalpotājs ienesa viņam istabā lepnu mielastu. Savu mūžu Vensāns nebija ēdis tik garšīgus ēdienus. Krietni saēdies, viņš piecēlās no galda un, nodomājis, ka viens no trim mielastiem jau apēsts, iesaucās:

—   Redz nu, viens notiesātsl

Izdzirdis šos vārdus, kalpotājs, kas stāvēja Vensānam aiz muguras, nobālēja un aizmetās uz virtuvi, kur viņu ar nepacietību gaidīja divi citi sulaiņi. Gaidīja tāpēc, ka viņi visi trīs bija sarunājuši un nozaguši gredzenu.

—   Viņš ir īsts gaišreģis! — sulainis iesaucās, atgriezies virtuvē. — Viņš ieraudzīja mani un sacīja: «Redz nu, viens jau notiesāts!» Ne par kādu naudu pie viņa vairs neiešu.

Bet mūsu Vensāns pavadīja nakti mīkstā gultā, lieliski izgulējās un _izgāja_ no rīta dārzā. Viņš patīksminājās par puķēm, apskatīja strūklaku un apmierināts atgriezās savā istabā.

Todien nlielastu viņam atnesa otrs sulainis. Gaišreģis paēda, padzēra, piecēlās no galda un sacīja:

—    Redz nu, ari otrs notiesāts 1

Sulainis pastāstīja dzirdēto saviem līdzzinātājiem, un nu viņi pamatīgi notrūkās.

Trešajā dienā Vensānu apkalpoja trešais sulainis. Kad mielasts bija galā, sulainis dzirdēja, ka gaišreģis sacīja:

—    Redz nu, ari trešais notiesāts! Laiks būtu pielikt punktul

Pateica un devās gulēt. Taču iemigt viņš nevarēja, jo visu

laiku gudroja, kā agri no rīta izlavīties laukā no mājas.

Tikmēr virtuvē sanāca kopā visi trīs sulaiņi un sāka apspriesties.

—    Labāk paši atzīsimies, — viņi nolēma, — citādi rit no rīta mūs iemetīs cietumā. Darīsim tā: atdosim gredzenu gaišreģim un pierunāsim viņu, lai viņš mūs nenodod, bet par to atdosim viņam savus ietaupījumus.

Visi trīs sulaiņi atnāca pie Vensāna un nokrita viņa priekšā ceļos.

—    Gaišreģa kungs, jūs esat uzminējis: zelta gredzenu nozagām mēs. Te tas ir, ņemiet! Tikai nenododiet mūs, citādi cietuma mums neizbēgt. Pasakiet kundzei, ka gredzenu jūs atradāt dārzā, bet par to mēs atdosim jums visus savus ietaupījumus.

Uzmetis zagļiem bargu skatienu, Vensāns sacīja:

—    Nelietīgie zagļi! Jūs esat pelnījuši karātavas! Taču, lai notiek, es nenodošu jūs… starp citu, arī jūsu naudu es neņemšu.

Pēc tam, bridi padomājis, noprasīja:

—    Sakiet — vai putnu kūtī jums nav kāda zoss?

—    Kā tad nav, kā tad nav! Veselas piecpadsmit zosis un viens balts zostēviņš.

—    Tad ejiet pēc zostēviņa un lieciet viņam norīt šo gredzenu!

Sulaiņi ieviļāja gredzenu saldas mīklas pikucī un pasvieda to baltajam zostēviņam. Zostēviņš pakampa saldo kumosu un vienā mirklī norija.

Nākamajā rītā Vensāns Circenis lūdza aizvest viņu pie kundzes.

—  Cienītā kundze, — viņš svarīgi sacīja, — es atradu vainīgo. Jūsu gredzenu norijis baltais zostēviņš. Lieciet to nokaut, un viņa guzā jūs atradīsiet savu gredzenu.

Kundze lika ķēkšai nokaut balto zostēviņu, un viņam guzā tiešām tika atrasts gredzens.

—           Cienītais kungsl — kundze sajūsmināta iesaucās.

—  Jūs patiešām esat dižens gaišreģis. Saņemiet no manām rokām bagātīgu atalgojumul ■

Un viņa pasniedza Vensānam lielu maku, pilnu ar zelta monētām.

Vensāns devās atceļā un drīz vien nonāca savā ciemā. Nopirka sev labas lauku mājas un dzīvoja tur, bēdu nezinādams. Nevienam viņš neliedza padoma, taču to, ka kādreiz bijis gaišreģis, negribēja ne atcerēties.

Sis notikums k]uva zināms tikai pēc daudziem gadiem, toties, lai būtu kā būdams, par to runāja visā Francijā. Un arī tagad, kad policists aiztur zagli vai zaldāts nogrābj aiz apkakles malu mednieku, vai arī kāds zeņķis atrod paslēpušos rotaļu biedru, itin visi — gan policists, gan zaldāts, gan zeņķis allaž saka: «Āre, iekriti kā circenis pelnoši»

ANRĪ PJERS UN PRINCESE VARDE

Dzīvoja reiz Francijā karalis un karaliene, un viņiem piedzima brīnum jauka meitiņa. Par godu šim notikumam karalis sarīkoja līksmas dzīres un saaicināja pilī milzum daudz viesu. Bet visgodājamākie viesi bija labās fejas. Jūs, protams, zināt, ka labās fejas allaž dāvina jaunpiedzimušajiem visvērtīgākās dāvanas.

Tā nu tas ir. Karalis nosēdināja visas fejas pie galda un lika pasniegt katrai zelta šķīvi. Te pēkšņi, kad dzīres jau ritēja pilnā sparā, atvērās durvis un zālē ienāca vēl viena feja, kuru karalis bija aizmirsis ielūgt. Un aizmirsis bija tādēļ, ka feja jau gadus desmit, iespējams, arī divdesmit nebija iznākusi laukā no tumšā meža. Tā nu visi bija nosprieduši, ka vecā feja sen mirusi.

Ieraudzījis veco feju, karalis piecēlās no galda, nosēdināja viešņu savā vietā un pavēlēja sulainim nolikt viņai priekšā zelta šķīvi. Paklausīgie sulaiņi tūlīt atnesa šķīvi, taču nevis zelta, bet sudraba, jo vairāk zelta šķīvju pilī nebija.

Vecā feja apvainojās, pastūma sānis sudraba šķīvi, izmeklētajiem ēdieniem pat nepieskārās un kaut ko dusmīgi nomurmināja. Vienīgi visjaunākā feja, kas sēdēja viņai blakus, visu dzirdēja.

Viesi ilgi ēda un dzēra, bet, kad pienāca laiks, fejas iegāja bērnistabā, lai dāvinātu mazajai princesei savas brīnumbalvas. Visjaunākā feja vēlēja princesei būt skaistākajai visā pasaulē. Otrā uzdāvāja viņai labu sirdi. Trešā sacīja, ka princese dziedās un dejos labāk par visiem.

Arī pārējās fejas parādā nepalika un apveltīja mazulīti gan ar asprātību, gan ar jautrību, gan ar ilgu un laimīgu mūžu.

Beidzot pienāca kārta arī vecajai fejai. Viņa noliecās pār šūpuli un, kratīdama aiz dusmām galvu, sacīja:

—   Tu pārvērtīsies par vardi un lēkāsi pa peļķēm līdz savai pēdējai stundai 1

Viesi nepaguva ne iekliegties aiz pārsteiguma, kad mazulīte pārvērtās par vardi un sāka kurkstēt: «Kvākl Kvākl Kvākl» Karali un karalieni pārņēma tāds izmisums, ka ne aprakstīt, ne izstāstīt.

Un tad pie ļaunās burves piegāja jaunā feja un lūdza viņu apžēloties par princesi. Veča ilgi klusēja, acīmredzot apsvēra, kā rīkoties, pēc tam sacīja:

—   Labi, es izpildīšu tavu lūgumu. Lai viņa lēkā nevis peļķēs, bet tīrā dīķī. Un, kad pienāks laiks, viņa apprecēsies ar daiļu princi.

Karalis un karaliene atviegloti nopūtās un metās pie princeses Vardes, bet no vardes vairs nebija ne miņas.

Gāja gadi, taču princesi Vardi neviens vairs netika pat redzējis.

Turpat kaimiņu karaļvalstī tai laikā dzīvoja karalis ar trim dēliem. Vecāko sauca par Anrī Pjēru. Viņš bija labsirdīgs un jautrs jauneklis.

Kādā jaukā dienā Anrī Pjērs devās medībās. Tālumā viņš

ieraudzīja varenu ozolu rindu un līdzās tiem dīķi ar dzidru ūdeni. Pienācis tuvāk pie dīķa, princis pēkšņi izdzirdēja:

—   Kvāk! Kvāk! Kvāk!

Anrī Pjērs nobrīnījās un jautāja medniekiem:

—   Kas tur dīķī tā kā vaid?

Dzinēji atsmēja:

—   Vaid? Tā jums tikai likās. Dīķī kurkst varde.

—          Tiesa kas tiesai Kā liekas, esmu pārklausījies. — Princis pasmaidīja. Un te viņam iešāvās prātā dīvaina doma: nebūtu slikti šo vardi piejaucēt.

Un, ilgi negudrodams, princis pieskrēja pie pašas ūdens malas un uzsauca:

—  Vardīt kurkstīt, lec man uz pleca, būsi mana sieva!

Anrī Pjērs, protams, nezināja, ka šī varde ir apburta prin-

cese. Un uzsauca viņš tāpat vien — joka pēc. Te pēkšņi viņš redz, ka varde izlec laukā no dīķa un — hop! — viņam uz pleca. Anri Pjērs varen izbrīnījās, bet pēc tam atmeta ar roku — pats taču bija aicinājis! — un aiznesa vardi uz pili. Viņš nolika pie kamīna trauku ar tīru ūdeni un ielaida tajā vardi.

Pagāja viena nedēja, otra nedēļa, un Anrī Pjērs pierada pie savas jaunās draudzenes: sarunājās ar viņu, stāstīja jokainus atgadījumus, dziedāja senas dziesmiņas… Bet draudzene vērīgi klausījās un ikreiz atbildēja:

| — Kvāk! Kvāk!

Vēl vairāk — princis vardei tik ļoti pieķērās, ka, būdams labā prātā, mēdza pajokot:

—    Labu sieviņu esmu sev izraudzījies! Neviens uz viņu acis nemetīs, neviens viņu man neatņems. Lieliska sieviņa!

Tikmēr karalis kļuva vecs un nolēma atdot troni vienam no saviem trim dēliem. Bet kuram lai atdod, ja visus trīs viņš vienādi mīlēja? Nudien, grūts uzdevums. Turklāt, jāsaka jums, ka vecais karalis — pretēji daudziem citiem karaļiem — bija taisnīgs un doto vārdu nekad nelauza. Tad nu viņš nosprieda uzdot dēliem trīs pārbaudījumus: tas, kurš uzvarēs visos trijos, saņems mantojumā karaļa troni.

Kādu dienu karalis ataicināja pie sevis dēlus un paziņoja viņiem savu lēmumu: troni saņems tas, kurš varēs auduma gabalu septiņas reizes aptīt ap karaļa pils torni. Noklausījušies tēva vēlējumu, dēli tūdaļ atstāja pili.

Ko darīja jaunākie brāļi, tas nav zināms. Droši vien meklēja piemērotu audumu. Bet Anrī Pjērs, atgriezies mājās, apsēdās krēslā pie kamīna un iegrima domās.

Pamanījusi to, princese Varde pēkšņi ierunājās:

—    Kas tev kaiš, mīļais? Kādas bēdas tevi nomāc?

Anrī Pjērs aiz pārsteiguma salēcās.

—    Zili brīnumi! Tu proti pat runāt! — viņš iesaucās.

Aiz brīnumiem vēl ilgi nevarēdams attapties, Anrī Pjērs

staigāja šurpu turpu pa istabu un nemitīgi atkārtoja:

—    Zili brīnumi! Zili brīnumi!

Bet pēc tam apstājies, vērīgi palūkojies uz vardi, sacīja:

—           Kāds tur labums, ja es pastāstīšu? Tik un tā tu nevari man palīdzēt.

Bet varde neatlaidās: pastāsti un pastāsti! Nobrīnījies par šādu neatlaidību, Anrī Pjērs izstāstīja vardei par sacensībām. Un beigās piebilda:

—           Man nav vajadzīgs tronis, taču ar brāļiem es labprāt sacenstos. Bet kur lai ņemu tādu audumu…

—           Nebēdā, mīļais, pirms laika, — varde viņam atbildēja.

—   Pagaidi mani, es drīz atgriezīšos.

Varde izlēca no trauka ar ūdeni un nozuda. Bet Anrī Pjērs pasmaidījis atkal atsēdās krēslā un iegrima domās.

Tikmēr varde aizlēca līdz namiņam, kurā dzīvoja tā pati jaunā feja, kas kādreiz bija dāvājusi viņai skaistumu un aizlikusi par viņu labu vārdu vecajai, ļaunajai fejai. Varde izstāstīja jaunajai fejai par visu, kas ar viņu bija noticis, neaizmirsdama arī sacensības starp karaļdēliem.

Labā feja viņu vērīgi uzklausīja un iegrima domās. Tad izņēma no grezna šķirstiņa mazu sudraba kārbiņu un pasniedza to vardei.

—           Še, ņem! Lai aiznes tavs vīrs šo kārbiņu karalim un palūdz to atvērt.

Princese Varde nopriecājās, pateicās labajai fejai un aizlēca atpakaļ uz mājām. Bet mājās viņa atdeva kārbiņu vīram, sacīdama:

—           So kārbiņu, draudziņ, aiznes rit tēvam un palūdz to atvērt!

Anrī Pjērs pagrozīja kārbiņu pirkstos, vēlīgi pasmaidīja un sacīja:

—           Paldies tev, mīļā, par rūpēm, bet tādu nieciņu manam tēvam, cik uziet.

—   Lūdzu, izdari tā, kā es teicu!

—   Labi, lai notiek pēc tava prāta.

Nākamās dienas rītā Anrī Pjērs ieradās pilī pie tēva un ieraudzīja tur savus jaunākos brāļus.

—           Lūk, ari Anrī Pjērs! — karalis iesaucās. — Bet kur tad tavs audums?

—   Kārbiņā… — Dēls pasmaidīja.

—    Jokupēteris tāds! — Karalis iesmējās. — Labi. Sāksim ar jaunāko brāli.

Viņš nokāpa ar dēliem pagalmā, piegāja pie pils torņa un izrīkoja:

—    Bet tagad pie darba!

Jaunākais dēls attina savu audumu, un visi vai pamira aiz sajūsmas: kāds skaistums! Tūdaļ sāka tīt audumu ap torni un beigu beigās noskaidroja: auduma pietiek tikai divarpus reizēm.

Pienāca vidējā brāļa kārta. Viņa audums bija vēl skaistāks, bet ari tā pietika tikai trīs reizēm.

Karalis pakasīja pakausi, pagriezās pret savu vecāko dēlu un sacīja viņam:

—    Bet kur ir tavs audums?

—    Paņemiet šo sudraba kārbiņu un atveriet to!

Karalis paņēma kārbiņu, pasvārstīja uz delnas un neticīgi pašūpoja galvu.

—    Vai tu, dēliņ, dzen ar mani jokus?

Tomēr kārbiņu atvēra un ieraudzīja tajā sudraba olu.

Atvēra olu, bet tajā — sudraba riekstiņš. Atvēra riekstiņu, bet tajā — vissmalkākais audums. Karalis parāva aiz auduma malas un sāka vilkt. Vilka, vilka, bet gala kā nav, tā nav. Aptina audumu septiņas reizes ap torni, bet gabals vēl tikai pusē.

Karalis paskatījās uz vecāko dēlu, uzsita viņam uz pleca un sacīja:

—    Vareni! — Bet pēc tam piebilda: B Un tagad otrs pārbaudījums— kas atnesīs man pasaulē skaistāko putnu, tas ari dabūs troni.

Jaunākais un vidējais brālis sasparojās un tūdaļ devās pēc skaistā putna. Vienīgi Anrī Pjērs nekur negāja, bet, atgriezies mājās, apsēdās krēslā pie kamīna, atspieda galvu rokās un iegrima domās.

Varde pamanīja, ka princim atkal bēdīgs prāts, un pavaicāja viņam:

—     Kādēļ tu skumsti, draudziņ? Vai kārbiņa tev nepalīdzēja?

—   Palīdzēja, paldies tev, bet tēvs izdomājis jaunu pārbaudījumu: uzvarēs tas, kurš atnesīs viņam pasaulē skaistāko putnu.

—   Nebēdā, mī]aisi Mēģināsim arī mēs tādu putnu sameklēt. Pagaidi mani brītiņu!

Un varde atkal devās ce|ā.

Viņa aizlēca pie labās fejas un izstāstīja viņai par putnu. Uzklausījusi viņu, feja domīgi sacīja:

—   Tas nav viegli izdarāms, bet arī šoreiz es tev palīdzēšu. Paņem šo riekstiņu, un karalis lai pāršķe] to pušu.

Varde pateicās labajai fejai un, paņēmusi riekstiņu, atgriezās mājās…

Nākamajā dienā brā|i atkal ieradās pie tēva. Jaunākais atnesa pāvu ar krāšņu asti, vidējais smaragdzaļu runājošu papagaili. Bet Anrī Pjērs pasniedza tēvam riekstu un palūdza to pāršķelt.

Tiklīdz rieksts bija pāršķelts, no tā izlidoja mazs, košum košs putniņš. Viņš bija tik skaists, tik spoži mirdzēja un zaigoja, ka žilba vai acis. Putniņš uzspurdza līdz griestiem, pēc tam uzmetās karalim uz pleca un sāka skanīgi vīterot.

Karalis pamira aiz sajūsmas, bet atguvies iesaucās:

—   Tu sagādāji man vecumdienās lielu prieku, Anrī Pjēr! Savu mūžu neesmu redzējis tik jauku putniņu! Taču jums priekšā vēl trešais — pēdējais pārbaudījums. Atvediet pie manis uz pili savas sievas! Kuram būs visskaistākā sieva, tas arī būs uzvarētājs un saņems karaļa troni.

Abi jaunākie brāļi nopriecājās. Kas zina, varbūt pēdējā pārbaudījumā viņi pārspēs vecāko brāli.

Viņi uzlēca zirgos un aizauļoja pēc savām sievām. Bet Anrī Pjērs lēnām gāja uz mājām. Spriediet paši: vai tad viņš varēja rādīties pilī ar savu neglīto sievu vardi?

Atgriezies mājās, viņš apsēdās krēslā un atbalstīja galvu rokās.

Varde klusēja, klusēja, līdz pēkšņi iejautājās:.

—   Kas tevi nomāc, mans labais princi?

Bet Anrī Pjērs atteica vardei, ka viņu itin nekas nenomāc. Varde viņam nenoticēja un atkal ievaicājās, kādas bēdas viņu

nospiež. Tikai trešajā reizē princis izstāstīja par pēdējo pārbaudījumu.

Brīdi padomājusi, varde izlēca no trauka ar ūdeni un aizlēca tieši uz dārzu. Tur viņa sameklēja lielu ķirbi, izkasīja tam viduci un izveidoja no tā karieti. Pēc tam izlaida no slazda sešas peles un iejūdza tās karietē. Tad noķēra žurku, ķirzaku un sešas bites. Žurka kļuva par kučieri, ķirzaka — par sulaini uz pakaļējā kāpšļa, bet bites — par istabenēm. Sasēdinājusi visus savās vietās, varde ielēca karietē — ķirbī un lika doties ce|ā. Dīvainais pajūgs aizjoņoja pilnos auļos.

Braukdama garām savai mājai, princese Varde skaļi uzsauca:

—    Anri Pjēr! Jāj man pakaļ 1 Braucam pie tava tēva — karaļa.

Anrī Pjērs izdzirda vardes balsi, paraudzījās laukā pa logu un, redzēdams aiztraucam pa ceļu dīvaino pajūgu, aiz pārsteiguma palika vaļā muti: tie tik ir brīnumi! Tomēr zirgam mugurā uzlēca un laidās savai vardei pa pēdām.

Tikmēr pajūgs pilnos auļos traucās uz jaunās fejas namiņu: kā redzams, varde steidzās pie viņas pēc palīdzības. Taču kučieris, kā par spīti, aizsapņojās un iedrāzās tieši peļķē. Kariete iestrēga dubļos un netiek vairs ne uz priekšu, ne atpakaļ. Tas tik bija tracis! Braucēji spiedza un kliedza, ka viss mežs skanēja, bet varde satraukti kurkstēja: «Kvāk! Kvāk! Kvāk!»

Izdzirdusi neganto troksni, jaunā feja iznāca uz lieveņa. Ј — Dieviņ tētiņ! S Viņa sasita rokas, redzēdama princesi Vardi tik neapskaužamā stāvoklī. — Kā tu iesēdies peļķē ar visu savu svītu? Bet pagaidi mazlietiņ… Pie manis ciemojas tā pati vecā feja, kas pārvērta tevi par vardi.

Feja iesteidzās savā namiņā un sāka veču skubināt:

—    Aizej paskaties uz savu princesi Vardi! Vai tiešām arī tagad tu viņai nepalīdzēsi?

Veča saviebās, atcerēdamās kādreizējo pārestību, tomēr jaunajai burvei neatteica. Bet, kad ieraudzīja pe|ķē iestigušo pajūgu, sāka smieties no visas sirds. Ilgi smējās vecā feja, un šais smieklos izgaisa senais aizvainojums. _ Beidzot viņa norausa aiz smiekliem sanesušās asaras un sacīja:

—    Vairāk ļauna prāta es neturu…Un, ja tā, lai ķirbis pār

vēršas par zelta karieti, peles — par staltiem zirgiem, ķirzaka — par sulaini uz pakaļējā kāpšļa, žurka — par veiklu kučieri, bet pati varde — par daiļu princesi.

Tiklīdz viņa bija pateikusi šos vārdus, vienā acumirklī viss piepildījās. Pa ceļu uz karaļa pili jau traucās grezna kariete, kurā sēdēja brīnum daiļa princese.

Pēc brīža kučieris apturēja straujos zirgus, princese izliecās laukā pa karietes lodziņu un sāka lūkoties uz ceļu, kur vajadzēja parādīties Anrī Pjēram. Beidzot saskatījusi viņu, princese uzsauca:

—   Anrī Pjērl Panāc manil

Ieraudzījis skaisto meiteni un izdzirdis viņas dīvainos vārdus, Anrī Pjērs nevarēja vien nobrīnīties: no kurienes uzradusies zelta kariete ar nepazīstamo daiļavu un kur pēkšņi nozudusi viņa sieva varde?

Tomēr paskubināja zirgu un drīz vien atradās līdzās karietei. Daiļava viņam uzsmaidīja un laipni sacīja:

—   Piesien zirgu pie karietes un sēdies man blakusl

Anrī Pjērs nolēca no zirga, piesēja to pie karietes, bet pats nosēdās daiļavai blakus. Viņa papurināja galvu, iesmējās un pavēlēja kučierim:

—   Brauci Cik ātri vien vari!

Un mirdzošā kariete aiztraucās taisnā ceļā uz karaļa pili. Anrī Pjērs gribēja izvaicāt meiteni, kā viņa šeit gadījusies, taču nepazīstamā daiļava visu ceļu nebilda ne vārda.

Tiklīdz kariete ieripoja pagalmā, no pils izsteidzās galminieki. Viņus tirdīja ziņkāre: kas ieradies pie karaļa tik pēkšņi un negaidīti? Bet, kad no karietes izkāpa Anrī Pjērs kopā ar apburošu meiteni, galminieki aiz pārsteiguma vai iekliedzās. Vienīgi karalis uzreiz aptvēra, ka Anrī Pjērs atvedis pie viņa savu sievu. Viņš uzsmaidīja daiļavai, bet pēc tam paskatījās uz saviem jaunākajiem dēliem un sacīja:

—   Jūsu sievas ir skaistas, nav vārdam vietas, taču paši redzat, ka skaistāku par Anrī Pjēra sievu visā pasaulē neatrast. Ja tā, viņš saņems karaļa troni.

Tad iznāca priekšā Anrī Pjērs un, lepni atmetis galvu, sacīja tēvam:

—    Piedod man, tēvs, bet šī daiļā meitene nav mana sieva… Protams, arī man ir sieva, bet viņa ir tikai varde. Tā ka sacensības esmu zaudējis.

Dzirdēdams tādas runas, karalis iekvēlojās dusmās.

—    Sieva — varde? Kāpēc tu agrāk man neteici?!

—    Jūsu augstība! — negaidīti ierunājās daiļava. — Lai ari negribot, Anrī Pjērs tomēr kļūdās. Es esmu viņa sieva. Viņš tikai nezina, ka ļauna feja bija pārvērtusi mani par vardi un pareģojusi, ka es apprecēšos ar daiļu princi. Nu viss ir noticis tā, kā tam bija jānotiek.

—    Vai kaut kas tāds iespējams? — Anrī Pjērs brīnījās.

—    Iespējams tiem, kas tic brīnumiem! — Princese iesmējās.

Un tas ari viss. Bet, ja neticat, mēs vairs neko jums nestāstīsim.

BĪRONS

Dzīvoja reiz pasaulē kāds vīrs, vārdā Bīrons. Augām dienām viņš pastaigājās pa pilsētas ielām ar augstu cilindru galvā. Un visi viņu apskauda, jo domāja, ka viņa cilindrs pagatavots no tīra sudraba.

Reiz Bīrons uzaicināja uz krodziņu divus nepazīstamus frantus. Te nu jāsaka jums, ka šis krodzinieks bieži vien ēdināja Bīronu uz parāda un aizdeva viņam pat naudu. Bet ko tur tik daudz! Visi trīs pasēdēja pie galda, sātīgi paēda, un, kad pienāca laiks norēķināties ar saimnieku, Bīrons noņēma no galvas savu slaveno cilindru un sāka to virpināt uz rokas. Virpina cilindru un pusbalsī saka:

—    Par visu samaksāts! Par visu samaksāts!

—    Par visu samaksāts? Tas nav iespējams! — franti brīnījās.

—    Kāpēc nav iespējams? Mans cilindrs jau samaksājis par cienastu. Ja neticat, pavaicājiet saimniekam! Vai nav tiesa, saimniek? — Bīrons uzrunāja krodzinieku.

—   Tiesa kas tiesa, — krodzinieks vienā mierā apstiprināja Bīrona vārdus.

—   Redzat nu, un jūs vēl šaubljātiesl — Bīrons nosmējās un izgāja laukā uz ielas kopā ar frantiem.

Franti neuzkrītoši saskatījās — derētu, sak, iegādāties šādu mantiņu — un ņēmās Bīronu pierunāt: pārdod, nu pārdod mums savu cilindru.

—   Vai prāts, draugi, — Bīrons viņus atvairīja, — par to nevar būt ne runas. Cilindrs man pašam vajadzīgs.

—   Paklau, Bīron, nu ko tu spītējies! Nenožēlosi. Mēs tev labi samaksāsim.

—   Ai, draugi, ja jūs zinātu, cik loti man žēl šķirties no cilindra! — Bīrons gaudās. — Bet lai notiek, atdošu jums cilindru aiz draudzības par simt zelta ekijiem.

Franti Joti nopriecājās, nemaz nekaulēdamies, iedeva Bīronam simt ekiju un saņēma pretī cilindru. Daudz negudrodami, viņi nolēma uz karstām pēdām pārbaudīt cilindra maģisko spēku un iegriezās kādā citā krodziņā. Tur viņi pasūtīja dažnedažādas uzkodas, saēdās krietni un sāka Virpināt cilindru, pusbalsī sacīdami:

—    Par visu samaksāts! Par visu samaksāts!

—            Kādas blēņas jūs tur melšat? — krodzinieks saausījās.

—   Jūs sakāt — samaksāts? Bet kur tad nauda?

—    Kā — kur? Cilindrs taču jums par visu samaksāja. — Viens no frantiem lepni izrieza krūtis.

Bet krodzinieks nemaz neklausījās viņu pasaciņās. Pakampis bozi, metās frantiem virsū. Gribi vai negribi, nācās vien vilkt laukā naudas makus un samaksāt par visu.

Iznākuši no kroga, franti sāka lādēt Bīronu kā vien prazdami.

—   Bīrons mūs apvedis ap stūri. Nu, pielūko, blēdi! Mēs tevi tā pārmācīsim, ka visu mūžu pieminēsi…

Un, daudz negudrodami, draugi devās uz Bīrona mājām.

Bīrons viņus pamanīja jau iztālēm un nobijās ne pa jokam. Taču, būdams attapīgs vīrs, tūdaļ aptvēra, kā izkļūt no ķezas. Viņš noguldīja sievu gultā, pavēlēja viņai gulēt nekustīgi un apslacīja viņu ar vērša asinīm.

Iebrukuši istabā, franti ieraudzīja: gultā guļ mirusi sieviete, bet viņai blakus stāv Bīrons ar spieķīti rokā. Franti skatās uz Bīronu un nevar vien apjēgt: kas te īsti notiek? Vai tiešām viņš būtu nogalinājis savu sievu? Bet Bīrons viegli pieskārās ar spieķīti savai sievai un sacīja:

—    Spieķīt, atdzīvini manu sievu!

Viņš pieskārās trīs reizes, un sieva piecēlās no gultas. «Zili brīnumi!» draugi nodomāja. Bet sieva, itin kā nekas nebūtu noticis, sāka uzkopt māju.

—    Tas tik ir ko vērts! — Draugi aiz brīnumiem iepleta mutes. — Vismaz izskaidro mums, Bīron, — kas šeit notika?

—Kas tur ko skaidrot? Parasts gadījums, — Bīrons žāvādamies atbildēja. — Pirms pusstundas sieva mani nokaitināja un es viņu nositu. Bet pēc tam, kā paši redzējāt, atdzīvināju ar šo spieķīti.

Franti paslepus saskatījās: vajadzētu nopirkt no Bīrona spieķīti, — un pēc ilgām lūgšanām nopirka to par divsimt zelta ekijiem. Varen priecīgi franti aizsteidzās uz kādām mājām, kur no rīta bija nomiris viņu draugs. Piegājuši pie miroņa, viņi pieskārās tam ar spieķīti, sacīdami:

—    Spieķīt, atdzīvini mūsu draugu!

Taču, lai cik reizes viņi pieskārās ar spieķīti, lai cik reizes izrunāja brinumvārdus, viņu draugs tā arī neatdzīvojās. Tad franti beidzot saprata, ka Bīrons arī šoreiz viņus piekrāpis, un trakās dusmās joza uz viņa mājām: krāpniekam jāsaņem pelnītais sods!

Bet Bīrons tikmēr nesēdēja rokas klēpī salicis. Viņš zināja, ka piemuļķotie franti viņu mierā neliks. Tāpēc tūdaļ izvārīja sev viru, pēc tam izrausa no pavarda ogles, bet uz karstajiem pelniem nolika podu ar verdošu viru. Un tieši laikā! Ieskrējuši istabā, franti redz: Bīrons sēž pie izdzisuša pavarda un maisa ar karoti katliņā verdošu viru. Kas tad tie par brīnumiem: uguns pavardā nav, bet vira vārās burbuļodama!

Franti tūdaļ aizmirsa viņiem nodarītās pārestības un sāka iztaujāt Bīronu: kas tas par neparastu katliņu? Bīrons viņiem paskaidroja, ka katliņš patiešām esot neparasts: tajā bez uguns varot izvārīt jebkuru ēdienu. Nevarēdami vien nobrīnīties, draugi iekāroja katliņu un, mazliet pakaulējušies, nopirka

to no Bīrona. Pēc tam aizsteidzās uz mājām, sameta katliņā jēlu gaļu un, neiekūruši uguni, pakāra katliņu virs pavarda. Viņi ilgi gaidīja, kad gaļa būs izvārījusies, bet, tā arī nesagaidījuši, aiz dusmām sasita katliņu lausku lauskās un ierēcās, ka visa iela noskanēja:

—    Nāve Bīronaml Nāve!

Franti aizdrāzās pie Bīrona uz mājām, sasēja viņam rokas, iebāza viņu maisā un stiepa uz upi, lai noslīcinātu par visām viņa palaidnībām. Aizstiepuši maisu līdz upes krastam, viņi nolēma mazliet atvilkt elpu, pēc tam viens no viņiem sacīja:

—    Bet tagad metam viņu ūdenī.

—   Kas tur ko neiemest, tikai mazliet bail, — otrs šaubījās. — Aiziesim uz tuvējo krodziņu un uztaisīsim dūšu.

—    Labi, man nekas nav pretī…

Atstājuši maisu upes krastā, franti aizsteidzās uz krodziņu.

Bīrons, protams, dzirdēja viņu sarunu un, tiklīdz viņi bija prom, sāka saukt ska]ā balsī:

—    Negribu precēt karaļa meitu! Negribu precēt karaļa meitu!

Tieši tai laikā gar upes krastu savu ganāmpulku dzina mūļu dzinējs. Izdzirdējis Bīrona klaigāšanu, viņš piesteidzās pie maisa un vaicāja:

—    Ei, draudziņ, ko tu tur mels? Vai tiešām tu negribi precēt karaļa meitu?

—    Protams, negribu. Es viņai nederu, — Bīrons atbildēja.

—    Tad rāpies labi ātri no maisa laukā un laid mani savā vietā!

—    Kā vēlies, tikai atsien maisu!

Mūļu dzinējs atsēja maisu vaļā. Bīrons izlīda no maisa, izstaipījās, bet pēc tam palīdzēja ielīst maisā mūļu dzinējam un cieši jo cieši aizsēja maisu ciet. Pēc tam viņš devās prom, dzīdams pa priekšu mūļu bacu.

Atgriezušies no krodziņa upes krastā, franti pēkšņi dzird balsi, kas nāk no maisa:

—    Esmu ar mieru precēt karaļa meitu!

—     Skat, ko sagribējis! — Franti iesmējās. — Labāk saņem, ko esi pelnījis!

Satvēruši maisu, viņi iešūpoja to un — plunkš! — ielidināja ūdenī.

—    Paliec sveiks, Bīron!

Tad, brīvi uzelpojuši, viņi devās atpakaļ uz mājām. Viņi gāja lēnā solī un nevarēja vien nopriecāties, ka tikuši reiz vaļā no ienīstā krāpnieka. Te pēkšņi… kas tad tas?! Pa ceļu soļo tas pats Bīrons un dzen sev pa priekšu labi nobarotus mūļus. Franti izberzēja acis: vai tik viņiem nerēgojas?

Nē, tas nebija nekāds rēgs! Visīstākais Bīrons!

Kur gan viņš varēja rasties, ja nupat bija noslīcināts upē? Frantus pārņēma ziņkāre. Viņi pieskrēja pie Bīrona un jautāja:

—    Ei, Bīron, vai tiešām tu izkļuvi laukā no upes?

' |i§ Vai tad paši neredzat? — Bīrons nosmīnēja. — Bet par

to, ka jūs iesviedāt mani upē, esmu jums bezgala pateicīgs. Izrādās, upes dzelmē bija gadatirgus. Nopirku tajā par pusvelti veselu ganāmpulku. Patiesību sakot, katrs mūlis man maksāja tikai piecus frankus.

—   Un kā tu domā — vai prece tur vēl ir?

—    Kur lai tā paliktu? Protams, ir. Tikai pasteidzieties 1

—            Tev taisnība: kavēties nedrīkst! — franti iesaucās un, ilgi nedomādami, iemetās upē.

Kopš tā laika neviens viņus nav redzējis. Droši vien vēl šobaltdien klimst pa gadatirgu un meklē lētus mū|us.

ZEMNIEKS UN VIŅA KUNGS

Reiz kāds zemnieks, vārdā Gaspārs, sataisījās atdot savam kungam parādu.

Viņš ieradās pie kunga un pavaicāja kalponei:

—    Vai kungs mājās?

—            Kur lai citur šis būtu? Mielojas pie brokastu galda kopā ar saviem draugiem.

—    Tad pasaki viņam, ka es atnesu parādu.

Kalpone tūda) iesteidzās ēdamistabā un pavēstīja saimniekam: .

—    Pie jums atnācis Gaspārs, atnesis naudu.

—            Ļoti labil Ieved viņu iekšā! — Kungs vēlīgi pasmaidīja un, pagriezies pret draugiem, piebilda: — Tas ir viens no maniem parādniekiem, pamatīgs stulbenis. Tūlīt redzēsiet, cik veikli es viņu izjokošu. Viņš to pat nepamanīs, toties mēs izsmiesimies pēc sirds patikas.

Kalpone ieveda Gaspāru ēdamistabā.

—    Labdien, kungs!

—    Labdien, Gaspār, labdienl

—    Es atnesu jums naudu.

—            Ļoti labi, Gaspār! Atsēdies tur pie kamīna! Atpūties! Droši vien būsi piekusis pēc ce]a.

Gaspārs apsēdās uz krēsla maliņas un skatījās platām

acīm uz kungu un viņa viesiem. Bet kungs, pamirkšķinājis draugiem, jautāja Gaspāram:

—    Nu, kas jauns tavā saimniecībā?

—   Tā nu tas iznācis, kungs, ka pie mums gadījušās dīvainas lietas. Mūsu govij atskrējuši veseli pieci telēni.

—    Pieci telēni?! — kungs brīnījās. — Tas nevar būti Ko tad dara piektais telēns, kad pārējie četri zīž pienu?

—    Ko dara? To pašu, ko pašreiz es: blenž apkārt.

—    Hm… — kungs norūca, sapratis mājienu. — Ei, Suzanna, uzliec Gaspāram šķīviI

Kalpone atnesa Gaspāram šķīvi, un viņš apsēdās pie galda. Kungam priekšā tika nolikta milzīga bļoda ar ceptām zivīm.

Kungs uzlika uz Gaspāra šķīvja divas mazas zivteles. Zemnieks paņēma tās aiz astes, pielika pie auss, ieklausījās un, pašūpojis galvu, atkal nometa uz šķīvja.

—    Vai tu gribi sacīt, ka tās nav visai svaigas? — kungs noprasīja, pametis ar acīm viesiem.

—    Tā vis gluži nebūs, kungsl — Zemnieks pakasīja aiz auss. — Pirms gada upē noslīka mans tēvocis. Tad arī es pavaicāju zivtelēm, kā viņam tur klājas. Diemžēl zivteles atbildēja, ka par manu tēvoci neko nezinot, jo nākušas pasaulē pēc šī skumjā notikuma… Labāk es paņemšu to tur lielo karpu. Varbūt tā man kaut ko pateiks …

—    Jocīgais! Ņem taču, ja vajag…

Pēc zivīm kalpone atnesa brūnu cūkas cepeti.

' — Gaspār, vai negribi cepeti?

—    Ar lielāko prieku …

—    Tad uzcienājies! kungs piedāvāja un pasniedza zemniekam mazu kriksīti.

Gaspārs norija kriksīti un apmierināti nokrekšķinājās: lielisks cepetis!

Pēc tam viņš izvilka no kabatas nazi, nogrieza no cepeša krietnu gabalu, apēda to un atkal sniedzās pēc cepeša…

—    Paklau, Gaspār, man, protams, neklājas pārtraukt tavu mielastu, taču ielāgo: tas, kurš ēd pārlieku daudz cūkgaļas, zaudē valodu. Vai esi dzirdējis?

_ Paldies, kungs, ka pateicāt! Mājās man aplam pļāpīga vecene… Ar jūsu atļauju paņemšu cepeša atlikumu un likšu viņai visu apēst. Varbūt viņa pārstās tad mani gremzt.

Gaspārs paņēma cepeti un atsveicinājās, bet kungs, lai vēl kas neatgadītos, nolēma viņu pavadīt līdz ārdurvīm.

Tiklīdz viņi bija izgājuši no istabas, viesi sāka smieties, vēderus turēdami. Tad nu padomājiet paši — par kuru viņi smējās? Katrā ziņā par Gaspāru jau nu ne!

SAULĪTE

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja vīrs ar sievu, un viņiem bija dēls, kuru sauca par Bernardinetu. Skaists vārds zemniekam, vai ne? Viņi dzīvoja laimīgi un bezrūpīgi, līdz kādu dienu notika nelaime: Bemardinetam nomira māte. Tēvs kādu laiku pasēroja un drīz apprecējās otrreiz. Tā Bemardinetam uzradās pamāte.

Pārkāpusi pār mājas slieksni, viņa tūdaļ sāka ienīst Bernardinetu gluži bez kāda iemesla. Dienu un nakti viņa skandināja vīram: dēls tevi nemīl un neklausa, pagalam izlaidies, vajag viņu pārmācīt, citādi izaugs par razbainieku. Un tu viņa sacīja par mazu puisēnu, ne kauna, ne goda viņai navJ

Tēvs ilgi neklausījās viņas vārdos, taču beigās sieva viņu pielauza. Kādu vakaru viņi norunāja, ka tēvs no rīta aizvedīs Bernardinetu uz mežu un tur viņu pametīs, lai mazliet pabiedētu. Bet pēc dienas aizies viņam pakaļ. Bernardinets negulēja un visu dzirdēja, par ko runāja tēvs ar pamāti. Viņš klusītēm izlavījās no istabas, iebēra kabatās kviešu graudus, bet pēc tam atkal nolikās gulēt.

No rīta tēvs viņu pamodināja un sacīja:

—   Celies, dēliņ! Nāksi man līdzi uz mežu pēc malkas.

Bernardinets izlēca no gultas, aši apģērbās un kopā ar tēvu devās uz mežu. Bernardinets gāja tēvam nopakaļ un nemanot kaisīja uz ceļa kviešu graudus, lai pēc tam varētu atrast ceļu atpakaļ uz mājām. Kad viņi bija nonākuši pašā meža biezoknī, tēvs sacīja dēlam:

—    Tu palasi šeit kritušos zarus, bet es izraudzīšu kokus, kurus mēs cirtīsim.

—    Man bail palikt vienam pašam, — puisēns atbildēja.

—    Tev nav ko baidīties, es tūdaļ atgriezīšos.

Tēvs aizgāja. Bemardinets viņu gaidīja, gaidīja, bet tā arī nesagaidīja. Sapratis, ka tēvs neatnāks, viņš nolēma pats doties uz mājām, jo ceļu bija iezīmējis ar kviešu graudiem. Kad puisēns sāka iet, uz ceļa vairs neredzēja neviena graudiņa: visus bija uzlasījuši putni. Bernardinets apsēdās zemē un sāka rūgti raudāt.

Taču drīz vien, atskārtis, ka ar raudāšanu nekas nebūs līdzēts, Bernardinets norausa asaras, piecēlās kājās un gāja, kurp acis rāda. Viņš ilgi maldījās. Sāka jau krēslot, kad tālumā viņš ieraudzīja uguntiņu. Puisēns devās uz uguntiņu un no* nāca pie milzum lielas mājas. Tādu māju viņš savu mūžu nebija redzējis.

Bemardinets pieklauvēja pie durvīm. Uz sliekšņa iznāca milža sieva, un Bemardinets viņai jautāja:

—    Vai nevarētu pie jums pārnakšņot?

—    Nāc vien iekšā 1 Mans vīrs, krietnais milzis Draks, būs ļoti priecīgs. Viņam varen garšo mazi zēni, īpaši vakariņās.

—    Vai! — Bemardinets izbijās, bet pēc tam, nodomājis, ka naktī mežā tik un tā viņš dabūs galu, sacīja: — Bet jūs pamāciet, kur lai es noslēpjos, un milzis Draks mani nepamanīs.

Milža sieva ielaida Bernardinetu mājā un lika noslēpties viņam zem gultas.

Te nu jāsaka jums, ka milzim Drakam bija meita, labu sirdi, gluži citāda nekā tēvs, un ļoti skaista, kā redzams, ne tuvu atsitusies mātē. Un arī vārds viņai bija jauks — Saulīte. Viņa iežēlojās par puisēnu un nolēma viņam palīdzēt. Kamēr māte saimniekoja pa virtuvi, Saulīte piezagās pie gultas un pačukstēja Bērna rdinetam:

—    Se, ņem žurkas astīti! Kad tēvs tev liks parādīt mazo pirkstiņu, tu parādi viņam šo astīti.

Naktī mājās pārradās pats cilvēkēdājs Draks un ierēcās:

—    Jūtu — ož pēc cilvēka!

Un sieva viņam saka:

—            Tss… Zem gultas tup puisēns, bet viņš ir pārāk kārns. Lai padzīvo kādu laiku pie mums, kamēr uzbarojas.

—            Jāpaskatās uz viņu, — Draks norūca. — Ei, puika, izbāz mazo pirkstiņul

Bet Bernardinets parādīja viņam žurkas astīti, kā bija likusi Saulīte. Draks noturēja asti par mazo pirkstiņu, par ko nav jābrlnās, jo istabā dega tikai viens nespodrs gaismeklis. Turklāt Draks lāgā neredzēja un nebija arī neko gudrs.

—            Tpū! Nudien īsts mirla! — Draks piekrita. — Lai mazliet uzbarojas.

Agri no rita, kad Draks aizgāja no mājas, Bernardinets slepus sāka posties ce|am. Bet Saulīte viņu atrunāja.

—   Kur tu iesi, ceļa nezinādams? Apmaldīsies meža biezoknī. Paliec labāk pie mums! Arī man būs jautrāk. Iemācīšu tev dažādas spēles, parādīšu mežā slepenas vietiņas, stāstīšu tev pasakas. Paliec! Bet no tēva nebaidies, es tev palīdzēšu, ja kaut kas.|.

Un Saulīte pierunāja Bernardinetu. Viņš palika Draka mājās.

Palikt gan palika, taču īsta miera viņam nebija: ja nu pēkšņi cilvēkēdājs viņu pamana?

Laiks aizsteidzās nemanot: diena pēc dienas, nedē|a pēc nedēļas.

Reiz Draks, atgriezies mājās agrāk nekā parasti, ieraudzīja dārzā Bernardinetu un viņam blakus savu meitu.

—            Vai tiešām šis ir tas pats mirla? — Draks nobrīnījās.

—    Ātri gan puika paaudzies. Paklau, sieva, izcep man viņu brokastīsl Noēdies gluži apaļš.

Saulīte pieskrēja pie tēva un sacīja viņam:

—    Pasaudzē Bernardinetu, tētiņi Viņš ir mans draugs, man bez viņa būs garlaicīgi.

Draks uzmeta meitai greizu skatienu, taču rāt viņu nerāja, vienīgi pateica šādus vārdus:

—Labi, es viņu neaizskaršu, bet ar vienu noteikumu: ja viņš izpildīs manu pavēli.

Pasaucis Bernardinetu, Draks viņam sacīja:

§S Paņem manu lielo lāpstu un izroc dziļu aku, un lai līdz

vakaram man uz galda būtu krūze ar dzidru ūdeni no šīs akas!

Paņēmis Draka milzīgo lāpstu, ko tikai ar mokām varēja pacelt, Bernardinets devās rakt aku. Bet, tiklīdz viņš sāka rakt, lāpsta tūlīt nolūza. Draks tīšām bija iedevis viņam sarūsējušu.

Ap pusdienlaiku Saulīte sacīja mātei:

—    Es aiznesīšu Bernardinetam podiņu viras.

—    Ko tu noņemies ar šo puišeli! — milža sieva neapmierināti norūca, tomēr viras podiņu iedeva.

Saulīte paķēra podiņu un aizskrēja pie Bemardineta. Skatās — sēž sadrūvējies zem koka.

—    Ko tu skumsti, Bernardinet? — Saulīte jautāja. — Vai darbs nesokas?

—             Par ko lai es priecātos? — Bernardinets atbildēja.

—   Tiklīdz sāku rakt aku, lāpsta — klinks! — uzreiz nolūza.

—    Nebēdājies, Bernardinet, es tev palīdzēšu. Iestreb labāk viru un nedomā ne par ko!

Kad Bernardinets bija notiesājis viru, Saulīte izņēma no kabatas koka nūjiņu un, piesitusi pie ceļgala, sacīja:

—   Nūjiņ, manu glābējiņ, dari tā, lai.šeit būtu aka ar dzidru ūdeni!

Un tajā pašā mirklī Bernardineta priekšā uzradās aka ar tīru un dzidru ūdeni.

—   Tas tik ir ko vērts! — puisēns nopriecājās. — Zili brīnumi!

Cauru dienu viņi klaiņoja pa mežu, lasīja riekstus, bet pievakare Bernardinets piesmēla no akas krūzi ar vēsu ūdeni un nolika to uz galda. Ieraudzījis krūzi, Draks nosmīnēja un, pagriezies pret meitu, piedraudēja viņai ar pirkstu:

—   Ak, Saulīt, Saulīt, bez tavas palīdzības jau nu viņš neiztika!

—   Ko tu, tēt, es itin neko nezinu.

Pēc vakariņām Draks sacīja sievai:

—   Noliec puiku gulēt mazajā istabā. Tai pašā gultā …

Tā bija nevis parasta gulta, bet gan cepešpanna. Lai nu

kas, bet Saulīte to labi zināja un, paslepus ielavījusies istabā, pačukstēja Bernardinetam:

—      Guli manā vietā, bet es atlaidīšos šai pašā gultā. Man tā nav bīstama!

Tā ari izdarīja. No rīta, ieraudzījis puisēnu sveiku un veselu, Draks nobrīnījās vien, taču nelika to manīt un sacīja viņam:

—      Šodien paņem šķūnī vīnogulājus, iedēsti tos kalna nogāzē, bet vakarā noliec man uz galda šķīvi ar gatavām vīnogām!

Bernardinets paņēma no šķūņa jaunu lāpstu, vīnogulājus un aizgāja uz kalna nogāzi. Bet tāpat kā iepriekšējā reizē atkal nolūza lāpsta.

«Sasodīts!» Bernardinets apskaitās. «Draks tīšām iedevis man sliktu lāpstu. Lai jau. Tik un tā vienā dienā ar šo darbu es netikšu galā, ja nu vienīgi Saulīte man palīdzēs.»

Iemetis lāpstas paliekas krūmos, Bernardinets sāka gaidīt Saulīti.

Viņa atnāca pusdienlaikā un sacīja:

—    Labdien, Bernardinet!

—   Labdien, Saulīt!

—   Atkal tev neveicas?

—      Kā redzi, lāpsta nolūza. Bet tik un tā līdz vakaram man visu nepadarīt.

—    Nebēdā, es palīdzēšu. Labāk iestreb viru, ko atnesu tevf

Un, kamēr Bernardinets strēba viru, Saulīte paņēma savu

brīnumnūjiņu, piesita ar to pie ce|gala un sacīja:

—       Nūjiņ, manu glābējiņ, dari tā, lai kalna nogāzē izaugtu vīnadārzs!

Bernardinets nepaguva ne acu pamirkšķināt, kad kalna nogāzē izauga vīnogulāji, bērtin nobērti smagiem, sulīgiem vīnogu ķekariem. Tātad darbs bija padarīts, un vakarā Bernardinets nolika Drakam uz galda šķīvi ar zeltainām vīnogām.

—       Redzu jau, redzu, Saulīt, ari šoreiz tu esi zeņķim palīdzējusi. — Draks pašūpoja galvu, raudzīdamies uz meitu.

—    Ko tu, tēt! Man par to nav ne jausmas.

Pēc vakariņām Draks paaicināja Bernardinetu pie sevis un sacīja:

—      Tagad ej gulēt, bet rīta pusē, kad es pasaukšu tevi, tūdaļ celies augšā! Saprati?

Bemardinets pamāja ar galvu un devās gulēt, bet cilvēk* I ēdājs, piegājis pie meitas, dusmīgi sacīja:

—   Man nepatīk tavas izdarības! Tās nenovedīs pie laba.

Ja nevēlies, lai būtu vēl sliktāk, dodies tagad pie miera, bet rīta pusē, kad es pasaukšu tevi, tūdaļ celies augšā! Saprati?

Kā redzams, milzim Drakam bija kas padomā. Kad Bernardinets un Saulīte bija aizgājuši pie miera, viņš pavēlēja sievai:

—   Agri no rīta iekur pavardu un pakar virs uguns katlu. Manuprāt, pienācis laiks izbeigt manas meitas draudzību ar šo Bemardinetu. Man tas nepatīk! Laiks puiku apēst!

—   Tiesa kas tiesa, — sieva piekrita.

Tā arī Bemardinetam pienāktu gals, ja Saulīte nebūtu dzirdējusi vecāku sarunu. Viņa piezagās uz pirkstgaliem pie sava drauga gultas un iečukstēja viņam ausī:

—   Tagad, Bemardinet, pienācis laiks bēgt prom! Tēvs nolēmis rīt no rīta tevi nobeigt. Brīnumnūjiņa vairs neko nevar līdzēt — šai mājā tai nav burvju varas. Bēgsim abi kopā! Gaismas svīdā tēvs jautās tev: «Kāds gailis dzied?» Un tu atbildēsi: «Sarkanais!» Pēc stundas viņš uzdos tev tādu pašu jautājumu, un tu atbildēsi: «Melnais!» — tad arī bēgsim.

Bemardinets visu ielāgoja un sāka gaidīt nolikto stundu. Viņam bija tik baisi šai lielajā, tumšajā mājā, ka viņš visu nakti neaizdarīja acu. Un kāds gan var būt miegs, ja viņa dzīvība karājas mata galā! Kad beidzot pa logu ielūkojās bāla rītausma, tālumā nodziedāja gailis. Draks nokliedzās pa visu māju:

—   Bernardinet, kāds gailis dzied?

—   Sarkanais!

Un atkal mājā valdīja klusums. Pagāja stunda, un Bernardinets izdzirda to pašu jautājumu:

—   Bernardinet, kāds gailis dzied?

—   Melnais! — puisēns atsaucās, piecēlās no gultas un klusītēm apģērbās.

Un Saulīte arī jau bija viņam līdzās.

—   Tagad dodamies ceļā! — Bemardinets nočukstēja, bet Saulīte pielika pirkstu pie lūpām un papurināja galvu: sak, vēl nav laiks. Viņa paņēma sprēslenīcu un ielika to savā gultā, bet Bernardineta gultā ielika vārpstiņu.

—         Pēc manas pavēles viņi atbildēs, kā vajag, — viņa paskaidroja Bernardinetam.

Pēc tam viņi izkāpa pa logu laukā un, atpaka| neatskatīdamies, skrēja uz mežu — tālāk no briesmīgā cilvēkēdāja.

Bet Draks, neko nenojautis, atkal pēc stundas uzsauca:

—  Ei, Saulīt, celies augšā!

—  Tūlīt celšos, — atbildēja sprēslenīca.

—  Ei, Bernardinet, celies augšā 1

—  Tūlīt celšos, — atbildēja vārpstiņa.

Draks pagaidīja vēl kādu brīdi un, nesagaidījis viņus, ierēcās vēl skaļāk:

—  Celies augšā, nejaukā meitene!

—  Ceļos jau, ceļos!

—  Tūlīt pat celies augšā, Bernardinet!

—  Ceļos jau, ceļos!

—    Tūļas tādi, — Draks neapmierināts norūca un saldi no* žāvājās.

Pagāja vēl stundas ceturksnis, bet no Saulītes un Bernardineta nav ne miņas. Draks apskaitās, izlēca laukā no gultas un metās uz meitas istabu. Bet gultā meitas vietā guļ sprēslenīca! Aiz dusmām Draks vai sastinga, iepleta muti, ne vārda nejaudā pateikt. Atguvies viņš metās uz Bemardineta istabu. Bet tur puisēna vietā gultā guļ veca vārpstiņa.

Piemuļķotais Draks saķēra galvu, aiz niknuma izrāva matu sauju, sāka vicināt dūres un brēca, ka visa māja drebēja.

Atskrēja sieva, ieraudzīja tukšās gultas un rokas vien noplātīja.

§ •— Kas to būtu domājis, ka Bemardinets tāds viltnieks! Bet meita arī nav labāka. Ko tu stāvi kā sālsstabs! Dzenies ātrāk viņiem pakaļ un pārved mājās!

Draks paķēra vāli un drāzās pakaļ bēgļiem.

Bet bēgļi tikmēr jau lielā gabalā. Paši varat iedomāties, kā viņi steidzās. Tikai pie kāda ezeriņa nolēma atvilkt elpu. Saulīte sāka plūkt margrietiņas, bet Bernardinets atlaidās zālē. Pēc kāda laika viņš palūkojās uz ceļu un pēkšņi pietrūkās kājās.

—    Skaties, Saulīt! Tavs tēvs skrien šurp. Nu mēs esam pagalam!

Bet Saulīte viņam atbildēja:

—    Kamēr man ir nūjiņa, mums nav ko baidīties,.. Nūjiņ, manu glābējiņ, pārvērt Bernardinetu par pīļtēviņu, bet mani — par pīlīti!

Draks pieskrēja pie ezeriņa un redz: pa zaļganu ūdeni peld pīļtēviņš un pīlīte.

—    Kur gan viņi palikuši? Es pats viņus iztālēm redzēju, — Draks nomurmināja un, pagriezies pret pīļtēviņu un pīlīti, jautāja: — Ei, jūs, vai neredzējāt šeit divus bērnus?

Bet pīles viņam atbildēja:

—    Pēk! Pēk! Pēk!

—    Tpū, ejiet ratā ar savu «pēk, pēk»! No jums nav nekādas jēgas! — Draks atmeta ar roku un atgriezās mājās.

Ieraudzījusi viņu, sieva brīnījās:

—   Bet kur tad Saulīte un Bernardinets? Vai tiešām tu viņus neatradi?

—    Neatradu. Iztālēm tā kā redzēju, bet, kamēr pienācu klāt, viņi bija kā ūdenī iekrituši. Es pat pīļtēviņam un pīlei pavaicāju, bet neko prātīgu viņi nevarēja pateikt.

—   Ak tu, stulbeni! Tie taču bija viņi! Skrien pakaļ un nenāc bez viņiem mājās!

Draks aizjoza atpakaļ uz ezeriņu, bet tur vairs nebija nedz pīļtēviņa, nedz pīlītes. Aiz dusmām milzis nometa zemē savu vāli un devās tālāk bēgļus meklēt.

Bet kur tu atradīsi! Saulīte tikmēr pārvērtās par zīlīti, bet Bernardinetu pārvērta par sarkankrūtīti. Viņi ielaidās dziļāk mežā, nometās uz kāda zara un sāka vīterot — sarunāties savā starpā.

Arī Draks soļoja pa šo pašu mežu. Viņš bija noguris un dzīrās jau doties atpakaļ uz mājām, kad pēkšņi izdzirda putnu vīterošanu. Viņš apstājās un jautāja:

—    Ei, meža dziedoņi, vai neredzējāt divus bērnus?

—    Ciu, čiu, čirik! Ciu, čiu, čirikl — putni iedziedājās.

—   Ak, nejēgas, to vien zin kā skandināt savu «čiu, čiu, čirik» …

Atgriezies mājās, milzis izstāstīja sievai par putniem, un tā viņu izbāra:

—    Esi gan tu muļķis! Tie taču bija viņi! Skrien atpakaļ!

Bet Draks iespītējās: neiešu, sak, vairs — un cauri, lai vai

kas!

Ilgi ķīvējās vīrs ar sievu, līdz beigu beigās Draks padevās un negribīgi slāja atpakaļ. Šoreiz viņš gāja nesteigdamies un, protams, viņam nebija ne jausmas, ka Saulīte un Bernardinets viņu pamanīja jau iztālēm. Saulīte pārvērtās par tiltiņu, kas veda pār strautu, bet Bernardinets — par tiltiņa margām.

Draks piegāja pie strauta, pacēla galvu un nevarēja vien nobrīnīties: šīs vietas viņš labi pazina, bet tiltiņu ar margām redzēja pirmo reizi. Viņš ilgi raudzījās uz tiltiņu un beidzot aptvēra, ka tā ir viņa meitas kārtējā viltība.

—    Beidzot jūs esat man rokā, blēži tādi! — Draks ļauni iesmējās. — Tagad jūs samaksāsiet par visu! Šoreiz no manis neizspruksiet!

Bet, tiklīdz Draks grasījās satvert margas, izgaisa gan margas, gan tiltiņš, toties pļavā nez no kurienes uzradās vērsis ar baltu zīmi pierē un zaļa varde ar izvalbītām acīm. Iespējams, ka viss ari beigtos laimīgi, ja Saulīte nebūtu nejauši iemetusi strautā savu nūjiņu glābējiņu. Draks pamanīja nūjiņu, pakampa to un iesmējās vēl negantāk.

—    Te nu tā iri Tagad es izdarīšu ar jums, ko vien gribēšu! Nē, nāvei es jūs nenolemšu, bet sodīšu vēl briesmīgāk. Tu, Bernardinet, paliksi par vērsi veselus desmit gadus, bet pēc tam aizmirsīsi savu mīļo Saulīti, itin kā tās nemaz nebūtu bijis pasaulē. Un tu, meit, par nepaklausību desmit un vēl vienu gadu nolēkāsi kā varde. Tā, lūki

Milzis iebāza nūjiņu glābējiņu kabatā un projām bija.

Bernardinets un Saulīte pabēdāja kādu laiku, taču neko darīt — atbrīvoties no burvestības nebija viņu spēkos. Turpat desmit gadus viņi pavadīja šai pļavā, ne brīdi nešķirdamies viens no otra. Tikai reiz, desmitā gada beigās, vērsis nolēma paklaiņot pa biezajiem tuvākās apkaimes mežiem. Viņš klaiņoja, klaiņoja, līdz apmaldījās. Kāds tur brīnums, tā var gadīties kuram katram.

Ilgi viņš meklēja pazīstamo pļavu, bet tā ari neatrada. Pagāja desmitais gads, un vērsis pārvērtās par staltu jaunekli. Bernardinets jutās bezgala priecīgs, ka beidzot ieguvis cilvēka izskatu, tai pašā mirklī aizmirsa savu uzticamo draudzeni un aizgāja viens pats uz tālām, nezināmām zemēm.

Varde ļoti bēdājās, kad mežā pazuda viņas Bernardinets. Bet pagāja vēl viens gads, un Saulīte pārvērtās no zajas vardes ar izvalbītām acīm par daiļu jaunavu. Viss būtu bijis labi, tikai Saulīte nekādi nespēja aizmirst savu Bernardinetu. Reiz viņa devās uz tālajām zemēm, kur bija aizklīdis viņas draugs. Kas zin, varbūt sirds viņai pateica priekšā, uz kurieni jāiet.

Viņa izstaigāja daudzus ceļus, pabija daudzās pilsētās un ciemos, bet Bernardinetu tā ari neatrada. Saulīte jau bija tuvu izmisumam, kad reiz viņa apsēdās atpūsties pie maiznieka mājas un ieraudzīja kāzu gājienu. Viņa uzmeta skatienu līgavainim un sastinga aiz pārsteiguma: līgavainis nebija neviens cits kā viņas Bernardinets.

Tiklīdz kāzu gājiens bija pagājis garām, Saulīte atguvās, pieskrēja pie maiznieces un palūdza viņai gabaliņu mīklas.

Maizniece viņai atteica: sak, nav viņai mīklas. Un tikai pēc žēlabainiem lūgumiem viņa abras dibenā atrada mazu mīklas piciņu.

Saulīte paķēra mīklu, izveidoja no tās divus mazus putniņus — balodi un dūju — un, noliekusies pār viņiem, kaut ko čukstēja.

Te pēkšņi baloži atdzīvojās un aizlaidās tieši pie līgavaiņa un līgavas. Riņķo un riņķo virs viņu galvām… un balodis saka dūjai:

—   Gur-gur-gur… noskūpsti mani, dūjiņ!

—            Gur-gur-gur… es neskūpstīšu tevi, — atbild dūja.

—    Tik un tā tu aizmirsīsi mani, tāpat kā Bernardinets aizmirsa savu Saulīti. Rau, stāv pie žoga viņa Saulīte, bet viņš itin kā neredz viņu. Galīgi aizmirsis!

Bernardinets dzirdēja baložu dūdošanu un tūdaļ visu atcerējās. Kā redzams, mīlestība bija stiprāka par burvestību. Bernardinets atstāja līgavu un pieskrēja pie savas mī|otās draudzenes, cieši apskāva viņu, uzcēla uz zirga, un viņi aizauļoja prom, nav zināms, kurp.

Un nav arī svarīgi, uz kurieni viņi aizauļoja, kur dzīvoja un ko darīja. Zināms vienīgi tas, ka kopš tā laika viņi vairs nekad nešķīrās un bija laimīgi līdz mūža pēdējai dienai.

LAPSA UN IRBE

Reiz lapsa mežmalā satika pelēko irbi un vaicāja tai:

—    Saki, dārgumiņ, — kā tu vari dienā gulēt?

—    Kā? Gaužām vienkārši. Paslēpju galvu zem spārna un mierīgi guļu. Paskaties!

Un irbe, lai lapsa viņu labāk saprastu, paslēpa galvu zem spārna. Lapsai iedzalkstījās acis. Viņa metās irbei virsū, sagrāba viņu aiz spārna un laidās prom.

Kad lapsa skrēja garām upei, viņu ieraudzīja velētājas un ņēmās saukt:

—    Skatieties, skatieties, lapsa stiepj zobos Irbi!

Irbe izdzirdēja sievu klaigas un klusi sacīja lapsai:

—    Ir gan šeit nelietīgi ļaudis! Kā nav kauna bāzt degunu citu darīšanās!

«Nudien,» lapsa nodomāja. «Kāda viņām daļa?» Un pavēra muti, lai kārtīgi nostrostētu velētājas. Bet nepaguva ne vārda pateikt, kad irbe jau bija izrāvusies no viņas un uzlaidusies ozola zarā.

Lapsa palūkojās uz irbi un noteica caur zobiem:

—    Eh! Nekad nevajag lieki mēli kulstīt!-

Bet irbe iesmējusies atbildējaj

—    Jā! Arī gulēt nelaikā neklājas.

.

BALTAIS STRAZDS, KLIBAIS KUMEĻŠ UN DAIĻAVA AR ZELTA MATIEM

Truā dzīvoja kāds tirgotājs. Veikals viņam plauka un zēla un viss gāja no rokas, tikai nebija bērnu. Tad viņš pieņēma par audžudēlu kādu bāreni. Zēnu nosauca par Fransuā. Vecāki tūdaļ iemīlēja puisēnu, taču nākamajā gadā tirgotāja sievai piedzima dvīņi, un tirgotājs kļuva trīs dēlu tēvs.

Laiks skrēja ātri, un gluži nemanot dēli izauga par staltiem jaunekļiem, bet tirgotājs nemanot novecoja. Un viņš sāka domāt: kam atstāt savu veikalu? Lai tirgotos, bija vajadzīga gudra galva, prasme apieties ar cilvēkiem un pirmām kārtām godavīra tikums.

Kurš no viņa trim dēliem varētu pārņemt veikalu?

Tirgotājs nolēma dēlus pārbaudīt. Te nu jāsaka jums, ka nezin kāpēc visvairāk viņš mīlēja audžudēlu Fransuā — varbūt tāpēc, ka Fransuā bija gan drosmīgs, gan izdarīgs, gan godīgs. Tomēr tirgotājs gribēja rīkoties pēc taisnības un tāpēc gaidīja izdevību, lai pārbaudītu savus dēlus.

Ilgi nebija jāgaida. Kāds viesis viņam atveda vēsti, ka aiz trejdeviņām zemēm dzīvo brīnumputns, ko sauc par Balto strazdu. Tas, kurš dzirdējis viņu dziedam, uzreiz tiek vaļā no visām kaitēm. Bet vai var būt vēl ļaunāka kaite par vecumu? Un tirgotājs tad nu nolēma uzveikt vecumu un pie reizes pārbaudīt savus dēlus.

Viņš ataicināja pie sevis jaunekļus un pastāstīja viņiem par Balto strazdu. Lieki nevilcinādamies, brāļi devās ceļā. Sākumā visi trīs jāja kopā, bet krustcelēs dvīņi atvadījās no Fransuā un pagrieza savus zirgus uz citu pusi: sak, nav mums pa ceļam ar kaut kādu atradeni.

Fransuā jau sen bija manījis, ka brāļi viņu diez ko neierauga, tālab par ceļabiedru viņiem neuzplijās un tālāk devās viens pats un visur, kur vien ieradās, taujāja: vai kāds nav redzējis Balto strazdu? Taču neviens cilvēks to nebija nedz redzējis, nedz par to dzirdējis.

Abi brā|i tikmēr klimta no pilsētas uz pilsētu un meklēja nevis brīnumputnu, bet aizvien jaunas izpriecas. Tā pamazām viņi

izšķieda visu naudu, ko krietnais tirgotājs bija iedevis viņiem ceļam. Arī savus zirgus dvīņu brāļi pārdeva, un viņiem vairs nebija uz kā pārjāt mājās. Neatlika nekas cits kā klaiņot pa ceļiem un lūgt žēlastības dāvanas.

Fransuā ilgi maldījās pa plašo pasauli, līdz kādu dienu iejāja biezā mežā. Pie varena ozola saknēm viņš ieraudzīja viltīgi izliktus slazdus, kuros bija iekritis pelēks vilks. Vilks rautin rāvās laukā no slazdiem, bet tā arī nevarēja izrauties. Fransuā iežēlojās par vilku un palaida to brīvībā.

Kā jūs domājat, vai Fransuā rīkojās prātīgi, atbrīvodams pelēko vilku? Ja nu vilks uzklūp viņam un saplosa? Kas tad atvedīs krietnajam tirgotājam Balto strazdu?

Nē, tā nebija aplama rīcība. Labs darbs nekad nav jānožēlo. Ticis brīvībā, vilks pamāja ar asti un prom bija.

Bet nākamajā dienā Fransuā sastapa mežā rudu lapsēnu.

—   Kurp dodies, Fransuā? — lapsēns viņam vaicāja.

Fransuā nobrīnījās, ka lapsēns zina viņa vārdu, taču sacīt

par to nekā nesacīja, tikai izstāstīja lapsēnam savas raizes.

—    Klīstu pa pasauli un meklēju Balto strazdu. Tas, kurš dzirdējis viņu dziedam, uzreiz tiek vaļā no visām kaitēm: gan no vecuma, gan no slimībām. Vai gadījumā tev nav kas zināms par šo brīnumputnu?

—    Kā tad nel — lapsēns sacīja. — Visu zinu. Šis putns mīt Treju Zaļo Pakalnu karaļvalstī. Tur valda karalis, kas savu mūžu nav slimojis, jo rītos viņa pilī dzied šis pats Baltais strazds. Tikai ceļš uz Treju Zaļo Pakalnu karaļvalsti ir tāls un bīstams.

—    Es nebaidos, — Fransuā atbildēja. — Pēc Baltā strazda es došos kaut vai uz pasaules malu.

—   Tad klausies…

Un lapsēns izstāstīja Fransuā, kā nokļūt Treju Zaļo Pakalnu karaļvalstī.

—    Bet, kad nonāksi tur, — lapsēns sacīja, — nolīgsti pie karaļa par kalpu. Viņš tevi pieņems, es zinu. Balto strazdu viņš tur būrī, kas karājas lielajā zālē. Ja strazds būs sudraba būrī, ņem viņu ciet — lec zirgam mugurā un laidies ātrāk prom. Turpretī, ja strazds būs zelta būrī, neskaries viņam klāt. Saprati?

Fransuā darīja, kā lapsēns bija vēlējis. Atrada Treju Zaļo Pakalnu karaļvalsti, nolīga pie karaļa par kalpu un gaidīja izdevīgu brīdi, lai ielavītos lielajā zālē, kur atradās Baltais strazds. Bet vienmēr kāda ķibele: te sardze visu nakti stāv pie durvīm, te atkal karalis rīko balli un zālē dejo līdz pašam rītam.

Beidzot gadījās kāda klusa nakts, kad pilī visi gulēja, pat sardze, un Fransuā nemanīts ielavījās zālē. Caur logu ielūkojās mēness, un Fransuā ieraudzīja būrī Balto strazdu. Un vēl sudraba būrī, kāda veiksmei Bet blakus karājās tukšs zelta būris.

—    Vai cik žēl, Baltais strazds sudraba būrīl — Fransuā nopūtās. — Zelta būris daudz skaistāks un greznāks! Pārlikšu strazdu zelta būrī.

Pavisam aizmirsis rudā lapsēna piekodinājumu, Fransuā pārlika Balto strazdu zelta būrī. Bet, tiklīdz viņš bija aizvēris būra durtiņas, strazds pēkšņi pamodās, noskurinājās, savicināja

spārnus un skaļi iedziedājās. Sardzes viri pamodās un saņēma Fransuā ciet. Izcēlās tāda jezga, ka atsteidzās visi galminieki un pats karalis arī.

—    Razbainieks tāds! — karalis iesaucās. — Gribēji nozagt manu Balto strazdu? Par tādu grēka darbu tev vajadzētu galvu nocirst!

—    Vai prāts, jūsu augstība, — Fransuā pārbijies stostījās. — Man tikai gaužām gribējās redzēt, kā strazds izskatītos zelta būrī.

—    Kā redzams, mans Baltais strazds tev varen iepaticies, — karalis sacīja. —r Gribi, es uzdāvināšu tev viņu? Tikai tādā gadījumā tev jāatved man klibais kumeļš, kas soļo septiņjūdžu soļiem. Norunāts?

Viņi sita viens otram saujā. Ko citu nabaga Fransuā varēja darīt? Un atkal viņš devās ceļā meklēt klibo kumeļu.

Fransuā ilgi meklētu un, iespējams, nemaz neatrastu, ja ceļā atkal nebūtu gadījies rudais lapsēns. Fransuā jau gribēja paslēpties, jo viņu mocīja kauns, bet lapsēns pats viņu pasauca: HBf Kas ir, Fransuā, atkal klīsti pa pasauli? Nepaklausīji manam padomam, tagad vaino pats sevi.

—    Tā nu iznāca, — Fransuā piekrita. — Pats nezinu, kas ar mani notika. Man tā gribējās ielikt strazdu zelta būrī, ka aiz* miršu itin visu pasaulē. Bet tagad man jāatved karalim klibais kumeļš, citādi man vairs neredzēt nedz Balto strazdu, nedz dzimtās mājas.

—    Par to, ka vaļsirdīgi man visu izstāstīji, es iemīlēju tevi vēl vairāk, >lapsēns sacīja. — Tālab palīdzēšu tev vēlreiz. Tikai dari visu tā, kā es sacīšu. Klibais kumeļš mīt Septiņu Zaļo Pakalnu karaļvalstī. Ceļš turp ir tāls un grūts. Kad nonāksi galā, palūdz karali, lai pieņem tevi par zirgu puisi. Tur tu ieraudzīsi klibo kumeļu, kas soļo septiņjūdžu soļiem. Ja kumeļam būs sudraba iemaukti, daudz nedomādams, kāp tam mugurā un laidies atpakaļ uz Treju Zaļo Pakalnu karaļvalsti. Turpretī, ja kumeļam būs zelta iemaukti, neskaries viņam klāt! Saprati?

Un Fransuā atkal devās tālā ceļā. Nonācis Septiņu Zaļo Pakalnu karaļvalstī, viņš nolīga pie karaļa par zirgu puisi. Viņš bēra zirgiem silēs auzas, baroja tos, dzirdināja un sukāja, bet pats ne acu nenolaida no klibā kumeļa, lūkodams,

kādi tam iemaukti — sudraba vai zelta? Taču kumeļš stāvēja bez iemauktiem — atpūtās. Fransuā pagalam nomocījās gaidīdams. Te kādu vakaru viņš redz: kumeļam uzmaukti sudraba iemaukti. Tātad pienācis ilgi gaidītais brīdisl

Fransuā piegāja pie kumeļa un noglāstīja tam kaklu. Kumeļš pašķielēja uz viņu, taču pat nepakustējās. Te pēkšņi Fransuā pārņēma tāda kā apmātība: viņš iztēlojās klibo kumeļu ar zelta iemauktiem. Cik tas būtu skaistil Un, kā par nelaimi, zelta iemaukti karājas turpat stallī, mirguļot mirguļo. Fransuā aizmirsa visu pasaulē. Norāva kumeļam sudraba iemauktus un gribēja jau uzlikt zelta, kad pēkšņi kumeļš piecirta kāju un skaļi iezviedzās. Uz stalli atsteidzās gan zirgu puiši, gan galminieki, gan pats karalis.

—   Nelietīgais ļaundari 1 — karalis iesaucās. — Tu gribēji nozagt manu kumeļu? Par tādu grēka darbu tev vajadzētu galvu nocirsti

—   Itin nemaz, — Fransuā zināja, ko atbildēt, — man tikai gaužām gribējās redzēt, kā kumeļš izskatītos zelta iemauktos, un vairāk neko.

—   Tiesa kas tiesa, mans kumeļš ir aplam skaistst Tiklab ar iemauktiem, kā bez tiem. Gribi, es uzdāvināšu tev viņu? Tikai kumeļa vietā atved man daiļavu ar zelta matieml

—    Kur lai to ņemu, jūsu augstība?

—   Tā ir tava darīšanai Ja atvedīsi daiļavu, kumeļš būs tavs.

Un nabaga Fransuā atkal devās ceļā. Ko tur lai saka, pats vainīgs. Kāpēc neklausīja lapsēnu? Tagad viņam būtu bijis klibais kumeļš, viņš apmainītu to pret Balto strazdu un dotos ar Balto strazdu atpakaļ uz mājām.

—   Ei, Fransuā, ko bēdājies? — viņš pēkšņi izdzirda.

Atskatījās un redz — pie viņa skrien pazīstamais lapsēns.

Tā un tā. Fransuā viņam visu izstāstīja un neaizmirsa arī sevi nopelt. Par to lapsēns viņu uzslavēja, bet par to, ka nebija paklausījis, sarāja.

—   Palīdzēšu tev pēdējo reizi, — lapsēns sacīja. — Tagad viss atkarīgs no tevis paša: ja izdarīsi ko aplam — veiksme tev neuzsmaidīs, aizlaidīsies kā Baltais strazds, aiztrauksies septiņjūdžu soļiem kā klibais kumeļš un nedosies vairs rokā. —

Un lapsēns izstāstīja Fransuā, kas viņam darāms. — Auļo uz zilo jūru, tur jūras vidū paceļas pils, un tajā pilī dzīvo daiļava ar zelta matiem. Viņu apsargā nikni pūķi. Tos nevar uzveikt neviens varonis. Bet es iedošu tev brīnumnūjiņu, pielūko, ka nepazaudē to! Nonācis pie zilās jūras, ieklausies. Ja daiļava dziedās skumju dziesmiņu, piesit trīs reizes ar brīnumnūjiņu un saki šādus vārdus: «Jūras dzelme, pašķiries!» Viļņi atkāpsies, un tu pa sauszemi nokļūsi līdz pilij. Tur nu netūļājies! Taču atceries: brīnumnūjiņa tev palīdzēs tikai tad, ja tu dzirdēsi zeltmataino daiļavu dziedam, jo viņa dzied tikai tad, kad visi viņas sargi guļ ciešā miegā. Saprati?

Kas tur ko nesaprast! Fransuā paķēra brīnumnūjiņu un aizauļoja uz zilo jūru. Vai tiešām pat paldies lapsēnam nepateica? Kā nu ne, protams, pateica, tikai mums nav laika visu sīki izstāstīt, jo kopā ar Fransuā jāsteidzas uz zilo jūru, kur ieslodzīta skumst daiļava ar zelta matiem. Un kā jūs domājat, vai šoreiz Fransuā turēs doto vārdu, vai paklausīs rudajam lapsēnam?

Tūlīt redzēsim!

Augu dienu un augu nakti Fransuā auļoja uz zilo jūru — un vēl vienu dienu un vienu nakti, un vēl daudzas dienas un naktis. Beidzot viņš ieraudzīja jūras vidū klinti un uz klints — drūmu pili. Fransuā satvēra brīnumnūjiņu un …

Par laimi, viņš nepaguva piesist ar nūjiņu pie zemes, kad pēkšņi tālumā atskanēja bezgala skumja dziesmiņa. Tur dziedāja zeltmatainā daiļava, kas bija ieslodzīta pilī jūras vidū. Izdzirdējis dziesmiņu, Fransuā tūdaļ piesita trīs reizes ar brīnumnūjiņu pie zemes, sacīdams šādus vārdus:

—    Jūras dzelme, pašķiries! Jūras dzelme, pašķiries! Jūras dzelme, pašķiries!

Zilā jūra viņa priekšā atkāpās, augstie viļņi atplūda, un Fransuā pa jūras dibenu aizauļoja zirgam mugurā uz pili. Ieraudzījusi viņu, daiļava nevarēja vien nopriecāties, jo bija jau zaudējusi cerības, ka atgūs kādreiz brīvību. Viņa pastiepa rokas pretī Fransuā, baidīdamās bilst kaut vārdu, lai neuzmodinātu briesmīgos pūķus. Spalvu vietā pūķiem uz muguras bija asas adatas un laukā no rīklēm rēgojās asi, līkiem zobeniem līdzīgi zobi. Taču Fransuā uz briesmoņiem pat nepaskatījās,

viņš satvēra zeltmataino daiļavu, uzcēla to zirgam mugurā un aizauļoja uz krastu.

Izdzirduši zirga pakavu klaudzoņu, pūķi pamodās un metās bēgļiem pakaļ. Bet Fransuā ar daiļavu jau bija sasniedzis krastu. Un augstie viļņi aiz muguras sakļāvās kopā, zilā jūra ierēcās un apraka savā dzelmē uz visiem laikiem drūmo pili un briesmoņus.

Bet Fransuā jāja atpakaļ uz Septiņu Zaļo Pakalnu karaļvalsti. Un daiļava ar zelta matiem, protams, kopā ar viņu. Cik labi šoreiz viss paveicāsl Tomēr dīvaini: jo tuvāk viņi bija mērķim, jo skumjāk Fransuā kļuva ap sirdi. Kā jūs domājat — kāpēc tā?

—   Es zinu, kāpēc! — Kur gadījies, kur ne, uz ceļa pēkšņi parādījās rudais lapsēns. — Es priecājos par tevi, Fransuā! — viņš sacīja. — Šoreiz tu rīkojies prātīgi. Un es zinu, kāpēc tu skumsti. Tu negribi šķirties no savas daiļavas, vai nav tiesa?

—   Tiesa kas tiesa. Kā tu uzminēji? — Fransuā brīnījās.

—   Tam daudz prāta nevajag. Bet, kā rīkoties tālāk, lai tu dabūtu Balto strazdu, paturētu klibo kumeļu un nešķirtos no daiļavas, par to ir vērts padomāt.

Un, lūk, ko lapsēns ieteica Fransuā:

—    Tiklīdz tu ieradīsies Septiņu Zaļo Pakalnu karaļvalstī un apmainīsi zeltmataino daiļavu pret klibo kumeļu, palūdz karalim atjauju atvadām noskūpstīt daiļavu. Tu tak izglābi viņu no briesmīgajiem pūķiem un atvedi uz karaļa pili. Karalis tev neatteiks. Bet, kad princese pieies pie tevis, tu aši uzcel viņu klibajam kumeļam mugurā un tūdaļ laidies prom. Kamēr karalis attapsies, tu jau būsi aiz kalniem.

Fransuā pateicās lapsēnam par labo padomu.

—   Paldies, lapsēn, — viņš sacīja, — tu stāvi nomodā par mūsu mīlestību. Nemaz nezinu, kā lai tev atlīdzinu.

—   Tu jau esi man atlīdzinājis, bet, kā, to uzzināsi pēc tam.

Fransuā ar savu mīļoto pārradās Septiņu Zaļo Pakalnu

valdnieka pilī. Ieraudzījis daiļavu ar zelta matiem, karalis aiz pārsteiguma vai apstulba — tādu skaistuli viņš savu mūžu nebija redzējis. Karalis ar prieku apmainīja klibo kumeļu pret zeltmataino daiļavu un steidzās atvadīties no Fransuā. Bet Fransuā viņam sacīja:

—   Atļaujiet man, jūsu augstība, atvadām noskūpstīt daiļavu! Es tak izglābu viņu no briesmīgajiem pūķiem un atvedu uz jūsu pili.

Karalis pasmīnēja, bet iebilst neko neiebilda. Fransuā piejāja uz klibā kumeļa pie daiļavas, noliecās pie viņas, itin kā gribēdams atvadām viņu noskūpstīt, un — hop! — uzcēla daiļavu kumeļam mugurā, un karalis nepaguva ne attapties, kad viņi jau bija aiz kalniem. Tā Septiņu Zaļo Pakalnu valdnieks palika ar garu degunu. Pats vainīgs, nevajadzēja snausti

Bet mūsu varoņi tikmēr auļoja uz Treju Zaļo Pakalnu karaļvalsti.

—    Saņemiet kumeļu, jūsu augstība! — Fransuā sacīja karalim, kad viņi tur ieradās. — Bet man, kā norunāts, dodiet Balto strazdu sudraba būrīl

Taču, ieraudzījis zeltmataino daiļavu, karalis tikai skandināja vienu un to pašu:

—    Es došu tev Balto strazdu, bet tu man — daiļavu ar zelta matiem! Ja neesi mierā, lasies ar savu klibo kumeļu aiz trejdeviņiem kalniem!

Te nu bija karaļa godavārds!

Fransuā neko pretī neteica, vienīgi palūdza atnest būri ar Balto strazdu. Dabūjis kāroto strazdu, viņš uzlēca klibajam kumeļam mugurā un sacīja:

—    Atļaujiet man, jūsu augstība, atvadām noskūpstīt daiļavu! Es tak izglābu viņu no briesmīgajiem pūķiem un atvedu uz jūsu pili.

Lai arī negribīgi, karalis tomēr atļāva. Fransuā noliecās pie daiļavas, itin kā gribēdams atvadām viņu noskūpstīt, un — hop! — uzcēla daiļavu kumeļam mugurā, un karalis nepaguva ne attapties, kad viņi jau bija aiz kalniem.

Fransuā jāja kopā ar daiļavu cauri mežiem un laukiem taisnā ce)ā uz mājām, nevarēdami vien nopriecāties par savu veiksmi. Bet vai viņi nepriecājās par agru?

Kādu dienu viņi sastapa uz ceļa divus ubagus. Fransuā pieturēja kumeļu, lai pārmītu ar viņiem kādu vārdu, te pēkšņi skatās — tie taču ir dvīņu brāļi. «Redz, kāds liktenis viņus piemeklējis!» Fransuā nobrīnījās. Aiz žēluma viņam sažņaudzās sirds, un viņš pasauca brāļus. Tie pienāca tuvāk un tūdaļ pazina savu audžubrāli.

—    Tas taču ir Fransuā! — viņi priecājās. — Un būris ar Balto strazdu, un daiļava ar zelta matiem. Kāda laime tev uzsmaidījusi, brālīt!

Bet Fransuā, redzēdams brāļus tik noskrandušus un netīrus, pat nesāka viņus iztaujāt, jo tāpat bija skaidrs, ka tēva nauda viņiem nav gājusi labumā. Viņš uzsēdināja brāļus sev blakus uz klibā kumeļa, un nu viņi visi jāja uz tēva mājām. Fransuā pat nenojauta, ka brāļus pārņēmusi neganta skaudība. Vai tas kur redzēts, ka nez kāds atradenis pārspējis viņus un tagad ieradīsies pie tēva kā varonis, bet viņi uz visiem lai

kiem paliks ļaudīm par apsmieklu, maziem bērniem par biedēkli? Nē, tā nenotiks!

Un, rau, kad viņi jāja garām dziļai akai, brāļi ieminējās, ka viņus mokot slāpes, un palūdza, lai Fransuā atnes krūzi ūdens, ko nodzerties. Fransuā atraisīja no segliem krūzi un gribēja jau lēkt zemē, kad daiļava iečukstēja viņam ausī:

—    Nekāp zemē! Neatstāj mani vienu ar viņiem!

—    Kas tev ko baidīties? Tie taču mani brāļi! — Fransuā iesmējās, nolēca no kumeļa un gāja ar krūzi uz aku.

Tikmēr brāļi, laiku velti nezaudēdami, devās viņam pa pēdām. Kad Fransuā noliecās pasmelt ūdeni, viņi pagrūda to, un Fransuā iegāzās uz galvas akā. Labi vēl, ka nenositās un nenoslīka, taču izrāpties no dziļās akas viņš nekādi nevarēja.

Brāļi atgriezās bez Fransuā, uzlēca kumeļam mugurā un auļoja uz tēva mājām.

Nabaga Fransuā visu nakti notupēja akā, bet no rīta tajā ielūkojās… kas tad, kā jūs domājat? Nu, protams, rudais lapsēns, bez kura Fransuā būtu pazudis. Arī mūsu pasakai drīz vien pienāktu beigas, ja nebūtu izmanīgā lapsēna, gudrā padomdevēja un krietnā palīga.

-— Kā pavadīji nakti dziļajā akā? — viņš jautāja Fransuā.

—    Vai gribi tikt laukā?

Kā lai negribētu! Fransuā aiz prieka nevar ne parunāt. Lapsēns nolaida akā savu garo rudo asti, Fransuā ieķērās tajā un izrāpās laukā.

—    Kā lai tev atlīdzinu? — viņš vaicāja lapsēnam.

—     Tu jau esi man atlīdzinājis,ļjfei lapsēns sacīja. — Vai atceries pelēko vilku, kuru tu atbrīvoji no slazda? Tad zini, Fransuā, ka tas bija mans vecākais brālis. Viņš sūtīja mani, lai es tev palīdzētu. Tad arī es palīdzēju tev. Bet tagad tu esi izgājis dzīves skolu, mana palīdzība tev vairs nav vajadzīga, tā ka pienācis laiks atvadīties. Tev jāsteidzas uz mājām!

Ko lai saka? Brīnums kā jau brīnums! Turklāt Fransuā jau bija sācis aprast ar dažnedažādiem brīnumiem. Viņu pārsteidza vienīgi vilka neparastā pateicība. Tas, nudien, bija brīnums…

Atvadījies no rudā lapsēna, Fransuā aizsteidzas uz mājām.

Bet mājās tēvs iztaujāja dvīņus: kas noticis ar viņu vecāko brāli, kur viņš palicis? Bet tie tikai atrunājās: sak, itin neko

nezinot, brālis jau sen nošķiries no viņiem un aizjājis pa citu ceļu laimi meklēt.

Tā dvīņu brāļi atbildēja tēvam. Un te pēkšņi itin kā zibens spēriens no skaidrām debesīm — mājās pārradās Fransua. Tirgotājs pat apraudājās aiz priekiem, bet pēc tam izstāstīja dēlam jaunumus:

—   Vai zini, dēls, arī tavi brāļi pārradušies mājās. Viņiem vareni veicies! Tikai nezinu, ko lai domā. Viņi atveda Balto strazdu sudraba būrī, bet strazds nedzied, tup sabozies būra kaktā. Un vēl viņi atveda klibu kumeļu. Mēs dodam viņam sienu un auzas, bet viņš pat nedomā drasēt, augu dienu stāv steliņģī, kārpa zemi un zviedz nelabā balsī. Un tai kumeļā atjāja pie mums daiļava ar zelta matiem. Kas viņa tada un no kurienes nāk, man nav ne jausmas, jo viņa visu laiku klusē, ne vārda nesaka un ēst arī neēd. Lūk, tādas jaukas dāvanas es saņēmu no saviem dvīņiem.

—    Nebēdā, tēvs, es, šķiet, zinu, kā visu vērst par labu. Aizved mani vispirms uz zirgu stalli!

Tiklīdz Fransuā piegāja pie klibā kumeļa un noglāstīja tam kaklu, kumeļš atdzīvojās un sāka dīžāties. Fransuā uzlēca tam mugurā, iečukstēja ausī dažus vārdus, un kumeļš aizauļoja, putekļu mākoni vien aiz sevis atstādams. Tirgotājs nepaguva ne nobrīnīties, kad kumeļš jau bija atpakaļ.

—    Jā, klibs, bet ātrs kā vējš! — tirgotājs uzslavēja kumeļu.

—            Tā kā gribas ēst pēc garā ceļa, — Fransuā sacīja,

—  vienā mirklī noauļotas septiņas jūdzes turp un septiņas atpakaļ. Derētu tagad ieturēt pusdienas.

Kad viņi bija apsēdušies pie galda, tirgotājs lika ataicināt arī daiļavu ar zelta matiem. Viņa tik tikko bija pierunājama doties pie galda, bet, tiklīdz ieraudzīja Fransuā, jautri iesmējās un uzsāka ar viņu sarunu. Nu tirgotājs brīnījās vēl vairāk. Pēc pusdienām visi izgāja dārzā, kur sudraba būrī sabozies tupēja Baltais strazds. Fransuā paklakšķināja ar mēli, un Baltais strazds tūdaļ atdzīvojās un skanīgi iedziedājās. Bet tirgotājs pēkšņi sajutās jauns un laimīgs.

Tikai viena raize vēl nomāca viņa sirdi: tātad dvīņu brāļi viņu piekrāpuši. Tirgotājs pajautāja savam audžudēlam, kā viss patiesībā noticis, taču Fransuā negribēja apkaunot savus

brāļus. Viņš ieteica tiem atstāt tēva mājas un doties, kurp deguns rāda.

Bet nākamajā dienā tirgotāja mājās jautri nosvinēja Fransuā kāzas ar zeltmataino daiļavu. Arī es viņu kāzās biju, Baltā strazda dziesmas dzirdēju, un kopš tā laika man nekas nesāp un vecums ari netiek klāt. Tā es dzīvoju vēl šobaltdien un varu pastāstīt jums šo pasaku.

«BERNIK, BERNAK!»

Reiz kāds nabadzīgs vīrs pasūtīja kurpniekam zābakus un nabadzības dēļ ilgi nevarēja par tiem samaksāt. Kurpniekam apnika parādu gaidīt, un kādu dienu viņš sacīja savam parādniekam:

—      Paklau, Zantuanel! Gribi, es palīdzēšu tev atdot parādu tā, lai tev nebūtu jāmaksā ne plika graša?

—    Kā lai negribu!^

-—Tad norunāsim tā. Kopš šā brīža tu visu laiku klusēsi un atbildēsi uz visiem jautājumiem ar diviem vārdiem — «bernik, bernak». Un klusēsi tik ilgi, kamēr es pats nebūšu atļāvis tev runāt. Saprati?

—      Kas tur ko nesaprast. Visu laiku jārunā viens un tas pats: «bernik, bernak». Nav liela gudrība. — Nabadzīgais vīrs priecīgi pamāja ar galvu un devās uz mājām.

Tiklīdz viņš ienāca istabā, sieva pikti noprasīja:

—    Kur tu blandījies, dārgumiņ?

—     Bernik! — vīrs viņai mierīgi atbildēja.

—     Kur? — sieva brīnījās.

—    Bernak!

—      Dieviņ tētiņi Kas tev lēcies? No prāta esi šķīries, vai? — Sieva sasita rokas.

Bet neko citu kā vienīgi «bernik, bernak» viņa nedzirdēja. Ko lai iesāk? Sieva aizsteidzās pie kaimiņienes un ņēmās gausties:

—    Ak tavu postu! Nelaime nelaimes galā!

—    Vai noticis kas nelāgs? — kaimiņiene prašņāja.

—   Kā tad ne! Mans vīrs, kā liekas, sajucis prātā.

—            Nevar būti Vēl nupat viņš bija pie pilnas saprašanas. Tev droši vien tikai tā rādās.

—           Kur nu rādās, ja viņš vairs neprot runāt kā cilvēks. To vien zina kā skandināt vienā gabalā «bemik, bernak»! Cita vārda no viņa laukā nedabūsil Atnāc uz mūsu māju, pati pārliecināsies, ka man nekas nerādās.

Kaimiņiene bija gatava gājēja, jo kā lai palaiž garām tādu notikumu! Viņa ieradās pie Zantuanela un sacīja:

—    Labdien, kaimiņ! Kā klājas?

—    Bemik!

—    Ko tu tur mels?

—    Bernak!

Tā arī kaimiņiene cita vārda no 2antuanela nedzirdēja.

Abas sievietes nolēma aiziet pie mācītāja. Varbūt viņš izdziedinās nelaimīgo, atdos viņam saprātu?

2antuanela sieva nokrita mācītājam pie kājām.

—            Svētais tēvsl Svētais tēvs! Ejam ātrāk uz mūsu mājām! Mans vīrs sajucis prātā!

Mācītājs neticēja.

—    Sajucis prātā? Tas nevar būti

—            Paši padomājiet, svētais tēvs, vai cilvēks var būt pie pilna prāta, ja visu laiku runā vienu un to pašu «bemik, bernak»?!

—             Nekas… Es zinu tādus vārdus, ka viņš tūlīt izveseļosies! — Mācītāja kungam patika palielīties. — Tikai tas maksās desmit frankus, — viņš tūdaļ piemetināja, jo vēl vairāk nekā lielīties viņam patika saņemt naudu.

Nabaga sieva grūti nopūtās, tomēr bija ar mieru.

Ieradies pie Zantuanela, mācītājs sacīja:

—    Dievs palīdz, Zantuanel!

—    Bemik! — Zantuanels atbildēja.

—    Ko tu tur murmini, mans dēls?

—    Bernak! — Zantuanels atbildēja.

Lai kā mācītājs nopūlējās vest Zantuanelu pie prāta, neko citu kā vienīgi šos divus vārdus viņš nedzirdēja.

Un drīz vien visa draudze zināja, ka nabaga Zantuanels sajucis prātā.

Kādu dienu mācītājs sastapa uz ielas kurpnieku.

Kurpnieks viņu sveicināja:

—   Labdien, svētais tēvsl

—    Labdien, labdienl

—    Kādi jaunumi mūsu draudzē, svētais tēvs?

—   Nekā sevišķa, dārgais. Tu, protams, zini, ka nabaga Zantuanels sajucis prātā?

—    Sajucis prātā? — kurpnieks nobrīnījās. |

—    Kā tad, galīgi sajucis. Visu laiku atkārto vienu un to pašu: «Bernik, bernakl»_ .

—   Ha-ha-hal Zantuanels ir tikpat traks kā es vai jūs.

—   Nerunā muļķības, mans dēls!

—   Kas tās par muļķībām, ja viņš ir pie pilna prāta!

—           Nestrīdies ar mani! Varu derēt, ka Žantuanels sajucis prātā.

—   Bet es saku — nē! Saderam?

—   Lai notiek… Uz ko derēsim?

—   Uz desmit frankiem.

—          Maz! Deram uz visiem piecdesmit! — mācītājs nenocietās.

—   Lai notiek!

Saderējuši abi tūdaļ devās pie 2antuanela. Tiklīdz viņi bija atnākuši, kurpnieks saka:

—           Sveiks, parādniek! — Un iečukst viņam ausī: — Tagad vari runāt.

—           Uh! — Zantuanels atviegloti nopūtās. — Ilgi neesi pie manis bijis! Kā liekas, zābaki man izmaksājuši krietni vairāk, nekā viņi tā vērts.

—           Nieki… Labāk pajautā, cik tie izmaksājuši mācītāja kungam!

Pietvīcis aiz dusmām, mācītājs nometa uz galda piecdesmit franku un aizgāja neatvadījies.

Bet, kad ciemā uzzināja, kā mācītāja kungs ticis izmuļķots, visi smējās tik gardi, ka, stāsta, pat Parīzē varējis dzirdēt.

MAZA KĀPOSTGALVIŅA, KAS NEPARKO NEGRIBĒJA AUGT

Sakņu dobē tupēja kāpostgalviņa un neparko negribēja augt lielāka.

—   Ei, Antuanet! — saimnieks sauca.

—   Kas ir?

—   Aizej un aplej kāpostgalviņu!

—   Liela vajadzība! Es labāk iešu pastaigāties.

—   Sunīt, iekod nepaklausīgajai Antuanetei kājā!

—   Labāk es grauzīšu kaulu.

—   Zariņ, noper sunīti!

—   Labāk es palikšu kokā.

—    Uguntiņ, sadedzini nepaklausīgo zariņu!

—    Tas ir pārāk zaļš: dūmi vien būs.

—    Ūdentiņ, apdzēs uguni!

—    Labāk es čalošu strautiņā pa ziedu pļavu.

—    Gotiņ, izdzer strautiņu sausu!

—    Man neslāpst.

—    Miesniek, nokauj govi!

—     Tā pārāk liesa.

—         Nāve, paņem miesnieku! —Labprāt.

Nu miesnieks saka:

—    Es tūdaļ nokaušu govi.

—    Es labāk izdzeršu strautiņu sausu, — saka govs.

—    Es tūdaļ apdzēsīšu uguni, — saka ūdens.

— Es vienā mirklī sadedzināšu zaļo zaru, — saka uguns.

—    Es tūdaļ nopēršu sunīti, — saka zariņš.

—    Es šai pašā brīdī iekodīšu nepaklausīgajai Antuanetei kāja, — saka sunītis.

—    Es tūdaļ pat aplaistīšu mazo kāpostgalviņu! — sauc Antuanete.

Un tad mazā kāpostgalviņa sāka augt un augt…

NAMDARIS NO ARLAS

Dzīvoja reiz Arlas pilsētā namdaris. Viņš bezgala mīlēja savu amatu un turklāt vēl bija apbrīnojami viesmīlīgs cilvēks. Kādu dienu viņa mājās iegriezās divi ceļinieki. Viens no viņiem bija resns, ar kuplu bārdu, bet otrs — maziņš un kārns. Ieraudzījis abus, namdaris tūdaļ atskārta, ka tie nav nekādi ceļinieki. Bārdainis ir pats dievs tas kungs, bet viņa ceļabiedrs — svētais Pēteris, tas pats, pie kura paradīzes vārtu atslēgas glabājas. Tā nu tas bija. Namdaris viņus pazina, bet itin nemaz nelika to manīt. Bārdainis pienāca pie viņa un vaicāja:

—    Vai neiedosi mums paēst, labais cilvēk?

—    Ar lielāko prieku, — namdaris atbildēja un pagatavoja ciemiņiem tik garšīgas pusdienas, ka pēc tām uz galda palika

vienīgi tukši šķīvji. Krietni paēdis, dievs atlaida uz vēdera siksnu un noprasīja namdarim, cik jāmaksā par pusdienām.

—      Neviena santīma, — namdaris atbildēja. — No apģērba vien redzams, ka jūsu naudas maki ir tukši. Lai paliek, norēķināsimies citreiz.

Nobrīnījies par šādu labsirdību, dievs sacīja:

—      Ja tā, mēs atlīdzināsim tev citādi. Pasaki man trīs vēlēšanās, un es noteikti tās izpildīšu.

Būdams attapīgs vīrs, namdaris tūdaļ saprata, kāda neparasta izdevība viņam gadījusies. Viņš iegrima domās un pēkšņi izdzirda, ka svētais Pēteris čukst viņam ausī:

—   Palūdz sev vietu paradīzē!

Paskatījies uz viņu, namdaris saviebās un sacīja dievam:

—      Man patīk uzspēlēt kārtis. Cik labi būtu, ja es vienmēr vinnētu!

—       Lai notiek, tas nav grūti izdarāms. Kopš šā brīža tu vienmēr vinnēsi. Kāda ir tava otrā vēlēšanās?

Svētais Pēteris piebikstīja namdarim ar elkoni un atkal nočukstēja:

—    Neesi muļķis! Palūdz sev vietiņu paradīzē!

—       Nejaucies starpā, līdz paradīzei man vēl tālu, — namdaris atsmēja un, novērsies no svētā Pētera, sacīja dievam:

—   Tepat istabas kaktā stāv pamatīgs audekla baķis. Vai nevarētu izdarīt tā: kas apsēžas uz baķa, lai sēž tik ilgi, kamēr es atļaušu piecelties.

—       Labi, lai notiek. Bet kāda būtu tava trešā — pēdējā vēlēšanās?

Namdaris atkal iegrima domās, bet svētais Pēteris nevar vien rimties, visu laiku biksta un biksta namdarim ar elkoni.

—    Padomā par paradīzi! Palūdz sev vietiņu!

—       Pagaidi, netraucē mani… Lūk, mana pēdējā vēlēšanās. Manas mājas dārzā aug persiku koks. Tad nu es gribētu, lai tas, kas uzrāpjas tajā, tup tik ilgi, kamēr es atļaušu nokāpt zemē.

—       Labi, arī šī tava vēlēšanās piepildīsies. Bet tagad paldies par cienastu un uz redzēšanos!

• — Uz redzēšanos, uz redzēšanos!… — Namdaris palocījās.

—   Uz redzēšanos, stulbais grēciniek! — svētais Pēteris noburkšķēja. — Mēs, draudziņ, vēl tiksimies ar tevi.

Un ceļinieki devās tālāk, atstādami viesmīlīgo namdari ar visiem viņa priekiem un raizēm.

Aizsteidzās gadi, namdaris kļuva vecs, salīka, un kādu dienu pie viņa ieradās Nāve.

—   Nu, namdari, šai pasaulē tu esi gana dzīvojis. Tagad posies ceļā, nāksi man līdzi.

—   Pagaidi brītiņu, — namdaris palūdza, — es tikai apaušu kājas. Tikmēr pasēdi uz šā baķa! Būs mīksta sēdēšana.

—    Hm… Labi, pasēdēšu, atpūtīšos. Tikai ilgi netūļājies!

Nāve apsēžas uz auduma baķa un gaida. Pēc brītiņa namdaris atkal Nāves priekšā.

—    Jau saposies? — Nāve nosmīnēja. — Tad ejam!

Nāve dzīrās piecelties no baķa, bet kas to deva! Viņa cēlās

vienreiz, otrreiz — veltas pūles. Tā arī palika kā pielipusi sēžam uz baķa. Bet namdaris, rokas sānos iespriedis, smēja gardus smieklus.

—    Iekriti, Kaulainā! Tad nu pasēdi šeit un padomā, pie kā iet. Bet es tikmēr labiem cilvēkiem palīdzēšu: vienam māju uzcelšu, otram šķūni uzsliešu, trešam durvis vai logu ielikšu… Kā redzi, darāmā man netrūkst.

—    Saproti, ari mani gaida darbs, — Nāve sacīja.

—    E, tavi darbi nav steidzīgi, lai pagaida. — Namdaris atmeta ar roku.

Aptvērusi, ka vecais vīrs pat nedomā viņu atlaist, Nāve sāka lūgties:

—    Atlaid mani, mīļais! Es ļaušu tev darīt tavu namdara darbu. Vari man ticēt!

—    Labi, es atļaušu tev iet uz visām četrām debess pusēm ar vienu noteikumu: agrāk kā pēc simt gadiem pie manis nenāc.

Nāve smagi nopūtās — žēl palaist vaļā namdari! — taču bija vien jāpiekrīt. Namdaris tad atļāva Nāvei piecelties no baķa. Nāve pielēca kājās un aizdrāzās, atpakaļ neatskatīdamās.

Pagāja simt gadi, un Nāve atkal ieradās pie namdara.

—            Sveiks, draudziņ! — Viņa plati smaidīja. — Atnācu tev paka). Laiks prasties godu!

—            A, tā esi tu, Kaulainā! Es tūdaļ saposīšos, bet tu tikmēr uzkāp tur tai kokā un pamielojies ar saldajiem persikiem!

—    Nudien, persiki tev padevušies!

—    Tad ēd uz veselību!

Nāve uzkāpa kokā un sāka mieloties ar sulīgajiem augļiem. Krietni saēdusies, dzīrās jau kāpt no koka zemē, bet kas to deva! Nevar ne atrauties.

Nāve saprata, ka arī šoreiz namdaris viņu piemuļķojis.

—    Iekriti, Kaulainā! Sēdi nu kokā!

—            Es nevaru šeit dirnēt bez darba. Atlaid mani labāk mājās, bet es likšu tevi pagaidām mierā.

—            Atlaidīšu tikai ar vienu noteikumu: uzdāvini man vēl divsimt gadu šai pasaulē, jo neesmu paguvis apdarīt visus savus namdara darbus. Vai esi ar mieru?

—    Ko lai dara! Esmu ar mieru.

—            Ja tā, tad zvēri, ka neieradīsies pie manis pirms noliktā laika.

—    Zvēru, kaut tu izčibētu 1

—            Labi, kāp zemē no koka un vācies prom! Pie manis atnāksi pēc divsimt gadiem.

—            Lai nu pie kā, bet pie tevis es noteikti atnākšu, — Nāve noburkšķēja un projām bija.

Pagāja divsimt gadi, Kaulainā atkal ieradās pie namdara. Bet, lai arī šoreiz nepaliktu ar garu degunu, viņa ieradās naktī. Satvēra guļošo namdari un aizstiepa viņu tieši uz paradīzi.

Bet paradīzē namdaris nenokļuva. Ieraudzījis viņu, svētais Pēteris tūdaļ aizcirta vārtus ciet un sauca pilnā balsī:

—             Lasies prom, grēka gabals! Pats vainīgs, ka savā laikā nelūdzi sev vietu paradīzē. Stiep viņu, Kaulainā, taisnā ceļā uz elli!

Tomēr sākumā Nāve aizstiepa namdari nevis uz elli, bet uz šķīstītavu. Arī šķīstītavā viņu neņēma pretī: nav ierakstīts sarakstos.

Tikai tad Nāve aizveda viņu uz elli. Bet ellē, kā jūs paši zināt, visi mīļi gaidīti.

—     Nāc iekšā, namdara kungs, nebaidiesl Mēs visus ņemam pretī, — viņam laipni paskaidroja velnēns, kas stāvēja sardzē pie vārtiem.

—     Paldies par ielūgumu, kādu laiciņu man nāksies pie jums padzīvot, — namdaris bēdīgi noteica un itin kā nejauši pārlika no vienas kabatas otrā jaunu kāršu kavu. Pamanījis to, velnēns noprasīja:

—    Tu esi kāršu spēlmanis?

—     Un kāds vēli Uz zemes māni savu mūžu neviens nav apspēlējis. Bet šeit ar kārtīm, protams, neviens neniekojas. 2ēl gan!

—      Nestāsti, ka esi visus apspēlējis. Tas nevar būti Tu melo, namdari 1

—    Meloju?! Ja gribi zināt, es varu apspēlēt pašu sātanu!

Velnēns aizstiepa namdari pie sātana un izstāstīja viņam

par jaunatnācēja lielību. Sātans uzbrēca namdarim:

—     Ko tas nozīmē?! Kā tu uzdrošinies lielīties, ka vari pat mani, sātanu, kārtīs apspēlēt!

—      Nedusmojies uz mani, sātana kungs, bet es no tiesas varu tevi apspēlēt.

—      Hm… Kā redzu, dūšas tev netrūkst. Lai notiek, uzspēlēsim ari. Bet uz ko tu spēlēsi?

—      Kā redzat, nekā vairāk man nav kā vienīgi mana dvēsele. Tad nu es likšu bankā savu dvēseli. Ja vinnēsiet, ņemiet manu dvēseli, bet, ja zaudēsiet, laidiet mani no elles laukā!

—    Labi, tā arī darīsim.

Un abi sāka spēlēt. Sākumā spēlēja uz cūkām, pēc tam zolīti, pēc tam pokeru un acīti, un visu laiku sātans bija zaudētājs.

Namdaris vinnēja pēdējo spēli, un viņu, kā bija norunāts, izlika aiz elles vārtiem un vārtiem priekšā aizšāva smagu bultu: lai namdaris vairs nekad sātanam acīs nerādās, ja ne, labi viņam neklāsies!

Namdaris pasēdēja kādu brītiņu pie elles mūriem, atvilka elpu un devās uz paradīzi. Atnācis pieklauvēja pie vārtiem.

—             Kas tur? — svētais Pēteris atsaucās miegainā balsī.

—   A, tas atkal esi tu. Droši vien ar viltu tiki laukā no elles?

Bet veltīgi tu šeit ieradies: paradīzē tev vietas nav un nebūs. Kāpēc toreiz nepaklausīji mani?

—   Kā es varēju zināt, ka jūs esat svētais Pēteris? — Namdaris mulsi pakasīja pakausi. — Apžēlojieties par mani, nabadziņu, atļaujiet man kaut kur piemestiesl Nevaru taču mūžīgi klimst apkārt…

—   Nekā nebij, tava vieta ir ellē. Kā tev izdevās no turienes izsprukt?

Namdaris izstāstīja svētajam Pēterim, kā viņš licis uz kārts savu nemirstīgo dvēseli, kā viņi spēlējuši ar sātanu, kā viņš apspēlējis sātanu un kā velni viņu izmetuši laukā no elles un vēl piedraudējuši, lai atpakaļ vairs nekad nenākot.

Kamēr namdaris to visu stāstīja, pie vārtiem sapulcējās visi paradīzes iemītnieki un, klausīdamies namdara jautrajā tērzēšanā, locījās aiz smiekliem. Namdaris viņiem tik ļoti iepatikās, ka viņi lūgtin lūdza svēto Pēteri atstāt nabadziņu para-

dīzē. Bet svētais Pēteris nebija ar mieru un, aizcirtis vārtus ciet, divreiz apgrieza smago atslēgu.

Paskatījies uz aizslēgtajiem vārtiem, namdaris aiz dusmām nospļāvās un atgriezās mājās pie sava ēvelsola.

Tur droši vien viņš dzīvo un strādā vēl šobaltdien.

Bet, ja kāds tam netic, lai pats aizbrauc uz Arlu, atrod tur namdari un paklausās viņa jautros stāstus.

DĪVAINAIS zvērs

Reiz senos laikos velns ar zemnieku nopirka kopēju zemes gabalu. Zemes gabals gan nebija liels, toties tik un tā bija ko nostrādāties. Kā lai izšķir, kas kuram darāms? Tad nu velns sacīja zemniekam:

—   Paklau, tu apstrādāsi zemi, bet es gādāšu par lietu un sauli. Tā mēs izaudzēsim bagātu ražu!

—   Tu domā, ka izaudzēsim? Un bagātu? Bet kā mēs to sadalīsim?

—    Ha! — velns iesmējās. — Tas ir vienkāršāk par vienkāršu: viens dabūs virsotnes, otrs — saknes. Viss būs pēc taisnības.

—   Tu domā, ka būs pēc taisnības? — zemnieks lāgā neticēja. — Bet ko tu pats gribi dabūt: virsotnes vai saknes?

—    Kā rādās, būs jāņem saknes.

—   Tātad man, tā sacīt, paliks virsotnes.

Tā arī vienojās. Velns bija varen priecīgs: «Veikli gan apvedu ap stūri šo vientiesi. Lai paloka muguru uz lauka, bet es tikmēr atpūtīšos. Ha-ha-ha!…»

Zemnieks šai reizē iesēja kviešus. Nolija pērkona lietus, zemi sasildīja saulīte, un izauga uz lauka zeltainas kviešu vārpas. Zemnieks strādāja, muguru neatliecis, bet, kad pienāca pļaujas laiks, velns klāt kā saukts: rokas aiz muguras aizlicis, smaids pa visu ģīmi. Ieraudzījis kviešus, viņš apmierināts noprasīja:

—   Nu, kā veicas, darba rūķi?

—           Pats redzi, — zemnieks viņam atbildēja. — Tātad tu gribēji ņemt saknes, vai ne?

—   Kā tadl Vārdu es vienmēr turu. — Velns smīkņāja.

—   Tad saņem rugājusl

Tikai tagad velns aptvēra, ka izdarījis muļķību. Viņš pakasīja pakausi un noburkšķēja:

—           Šoreiz tu mani piekrāpi, taču pāragri nepriecājies — viss vēl priekšā. Nākamajā vasarā es ņemšu sev virsotnes. Norunāts?

—   Norunāts! Tikai neaizmirsti mūsu vienošanos.

—           Neaizmirsīšul Gan saule spīdēs, gan lietus līs, ja reiz esmu solījis, — velns noteica un aizsteidzās savās gaitās.

Pavasarī zemnieks iedēstīja kartupeļus. Nav zināms, vai velns lika saulei spīdēt un lietum līt, toties skaidrāks par skaidru, ka neko vairāk viņš nedarīja. «Kāda man vajadzība pa zemi rakņāties,» viņš prātoja. «Labāk jautri padzīvot un padraiskoties.»

Bet, kad pienāca kartupeļu rakšanas laiks, velns bija klāt kā saukts.

—            Ha-ha! — velns priecājās. — Dod nu, draudziņ, man virsotnes!

—            Labprāt, — zemnieks viņam laipni atbildēja. — Ņem ciet lakstus un staigā vesels.

Velns uzmeta skatienu laukam un gandrīz vai pārsprāga aiz dusmām: viņam tika vienīgi sadzeltējuši laksti, bet zemniekam — lieli, gludi bumbuļi.

—            Atkal tu mani piekrāpil Pielūko! Nākamreiz es paņemšu gan virsotnes, gan saknes.

—            Lai notiek pēc tava prāta, — zemnieks viņam atbildēja un pavasarī iesēja kukurūzu.

Rudenī velns ieradās pie zemnieka un saņēma pēc norunas sausās virsotnes un saknes, turpretī saldās vālītes tika zemniekam. Tāda bija vienošanās.

Velns briesmīgi apskaitās un sāka zemnieku biedēt:

—            Paskat, kāds viltnieks! Pielūko, ja vēlreiz mānīsies, noraušu tev galvu!

—    Es nemānos, velna lielskungs. Tu jau pats gribēji virsotnes un saknes. Kur te mana vaina? — Zemnieks pasmai* dīja. — Tāpēc nav ko velti naidoties.

—    Mēs ari nenaidojamies. Labāk saderēsim! Kurš vinnēs, tam tiks viss lauks. Tas būs pēc taisnības.

—    Nu nē! Kamēr tu mākoņus pa debesīm trenkāji un sasmaidījies ar saulīti, es aru zemi, sēju, putnus dzenāju…

—    Labi jau, labi… — velns viņu pārtrauca. — Tātad noteikumi šādi: kurš uzmetīs augstāk akmeni, tas arī dabūs lauku.

—    Lai notiek. Ja reiz pēc taisnības, tad pēc taisnības. Tikai pirmais metīsi tu.

Velns paņēma no lauka akmeni un atvēzējies meta to gaisā. Akmens uzlidoja tik augstu, ka no zemes bija saredzams tikai mazs, melns punktiņš.

—    Redzēji, kā jāmet? — velns lielījās.

—  Nav slikti, nav slikti, — zemnieks piekrita. — Bet es aizskriešu uz mājām, tur man glabājas īpašs akmens.

—  Labi, skrien ar, tikai ilgi nekavējies, — velns žēlīgi atļāva.

Zemnieks aizskrēja uz mājām, noķēra pagalmā bezdelīgu un, turēdams to saujā, drīz vien atgriezās uz lauka.

—   Tagad mana kārta. Skaties!

Zemnieks atvēzējās un pameta bezdelīgu gaisā. Bezdelīga uzšāvās debesu zilgmē un tūdaļ izgaisa skatienam. Velns pat nepaguva lāgā saredzēt, kas tas par akmeni. Viņš nopūtās un sacīja zemniekam:

—   Esmu zaudējis, tiesa kas tiesa. Bet lauku es tev neatdošu, iekams nebūs notikušas vēl vienas — pēdējās derības. Rīt no rīta atvedīsim uz pļavu katrs pa nezināmam zvēram. Kurš neuzminēs, kas tas par zvēru, tam no lauka jāatvadās.

—   Var ari tā, — zemnieks piekrita un aizsteidzās uz mājām.

Piekrist gan piekrita, bet kur lai atrod tādu nezināmu zvēru, ko pat velns nepazītu? Viņš izstāstīja savas bēdas sievai, bet sieva tikai smejas.

—   Esat gan jūs abi muļķi, sevišķi tas pinkainais slaists. Nebēdā, vīriņ! Gan es izdomāšu, kā lauku paturēt mums.

Agri no rīta sieva noziedās no galvas līdz kājām ar medu un pēc tam, izārdījusi pēli, izvārtījās dūnās. Paskatījies uz viņu, zemnieks gandrīz vai pārsprāga aiz smiekliem.

—    Ir gan ērms! Ir gan briesmonis!

—   Kā nu ne! Vai neteicu, ka es kaut ko izdomāšu? Tagad pats velns mums neko nepadarīs.

Un viņi devās uz tikšanos ar velnu. Taču, neaizgājuši līdz pļavai, paslēpās zem tilta un sāka gaidīt velnu.

—   Tā būs labāk, — sieva sprieda. — Vispirms paskatīsimies uz viņa zvēru, bet pēc tam iznāksim arī mēs.

Pēc kāda brīža, itin kā izlīdis no zemes, parādījās velns jāšus uz kāda zvēra. Uz pieres tam līki ragi, no zoda nokarājas gara bārda, pats apaudzis ar rudu spalvu, bet nagi tā vien klaudz uz ceļa: klap-klap-klap… Jādams pāri tiltam, velns laiku pa laikam uzsauc:

—   Hop-hop, pasteidzies! Hop-hop, pasteidzies!

Sieva piebikstīja zemniekam ar elkoni un iečukstēja viņam kaut ko ausī. Zemnieks iznāca no patiltes un nokliedza velnam nopakaļ:

—    Hei, stāvi, sātan!

—  A, tas esi tu! — Velns apstājās. — Ja jau esam satikušies, tad pasaki man — uz kāda zvēra es jāju?

—  Vai tas kāds zvērs! — zemnieks nevērīgi atteica. — Tas ir visparastākais kalnu āzis.

—    Pareizi gan! — velns atzinās. — Kā tu uzminēji?

—   Ha-ha-ha! Kā uzminēju, tas tev nav jāzina, — zemnieks atsmēja. — Bet tagad pasaki — ko es tev atvedu?

Un zemnieks izveda no patiltes savu ērmīgo sievu. Velns palūkojās uz to un apstulba aiz pārsteiguma: savu mūžu viņš nebija redzējis tik dīvainu zvēru. Velns apgāja tam apkārt vienreiz, otrreiz, bet pie skaidrības tā arī netika.

—   Kas tas par dīvainu zvēru, nav ne jausmas. Viss vienās dūnās un stāv uz četrām kājām. Nē, es nevaru tev pateikt, kas tas par zvēru. Labi, lauks pieder tev, bet turpmāk man acīs labāk nerādies!

Velns apskaities uzlēca āzim mugurā un aizlēkšoja prom, bet lauks tā arī palika čaklajam un attapīgajam zemniekam un viņa sievai.

RUKSITIS GUDRITIS

Reiz senos laikos Bevrē kalna pakājē dzīvoja kāds nabadzīgs zemnieks. Viņam piederēja zemes gabaliņš, bet tik akmeņains, ka tajā tikpat kā nekas neauga. Tomēr, lai būtu kā būdams, zemnieks uzcēla sev putnu kūti.

Veselu gadu viņš strādāja, muguru neatliecis, un gada beigās nopirka pīlēnu, bet nākamajā gadā — zoslēnu un vēl pēc gada — mazu, jautru sivēntiņu. Sivēntiņš bija tik nasks un attapīgs, ka viņu iesauca par Ruksīti Gudrīti.

Visi trīs — pīlēns, zoslēns un sivēntiņš — dzīvoja kopā, ēda un dzēra no vienas siles un lieliski savā starpā satika.

Pēc kāda laika zemnieks piepirka klāt vēl kādu zemes gabaliņu, par kuru sen bija sapņojis. Zemi gan viņš nopirka, bet arī nauda līdz ar to bija cauri, un turklāt vēl tieši toreiz uznāca neražas gads. Kādu dienu zemnieks sacīja sievai:

—   Paklau, sieva, mums vairs nav ar ko barot pīli, zosi un sivēnu. Būs vien tie jānokauj un jāapēd.

Izdzirdējis, ko teica saimnieks, Gudrītis skriešus metās pie saviem draugiem, lai brīdinātu viņus par draudošajām briesmām.

Atskrējis pie draugiem, Ruksītis Gudrītis aizgūtnēm klāstīja:

—   Saimnieks nodomājis mūs nogalināti Nekas cits neatliek kā bēgt proml Vai redzat tur to augsto kalnu, kas apaudzis ar mežu? Mēs paslēpsimies tur, biezā mežā …

Pīle un zoss saprata, ka citas izejas nav, tūdaļ piekrita Ruksītim Gudrītim un nekavējoties devās ceļā.

Kad viņi bija sasnieguši mežu, pīle sacīja:

—   Paklau, Gudrīti, esmu tik ļoti piekususi, ka nevaru vairs tālāk paiet.

—    Sasodītsl Derētu tikt dziļāk mežā. Bet ko lai dara, — Gudrītis nopūtās, — es uzcelšu tev šeit mazu mājiņu, varēsi tajā kādu laiku padzīvot.

Ruksītis Gudrītis savāca zariņus, sausu zāli, spalvas un uzcēla pīlei namiņu. Atvadījušies no pīles, sivēns un zoss devās tālāk divatā. Taču nekur tālu viņi vēl nebija aizgājuši, kad zoss apstājās un sacīja sivēnam:

—    Ak, esmu tik ļoti nogurusi, ka nevaru vairs tālāk paiet.

—    Kā, ari tu esi nogurusi?! Nelaime nelaimes galā! Nekas cits neatliek — būs vien jāuzceļ namiņš arī tev.

Zoss izrāva no spārniem spalvas, bet Gudrītis no spalvām, zariņiem un niedrēm uzcēla viņai glītu namiņu.

Atvadījies no zoss, sivēns devās tālāk. Viņš gāja, gāja, līdz noguris atlaidās zem kazenāju krūma un aizmiga kā nosists. Viņu pamodināja ratu klaudzoņa. Pašķīris ar šņukuru krūma zarus, viņš ieraudzīja: pa ceļu brauc ar dēļiem un naglām piekrauts pajūgs.

«Tieši tas, kas man vajadzīgs!» Ruksītis Gudrītis nopriecājās. Viņš uzrāpās uz vezuma, nometa uz ceļa dēļus un tū-

daļ nolēca zemē, paķēris veselu maišeli naglu. Pēc tam Gudritis savāca dēļus un uzcēla meža norā izturīgu namiņu. Apsēdies uz celma, viņš nevarēja vien nopriecāties par savu darbu.

Nevis namiņš, bet pasaka: augsts jumts, biezas sienas, stipras durvis, logs ar aizvirtņiem un istabā pat mazs pavards!

Bet tai mežā jau izsenis dzīvoja plēsīgs jo plēsīgs vilks, kas savā valstībā pazina visus zvērus un putnus. Viņš tūdaļ pamanīja arī trīs jaunos namiņus. Pelēcis nosprieda, ka jaunie meža iemītnieki viņam būs garšīgs un viegli iegūstams laupījums. Daudz nedomādams, viņš devās uz pīles namiņu. Atnācis pieklauvēja pie durvīm un ierēcās:

—     Pīle, pīle, atver man durvis, ja ne,

Tiklīdz sākšu plēst un kost,

Visu noārdīšu nost…

Vajag man tik vienreiz pūst,

Tūdaļ sienas kopā grūsti

Pīle viņam atbildēja:

—     Savā mājiņā es no vilka nebaidos.

Vari plēst un kost, cik gribi,

Vari pūst kaut reizes trīs,

Namiņš man ir uzcelts labi,

Sagraujams tas nav tik drīz!

—      Ak tā! Nu pielūko! — Vilks apskaitās un sāka plēst ar nagiem sienas.

Izplēsa zariņu pēc zariņa, spalviņu pēc spalviņas, bet pēc tam uzpūta, un namiņš sagruva. Taču, aizrāvies posta darbā, vilks nepamanīja, kā pīle izspruka no namiņa un aizbēga pie zoss. Viņa klauvē pie durvīm un sauc:

—    Zoss, zoss! Atver ātrāk durvis, citādi vilks mani apēdīs!

Zoss ielaida pīli namiņā, aizbultēja durvis un nu gaida,

kas tālāk notiks. Vilks tūdaļ arī klāt.

—     Ver vaļā durvis, ja ne,

Tiklīdz sākšu plēst un kost,

Visu noārdīšu nost…

Vajag man tik vienreiz pūst,

Tūdaļ sienas kopā grūst!

Zoss gāginādama, spārnus vicinādama, atbildēja vilkam:

—  Savā mājiņā es no vilka nebaidos.

Vari plēst un kost, cik gribi,

Vari pūst kaut reizes trīs,

Namiņš man ir uzcelts labi,

Sagraujams tas nav tik drīzi

Vilks ierēcās aiz dusmām un sāka ar nagiem skrāpēt sienas. Pa zariņam, pa spalviņai visu izplucināja, samīdīja, bet pēc tam tik spēcīgi uzpūta, ka namiņš sabruka. Taču zoss ar pili paguva laikus izlēkt pa logu laukā un aizskriet taisnā ceļā uz Ruksīša Gudrlša mājām. Atsteigušās sāka klaudzināt pie durvīm.

—            Gudrīt, atver mums ātrāk durvis, citādi vilks mūs apēdīs!

Gudrītis atvēra durvis, ielaida draugus namiņā, bet durvīm priekšā aizšāva bultu. Tiklīdz viņš bija to izdarījis, vilks klāt kā saukts.

—    Atver man durvis, Gudrīt, ja ne,

Tiklīdz sākšu plēst un kost,

Visu noārdīšu nost…

Vajag man tik vienreiz pūst,

Tūdaļ sienas kopā grūst!

Gudrītis iesmējās un sacīja vilkam:

—             Nav ko mani baidīt, Pelēci! Mans namiņš ir izturīgs, uzbūvēts, kā nākas.

Vari plēst un kost, cik gribi,

Vari pūst kaut reizes trīs,

Namiņš man ir uzcelts labi,

Sagraujams tas nav tik drīz!

Vilks pārskaitās: ar acīm zibeņus met, šņakstina zobus, ar nagiem zemi kārpa… Tad pieskrien pie namiņa un sāk ar nagiem un zobiem plēst nost cieši jo cieši sanaglotos dēļus. Taču, lai kā viņš pūlējās, nekas viņam nesanāca. Vilks kļuva vēl niknāks. Atkāpies pāris soļu no namiņa, viņš sāka no visa

spēka pūst. Bet namiņš stāvēja, kā stāvējis. Vilks nospļāvās aiz dusmām un, sapratis, ka neko nepanāks, sacīja sivēnam:

—    Paklau, Gudrīt, nedusmojies, es tikai mazliet pajokoju. Labāk būsim draugi. Rīt no rīta es piekāpšu pie tevis, un mēs abi aiziesim ķiršos. Es zinu kādu dārzu, kur varēsim krietni pamieloties.

—    Labi, man nav nekas pretī. Atnāc, ja vēlies, — Gudrītis piekrita.

Tiklīdz uzausa gaisma, Gudrītis, negaidīdams vilku, viens pats aizgāja uz dārzu. Salasījis ķiršus, viņš tūdaļ atgriezās mājās. Pēc kāda laiciņa pie durvīm klauvēja vilks.

—    Ei, Gudrīt, vai tu jau saposies?

—    Tu, Pelēci, pārāk ilgi guli! Es jau pirms laba laika pārnācu no dārza ar pilnu grozu ķiršu. Ja netici, apskaties, cik daudz ķiršu kauliņu pie durvīm.

—    Redzu jau, redzu… Aizgulējos. Varbūt iedosi man kādu sauju ķiršu?

—    Protams, iedošu.

Sivēns paņēma liekšķeri un iegrāba tajā no pavarda kvēlošas ogles.

—    Panāc tuvāk, vilciņ, un atplet labi plati savu rīkli!

Vilks pienāca pie loga un ieplēta rīkli, bet Gudrītis ņēma

un iešāva tajā veselu liekšķeri kvēlošu ogļu. Vilks iekaucās aiz sāpēm, sāka kāsēt, šķaudīt un spļaudīties, tad atsprāga nost no loga un aizdieba prom, ka ķetnas vien nozibēja. Bet Ruksīti Gudrīti vilks tomēr nelika mierā — viņam gaužām negribējās palaist garām tik gardu kumosu —, un drīz vien viņš atkal bija klāt.

—Es nemaz nedusmojos uz tevi, Gudrīt, — vilks sacīja.

—    Aiziesim rītdien uz tirgu! Divatā būs jautrāka iešana. No rīta es piekāpšu pie tevis.

—    Piekāp, tikai pielūko, ka neaizgulies! — Gudrītis iesmējās. — Divatā no tiesas jautrāka iešana.

Jau mazā gaismiņā vilks atskrēja pie sivēna namiņa.

—    Gudrīt, vai dzirdi, Gudrīt! Vai tu jau saposies? — Vilks klauvēja pie durvīm.

—    Tu esi nokavējies, vilciņ, — viņam atbildēja pīle un zoss. — Gudrītis jau sen kā aizgāja.

—   žēl… Bet nekas, gan panākšu viņu pa ceļam.

Gudrītis tikmēr jau staigāja pa tirgu. Viņš izskatīja visas

preces un nopirka sev muciņu, kur ieskābēt kāpostus. Uzvēlis muciņu plecos, viņš devās atceļā. Taču, ticis kalna galā, ieraudzīja iztālēm vilku. Ko nu lai dara? Viņš nolika muciņu zemē ar dibenu uz augšu un pats palīda zem muciņas. Vilks piegāja pie muciņas, aplūkoja to no visām pusēm, padauzīja ar ķetnu un neziņā norūca:

—    Kas tas tāds? Droši vien sēžamais nogurušiem ceļiniekiem. Apsēdīšos arī es, atpūtīšos un pagaidīšu Gudrīti — tik un tā viņam jāiet pa šo pašu ceļu.

_ Vilks apsēdās uz muciņas un sāka gaidīt sivēnu. Viņš gaidīja jau labu laiku, bet GudrīŠa kā nav, tā nav. Beigu beigās

vilkam apnika sēdēt uz muciņas. Tad viņš piecēlās, izstaipījās un devās taisnā ceļā uz tirgu: varbūt tur sivēnu atradīs.

Bet Ruksītis Gudrītis tikmēr atkal uzvēla mucu plecos un steidzīgi vien soļoja uz mājām.

Visu dienu vilks noblandījās pa tirgu, bet sivēnu tā ari neatrada. Vakarā viņš atkal klauvēja pie sivēna Gudrīša durvīm.

—    Nez kāpēc tirgū es tevi neredzēju.

—   Toties es tevi redzēju, vilciņ. Es tupēju zem mucas, uz kuras tu atpūties.

—    Bet man tas neienāca ne prātā! Starp citu, es nedusmojos uz tevi. Ja vēlies, aiziesim rīt pēc bumbieriem. Tie aug tieši blakus malkas cirtēja būdai.

Sivēns bija ar mieru.

Bet, kad no rīta vilks klauvēja pie Gudrīša durvīm, no saimnieka vairs nebija ne miņas.

«Atkal viņš mani piekrāpis! Nu, pielūko! Šoreiz es tikšu tev klāt!» vilks nosolījās.

Un patiesi: pienācis pie bumbieres, vilks tūdaļ ieraudzīja -Gudrīti, kas bija uzrāpies kokā.

—    Redz nu, beidzot mēs satikāmies! Tagad tu nekur nespruksi.

—              Es arī netaisos nekur sprukt, — sivēns viņam atbildēja.

—    Se, nogaršo bumbieri, bet pēc tam dari, ko gribi. Nāc šurp, ■es tev nometīšu. Ķer!

Vilks ieplēta rīkli, bet Gudrītis aizmeta bumbieri tik tālu, ka tikmēr, kamēr vilks skrēja tam pakaļ, sivēns aši nolēca no koka zemē un deva kājām ziņu. Taču pie malkas cirtēja būdas vilks tomēr viņu panāca.

—    Iekriti gan, Gudrīt! Tagad es atdarīšu tev par visām pārestībām. Es tevi apēdīšu!

—    Ko lai dara — esmu pelnījis. — Ruksītis Gudrītis piekrītoši pamāja. — Pie visa pats esmu vainīgs. Tikai, plosīdams mani, pārāk netrokšņo, citādi, nedod dievs, izdzirdēs vēl malkas cirtēji… Tāpēc, lai viss notiktu gods godam, tev vispirms jānomierinās. Apsēdies tur uz tā celma un mazliet atvēsinies!

—    Jā, tas būtu prātīgi darīts. Tu mani pārlieku aiz kaitināji.

Vilks apsēdās uz celma blakus Gudrītim, bet celms bija vecs, viscaur saplaisājis. Un, kamēr viņi tā sēdēja viens otram blakus, Gudrltis iebāza labi dziļi plaisā vilka asti, bet pēc tam uzsauca, ka viss mežs noskanēja:

—   Vilks! Vilks! Turiet viņu!

Izdzirduši sivēna kliedzienus, malkas cirtēji atskrēja no meža un redz: sivēns, ko kājas nes, laižas prom no būdas, bet pie celma svaidās milzīgs vilks. Aste viņam iesprūdusi celma plaisā, un viņš nekur prom netiek. Malkas cirtēji atvēzēja savas vāles, vilks vēlreiz rāvās no visa spēka — un aste viņam notrūka. Tā arī bez astes vilks aizlikās uz savu midzeni.

Tad nu ļaunajam vilkam nekas cits neatlika kā atstāt Bevrē kalnu un apmesties citā mežā, kur neviens nezināja par viņa negodu. Vilkam bija kauns, ka viņu piemuļķojis kaut kāds nieka sivēns. Tik ļoti kauns, ka vecajās vietās viņš pat kāju nespēra. Bet Ruksītis Gudrītis, pīle un zoss dzīvoja zaļas dienas savā izturīgajā dēļu namiņā.

BURVJU STABULE UN ZELTA ĀBOLI

Reiz dzīvoja karalis ar savu meitu, kas bija daiļa kā saule, toties untumaina un stūrgalvīga kā visas karaļmeitas. Kad princesei palika divdesmit viens gads, karalis nolēma viņu izprecināt. Taču, lai kādi precinieki nāca princesi bildināt, neviens viņai nepatika. Bet, tā kā karalis no sava nodoma neatkāpās, princese nolēma ķerties pie viltības.

Viņai bija nags uz visādiem asprātīgiem izgudrojumiem. Un princese paziņoja, ka tikai tas kļūs par viņas līgavaini, kas izturēs pārbaudījumu.

Noliktajā dienā karaļa pilī no tuvām un tālām malām saradās bagāti precinieki, uzcirtušies kā nu kurš: dažam platmale ar spalvu pušķi, citam zābaki ar sudraba sprādzēm, vēl citam samta kamzolis ar mežģīnēm. Un visi apkārušies dārgām zelta rotām. Vienīgi pēc izskata precinieki diez cik daiļi nebija. Viens ar resnu vēderu, otrs Šķielē, trešais klibo, ceturtais kāju pievelk.

Ieraudzījusi viņus, princese iespurdzās aiz smiekliem. Taču pūlī stāvēja kāds stalts jauneklis. Nevis starp preciniekiem, nē, bet gan skatītāju pūlī. Viņš bija vienkāršs gans un greznajā karaJa pilī bija ieklīdis gluži nejauši, garāmejot.

Agri no rīta viņš bija izgājis no mājas un saticis ceļā sirmu vecenīti ar lielu žagaru nastu. Nabadzītei nešļava bija par smagu, bet ganam šāds nesamais — tīrais nieks. Viņš uzmeta žagaru nastu plecos un pavadīja vecenīti līdz pašai mājai. Tur viņi atvadījās, un vecenīte par atmiņu uzdāvināja jauneklim stabuli. Parastu koka stabuli. Ar šādu stabuli gans bija radis pulcināt kopā ganāmpulku un pasaukt suņus.

—    Tu man gaužām iepatikies, — vecenīte viņam sacīja.

—    Tā ir mana dāvana par tavu labo sirdi. Ja tev kas atgadīsies, papūt, un tajā pašā mirklī pie tevis atsteigsies mani palīgi.

Gans pateicās vecenītei. Novēlēja labu veselību un aizgāja savu ceļu. Stabuli viņš iebāza kabatā un tūdaļ aizmirsa par to — neba kāda dārglieta! Vecenītes teiktais viņam šķita tikai parasts joks, jo arī pašam patika šad tad pajokot.

Gans soļo pa ceļu, un viņam garām aizsteidzas gan zelta karietes, gan grezni kungi, gan vienkārši ļaudis. Droši vien kādi simt cilvēki. Kur nu simt, vismaz divi simti! Un visi kaut kur steidzas. Tad nu gans nolēma iet kopā ar viņiem. Kāds tur brīnums — viņš taču bija jauns, turklāt ziņkārs kā vālodze un jautrs kā pavasara strazds.

Visi sanāca greznajā karaļa pilī, kur princese jau gaidīja savus preciniekus, izdomājusi viņiem pārbaudījumu — ne jau pārlieku grūtu, bet āķīgu gan. Viņa atnesa grozā zelta ābolus, jo princesēm allaž ir krājumā zelta āboli. Kad zālē bija sapulcējušies visi precinieki — droši vien kādi piecpadsmit, kur nu, vismaz divdesmit —, princese pameta tiem zelta ābolu.

—    Kurš noķers, tas būs mans līgavainis, — viņa sacīja.

—   Skaitu līdz trim!

Princese pasvieda zelta ābolu, bet precinieki pamuka uz visām pusēm: kā redzams, nobijās, ka tik ābols netrāpa kādam no viņiem. Uzdauzīs vēl uz pakauša vai pieres punu, un viss skaistums vējā! Precinieki taču bija bez platmalēm, jo princeses priekšā nevar stāvēt ar cepuri galvā, labi audzināti cilvēki

tā nedara. Jā, viņi tik ļoti nobijās un tik žigli metās uz visām pusēm, ka uzgrūdās cits citam virsū, klupa un krita, bet dažs neveiklis pat nostiepās visā garumā uz grīdas.

Princese smējās, smējās arī pārējie, vēderus turēdami, bet visskaļāk smējās jaunais gans, jo princeses joks viņam varen patika.

Tad princese pameta otru ābolu. Šoreiz precinieki nemuka uz visām pusēm, jo viņiem gaužām negribējās atgriezties mājās bez līgavas. Nu viņi ķēra zelta ābolu, vicināja rokas, grūstīja cits citu, taču viņiem traucēja mežģīņu aproces, greznās un šaurās drānas, augstie papēži.

Vārdu sakot, arī šis ābols pagāja viņiem secen. Bet princese gandarīta tikai smējās.

Tad viņa meta zelta ābolu trešo reizi. Precinieki nepaguva ne sarosīties, kad gans, būdams veikls zēns, panāca uz priekšu un — caps! — saķēra ābolu. Nedomājiet, ka viņš gribēja princesi precēt, jo gani nemēdz ar princesēm precēties. Ābolu viņš noķēra tāpat vien, lai ļaudīm būtu ko pasmieties.

Bet princese paņēma viņu aiz rokas un pieveda pie sava tēva — karaļa.

—   Jūsu augstība, tas ir mans līgavainis!

Kā jau teicu jums, princese bija untumaina un stūrgalvīga, tomēr šādu joku no savas meitas karalis nebija gaidījis. O, kā viņš pārskaitās!

—   Tas nekad nenotiks! — viņš iesaucās.

—   Bet jūsu karaļa vārds? — princese sacīja.

Karalim nekas cits neatlika kā padoties^ne jau nu pilnīgi padoties, jo viņš izdomāja preciniekam trīs jaunus pārbaudījumus. Ja izturēs šos pārbaudījumus, tad — ko darīt' a** lai precas ar princesi.

jš Man aplokā ir simt zaķu, — karalis sacīja ganam.

Rīt no rīta tu izdzīsi viņus ganībās, bet vakarā pārdzīsi visus mājās. Un lai netrūktu neviena paša!

Tas nebija nieka uzdevums. No rīta gans izlaida zaķus no aploka, un tie aizļepatoja kur kurais. Kā lai savāc tos kopā? Te pēkšņi jauneklis atcerējās koka stabuli, ko viņam bija uzdāvinājusi vecenīte. Viņš sāka stabulēt, un — ak tavu brīnumu! — zaķi saskrēja pie viņa no visām pusēm. Tieši simt zaķu. Gans priecīgs stabulē jautru dziesmiņu, bet zaķi kā apburti lēkā viņam apkārt, zālīti plūc un nekur nebēg.

Karalis nolēma pārbaudīt, kā nelūgtais precinieks tiek galā ar uzdevumu, un aizsūtīja uz ganībām savu galveno ministru.

Tikai vispirms viņš lika ministram pārģērbties malkas cirtēja drēbēs, lai gans neko nenojaustu.

Atgriezies no ganiem, galvenais ministrs izstāstīja karalim neredzētos brīnumus: visi zaķi ap ganu vien grozās, zālīti plūc, bet viņš pats stabulē savā nodabā. Karalis nevarēja vien nobrīnīties un lika aiziet pie gana savai meitai.

—     Dari, kā zini, bet pierunā viņu, lai pārdod tev kaut vienu zaķil — karalis pavēlēja.

Princese pārģērbās par vienkāršu zemnieci: kājās uzvilka koka tupeles, galvā uzlika cepuri ar krāsainām lentām, uz rokas uzmauca groziņu un aizskrēja uz ganībām. Viņa gaužām gribēja zināt, kurš kuru pārspēs viltībā — viņa ganu vai gans viņu

— Vai nepārdosi nabaga meitenei vienu zaķi? — princese jautāja ganam, kad bija ieradusies pļavā, kur viņš ganīja karaļa zaķus.

— Tie nav pārdodami, — gans atbildēja. — Tā ka pārdot nevaru, bet nopelnīt vienu tu vari, skaistulīt. — Viņš uzreiz aptvēra, ka sarunājas ar princesi, nevis ar vienkāršu zemnieci.

—    Kā lai nopelnu? — princese vaicāja.

— Man līdzās zālītē pasēdi, skūpstu man uzdāvāl Princese gan apskaitās, bet neko darīt — viņa apsēdās blakus ganam. Tā viņi pasēdēja labu brīdi, patērzēja par šo un to, laiks pagāja nemanot, un princese jau posās atpakaļ uz mājām. Aizmiegusi acis, viņa noskūpstīja ganu, un gans ielika viņai grozā zaķi. Bet princese vēl nebija tikusi līdz karaļa pilij, kad gans sāka stabulēt un zaķis tūdaļ izlēca no groza un atskrēja atpakaļ uz ganībām.

Tā nu princesei bija vien jāatgriežas pie karaļa tukšām rokām. Viņa pati lāgā nezināja, priecāties vai bēdāties par to. Kā jūs domājat — kāpēc tā?

Atskārtāt? Toties karalis vai plīsa aiz dusmām un pats nolēma doties uz ganībām. Viņš pārģērbās zemnieka drēbēs un jāšus uz ēzeļa ieradās pie gana.

—    Pārdod man zaķi, puisi — viņš sacīja.

—       Mani zaķi nav pārdodami, — gans atbildēja, pazinis karali. — Bet nopelnīt vienu tu vari.

—    Kā lai nopelnu? — karalis vaicāja.

—       Noskūpsti trīs reizes sava ēzeļa asti — un dabūsi zaķil — Gans zināja, ko atbildēt, jo nebija ar pliku roku ņemams.

Tādus jokus dzīt ar karali, vai prātsl Bet ko lai dara, lai gan karalis bija īsts karalis, viņam nekas cits neatlika kā nokāpt no ēzeļa un trīs reizes noskūpstīt ēzeļa asti. Pēc tam viņš paķēra zaķi, iebāza to grozā un neatskatījies jāja atpakaļ uz pili.

Taču zaķis karaļa grozā ilgi nesēdēja: tiklīdz gans sāka stabulēt, garausis tūdaļ atgriezās pie viņa atpakaļ. Bet vai karalim viegli palikt ar garu degunu? Viņš bija noskūpstījis ēzeļa asti, turklāt nevis vienu reizi, bet veselas trīs reizes. Un viss veltīgi. Vienīgais mierinājums, ka gans viņu nav pazinis, tā karalis domāja.

Nākamajā dienā karalis izgudroja ganam jaunu uzdevumu.

—    Kad iestāsies nakts tumsa, — viņš sacīja ganam, — tu nokāpsi pagrabā, kur vienā kaudzē sabērti simt sieki zirņu un simt sieki lēcu. Līdz rītam tu izšķiro visu divās vienādās kaudzēs. Un tā, lai vienā būtu zirņi, bet otrā — lēcas.

Ir gan darbiņš! Gans tikai pakasīja pakausi. Patērzējis brītiņu ar karali un princesi, gans saprata, ka laiks prasties godu.

Patiešām, neviens taču nebija viņam lūdzis ķert zelta ābolu!

Un tomēr, kad satumsa nakts, gans negāja vis gulēt, kā tas pieklājas, bet nokāpa pagrabā un — ko var zināt! — sāka stabulēt. Tūdaļ, kur gadījušies, kur ne, no visām spraugām sāka rāpties laukā skudras, vaboles un citi kukainīši, un, kamēr gans mierīgi gulēja, kā tas cilvēkiem pieklājas, viņi izšķiroja zirņus un lēcas divās vienādās kaudzēs.

Ai, cik ļoti karalis bija pārskaities, kad no rīta ieraudzīja padarīto darbu! Tomēr izrādīt neko neizrādīja: bija kauns, ka gans viņu iznesis cauri. Veselu dienu karalis gudroja, kādu vēl uzdevumu ganam uzdot. Trešo un pēdējo. Un izgudroja arī.

—    Dodies uz manu karalisko maizes ceptuvi un apēd visu maizi, visus kliņģerus un kūkas! Lai no rīta tur būtu tukšs kā izslaucīts!

Vai, vai, vai!… Jūs, protams, varat iedomāties, cik daudz visa kā bija sacepuši uz kāzām karaļa maiznieki — gan viesiem, gan kungiem, gan kalpiem un visiem radiniekiem. Ieraudzījis šos klaipu, kliņģeru un kūku kalnus, gans galvu vien saķēra: ar ko lai sāk? Un sāka ar to, ka izņēma no kabatas burvju stabuli un sāka stabulēt»

Jūs droši vien jau esat atskārtuši, ka tā bija nevis parasta, bet burvju stabule. Tiklīdz gans bija sācis stabulēt, karaļa maizes ceptuvē saskrēja visas karaļvalsts žurkas un peles un drīz vien tika galā ar maizes klaipiem un visiem citiem labumiem. Pāri nepalika ne kripatiņas. Karalim vajadzēja smieties ar tukšu vēderu.

Būtu arī smējies, ja nāktu smiekli.

—   Ko lai saka, manus uzdevumus tu esi izpildījis, — karalis bija spiests atzīt. — Vari ņemt princesi par sievu, tikai izdari man vēl sīku pakalpojumu.

Te nu bija! Solījies uzdot ganam trīs pārbaudījumus, bet nu jau izdomājis ceturto. Vai tā ir karaļa cienīga rīcība?

—   Piepildi šo maisu ar meliem! Ja piepildīsi, mana meita būs tava.

Gans pakasīja pakausi: nav joka lieta sagrabināt veselu maisu melu. Un gans, lai meli izklausītos ticamāki, nolēma pievienot meliem dažas patiesības. Viņš iesāka:

—   Jūsu augstība, sākumā jūs likāt man ganīt zaķus. Un pie manis uz ganībām atnāca princese, kas .bija pārģērbusies par zemnieci. Es palūdzu viņai pasēdēt man blakus zālītē un atvadām dāvāt man skūpstu. Un manu lūgumu princese godīgi izpildīja, tāpat kā es jūsējo.

—   Meli, meli! — karalis iesaucās.

—    Lai arī būtu meli, — gans piekrita. — Tātad maiss jau pusē? — Un pielika klāt vēl vienu patiesību: — Bet pēc princeses pie manis uz ganībām atnāca pats karalis, pārģērbies zemnieka drēbēs, un trīs reizes …

Jj Diezgan! Diezgan! Maiss ir pilns! — karalis iesaucās.

Ja reiz maiss ir pilns un princese arī ar mieru, pienācis īstais laiks dzert kāzas.

Ko tur lai saka, princesei nekas nebija pretī. Iespējams, ka ari šoreiz ganam palīdzēja burvju stabule? Ko īsti nezinu, to nevaru apgalvot. Arī man pašam bija šāda stabule, tikai es to pazaudēju. Tavu nelaimi!

DZIRNAVNIEKA TESTAMENTS

Kādam vecam dzirnavniekam bija četri dēli. Lai ari dzirnavnieks nebija bagāts, visus četrus dēlus viņš tomēr izaudzināja un mirdams novēlēja viņiem: vecākajam — dzirnavas, vidējiem brā]iem — gaili un kāpnes, bet jaunākajam — runci.

Brāļi būtu varējuši dzīvot mierā un pārticībā, taču vecākajam brālim izrādījās nelāga daba. Kļuvis dzirnavās par saimnieku, viņš sāka brāļiem visur piesieties, nošķauda viņiem maizes kumosu. Jaunākais brālis to ilgāk neizturēja, pasita padusē runci — visu savu bagātību! — un devās pasaulē laimi meklēt.

Nezin cik ilgi un cik tālu viņš bija gājis, kad nonāca tādā pusē, kur kaķi savu mūžu nebija redzēti. Viņu uzņēma savā mājā kāda labsirdīga sieviete. Tieši tobrīd viņa vārīja putru saviem bērniem — pavisam to viņai bija septiņi — un solījās pie reizes paēdināt arī nogurušo ceļinieku. Tiklīdz putra bija gatava, visi apsēdās pie galda. Saimniece salēja putru bļodās, bet te pēkšņi saskrēja melnais tūkstotis peļu un metās putrai virsū.

—             Un tā katru ēdiena reizi, — lādzīgā sieviete sūdzējās.

—    Nav nekāda glābiņa 1 Drīz mēs visi nomirsim badā, ja neizgudrosim, kā tikt vaļā no pelēm.

_ — Nebēdājiet, tā nav liela nelaime! — jaunākais brālis sacīja un uzlaida pelēm virsū savu runci.

Runcis ātri vien tika ar pelēm galā: kuru neapēda, tā aizbēga kā plēsta. Lāga sieviete nevarēja vien jauneklim gana pateikties.

—   Tā arī peles būtu apēdušas visu putru, ja nebijis jūsu zvēriņi.

—   Tad ņemiet viņu kā dāvanu no manis! Jums viņš vairāk vajadzīgs, bet es varu iztikt arī bez viņa.

Ko visu ciema iedzīvotāji vien nesadāvināja jaunākajam brālim kā atlīdzību par runci, pat veselu naudas zuteni savāca! Un jaunākais brālis atgriezās mājās gaužām apmierināts ar savu veiksmi.

—    Kā redzams, arī mums nav ko velti mājās tupēt, — vidējie brāļi nosprieda. — Laime pati rokās nedodas!

Bet vecākais brālis abus vidējos brāļus uzreiz neatlaida, un laimi meklēt aizgāja tas, kurš mantojumā bija dabūjis gaili.

Nezin cik ilgi un cik tālu viņš bija aizgājis, kad ce|ā uznāca nakts, un viņš pieklauvēja ciema malā pie kādām durvīm, lai palūgtu labiem cilvēkiem naktsmājas.

—   Tikai ziniet, —saimnieks viņam sacīja, — būs agri jā' ceļas, jo pienākusi mūsu kārta sagaidīt jaunu dienu.

—   Ko tas nozīmē — sagaidīt jaunu dienu? — jauneklis brīnījās.

—   Tas notiek tā, — saimnieks atbildēja. — Mēs pieceļamies vēl tumsā, sakāpjam ratos un braucam uz lauka malu dienu sagaidīt. Tiklīdz parādās rīta blāzma, braucam atpakaļ uz ciemu un visus modinām: celieties augšā, diena ir klāti

—             Esat gan jūs jocīgi ļaudis! — Otrais brālis iesmējās.

—   Vai tad gaiļu jums nav?

—    Gai-ļu? — ļaudis brīnījās.

Tad jauneklis parādīja viņiem savu gaili.

—    Liecieties mierīgi gulēt, — viņš sacīja, — mans putns jūsu vietā dienu sagaidīs un jums trīs reizes to pavēstīs. Tad būs laiks celties.

Ļaudis noticēja un aizgāja gulēt. Tiklīdz sāka svīst gaisma, gailis — kā jau visi gaiļi — iedziedājās:

—    Ki'ke-ri'gfi, gaisma austi

Pēc tam nodziedāja vēl otru un trešo reizi, kad jau lēca saule. Izdzirduši gaiļa dziedāšanu, piecēlās ari ļaudis. Pateikušies jauneklim par padomu un palīdzību, ciema iedzīvotāji lūdza, lai viņš pārdod viņiem gaili.

Jauneklim bija žēl šķirties no sava gaiļa, taču viņš iežēlojās par cieminiekiem un atdeva viņiem gaili. Tie savukārt sadāvināja viņam visu, ko dievs bija devis. Tā arī otrais brālis nenāca mājās tukšām rokām. Turklāt pa ceļam viņš iemaldījās kādās dīvainās vējdzirnavās, šis dzirnavas bija dīvainas tāpēc, ka malējiem tur nebija ne jausmas, kas ir kāpnes, un viņi kāpa cits citam uz muguras, lai uzceltu augšā maisus ar graudiem.

Pārnācis mājās, otrais brālis pastāstīja par šiem brīnumiem trešajam brālim — tam pašam, kas bija mantojis kāpnes. Bet to, kas notika tālāk, jūs droši vien paši varat iedomāties.

Vārdu sakot, visi trīs jaunākie brāļi tika pie mantas un paši uzcēla sev kārtīgas dzirnavas. Dzirnakmeņi tajās griezās kā smērēti, vējš naski grieza dzirnavu spārnus. Jautro brāļu dzirnavās pat milti samalās saldāki nekā pie drūmā un piekaslgā brāļa.

Nepagāja necik ilgs laiks, kad vecākais brālis izputēja un aizgāja pasaulē ar ubaga tarbu. Jaunākie brāļi aicināja viņu pie sevis, bet viņš atteicās nākt.

LAIMĪGAIS ŽANS

Kādā ciemā dzīvoja bārenis, vārdā 2ans. Bieži vien viņš cieta trūkumu un badu.

Kādu dienu 2ans nolēma atstāt ciemu un doties uz pilsētu. Varbūt pilsētā viņam uzsmaidīs laime?

Sākumā viņš nolīga par kalpu pie kāda kunga. Kā vēlāk atklājās, šis kungs bija pats velns. Bet kā to varēja zināt tāds vienkāršs lauku puisis kā 2ans?

Savu darbu viņš darīja kārtīgi, tīrīja kungam drānas, pieskatīja māju. Bet galvenais — kopa zirgus. Kungam bija divi zirgi: melns kumeļš un balta ķēve.

Kādu dienu kungs saposās darīšanās uz kaimiņu pilsētu un sacīja savam kalpam 2anam:

—    Es būšu prom varbūt vienu dienu, varbūt divas dienas, varbūt pat veselu nedēļu vai mēnesi. Pa šo laiku stingri izpildi manu pavēli: baro melno kumeļu ar auzām un, kamēr viņš ēdīs auzas, šausti balto ķēvi ar pātagu! Ja neizdarīsi visu, kā sacīju, dzīvs nepaliksi!

2ans nobrīnījās par tādu pavēli, taču baidījās bargo saimnieku aizkaitināt, un, kad kungs bija aizbraucis un pienāca laiks dot zirgiem ēst, 2ans iebēra melnā kumeļa silē auzas, bet pats paņēma pātagu un atvēzējās pret balto ķēvi. Te pēkšņi ķēve ierunājās cilvēka balsī:

—   Nesit man, 2an! Labāk bēdz ātrāk prom no sava saimnieka! Vai zini, kas viņš ir? Pats nelabais!

Žans nobrīnījās, taču ķēvi nesita un iebēra arī viņai auzas. Paēdusi ķēve sacīja:

—    Tu mani pažēloji, Zan! Un es to savu mūžu neaizmirsīšu. Bet tagad mums abiem jābēg no šejienes prom. Netici tam, ka saimnieks ilgi neatgriezīsies. Viņš ieradīsies šodien pat, lai pārbaudītu, kā tu pildi viņa pavēli, un tad tev klāsies slikti. Kāp man mugurā un paķer līdzi auzu maisu, suku un slapju sūklil

Zans uzlēca baltajai ķēvei mugurā un projām bija.

Tā nu viņi auļo vienu dienu, divas dienas, varbūt nedēju vai veselu mēnesi un vēl mazliet, līdz ķēve saka:

—    Atskaties, Zani Vai mums aiz muguras neredz ko savādu?

Zans atskatās un redz — viņiem nopakaļ pa zemi vejas melni dūmi.

—    Es redzu melnus dūmus un neko vairāk, — viņš atbild ķēvei.

—    Briesmas! — ķēve saka. — Velns dzenas mums pakaļ un drīz panāks mūs. Nomet labi ātri zemē suku!

Zans nometa zemē suku, un tūdaļ viņiem aiz muguras izauga biezum biezs mežs ar dzelkšņainiem krūmiem. Viņi auļo tālāk. Vienu dienu auļo, divas dienas auļo, varbūt nedēļu vai veselu mēnesi un vēl mazliet, līdz baltā ķēve atkal saka Zanam:

—    Atskaties, Zan! Vai mums aiz muguras neredz ko savādu?

Zans atskatās un redz, ka viņiem aiz muguras vairs neveļas melni dūmi, bet dzenas pakaļ sarkanas liesmu mēles.

—   Mums pakaļ dzenas uguns! — Zans saka.

—    Ak tavu bēdu, velns neatlaižas, grib mūs panākt un nomaitāt! Met ātrāk zemē slapjo sūkli!

Zans nometa zemē slapjo sūkli, un tūdaļ viņiem aiz muguras uzradās plata upe. Sacēlās vējš, upe sāka viļņoties un kāpt laukā no krastiem. Bet baltā ķēve tikai auļo tālāk. Auļo vienu dienu, divas dienas, nedēļu, varbūt veselu mēnesi un vēl mazliet. Zans atskatījās — aiz muguras neko neredz.

—   Tātad velns izčibējis, — ķēve saka. — Tagad mēs ar tevi, Zan, esam brīvi un varam šķirties.

Žans noskuma: viņam bija žēl šķirties no baltās ķēves. Un ko lai viņš iesāk nepazīstamā pusē?

—     Neskumsti, 2an! — ķēve saka. — Tā kā tu izglābi mani no nelaimes, es dāvāšu tev laimi. Ej tagad viens pats pa šo ce]u, bet, kad nonāksi līdz grāfa pilij, palūdz, lai pieņem tevi par dārznieka palīgu. Tālāk pats visu redzēsi. Taču atceries — ja tev klāsies slikti un būs vajadzīga mana palīdzība, tad pa* sauc: «Auļo šurp, balto ķēvīt!» Un es tūdaļ steigšos tev palīgā.

Viņi izšķīrās, un Zans devās tālāk pa ceļu viens pats. Nonācis grāfa pilī, viņš nolīga, kā baltā ķēve bija vēlējusi, par dārznieka palīgu. Bet grāfam bija daiļa meita. Viņa bieži pastaigājās dārzā un reiz sastapa tur Zanu un, protams, iemīlējās viņā, bet Zans savukārt iemīlējās viņā. Pasakās tā allaž notiek, gribi vai negribi. Un kas tā būtu par pasaku bez daiļas jaunavas un stalta jaunekļa?

Vienīgi pašam grāfam šī mīlestība nebija pa prātam. Savai meitai viņš gribēja gluži citādu līgavaini. Un grāfs nolēma tikt vaļā no Žana. Viņš pavēlēja jauneklim vienā dienā izravēt dārzu un visiem kokiem izgriezt sausos zarus. Ja neizdarīs visu, kā nākas, lai vācas ar labu prom. Bet dārzs bija liels — ne gala, ne malas. Un augļu kokus ne saskaitīt — gan ābeles, gan bumbieres, gan plūmes. Zans aizgāja uz dārza nostūri, kur auga biezāki krūmi un koki, un iesaucās:

—    Auļo šurp, balto ķēvīti

Un tūdaļ baltā ķēve bija klāt, kārpa ar kāju zemi, no nāsīm garaiņi nāk. Nabaga Zans izstāstīja viņai savas bēdas: sak, tā un tā, žēl viņam šķirties no grāfa meitas.

—    Pasaulē ir vēl grūtāki uzdevumi, — atbildēja baltā ķēve un vēlēja ātrāk kāpt viņai mugurā. — Kad mēs apauļosim trīs reizes apkārt dārzam, tu vari droši iet pie grāfa — dārzā nebūs nevienas nezāles, neviena nokaltuša zara.

Zans visu tā izdarīja. Grāfs nevarēja vien nobrīnīties par šādu veiklību. Padzīt gan nepadzina, bet nolēma uzdot vēl vienu darbu — vēl grūtāku nekā iepriekšējo.

—   Ja tu esi tik veikls, — viņš sacīja Zanam, — izdari tā, lai rīt no rīta mani augļu koki būtu vienos ziedos. Ja neizdarīsi to, es zināšu, ka esi slikts dārznieks, un vari iet, kur acis rāda.

Zans nobijās, ka šādu uzdevumu pat baltā ķēve neizpildīs, jo bija jau vēls rudens, pat pirmais sniegs uzsnidzis. Un tomēr Zans aizgāja uz attālo dārza stūri un klusi pasauca:

—    Auļo šurp, balto ķēvīt!

Un tūdaļ baltā ķēve bija klāt. Zans izstāstīja, cik grūtu darbu grāfs uzdevis, bet ari šoreiz baltā ķēve viņam palīdzēja. Trīs reizes viņi apauļoja apkārt dārzam, un Zans atgriezās savā istabiņā. No rīta viņš palūkojās laukā pa logu. Tavu brīnumu! Viss dārzs vienos ziedos, un zaros dzied putniņi, itin kā atkal būtu atnācis pavasaris. Visi priecājās par negaidīto pavasari. Visi, izņemot grāfu, jo, kā zināms, pavasarī ne tikai puķes zied, bet uzplaukst ari mīlestība. Un grāfs nolēma labi ātri sameklēt meitai līgavaini, lai viņa aizmirstu dārznieku Zanu.

Grāfs palaida ziņu pa visām kaimiņu grāfistēm, ka nolēmis izprecināt savu meitu. Tiem, kas vēlas iegūt viņa meitas roku, jāpiedalās jāšanas veiklības sacensībās. Daiļavu dabūs tas, kurš ievainos labajā kājā pašu grāfu.

Dīvains noteikums, vai ne? Bet vai vēl dīvaināk nav prasīt, lai ziedētu ābeles, kad āboli jau nogatavojušies? Kā redzams, šis grāfs bija no tiem, kam patika visādas dīvainības.

Noliktajā dienā grāfa pilī saradās slaveni muižnieki, grāfi un vikonti, hercogi un baroni. Ikviens gribēja dabūt par sievu tādu skaistuli, turklāt vēl bagātu mantinieci.

Nepriecājās vienīgi pati līgava. Nabaga meitene zināja, ka vienkāršam dārzniekam neviens neļaus piedalīties sacensībās. Un, ja arī ļautu, kur lai viņš ņem zirgu un bruņas? Vai tiešām viņai vajadzēs šķirties no mīļotā uz visiem laikiem?

Gaisu satricināja tauru skaņas, un visi sacensību dalībnieki izjāja sacensību laukumā, lai parādītu savus zirgus un padižotos ar dārgām bruņām. Visiem bija stalti zirgi un labu labās bruņas, bet neviens netika grāfam tuvāk par zobena garumu un nevarēja ievainot viņu labajā kājā.

«Vai tiešām neatradīsies neviens bruņinieks, kas būtu manas meitas cienīgs?» grāfs sāka piktoties. Te pēkšņi laukumā izjāja stalts jātnieks, tikai apģērbs viņam bija trūcīgs un zirgs pievilka vienu kāju. Grāfs uzmeta viņam skatienu un pazina savu dārznieku Zanu.

— Lasies prom! Lasies prom! — grāfs iekliedzās. — Prastam zemniekam nav ko meklēt muižnieku sacensībās!

Arī visi pārējie precinieki un skatītāji sāka kliegt uz viņu un māt ar rokām. Nabaga Zanam neatlika nekas cits kā atstāt sacīkšu laukumu.

Taču nepagāja ne brīdis, kad grāfa priekšā nostājās jauns pretinieks. Zirgs bruņiniekam melns kā kraukļa spārns, acis zirgam kvēlot kvēlo, krēpes plandās vējā. Segli un iemaukti no tīra sudraba, bet bruņas staltajam jātniekam no spoža zelta. Aiz pārsteiguma grāfs nepaguva ne atgūties, kad jaunais bruņinieks melnajā kume]ā piejāja pie viņa un ievainoja to tieši labajā kājā.

Ar to arī sacensības beidzās. Bet uzvarētājs tūdaļ nozuda, neviens viņu vairs neredzēja.

Nākamajā dienā grāfs ielūdza visus sacensību dalībniekus uz bagātām dzīrēm. Viņš ]oti gribēja redzēt, kurš no augstdzi-

mušajiem bruņiniekiem viņu ievainojis, kuram uzsmaidījusi laime apprecēt viņa daiļo meitu. Saviem viesiem viņšparādīja zobena galu, kas bija izņemts no viņa kājas. Uzvarētājs būs tas, kura nolauztajam zobenam derēs tieši šis zobena gals. Bet starp muižniekiem uzvarētāja nebija.

Te pēkšņi pils pagalmā atskanēja taures un dzīru zālē ienāca — vai varat iedomāties, kas? — dārznieks Zans. Viņš pasniedza grāfam zobena galu un sacīja:

—    Vai atzīsti mani par savas meitas līgavaini?

—   Arāl Vācies prom! — grāfs iekliedzās.

Bet Zans klusi pasauca:

—    Auļo šurp, balto ķēvīti

Un tūdaļ baltā ķēve bija klāt. Zans satvēra grāfa meitu, uzcēla baltajai ķēvei mugurā, un abi aizauļoja.

Trīs reizes viņi apauļoja apkārt grāfistei, bet, kad atgriezās, nodzēra jautras kāzas.

Un tas ir viss? — jūs jautāsiet.

Vissl Jo ilgāk stāstīšu, jo vairāk samelošu. Neviens man nav maksājis naudu, lai stāstītu jums patiesību.

KA PŪCES RADUSAS

Mežainā Senrivolēna kalna pakājē, kur dzelkšņainie krūmi mērc zarus straujajos Blavē upes ūdeņos, reiz dzīvoja vecis ar savu veceni. Viņi dzīvoja pašā upes krastā nožēlojamā būdā, ko ļaudis bija iesaukuši par «žurku namiņu».

Vecis zvejoja zivis, bet vecene vērpa vilnu un adīja. Taču veikties viņiem neveicās. Gan zivis nenāca tīklos, gan vilnas aptrūka. Un bieži vien viņi likās gulēt ar tukšu vēderu.

Kādu dienu vecis iemeta tīklu visdziļākajā atvarā, un — tavu brīnumul — liktenis šoreiz bija viņam labvēlīgs: tīklā spirinājās milzum liela zivs. Zivs galva spriedās vienā krastā, bet aste kūla otru krastu. Kā lai viens pats dabū tādu zivi laukā no ūdens? Bet palaist prom gaužām žēl.

«Katru dienu tāds loms vis negadās,» vecis nodomāja. «Neparko zivi nelaidīšu atpakaļ upēl»

Vecim plecā bija veca bise, tikai lodi nevarēja atrast. Vecis paķēra no zemes divas cietas ozolzīles, ielika tās stobrā un izšāva uz zivi. Zivs salēcās tik spēji, ka upe izgāja no krastiem; zivs pašāvās gaisā, pēc tam atkal iekrita ūdenī un aprima, acis pārgriezusi. Lai cik ilgi vecis dzīvoja pasaulē, šādus brīnumus viņš nebija redzējis.

Vecis steidzīgi joza uz mājām pasaukt veceni, lai palīdz aizstiept milzīgo zivi līdz «žurku namiņam». Kad viņi divatā atnāca pie upes, zivs bija nozudusi. Itin kā tās nemaz nebūtu bijis. Bet zivs vietā no upes dibena pacēlās divi milzīgi ozoli, ar galotnēm iesniegdamies debesīs.

—    Zili brīnumi! — zvejnieks iesaucās. — Te noteikti iejaukta augstākā vara. Kur tas redzēts, ka no upes vienā mirklī izaugtu tādi vareni ozoli, bet beigtas zivis iepeldētu atpakaļ ūdeņos! Man liekas, ka ozoli šeit nav izauguši tāpat vien, debesu valdnieks mūs aicina pie sevis ciemos. Nudien, kāpēc tu, sieviņ, nevarētu pie viņa uzkāpt un šo to palūgt viņam, nu, kaut vai dienišķo maizi un dzirkstošo sidru? Tu taču katru dienu lūdz viņu, ceļos nometusies, un viņš tavu lūgumu uzklausīs.

—    Vai tu, vecais, esi pie pilna prāta? Manos gados kāpelēt pa kokiem!

Bet vecis palika pie sava: kāp kokā un daudz negudro, prasi maizi un sidru, viņš neatteiks.

Vecenei nekas cits neatlika kā kāpt ozolā, lai gan viņa jau bija krietni gados. Viņa kāpa no zara uz zaru, un, jo augstāk tika, jo vieglāka bija kāpšana. Vecene uzkāpa līdz pašām debesīm. Bet tur pie vārtiem stāv vecis ar atslēgu saišķi rokā un tālāk viņu nelaiž.

—    Kur tu ej? — viņš jautā.

—    Pie tava saimnieka, — vecene atbild. — Man pie viņa darīšanas.

—    Izstāsti, kas tev vajadzīgs, es viņam visu pateikšu.

—    To gan ne, — vecene atsaka, — pie mums ir tāda paruna: prasi saimniekam, nevis kalpam. Ja reiz esmu tik augstu uzkāpusi, tad gribu redzēt pašu debesu valdnieku.

Vārtu sargs apvainojās un aizšķērsoja vecenei ceļu. Vārdu pa vārdam, un viņi jau sāka skaļi ķīvēties. Viens kliedz, bet otrs

parādā nepaliek. Par laimi, troksni izdzirda pats debesu valdnieks un iznāca pie vārtiem: ne jau katru dienu šāds jandāls debesīs gadās. Pazinis «žurku namiņa» saimnieci, viņš sacīja:

—   Kā tev, vecen, nav kauna ķīvēties ar manu palīgu?

Bet vecene viņam atbildēja:

—   Es atnācu pie tevis, valdniek, ar lielu lūgumu. Mēs abi ar vīru esam kļuvuši veci, mums vairs nav spēka strādāt kā agrāk, un mums klājas ļoti grūti. Atvēli mums kaut dienišķo maizi un saldo sidru, visu mūžu būsim tev pateicīgi.

—   Lai notiek, tava vēlēšanās piepildīsiesl Jūs ēdīsiet un dzersiet, cik gribēsiet, — debesu valdnieks apsolīja.

Aiz priekiem vecene nokāpa pa ozolu zemē veikli kā jauna meitene un skriešus aizskrēja uz «žurku namiņu». Uz sliekšņa viņa aiz brīnumiem acis vien iepleta. Uz galda kūp brūni maizes klaipi, bet lielās pudelēs dzirkstī zeltains sidrs.

Kopš šās dienas «žurku namiņā» ēda pilnu vēderu un dzēra līdz reibumam. Bet, kā mēdz sacīt, cilvēkam nekad nav diezgan, un vecis atkal mudina savu veceni:

—    Vienādi tikai maize un maize, ne reizītes gaļu neredzam, un ābolu suslas vietā derētu kāds malks stiprāka vīna! Tev, vecen, vajadzētu vēlreiz aiziet pie debesu valdnieka un palūgt, lai viņš atvēl mums dažādus ēdienus un stipru vīnu. Ceļu uz debesīm tu zini.

Tiesa kas tiesa, ceļš bija zināms, un vecene devās pie debesu valdnieka, saules gaismas pavēlnieka. Lai arī šoreiz dievs nesagaidīja veceni tik laipnīgi, viņas lūgumu tomēr apsolīja izpildīt. Un «žurku namiņā» sākās jautra dzīve. Tikai viena nelaime: pārticība un bezdarbība ir slikti padomdevēji. Veci sāka tirdīt godkārība.

—    Nav slikti ēst un dzert, cik uziet, — viņš sacīja sievai, — bet es esmu pelnījis ko vairāk. Aizej, vecen, vēlreiz pie debesu valdnieka! Sak, tā un tā, mans vecis lūdz, lai tu at]autu viņam kaut dieniņu pabūt savā vietā. Pēc ilgajiem ciešanu un pazemojumu gadiem es gribu kaut uz vienu dienu kļūt par pasaules valdnieku.

Redz, cik tālu aizdomājās «žurku namiņa» saimnieks!

Vecene vēl nebija uzkāpusi ozola zemākajā zarā, kad izdzirda augšā debesu valdnieka balsi:

—    Apstājies, vecen! Es zinu, kāpēc tu nāc pie manis. Tavam vecim sagribējies kļūt par pasaules valdnieku? Lai viss notiek pēc jūsu prāta, tikai mazliet savādāk. Jūs kļūsiet nevis gaismas valdnieki, bet nakts valdnieki. Tiesa kas tiesa, to jūs esat pelnījuši!

Aiz brīnumiem vecene palika vaļā muti un paguva tikai iesaukties: «Uh!» — kad bija jau pārvērtusies par pelēku pūci.

Ieraudzījis viņu, arī vecis aiz pārsteiguma iesaucās: «Uh!» Un vienā mirklī pārvērtās par pūci. Viņi atstāja savu «žurku namiņu» un paslēpās aiz kauna ozola dobumā.

Kopš tā laika pa dienu viņi tup ozola dobumā, baidīdamies rādīties gaismā. Vienīgi naktī lidinās apkārt un visus biedē — uh, uh! — nakts valdnieki.

Nu arī jūs zināt, kā pūces radušās.

LARAMĒ ATGRIESANAS

Kapteinis Laramē atgriezās no armijas. Viņš jautri soļoja pa ceļu un nevarēja vien nopriecāties, ka drīz ieraudzīs tēva mājas un mīļo māmuļu. Iedams cauri biezam mežam, viņš pēkšņi ieraudzīja vilku, ērgli un skudru. Visi trīs tupēja zemē pie beigta jēra un strīdējās, kā taisnīgi sadalīt medījumu. Ilgi strīdējās, bet pie skaidrības tā arī netika. Patiešām, ja sadalītu medījumu līdzīgās daļās, tad vilkam būtu par maz, ērglim tieši tik, cik vajag, bet skudrai pārāk daudz.

Noklausījies viņu strīdā, Laramē iznāca no krūmiem.

—   Kas ir, draugi, nekā nevarat atrisināt tik vienkāršu uzdevumu? — viņš vaicāja.

—   Nemaz nerunā, karavīr! Nekādi nevaram izgudrot, kā izspriest taisnu tiesu, — visi trīs atbildēja. — Tu nāc mājās no kara, savā dzīvē esi daudz pieredzējis. Varbūt tu palīdzēsi mums sadalīt medījumu?

Kapteinis Laramē brīdi padomāja, pēc tam izvilka no maksts dunci un sacīja:

—    Saņem, vilciņ, četras kājas! Zobi tev asi, vienā mirklī visus kaulus samaisi.

—    Pareizi, pareizi! — ķildnieki apstiprināja.

—   Bet tev, ērglīt, pienākas rumpis! Ne velti tev ciets un līks knābis.

—    Pareizi,* pareizi! — ķildnieki atkal apstiprināja.

—    Bet tu, skudriņ, saņem galvu! Tu esi maza un veikla, "bez grūtībām visur iesprauksies.

—    Pareizi spriests! Pēc taisnības!

—    Ja esat ar manu spriedumu mierā, tad palieciet veseli, bet es steigšos uz mājām.

Laramē jau dzīrās doties prom, kad jaunie draugi viņam aizstājās ceļā un sacīja:

—   Nē, krietnais karavīr, mēs neatlaidīsim tevi tukšām rokām! Pretēji tam, kā rīkojas dažs labs cilvēks, mēs gribam tavu pakalpojumu atmaksāt ar labu. Saki — ko lai tev dāvinām?

—   Jūsu draudzību. Neko vairāk no jums man nevajag. Nudien, kas jums nāk prātā! — Laramē iesmējās.

—    Ja jau draudzību, tad draudzību, — vilks, ērglis un skudra priecīgi atsaucās. — Dzīvē var visādi gadīties. Ja tev kādreiz būs vajadzīga mūsu palīdzība, tad zini: tu vari pārvērsties par vilku, ērgli vai skudru — par kuru gribi. Lai tas notiktu, tev vajag tikai iesaukties: «Vilciņ, esi mans brālis!» — vai: «Erglīt, esi mans brālis!» — vai arī: «Skudriņ, esi mana māsa!» Un tai pašā mirklī tu pārvērtīsies vai nu par vilku, vai nu par ērgli, vai nu par skudru.

Laramē pateicās saviem jaunajiem draugiem un devās tālāk. Viņš gāja, gāja, līdz nonāca kādā pilsētā. Viņš gribēja tur atpūsties un papriecāties, taču redz: visi staigā sadrūmuši, sačukstas par kaut ko, acīs visiem asaras. Laramē izbrīnījies pajautāja kādai sirmai vecenītei:

—   Kas pie jums notiek? Vai jums nav gadījusies kāda nelaime?

Un vecenīte viņam izstāstīja:

—    Tu uzminēji, krietnais karavīr, mūs patiešām piemeklējusi nelaime. Tieši pirms gada ļauns pūķis nolaupīja mums jautro Žaneti, karaļa meitu. Nevienam nav izdevies viņu izglābt, un rit briesmonis apris mūsu skaistulīti, bet pēc tam ieradīsies pēc citas.

—    Līdz ritam vēl laika daudz… — Laramē dziļdomīgi noteica. — Bet kāpēc neviens negribēja daiļo Žaneti izraut no pūķa ķetnām?

iAi, karavīr, karavīr… — Vecenīte nopūtās. — Daudzi drosminieki mēģināja un samaksāja par šo mēģinājumu ar savu dzīvību, jo princese ieslodzīta nepieejamā pilī, kurai piekļūt tikpat kā nav iespējams: pils paceļas uz kraujas klints, un no visām pusēm to apņem augsti akmens mūri. Un apsargā šo pili pats pūķis. Bet nogalināt pūķi vēl nevienam nav izdevies, jo viņa dzīvība paslēpta olā.

—    Kas tā par olu? — Laramē gribēja zināt.

—    O, karavīr, tā nav parasta ola, bet gan burvju ola. Tajā slēpjas viss pūķa spēks. Tālab viņam nav bīstams ne zobens, ne bulta, ne uguns, ne ūdens. Toties, ja izdotos olu pāršķelt, briesmonis nobeigtos. Daudzi varoņi mēģināja piekļūt olai, bet atpakaļ neviens nav atgriezies.

—           Un tomēr mēģināts nav zaudēts, — Laramē noteica.

—  Tikai palīdzi man ar padomul

Vecenīte viņam izstāstīja, kur atrast pūķa pili, kā ari visu pārējo, un Laramē devās turp raitā karavīra soli, lai paspētu laikā.

Bet, lai kā viņš steidzās, laiks skrēja ātrāk. Drīz vien Laramē saprata, ka vajadzīgajā stundā nesasniegs pili. Tad viņš atcerējās savus jaunos draugus. «Kopš paša rīta ar mani notiek visādi brīnumi,» viņš nodomāja. «Varbūt notiks vēl kāds?»

Un kapteinis Laramē iesaucās:

—   Erglīt, gribu kļūt tavs brālis!

Un tajā pašā mirklī viņam izauga spārni. Viņš savicināja tos vienreiz, otrreiz un pacēlās augstu gaisā. Laramē lido un skatās uz priekšu. Tālumā viņš redz pili ar torņiem, kas iesniedzas mākoņos.

Laramē pielidoja tuvāk. Visapkārt pilij augsti, nepieejami mūri. Taču ērglim nav jāprasa, lai nolaiž uzkarināmos tiltus.

Viņš pārlaidās pāri biezajiem mūriem. Bet ieeju pilī sargā divi briesmīgi suņi, no rīklēm viņiem laužas laukā liesmas.

—    Vilciņ, esi mans brālis! — Laramē iesaucās un vienā mirklī pārvērtās par vilku.

Ticis galā ar niknajiem sargsuņiem, vilks metās uz pils durvīm. Bet kā lai iekļūst iekšā pa aizslēgtām durvīm? Kapteinim Laramē bija jāsauc palīgā trešais draugs.

—    Skudriņ, skudriņ, esi mana māsa!

Vēl lāgā nepaguvis to pateikt, viņš tūdaļ pārvērtās par melnu skudru un ielīda pilī pa atslēgas caurumu. Pēc tam pa spraugām un plaisām rāpoja taisnā ceļā uz slepeno istabu. Sienas šai istabai bija biezākas par cietokšņa mūriem, bet logiem priekšā blīvi dzelzs režģi, pat gaisma neiespīd, lai gan pamalē jau blāvoja rītausma un tuvojās gaiša diena. Dažam saulaina, bet dažam melna … Tāpēc skudra steidzās cik varēdama. Mūri un režģi viņai nebija kavēklis. Visur atradās kāda spraudziņa. Un skudra iekļuva slepenajā istabā. Istabas vidū stāvēja augsts galds, bet uz galda — zelta lādīte.

Bija pienācis laiks ķerties pie darba pašam kapteinim Laramē. Viņš atkal pārvērtās par cilvēku, izvilka no maksts savu uzticamo dunci, atlauza vaļā zelta lādīti, bet tajā ola — cietāka par akmeni, melnāka par dzelzi.

Laramē pāršķēla olu, un no tās sāka tecēt melnas asinis. Kad bija iztecējusi pēdējā melnā lāse, viņš izdzirda ļaunā pūķa pirmsnāves kliedzienu.

Tāds bija krietnā Laramē varoņdarbs. Pēc tam viņš pārmeklēja visu pili un pēdējā tornī pašā augšā atrada nabaga Žaneti. Viņa sēdēja un raudāja, ieklausījās visniecīgākajā troksnītī, briesmīgo pūķi gaidīdama. Kad istabā ienāca Laramē, viņa pat savām acīm neticēja.

—     Kas tu esi? — Žanete jautāja vārā balsī.

—     Es esmu kapteinis Laramē. Un ierados šeit, lai atbrīvotu tevi no briesmoņa. Viņa vairs nav, tu esi brīvai

Pats par sevi saprotams, ka meitene neprātīgi iemīlējās drosmīgajā Laramē. Un drīz vien tika svinētas kāzas. Kad Laramē kļuva par karali, viņš pavēlēja savas pilsētas ģerbonī uzzīmēt skudru, vilku un ērgli —savus uzticamos draugus.

Kopš tā laika Buržē pilsētai ir šāds skaists ģerbonis.

SATURS

Sparīgais gailis ; Mazais Viltnieks ; »Burvja māceklis  ; Ķestera suns ; Malkas cirtēja meita ; Zibeņzellis ; «Aitu komandieris» ; Kā zvēri nenosargāja savus noslēpumus ; Aizvainotais KerbelI ; Svētais Gramērs ; Circenis pelnos ; Ānrī Pjērs un princese Varde ; Bīrons ; Zemnieks un viņa kungs ; saulīte' ; Lapsa un irbe ; Baltais strazds, klibais kumeļš un daiļava ar zelta matiem ; «Bernik, bernak!» ; Mazā kāpostgalviņa, kas neparko negribēja augt ; Namdaris no Arlas ; Dīvainais zvērs ; Ruksītis Gudrītis ; Burvju stabule un zelta āboli ; Dzirnavnieka testaments ; Laimīgais Žans ; Kā pūces radušās ; Laramē atgriešanās

ПОПАЛСЯ. СВЕРЧОК!

Французские народные сказки

Серия «Страна волшебных превращений»

Составление и пересказ С французского В. Фнникова

Перевод с русского Э. Юхневича

Художник П. Шенхоф

Рига «Лнесма» 1979

На латышской языке

HB Kt 2138

CIRCENIS PELNOS

FranCu iautus pasakas

Jaunikā skolas vecuma bērniem

Redaktore E. Marlutlna. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehnisks redaktore L. Engere.

Korektore L. Zeilira.

Nodota salikšanai 19.01.79. Parakstīta iespiešanai 09.07.79. Formāts 70X90/16. Dobspiedes papīrs № 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 11,11 uzsk. iespiedi.; 9,13 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 157. Cena 65 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 332/29891/B-516. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

V. Fiņikovs 20 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Circenis pelnos. Franču tautas pasakas

SPARĪGAIS GAILIS

BURVJA MĀCEKLIS

ĶESTERA SUNS

MALKAS CIRTĒJA MEITA

ZIBEŅZELLIS

«AITU KOMANDIERIS

KĀ ZVĒRI NENOSARGĀJA SAVUS NOSLĒPUMUS

AIZVAINOTAIS KERBELI

SVĒTAIS GRAMERS

CIRCENIS PELNOS

BĪRONS

ZEMNIEKS UN VIŅA KUNGS

SAULĪTE

BALTAIS STRAZDS, KLIBAIS KUMEĻŠ UN DAIĻAVA AR ZELTA MATIEM

«BERNIK, BERNAK!»

MAZA KĀPOSTGALVIŅA, KAS NEPARKO NEGRIBĒJA AUGT

NAMDARIS NO ARLAS

DĪVAINAIS zvērs

RUKSITIS GUDRITIS

BURVJU STABULE UN ZELTA ĀBOLI

DZIRNAVNIEKA TESTAMENTS

LAIMĪGAIS ŽANS

KA PŪCES RADUSAS

LARAMĒ ATGRIESANAS

SATURS