Sprivule Ausma

21 -Brīnumzeme Pasaules tautu pasakas Brīnumāzis Vjetnamas tautu pasakas

Brīnumāzis Vjetnamas tautu pasakas

… ….

.

KRUPIS — PAŠA DEBESU VALDNIEKA RADINIEKS

Sensenos laikos, kad uz zemes vēl nebija ne miņas no cilvēkiem, bet lēkāja dažnedažādi zvēriņi un auga tikai koki, zaļoja zāle un debesīs laidelējās putni, Debesu valdnieks nosūtīja uz zemi nepiedzīvotu sausumu. Sausums ieilga, un tam nebija paredzams gals.

Saule, sarkana kā kvēlojoša ripa, visu pārvērta vienos pelnos. Zeme, dienu sakarsusi, pat nakti dvesmoja karstumu. Izkalta dīķi un ezeri, izsīka upes un strauti. Koki pamazām pārogļojās. Putni beigti krita zemē. Izkaltušajos dīķos beidzās nost vardes un krupji. Augstu kalnos un mežos, tikko dvašu vilkdami, gulšņāja zvēri.

Savā nelielajā aliņā tupēja krupis, plati atplētis muti, jo rīkle viņam bija pagalam izkaltusi. Paskatījās krupis no aliņas — sev priekšā redzēja vienīgi izdegušas augstienes, pameta acis uz debesīm un uzsāka savu «bre-ke-ke-ke-ke!». Krupis bija uz Debesu valdnieku noskaities, būtu to vienā rāvienā aprijis, bet ko tu, mazs būdams, lielam padarīsi! Krupis nopūtās, novaidējās, domāja, domāja un izdomāja: «Ja jau man Debesu valdnieku aprīt nav pa spēkam, varu taču uzrāpties augšā aiz mākoņiem un uzzināt, kāpēc tik ilgi nelīst ne pilīte lietus.» Krupis izvalbīja acis, lai nomērītu ceļu līdz debesu augstumiem. Mērī, kā gribi, — ceļš tāls, līdz debesīm augstu. Izbāza mēli, aizvēra acis, tupēja, savu domu domādams.

• Tad ņēmās jo sparīgi kurkstēt: savus vēl dzīvos radiniekus — krupjus un vardes, uz apspriedi aicinādams. Vardes pretī atkurkstēja vārgi, jo viņas visas bija kļuvušas zilas aiz bada, zaļas — aiz sausuma. Krupis attupās, uz priekšējām kājiņām atbalstījās, uzmeta mugurā kūkumu, plati atvēra muti un nokvarkšķēja:

—    Gribu Debesu valdniekam pavaicāt, kālabad viņš mūs tik bargi soda un nesūta uz zemi ne pilīti lietus. Viss ir tā izkaltis, ja lietus vēl divas trīs dienas nelīs, tad mums, krupjiem un vardēm, arī pēdējā stundiņa būs klāt.

Vardes kļuva vēl zilākas, vēl zaļākas un arī iekurkstējās:

—    Kva-kva! Tāds sausums nav piedzīvots! Nekad vēl nav piedzīvots! Neviens no mums savā mūžā nav līdz Debesu valdniekam aizkļuvis. Beidz labāk gvelzt, ka Debesu valdnieks tev nesadod, kā nākas!

—    Bre-ke-ke-ke! Tik un tā gals mums klāt, — krupis nebija iebaidāms. — Tad jau labāk rāpjamies augšā aiz mākoņiem, kas zina, varbūt izglābjamies. Kas nāks man līdzi? Debesu valdnieka priekšā stāšos un atbildēšu es, varat uz mani paļauties!

Vardes aizlēca krupim līdzi. Un pa priekšu tiem traucās valodas — rau, krupis ar visu savu radu saimi esot ceļā pie paša Debesu valdnieka taisnību meklēt.

Krupis lēca, ķepiņā savītušu lapu kā karogu turēdams. Visa āda viņam aiz sausuma bija pārklājusies ar pumpām. Vardes skaļi kurkstēja, bet lēca tik ātri, ka kājas vien zibēja.

Krupis ar vardēm lēca garām bambusa audzei, kam bija apsvilušas lapas. Tur no saules svelmes slēpās dzeltens gailis. Tas redzēja, ka garām lēca krupis ar vardēm. Gailis apvaicājās:

—    Ki-ke-ri-gū! Ei, krupi! Uz kurieni tādā saules tveicē ved vardes?

Krupis izvalbīja acis, atplēta plati muti, māja ar lapu kā ar karogu un atbildēja:

—    Bre-ke-ke-ke! Debesis mums uzsūtījušas nepieredzētu sausumu. Esam ceļā pie paša Debesu valdnieka izlūgties lietu.

Dzeltenais gailis noskurinājās.

—   Tālu jau ir tie debesu augstumi — kā tu tur aizkļūsi?

—   Ja tikai lec un lec, var arī līdz debesu augstumiem aizkļūt! — krupis atbildēja.

—    Kā gan tu Debesu valdnieku pievārēsi — viņš taču ir liels, bet tu, krupi, esi maziņš? — gailis nemitējās tincināt.

—    Kas uzsūtījis zemei sausumu, ir sīks, bet, kas prasa lietu, — varens! Debesu valdnieks tagad dzirdēs taisnību. Ja negribēs ar labu zemei lietu sūtīt, mūsu lielais karotāju pulks piespiedīs viņu piekāpties.

—   Ki-ke-ri-gū! Vai tie, kas tev, krupi, nav rada, arī var iet līdzi?

—    Jo lielāks pulks mēs būsim, jo labākli

—    Man nav tavas drosmes, krupi.

—    Toties tev, gaili, ir stiprs knābis.

—    Tad ņem mani līdzi!

Nu viņi kopā devās tālāk. Vardes lēca jautrāk. Visiem pa priekšu, lapu turēdams kā karogu, lēca krupis. Kur karotāju pulks virzījās, tur putekļu mākoņi pacēlās.

. Viņi gāja cauri mežiem, kur visas lapas kokiem bija nobirušas, visi ziedi novītuši, tikai žēli sanēja bites, vaimanāja viss spiets: kur lai viņas vāc nektāru, ja ziedi nokaltuši? Bites, pamanījušas krupi varžu priekšgalā, pārstāja raudāt un vaicāja:

—   Z-z-z! Ei, krupi! Kurp tad tu ar vardēm un gaili dodamies tādā saules svelmē?

Krupis izvalbīja acis, plati atvēra muti, māja ar lapu kā ar karogu un teica:

—   Bre-ke-ke-ke! Debesis mums uzsūtījušas vēl nepieredzētu sausumu. Visi esam ceļā pie Debesu valdnieka ar lūgumu. Lai viņš neliedz mūsu zemei lietu.

Bites lidoja apkārt krupim, zumēdamas:

—   Augstu, augstu atrodas debesu tāle, augstu… Kā gan līdz turienei aizkļūt?

—   Ja tikai lec un lec, var arī līdz debesīm aizlēkt, — krupis atbildēja.

—   Tu, krupi, esi mazs, Debesu valdnieks liels — kā gan tu viņu pievārēsi?

—    Kas zemei uzsūtījis tādu sausumu, ir sīks, kas prasa lietu — varens! Debesu valdnieks tagad dzirdēs taisnību. Ja negribēs ar labu sūtīt lietu, gan mūsu lielais karotāju pulks ar varu piespiedīs viņu piekāpties.

—    Z-z-z! Mums nav tavas drosmes, krupi.

—   Toties jums ir asi dzeloņi!

Nu visi kopā devās tālāk. Vardes lēca nepagurdamas. Dzeltenais gailis sita spārnus un dziedāja kikerigū. Viņus dūkdamas pavadīja bites. Pa priekšu lēca krupis, turēdams lapu kā karogu. Karotāju pulks virzījās uz priekšu, putekļu mākonī ietīts.

Visi nonāca augsta kalna galā, akmeņi te bija no karstuma melni apsviluši. Karotāju pulks apstājās, jo ceļa vidū gulēja svītrains tīģeris un lācis. Krupis augstu pacēla savu karogu un lēca abiem garām. Tīģeris un lācis vaidēja — teju, teju aiz karstuma un bada garu izlaidīs. Abi pavēra acis, ieraudzīja krupi un ierēcās. Tad jautāja:

—    R-r-r! Ei, krupi! Uz kurieni tu dodamies tādā saules svelmē? Tādu kņadu esi sacēlis…

Krupis izvalbīja acis, atvēra platāk muti, pamāja tīģerim un lācim ar savu karogu un atbildēja:

—    Bre-ke-ke-ke! Debesis mums uzsūtījušas vēl nepieredzētu sausumu. Esam visi ceļā pie Debesu valdnieka prasīt lietu.

Dzirdot šos vārdus, tīģeris un lācis pietrausās kājas. Vardes, gailis un bites pārbijās, sāka skaļi kurkstēt, kladzināt un dūkt.

—    Bre-ke-ke-ke! — krupis teica. — Kurš grib lietu, lai nāk man līdzi. Nebaidieties cits no cita!

Tīģeris un lācis vaicāja:

—   R-r-r-r! Vai tad mums būtu pa spēkam aizkļūt līdz debesu augstumiem?

—    Bre-ke-ke-ke! Ja tikai iet un iet, var aiziet līdz debesu augstumiem, — krupis kā skaldīt noskaldīja.

Tīģeris un lācis padomāja un atkal ņēmās tirdīt:

—   Tu, krupi, taču esi mazs, bet Debesu valdnieks liels — kā tu viņu domā pieveikt?

—    Bre-ke-ke-ke! Kas sūtījis sausumu uz zemi, ir sīks, kas prasa lietu — varens! Debesu valdnieks tagad dzirdēs taisnību. Ja ar labu negribēs sūtīt lietu, mūsu lielais karotāju pulks viņu ar varu piespiedīs piekāpties.

—   Varbūt arī mēs varam iet kopā ar tevi, krupi?

—    Bre-ke-ke-ke! Jo kuplāks karotāju pulks, jo labāk!

—    R-r-r-r . .. Tu, krupi, esi tik gauži mazs, diez vai mums ar tevi būtu pa ceļam.

—    Protama lieta, ar augumu lepoties es nevaru, toties man ir drosme. Bet jūs abi, tīģeri un lāci, gan esat milzeņi, taču dūša jums saskrēja papēžos, jau iedomājoties vien, ka būs jāstājas Debesu valdnieka priekšā.

Krupis pamāja ar savu karogu, norādot uz liesmojošām debesīm. Ņēmās atkal kurkšķēt, zemei un debesīm pavēles raidīdams. Tikko tīģeris un lācis pamanīja, cik krupis ir bargs, sāka uz viņu skatīties ar cieņu.

—   Ja mēs pie Debesu valdnieka ieradīsimies ar milzīgu karotāju pulku, — krupis teica, — viņam būs vien jāpaklausa.

—    R-r-r… Jā, tev taisnība. Agrāk mēs tevi, krupi, nicinājām, bet tagad par tavu drosmi cienām. Tiesa, nekāds spēkavīrs jau tu neesi, bet kopā ar tevi iet gailis un bites, un tev nav bailes pat uz debesīm vērst savas acis. Arī mēs labprāt ietu kopā ar tevi! Tikai mums nav tavas dūšas.

—    Bre-ke-ke-ke! Toties lācis prot veikli rāpties kokos, tīģerim ir tīģera spēks — vai tas būtu maz?

—    Esi tik labs un atļauj mums iet kopā ar tevi!

Viņi vienojās un tālāk gāja visi kopā.

Krupis pacēla augstāk karogu un uzlēca uz liela akmens. Vardes drūzmējās tam visapkārt. Gailis notupās uz liela nogāzta koka. Virs viņiem riņķoja un dūca bites. Blakus krupim vienā pusē nostājās svītrainais tīģeris un iebiedēšanai rēca, bet otrā pusē — lācis ar paceltu ķepu: teju, teju ienaidnieku no kājām notrieks. Krupis plati jo plati atvēra muti, piepūta vēderiņu, ievilka gaisu, paskatījās uz liesmojošām debesīm un skaļi teica:

—    Bre-ke-ke-ke! Tagad mēs esam taisnā ceļā uz pašām debesīm! Debesu valdniekam būs vien jārīkojas pēc mūsu prāta, jo man, krupim, ir liela drosme, vardēm — veiklība, gailim — stiprs' knābis, bitēm — asi dzeloņi, tīģerim — varens spēks, lācim — prasme augstu kāpt. Vai jūs visi esat ar mieru iet pie Debesu valdnieka ar sūdzību?

—   Mēs ejam! — iekurkstējās vardes.

—    Ejam! — teica un sasita spārnus gailis.

Lidinājās un dūca bites:

—    Arī mēs ejam!

Pielēca kājās tīģeris, izlaida nagus, atņirdza ilkņus.

—    Eju kopā ar jums!

Bet lācis, lai parādītu, ko šis spēj, vienā mirklī uzrāpās augsta koka galā.

Karotāji turpināja ceļu. Visiem pa priekšu lidoja bites. Tām pakaļ lēca krupis ar lapu kā paceltu karogu. Krupim labajā pusē soļoja gailis, kreisajā — tīģeris un lācis. Tiem aiz muguras trakā ātrumā lēca krupja radinieki — lielais varžu karapulks. Kur karotāji gāja, tur putekļu mākoņi cēlās līdz pat debesīm.

Dienām ilgi viņi slāja, smacīgajos putekļos ietīti.

Aizvien augstāk un augstāk vijās viņu ceļš, aizvien karstāk un nežēlīgāk cepināja saule. Krupim viņa karogs jau bija pavisam sakaltis un sadzeltējis. Beigu beigās karotāju pulks nonāca pie paša Debesu valdnieka mājokļa vārtiem. Visi stāvēja, acis piemieguši, jo te bija tāda liesmošana — bail, ka nesadeg.

Vārti pie Debesu valdnieka mājokļa bija augsti jo augsti, noslēgti cieši jo cieši. No divām pusēm mājokli sargāja vareni cietokšņa mūri. Ne domāt tiem pāri pārrāpties.

—   Ko nu iesāksim, krupi! — sāka kurnēt vai visi karotāji. — Pa smieklam vis līdz Debesu valdniekam nenokļūsim. Ko nu lai darām?

Krupis plati ieplēta savas izvalbītās acis un ieraudzīja, ka uz cietokšņa mūra tornī atrodas lielas bungas. Viņš teica lācim:

—   Rāpies pa mūri augšā, ielien tornī un trīs reizes uzsit pa bungām, padod ziņu — sak, mēs izsaucam pašu Debesu valdnieku, gribam ar viņu runāt.

Kā krupis vēlēja, tā lācis arī izdarīja, ierāpās tornī, paķēra vālīti un trīs reizes uzsita pa bungām — sadrebēja cietokšņa mūri, un pērkona dārdi aizvēlās līdz Debesu valdnieka mītnei.

Debesu valdnieks tieši tajā brīdī spēlēja šahu ar savu tuvinieku — Debesu pērkona garu. Debesu valdnieks, izdzirdējis pērkona dārdus, atvilka roku no šaha figūrām un jautāja:

—   Kurš gan uzdrošinājies traucēt mūsu Debesu pils mieru? Kurš uzdrīkstējies rībināt bungas, kad es spēlēju šahu?

Ieskrēja pils sardze un izbailēs ziņoja, ka pils augstos mūrus ielenkuši krupja karotāji un prasot ielaist krupi pie Debesu valdnieka uz pārrunām. Debesu valdnieks gauži sadusmojās, trieca pret nefrīta grīdu šaha galdiņu un bargi iesaucās:

—    Krupis? Tas neglītenis, purva netīrelis ieņēmis galvā, ka Debesu valdnieks viņu pagodinās ar pārrunām!…

Bet bungas aiz pils mūra rībēja un rībēja, apkārt viss bruzdēja un dārdēja. Debesu valdnieks neizturēja, pagriezās pret Debesu pērkona garu un jo nikni pavēlēja:

—   Mūsu karaspēka augstais pavēlniek, lieku tev ar pērkonu un zibeni nomaitāt šo nieka krupi un viņa pretīgo karapūli!

Debesu pērkona gars satvēra savu kaujas cirvi — zibeni un izgāja ārpus pils vārtiem. Vardes ieraudzīja Debesu pērkona garu, izdzirdēja viņa pērkonīgo saucienu, redzēja acis, kas zibeņus vien šķīla, un pa galvu pa kaklu_ trakās izbailēs metās kur nu kurā, pat tīģeris no stiprā vēja pūtiena sāka piesardzīgi kāpties atpakaļ.

Vienīgi krupis turējās kā vīrs — augstu pacēla savu lapiņu-karogu, plašāk atvēra muti, piepūta vēderiņu un iekurkšķejas:

—    Bre-ke-ke-ke! Kāpēc kavējaties jūs, manas bites, ar asajiem dzeloņiem? Lidojiet aši šurpu un netaupiet Debesu pērkona garu — dzeliet viņam, kur vien tiekat klāt — degunā, acīs un ausīs.

Salidoja bites un sāka dzelt, kost Debesu pērkona garam. Tam no sāpēm galvā viss sagriezās, acīs satumsa. Viņš nepaguva ne reizes pērkonu nodārdināt, ne ar zibeni iespert — uzlēca uz aurojošiem vējiem un trauca atpakaļ uz pili pie Debesu valdnieka. Tiklīdz pavēra pils vārtus, lai ielaistu Debesu pērkona garu, viņam līdzi pamanījās ielēkt veiklās vardes, bet aiz tām iespraucās viss krupja karapulks. Tas aiz priekiem par uzvaru kurkstēja, dūca, sita spārnus, rūca un rēca.

Debesu valdnieks, uzzinājis, ka viņa karaspēka augstākais pavēlnieks ar kaunu laidies lapās, bet krupis ielauzies pilī, briesmīgi noskaitās. Te pie viņa troņa — drakona sēdekļa pierāpoja burvju skolopendra un izlūdzās atļauju iet kaujā. Debesu valdnieks pamāja ar galvu un pavēlēja:

—    Krupim jāmirst! Nobeidz viņu, nežēlo savu indi!

Burvju skolopendra devās uzbrukumā, veikli kustinādama

neskaitāmās kājas, ar savu nāvējošo dzeloni šļācinot uz visām pusēm indi. Viņai sekoja tūkstošiem citu skolopendru: visapkārt satumsa kā melnākā naktī. Vardes nobijās, no bailēm iekurkstējās, pat tīģeris pakāpās dažus soļus atpakaļ, pamanījis skolopendru indes pilienus arī uz sava svītrainā kažoka.

Tikai krupis neapjuka. Viņš pacēla vēl augstāk karogu-lapiņu un atvēra platāk muti, piepūta kā bungas apaļu savu vēderiņu un iekurkstējās:

—    Bre-ke-ke-ke! Kur kavējas dzeltenais gailis ar stipro knābi? Saknābā visus tos, kas rāpo šurp!

Gailis skaļi iedziedājās, savicināja dzeltenos spārnus un kā bruka ar aso knābi burvju skolopendrai virsū, tā to arī veselu norija. Pēc tam viņš knāba gan pa kreisi, gan pa labi — viens un divi izrēķinājās ar pārējām skolopendrām. Lācis torni jo spēcīgāk sāka rībināt bungas, un krupja karotāju pulks, uzvaru svinēdams, kurkstēja, dūca, sita spārnus, rūca un reca.

Debesu valdnieks, padzirdējis, ka burvju skolopendra kauju zaudējusi, gan saniknojās vēl vairāk nekā iepriekš, taču sirdi viņam tikko jaušami iezagās bailes. Debesu gari, debesu karavadoņi, debesu karotāji nāca pie sava valdnieka troņa, nometās ceļos un izlūdzās atļauju stāties pretī krupja karotājiem. Debesu valdnieks pārskatīja savu vareno karaspēku un nomierinājās.

Debesu gari, debesu karavadoņi un debesu karotāji mirdzošās bruņās, cits ar šķēpu, cits ar zobenu metās virsū krupja karotājiem, satricinot debesis un zemi ar pērkonīgiem dārdiem.

Krupis augstāk pacēla savu karogu-lapiņu, platāk atplēta muti, kā bungas apaļu piepūta vēderiņu, ievilka spēcīgāk gaisu un iekvarkstējās:

— Nu, cienījamo tīģeri! Ko kavējies, ņem un izklīdini visu šo varzu!

Tīģeris atspērās, atieza ilkņus, izlaida nagus, ierēcās un ielēca tieši debesu garu barā. Tā galu dabūja daudz pretinieka

karavadoņu un karotāju. Kurš cik necik bija vēl pie dzīvības, pametis savas spožās bruņas, neaprakstāmās bailēs deva kājām ziņu. Lācis tornī jo spēcīgāk rībināja bungas, krupis augstāk pacēla savu karogu-lapiņu, krupja karapulks, svinēdams uzvaru, kurkstēja, dūca, rūca un rēca. Krupis ielēca pilī un bezbailīgi tuvojās valdnieka dzīvojamām telpām — drakona pagalmam.

Viņu no labās puses sargāja dzeltenais gailis, no kreisās — svītrainais tīģeris, virs galvas lidinājās un dusmīgi dūca bites, visapkārt lēca vardes. Krupis notupās drakona pagalma vidū, pacēla savu karogu un uzsauca Debesu valdniekam:

—   Bre-ke-ke-ke! O, Debesu valdniek! Nu jau vairākus gadus jūs kā nesūtāt, tā nesūtāt mums uz zemi lietu, tāpēc izžuvušas visas upes un strauti, izdegusi zāle un nokaltuši koki, ne saskaitīt zvērus un putnus, kas iet bojā aiz slāpēm.

Debesu valdnieks, šādu vēsti padzirdējis, kļuva mundrāks. «Ja tik vien tās bēdas, tad jau vajadzēs iziet pretī. Parunāsies ar krupi. Pats tāds nieka radījums, bet dūša gan neredzēta!» Debesu valdnieks parādījās savā drakona galerijā un vaicāja:

—    Tu, krupi, vēloties redzēt manu gaišību?

—   Bre-ke-ke! — krupis atbildēja. — O, Debesu valdniek, mums tikai viens lūgums pie jums: lai mēs visi neaizietu bojā no briesmīgā sausuma, ko jūs esat uzsūtījis, neliedziet zemei lietu!

Debesu valdnieks pasmējās un saka mat ar galvu.

—   Ak tādas tās lietas! Tad tikai tāpēc tu mēroji to ceļa gabalu? Ej mierīgi atpakaļ uz savu zemi, es tūlīt turp nosutīšu lietu.

Krupis pieliecās, paskatījās lejā uz zemi: tur sacēlās vējš, sāka drūzmēties melni mākoņi, visās četrās debespusēs kļuva tumšs — un lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem.

Iedūcās un aizlidoja bites. Skaļi un vareni iedziedājās gailis. Aiz prieka ierēcās un atspēries taisīja lēcienu svītrainais tīģeris. Bungas vēl skaļāk sāka rībināt lācis.

Te krupis pagriezās un teica:

—   O, Debesu valdniek! Tagad varam doties atpakaļ, bet kā lai mēs jums paziņojam nākamo reizi, kad uz zemes atkal bus iestājies sausums?

—    Izdoma, ka to izdarīt, krupi, tikai vairs mums acīs nerādies, — steidzīgi atbildēja Debesu valdnieks.

—    O, Debesu valdniek, labāk vienosimies tā — tiklīdz es iekurkstēšos: «Bre-ke-ke-ke!» — jūs tūlīt sūtīsiet uz zemi lietu.

—    Labi, labi, lai notiek pēc tava prāta, — Debesu valdnieks noteica. — Tikai vairāk manā pilī traci netaisi.

Ar to viņi šķīrās. Un krupis vadīja savu karotāju pulku atpakaļ. Kad viņi atgriezās uz zemes, debesis vairs neizstaroja uguni, visapkārt vēdīja patīkams vēsums, upes šalca un strautos burzguļoja dzidrs ūdens, visur zaļoja koki, dziedāja putni. Pa šo laiku bija savairojies arī krupja radinieku pulks, viņi visi ieradās to ar godu sagaidīt.

Mazais, neizskatīgais krupis, no ceļa noguris, atgriezās uz zemes savā klusajā miteklī un tūliņ nolikās gulēt. Elpot bija kļuvis viegli. Viņš aizvēra acis un, klusi savā nodabā smaidīdams, aizmiga.

Kopš tā laika krupim vajag tikai iekurkties: «Bre-ke-keke,» — un Debesu valdnieks uz karstām pēdām sūta lietu. Acīmredzot tāpēc godājamie senči teica: «Krupis — tas jau paša Debesu valdnieka radinieks,» — un piekodināja bērniem un mazbērniem nekad neaiztikt krupjus un nedarīt tiem pāri, bet vienmēr paturēt prātā viņu nopelnus un derīgumu.

ZAĶIS UN TĪĢERIS

Tālā senatnē notika tā, ka zaķis viltībā pārspēja tīģeri. Tīģeris par to noskaitās un nolēma savu piemuļķotāju nomiegt.

Pagāja krietns laiks, un kādu dienu, klaiņodams pa džungļiem, tīģeris pamanīja zaķi — draiskulis tupēja kokā un mielojās ar bišu medu.

— Tagadiņ tu no manis nekur nespruksi! Es ilgi gaidīju šo satikšanos . . . Kāp ātrāk zemē, reiz nu tava pēdējā stundiņa ir klāt!

Zaķis nobijās, palūkojās lejā un saprata, ka tīģerim nav joki prātā — skatās viņā naidīgi un bargi kustina savas ūsas. Zaķis sāka gudrot, kā paglābties no tīģera nagiem. Grozies, kā gribi, bez viltības neiztikt — zaķis rātni salika ķepiņas un, pazemīgi klanīdamies, sāka lūgties:

—    O, varenais tīģeri, parādiet žēlsirdību, uzklausiet manu pēdējo lugumu: ļaujiet man vēl savu reizīti iesist pa bungām. Tad jau …

—   Labi, — norūca tīģeris, — es to atļauju.

Zaķis sāka vicināt ķepiņas virs bišu ligzdas, it kā viņa priekšā patiešām būtu bungas. Iztraucētās bites, skaļi dūkdamas lidoja ārā no dobuma. Pa to starpu tīģeris tupēja zem koka un priecājās: viņa ausīm itin tīkama likās tāda bungošana.

Tīģeris klausījās, klausījās, beidzot neizturēja un teica: — Vadzi, garausi, atļauj arī man bungas parībināt.

—    Katrā laikā, manu pavēlniek, — zaķis atbildēja. — Tikai es baidos, ka ar savu vareno ķepu jūs bungāsit tik stipri, kā es palikšu kurls vai zaudēšu prātu. Ļaujiet man atiet tā patālāk nost — un tad varat sist bungas tik stipri, cik vien prāts nesas.

Tīģerim tā bija sagribējies rībināt bungas, ka viņš turpat uz līdzenas vietas aizmirsa savu nodomu sodīt zaķi. Zaķis nolēca no koka un prom bija. Tīģeris brītiņu pagaidīja. Kad zaķis nozuda, uzrāpās kokā un sāka ar ķepu zvetēt pa stumbru. Satrauktās bites kā melns mākonis vēlās laukā no bišu koka un dzēla tīģerim degunā, ausīs, acīs. Tīģerim sāpēja, viņš atgaiņājās ar ķepām, bet bites jau tā neaizdzīsi. Tad tīģeris aptvēra, ka zaķis viņu atkal piemuļķojis, un nezināja, aiz dusmām kur dēties.

Pagāja dažas dienas, un tīģeris bambusa audzē atkal sastapa garausi.

—   Ahā! Nu tu esi man rokā! — tīģeris norecās. — Tagad gan es ar tevi izrēķināšos!

Zaķis arī šoreiz izdomāja, kā tīģeri apvest ap stūri.

—    O, varenais pavēlniek, atļaujiet man pirms nāves paspēlēt cītaru, — viņš lūdzās. — Jums būs patīkami paklausīties. Varat būt bez bažām, tagad jau nu es nekur neaizbegšu.

—    Labi, — tīģeris kļuva žēlsirdīgs. — Lai notiek, kā tu vēlies, paspēlē cītaru.

Zaķis ielēca brikšņos un ar ķepiņām sāka dauzīt pa bambusa stumbriem, it kā spēlētu cītaru. Kad vējš atlieca resnos

bambusus, zaķis starp tiem iebāza ķepiņu, bet, kad bambusa stumbri taisījās sakļauties, aši ķepiņu izrāva.

Bambusu vieglā čabēšana tīģerim gauži iepatikās.

—    Klau, zaķi, ļauj arī man kaut reizīti uzspēlēt cītaru, — tīģeris lūdzās.

—   Labprāt, varenais pavēlniek, — zaķis atbildēja.

—    Tikai uzmanīgi, nesalauziet ar savu ķepu cītaru. Ieteicu jums spēlēt nevis ar ķepu, bet gan ar asti. Pamēģiniet iebāzt asti starp bambusiem, tad jūs dzirdēsit kaut ko brīnumainu. Bet es ar jūsu laipnu atļauju paiešu tālāk, lai jūs man nejauši neiebelztu.

To pateicis, zaķis diedza mežā iekšā, ka kājas vien nozibēja. Bet tīģeris darīja tā, kā viņam bija ieteicis zaķis — iebāza asti starp diviem milzīgiem bambusiem un nu klausījās. Pēkšņi uznāca vēja brāzma, bambusi ar troksni sakļāvās, un no tīģera astes pāri palika īss stumbenis. Tīģeris no sāpēm iekaucās un, noplēsto asti pierāvis, metās prom, piedraudēdams savam pāridarītājam atriebties.

Pagāja neilgs laiks, un tīģeris atkal sastapa garausi. Šis tupēja dziļā bedrē un nekādi nevarēja no tās izrāpties. Zaķis uzsauca vecajam paziņam:

—    O, varenais pavēlniek, vai jūs patiesi nekā neesat dzirdējis par briesmām, kas mums visiem draud? Ātrāk paslēpieties, kamēr nav par vēlu!

—    Kas tās par br-r-r-iesmām? — tīģeris ierūcās. — Nu, saki ātrāk!

—   O, varenais pavēlniek, — zaķis atbildēja, — vai dzirdat, cik spalgi gaudo vējš, un vai redzat, kā līdz pat zemei lokās palmas un bambusi? Tas tāpēc, ka drīz debesis nokritīs uz zemes. Kas grib izglābties, tam jāpaslēpjas, rau, šādās dziļās bedrēs.

—    Vai tu, zaķi, tikai nemānies? — pārbiedētais tīģeris tincināja. — Vai es varu paslēpties turpat bedrē pie tevis?

—    Katrā zinā. Leciet tik ātrāk, pavēlniek, citādi gals būs klāt!

Tīģeris, daudz nepratodams, ielēca dziļaja bedre. Viņš trīcēja un drebēja un šausmās skatījās uz debesīm. To, ka būtu jāsoda nedarbnieks, bija pat aizmirsis. Zaķis tikmēr nolēma

tīģeri paķircināt un saka viņu kutināt. Tīģerim tādi joki nebija pa pratam.

— Sēdi mierīgi, zaķi! — viņš norūca. — Ko tu visu laiku grozies un knosies? Ja uzdrīkstēsies vēl reizi man pieskarties, es tevi, daudz nedomādams, izsviedīšu no bedres — debesis nokritīs un tevi saspiedīs gluži plakanu!

Zaķis nomierinājās uz īsu brītiņu, bet tad izstiepa ķepiņu un sāka atkal tīģeri kutināt. Tīģeris gauži noskaitās, sagrāba zaķi aiz ķepām, krietni sašūpoja un lingāt izlingāja no bedres. Zaķim tikai to vien vajadzēja! Viņš aizjoza uz ciemu un pastāstīja par tīģeri medniekiem. Mednieki atnāca ar šķēpiem un bultām un tīģeri pieveica.

VILTĪGA ZAĶA NEDARBI

Zaķim bija sakārojies kaut ko garšīgu paēsties. Viņš krietni noskraidījās pa džungļiem, bet kādu nu gardumu tur atradīsi. Tad viņam iekrita prātā aizskriet uz tīrumu, kur auga batātes[1], un panašķēties ar saldajiem bumbuļiem. Izsalkušajam zaķim i prātā neienāca, ka saimnieks varētu sēdēt netālu būdā un sargāt lauku. Saimnieks — caps! — sagrāba zaķi, bet šis aizmiedza abas acis un i ļipu vairs nekustināja. Saimnieks pagrozīja zaķi gan šā, gan tā, bet tas — beigts kas beigts.

«Būs laikam nabadziņš aiz bailēm izlaidis garu,» zemnieks nodomāja un stiepa zaķi, lai to gabaliņu tālāk apraktu. Pa ceļam viņam gadījās iebraucamā sēta. Saimnieks nometa zaķi zem koka, bet pats iegāja slāpes remdēt. Tiklīdz aiz zemnieka aizcirtās durvis, zaķis pielēca kājās un diedza taisnā ceļā uz biezokni.

Vairākas dienas viņš cilpoja ar tukšu vēderu pa džungļiem un nolēma vēl reizi pamēģināt. Viņš klusām piezagās pie batāšu lauka. Bet… ai, ai, ai! Arī šoreiz viņu sagrāba tā pati spēcīgā roka. Tagad saimnieks, zinādams, ka zaķis prot izlikties, to cieši sasēja un aiznesa uz māju.

—    Ieliec šo viltnieku murdā, — viņš teica sievai, — rīt brokastīs mums būs cepetis gardu gardais.

Lai būtu pavisam droši, saimnieks lika murdam uzvelt virsū prāvu akmeni. Zaķis grozījās, locījās, kā vien prata, taču izkļūt no murda nekā neizdevās. Pēkšņi viņš pamanīja, ka netālu no murda lielā stikla burkā peld milzīga zivs, sit ar asti un kustina spuras.

—    Ei, zivtiņ! — zaķis klusām uzsauca. — Vai tu zini, ka rīt tavas dienas būs skaitītas? No rīta brokastīs saimnieks tevi izceps! Labāk būtu no visa spēka situsies pa ūdeni, saplēsusi šo burku un tad prom uz dīķi. Rau, tur dīķis gluži tuvu!

Zivs nobijās ne pa jokam, sāka pa burku tā nu sisties, tā sisties, ka šūpojās ūdenī kā šūpolēs. Burka ieplīsa, tad pāršķēlās. Bet zivs palēkdamās prom uz dīķi. Zaķis nogaidīja, kamēr zivs aizkļuva līdz dīķa malai, tad sāka kliegt:

2'

—   Saimniek! Saimniek! Tava lielā zivs aizbēga! Tava liela zivs aizbēga!

Saimnieks sāka šaudīties šurpu turpu, nezinādams, ko darīt, ko iesākt, bet zivs pa to starpu itin mierīgi iepiunkšķēja ūdenī. Saimnieka dēls aizelsies paķēra murdu, izsvieda no tā zaķi un aizmetās pakaļ zivij. Zaķis to vien bija gaidījis — ko kājas nes, viņš diedza taisnā ceļā prom uz džungļiem.

Zaķis skrēja, skrēja un pēkšņi sev priekšā pamanīja platu upi. Ūdenim pari nepārskriesi, bet nebija nekā, ar ko pārcelties. Zaķis noskuma, sāka drudžaini domāt. Skatās, pašā malā guļ krokodils — atpūšas.

—   Vadzi, krokodil, pārved mani pāri upei, dabūsi skaistu sievu — manu māsu.

Krokodilam zaķa vārdi gauži pa prātam, un viņš bija ar mieru. Zaķis uzlēca krokodilam uz muguras un drīz vien atradās otrā krastā. Viņš nolēca zemē un teica:

—    Neesmu jau nekāds muļķis, lai savu skaisto māsu atdotu par sievu tādam briesmonim.

Zaķis pasmējās par krokodila lētticību un nozuda džungļos.

Krokodils vareni noskaitās. Lai notiktu kas notikdams, nolēma zaķim atriebties.

Kādu dienu zaķis devās pastaigāties. Viņam likās, ka iekšās uguns liesmotu, tā gribējās dzert. Viņš piegāja pie upes, noliecās un sāka kāri dzert. Bet krokodils jau pa gabalu pazina zaķi un, piesedzis galvu ar zaļu zāles kumšķi, uzmanīgi piepeldēja klāt. Zaķis, remdējis slāpes, pamanīja blakus saliņu, uz kuras auga sulīga zāle, un nolēma pamieloties.Taču nokļuva nevis uz saliņas, bet krokodilam tieši zobos. Krokodils lielā niknumā ierēcās. Zaķis jau nebūtu zaķis, ja samulstu.

—    Tev, krokodil, gan nav sevišķi daudz prāta! — Garausis skaļi iesmējās. — Gribēji mani iebiedēt ar rēkšanu… No rēkšanas nebaidās pat bērni. Mēģini pateikt «ha-ha», turklāt tā labi skaļi. Tas būs daudz briesmīgāk.

Krokodils paklausīja zaķim, atvēra rīkli, lai pateiktu «haha», bet zaķis nekavējās ne brītiņu. Viņš vienā rāvienā izlēca upes krastā un nozuda džungļos.

KĀ RADĀS MOSKĪTI

Reiz pasaulē dzīvoja vīrs un sieva. Viņi viens otru karsti mīlēja un kāzu dienā zvērēja nekad dzīvē nešķirties. Ja viens no viņiem nomirs pirmais, tad otrs dosies mirušajam līdzi, lai nebutu jāšķiras.

Gadījās, ka drīz nāve pārsteidza jauno sievu. Vīrs ilgi raudāja un bēdājās, gribēja padarīt sev galu, tikai piederīgie viņu atturēja un neļāva aiziet no dzīves. Pirms bērēm pie nelaimīgā vīra atnāca vecs vecītis un neskopojās ar pamācībām, kā sievu atdzīvināt. Nelaimīgais vīrs paklausīja vecajam, uzbūvēja plostu, uzlika uz tā mirušo sievu un pa lielas upes viļņiem devās ceļā.

Vīrs brauca un visu laiku skatījās sievas brīnum daiļajā sejā, un viņam šķita, ka sieva tikai iemigusi dziļā miegā, bet nebūt nav mirusi, un viņam sirdī uzplauka cerība.

Kādu dienu vīrs piestāja plostu pie krasta, lai izvārītu rīsus un paēstu, un pēkšņi redzēja, ka pie viņa nāca vecītis ar baltu bārdu, gariem sirmiem matiem, ģērbies baltās drānās. Vecītis nāca, balstīdamies uz nūjas, un it kā lasīja žagarus. Nelaimīgais vīrs brīnījās, ka šādā neapdzīvotā vietā, necaurejamu mežu vidū, uzradies tāds vecītis. Bet nācējs jau stāvēja nelaimīgā vīra priekšā un laipnām acīm vērās viņā. Un te nelaimīgais saprata, ka viņa priekšā stāv pats lielais Buda[2]. Nelaimīgais vīrs Budam izstāstīja savas bēdas un sirdēstus, tad sāka lūgt palīdzību. Visužēlīgais Buda uzklausīja nelaimīgo, piegāja pie plosta, paskatījās uz mirušo sievu un pamācīja, lai nelaimīgais vīrs iegriežot sev pirkstā, izspiežot trīs pilienus asins un tos atdodot mirušajai. Nelaimīgais tā arī izdarīja, kā Buda lika. Vīrs tūliņ pamanīja, ka viņa skaistā sieva pakustināja lūpas, klusām nopūtās un piecēlās sēdus, it kā būtu atmodusies no dziļa miega.

— Vīrs atdeva trīs pilienus asins, lai tu atgūtu dzīvību. Tad nu saki, o, sieva, — vai tu mīli savu vīru?

Sieviete Būdas priekšā zemu paklanījās un zvērēja, ka patiesi mīlot savu vīru.

—    Labi, es ticu tev, sieva, — Buda teica. — Bet, ja tu savu vīru vairs nemīlēsi, tad neaizmirsti, ka trīs asins pilienus tev vajadzēs atdot.. .

Vecais pateica šos vārdus, pasauca krokodilu, kas turpat upē laiski gozējās, un pavēlēja vīru un sievu nogādāt sveikus un veselus mājās.

Krokodils sāka peldēt pa upi, uz savas muguras nesdams viru un sievu. Tā ap pusdienlaiku krokodils jutās nokusis un izsalcis, lika vīram un sievai nokāpt krastā un tur pagaidīt, kamēr viņš paēdīšot pusdienas. Vīrs un sieva arī jutās izsalkuši un iegriezās ceļmalas krogā, kur taisni tobrīd bija apmeties kāds bagāts tirgonis. Tirgonis ieraudzīja skaisto sievieti, un viņam kaut kas nelāgs iešāvās prātā. Tirgonis piesēdās pie abiem dzīvesbiedriem, sapazinās ar viņiem un, lai piesaistītu skaistās sievas uzmanību, apdāvināja viņu ar dārgām zīda drānām un rotas lietām.

Tirgonis sāka plātīties un lielīties, ka viņam kuģī esot daudz visādu dārgu mantu, un uzaicināja vīru un sievu viņu apciemot.

Vīrs nevēlējās dārgās mantas redzēt, atvadījās no tirgoņa un devās kopā ar sievu uz krastu, lai sagaidītu atgriežamies krokodilu. Viņi iekārtojās zem kāda koka un i nepamanīja, kā abus pieveica miegs. Bagātais tirgonis, ieraudzījis, ka laulātie draugi aizmiguši, klusām piezagās un uzmodināja skaisto sievu.

—    Aiziesim pie manis uz kuģa, — viņš vedināja. — Es tev uzdāvināšu neredzēti skaistas un dārgas rotas lietas. Mans kuģis stāv tepat tuvumā, tikai desmit soļu no šejienes, tu drīz vien būsi atpakaļ.

Kārdinājums bija pārāk liels, un sieva aizgāja tirgonim līdzi. Tiklīdz skaistule uzkāpa uz klāja, matroži nekavējoties pacēla enkuru, vējš piepūta buras un kuģis atgāja no krasta.

Krokodils atpeldēja pie norunātās vietas un redzēja, ka zem koka guļ tikai vīrs viens pats. Krokodils viņu uzmodināja un vaicāja, kur tad palikusi sieva, kas noticis ar viņu. Vīrs vēl bija samiegojies un nekā nesaprata, skatījās uz visām pusēm, bet sievu kā neredzēja, tā neredzēja. Piekrāptais vīrs sāka turēt aizdomās krokodilu, sāka sievas nozušanā vainot viņu, teikdams:

—   Tātad tu viņu esi aprijis!…

—    Neesmu to darījis. Ja netici, ielien manā vēderā un pats savām acīm pārliecinies! — krokodils pagalam apvainojies teica.

Vīrs ielīda krokodila vēderā un tur redzēja tikai zivju asakas un upes akmeņus. Pārliecinājies, ka bija veltīgi krokodilu turējis aizdomās, viņš izrāpās ārā, lūdza piedošanu krokodilam un devās gar upes krastu meklēt sievu. Gāja, gāja, bet sievu tā arī neatrada, apsēdās pie kuģu piestātnes un sāka rūgti raudāt. Krokodilam kļuva nabaga nelaimīgā žēl un viņš teica:

—    Nebēdājies! Sēdies labāk man mugurā, dzīsimies laivām un kuģiem pakaļ, ko satiksim ceļā, to iztaujāsim.

Tā viņi arī izdarīja. Vīrs, sēdēdams krokodilam mugurā, visus iztaujāja un no labiem ļaudīm uzzināja, ka pa upi peldot buru kuģis, bet uz tā redzēta brīnum skaista sieviete. Viņi nojauta, ka tikuši sievai uz pēdām, un sāka vēl ātrāk dzīties pakaļ.

Panaca buru kuģi, un vīrs, uz tā ieraudzījis sievu, kļuva līksms un uzsauca:

—    Sieviņ, lec ātrāk ūdenī, peldi šurp, man bez tevis grūti dzīvot!

—    Aizmirsti mani un piedod. Es pie tevis vairs neatgriezīšos, mani tu negaidi, — sieva atbildēja un sniedza viņam sauju pilnu ar zeltu, teikdama: — Ņem sev šo zeltu un uzskati, ka esmu mirusi.

Vīrs sadusmojās, lielā niknumā iemeta zeltu upē un palūdza krokodilu viņu atkal aizvest pie Būdas. Vecītis noklausījās vīra bēdu stāstu un pavēlēja krokodilam panākt buru kuģi, bet vīru pamācīja, lai pieprasa sievai atdot viņam trīs pilienus asins.

Tā nu sievai vajadzēja atdot vīram trīs pilienus asins. Tiklīdz viņa tos atdeva, tā tajā pašā mirklī bija jau mirusi. Lai kā tirgonis nepūlējās viņu atdzīvināt, viss bija veltīgi.

Neuzticīgo un nepateicīgo sievu Buda pārvērta par moskītu. Kopš tā laika tad arī moskīts lidinājās, aizvien metas virsū cilvēkiem, nevarīgā niknumā viņiem dzeļ, bet trīs pilienus asins nekā nevar izsūkt.

THAT SANS

Senos aizlaikos Kaobiņas pusē dzīvoja vecītis ar vecenīti. Bērnu viņiem nebija. Abi dzīvoja nabadzīgi. Katru dienu vecīši devās uz mežu, cirta malku un nesa to uz tirgu, lai iemainītu pret rīsiem. No tiem abi arī pārtika. Vecīši strādāja no agra rīta līdz vēlai naktij, nevairīdamies nekāda darba. Visiem maziem un veciem, visiem trūkumcietējiem un nevarīgiem palīdzēja.

Pats Jašmas valdnieks[3], uzzinājis par viņu labsirdību, nolēma vecīšiem dāvāt dēlu. Tikai viena nelaime — vecītis nesagaidīja mantinieka piedzimšanu — saslima un nomira.

Vecenītei nācās dēlu audzināt vienai pašai, bet pagāja neilgs laiks, "kad arī viņa atstāja šo pasauli. Jauneklis sāka dzīvot viens pats vecajā būdā zem kupla koka. Ļaudis viņu sauca par That Sanu, kas nozīmē: no Akmens Dzimušais. Visa viņa manta bija tēva atstātais cirvis. That Sans katru dienu devās uz mežu un no gaismas līdz tumsai cirta malku. Par jaunekļa centību un izveicību Jašmas valdnieka sūtnis viņam iemācīja kara mākslu un dažādas burvestības.

Kādu dienu garām kuplajam kokam gāja vīna tirgotājs Li Thongs. Viņš apmetās koka ēnā atpūsties. Redzēdams, kādus milzīgus malkas saiņus itin viegli nes That Sans ar saviem nēšiem, tirgotājs nodomāja: «Redzams, šis jauneklis ir varen spēcīgs". Ja paņemtu viņu sev līdzi, mājās būtu labu labais kalps.»

Li Thongs laipni uzrunāja That Sanu un uzaicināja to padzīvot viņa mājā ar brāļa tiesībām. Svešais bija tik labs un pieklājīgs, ka That Sans ar prieku pieņēma uzaicinājumu.

Li Thongs noņēmās ar vīna gatavošanu. That Sans izrādījās viņam krietns palīgs.

Toreiz tajā apvidū bija parādījusies briesmīga žņaudzējčūska. Žņaudzējčūska nebija nekas cits kā viltīga burve un aprija milzum daudz cilvēku.

Ne viens vien drošsirdis gribēja viņu iznīcināt, taču nevie-' nam tas nebija pa spēkam. Galu galā nācās žņaudzējčūskai

uzbūvēt templi un katru gadu tai ziedot pa cilvēkam, lai pasargātu apkārtējos ciemus no tās ļaunprātībām.

Pienāca kārta Li Thongam iet pie žņaudzējčūskas. Li Thongs nobijās, nezināja, ko darīt. Te māte viņam deva padomu:

—   Savā vietā aizsūti That Sanu. Viņam nav ne tēva, ne mātes, viņš te ieradies nesen un vēl nezina mūsu puses paražas. Viņu piemānīt tev nebūs grūti.

Sacīts — darīts! Vakarā, kad That Sans atgriezās no meža, Li Thongs pasniedza viņam paplāti ar vīnu un dažādiem ēdieniem, teikdams:

—    Šonakt ir mana kārta iet templi sargāt. Gatavais posts: man taču šodien tik daudz darīšanu! Esi tik labs, aizej šoreiz manā vietā. No rīta pārnāksi, tad varēsi pagulēt.

That Sans nekā ļauna nenojauta un bija ar mieru. Viņš devās uz templi. Pusnaktī That Sanam acis sāka lipt ciet, taču viņš varonīgi atgainīja miegu. Pēkšņi kaut kur no tempļa aizmugures izlocījās briesmīga žņaudzējčūska. That Sans nenobijās, paķēra rokās savu cirvi un metās briesmonei virsū. Kādu tik izskatu ļaunā burve žņaudzējčūska nepieņēma, taču That Sanu tā nenobiedēja. Drīz vien jauneklis pārcirta briesmīgo čūsku uz pusēm. Tad paņēma čūskas galvu un viņas zelta loku ar visām bultām un gāja mājās.

Li Thongs un viņa māte vēl gulēja ciešā miegā. Izdzirdējuši aiz durvīm That Sana balsi, abi no bailēm sāka drebēt un nosprieda, ka jaunekļa dvēsele ieradusies atriebties. Kad ieraudzīja That Sanu dzīvu un veselu, nobijās vēl vairāk. That Sans izstāstīja, ka viņš apkārtējos ciemus atbrīvojis no drausmīgās žņaudzējčūskas. Li Thongs noklausījās That Sana stāstījumu un iecerēja jaunu viltību.

—    Ko tu tagad esi izdarījis! — viņš iesaucās. — Kopš seniem laikiem valdnieks mums visiem ir pavēlējis rūpēties par žņaudzējčūsku un nenodarīt tai neko ļaunu. Bet tu esi nogalējis valdnieka mīluli. No soda tev tagad neizbēgt. Bēdz, kamēr nav vēl gaišs, un paslēpies drošā vietā. Es raudzīšu padarīto griezt par labu.

Jaunekli biedēja valdnieka dusmas. Viņš atvadījās no Li Thonga, no viņa mātes un aizgāja. Viņš atgriezās savā būdā pie vecā kuplā koka, atsāka, tāpat kā agrāk, iet uz mežu pēc malkas. Pa to starpu Li Thongs aiznesa žņaudzējčūskas galvu uz galvaspilsētu un paziņoja valdniekam, ka viņš, rau, esot zemi atbrīvojis no briesmīgās žņaudzējčūskas. Valdnieks nopriecājās un iecēla viņu par visa sava karapulka vadoni.

Valdniekam bija skaista meita precību gados. Daudz viņas cienīgu vīru no malu malām sūtīja savus preciniekus, taču neviens svešzemju princis nebija meitenei pa prātam.

Kādu dienu princese viena pati pastaigājās pils dārzā. Skaisto princesi pamanīja garām lidojošais Lielais grifs — ļaunais gars, kas mitinājās kalnos. Viņš nolaidās zemē, sagrāba valdnieka meitu un nesa uz saviem kalniem.

Taisni tobrīd That Sans sēdēja zem kuplā koka. Pamanījis, ka lido Lielais grifs ar nagos sakamptu skaistuli, viņš uzvilka savu loku un raidīja grifam zelta bultu. Bulta iespindzējās, nosvilpās un ieurbās Lielajam grifam spārnā. Ļaunais gars aiz sāpēm sabozās, taču aizstiepa princesi līdz savai alai.

That Sans devās pa pēdām, ko grifs bija atstājis uz zemes, un nonāca pie alas, kur mitinājās briesmonis.

Pa to laiku valdnieks bija uzzinājis, ka pazudusi viņa meita, un gauži noskuma. Viņš pavēlēja sava karapulka vadonim Li Thongam atrast princesi. Valdnieks apsolīja tam, kurš meitu atradīs, atdot valdnieka troni un piedevām princesi par sievu. Li Thongs nopriecājās par valdnieka doto uzdevumu, bet, kā to izpildīt, nezināja. Lai novilcinātu laiku, pavēlēja tautai desmit dienas priecāties un dziedāt dziesmas. Pagāja astoņas deviņas dienas, bet Li Thongam vēl neviena laba doma nebija ienākusi prātā. Desmitajā dienā Li Thongs satika That Sanu. Viņš arī bija atnācis uz svētkiem. Tiklīdz That Sans uzzināja, ka Li Thongs meklē valdnieka meitu, viņš izstāstīja visu par Lielo grifu. Li Thongs aiz prieka uzgavilēja un lūdza, lai That Sans viņa "karapulkam parādītu ceļu uz Lielā grifa alu.

That Sans viņus aizveda pie alas. Taču tā izrādījās tik dziļa, ka neviens no karavīriem neuzdrošinājās tajā ieiet. Tad That Sans apsēja sev ap vidu resnu virvi un, piekodinājis, lai to stingri turētu, devās iekšā alā.

Lielais grifs kopš tās dienas, kad zelta bulta pārsita spārnu, bija sācis sirgt. Gulēja nepakustēdamies un lika princesei sevi

aptekāt. That Sans, nokļuvis alas dziļumā, paslēpās kaktā un sāka gaidīt, kad princese ies garām. Viņš tai iedeva dziru un lika ar to padzirdīt Lielo grifu. Princese, nojautusi, ka jauneklis ieradies viņu glābt, kļuva mundra un priecīga.

Kad grifs aizmiga ciešā miegā, jauneklis apsēja princesei ap vidu virvi, padeva zīmi Li Thonga karavīriem, un tie viņu izvilka no alas. That Sans nenojauta, ka Li Thongs pavēlējis saviem karavīriem aizvelt alas ieejai priekšā milzīgu akmeni un viņu drosminieku atstāt alas dziļumā. That Sans lielās dusmās ilgi dauzīja alas sienas, ilgi meklēja izeju, taču viss bija veltīgi.

Pa to laiku no reibuma atmodās Lielais grifs. Viņš ieraudzīja That Sanu un metās tam virsū. Taču That Sans izmantoja burvestību un pieveica Lielo grifu. That Sans palūkojās visapkārt un ieraudzīja, ka lielā dzelzs būrī sēd jauneklis.

— Kas tu esi? — That Sans viņam vaicāja.

— Esmu princis, paša juras valdnieka dēls, — jauneklis stāstīja. — Kādu dienu izgāju pastaigāties, pēkšņi nezin no kurienes uzkrita Lielais grifs, sagrāba mani un atnesa šurp. Drīz jau būs gads apkārt, kopš sēžu dzelzs būrī.

That Sans atcerējās savu zelta loku. Viņš izšāva bultu uz būri, un būris acumirklī saira. Izšāva That Sans bultu uz akmeni, kas aizsprostoja izeju no alas, un akmens pāršķēlās. Princis sirsnīgi pateicās That Sanam par izglābšanu, un viņi abi devās uz jūras valdnieka pili. Par dēla atgriešanos jūras valdnieks nevarēja vien nopriecāties un apbēra That Sanu ar dāvanām. Kad jauneklis posās ceļā uz savu dzimto pusi, jūras valdnieks apdāvināja viņu ar zeltu un dārgām pērlēm. Taču That Sans no visa atteicās un paņēma tikai burvju lautu. Laiks nestāvēja uz vietas. Jauneklis atgriezās pie kuplā koka savā vecajā būdā.

Pa to laiku briesmīgās žņaudzējčūskas un Lielā grifa dvēseles, kurām neviens nebija sarīkojis bēru ceremoniju, kā nepieņemtas klīda apkārt pa pasauli. Gadījās, ka abas sastapās un viena otrai izstāstīja savas bēdas. Abas nolēma atriebties savam kopīgajam ienaidniekam. Viņas iekļuva valdnieka dārgumu glabātavā, izzaga no turienes valdnieka vērtslietas un, lai uzsūtītu That Sanam nelaimi, nolika tās zem kuplā koka pie jaunekļa būdas.

Kad galma sardze atklāja valdnieka dārgumu pazušanu un metās meklēt, tā bez lielām pūlēm tos atrada zem kuplā koka pie That Sana būdas. Sardzes vīri bez liekām runām sagrāba jaunekli un iemeta viņu cietumā.

Bija pienācis laiks valdniekam izpildīt savu solījumu: atdot Li Thongam meitu un valdnieka troni. Bet tavu nelaimi! Kā princese atgriezās pilī, tā sēdēja caurām dienām viena, nebilda ne pušplēsta vārda, raudaja vienā raudāšanā. Taču līgavainis steidzās.

Li Thongs saaicināja visus brīnumdarus, kuriem pakļaujas varenie burvju spēki, visus dziedniekus, bet, lai kā viņi arī nenopūlējās, viss velti.

Pa to laiku līdz Li Thongam nonāca valodas, ka That Sans ieslodzīts cietumā. Li Thongs nobijās.

«Ja That Sanu izlaidīs brīvībā, viņš var izstāstīt visu patiesību. Tad man labi neklāsies.» Un ļaundaris nolēma jaunekli pazudināt.

Cietumā That Sans gauži bēdājās. Viņš paņēma burvju lautu, jūras valdnieka dāvanu, un sāka spēlēt. Lauta iedziedājās skumji un sērīgi, vēstīdama par nodarīto pārestību un bēdām, par princeses vienaldzību un par Li Thonga ļaundarībām. Tālu aizskanēja lautas skaņas, tās nonāca līdz pat pilij. Princese, tās dzirdēdama, it kā atmodās. Viņa sāka runāt, smaidīt un pavēlēja atvest uz pili to, kurš spēlē lautu.

Uz pili tika atvests That Sans. Jauneklis izstāstīja par visām savām likstām. Valdnieks ar tuviniekiem noklausījās That Sana stāstu un pavēlēja atvest Li Thongu un viņa māti, lai That Sans pats izlemtu viņu likteni. Jaunekļa sirds vēlēja ļaundarus saudzēt. Taču viņus abus sodīja pašas debesis. Kad viņi atgriezās mājās, spēra zibens un nosita Li Thongu un viņa māti.

Valdnieks atdeva savu meitu That Sanam par sievu un sarīkoja varenas kāzas, kādas līdz tam galvaspilsētā nebija ne dzirdētas, ne redzētas. Par tām runāja tuvu un tālu. Valodas nonāca līdz pat svešzemju prinčiem, kurus princese bija atraidījusi. Prinči apvainojās un ne pa jokam saniknojās. Viņi savāca prāvu karapulku un devās karagājienā pret valdnieku. Kā gan valdnieks esot uzdrīkstējies princesi — jašmas lapiņu no zelta zariņa — izdot par sievu galīgam plikadīdam. Taču, tikko prinču karavīri izdzirdēja That Sana lautas skaņas, viņi nometa šķēpus un bultas un atteicās iet karot. Prinčiem nācās vien salīgt mieru. Bet That Sans pavēlēja svešzemju karapulkus paēdināt ar rīsiem. Atnesa katliņu. Karavīri, ieraudzījuši tik mazu katliņu, apvainojās, pat ēdamiem irbuļiem negribēja ne pieskarties. Tad iznāca That Sans un teica:

— Ja jūs, karavīri, izēdīsiet visus rīsus no šā katliņa, es jūs jo dāsni apbalvošu.

Karavīri ēda, ēda, bet katliņā rīsu cik bija, tik palika. Viņi pateicās That Sanam un devās katrs uz savu pusi.

Valdnieks atdeva That Sanam savu troni, bet debesis viņam dzīvē sūtīja tik daudz prieka, ka vārdos tas nemaz nav izteicams.

KĀ RADĀS PĒRTIĶI

Senos laikos kādā bagātā mājā svinēja kāzas. Kopā bija sanākuši visi līgavaiņa un līgavas radi. Viesi dzīroja, priecājās. Pēkšņi pie viņiem ienāca nabadzīgs vecītis un lūdza dāvanas.

Bagātā saimnieka radi par tādu ubaga pārdrošību noskaitās — ne rīsu graudiņu, ne parastu viru vecītim nepasniedza. Nelūgto viesi ņēmās visādi izsmiet, tad trieca projām, vēl suni virsū uzrīdīja.

Vecītis steidzās jo ātrāk tikt laukā no bagātās mājas. Nonācis pie akas, apsēdās un redzēja — ar nēšiem pār pleciem šurp nāca jauna meitene. Viņa bija tik gauži neglīta, ka pat skatīties uz viņu netikās.

Meitene nolika zemē spaiņus, izvilka sauju aukstu rīsu un, līdzko cēla tos pie mutes, pamanīja ubagu. Meitene viņam pasniedza rīsus un teica:

—   Šodien maniem saimniekiem varenas kāzu dzīres. Taču man viņi nedeva nekā pat nogaršot. Re, sakasīju no katliem nedaudz aukstu rīsu. Uzēdiet tos pašus, varbūt tie kaut nedaudz remdēs jūsu izsalkumu.

Vecītis paņēma sauju auksto rīsu.

—    Paldies par cienastu, mazmeitiņ, — viņš teica. — Vai gribi, es izpildīšu tavu viskarstāko vēlēšanos. Tikai pasaki, nekautrējies.

Meitene brītiņu padomāja un atbildēja:

—   Man ir viena vēlēšanās, vectētiņ, bet nemaz nezinu, kā to pateikt… Es gribētu būt tikpat skaista kā manas draudzenītes.

Vecītis pamāja ar galvu, paņēma meiteni pie rokas un aizveda pie mazas upītes.

—   Kāp ūdenī, — vecītis teica, — nebaidies un brien pāri upītei.

Meitene izdarīja visu, kā vecītis lika. Un tavu brīnumu! Viņa nebija vēl aizbridusi līdz otram krastam, kad no atspulga ūdenī viņai pretī raudzījās īsta skaistule. Meitene nopriecājās, vecīša priekšā zemu paklanījās, uzmeta nēšus uz pleca un tecēja mājup.

Daiļajā meitenē neviens vairs nepazina kalponīti.

—    Kas tā par skaistuli, kura nes ūdens spaiņus un ne ar vienu nesasveicinās, nevienam nepaklanās? — sāka klaigāt vienā mutē visi bagātā saimnieka kāzu viesi.

—    Kādu ļaužu tu būtu un kāpēc nes ūdeni uz mūsu māju? — līgava tincināja meiteni.

—    Esmu taču jūsu kalpone, — meitene atbildēja.

Nekā nenoklusēdama, meitene izstāstīja, kā satikusi nabaga vecīti un kādu brīnumu tas ar viņu izdarījis. Viesi meiteni noklausījās un visi lielā barā metās prom uz upīti. Redz — koku ēnā sēd vecs ubags un atpūšas. Viesi metās pie vecīša, cits citu pārkliegdami, aicināja vecīti uz kāzu māju. Vecītis neatteicās — paēda, padzēra. Tad nu bagātā saimnieka viesi ņēmās viņu lūgt un pierunāt — padarīt arī šos tikpat skaistus kā jauniņo kalponi. Vecītis pasmaidīja, piecēlās un uzaicināja viesus iet viņam līdzi. Nonāca visi pie upes. Vecītis lika viesiem novilkt drēbes un brist pāri upītei. Bagātā saimnieka viesi sāka vilkt nost jakas, kreklus, halātus un lēca ūdenī. Kad viņi sasniedza otru krastu un paskatījās ūdenī savos atspulgos, visi aiz šausmām palika vai mēmi — viņi no galvas līdz kājām bija apauguši ar matiem, sejas sakrunkojušās kā vecas piepes un sašķobījušās nejaukās grimasēs, bet katram aizmugurē bija izaugusi gara aste. Tā, rau, par pērtiķiem pārvērtās visi bagātie līgavaiņa un līgavas radinieki. Pie cilvēkiem ciematā viņi vairs neatgriezās, bet viss bars iebēga džungļos, kur dzīvo vēl šobrīd.

TRĪS MEISTARI

Tas notika senos, neatminamos laikos. Le dzimtā dzīvoja neparasti skaista meitene. Viņa gan pēc dabas bija jauka, gan ar prātu un zināšanām citus pārspēja. Galvenais, meitenei bija zelta rokas: lai ko arī neuzsāka, viss viņai padevās. Neviena cita meitene visā plašā apkaimē ne ar ko nevarēja viņai līdzināties. Kad pienāca laiks meitenei iziet pie vīra, valsts augstmaņu, aizjūras bagātnieku un augsti mācītu gudro vīru dēli sāka nākt pie viņas precībās. Taču neviens no preciniekiem nebija pa prātam meitenes tēvam.

—    Nepiedienas manai meitai būt par sievu valsts augstmanim vai bagātniekam, — viņš teica. — Viņa būs sieva tam, kurš savā amatā ir nepārspēts meistars. Tāpēc tas, kurš no jums amatu nav pilnībā apguvis, lai veltīgi nešķiež laiku.

Vēsts par vecā Le lēmumu aplidoja zemes, kas stiepās uz visām četrām debespusēm. Pie viņa mājas sāka pulcēties prasmīgi meistari, taču neviens ar savu maku nespēja pārsteigt veco vīru. Vecais Le, skatīdamies, kā precinieki savu māku un izveicību cenšas parādīt, galvu vien pašūpoja:

—    Reti, gauži reti gan pasaulē var sastapt īstus meistarus!

Kādā rītā pie vecā vīra ieradās trīs braši puiši. Visi trīs bija

glīti no vaiga un staltiem augumiem. Vecais Le iztaujāja, kas viņi tādi un kādu amatu protot. Viens brašulis teica, ka esot meistars loka šaušanā un varot trāpīt mērķī, vienalga, cik tālu tas arī nebūtu. Otrs teica, ka viņš esot neparasti labs nirējs, varot nedēļām ilgi atrasties zem ūdens, nebaidoties no jūras briesmoņiem, un varot saskatīt okeāna dibenā pašu sīkāko nieciņu. Trešais puisis teica, ka viņš esot brīnišķīgs dziednieks un varot izdziedināt no jebkuras kaites un, ja vajadzīgs, pat mirušu atdzīvināt.

Vecais Le kļuva priecīgs un ieveda pirmo puisi pagalmā, norādīja uz augstu jo augstu koku pie žoga.

—    Es pavēlēšu kalpam uzkāpt pašā galotnē, — viņš teica. — Lai viņš vienu lapiņu notriepj ar kaļķiem. Tev šī lapiņa būs jānotriec zemē mūsu acu priekšā ar vienu šāvienu.

Šāvējs paņēma savu loku ar bultām. Viņš izšāva tikai vienu vienīgu bultu — un visu acu priekšā zemē noplivinājās ar kaļ j ķiem iezīmētā baltā lapiņa.

Vecais Le nolēma pārbaudīt otru puisi. Viņš to aizveda uz jūras malu, parādīja gredzenu un teica:

—   Es pavēlēšu kādam no saviem kalpiem ar laivu iebraukt tā patālāk jūrā un iemest gredzenu dzelmē. Tev šis gredzens būs jāatrod un jāatnes man.

Nirējs nevilcinājās — nometa drēbes un ielēca jūrā. Tie, kas stāvēja malā, nepaguva ne beteli[4] pazelēt, kad puisis jau iznira no ūdens. Priecīgi pavicināja roku un visiem parādīja atrasto gredzenu.

Pienāca kārta trešajam brašulim. Viņu aizveda uz tirgu. Vecais Le parādīja viņam mirstošu ubagu un teica:

—    Izdziedini to.

Puisis rūpīgi apskatīja slimo ubagu. Veikli pagatavoja lapu un zāju novārījumu un deva ubagam to izdzert. Pēc dažiem mirkļiem slimais piecēlās un lūdza ēst, it kā būtu pamodies no ilgas gulēšanas.

Vecais Le pārliecinājās, ka visi trīs brašie puiši ir sava amata meistari, un nu viņš apjuka. Kuram dot savu meitu, kuram nedot?

—   Jūs visi trīs esat man pa prātam, — vecais Le teica.

Atdot meitu par sievu jebkuram no jums būtu liela laime.

Taču jūs esat trīs, bet meita man ir tikai viena. Kā šajā gadījumā rīkoties?

Kamēr meitas tēvs un jaunekļi neziņā lauzīja galvas, no mājas izskrēja cilvēks un sauca:

—    Skaistā Le tīrumā ravēja, pēkšņi atlidoja grifs, pakampa viņu un aiznesa.

To izdzirdējuši, jaunekļi aizskrēja uz lauku un redzēja, ka grifs ar visu meiteni jau laižas pāri jūrai. Meistarīgais šāvējs vienā mirklī pielāgoja bultu, uzvilka loku — un nebija ko redzēt, ka grifs ar sašautu spārnu iegāzās jūrā, aizraudams sev līdzi meiteni. Daudz neprātodams, jūrā ielēca nirējs un tūlīt pat i/.nesa meiteni malā. Taču nabaga meitene no visa pārdzīvotā bija mirusi. Tad nu pie darba ķērās dziednieks, un viņš meiteni — viens divi! — atdzīvināja.

—    Ja es nebūtu sašāvis briesmoni, — vecajam Le teica pirmais puisis, — neviens pat nezinātu, kur meklēt skaistuli. Saki, ko gribi, — meitene pieder man.

Nē, nē, nekādā gadījumā, — iebilda otrais, — ja es nebutu meiteni atradis dzelmē un izvilcis krastā, tad, lai cik trāpīgs arī nebūtu šāvējs, mēs meiteni tik un tā nebūtu izglābuši.

—    Bet, ja nebūtu bijis manas dziednieka mākas, tad tagad jusu priekšā gulētu līķis. Tāpēc būs taisnīgi, ja meitene kļūs mana sieva, — pārliecināts par savu taisnību, apgalvoja trešais. ' "

Neviens no trijiem puišiem negribēja piekāpties. Vecais Le kļuva bēdīgs. Viņš nezināja, kā rīkoties, kuram no brašuļiem

atdot meitu, kuram ne. Beigu beigās nolēma visi kopā iet pie valdnieka, lai tas izšķir strīdu pēc tiesas un taisnības.

Valdnieks ilgi domāja, kādu lēmumu pieņemt, līdz beidzot izdomāja. Viņš pasauca pie sevis veco Le ar meitu un trīs prasmīgos meistarus un paziņoja:

— Jūs visi trīs esat vienādi labi meistari. Katrs no jums līdzēja novērst nelaimi. Taču, lai kā arī nebūtu, dziednieks nevar dabūt meiteni par sievu, tāpat kā viņš nevar pieprasīt sev par sievu katru to sievieti, kuru viņš izglābis no nāves. Le meita dziedniekā redz vienīgi labdari, nevis vīru. Šāvējs izšāva uz putnu un neapdomāja, ka arī meitene iekritīs jūrā. Tas nav sevišķi saprātīgi. Ja blakus nebūtu stāvējis nirējs, neviens nevarētu meiteni izvilkt no jūras dzelmes. Viņa tur būtu palikusi uz visiem laikiem. Tādēļ pēc tiesas un taisnības skaistajai Le jākļūst nirēja sievai. Abi laulātie draugi savus labdarus — šāvēju un dziednieku, lai uzskata par saviem brāļiem.

Trīs brašie puiši noklausījās valdnieka padomu un izdarīja, kā viņš vēlēja. Visi trīs kļuva par brāļiem, turklāt tik draudzīgiem, kādi tikai retumis ir īstie brāļi. Meistarīgais nirējs apprecēja skaisto Le. Stāsta, ka viņi vēl šobaltdien dzīvojot mīlestībā un saderībā.

BAMBUSS AR SIMTS POSMIEM

Vecos laikos dzīvoja kāds saimnieks, un viņam bija brīnum daiļa meita. Bija viņam arī kalps. Lai to vairāk izdzītu, saimnieks apsolīja kalpam izdot par sievu savu brīnum daiļo meitu.

Kalps par to gauži nopriecājās, strādāja, miegu negulējis, spēkus netaupīja. Karstā tveicē un aukstā miglā, jau mazā gaismiņā viņš bija tīrumā.

Pagāja kādi trīs gadi. Saimnieks kļuva jo bagāts. Sāka skatīties uz kalpu no augšas. «Vai nu tas kur der,» viņš domāja, «izdot skaistu meitu no bagātas mājas par sievu kaut kādam tur plikadīdam? Ko gan ļaudis par to teiks, sāks rādīt ar pirkstiem, izsmies.»

Saimnieks nolēma paslepus no kalpa saderināt savu meitu ar ciema visbagātākā saimnieka dēlu.

Kāzu dienā saimnieks pasauca kalpu un teica:

—    Aizteci nu, draudziņ, uz džungļiem un atnes simts posmu bambusu. Kāzās taču rīsus ēd tikai ar irbuļiem, kas izgatavoti no tāda bambusa. Tad mēs arī sarīkosim kāzas.

Kalps nesaprata, ka saimnieks viņu izsmej, un teciņiem vien aizjoza uz džungļiem. Viņš ilgi klīda pa mežonīgiem brikšņiem, taču — skaties, kā gribi, — nekur neatrast tādu bambusu, kuram būtu simts mezglu, simts posmu. Kalps noskuma, apsēdās un sāka raudāt.

Pēkšņi viņa priekšā nostājās vecītis.

—    Kālab tu, dēliņ, tik bēdīgs? Izstāsti man, nekā neslēp.

Kalps viņam visu izstāstīja, nekā neslēpa. Vecītis noklausījās un teica:

—    Neskumsti. Es tev palīdzēšu. Aizej sacērt un atnes man šurp simts bambusa nūjiņu, tikai skaties, lai katra būtu ar mezglu.

Kalps izdarīja tā, kā vecītis viņam teica. Drīz vien simts bambusa nūjiņu ar simts mezgliem tika atnestas pie vecīša.

Tad vecītis uzsauca:

—   Aši kopā! Aši kopā! Aši kopā!

Un simts bambusa nūjiņas pašas cita ar citu savienojās. Iznāca simts posmu bambuss.

Kalps kļuva priecīgs, uzvēla bambusu sev uz pleca un snāja uz māju. Bet — ak tu negals! — vai nu biezoknī ar tik garu bambusu izgrozīsies. Kalps netika biezoknim cauri. Viņš apsēdās un gauži noskuma. Un atkal parādījās sirmais vecītis.

—    Kālab tu atkal tik bēdīgs? — vecītis vaicāja.

—   Bambuss ir tik garš, — kalps atbildēja, — ka es ar to nekādi nevaru iztikt laukā no biezokņa.

—   Aši vaļā! Aši vaļā! Aši vaļā! — vecītis uzsauca.

Pēc šiem brīnumvārdiem simts posmu bambuss vienā mirklī sadalījās simts atsevišķās nūjiņās.

Kalps vecītim pateicās, nūjiņas sasēja un devās uz saimnieka māju.

Ieiet kalps pagalmā un brīnās: kāzu dzīres rit pilnā sparā — teju, teju līgavainis vedīs līgavu uz savu māju. Tikai tagad kalps noskārta, ka saimnieks viņu piemānījis. Viņš nekā neteica, nolika bambusa nūjiņas zemē, trīs reizes nočukstēja: «Aši kopā! Aši kopā! Aši kopā!» — un bambusa nūjiņas vienā mirklī savienojās. Iznāca garš bambuss, kas sastāvēja no simts posmiēm. Saimnieks, to redzot, palika vai mēms, pieskrēja tuvāk, lai uz brīnumu paskatītos, bet kalps nočukstēja: «Aši kopā! Aši kopā! Aši kopā!»

Saimnieks saņēma rokās bambusu un tā pielipa, ka nekādi spēki nevarēja viņu atraut. Viņam palīgā atskrēja līgavaiņa tēvs: «Nu, dod es…» Bet kalps, nogaidījis, kamēr tas pienāca bambusam tuvāk, čukstēja: «Aši kopā! Aši kopā! Aši kopā!»

Arī līgavaiņa tēvs pielipa pie stumbra. Vairāk neviens neuzdrošinājās bambusam tuvoties. Abi piesaistītie iūdzās, lai kalps apžēlojas un viņus atlaiž.

—    Esi tak cilvēks, atlaid mani! — lūdzās līgavaiņa tēvs.

—   Es ar visiem saviem radiem tūlīt pat no šejienes aiziešu.

—    Esi tak cilvēks, atlaid mani! — saimnieks žēli vaidēja,

—    Es turēšu savu vārdu un atdošu tev meitu par sievu.

Kalps noticēja, trīsreiz noteica: «Aši vaļā!»

Simts posmu bambuss kā lūztin salūza sīkos gabalos. Saimnieks un līgavaiņa tēvs atviegloti nopūtās.

Kalps apprecēja skaisto saimnieka meitu. No tā laika neviens vairs nedrīkstēja viņu mānīt. Stāsta, ka abi joprojām dzīvojot saderībā un saticībā, bet tauta dzied šādu dziesmiņu:

Tu, bagātniek, smējies, nu jāraud tev būs, Un tava meita par sievu man kļūs! Lai esmu es kalpa vīrs nabadzīgs, Manā būdiņā laime ienāks drīz.

KRAUKLIS KOKĀ

Pirms daudz, daudz gadiem dzīvoja divi brāļi. Jo agri abi palika bez tēva un mātes. Vecākais brālis bija alkatīgs un skops, pievāca sev visu mantu, jaunākajam brālim atstāja tikai tukšu būdu.

Jaunākais brālis ar sievu bija lādzīgi, labsirdīgi ļaudis un par savu nabadzību daudz nesūrojās. No gaismas līdz tumsai abi strādāja saimnieka tīrumā un bez tam vēl nolīga nastas nest. Savas zemes viņiem bija tik daudz, kā kaķim kur nogulties, toties ar lielu prieku abi kopa brīnišķīgu karambolas koku, kas auga tieši pie viņu būdas. No garšīgajiem, saldajiem karambolas augļiem vīrs un sieva tad arī pārtika.

Taču kādā dienā, kad augļi jau bija nogatavojušies, pie koka atlidoja milzīgs krauklis. Tā katru dienu — tikko atausa gaisma — krauklis klāt. Notupās uz zara un knābāja augļus. Lai kā jaunākā brāļa sieva nenopūlējās, to dzīdama projām, krauklis nekustēja ne no vietas, tupēja uz zara un kāri ēda augļus. Nabaga sieviete galīgi nomocījās un sāka gauži raudāt.

—   Ak bēdas, bēdas! Šis koks taču ir mūsu vienīgais barotājs. Kā mēs tagad dzīvosim, o, kraukli? Jūs visu noknābāt. Mums ar vīru nāksies nomirt bada nāvē.

Pēkšņi krauklis no koka galotnes viņai atbildēja cilvēka balsī:

—    Par katru apēsto augli došu zelta gabalu! Pašujiet divus trīs olektis garus maisus!

Sieva pabrīnījās, taču saprata, ka šis krauklis ir burvju putns. Aizskrēja pie vīra un viņam to izstāstīja.

Vīrs un sieva nosprieda, ka jādara tā, kā krauklis licis, un katrs uzšuva savas trīs olektis garu maisu. No tās reizes krauklis lidoja šurp katru dienu un ēda, cik gribēja. Pirms savicināja spārnus, lai aizlidotu, uzsauca:

—   Par katru augli došu zelta gabalu! Šujiet divus trīs olektis garus maisus!

Pienāca diena, kad krauklis noknābāja pēdējo augli, izplēta spārnus, nolaidās pagalmā un skaļi uzsauca:

—   Par katru augli maksāju zelta gabalu! Nesiet šurp divus trīs olektis garus maisus!

Jaunākais brālis atnesa abus pašūtos maisus. Krauklis pavēlēja viņam sēsties sev mugurā, uzšāvās ar viņu gaisā un laidās prom. Viņi nolidoja desmittūkstoš reiz desmittūkstoš zemu[5]un nolaidās uz kādas vientuļas salas zilas jūras vidū.

Jaunākais brālis palūkojās visapkārt, aiz brīnumiem ieplēta acis. Ne nu ticēt, ne neticēt — visapkārt kā smiltis vai oļi strauta malā spīguļo pērles un zelts, dārgakmeņi un sudrabs.

—   O, cilvēk, tu vari savākt ar šo bagātību pilnus abus maisus.

Jaunākajam brālim acu priekšā viss sāka ņirbēt. Viņš savāca pilnus abus maisus, uzrāpās krauklim mugurā un laidās atpakaļ uz mājām.

Kopš tās reizes jaunākais brālis ar sievu sāka dzīvot pārtikuši, uzcēla jaunu būdu un nopirka zemi.

Pagāja gads, kādā dienā jaunākais brālis ielūdza vecāko brāli ciemos. Vecākais brālis ar sievu greizi pavīpsnāja, uz nabadzīgā brāļa māju nevēlējās iet un atteica:

—   Ja ar krāsainiem paklājiņiem noklāsi ceļu no mūsu mājas līdz savai būdai un apzeltīsi savus vārtus, tad mēs varbūt aiziesim.

Jaunākais brālis kļuva priecīgs, pavēlēja sievai nopirkt sarkanas apmales paklājiņus un ar tiem izklāt ceļu. Pats sagādāja zelta krāsu un apzeltīja vārtus.

To visu ieraudzījuši, vecākais brālis ar sievu nobrīnīties vien nevarēja. Atskrēja pie jaunākā brāļa un ņēmās tincināt, kā viņš kļuvis bagātāks par šiem. Jaunākais brālis viņiem visu izstāstīja, neko nenoklusēja. Vecākais brālis no alkatības sāka trīcēt un drebēt un piedāvāja mainīties. Visu savu bagātību un māju atdeva par būdu blakus karambolas kokam. Vecākais brālis ar sievu sāka dzīvot būdā un gaidīja kraukli. Beidzot krauklis atlidoja, notupās kokā un sāka knābāt augļus. Bet skopulis to tik gaidīja. Sāka vaidēt, vaimanāt un sūdzēties par savu nabadzību. Krauklis klausījās, klausījās un teica:

— Par katru augli dabūsi zelta gabalu! Pašuj divus trīs olektis garus maisus!

Tūlīt pat skopais vīrs un sieva uzšuva divus milzīgus maisus. Otrā dienā krauklis aiznesa vecāko brāli uz to pašu vientuļo salu jūras vidū, kur jau bijis jaunākais brālis. Skopulim — vecākajam brālim nenopriecāties. Acis viņam iegailējās, rokas sāka drebēt. Piebēra ar zeltu pilnus divus milzīgus maisus. Ietina zeltu vēl kreklā, sabāza biksēs, pamanījās iebāzt pat degunā un ausīs.

Krauklis laidās virs jūras, ar pūlēm tikko nesdams lielo dārgakmeņu smagumu. Lai atpūstos, sakļāva spārnus, bet skopulis kā akmens iekrita jūrā un noslīka. Ne velti ļaudis saka: zini visam savu mēru, sien maisu ciet, pirms to līdz augšai esi pilnu piebēris.

MAZUMU LŪDZA, TRĪSREIZ VAIRĀK SAŅĒMA

Sirmā senatnē dzīvoja mācīts vīrs. Visas augstās grāmatu gudrības viņš bija sekmīgi apguvis, bet, rau, kāda neveiksme: neprata nokārtot neviena pārbaudījuma, tāpēc nevarēja saņemt ne apbalvojumus, ne zinātniskos nosaukumus, ne ieņemt kādu amatu. Turklāt mācītais vīrs bija tik gauži neglīts, ka neviena meitene negribēja iet pie viņa par sievu, — lai kuru arī bildināja, visas kā norunājušas atteica.

Reiz viņš padzirdēja, ka esot tāds augsts kalns, kurā Debess un Zeme satiekoties, savā starpā apspriežoties un cilvēku likteņus izlemjot. Mācītais vīrs sagatavoja veltes un devās ceļā.

Metās jau vakars, kad viņš kādam labam cilvēkam palūdza naktsmājas. Saimnieks viņu ielaida istabā, paēdināja ar rīsiem, padzirdīja ar tēju un tad apvaicājās:

—   Sakiet, cienījamais, — no kurienes jūs nākdams un uz kurieni iedams tik vēlā stundā?

—    Esmu visu mūžu mācījies un apguvis grāmatu augstās gudrības, bet eksāmenos man neveicas, — ceļinieks atbildēja. — Neesmu arī vairs jauns, pēc vaiga esmu neglīts, un neviena meitene negrib nākt pie manis par sievu. Tad nu nolēmu doties ar lūgumu pie pašas Debess, varbūt tā iežēlosies un atvieglos manu likteni.

Saimnieks noklausījās viesa bēdu stāstu un nopūtās:

—   Arī mani ir piemeklējusi līdzīga nelaime: man ir meita, visas viņas draudzenes jau sen pie vīriem, bet uz manu meitu neviens-i nepaskatās. Un tas tikai tāpēc, ka viņa no dzimšanas ir mēma. Cienījamais, jūs ejat ar lūgumu pie Debess — vai tur pie viena neizstāstītu arī manas bēdas?

Ceļa gājējs bija ar mieru un no rīta devās tālāk. Viņš gāja, gāja līdz vēlai tumsai, bet, kad saule nogrima aiz kalniem, atkal lūdza naktsmājas. Mājas saimnieks iedeva viņam ēst un dzert, iztaujāja, kas viņš tāds esot un uz kurieni iedams. Mācītais vīrs nekā neslēpa, viesmīlīgajam saimniekam visu izstāstīja. Saimnieks nopūtās un teica:

—    Godājamais, jūs ejat ar lūgumu pie Debess — vai jūs nebūtu ar mieru pie viena viņai pastāstīt arī par manu nelaimi? Dārzā man aug trīs apelsīnu koki, viens no tiem dod brīnišķīgus augļus, bet divi pārējie — nekā. Pazemīgi paklanieties Debesij un apvaicājieties, kas te būtu darāms.

Ceļa gājējs bija ar mieru un no rīta, atstājis viesmīlīgo māju, devās tālāk. Nepagāja ne diena, kad viņš nonāca pie platas upes. Upmalā neredzēja ne laivas, ne prāmja. Mācītais vīrs pamanīja, ka upes vidū plunkšķinās milzīga zivs. Vīrs zivij uzsauca, tā izpeldēja malā un vaicāja:

—    No kurienes un uz kurieni iedams, cienījamais?

Ceļa gājējs viņai izstāstīja, uz kurieni iet, nekā nenoklusēja.

—    Jā, — zivs nopūtās, — arī man ir lūgums pašai Debesij. Man varen sagribējies kļūt par drakonu[6]. varu jums palīdzēt

pārcelties pāri upei, bet jūs tad neaizmirstiet aizlikt par mani kādu vārdiņu Debesij!

Ceļinieks bija ar mieru, uzsēdās zivij mugura un pārcēlās pāri upei uz otru krastu. Viņš ilgi gāja, kamēr nonāca pie paša augstākā kalna. Šeit mācītais vīrs izlika savas veltes, zemu paklanījās un apsēdās, pazemīgi gaidīdams Debess sūtņus.

Drīz parādījās trīs Debesu iemītnieki.

—    O, mirstīgais, kādas darīšanas tevi atvedušas pie mums?

Mācītais vīrs vispirms sāka stāstīt par citu bēdām, kuras

bija pa ceļam dzirdējis. Vispirms viņš pastāstīja par lielās zivs vēlēšanos.

—   Lielā zivs jau sen staigātu drakona ādā, — viņam atbildēja Debesu iemītnieki, — ja to netraucētu dārgakmens, kas zivij iesprūdis zobā.

Mācītais vīrs neaizmirsa pastāstīt ari par apelsīnu kokiem, kuri nedod augļus.

—   Šie koki tāpēc nedod augļus, ka zem katra no tiem parakta krūze ar zeltu. Kad saknes vairs netraucēs krūzes ar zeltu, koki sāks ziedēt un tajos nobriedīs augļi.

Mācītais vīrs sāka aizlūgt arī par mēmo meiteni.

—    Viņa klusē tāpēc, — teica Debesu iemītnieks, — ka neviens mācīts vīrs vēl nav ar viņu runājis.

Tikko mācītais vīrs gribēja Debesu iemītniekiem izsūdzēt savas bēdas, tie pēkšņi — kā nākuši, tā pazuda. Viņam vajadzēja doties atpakaļ, nekā savā labā nepanākušam.

Atpakaļceļā viņš nonāca atkal pie upes, piepeldēja lielā zivs un apvaicājās:

—    Vai manu lūgumu pateici Debesij?

—    Visa tava nelaime ir dārgakmens, kas iestrēdzis tev zobā, — mācītais vīrs atbildēja. — Ļauj, es palīdzēšu tev to izvilkt, un tu kļūsi drakons.

Mācītais vīrs nonāca līdz mājai ar apelsīnu kokiem. Viņu sagaidīja saimnieks un vaicāja:

—    Ko tad Debess atbildēja uz manu lūgumu?

—    Pie visa vainīgas ir divas krūzes ar zeltu, kas paraktas zem kokiem. Iedodiet lāpstu… Šī krūze — jums, tā — man. Tagad jūsu apelsīnu koki dos katru gadu augļus.

Mācītais vīrs pienāca pie mājas, kurā dzīvoja tēvs ar mēmo meitu.

O, brīnums! Viņam pretī izsteidzās meitene, smaidīja un apsveica ar laimīgu atgriešanos. It kā mēma nekad nebūtu bijusi.

Tēvs nopriecājās un tūlīt pat izdeva meitu par sievu šim godājamam cilvēkam. Un jaunais pāris sāka dzīvot laimīgi. Kad pienāca laiks mācītajam vīram kārtot pārbaudījumus, viņš ieguva augstu zinātnisko nosaukumu. Tā pieticīgais mācītais vīrs kļuva laimīgs, bagāts un slavens.

No šejienes arī cēlusies paruna: «Mazumu lūdza, trīsreiz vairāk saņēma.»

SKOLNIEKS UN AKMENS SUNS

Ne visai senā pagātnē dzīvoja kāds skolnieks. Katru dienu ceļā pie sava skolotāja viņš gāja garām akmenī izcirstam sunim. Pa šo ceļu staigāja daudz ļaužu, taču vienīgi, kad parādījās skolnieks, akmens suns piecēlās, it kā par viņu priecādamies.

Skolnieks brīnījās, nezināja, ko par to domāt. Kādreiz viņš apstājās pie akmens suņa un vaicāja:

—   Daudz skolnieku iet šeit garām, taču tu nevienam nepievērs uzmanību bet, tiklīdz ieraugi mani, tūlīt piecelies. Kāpēc tā?

—   Neviens no skolniekiem, — suns atbildēja, — negūs panākumus nākamajos pārbaudījumos galvaspilsētā. Tikai tu izpelnīsies apbalvojumu un augstu zinātnisko nosaukumu. Tāds ir Debess lēmums. Lūk, tāpēc es pret tevi izturos ar tādu cieņu.

Skolnieks atgriezās mājās un visu izstāstīja tēvam un mātei. Tēvs no šīs dienas kļuva iedomīgs, nesagājās vairs ar draugiem, nemaz neievēroja kaimiņus. Kādu dienu viņš ar bifeli tīrumā ara, ņēma un palaida lopiņu kaimiņu rīsa stādījumos. Viņam teica, ka tā rīkoties neklājas, bet viņš nelikās to dzirdam. Otrā dienā darīja atkal tāpat. Atskrēja kaimiņi, sāka klaigāt un trenca bifeli projām, bet tēvs, izvalbījis acis, sabozās un teica:

—   Mans dēls drīz dabūs augstu zinātnisko nosaukumu, gan tad es jums parādīšu!

Kaimiņi nobijās, neuzdrīkstējās viņam vairāk neko pārmest.

Nākamajā dienā skolnieks gāja garām akmens sunim, bet suns viņu nemaz neievēroja. Nāca skolnieks atpakaļ — suns i ausi nepakustināja. Skolnieks pabrīnījās un vaicāja:

—   Citkārt tu cēlies kājās, mani jau pa gabalu ieraudzījis. Kāpēc šodien tu mani nemaz neievēro?

—   Tavs tēvs kļuvis iedomīgs, ar kaimiņiem nevēlas saieties, citiem tīrumus nogana, — akmens suns atbildēja. — Debess ir no tevis novērsusies. Nākamajos pārbaudījumos galvaspilsētā tevi piemeklēs neveiksmes. Tāpēc arī es pret tevi nejūtu cieņu.

Skolnieks atgriezās mājās un visu izstāstīja tēvam. Tēvs nožēloja, atzina kaimiņu priekšā savu vainu un lūdza piedošanu. No tās reizes viņš vairs nebija iedomīgs.

Sākumā skolniekam galvaspilsētā pārbaudījumos veicās labi, taču beigās godu izcīnīja citi. Viņš degunu nenokāra, bet sāka mācīties vēl uzcītīgāk. Arī tēvs pūlējās izpirkt savu vainu ar krietniem darbiem.

Laiks gāja, un, rau, kādā dienā akmens suns, tāpat kā agrāk, priecīgi piecēlās kājās, skolnieku ieraugot. Skolnieks pieskrēja tam klāt un jautāja, ar ko izpelnījies šādu uzmanību. Akmens suns tam atbildēja:

—   Tava ģimene trīs gadus darīja tikai labus darbus un savu vainu izpirka. Debess tev atkal dāvā veiksmi.

Skolnieks, to dzirdējis, atgriezās mājās, bet neteica ne pušplēsta vārda tēvam, tikai vēl cītīgāk sēdēja pie grāmatām. Un tiešām nākamajos pārbaudījumos galvaspilsētā viņš saņēma augstus pagodinājumus un apbalvojumus.

KRAUKĻU DĀVANA

Sensenos laikos dzīvoja kāds kalps, kurš, būdams pēc dabas vieglprātīgs, nekad netika vaļā no parādiem. Kādu rītu kalps iejūdza bifeli un devās uz tīrumu art.

Pēkšņi ieradās augļotāji un par parādiem atņēma kalpam gan bifeli, gan arklu, kuri piederēja nevis kalpam, bet gan viņa saimniekam.

Kalps, palicis ar tukšām rokām, sāka bēdāties, skumt, nokrita turpat uz ežas — gulēja ne dzīvs, ne miris no tāda likteņa sitiena. Pēkšņi, nezin kur gadījušies, kur ne, uz tīrumu atlidoja divi kraukļi, pamanīja uz ežas kaut ko nekustīgu guļam un jau grasījās krist virsū ar saviem asajiem knābjiem. Tiklīdz kraukļi nolaidās un notupās kalpam uz muguras, tā viņš aši sagrāba vienu kraukli aiz spārna.

—   Tu, kraukli, cerēji, ka es esmu jau miris? — kalps noskaities teica. — Nekā nebija. Tagad tu esi manās rokās!

Krauklis nobijās un sāka lūgties.

—   Atlaid mani, cilvēk, es tev par to uzdāvināšu kaut ko vērtīgu…

—    Kur ta ir tava dāvana? — kalps, joprojām noskaities, bargi uzkliedza.

Krauklis izmeta no knābja dārgakmeni un teica:

—   Lūk, tev brīnumakmens, tas izpildīs kuru katru tavu vēlēšanos.

Kalps paņēma dārgakmeni un nolēma izmēģināt tā brīnumaino spēku.

—   Uz manu vēlēšanos, uz manu pavēli, lai šeit būtu bifelis, kuru es varētu atdot savam saimniekam!

Kalps nepaspēja izteikt šos vārdus līdz galam, kad nezin no kurienes uzradās bifelis, pienāca pie viņa, palika stāvam un kuļāja asti gar sāniem. Kalps atlaida kraukli brīvībā, bet pats aizveda bifeli uz saimnieka māju.

—    Saņem savu bifeli, — kalps teica saimniekam. — Es vairs pie tevis nestrādāšu.

Kalps aizgāja atpakaļ uz tīrumu, izņēma brīnumakmeni un teica:

—    Uz manu vēlēšanos, uz manu pavēli, lai te manā priekšā būtu skaista pils, izrotāta ar kokā grieztiem drakoniem un pāviem.

Viņš nepaguva sakāmo līdz galam izteikt, kad viņa priekšā radās brīnišķīga pils, izrotāta ar kokā grieztiem drakoniem un pāviem.

Kalps iegāja pilī un atkal izņēma brīnumakmeni.

—    Uz manu vēlēšanos, uz manu pavēli, lai man būtu rīsa lauki tik plaši, ka cekulainais gārnis tiem apkārt nespētu aplidot…

Viņš nepaguva izrunāt pedejo vardu, kad aiz viņa pils loga sāka zaļot rīsa lauki, bet pa tiem lēkāja cekulainie gārņi un arāji dzina bifeļus, kas bija iejūgti arklos un ecēšās.

Tā kalps kļuva bagāts.

Viņš dzīvoja, nesūrojās, dienas un mēnešus neskaitīja, līdz kādā dienā viņam kļuva garlaicīgi. Viņš atkal izņēma savu brīnumakmeni.

—    Uz manu vēlēšanos, uz manu pavēli, lai man butu tik ■daiļa sieva kā Debesu iemītniece, ar mirdzošām acīm un plandošām skropstām kā tauriņi.

Viņš nepaguva galvu pagriezt, kad viņa pilī uzradas brīnumaina skaistule — apvidū visbagātākā cilvēka meita. Viņi nosvinēja kāzas un sāka dzīvot laimīgi.

Reiz jaunajai sievai ienāca prātā apvaicāties:

—    Kā tev, vīriņ, izdevās tik ātri kļūt bagātam?

Vīrs no sievas nedomāja nekā slēpt un izstāstīja visu par kraukli un brīnumakmeni, kas izpilda katru viņa vēlēšanos.

Sieva nogaidīja, kad vīrs aiziet uz tīrumu pārlūkot darbus, uzmeklēja brīnumakmeni un, paķērusi to līdzi, aizbēga pie vecākiem. Vīrs atgriezās, bet māja tukša — nav ne sievas, ne brinumakmens. Vīrs bēdīgs uzkāpa kalnā, apsēdās un sāka rūgti raudāt. Pēkšņi pie viņa pienāca Buda:

—    Kāpēc raudi, cilvēk, ko esi pazaudējis?

—   Man bija brinumakmens, bet sieva to nozaga un aizbēga no mājas.

—   Neskumsti, paklausi manam padomam — un brinumakmens atkal būs tavs.

To teikdams, Buda pasniedza vīram divus zariņus: vienu ar baltiem ziediem, otru — ar sarkaniem un teica:

—    Sākumā iemet sava sievastēva dārzā zariņu ar baltiem ziediem, bet tad zariņu ar sarkaniem ziediem. Kas notiks pēc tam, gan pats redzēsi — i pasmiesies, i dabūsi atpakaļ savu burvju akmeni.

Vīrs devās uz sievastēva māju, izdarīja, kā Buda bija mācījis: iesprauda zemē zariņu ar baltiem ziediem, bet pats atgriezās savā mājā un sāka gaidīt. Baltie ziedi dārzā tik varen jauki smaržoja, ka sievastēvs, sievasmāte un arī sieva izskrēja no mājas un ņēmās tos ostīt, raudami zariņu cits citam no rokām laukā.

Sievastēvs saostījās baltos ziedus un juta, ka viņam deguns kļuvis garš jo garš. Paostīja sievasmāte un juta, ka deguns viņai sācis augt. Paostīja no vīra aizbēgusi sieva, paskatījās sudraba spogulītī un sāka rūgti raudāt: deguns viņai bija izaudzis garāks nekā zilonim snuķis.

Sievastēvs, sievasmāte un no vīra aizbēgusī sieva nolēma, ka visu ģimeni piemeklējusi ļauna slimība, un sāka ārstēties. Pie kādiem dziedniekiem viņi tikai nebija, kādas tikai zāles nedzēra — viss veltīgi! Kādi bija, tādi arī palika ar gariem deguniem, tikai savu mantu ārstēdamies izšķieda.

Pēc dažām dienām vīrs atnāca sievastēvu un sievasmāti apciemot. Viņš uz tiem paskatījās — deguns jau nav betele, lakatiņā nepaslēpsi! — un sāka aiz smiekliem pa grīdu valstīties. Tā smējās, ka nevarēja rimties.

Sievastēvs un sievasmāte raudāja un gaudās:

—    Ko sliktu mēs esam izdarījuši, kāpēc mūs tāda nelaime piemeklējusi?

—    Nelaime jūs piemeklējusi tāpēc, — meitas vīrs viņiem atbildēja, — ka sieva man nozaga burvju akmeni un atnesa uz jusu māju. Pavēliet savai meitai atdot man burvju akmeni, un es jūs uz karstām pēdām izdziedināšu.

Sievastēvs un sievasmāte viņam atbildēja kā vienā mutē:

Kas bagātība? Dubli tikai!

Gods, pienākums stāv zeltam pāri.

Mēs zinām, kādēļ ciest mums liki:

Par nodevību sods mūs skāris.

Jel izārstē, jel glāb nu mūs!

Par muļķību ciests gana bus!

Vecāki tūlīt pasauca meitu, un viņa atdeva vīram dārgakmeni. Viņš paņēma savu akmeni un pasniedza sievastēvam, sievasmātei un sievai zariņu ar sarkanajiem ziediem. Visi pēc kārtas paostīja ziedus — un viņu deguni kļuva tādi paši kā agrāk.

Vīrs kopā ar sievu atgriezās savā mājā. Kopš tās reizes sieva nekad vairs nepieskārās burvju akmenim. Un abi dzīvoja laimīgi un saticīgi. Drīz viņiem piedzima dēls un meita, abi skaisti — kā jašma un tik prātīgi, ka visiem jāapbrīno.

Kad pienāca laiks kalpam mirt, nezin no kurienes mājas priekšā uzradās divi kraukļi, notupās un sāka ķērkt:

—    Ātrāk atdod, veiklāk atdod mūsu dārgakmeni!…

Tūlīt pat gaisā iemirdzējās brinumakmens un nozuda…

Jau iepriekš paredzu, ka teiksiet: «Tā jau gan nenotiek.»

Viss kas, cienījamie lasītāji, pasakā var būt, nedzirdēti brīnumi var notikt.

ZVEJNIEKS SADRAUDZĒJAS AR AKMENS SARGU

Tas notika tālā senatnē, grūti pat atcerēties, kurš imperators toreiz valdīja, dzīvoja kāds augstmanis, un viņam bija trīs sievas. Kādā lietainā dienā viņš saaicināja visas sievas kopa.

—    Kam jums jāpateicas par savu labo dzīvi? — viņš tincināja pirmo sievu.

—    Jums, o, augstais pavēlniek. Kam nu vēl citam?

Tincināja otru sievu — tā atbildēja tāpat kā pirmā. Augstmanis aiz labpatikas vai starot staroja. Viņš pievērsās trešajai sievai:

—    Un kam tev jāpateicas par savu labo dzīvi?

Augstmanis staroja, gaidīt gaidīja, ka atkal izdzirdēs patīkamos vārdus, bet trešā sieva ne no šā, ne no tā teica:

—   Man, augstais pavēlniek, par visu jāpateicas Debesīm.

To dzirdot, augstmanis no niknuma kļuva zils, melns un

uzbrēca:

—   Ārā no šejienes! Ja par visu tev jāpateicas Debesīm, tad arī dzīvo tieši zem šīm debesīm!

Nabaga trešā sieva savāca mantas sainītī un, kaut lietus gāza kā ar spaiņiem, aizgāja no mājas. Lauka malā pamanījusi būdu, nelaimīgā devās tajā no lietus paglābties. Taču būdā dzīvoja kāds nabadzīgs cilvēks. Viņš ieraudzīja dārgās drēbēs tērpušos sievieti un pieklājīgi teica:

—    Iekārtojieties, cienītā, ērtāk un nogaidiet, kamēr lietus pārstās.

Sieviete viņu izvaicāja, kā viņš dzīvo, un cilvēks izstāstīja:

—   Māmiņa un tētiņš sen jau aizgājuši aizsaulē, brāļu un māsu, sievas un bērnu man nav. Zemes, ko apstrādāt, un mājas, kur dzīvot, man nav, cauru gadu mitinos šajā būdā un applūdušajos tīrumos ar murdu zvejoju zivteles.

Sievietei kļuva zvejnieka žēl. Viņa izstāstīja zvejniekam arī savas bēdas un nolēma kļūt viņa sieva.

Abi sāka labi un saticīgi dzīvot, centīgi strādāja, un ar katru dienu viņu pārticība auga.

Kādu dienu sieva vīram teica:

—    Dzīvojam mēs uz lauka — ne mums radinieku, ne draugu. Ja notiek kāda nelaime, nav neviena, kas mums palīdzētu. Ej tu pie ļaudīm, pacenties atrast draugu — labu cilvēku, bet es pa to laiku aptecēšu mājas soli.

Zvejnieks saprata, ka sievas runa ņemama vērā, bet kā lai viņš labu cilvēku no ļauna atšķir, ja visu mūžu viens pats uz lauka nodzīvojis.

—   Man jau nebūtu iebildumu pret draugu, — viņš teica sievai. — Bet kā lai zinu, vai viņš ir labs cilvēks?

Sieva atbildēja:

— Labs cilvēks nemīl daudz runāt. Vairāk klusē.

Zvejnieks nu arī devās ceļā. Viņš gāja, gāja no ciemata uz ciematu, no viena tirgus uz otru tirgu, taču labu cilvēku tā arī neatrada, nekur klusētāju nesatika. Vīrs apsēdās atpūsties. Viņš redzēja, ka netālu pie mirušo piemiņas tempļa ieejas kāds stāvēja un pa visu garo dienu neviena paša vārdiņa nepasacīja.

Zvejnieks nopriecājās un sadraudzējās ar šo akmens sargu.

Priecīgs viņš atgriezās būdā un ņēmās sievai stāstīt, kādu labu cilvēku atradis, tik labu, ka tas pa visu garo dienu ne pušplēsta vārdiņa nebilstot. Sieva nopriecājās, ka vīrs atradis draugu un atļāva viņam to apciemot.

Tagad nu zvejnieks katru brīvāku brīdi gāja pie drauga — akmens sarga un stāstīja tam par savu sūro dzīvi. Taču draugs klusēja, visu pacietīgi noklausījās, ne vārda nebilda, bet visu it kā saprata.

Kā nu tas bija noticis, kā ne — kādu rītu akmens sargu ļaudis atrada nogāzušos zemē turpat tempļa priekšā. Sanāca

ciema spēcīgākie puiši, visādi nopūlējās, bet pacelt viņu nespēja. Pa to laiku atnāca zvejnieks. Redzot, ka draugs guļ zemē, viņš pielēca klāt, papliķēja sargam pa muguru.

—   Celies, draugs! — viņš teica.

Draugs tūlīt bija kājās.

Ļaudis izbrīnījās. No tās reizes ciema ļaudis sāka uz zvejnieku skatīties ar cieņu, un viņam radās jauni draugi.

Kādā dienā izplatījās vēsts, ka valdnieks pavēlējis sameklēt gudro, kurš varētu tēvzemei novērst nelaimi un atvairīt svešzemju iebrucējus. Zvejnieks ilgu laiku lauzīja galvu, kā dzimtajai zemei palīdzēt, taču nekā nevarēja izdomāt. Tad sieva viņam ieteica:

—    Būtu tu, vīriņ, aizgājis pie sava drauga. Raugi, varbūt viņam labs padoms pie rokas.

Akmens sargs — uzticamais draugs neliedza zvejniekam labu padomu un izglāba dzimteni no iebrucējiem, bet valdnieks, atalgodams zvejnieku, iecēla viņu par Visugudrāko kara lietās.

Valdnieks uzaicināja Visugudrāko kara lietās ar sievu uz galvaspilsētu un pavēlēja tautai viņu kā dzimtenes glābēju sagaidīt ar neredzētu godu. Uz sagaidīšanu ieradās arī augstmanis.

Kolīdz viņš pamanīja, ka goda vietā blakus Visugudrākajam kara lietās sēd viņa nepateicīgā sieva, viņš aiz niknuma un kauna metās prom uz dīķi un ņēma tur galu.

NEPARASTĀ BATĀTE UN BRĪNUMAINAIS TILTS

Tas atgadījās krietni senos laikos. Kāds cilvēks no Hatejas dzirdēja, ka Hadongā augot milzīgi liela batāte, un nolēma doties uz turieni, lai pats ar savām acīm redzētu šo brīnumu. Bet kāds cits cilvēks no Hadongas uzzināja, ka Matejā uzbūvēts līdz šim neredzēti augsts brīnumains tilts, un gribēja to katrā ziņā redzēt.

Šie abi cilvēki ceļā sastapās, iegāja traktierī, lai dzesētu slāpes un aprunātos.

Cilvēks no Hadongas vaicāja cilvēkam no Hatejas:

—   Uz kurieni iedams, cienījamais, kādas darīšanas jūs ceļā aicinājušas?

—   Eju uz Hadongu, lai pats savām acīm redzētu neparasti lielo batāti, — atbildēja cilvēks no Hatejas.

—   O, cienījamais, kāpēc gan jums mērot tādu ceļa gabalu, — teica cilvēks no Hadongas, — ja es par šo batāti varu jums visu izlikt kā uz delnas. Batāte Hadongā ir tik liela, ka nudien nezinu, ar ko man to salīdzināt! Desmittūkstoš kareivju veselu mēnesi ēda šo batāti, bet tikai nelielu maliņu noēda — lūk, tāda ir šī Hadongas brīnumbatāte!

Cilvēks no Hatejas visu noklausījās un savukārt vaicāja:

—   Bet uz kurieni jūs, cienījamais, iedams, un kādas darīšanas jūs atvedušas uz šo pusi?

—   Esmu ceļā uz Hateju, lai tur redzētu augsto tiltu, — atbildēja cilvēks no Hadongas.

—   Ja jau tā, tad jums, cienījamais, uz turieni nav ko iet. Es pats nāku no Hatejas un varu jums izstāstīt. Šis tilts ir tik augsts, ka nevienam nav pa spēkam to pat izmērīt. Kādu dienu pa tiltu pastaigājās tēvs ar mazu dēlēnu uz rokām un kā nu notika, kā ne — tēvs savas neveiklības dēļ izlaida bērnu no rokām un tas krita lejā no tilta. Tēvs aizsteidzās uz upes krastu, veselu mēnesi būvēja laivu un, kad aizīrās līdz upes vidum, tad redzēja, ka viņa dēls aizvien lido lejā no tilta, vēl nav ūdenī iekritis… Tēvs uzķēra dēlu uz rokām un atgriezās mājās. Kopš tās reizes abi dzīvo laimīgi.

—   Laikam jau gan man tagad nav ko mērot ceļu uz Hateju, — teica cilvēks no Hadongas.

—   Jums taisnība! — viņam atbildēja hatejietis. — Tagad mēs varam mierīgu prātu abi griezties atpakaļ uz savām mājām. Taču šādus brīnumus jau katru dienu nedzirdēsi.

Ceļinieki sāka atvadīties un pirms došanās atpakaļceļā viens otru pacienāja ar beteli. Tikai nezināja, kurš no abiem ir vecāks un kuram pirmajam pienākas ņemt cienastu.

—   Sakiet, cienījamais, — cik jums gadu? — vaicāja ceļinieks no Hadongas.

—    Nemaz nevaru atcerēties, — atbildēja hatejietis. — Man tikai zināms, ka toreiz, kad māte mani nēsāja savā klēpī, viņa paslepus norāva persiku no koka, kas zied vienu vienīgu reizi trīstūkstoš gados. Kauliņu no šā persika māte iestādīja. No kauliņa izauga koks, tā sēklas atkal iestādīja un izauga vēl citi koki. Tagad mūsu pusē persiku koku ir tik daudz, ka tos ne saskaitīt. Bet cik jums, cienījamais, būtu gadu?

Man atmiņa nav tik laba kā jums, — atbildēja cilvēks no Iladongas. — Es tādus sīkumus nekādi nevaru atcerēties. Zinu vienīgi to, ka katru manu nodzīvotu gadu atzīmē uz plāksnītes, kura ir tik liela kā zobu bakstāmais. Šobrīd ar šādām plāksnītēm bāztin piebāztas veselas septiņas mājas, daļa to glabājas kopienas namā un Būdas templī. Allaž esmu apkrauts ar darbiem, nevaru saņemties saskaitīt, bet cits jau netiks nekādā galā.

—   Kā lai mēs uzzinām, kurš no mums vecāks? — neizpratnē teica hatejietis. — Pavaicāsim, cik pavasaru un rudeņu uz zemes piedzīvojusi šī vecīgā tirgone.

Ceļinieki pavaicāja vecajai tirgonei, bet viņa atbildēja:

—   Esmu gauži neizglītota, tāpēc nezinu, cik man gadu. Varbūt manam jaunākajam brālim būtu tas zināms.

—   Kur tad meklējams jūsu jaunākais brālis un kā viņu sauc?

—    Kur viņš ir, to es nemāku teikt, bet viņu sauc par Banko1 .

—   Tātad Banko ir jūsu jaunākais brālis? — reizē iesaucās abi ceļinieki. — Tad katrā ziņā jūs esat no mums visvecākā un jums pirmajai pienākas betele.

DIVI ZNOTI

Pašā jūras malā dzīvoja vecs vīrs, un viņam bija brīnum skaista meita. Gadījās tā, ka pie viņas atnāca reizē divi precinieki — zintnieks un zvejniekpuisis. Zvejniekpuisis agri bija palicis apaļš bārenis. Viņš bija stalta auguma, spēcīgs, strādīgs un izveicīgs. Neviens par viņu tālāk neprata aizmest tīklu. Turpretī zintnieks bija vājš un bāls, pie tam izlikās gudrāks nekā patiesībā bija. Augām dienām viņš slinkoja un slaistījās pa māju. Vecajam vīram un viņa meitai šis precinieks nemaz nebija pa prātam, bet kā nu uzreiz tā atteiksi, bez tam viņš taču bija laivu saimnieka dēls.

Vecais vīrs prātoja dienām un naktīm, līdz beidzot pasauca abus preciniekus un teica:

—    Jūs abi tīkojat manas meitas roku. Viens no jums ir centīgs darbā, otrs — izslavēts zintnieks. Es nospriedu tā: kurš no jums darbā un gudrībā gūs virsroku, tam es arī savu meitu par sievu atdošu.

Abi precinieki neko neiebilda.

Tajā pašā dienā vecais vīrs nolēma pārbaudīt, kurš no abiem tas gudrākais. Visi trīs gāja pa ciemu un redzēja, ka zostēviņš ar zosi ved zoslēnus ganībās. Zostēviņš, izstiepis kaklu, teica «gā-gā!». Vecais vīrs pagriezās un vaicāja zintniekam:

—    Vai tu, draudziņ, nezini, kāpēc zosij maza rīkle, bet skaļa balss?

—    O, cienījamais, grāmatās ir rakstīts: «Garš kakls — varena balss,» — atbildēja mācītais precinieks.

Tad vecais vīrs vērsās pie zvejniekpuiša:

—    Bet ko tu teiksi?

Jaunais zvejnieks dzirdēja no kopienas mājas bungu rīboņu un atbildēja:

—    Balss ir varena ne jau tāpēc, ka garš kakls. Bungām kakla nemaz nav, bet, kad pa tām uzsit, kā tad skan.

Vecais vīrs pamāja ar galvu, puisi uzteica, bet zintnieks kļuva vai zaļš aiz dusmām. Pagāja vēl gabaliņu un redzēja — no klints plaisas tecēja ūdens.

—    Pasaki man — kur tas te radies? — vecais vīrs vaicāja zintniekam.

—    O, cienījamais, — teica mācītais precinieks, — gramatās ir rakstīts: «Spēkavīrs pāršķēla klinti,» — rau, ūdens no klints arī tek.

—    Bet ko tu teiksi? — vecais vīrs vērsās pie zvejniekpuiša.

—    Ūdens tek no kalniem uz zemieni, ieplakās uzkrājas, bet, kad tām iet pāri, meklē ceļu vēl zemāk. Jūs, tētiņ, paskatieties, kas notiek bēguma laikā pie jūras. Neviens stiprinieks tam pretī lai nestājas.

Vecais vīrs pamāja ar galvu un uzteica zvejniekpuisi. Viņi devās atpakaļ. Mācītais precinieks slāja aizmugurē pavisam sagumis. Tuvojoties mājai, redzēja — peld pīles. Vecais vīrs jautāja, kāpēc tās ūdenī negrimstot.

—   O, cienījamais, grāmatās ir teikts: «Kas pats mazs, bet, kam daudz spalvu, tas negrimst,» — atbildēja mācītais precinieks.

—   Tā vis nebūs. Zvejnieku laivas un tirgoņu kuģi ir lieli un tiem nav spalvu, taču grimt negrimst! — teica zvejnieks.

Vecais virs jutās apmierināts, sasita plaukstas un iesmējās. Mācītais precinieks saprata, ka no viņa tāds «plānā galdiņa urbējs» vien sanācis. Sacensties ar zvejniekpuisi darbā viņš nepavisam neuzdrīkstējās. Tā viņš ar tukšām rokām arī mājās atgriezās.

APĶĒRĪGAIS PUIKA

Reiz agrākos laikos dzīvoja bagāts augļotājs un turpat netālu mitinājās pārlieku nabadzīga ģimene. Mūžīgi tā bija parādos, nekā nevarēja atdot augļotājam trīsdesmit kuanu[7]. daudz reižu augļotājs nāca, pieprasīja atdot parādu, bet trūcīgajiem ļaudīm nebija ne plika kuana pie dvēseles, tāpēc katru reizi viņi lūdzās, lai atļauj parādu atdot vēlāk.

Te kādu dienu augļotājs atnāca pēc parāda, bet ne tēva, ne mātes nebija mājās, tīl-cai mazais puika rotaļājās pagalmā.

—    Kur tavi vecāki aizgājuši? — augļotājs vaicāja.

Puika izlikās, ka jautājumu nebūtu dzirdējis, un klusēja.

Augļotājs noskaitās un ņēmās tincināt:

—   Kur tavs tēvs? Kur tava māte? Varbūt viņi no manis slēpjas? Nu, saki patiesību!

Puika paskatījās uz nelūgto viesi un teica:

—   Mans tēvs aizgāja galvas cirst dzīvajiem un stādīt bezgalvainos. Mana māte devās pirkt irbuļus un tirgoties ar vēju.

Augļotājs noklausījās, nekā nesaprata un sāka izjautāt, bet puika vairāk neteica ne vārda, tikai smējās.

Tad augļotājs nolēma puiku pielabināt un piesolīja:

—   Ja tu man pateiksi patiesību, ko dara tavi vecāki, atlaidīšu viņiem visu parādu.

—   Jums labpatīk ar mani jokot, — puika atbildēja, — nav labi bērnus mānīt.

—    Nē, es runāju baltu patiesību, — augļotājs apgalvoja.

—    Patiesību? — puika brīnījās. — Tad es tūlīt pasaukšu liecinieku un viņa klātbūtnē arī pateikšu.

«Puika, kā rādās, nav ar pliku roku ņemams,» augļotājs pie sevis nodomāja.

Tieši tobrīd viņš ieraudzīja termītu, kurš rāpoja pa ēdamo irbuli. Augļotājs nolēma puiku piemānīt.

—   Skaties: rāpo termīts. Tas būs mūsu liecinieks. Stāsti veicīgāk!

—    Ja liecinieks ir, lai notiek, klausieties. Teikdams, tēvs aizgāja galvas cirst dzīvajiem, bet bezgalvainos stādīt, es domāju, ka tēvs pļauj rīsu un stāda rīsa stādus. Teikdams, māte aizgāja pirkt irbuļus un tirgoties ar vēju, es domāju, ka māte tirgojas ar vēdekļiem.

Augļotājs, to dzirdējis, negaidīja vairs puikas vecākus, bet devās uz mājām.

Pēc dažām dienām augļotājs atkal bija klāt un pieprasīja atdot parādu. Tēvs lūdzās, lai vēl kādu laiciņu pagaida, bet augļotājs i dzirdēt negribēja. Te ieskrēja puika un teica:

—   Neuztraucies, tēt! Šis kungs mums parādu atlaida, viņš pats man to pateica.

—    Ej prcm, mazais, nemelo! — augļotājs sadusmojās. — Kas tev kaut ko tādu varēja teikt?

—   Nav godīgi pašam savus vārdus noliegt, kungs! Mums taču arī liecinieks bija, — puika viņam droši atbildēja.

Lielās dusmās augļotājs izlēca no nabaga vīra mājas, gāja prom un draudēja:

—   Nekas, nekas, gan jūs man vēl samaksāsit. Parādu, kā nākas, atdosit!

—    Kas tie tev par lieciniekiem, dēliņ, kas viņi tādi? — pārbiedētie vecāki izvaicāja dēlu. — Kā tu pierādīsi, ka augļotājs mums parādu atlaidis?

—   Neuztraucies, tēt, — dēls atbildēja. — Parādu neatdod, paļaujies uz mani. Kad aiziesim pie augstā tiesneša, piemini manus vārdus — kungs pats atzīsies.

Nepagāja ne trīs dienas, kad tēvu izsauca pie augstā tiesneša.

—   O, augstais tiesnesi, — tēvs teica, — biju aizņēmies no šā cilvēka trīsdesmit kuanu. Vispirms lūdzu, lai viņš vēl kādu laiciņu pagaida, bet tagad biju nodomājis naudu atdot. Taču mans dēls teica, lai es neatdodot, jo augļotājs liecinieka klātbūtnē esot mums parādu atlaidis.

—    Puika melo! — augļotājs sauca. — Nekādu parādu neesmu atlaidis, un nekādu liecinieku arī nebija. Pasauciet puiku, augstais tiesnesi, lai viņš visu izstāsta.

Augstais tiesnesis pavēlēja pasaukt nabagā vīra dēlu. Puika ienāca, pieklājīgi paklanījās un izstāstīja, kā bija noticis.

—   Saki, — teica augstais tiesnesis, — vai tev tiešām ir liecinieks, kurš var apstiprināt šā cilvēka teikto?

—   Protams, o, augstais tiesnesi, — puika atbildēja, — pats augļotājs izraudzījās termītu, kurš rāpoja pa stabu, un teica, ka termīts arī būšot liecinieks.

—   Termīts taču rāpoja pa ēdamo irbuli! — augļotājs iekliedzās. — Bet uz staba neviena termīta tobrīd neredzēju!

Augstais tiesnesis izdzirdēja šos vārdus, sāka smieties un teica:

— Iznāk, ka tu patiešām esi parādu atlaidis. Izrādās, ka ari liecinieks jums ir bijis. Tev nav vairs par ko sūdzēties. Tu cerēji puiku piemānīt, bet viņš tevi pārspēja.

Un augstais tiesnesis nosprieda, ka parāds ir atlaists. Augļotājam nācās vien piekāpties. Lai kā viņš uz puiku dusmojās, taču bija jāatzīst, ka puika izrādījies par viņu gudrāks un apķērīgāks.

Ne velti saka: šodien bērni pārāki par gudrajiem večiem.

KAĶIS IR UN PALIEK KAĶIS

Senos laikos dzīvoja kāds vīrs un viņam bija kaķis, kuru viņš uzskatīja par tik gudru, par tik neparastu, ka iesauca to par Debesi.

Reiz pie kaķa saimnieka atnāca kaimiņš, dzirdēja šo iesauku, pabrīnījās un apvaicājās:

—    Kāpēc jūs, cienītais, parastu kaķi saucat par Debesi?

—    Sis kaķis nebūt nav parasts kaķis, — saimnieks atbildēja. — Tik apbrīnojams kaķis pasaulē vēl nekad nav dzīvojis. Tāpēc viņam piemērots tikai vārds — Debess, jo pasaulē tak nav nekā varenāka par Debesi.

—    Vai tad jūs nezināt, — ciemiņš teica, — ka Debesi var aizklāt mākoņi?

—    Taisnība gan! Turpmāk saukšu savu kaķi par Mākoni.

—    Bet mākoņus dzenā vējš, kur vien tam labpatīk, — teica ciemiņš.

—    Taisnība! Taisnība gan! — saimnieks atbildēja. — Saukšu savu kaķi par Vēju.

—    Jūs acīmredzot aizmirsāt, ka vējam ceļu var aizšķērsot cietokšņa mūris?

—    Tad saukšu savu kaķi par Cietoksni.

—    Taču cietokšņa mūri ir bezspēcīgi pret pelēm?…

—    Lai tad manu kaķi sauc par Pelīti.

—    Kaķim taču tīrais nieks noķert šo pelīti?

—    Lai tad manu kaķi sauc par Kaķi, — teica saimnieks.

Ciemiņš sāka smieties un sita plaukstas.

—    Tā ari iznāca, kā mūsu parunā teikts: «Kaķis ir un paliek kaķis!..,»

«NIEKS» PAR ASTOŅĀM MONĒTĀM

Sirmā senatnē, grūti pat atcerēties, kurš imperators toreiz zemi pārvaldīja, dzīvoja kāds vīrs. Viņa muļķībai nebija gala. Kādu dienu saslima viņam sieva. Vīrs sievu gauži mīlēja, taču nezināja, kā viņu iepriecināt.

—    Ko tu gribētu? Varbūt gaļu? Pasaki tikai, es iešu un nopirkšu visgaršīgāko.

Sieva nejutās labi, un viņai nepavisam negribējās daudz runāt, bet vīrs, kā par spīti, taujāja un taujāja. Sieva sadusmojās un teica:

—    Tu vaicā — ko es gribētu? Kādu gaļu es būtu ēdusi? Nopērc man kādu nieku!

Vīrs pabrīnījās, viņš vēl nekad par tādu zvēru nebija dzirdējis. Viņš paņēma astoņas monētas un devās uz tirgu. Apstaigāja visas pārdevēju rindas un visiem jautāja, vai kāds nepārdodot nieku, taču ar tādu zvēru neviens netirgojās.

Diena jau sliecās uz vakarpusi. Muļķa vīrs noskuma: neviens nekur nieku nepārdeva. Viņš devās atpakaļ uz mājām. Pa ceļam viņš pamanīja upi un tajā tīru, dzidru ūdeni. Vīrs sadomāja izpeldēties, noņēma gurnu apsēju un ielēca ūdenī.

Nopeldējās, izkāpa malā, bet gurnu apsējs, kā teikt, kaut arī bez spārniem, bija aizlidojis. Muļķis slāja meklēt savu apsēju. Pienāca pie kāda ciema. Redz — ļaužu pūlis lēnām kustas, kādu bērē, bet pa priekšu nes karogu. Muļķa vīrs nez kādēļ iedomājās, ka karoga vietā nes viņa gurnu apsēju. Pieskrēja nesējam klāt un kliedza:

—    Nešķīstie! Kā jūs uzdrošinājāties ar manu gurnu apsēju pavadīt mirušo?

Ļaudis sašuta un par tādu izlēcienu muļķa vīru krietni iekaustīja. Viņš pārskrēja mājās, raudāja un sūdzējās sievai:

—    Es paņēmu astoņas monētas un nolēmu: nopirkšu tev nieku, nokaušu, izvārīšu un pacienāšu tevi gods godam. Taču nieku nopirkt neizdevās. Atpakaļceļā man ienāca prātā upē nopeldeties. Izkāpu no ūdens, skatos — nav mana gurnu apsēja, šis kā gaistin pagaisis. Domāju — sak, gan jau tuvējā ciemā atradīšu, bet kur nu, mani tikai piekāva…

—   Ai tavu postu! Kāpēc tad tevi piekāva? — sieva taujāja.

Vīrs noslaucīja asaras un stāstīja:

—   Es domāju, ka viņi no mana gurnu apsēja iztaisījuši karogu un ar to iet mirušo apglabāt. Pieskrēju, viņus apsaukāju, pieprasīju apsēju atpakaļ.

—   Ai tavu postu! — sieva iesaucās. — Vai tad ar gurnu apsēju iet mirušo apglabāt? Ja mirušo nes un kāds iedomājas klaigāt, tad tādu nekauņu piekaut arī nav nekāds grēks. Kad citā reizē redzēsi, ka ļaudis iet barā, pieej klāt un trīs reizes skaļi, ar skumjām balsī pasaki: «O-ho! O-ho! O-ho!» Tad tev neviens pat pirkstu klāt neliks, bet vēl uz bēru mielastu ielūgs.

Muļķa vīrs nožēloja savu rīcību un klusām pie sevis atkārtoja: «O-ho! O-ho! O-ho!» Viņam šie vārdi likās gauži jocīgi.

Gaismai austot, muļķa vīrs piecēlās un atkal devās uz tirgu pirkt nieku. Viņš staigāja, staigāja, bet arī šoreiz nenopirka. Viņš jau bija nodomājis iet mājās, kad viņam pretī nāca kāzinieki. Viņš labi atcerējās vārdus, kurus sieva viņam bija iemācījusi, izstumdīja kāzu viesus un ar skumjām balsī trīs reizes skaļi noteica: «O-ho! O-ho! O-ho!»

Kāzinieki nodomāja, ka šis cilvēks nav pie pilna prāta, viņu ielenca un kārtīgi nomizoja.

Muļķa vīrs, saķēris galvu rokās, joza uz mājām. Raudāja un sūdzējās sievai:

—    Es gāju pirkt tev nieku, skatos — nāk kāzinieki pretī. Atcerējos, ko tu man vakar mācīji, un trīs reizes skaļi pateicu: «O-ho! O-ho! O-ho!» Bet, zini, es gan nedzirdēju, ka mani kāds būtu aicinājis uz mielastu, taču piekaut gan piekāva pamatīgi — galva vienos zilumos, tikko līdz mājām atvilkos.

Sieva sāka smieties un teica:

—   Cilvēki svin kāzas, priecājas, bet tu sauc kā bērēs savu «o-ho!», protama lieta, ka par to var piekaut. Nākamajā reizē, ja tu sastapsi kāziniekus, paņem beteli, pasniedz to līgavainim ar līgavu un saki: «Lai šāda laime jums dzīvē ne reizi vien uzsmaida.»

Muļķa vīrs labi iegaumēja sievas teiktos vārdus, visu vakaru un pat naktī atmodies tos atkārtoja. No rīta atkal devās meklēt nieku. Nopirkt gan to nenopirka un nāca uz mājām. Ceļmalā, ļaudis kopā salasījušies, ņēmās dzēst ugunsgrēku. Muļķis neapjuka, paņēma beteli, pieskrēja pie mājas saimniekiem un tos apsveica: «Lai šāda laime jums dzīvē ne reizi vien uzsmaida!» Nelaimes piemeklētais saimnieks, kuram jau tāpat bēdu bija gana, nodomāja, ka šis pats būs arī dedzinātājs, sagrāba muļķa vīru un gribēja stiept pie tiesas, bet pārdomāja — pats viņu pamatīgi piekāva. Muļķa vīrs pārbijās un sāka lūgt piedošanu. Ļaudis beigu beigās nojauta, ka viņš ir muļķa prātā un palaida vaļā, lai iet savu ceļu tālāk. Muļķa vīrs atgriezās mājās, raudāja un sūdzējās sievai:

—   Šodien es atkal devos nieku pirkt. Skatos — ļaudis sanākuši ugunsgrēku dzēst. Atcerējos, kā tu mani vakar mācīji, paņēmu beteli un gāju pie saimnieka. «Lai šāda laime jums dzīvē ne reizi vien uzsmaida,» es viņam saku, bet viņš mani ne domāt nedomāja aicināt uz dzīrēm, toties pamatīgi iekaustīja.

—   Cilvēkus piemeklējusi liela nelaime, izcēlies ugunsgrēks, bet tu lien viņus apsveikt. Ja vēl kādreiz redzi tādu nelaimi, paņem grābekli vai kapli, palīdzi cilvēkiem, tad tev pateiksies par palīdzēšanu.

Nākamajā dienā muļķa vīrs pamodās paagrāk un atkal devās uz tirgu. Gāja gar lauku un redzēja — divi plēšas, viens ar otru saķērušies, bet blakus zemē mētājas grābeklis un kaplis. Muļķa vīrs paķēra kapli un sāka kaušļus dauzīt. Tie pārstāja kauties, abi metās virsū muļķim un to stipri piekāva. Viņš pārskrēja mājās, visu izstāstīja sievai. Sieva smējās:

—   Ja cilvēki kaujas, bet tu viņus vēl ar kapli slānī, tad nav ko žēloties, ka arī pats dabū. Citā reizē, ja redzi divus kaujamies, met šiem apkārt līkumu.

Muļķis klausījās, mādams ar galvu. No rīta atkal devās uz tirgu. Gāja, gāja, ieraudzīja — kaujas divi meža baloži. Muļķis atcerējās, ko sieva viņam vakar bija mācījusi. Nobijās, ka iekulsies nepatikšanās, un, mezdams lielu līkumu, diedza uz mājām. Atskrējis elsdams pūzdams stāsīja sievai:

—  Kādas briesmas! Es eju uz tirgu nieku pirkt, skatos — divi meža baloži plūcas!* Nobijos, kaut tikai man nepatikšanas nesanāktu, skriešus metos uz mājām, tikko izglābos!

Sieva smējās un teica:

—    Kādas tur nu nepatikšanas var būt, ja divi meža baloži plūcas. Lai šie villojas! Tu varēji tiem klusi piezagties klāt, saķert un atnest uz māju. Cepts balodis ar jauniem bambusa dzinumiem ir liels gardums.

Muļķa vīram kļuva palaistā medījuma žēl, viņš aizskrēja paskatīties, vai baloži vēl nekaujas. Taču baložu vairs tur nebija. Toties kalna pakājē viņš pamanīja tīģerieni ar tīģerēnu. Viņš atcerējās, ko sieva bija ieteikusi, nopriecājās, ka šoreiz būs veiksme. Muļķa vīrs piezagās tīģerienei klāt, gribēja jau to sagrābt, bet tā briesmīgi ierēcās. Ja nebūtu piesteigušies mednieki, zvērs būtu muļķa vīru saplosījis.

Pieklibodams un pusdzīvs muļķa vīrs pārvilkās mājās. Trīs dienas sagulēja, līdz no pārbīļa atguvās. Ceturtajā dienā piecēlās un atkal gāja nieku pirkt, lai sievu iepriecinātu. Viņš staigāja, staigāja, meklēja, meklēja — nekur neviens tādu nieku nepārdeva. Muļķis noskuma. Pēkšņi pamanīja — pretī viņam nāk neveiksmīgs tirgonis: no paša agra rīta gribējis pārdot kaķi, bet neatradies neviens, kas pat par cenu apjautātos.

Muļķa vīrs piegāja pie tirgoņa un vaicāja:

—   Tēvocīt, ko jūs tur pārdodat?

Tirgonis nodomāja, ka viņu izsmej, noskaitās un atkliedza:

—   Vai tad neredzi? Nieku pārdodu!

No prieka muļķa vīrs uz augšu palēcās. Viņš atdeva tirgonim bez kaulēšanās visas savas astoņas monētas, paņēma kaķi un diedza uz mājām. Bet tirgonis par muļķi nosmējās un no sirds nopriecājās, ka beigu beigās izdevies kaķi pārdot.

Muļķa vīrs, stiepdams kaķi uz mājām, steidzās un izmirka vienos sviedros. Pamanījis dīķi ar dzidru ūdeni, viņš sadomāja izpeldēties. Nekā muļķis nevarēja izdomāt, kur atstāt savu dārgo pirkumu. Tad viņš noņēma savu gurnu apsēju, apsēja to kaķim apkārt un atstāja dīķa malā, bet pats ielēca ūdenī. Nopeldējās, izkāpa malā — ne vairs nieka, ne gurnu apsēja. Savā mūžā muļķa vīrs nebija tādu nelaimi piedzīvojis. Viņš vaimanāja, raudāja, skraidīja gar dīķa malu, visus tuvējos krūmus izlodāja. Ļaudis apstājās, neviens nekā īsti nevarēja saprast.

Muļķa virs skraidīja šurpu turpu un klaigāja: «Nieks un nieks!» Ļaudis neziņā saskatījās un paraustīja plecus. Cilvēks noskaities, bēdīgs, bet atbild, ka viss ir nieks.

Garāmgājēji brītiņu pastāvēja, pastāvēja un gāja tālāk. Muļķis tikai skraidīja un vaimanāja. Pēkšņi pameta acis uz dīķi un tā skaidrajā ūdenī ieraudzīja savu nieku. Brida atkal dīķī, sāka tvarstīt nieku, bet nekā neizdevās saķert. Par laimi, garām skrēja kāds puika, pamanīja kokā kaķi un ievaicājās:

—    Kas tur kokā tup?

Muļķa vīrs pacēla galvu un ieraudzīja kokā tupam savu nieku. Viņš no prieka iebrēcās un sāka rāpties kokā. Muļķa vīrs saķēra kaķi, piespieda to cieši sev pie krūtīm un joza uz mājām. Jau pie vārtiem pilnā balsī viņš sauca sievai:

—   Sieviņ! Skaties, es tev šodien nopirku nieku un tūlīt tevi pacienāšu!

Dzirdot muļķa vīru klaigājam, ārā palūkojās kaimiņi. Viņi ieraudzīja kaķi un sāka skaļi smieties.

—    Kaķis! Kaķis!

Arī sieva iznāca pagalmā. Viņai bija gan kauns ļaužu priekšā par savu dumjo vīru, bet reizē arī priecīgs prāts, ka vīrs viņu tik gauži mīļo.

Laikam jau ļaudīm taisnība, sakot, pret muļķību diez vai zāles atradīsi.

KĀ DIVI DRAUGI PUSDIENAS PAĒDA

Reiz divi draugi kopā ceļoja. Visa nauda bija sīktin izsīkusi, bet abiem vēl tāls ceļš zem kājām. Prātoja viens, prātoja otrs, kā izdzīvot, kā iztikt, līdz abi nolēma ķerties pie viltības. Viens no draugiem iegāja ceļmalas krogā, kas bija iekārtots vieglā palmu lapu nojumē, arī otrs iegāja blakus tieši tādā pašā krogā. Abi pasūtīja dārgas pusdienas.

Tas, kurš pirmais paēda pusdienas, piecēlās un teica krodziniekam:

— Cienījamais, es uz mirkli ieiešu kaimiņu krogā un palūgšu, lūk, tam kungam beteli.

Viņš tā arī izdarīja — iegāja blakus krogā un kopa ar be-

teli paņēma sava drauga lakatiņu, kurā betele bija ievīstīta, un nagoja, ko kājas nes, prom.

— Nozaga! Nozaga! Lakatiņu nozaga! Nu, pagaidi! Tu no manis nekur neaizmuksi! — pilnā kaklā iebļāvās otrs draugs un diedza pirmajam pakaļ.

Padzirdējuši klaigāšanu, ārā izmetās abi krodzinieki. Viens nosodīja zagli, otrs žēloja cietušo. Ne vienam, ne otram i prātā neienāca, ka viņus piemānījuši divi viltnieki.

Kad abi krodzinieki attapās un atcerējās, ka jaunie cilvēki nav samaksājuši par pusdienām, no draugiem vairs nebija ne miņas.

CEĻA VIDŪ ARKLU TAISA

Senum senos laikos pasaulē dzīvoja kāds galdnieks. Reiz viņš par veselām simts monētām nopirka daudz labu koku. Sak, meistaros arklus un pārdos.

Galdnieks atvēra savu darbnīcu liela ceļa malā. Kurš ies •vai brauks garām, tas iemetīs acis arī darbnīcā.

Pirmais, kas gāja garām, ieskatījās darbnīcā un teica:

—    Man vajadzīgs augstāks un smagāks arkls, ar tādu labāk art.

Galdnieks uzklausīja un sāka taisīt augstākus un smagākus arklus.

Gāja garām otrs ceļinieks, ieskatījās darbnīcā un saviebās.

—   Arkli taču jātaisa zemāki un vieglāki, tad būs, kā nākas.

«Laikam gan taisnība,» galdnieks nolēma. Tagad viņš taisīja zemākus un vieglākus arklus.

Darbnīcā ieskatījās trešais garāmgājējs un teica:

—    Vai esi dzirdējis, ka kalnos sākuši uzplēst jaunas zemes, darbs veicoties itin labi. Bet kalnus, pats zini, klāj džungļi, tur tikai ziloņus jūdz arklam priekšā. Būtu taisījis trīs reizes augstākus un trīs reizes lielākus arklus nekā šie, tad varētu ziloņus iejūgt. Ja tādus arklus taisīsi, no pircējiem neatkausies.

Galdnieks, to dzirdēdams, sāka taisīt piecas reizes lielākus arklus nekā parasts. Izgatavotos arklus viņš salika rindā un sāka gaidīt pircējus. Gāja dienas un mēneši, bet neviens pat neapjautājās, cik tādi arkli maksā. Galdnieks sāka bēdāties: «Velti esmu pūlējies un izniekojis tik daudz labu koku.» Tikai tagad viņš saprata, ka nevar klausīt katram garāmgājējam. Bet bija daudz par vēlu.

Kopš tā laika par katru, kas dzīvo ar svešu gudrību, tauta saka: «Ceļa vidū arklu taisa.»

Un, lūk, vēl viena pasaka par galdnieku, kurš «ceļa vidū arklu taisīja».

Senos laikos dzīvoja čakls galdnieks. Kādu dienu viņš paņēma lielu koka kluci, nosēdās pašā ceļa malā un ķērās pie darba. Pēkšņi viņam blakus apstājās garāmgājējs.

—    Ko jūs, tēvocīt, taisāt?

—    Arklu taisu, — galdnieks, acu nepaceldams, atbildēja.

Galdnieks nepaguva kluci ne labi aptēst, kad pienāca otrs

garāmgājējs.

—    Ko jūs, tēvocīt, te taisāt?

—    Piestalu drāžu, — galdnieks nomurmināja, galvu nepaceldams.

Galdnieks jau bija sācis arklu aptēst, kad atkal dzirdēja:

—    Ko jūs, tēvocīt, tur taisāt?

—    Irbuli rīsu ēšanai, — galdnieks norūca, acu nepaceldams no darba.

Kad arkls jau nāca pa pusei gatavs, atkal kāds garāmgājējs

vaicāja:

—    Ko jūs, tēvocīt, te tādu taisāt?

Galdnieks, neizlaidis no rokām cirvi, noskaities atbildēja:

—    Drāžu zobu bakstāmo.

Kad arkls bija gandrīz vai gatavs, tincināja kāda sieviete:

—    Ko gan jūs, tēvocīt, te tādu varētu taisīt?

—    Drāžu skaidiņas, — smaidīdams atbildēja arklu meistars.

Vēl pāris tēsienu līdz arkls bija gatavs, un tā neviens vairāk nepaguva meistaru izvaicāt.

NEREDZĒTA ČŪSKA

Sen, sen atpakaļ kādā ciemā dzīvoja vīrs, kuram vairāk par visu pasaulē patika plātīties. Kādu dienu viņš atgriezās mājās un teica sievai:

—    Tu neticēsi, kādu es šodien džungļos redzēju čusku! Nevienam citam tāda nav vēl ceļā gadījusies! Divdesmit thioku1 resna, bet garumā savus simts divdesmit thiokus!

Sieva nolēma lielībnieku vīru pārmācīt. Viņa neticīgi pasmaidīja un teica:

—    Tas nu nevar būt!

—    Tu netici? Teikdams, simts divdesmit thioku, būšu pārspīlējis, bet savs simts nu gan bija.

—    Arī simts thioku ir pārāk daudz, — sieva iebilda.

—    Ja nu ne simts, tad astoņdesmit bija droši!

—    Nē, — sieva pagrozīja galvu, — arī tik gara čūska nevar būt.

—    Ai, cik tu nepiekāpīga! Bet ja nu sešdesmit? Tad taču tu ticēsi?

1 T h i o k s — vjetnamiešu garuma mērs, apmēram 43 cm.

—    Neticēšu.

—   Nu, tad četrdesmit?

—   Arī neticēšu.

—   Labi, lai būtu tev taisnība! Čūska bija ne vairāk kā divdesmit thioku gara!

Sieva nenovaldījās un sāka skaļi smieties.

—   Kas tad tā par čūsku? Gan divdesmit thioku gara, gan divdesmit thioku resna! Tad šodien tu būsi redzējis čūsku tikpat garu, cik resnu.

KURŠ ATRAK ZĪMĒ

Pavisam senos laikos uz Vjetnamu atbrauca kāds cienījams ķīniešu ierēdnis un sāka lielīties, ka viņš, lūk, esot pats ātrākais zīmētājs visā pasaulē.

To izdzirdēja vjetnamietis, vārdā Kins, atnāca pie ierēdņa un teica:

—    Kungs, es gribētu ar jums sacensties. Paskatīsimies, kurš no mums abiem zīmē ātrāk. — Ierēdnis uzklausīja vjetnamieti, augstprātīgi pavīpsnāja un atbildēja:

—   Lai tikai reizi uzsit pa bungām: vēl nebūs apklususi bungu skaņa, bet es jau būšu uzzīmējis zvēru.

—    Kādu zvēru? — Kins gribēja zināt.

—Kuru katru, — ierēdnis atbildēja.

—   Vai tad tas ir ātri — kamēr nebūs noklususi bungu skaņa, uzzīmēt tikai vienu zvēru? — teica Kins. — Es pa šo laiku ne tikai vienu, bet veselus desmit zvērus uzzīmēšu.

Tad kalpi atnesa abiem tušas trauciņus, otas un papīra lapas.

Tiklīdz uzsita pa bungām, Kins iemērca visus desmit pirkstus tušas trauciņā, un tūlīt pat uz papīra lapas parādījās desmit līkumainas līnijas.

Ierēdnis pa šo laiku bija paguvis uzzīmēt putnu. Viņš pagriezās un jautāja:

—    Ko jūs tur uzsmērējāt?

—    Desmit zvērus.

—    Kas tie būtu par zvēriem?

—   Vai tad neredzat? Drakoni.

—    Drakoni?! — brīnījās ierēdnis.

—   Ja ne drakoni, tad sliekas.

Ierēdnis vēl vairāk izbrīnījās — stāvēja, acis blisinādams.

Bet Kins atkal teica:

—    Jūs jau nezināt, ka sliekas ir tie paši drakoni, tikai dzīvo zemē.

Ierēdnis, to dzirdēdams, goddevīgi salika rokas, palocījās un atzina, ka Kins ir gan attapīgāks, gan zīmēšanā veicīgāks.

No tā laika tautā pazīstams izteiciens: «Strādā tik naski, kā Kins sliekas zīmē.»

JŪSU KALPS TO ZINA…

t i

Reiz, kad jau tuvojās vakars, sēdēja četri cienījami sirmgalvji un stāstīja cits citam par brīnumainiem notikumiem tālās zemēs.

Viens no sirmgalvjiem teica:

—    Kādu dienu es pastaigājos gar Bodes upes krastu, skatos — milzīgs bifelis, tik liels kā kalns, stāv upes vienā malā, bet kaklu izstiepis līdz upes otrai malai un, varat iedomāties, vienā ņēmienā ar mēli noplūca trīs rīsa laukus.

Otrs sirmgalvis pasmaidīja un teica:

—    Kas tad nu tas! Es redzēju tādu Indijas niedri, ka nenobrīnīties! Tā bija tik gara kā Ciongšona kalnu grēda.

Pirmais sirmgalvis smīnēja un nevarēja nociesties, nepiebil-

dis:

—    Nu, bet resnumā šī niedre bija kā kopienas māja? Vai ne, cienījamais?

—    Tieši tā, — nesatricināmā mierā viņam atbildēja otrais. — No kā tad citādi pavēlēsiet novīt virvi, ko ievērt tam bifelim nāsīs!

Te sarunā iejaucās trešais sirmgalvis:

—    Un jums šādi nieki izliekas brīnumi, cienījamie? Man jums jāsaka — reiz es redzēju tik augstu koku, ka tā galotne iesniedzās debesīs, bet pats koks bija tik milzīgs, ka mēneša laikā nedomā tam apkārt apiet.

—   Tas nu nevar būt! — visi trīs klausītāji reizē iesaucās.

—   Jūs neticat? — apvainojās stāstītājs. — Tad pasakiet — pie kāda staba lai piesien jūsu bifeli, cienījamie?

Te ceturtais sirmgalvis, kurš mazliet raustīja valodu, noteica:

—   J-jūs, visi, c-cienījamie, r-runājat vistīrāko p-patiesību… B-beidziet ķildoties. Taču teikšu jums godīgi — tie vēl nav nekādi brīnumi. Es gan tiku redzējis milzīgas bungas, tādas, kurām dārdot drebēja veselas valstis!

Trīs sirmgalvji pabrīnījās un ņēmās ceturto iztaujāt:

—   Cik lielas tad bungas bija, ja to dārdoņa sadrebina veselas valstis?

—    Spriediet paši, cienījamie: lai apvilktu šīs bungas, tik tikko pietika tā paša Bodes upes bifeļa ādas, bungas tika izgatavotas no koka, kura galotne sniedzās līdz pat debesīm, un Indijas niedre, kura bija tik gara kā Ciongšona kalnu grēda, lieti noderēja par stīpu.

Pirmie trīs sirmgalvji nojauta, ka ceturtais izrādījies par viņiem gudrāks.

—    Bet sakiet, cienījamais, — viņi dzēlīgi jautāja, — kur uzkarina jūsu bungas, kad gatavojas pa tām uzsist?

Ceturtais sirmgalvis apjuka — nezināja, ko atbildēt.

Šajā brīdī priekšā iznāca puika, kurš te kalpoja, un teica:

—   Jūsu kalps to zina, atļaujiet, cienījamie, man atbildēt.

Vecie vīri pagriezās, uzlūkoja puiku, piekrītot visžēlīgi pamāja ar galvām.

Puika pakasīja aiz auss un sāka:

—    Šīs bungas karājas uz tilta, pa kuru es kopā ar tēvu bieži tiku gājis. Reiz mēs apstājāmies, paskatījāmies no tilta lejā, bet tilts tik augsts, ka bifelis, par kuru jums labpatika stāstīt, mums likās pavisam niecīgs, ne lielāks par krietnu blusu, Indijas niedre, kas tik gara kā Ciongšona kalnu grēda, neizskatījās garāka par matiņu, bet koks, kura galotne debesīs iesniedzās, nebija augstāks par sēni. Te mans tēvs aizsapņojās, viņam apreiba galva, un viņš krita no tilta. Trīs gadus es apraudāju tēvu. Kad sēras beidzās, atkal aizgāju pie tilta, skatos — tēvs vēl joprojām krīt lejup.

Sirmgalvji, šo stāstu dzirdot, mutes ieplēta, pat mēles kustināja, bet pateikt ne vārda nespēja.

KĀ NEVEIKSMĪGOS PIELŪDZĒJUS PĀRMĀCĪJA

Agrākos laikos kādā ciemā dzīvoja vīrs ar jaunu un skaistu sievu. Visus -pārsteidza sievas skaistums. Uz viņu acis sāka mest Būdas tempļa priekšnieks, ciema vecākais un kāds mācīts vīrs. Sievai tas nepatika, viņa izstāstīja vīram, un abi nolēma ar viltību visus trīs pienācīgi pārmācīt.

Tikko nākamajā dienā sieva pārkāpa savas mājas slieksni, tempļa priekšnieks, kur bijis, kur ne, šķērsielā pastaigājās. Izlikās, ka dara kaut ko citu, bet pats no skaistules ne acu nenolaida. Jaunā sieva smējās un runājās. Beigu beigās ielūdza pie sevis ciemos. Drīz sieva sastapa arī ciema vecāko un mācīto vīru. Arī tos ielūdza ciemos tajā pašā laikā.

Pirmais ieradās tempļa priekšnieks. Saimniece viņu priecīgi sagaidīja un aicināja istabā. Viņi nepaguva pat apsveicināties, kad bija dzirdama klauvēšana pie durvīm. Tempļa priekšnieks sāka šurpu turpu šaudīties, nezināja, kur paslēpties. Bet saimniece viņam teica:

—    Kāpiet, lūk, tajā lielajā grozā, kas pakārts pie durvju stenderes, un sēdiet tur klusām. Ja kāds taujās, kas tas, teikšu, ka zvans.

Tempļa priekšniekam nācās paslēpties grozā. Otrs atnāca ciema vecākais. Tikko viņi paguva sasveicināties, atkal pie durvīm pieklauvēja. Ciema vecākais pārbijās, bet saimniece viņam teica:

—    Lieniet, cienījamais, zem gultas. Ja kādam radīsies aizdomas, teikšu, ka pagultē guļ suns, bet jūs neesiet slinks un parejiet.

Ciema vecākajam nekas cits neatlika kā līst pagultē. Šoreiz saimniece atvēra durvis mācītajam vīram. Mācītais vīrs nepaguva ne muti paplēst, kad atskanēja skaļa klauvēšana. Mācītais vīrs, to dzirdot, sāka drebēt kā lapa vējā. Saimniece, nekā neteikdama, paslēpa viņu drēbju lādē starp kleitām un svārkiem.

Ienāca vīrs un redzēja, ka sieva smaida. Viņš saprata, ka viss izdevies labāk par labu. Vispirms vīrs paskatījās zem gultas. Ciema vecākais izlikās par suni un trīs reizes žēli ierējās.

—    No kurienes ta mums suns? — vīrs bargi sievai noprasīja.

—    Es to, vīriņ, šodien nopirku, — sieva atbildēja.

_ — Kāpēc tad suns mājiniekus rej? Padod man resnāku nūju, es to pārmācīšu.

Vīrs paņēma nūju un ņēmās ciema vecāko slānīt. Tas sākumā vaukšķēja, bet tad neizturēja, izlīda no pagultes un sāka lūgties piedošanu.

Vīrs piesēja viņu pie staba, bet pats sāka lūkoties uz durvju stenderi.

—    Kas ta te? — viņš vaicāja, norādīdams uz grozu.

—   Vai tad neredzi, vīriņ? Tas ir zvans no Būdas tempļa.

—    Dod, pamēģināšu, vai skan! Gribu dzirdēt, kā tas skan.

Vīrs paķēra pamatīgu nūju un sita. Vīrs iesit, bet tempļa

priekšnieks atbild kā zvans «bimm-bamm!». Sitieni sāka birt cits aiz cita, bet tempļa priekšnieks kliedz, kā kliedzis:

—    Bimm-bamm! Bimm-bamm!

Beidzot viņš no sāpēm iegaudojās, sāka lūgt žēlastību. Vīrs arī viņu piesēja pie staba. Tad teica sievai:

—    Rīt mums jāiet uz svētkiem. Jāpaskatās, vai mūsu goda drēbes ir kārtībā.

Piegāja pie lādes, to atvēra un redzēja, ka kleitās un brunčos ieracies mācītais vīrs.

—    Vai tu re! Kaķis laikam visas drēbes sajaucis. Padod man, sieviņ, nazi, es ar viņu ātri tikšu galā.

Nabaga mācītais vīrs sāka drebēt, ar mokām izlīda no lādes. Paklanījās, atzinās un pats devās pie kauna staba.

KRĀPNIEKS ZIRGĀ

Senos laikos dzīvoja krāpnieks.

Kādu dienu krāpnieks jāja pa ceļu, bet pretī viņam nāca sieviete, steidzās uz tirgu. Viņš nācēju apturēja un uzrunāja: — Tuvojas jau pusdienlaiks, bet līdz tirgum vēl tāls ceļš. Ja vēlaties, es ar zirgu jūs par vienu monētu aši jo aši aizraušu.

Sieviete nopriecājās, pasniedza krāpniekam naudu, Det viņš, naudu saņēmis, uzlēca zirgā un aizauļoja.

Citā reizē krāpnieks jāja garām kāda cienījama cieminieka mājai un dzirdēja, ka sieva teica vīram:

—   Mēs ar tevi esam jau veci. Ja nu kāds cilvēks mūs iemācītu, kā dzīvot bez darba, mēs tam atdotu mūsu skaisto meitu par sievu.

Krāpnieks aizņēmās no kāda bagātnieka pret ķīlu zelta stieni un atgriezās pie cienījamā cieminieka mājas. Tur nogaidīja, kad zirgs skaļi iezviedzas un tad ņēmās kaut ko pa zemi meklēt. Iznāca vecais cieminieks un apvaicājās:

—    Ko tu šeit meklē?

—   Mans zirgs, — atbildēja krāpnieks, — ir neparasts zirgs. Tiklīdz iezviedzas, tūlīt izmet zelta stieni. Es, lūk, to tad arī meklēju.

To teikdams, viņš pabāza roku zirgam zem laužņiem un tiešām izvilka zelta stieni.

Tikko vecais cieminieks ieraudzīja zeltu, viņam raibs vien gar acīm sametās. Viņš uzaicināja krāpnieku ienākt mājā un teica:

—   Man ir skaista meita, bet tev — neparasts zirgs. Mainīsimies?

—   Labi, — krāpnieks atbildēja, — esmu ar mieru. Kurš gan no skaistules atteiksies.

Cieminieks un viņa sieva nopriecājās, tūlīt aizveda zirgu uz šķūni, bet meitai pavēlēja posties līdzi vīram.

Otrā rītā zirgs skaļi jo skaļi iezviedzās. Cieminieks un sieva to dzirdēja, izmetās ārā, sāka staigāt apkārt šķūnim un meklēt, taču nekur ne miņas no zelta. Pēkšņi pavada kļuva vaļīga, zirgs izrāvās un aizauļoja uz znota māju.

—  -Kā tad tā? — iebrēcās vecā sieva. — Gan mūsu meitu aizveda, gan zirgs atpakaļ aizbēga.

Apmānijis bija krāpnieks cieminieku un viņa sievu.

Citreiz krāpniekam gadījās iejāt kaimiņu novadā. Viņš piegāja pie tonga[8] priekšnieka mājas un teica:

—    Pārdodu lielisku zirgu. Vai negribat pirkt?

Tonga priekšnieks apskatīja zirgu un bija ar mieru to nopirkt.

Abi vienojās par cenu. Tiklīdz tonga priekšnieks bija noskaitījis naudu, krāpnieks to paķēra, uzlēca zirgam mugurā un aizauļoja kā vējš.

Taču ar pliku roku nebija ņemams arī tonga priekšnieks. Krāpniekam pa pēdām viņš tūlīt aizsūtīja savu kalpu. Atauļojis pie kroga, kalps redzēja, ka krāpnieks iekšā sēdēja, ēda, dzēra un jautri sarunājās.

Kalps pasauca sardzes vīrus, viņi sasēja krāpnieku un atveda atpakaļ pie tonga priekšnieka.

—    Iekriti, blēdi! Sadomāji mani piemānīt? Nekā nebija! Šoreiz tu no soda neizbēgsi.

Lai kā arī krāpnieks nelocījās, viņam nācās atzīties. Aizveda viņu pie tiesneša. Tiesnesis pavēlēja krāpniekam uzskaitīt (rīs desmitus nūjas sitienu un uz trim mēnešiem ietupināt cietumā.

Reiz uz cietumu viru apciemot atnāca sieva un teica:

— Tu viegli piemānīji savu sievu, bet apdomā labi — visus taču nepiemānīsi!

Krāpnieks ne vārda neatbildēja. Novērsās, bet klusībā nodomāja: laikam jau taisnība vien būs — krāpšanai agri vai vēlu seko sods.

APSKAUŽAMAIS PRECINIEKS

Reiz bagātnieks nolēma izvēlēties sev znotu — cilvēku ar laimīgu likteni, nevis kaut kādu tur nelabojamu blēdi.

Bagātnieks izgāja pastaigāties un redzēja — nāk pretī noskrandis un netīrs klaidonis. Klaidonis gāja garām kopienas mājai. Te pēkšņi, no savas vietas nokāpis, laukā iznāca koka elks, lai ar klaidoni sasveicinātos. Bagātnieks to visu redzēja un pie sevis nodomāja: «Laikam puisim laimīgs liktenis, ja jau pats dieveklis viņam pretī iznāca, varbūt viņš ir kāds augstmanis vai pat valdnieks.»

Bagātnieks uzaicināja klaidoni pie sevis mājā un atdeva viņam savu meitu par sievu. Klaidonis tagad varēja labi apģērbties un paēst. Bet bagātniekam mēle niezēt niezēja radinieku priekšā palielīties un izstāstīt par koka elka izdarību. Radinieki nenoticēja: paši gribēja savām acīm tādu brīnumu redzēt. Bagātnieks pavēlēja znotam grezni apģērbties un pastaigāties kopienas mājas priekšā. Znots staigāja šurpu turpu, bet koka elks stāvēja, kā stāvējis, ne no vietas neizkustējās. Visi sāka bagātnieku izsmiet. Bagātnieks to neizturēja, sadusmojās, ieskrēja kopienas mājā un uzkliedza:

—    Ei tu, koka bluķi! Atbildi — kāpēc tu šodien nenokāpi no savas vietas? Todien kad mans znots netīrs un skrandains gāja garām, kāpēc tad tu ar viņu sasveicinājies, bet tagad, kad mans znots ir paēdis, kārtīgi nomazgājies un labi apģērbts, tu neizkusties no savas vietas?

Dieveklis sāka smieties un atbildēja:

—  Tu, būdams bagāts, reizē esi nabags — daudz ko nesaproti … Kad tavs znots bija klaidonis un nāca te garām, es visu laiku baidījos, ka tikai viņš man nepaņem vara kvēpināmo trauku, tāpēc arī piecēlos. Kāpēc lai es tagad pieceltos? Tavs znots šobrīd ir paēdis un naudas viņam pilnas kabatas, lai viņš šeit staigā laimīgs.

DUMJAIS ZNOTS

Pirms daudz gadiem dzīvoja muļķa puisis. Lai ko viņš teica, lai ko darīja — nekas prātīgs neiznāca. Muļķa puisis sadomāja precēties. Māte viņam deva padomu, teikdama:

—    Kad redzi, ko sāk darīt sievastēvs, arī tu dari to pašu, nedomā stāvēt malā! Citādi ļaudis sāks par tevi smieties.

Pašā pirmajā dienā muļķa puisis, ieraudzījis, ka sievastēvs kaplē zemi, atcerējās mātes pamācību, pieskrēja klāt, saķēra kapli un teica:

—    Es, es to izdarīšu …

Sievastēvs labprāt atdeva kapli znotam, bet pats ķērās pie cita darba — sāka stādīt banānu palmas. Znots pamanīja, ka sievastēvs sācis darīt ko citu, atkal pieskrēja klāt un teica:

—    Dodiet, dodiet man …

Sievastēvs atļāva znotam stādīt palmas, bet pats devās cirst bambusus. Necik ilgi, znots atkal klāt un izrauj viņam cērtamo no rokām. Sievastēvs uz znotu noskaitās: visur viņš ķeras klāt, bet nevienu darbu līdz galam nepadara. Sievastēvs no dusmām nezināja, ko tālāk pasākt, un gāja uz mājām. Pa ceļam i nepamanīja, ka nozaudēja galvas apsēju. Tas bija palicis dzeloņainā krūmā karājamies. Znots gāja bez galvas apsēja sievastēvam nopakaļ, taču neapjuka: novilka savu kreklu un uzkāra krūmā.

Sievastēvs dusmīgi iegāja mājā un rāja sievu:

—   Esi gan tu dumja sieviete! Izvēlējies znotu — nu gatavo muļķi. Viņa dēļ man šodien puse dienas izniekota, puse darbu nepadarītu.

Znots ienākdams dzirdēja, ka sievastēvs lamā sievasmāti, un arī darīja to pašu.

VAI TAS ESMU ES VAI MŪKS?

Reiz dzīvoja tik liels muļķis, kāds pasaulē vēl nebija redzēts. Draugi kādu dienu sadomāja muļķi izjokot: viņu noskuva, aiznesa uz Būdas templi un tur pameta.

Muļķis atguvās un, .redzēdams, ka guļ Būdas templī, aptaustīja savu galvu — noskūta. Muļķis nu nesaprata, vai tas ir viņš vai mūks.

—   Vai tas esmu es vai mūks? — pēc garas domāšanas muļķis skaļi vaicāja.

Protama lieta, neviens viņam neatbildēja. «Labi,» viņš nolēma, «iešu uz mājām, tur tikšu skaidrībā. Ja mans suns mani neries, tad skaidrāks par skaidru, ka esmu es pats.»

Muļķis tuvojās savai mājai. Suns, pamanījis cilvēku ar noskūtu galvu, nepazina savu saimnieku un sāka riet. Muļķis nu nolēma, ka viņš nav viņš, un no tā laika savā mājā vairs acu nerādīja.

KĀ MUĻĶIS BRILLES PIRKA

Kaut kad dzīvoja cilvēks, par kuru dumjāku pasaulē būtu grūti atrast. Redzēdams, ka veci cilvēki — vecīši un vecenītes — lasot uzliek brilles, arī viņš nolēma tās iegādāties. Aizgāja pie tirgoņa un palūdza brilles. Uzlika brilles uz deguna, paņēma kalendāru, skatījās tajā, bet nekā nevarēja izlasīt. Palūdza citas brilles. Tirgonis, būdams pakalpīgs, izlika muļķim priekšā veselus sešus pārus, bet nevienas nebija piemerotas. Tad tirgonis atnesa vislabākās brilles, kādas vien viņam bija veikalā. Muļķis arī tās uzlika uz deguna, paskatījās kalendāra, pagrozīja galvu — dari, ko gribi! — neder.

Tirgonis pabrīnījās, paskatījās uz muļķi verigak, bet šis taču turēja kalendāru sev priekšā otrādi apgrieztu — ar apakšu uz augšu.

Tirgonis, to redzēdams, ievaicājās:

—    Bet kā tad tā, cienījamais, nevienas brilles nav jums piemērotas?

—   Jūs tirgojaties ar sliktām brillēm, — muļķis atbildēja. — Iedodiet labas, es visu varēšu izlasīt.

—   Atjaujiet, cienījamais, pavaicāt — vai jūs lasīt protat? — tirgonis jautāja muļķim.

—   Ja jau būtu pratis lasīt, vai tad es brilles pirktu, — muļķis atbildēja.

GĀRNIS PROT RUNĀT

Dzīvoja reiz jauneklis, vārdā Sjens. Kādu dienu viņš noķēra cekulaino gārni un atnesa uz mājām. Gārni pamanīja bagātnieka dēls un mācās virsū tēvam: nopērc un nopērc. Bagātnieks piekrita, aizgāja pie Sjena lūgt, lai gārni pārdod.

—    Labi, — Sjens teica, — ja dosi man veselus piecus kuanus,. tad pārdošu.

Bagātniekam aiz pārsteiguma mute palika vaļā.

—   Lai nu viens cilvēks saka, ka tu esi pie pilna prāta. Kur tas dzirdēts, ka par aizšautu gārni kāds dotu piecus kuanus?

Bet Sjens nebija uz mutes kritis, atbildēja:

—   Man nav vis parasts gārnis, bet tāds, kas prot runāt.

Bagātnieks tik lēti nenoticēja, nolēma pārspēt Sjenu viltībā

un teica:

—    Nu, pajautā gārnim šo vai to. Ja atbildēs, došu tev piecus kuanus, ja neatbildēs — atdosi par velti.

Jauneklis piegāja pie gārņa un vaicāja:

—    Gārni, gārni, saki man — vai tu proti runāt?

Jautāja, bet pats gārnim kaklu ar roku saspieda.

—   Ja-ja-ja, — noguldzināja gārnis.

Jauneklis nopriecājās un iesaucās:

Nu vai tagad tici, ka man ir gārnis, kas runā?

Tā nu bagātniekam bija vien jauneklim jādod pieci kuani par aizšautu gārni.

CŪKAS ŽĒLABAS

Vecos laikos dzīvoja cūka. Viņa gulšņāja saulītē, pielika pilnu vēderu, klaiņoja, kur gribēja. Taču pienāca diena, kad saimnieks pavēlēja cūku nokaut (kā to dara ar visām cūkām). Aizvainotā cūkas dvēsele stājās Elles Valdnieka priekšā.

Valdnieks šai vaicāja:

—    Kā tu, cūka būdama, nokļuvi manā valstībā? Ja tev nodarīts pāri, tad stāsti man visu pēc kārtas.

—    O, valdniek! Mani saimnieks nokāva gaļai… Vispirms mani sasēja, aplēja ar karstu ūdeni un noplūca sarus. Pēc tam aiznesa uz virtuvi. Uzlika uz pannas taukus, ierīvēja ar ķiploku, apbārstīja ar sāli, pielika garšvielas …

—    Pietiek! Diezgan! — ierēcās Elles Valdnieks.

—    Beidz klabināt, nelaimīgā! No tavām runām man tā sagribējās ēst, ka velni pa vēderu sāk dancot…

MIENGU PASAKAS

;

ZUTIS UN ZIVS TAI

Vai zināt, kāpēc zutim acis šauras kā spraudziņas, bet zivij Tai un karūsai — sarkanas? Nezināt? Tad paklausieties. Šo brīnišķīgo pasaku tēvocis bruņurupucis pastāstīja krevetei. Bet no krevetes uzzināja visi citi ūdeņu iemītnieki. Varbūt pasakā nebūs viss tieši tā, kā to stāstīja bruņurupucis, bet pagājis taču tik daudz gadu! Tieši cik gadu — kas nu to var atcerēties!

Gauži senos laikos visu nepārskatāmo Bjo krāču novadu pārvaldīja lielais bruņurupucis. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu gudrāks vai stiprāks par citiem, bet gan tāpēc, ka viņam bija četras kājas un viņš varēja dzīvot te ūdenī, te uz sauszemes. Vienu reizi gadā visa upes tauta — krevetes, krabji, zivis — sapulcējās vienuviet, lai svinētu svētkus. Šajā dienā viņi pārgalvīgi lēca pāri Bjo krācēm, lai no pašiem veiklākajiem un spēcīgākajiem izvēlētu palīgu lielajam bruņurupucim. Bruņurupucis uztrausās uz milzīgās stāvās klints upes malā un no turienes kā no debesu augstumiem tiesāja sacensības. Neviens cits, tikai viņš tur spēja uzrāpties.

Tie bija labi un jauki laiki. Visi Bjo krāču iemītnieki dzīvoja lielā mierā un labā saticībā. Taču vissirsnīgākā draudzība bija zivij Tai ar zuti.

Zutis savu draugu bāreni Tai žēloja, kur vien varēja. Bārenim klājās grūti, bet nebija neviena, kas viņam palīdzētu. Tai līga par kalpu, darīja jebkuru darbu, lai nopelnītu iztiku. Vai nu nabaga Tai varēja par tērpiem domāt! Tai visu gadu staigāja vienā un tai pašā apskrandušā gurnu apsējā.

Blakus nabaga Tai zutis allaž jutās neērti savā skaistajā tērpā, ko rotāja sārta lente. Kad tuvumā gadījās kāzas vai

bija gaidāms tirgus, zutis aizdeva savu skaisto tērpu draugam Tai, lai viņam šādā reizē nebūtu jāsēd mājā. Rūpēdamies par draugu, zutis viņam ieteica vingrināties Bjo krācēs, — ja nu pēkšņi palaimējās un viņš sacensībās uzvarētu, tad lielais bruņurupucis viņu ieceltu virsaiša godā.

Ar labu prātu Tai paklausīja zutim un sāka peldēt pa upi uz Bjo krācēm, lai vingrinātos veiklībā un augstā lēkšanā.

Kādu dienu Tai, lecot pāri krācēm, nejauši pamanīja piekrastes meldros spīdam melnas acis — kas gan viņu tur tā novēro? Tai ieskatījās uzmanīgāk un pazina skaisto karūsu.

Viņam iegribējās karūsas priekšā ar savu māku paspīdēt: te viņš traucās lejā uz dūņaino dibenu, te izšāvās no ūdens un lidot 'lidoja virs tā, te slīdēja līdzi straumei, te peldēja pret straumi. Skaistā karūsa no viņa ne acu nenovērsa.

Beidzot Tai nokusa. Viņš piepeldeja pie meldriem, kur karūsa slēpās, un sāka dziedāt:

Pret debesim vērsts mans skats. Zvaigzne vientuļa kā es pats. Viena tvīkst ilgās un skumjās Sudraba zivtiņa mana. Ir mīļa šī kautrība gan, Sudraba zivtiņa mana … Ņemtu tīklu, pie upes nestu, No krasta to ūdeni mestu. Un noķertu, satvertu tevi, Sudraba zivtiņa mana!

Tai nojauta, ka karūsai šī dziesmiņa gāja pie sirds, un viņš iedziedājās vēl skaļāk:

Bet no krokodila man bail Un no drakona skatiena gailoša, Sudraba zivtiņa mana …

Karūsa meldros nopūtās un teica:

—    Tu jauki dziedi! Tikai to es nevaru saprast: kā tu zini, ka zvaigzne, kas spīd pie debesīm, ir vientuļa?

Tai nopriecājās, ka karūsa viņa dziesmā ir ieklausījusies, un vaicāja:

—    Kas tur meldros runā? Vai tikai tā nav skaistā karūsa?

Karūsa bija tik kautrīga, ka no meldriem iznākt neuzdrošinājās. Tikai pakustināja sārto muti un klusām teica, lai vienīgi Tai viņu dzirdētu:

—   Tai! Tai! Kad pienāks svētki un notiks sacensības upes krācēs, tu apģērbies tā greznāk. Es tevi tur gaidīšu!

—    Vai tu no tiesas tā runā? — atsaucās Tai. — Tiešām tu mani gaidīsi?

Karūsa vairs nekā neatbildēja, pasita ar asti un aizpeldēja tālāk meldros. Tai noskuma, palika stāvot uz vietas, noskatījās pakaļ jaunavai. Pēkšņi viņš dzirdēja, ka no tāluma atskanēja viņas mīļā balss:

Kaut jāgaida būtu man gadus trīs — Nekad tevi neaizmirsīšu. Kaut jāgaida būtu četrus gadus — Tevi nebeigšu gaidīt nekad.

Lai gadi skrien, Nāks laimīgas dienas, — Es gaidīšu tevi, mīļais!

Tai noklausījās šo dziesmiņu, nopriecājās, sāka upē plunkšķināties, bet, tiklīdz atcerējās, ka karūsa viņam bija pieteikusi greznāk apģērbties, tūlīt noskuma. Kur lai viņš ņem skaistu tērpu! Zutis, ieraudzījis draugu Tai noskumušu, apvaicājās:

—    Kas tev noticis, draugs?

Tai klusēja, neatbildēja.

—    Laikam esi nokusis, lēkādams pāri krācēm?

Tai pašūpoja galvu, neteica ne vārda.

—   Vai tikai neesi kādā skaistulē ieskatījies? — zutis neatlaidās.

Tai noskurinājās un atbildēja:

—    Esi uzminējis, draugs.

Tai izstāstīja zutim, ka viņš saticis karūsu, ka abi dziesmas dziedājuši un ka viņa apsolījusies to gaidīt svētkos.

—    Bet tavu nedienu! Karūsa pieteica, lai es skaistāk apģērbjoties. Tad nu tu, draugs, man izpalīdzi, aizdod pa svētku laiku savu tērpu. Pēc trim dienām es tev to atdošu.

Zutis padomāja, padomāja un teica:

—    Labi, Tai, ņem manu tērpu. Vai nu draugam var atteikt? Tikai neaizmirsti pēc trim dienām atdot.

* * *

Trīs svētku dienas Tai līksmojās kopā ar karūsu. Kas uz viņiem paskatījās, nevarēja nopriecāties vien — skaists un saderīgs pāris.

Ātri pagāja trīs dienas. Visi upes iemītnieki izklīda pa saviem mitekļiem. Pienāca laiks Tai atdot draugam viņa tērpu, bet Tai negribēja par to i domāt. Ko tad viņš vilks mugurā, ejot pastaigāties ar karūsu? Tai nolēma piesavināties zuša drēbes un devās ar karūsu tālā ceļojumā.

Visas trīs svētku dienas zutis nogulēja savā mājoklī, pat degunu ārā neizbāzis. Savu vienīgo tērpu viņš bija atdevis Tai. Zutis gulēja, garlaikojās. Viņu priecināja tikai tas, ka labais draugs Tai līksmojas. Droši vien viņa — zuša tērps būs

palīdzējis, un draugs Tai ar karusu drīz svinēs kazas! Tas tik būs jauks pāris!

Bet pagāja svētki, pagāja vēl diena, tad divas dienas, taču Tai joprojām neatgriezās un tērpu neatdeva. Zutis kļuva nemierīgs. Ēdamā krājumi izsīka — jāiet būtu medībās, bet nebija nekā, ko uzvilkt mugurā: viņš bija kails kā zīdtauriņa koj kons! Zutis reizē dusmojās uz draugu, bet reizē par viņu arī uz-ļ traucās: «Vai tikai Tai nebūs nelaime piemeklējusi?»

Zutis dzīvoja badā un sala. Beigu beigās viņš izraka sev krasta dūņās aliņu un pa nakts melnumu sāka iziet medībāsJ Tiklīdz kādu pa gabalu pamanīja, aši kā zaglis paslēpās ūdenszālēs.

Nu jau krietnu laiku neviens zuti nebija redzējis, un visi nolēma, ka viņš nomiris vai arī aizceļojis uz tālām, nezināmām zemēm.

Pat lielais bruņurupucis izsvītroja viņa vārdu no savām grāmatām.

Pagāja kāds gads, Tai iegribējās izmēģināt laimi. Viņš kopā ar karūsu ieradās uz svētkiem pie Bjo krācēm. Tai, uzzinājis, ka zuti neviens nekur nav manījis, nodomāja, ka zutis vairs nav starp dzīvajiem, un klusībā nopriecājās: «Tagad jau nu zuša skaistais tērps uz visiem laikiem kļuvis manējais. Nosvētīsim svētkus un abi ar karūsu apmetīsimies uz dzīvi zuša mājoklī!»

Tai ar karūsu devās taisnā ceļā uz zuša māju. Piepeldējuši klāt, dzirdēja — kāds viņiem no krasta alas skaļi uzsauca:

—    A! Tas esi tu, nelietīgo Tai! Kur tu visu gadu klīdi? Es savas acis esmu izskatījis, tevi gaidīdams. Nāc tūlīt šurp, velc nost manu skaisto tērpu!

Tai, pazinis zuša balsi, turpat vai sastinga. Viņam kļuva kauns un reizē bija bailes. Nezināja, ko darīt. Viņš paskatījās! vērīgāk un redzēja: zutis vairs neizskatījās pēc zuša — pavisam pārvērties, gluži novājējis. Te Tai iešāvās galvā viltība, viņš pagriezās pret zuti un iesaucās:

—   Ak tu, nožēlajamo meli! Tev, es skatos, nemaz nav kauna. Vai tad tu, tāds plikadīda, kādreiz butu redzējis tik skaistu tērpu?

Lai nu ko, bet šādu atbildi nabaga zutis nebija gaidījis. No aizvainojuma viņš sāka trīcēt, gandrīz metās virsū apvainotājam. Taču gaišā dienas laikā kaunējās līst ārā no savas alas.

Bet Tai, manīdams, ka zutis pieklusis, kļuva jo nekaunīgāks.

—    Ei tu, nožēlajamo zuteli! Ak tad apklusi? Proties kaunu! Šoreiz mēs tev vēl piedodam. Bet citā reizē žēlastību negaidi!

—    Iesim mīļā, — Tai teica karūsai. — Uz balamutēm, kas mitinās tik nožēlojamās alās, nav daudz ko klausīties.

Nabaga zutis saērcināts ielīda vēl dziļāk aliņā. Visu nakti acu neaizvēra, bet otrā rītā jau agri viņš bija pie lielā bruņurupuča mājas.

Zutis izstāstīja bruņurupucim visu no sākuma līdz beigām. Bruņurupucis nabaga zuti pažēloja un nolēma nekaunīgo Tai sodīt. Tai bija pārkāpis labos draudzības likumus.

Lielais bruņurupucis pavēlēja atvest pie viņa nelietīgo Tai un sapulcināt visus upes iemītniekus, lai izspriestu taisnīgu tiesu.

Bruņurupucis visus iepazīstināja ar zuša un Tai ķildu, bet pēc tam skaļi pateica:

—    Es pavēlu tev, Tai, nekavējoties atdot skaisto tērpu zutim!

Zutis uzvilka savu tērpu, bet tavu nelaimi — viņš bija tā novājējis, izstiepies garumā un kļuvis glumš, ka paša tērps — dari, ko gribi! — karājās, kā citam no muguras novilkts.

Te visas zivis sāka apšaubīt, vai taisnība, ka šis būtu bijis zuša tērps. To pamanīja karūsa un metās draugam palīgā, teikdama:

—    Paverieties, kaimiņi, uz šo melīgo zuti! Kurš gan ticēs, ka tas ir viņa tērps? Paklausies, zuti, — varbūt tu kādam citam aizlienēji savu tērpu, bet tagad esi to aizmirsis?

Karūsu pārtrauca krustmāte karpa:

—    Lai Tai šo tērpu pielaiko, paskatīsimies, kā viņš tajā izskatās.

Tai uzvilka tērpu — tas stāvēja kā uzliets. Kaut arī zutis bija cietējs, tā nu iznāca, ka pierādīt nekā nevarēja. Bruņurupucim zuša bija žēl, bet nebija neviena pierādījuma zutim par labu. Vajadzēja vien krāpnieku atlaist.

Tā Tai ieguva sievu un uzvarēja prāvu. Viņš zuti vairs

citādi nesauca kā par upes čūsku, par nožēlojamo no tumšā midzeņa.

Zutis, atgriezies alā, ne vairs ēda, ne dzēra, visu laiku galvu lauzīja, kā pāridarītājam atdarīt.

Te kādu dienu straume atnesa pie zuša aliņas jaunu pītu murdu ar divām ieejām. Zutis tajā redzēja zivi Tjuoi ar nobrāztām spurām un zvīņām.

Zutis izlīda no alas un sāka Tjuoi iztaujāt, un viņa teica:

—   Es ieraudzīju šo murdu, mani pārņēma ziņkārība. Ielīdu, bet izlīst vairs neprotu. Visas spuras un zvīņas esmu nobrāzusi. Palīdzi man izkļūt laukā no murda, labo zuti!

Zutim, tik veiklam un glumam, tīrais nieks ielīst murdā un no tā atkal izlīst. Bet izvilkt no murda zivi Tjuoi — to gan viņš nekādi nevarēja. Tā viņa tur arī izlaida garu.

Zutis apbedīja Tjuoi asakas, bet pats ar visu murdu aizpeldēja pie lielā bruņurupuča un teica:

—    Palīdzi man atriebties bijušajam draugam Tai.

Zutis un lielais bruņurupucis ilgi savā starpā apspriedās. Beidzot viņi norunāja svētkos sarīkot sacensības: kurš ielīdīs murdā un pats saviem spēkiem izlīdīs no murda ārā, tas kļūs lielā bruņurupuča vietā par visa Bjo krāču novada valdnieku.

Pienāca svētki. Pie lielā bruņurupuča mājas sapulcējās visi upes iemītnieki — krabji, krevetes, zivis, iznāca pats Bjo krāču novada valdnieks un teica:

—    Esmu kļuvis vecs, mani draugi. Gribu pirms nāves mazliet atvilkt elpu. Pēc manis šo novadu pārvaldīs nevis mani bērni vai mazbērni, bet gan tas no jums, kurš trīs reizes ielīdīs šajā murdā un pats saviem spēkiem atkal izlīdīs no tā. Vai esat mierā ar šādu manu lēmumu?

—    Esam, esam! — vienprātīgi atsaucās visa upes tauta.

Lielais bruņurupucis iznesa murdu, nolika pie tā divus sargus — divus bruņurupučus, lai straume murdu neaiznestu. Upes tauta sāka drūzmēties ap murdu — sačukstējās un pētīja murda ieejas.

Tikai neviena zivs negribēja parādīt savu drosmi, jo baidījās no divām asām smailēm murdā. Ja ar galvu spēcīgi triektos, iekšā ielīst nebūtu liela māka. Bet kā no murda laukā tiksi?

Lielais bruņurupucis redzēja, ka neviens neuzdrošinās, un vaicāja:

—    Kurš pirmais uzdrīkstēsies? Kurš no jums ir pats veiklākais? Kurš ir visdrosmīgākais?

Visi stāvēja un klusēja, cits uz citu skatījās. Pēkšņi no pūļa izspraucās zutis:

—    Atļaujiet man!

—    Nu, zuti, sāc, — viņam teica lielais bruņurupucis.

Zutis bez ieskrējiena ieslīdēja murdā, apmeta tajā loku un

aši izlīda ārā. Te upes tauta sāka klaigāt, brēkt. Zivs Tai, redzot, cik viegli zutis no murda izlīda, nobijās. «Ja nu notiek, ka zutis patiešām kļūst par visu Bjo novada valdnieku,» domāja Tai, «tad man labi neklāsies. Izmēģināšu laimi arī es. Vai nu zutis būtu drosmīgāks par mani?» Tai pieteicās rādīt savu prasmi.

Viņš krietnu gabalu ieskrējās, peldēja, viļņus šķeldams, tad spēcīgi atgrūdās — v-viens! — un murdā iekšā gan. Upes tauta iespiedzās, iebrēcās. Zivs Tai murdā apmeta vienu loku, otru, trešo. Kolīdz viņš gribēja no murda izlīst, tā uzdūrās uz asās smailes. No sāpēm apreiba galva. Viņš saņēma visus spēkus, atgrūdās — bāc — virsū otrai smailei.

Upes tauta satraucās, iestājās klusums, cits uz citu skatījās. Pēkšņi dzirdēja — kāds aizmugurē skaļi smējās. Pagriezās — lielais smējējs nebija neviens cits kā zutis. Acis piemiedzis šauras, šauriņas, nevarēja vien norimt. Zutis smiedamies teica:

—    Draugi, Tai pārkāpa draudzības likumu un gribēja izvairīties no soda. Taču sods viņu tomēr piemeklējis! Tā viņš arī paliks murdā un tur savu nāvi sagaidīs.

Zutis tā pateica un smējās, kā smējies. Jo vairāk viņš smējās, jo šaurākas kļuva viņa ačteles. Tai nojauta, ka zutis viņu pārspējis viltībā. Tai rāvās atkal uz priekšu, lai izlauztos no murda, bet nobrāza tikai sev spuras un zvīņas. Tad krāpniekam Tai sāka birt asaras.

Karūsa, redzot, ka vīrs raud, arī pati sāka skaļā balsī raudāt. Tā abi raudāja augu dienu, līdz acis viņiem kļuva sarkanas.

Lielajam bruņurupucim kļuva Tai žēl, viņš pavēlēja to izlaist no murda.

Taču kopš tā laika visi Tai un karūsas pēcnācēji staigā ar sarkanām saraudātām acīm. Zutim acis uz visiem laikiem palikušas šauras kā spraudziņas. Ko nu es jums te stāstu, paši taču ne reizi vien esat šīs zivis mūsu upītē redzējuši.

BURVJU HALĀTS

Tālā, sirmā senatnē dzīvoja kāds viltnieks, vārdā Kuoijs.

Reiz viņš apveda ap stūri lielu augstmani un izmānīja no tā desmit sudraba monētas. Šīs monētas viņš sabēra aiz sava vecā halāta sadriskātās oderes un, it kā nekas nebūtu noticis, devās uz tirgu.

Kuoijs apstājās pie tirgoņu rindas, kur pārdeva gongus un bungas, vara katlus un pannas. Viņš pamanīja, ka netālu stāvēja vecais un cienījamais augstmanis un izvēlējās preci. Kuoijs spraucās cauri pūlim tuvāk godājamam vīram un lūdza tirgonim, lai viņam parādot nelielu gongu. Kuoijs painteresējās par cenu, izskata pēc pakaulējās, tad vienā mierā novilka savu apdriskāto halātu, to papurināja — atskanēja sudraba šķindoņa, vēl reizi papurināja — un pa zemi aizripoja divas sudraba monētas. Kuoijs pieliecās, pacēla naudu un pasniedza to tirgonim.

Apkārt esošie ļaudis izbrīnā bolīja uz Kuoiju acis, bet šis nepievērsa tam ne mazāko uzmanību, interesējās, cik maksā vara katliņš. Vienojies par tā cenu, atkal novilka halātu, papurināja — bija dzirdama naudas gabalu šķindoņa, un atkal pa zemi cita pēc citas aizvēlās piecas sudraba monētas.

Lielais augstmanis, būdams ziņkārīgs, nenocietās un Kuoijam ievaicājās:

—    Saki, lūdzams, — kas tas tev par neparastu halātu? Pēc izskata būtu vecs un skrandains, bet, tiklīdz tu to papurini, no tā birst monētas! Kā tā?

—    O, šo halātu, kas dāvā naudu, man atsūtīja dievs Thens. Viņš, visžēlīgais, uzzinājis, ka esmu pliks nabags un man nav naudas, ar ko nopirkt ne vara gongu, ne vara katliņu, apžēlojās

par mani un uzdāvāja šo brīnišķīgo halātu. Vajag tikai to papurināt — un nauda birst no visiem caurumiem. Pie tā paša dievs Thens mani brīdināja, ka nevajagot skopoties, jo citādi halāts zaudēšot burvju spēku.

Tiklīdz cienījamais augstmanis izdzirdēja, ka no burvju halāta birst nauda, tā viņu pārņēma neiedomājama alkatība un viņš — plīst vai lūst — gribēja iegūt halātu savā īpašumā.

—    Varbūt tu man pārdotu savu halātu? — viņš laipnā balsī vaicāja. — Es tev par to labi samaksāšu. Tev būs daudz naudas, un tu nopirksi visu, ko tikai gribēsi.

Taču Kuoijs palika nelokāms.

—   Varbūt tu gribētu halātu apmainīt pret šo brokāta tērpu? — Lielais augstmanis piedāvāja un rādīja savu izšūto apģērbu.

Bet Kuoijs no visa atteicās:

—   Jūsu tērps, cienījamais, ir gan grezns. Taču tas netiek ne tuvu manam apvalkātajam halātam. Ja man ir šis halāts mugurā, man nav nauda jānēsā līdzi. Ja sadomāšu, nopirkšu

bifeļus, nopirkšu zirgus. Nopirkšu visu, ko tikai sirds kāro. Nē, : mainīt halātu man nenāk ne prātā.

Lielais augstmanis saīga un nolēma nabagam piedraudēt:

—   Ja ar labu nesarunāsim, raugi, ka neieslogu tevi cietumā!

Viņam par pārsteigumu, Kuoijs pat no cietuma nedomāja nobīties.

—   Manuprāt, labāk cietumā pasēdēt nekā zaudēt tādu brīnišķīgu halātu, — viņš mierīgi atbildēja.

Augstmanis saprata, ka ar iebiedēšanu te neko nepanāks, un atkal ņēmās Kuoiju pārliecināt un pierunāt.

—    Paklausies, draugs, — vai tev tiešām nav ne mazākās kripatiņas cieņas pret manu stāvokli un amatu? Es taču tevi lūdzu — mainīsimies! Piedevām došu tev vēl riekšavu sudraba monētu un āzi. Rau, te ir āzis, ko es tikko nopirku.

Kuoijs paskatījās uz riekšavu sudraba monētu, uzmeta acis bārdainajam āzim un izlikās, ka pārdomā.

—   Tikai aiz cieņas pret jums, cienījamais, es izšķiros par šādu maiņu, — viņš beidzot noteica. — Patiešām — kurš gan agrāk par nodriskātu halātu būtu devis greznu tērpu un vēl āzi piedevām?… Protama lieta, šo halātu man dāvāja pats dievs Thens. Tāpēc, cienījamais, ja jums ar halātu šis vai tas gadīsies, neturiet uz mani ļaunu prātu! Tikai ar šādu noteikumu es mainu.

Alkatīgais augstmanis visam piekrita, un turpat uz vietas godīgās tautas priekšā Kuoijs atdeva savu novalkāto halātu, bet saņēma dārgo augstmaņa tērpu un piedevām vēl āzi.

Lielais augstmanis, ieguvis burvju halātu, no prieka vai prātu zaudēja — tīksminājās; glaudīja, spieda to pie krūtīm, tad uzmeta uz pleciem un cienīgi soļoja pa tirgu, meklēdams piemērotu preci. «No šā brīža esmu visbagātākais cilvēks pasaulē!» viņš pie sevis čukstēja.

Pie zirgu rindas augstmanis apstājās. Cik maksā katrs atsevišķs zirgs, nemaz netaujāja, uzreiz noprasīja, cik gribot par visiem zirgiem kopā. Arī kaulēties nesāka. Lepni tikai pamāja ar galvu, ka piekrīt. Pēc tam noņēma no pleciem nodriskāto halātu un, tāpat kā Kuoijs, to papurināja vienreiz, otrreiz, trešoreiz… Cik reižu viņš skrandas arī nepurinātu, ne sudrabs iešķindējās, ne kāda monēta izkrita, vienīgi vesels putekļu mākonis ap pašu augstmani pacēlās…

Viņš nu apjuka, nobālēja, uz pieres izspiedās auksti sviedri. Bet ļaudis visapkārt skaļi smējās, rādīja uz viņu ar pirkstiem.

— Citādi nebūs, šis teitan sajucis prātā! — ļaudis klaigāja. — Ātrāk, ātrāk šurpu, paskatieties uz šo muļķi!…

Tikai tagad augstmanis saprata, par ko viņš atdevis savu dārgo tērpu un āzi piedevām. Viņš metās skriet, ļaužu smieklu pavadīts, aizskrēja līdz savam zirgam, uzlēca seglos un laidās mukt — tālāk no kauna.

BRĪNUMĀZIS

Reiz kāda ciema augstmanis izdeva savu meitu pie vīra. Viņš saaicināja uz kāzu mielastu visus draugus, augstmaņus no tuviem un tāliem ciemiem, šo priecīgo notikumu uzzināja arī jautrais Kuoijs. Viņš uzvilka izšūtu tērpu, izveda no pagalma āzi un devās ceļā uz svinībām pie augstmaņa.

Drīz Kuoiju panāca kāds jātnieks — liels augstmanis. Viņš ieraudzīja Kuoiju izšūtā tērpā un nolēma, ka tas varētu būt viņa aprindu cilvēks.

—    Esiet sveicināts, cienījamais, — augstmanis teica. — Uz kurieni nu āzi tā vezdams?

—    Dodos uz kāzām, — Kuoijs atbildēja.

—    Uz kāzām? — nopriecājās lielais augstmanis. — Tad jau mums pa ceļam, divatā vienmēr jautrāk. Bet sakiet — kā jūs kājām tādu gabalu aiziesiet, ja vēl āzis jāved? Līdz turienei puse dienas, ko jāt, vien ir!…

Kuoijs skaļi iesmējās un atbildēja:

—    Par to nebūtu ko bēdāties. Vienīgi uz kāzām varu ierasties pārāk agri! Negribu no jums, cienījamais, slēpt — man ir brīnumāzis, kas joņo ātrāk par vēju. Bet jums, cienījamais, jāpasteidzas, citādi jūs ar savu zirgu varat arī laikā nepagūt. Kas tad man! Ja es kauču pēc pusdienas izjāšu, tik un tā būšu laikā.

Lielais augstmanis skatās uz savu ceļabiedru un brīnās: vai šis cilvēks greznajā tērpā ir pie pilna prāta vai nav — pavisam jau nu ērmīgi runā Kur tas redzēts, ka jāj ar āzi!…

Augstmanis jau sarosījās Kuoiju apdzīt, bet ziņkārība guva virsroku, un viņš Kuoijam vaicāja:

—    Ntvaru tikt lāgā gudrs, kā ar āzi jāj. Ja jau jums ir brīnumāzis, varbūt iesim skrieties! Esat ar mieru?…

—    Vai tad jūs man tā kā neticat, cienījamais? Būs vien jums jātic — vakarpusē tiksimies jautrās dzīrēs!

—    Ja jau derības, tad derības. Ja es zaudēšu, tad mans zirgs piederēs jums, bet, ja jūs zaudēsit, tad jums āzi vajadzēs atdot man. Norunāts?

—    Es jums jau tagad pasaku, cienījamais, ka derības esat zaudējis!… — Kuoijs smējās. — Zirgs jums ir pavājš — kur nu tāds manu āzi noskries! Taču saderēt esmu ar mieru; kāpēc lai mēs nesacenstos?

—    Nu, saturieties! — lielais augstmanis iesaucās, gribēdams liehbnieku pārmācīt. — Mans zirgs ir gatavs skrieties ar jūsu brīnumāzi.

Abi ceļinieki nolēma, ka uzvarētājs būs tas, kurš pirmais ieradīsies kāzās. Viņi sastādīja līgumu, parakstīja to un tad šķīrās.

Augstmanis uzlēca zirgā un, pātagu vicinādams, aizjāja pilnos auļos. Tiklīdz viņš nozuda no acīm, Kuoijs paķēra āzi padusē un diedza, ko kājas nes, pa labi zināmajām taciņām taisni cauri džungļiem. Vai nu tas bija ilgi, vai neilgi, bet attapīgais Kuoijs paguva aizkļūt līdz līgavas tēva mājām, kad augstmanis vēl nebija nojājis ne pusceļu. Kuoijs piesēja āzi pie mājas pāļa, uzkāpa augšā, apsēdās un vienā mierā sāka zelēt beteli, dzert tēju un gaidīt augstmani. Kamēr tas pa kaklu pa galvu auļoja šurp, Kuoijs pievāca izzelētās beteles, kas mētājās pa grīdu, un nolika sev blakus. Tikai pret vakaru beidzot parādījās augstmanis. Zirgu viņš bija nodzinis līdz nāvei, arī pats sviedros izmircis un tikko turējās kājās, kad nokāpa no zirga. Viņš nopurināja ceļa putekļus un vilkās pa kāpnēm augšā, būdams pārliecināts, ka atjājis pirmais un derībās, pats par sevi saprotams, uzvarējis. Liels bija augstmaņa pārsteigurns, kad viņš, uzkāpis uz pāļu grīdas, izdzirdēja laipno Kuoija balsi:

—    A-ā, arī jūs, cienījamais! Ceļā krietni aizkavējāties, es jau sāku uztraukties. Pavei, cik beteļu garlaikodamies nozelēju! Kā ar mūsu norunu? Jūsu zirgs nu kļuvis manējais!… Vai ne tā?

Augstmanis skatījās, savām acīm neticēja. Aiz dusmām purināja galvu — viņam bija gauži žēl sava zirga. Taču nekā nevarēja darīt. Un, lai nebūtu jāpaliek kājniekos, viņš lūdza Kuoiju, lai pārdod viņam brīnumāzi.

—   Mans āzis nav samaksājams! — Kuoijs viltīgi atbildēja. — Kāpēc gan lai es viņu pārdodu? Ja es viņu arī pārdotu jums, cienījamais, tik un tā nebūtu tik daudz naudas.

Bet augstmanis iekarsis palika pie sava. Sameklēja desmit sudraba stieņus un atkal ņēmās Kuoiju pierunāt. Kuoijs ilgi pretojās, bet tad beigu beigās it kā ļāvās sevi pierunāt un āzi augstmanim pārdeva. Pats uzlēca zirgam mugurā un aizauļoja kā trenkts.

Apmierināts ar pirkumu, augstmanis palika dzīrot, un, kā saka, jo vairāk vīna, jo vairāk skaļu vārdu. Viņš sāka, visiem dzirdot, lielīties ar savu dārgo brīnumāzi. Augstmanis nenocietās, lai uz sava brīnumāža visu priekšā jāšus nepadižotos. Viņš nedrošā gaitā iznāca pagalmā un grasījās āzi apseglot, bet tas kā pasitās sānis, tā lamzacīgais augstmanis izstiepās zemē visā augumā. Ļaudis stāvēja visapkārt un smējās vai plīsdarni. Augstmanis piecēlās un, aizsedzis ar rokām seju, slāja projām.

BRĪNUMNŪJA

Klīst valodas, ka senatnē, iestājoties sausajam gadalaikam, ciemu vecākie dzinuši ļaudis medībās. Vienkāršajiem ļaudīm šīs medības bijušas gatavais posts. Ilgu laiku nācies pavadīt tālos mežos, bet nomedītos zvērus vajadzējis atdot ciema vecākajam. Tāda kārtība nu reiz bijusi, un neviens nav uzdrīkstējies to neievērot.

Vienīgi jautrajam Kuoijam varēja ienākt prātā doma ciema vecāko izjokot. Nakti pirms medībām Kuoijs a'znesa uz mednieku atpūtas vietu bambusa nūju, piepildītu ar vārītiem rīsiem, krietnu gabalu ceptas gaļas un to noslēpa krūmos. Tad netālu no vietas, kur ciema vecākais atņem ļaudīm medījumu, Kuoijs paslēpa savu noķerto briedi.

Tikko ausa diena, gongs uzmodināja ciema ļaudis. Un visi — cits ar šķēpu, cits ar loku — devās uz sapulcēšanās vietu. Vienīgi Kuoijs gulēja, kā gulējis, saritinājies zem segas kamolā. Ciema vecākais, pamanījis, ka starp medniekiem nav Kuoija, sadusmojās un aizauļoja uz viņa māju. Ieskrējis mājā, ciema vecākais grūda Kuoijam sānos, bet viltnieks i nedomāja celties, lūdza, lai viņu liekot mierā. Ciema vecākais viņu gan piecēla kājās, bet Kuoijs runāja tikai savu:

—    Kā lai es dodos uz medībām, ja neesmu tām sagatavojies, —■' ne rīsus esmu izvārījis, ne šķēpus uzasinājis.

Ciema vecākais nekā negribēja dzirdēt. Izvilka Kuoiju no mājas un dzīšus dzina uz medībām.

Kuoijs gāja, galvu nokāris, kaut ko žēli pie sevis murmināja, uz visiem jautājumiem atbildēja vienu un to pašu.

—   Man uzkrita tāds miegs, es aizmigu, visu aizmirsu, nepaguvu pat rīsus ceļam izvārīt, nepaguvu šķēpu vai loku ar bultām no kaimiņiem palūgt. Laikam jau no soda neizbēgšu.

Ceļš veda garām dieva Thena templim, un Kuoijs izlēca no mednieku bara un ieslīdēja tempļa vārtos. Ciema vecākais, domādams, ka viltnieks nolēmis aizmukt, metās viņam pakaļ, ieskrēja templī un redzēja, ka Kuoijs, noliecies pār dūmojošo kvēpināmo trauku, kaut ko čukstēja…

—   Ei, Kuoij, vai esi sadomājis aizmukt? — ciema vecākais bargi uzkliedza.

—   Jūs, cienītais, man labu nevēlējāt, neatstājāt mani mājās, lai es ceļam rīsus izvārītu, šķēpu vai loku sagatavotu. Tad es arī ienācu dievam Thenam sūdzēties. Tikai tagad man no jums nav bail! Lūk, Thens man atsūtījis brīnumnūju! — Un Kuoijs augstu pacēla bambusa nūju, uzmeta to plecā un priecīgs izgāja no tempļa.

Šādus vārdus dzirdēdams, ciema vecākais vēl vairāk pārskaitās, pavēlēja medniekiem, lai tie Kuoijam nedod rīsus un medībās viņam nemaz nepalīdz.

«Paskatīsimies, kā tevi tā bambusa nūja glābs,» pārskaities domāja ciema vecākais. «Pagaidi tik, drīz tu manus nagus matīsi …»

Mednieki drīz sasniedza to vietu, kur parasti apstājās, atpūtās un paēda. Ciema ļaudīm Kuoija bija žēl, katrs gribēja viņam iedot rīsus, bet ciema vecākais neatļāva, modri visus uzraudzīja, lai neviens Kuoijam ne tuvumā nepieietu.

Vienīgi pats Kuoijs nenoskuma — sēdēja un uzdziedāja pa dziesmai. Ciema vecākais to nevarēja izturēt, pieskrēja pie Kuoija un pavēlēja tūlīt pat, kaut vai no zemes apakšas, sadabūt sev rīsus, bet, ja viņš pavēli neizpildīšot, tad plāni klāšoties. Ciema ļaudīm kļuva žēl jautrā Kuoija, viņi nobijās un sadrūma, bet Kuoijs tikai smaidīja un teica:

—   Man ēšana vēl nemaz nav prātā. Taču, tiklīdz iegribēsies ēst, brīnumnūja man aši visu sagādās.

—   Tad nekavējoties liec sagādāt vārītus rīsus! — ciema vecākais uzkliedza un ķērās pie šautenes. — Dzirdēji, ko tev saka, ja ne — nošaušu uz līdzenas vietas…

Kuoijs nemaz nenobijās, mierīgi piecēlās, pacēla savu spieķi un pateica šādus burvju vārdus:

—   O, brīnumnūja! O, brīnumnūja! Atsūti man rīsus, atsūti man rīsus!i — Un no visa spēka aizsvieda bambusa nūju krūmos.

Kuoijs brītiņu nogaidīja, metās iekšā biezoknī, kur bija iemetis savu bambusa nūju, un drīz nāca no krūmiem ārā, nesdams nūju, kuras dobums bija piepildīts ar vārītiem rīsiem un ceptu gaļu. Cieminieki, redzēdami tādus brīnumus, aiz prieka sāka sist plaukstas un klaigāt. Vienīgi ciema vecākais klusēja, acis viņam no niknuma bija pieplūdušas asinīm — tā vien raugies, ka pats nepārplīst.

Kuoijs visus pacienāja ar rīsiem un gaļu. Mednieki paēda, atpūtās un sāka gatavoties medībām. Vienīgi Kuoijs ne par ko nebēdāja, iekārtojās tikai ērtāk zem koka, sakūra ugunskuru un sildīja te vienu sānu, te otru.

Ciema vecākais vairs nebilda ne vārda, bet klusībā pie sevis nosprieda: «Labi, labi, sēdi tik un sildies! Kad pienāks laiks nodot medījumu un tu būsi tukšinieks, vainosi pats sevi! …»

Tuvojoties vakaram, sāka pulcēties mednieki, nesdami ciema vecākajam medījumu — viens lapsu, otrs zaķi —, vienīgi Kuoijs nekā nenesa.

—   Ei, Kuoij!… — ciema vecākais uzkliedza. — Vai tu dumpoties esi sadomājis, vai? . ..

—   O, cienījamais, man nav ne zirga, ne loka, — lēnprātīgi atbildēja Kuoijs. — Jūs taču pats pavēlējāt, lai medībās neviens man nekā nepalīdz. Vai tad es viens pats varu zvēru noķert? Tāpēc man arī nav nekā, ar ko jūs iepriecināt.

—    Kur tad palikusi tava brīnumnūja? — ciema vecākais vaicāja.

—    Paldies jums, cienījamais! Es taču nūju biju galīgi piemirsis, — Kuoijs priecīgs atbildēja. — Tūlīt es sadabūšu medījumu, kādu tikai vēlatiesL..

Kuoijs pacēla savu nūju, skaļā balsī izrunāja burvju vārdus:

—   O, brīnumnūja! O, brīnumnūja! Atsūti man treknu briedi! — un iesvieda bambusu, cik tālu vien varēja, krūmos.

Te cieminieki, izdzirdējuši žēlu brieža brēcienu, metās krūmos, bet tur gulēja jau sasiets briedis.

Mednieki no prieka sāka klaigāt, ielenca Kuoiju, apsveica viņu ar medījumu. Vienīgi ciema vecākais stāvēja, muti atplētis, ne vārda nevarēja dabūt pāri lūpām, tikai acis bolīja — te paskatījās uz briedi, te — uz bambusa nūju.

Ciema vecākajam iekārojās dabūt brīnumnūju savā īpašumā. Kur tas dzirdēts, ka tādam vienkāršam cilvēkam kā Kuoijam piederētu tik brīnišķīga nūja?

—    Paklausies, — ciema vecākais pieglaimīgā balsī uzrunāja Kuoiju, — tev ir gauži paveicies. Bet kam tev nūja? Ko tu ar to darīsi? Atdod man, bet es tev došu pretī, rau, šo bisi.

Kuoijs saprata, ka ciema vecākais uzķēries uz āķa, purināja galvu, nebija ar mieru. Viltīgais Kuoijs nogaidīja, kamēr ciema vecākais lika visiem cieminiekiem viņu pierunāt, tikai tad negribīgi piekrita.

—    Labi, lai notiek, aiz cieņas pret sava ciema ļaudīm atdošu savu brīnumnūju. Bet jūs, cienījamais ciema vecākais, izpildiet divus manus noteikumus: atdodiet visiem medniekiem viņu medījumus un zvēriet neturēt uz mani ļaunu prātu, ja pēkšņi nūja sadomātu jums nepaklausīt.

—   Jūs visi esat liecinieki, ka es pieņemu abus tavus noteikumus.

Tā nu ciema vecākais dabūja bambusa nūju, bet Kuoijs tika pie bises. Ciema vecākais, turēdams savās rokās brinumnuju, kļuva varen uzpūtīgs.

—    Es atdodu jums, ļaudis, atpakaļ visu, ko jūs atnesāt! — viņš iesaucās. — Man nav vairs vajadzīgi jūsu nožēlojamie pienesumi. Tagad man ir brīnumnūja, un no šī brīža es medīšu vislielākos zvērus un visveiklākos putnus. Šinī pašā acumirklī es vēlos iegūt tīģeri. Skatieties, o, mana ciema ļaudis!

Ciema vecākais, darīdams tāpat kā Kuoijs, pacēla nūju, pērkonīgā balsī nokliedza brīnumvārdus:

—    O, brīnumnūja! O, brīnumnūja! Atsūti man, ciema vecākajam, labi lielu tīģeri! — un svieda bambusa nūju krūmos, cik vien tālu varēja …

Nūja krūmos nočabēja, bet tīģera rēciens neatsķanēja — ne tuvu, ne tālu.

Ciema vecākais paskatījās uz krūmiem, piejāja zirgā tuvāk,

pašķīra zarus — nekā! Tikai vāveres un zilās lapsas metās katra uz savu pusi.

Ciema ļaudis noģida, ka Kuoijs piemuļķojis vecāko, un tie nevarēja novaldīt savus skaļos smieklus.

Ļaudis smējās, gar zemi krizdami, par ciema vecāko, kuram no trakām dusmām trīcēja rokas un seja tumši piesarka.

Ciema vecākais iebrēcās, prasīja atdot bisi un medījumus, dzina ļaudīm virsū savu zirgu. Taču mednieki nenobijās, izstiepa uz priekšu šķēpus, pacēla lokus un nevarēja vien beigt smieties. Ciema vecākais, to redzēdams, nobijās un aizauļoja, neuzdrīkstēdamies pat atpakaļ atskatīties…

AKMEŅI PALIEK, APELSĪNI AIZPELD

Jautrais Kuoijs ar savām izdarībām bija augstmaņus tā nokaitinājis, ka viņi no tiesas turēja ļaunu prātu, ne pa jokam noskaitušies, pavēlēja viltnieku grābt ciet. Augstmaņi ilgi sprieda un pārsprieda, līdz nolēma savu pāridarītāju upē noslīcināt, un, lai cieminiekiem būtu mācība, kā nav jādara, uz nāves soda vietu sadzina ļaudis no tuvas un tālas apkaimes.

Pēc augstmaņu pavēles sulaiņi nopirka lielu grozu, salika tajā akmeņus un tiem virsū uzsēdināja sasieto Kuoiju. Tad sulaiņi grozu ar visu Kuoiju aizstiepa uz upmalu, kur jau bija sapulcējušies ļaudis.

Jokuplēsējs Kuoijs sēdēja grozā un smējās, zobus rādīdams, bet apkārt drūzmējās ļaudis, žēloja savu mīluli, tikai palīdzēt viņam nekā nevarēja.

Augstmaņi ar nāves soda izpildīšanu nesteidzās — viņiem bija prātā kārtīgi iebiedēt tautu un reizē pašiem patīksmināties par sava upura nāves bailēm.

Kas tad tas — no groza atskan skaļi Kuoija smiekli, visi brīnās, rausta plecus.

—   Kas tad ir, Kuoij? — viņam vaicā. — Kā tu vari, nāvei acīs skatīdamies, vēl smieties?

—   Es smejos par augstmaņu dumjo izrīcību, — no groza atbildēja jautrais Kuoijs. — Viņiem prātā mani noslīcināt, bet laikam aizmirsuši sakāmvārdu: «Akmeņi paliek, apelsīni aiz

peld.» Tā ka neuztraucieties, drīz es atkal būšu kopā ar jums, ciema ļaudis!

Ļaudis nojauta Kuoija attapību un sāka skaļi klaigāt:

—   Akmeņi paliek, apelsīni aizpeld! Akmeņi paliek, apelsīni aizpeld!

Šos vārdus izdzirdēja arī augstmaņi, viņi savā starpā apspriedās un pavēlēja kalpiem akmeņu vietā grozā aši jo aši salikt apelsīnus. Tad kalpi grozu sašūpoja un iesvieda upē, grozs nozuda zem ūdens, ka nomurdēja vien. Augstmaņi nosprieda, ka Kuoijs noslīcis, un apmierināti atgriezās mājās. Upmalu atstāja arī cieminieki, viņi noskumuši pārgāja mājās, bet katra sirdī kvēloja neliela cerība, ka arī šoreiz nebēdnim Kuoijam izdosies piemuļķot augstmaņus.

Pa to laiku grozs nogrima upē, bet tad uzpeldēja un straume to aizrāva uz priekšu. Kuoijs tupēja grozā sasiets — nevarēja ne roku, ne kāju pakustināt, ne pie krasta piestāt. Straume viņu tā nesa krietnu laiku, līdz upe kļuva šaurāka un grozs piepeldēja tuvu krastam, kur puikas ganīja bifeļus.

—    Ei, zēni! — Kuoijs no groza viņiem uzsauca. — Vai jums apelsīnu nekārojas, man šeit grozā to papilnam. Izvelciet tik grozu malā.

Puikas piepeldēja pie groza un to izvilka krastā. Tā Kuoijs izglābās no drošas nāves.

Viņš pacienāja zēnus ar apelsīniem, uzmeta grozu ar atlikušajiem augļiem plecā un snāja uz tuvāko ciemu. Kuoijs pieklauvēja pie ciema vecākā mājas un teica:

—   Cienījamais kungs, mans saimnieks sūta jums kā dāvanu šo grozu ar apelsīniem un lūdz uz dažām dienām jūsu labāko bifeli.

Ciema vecākais nekā nenojauta, pieņēma apelsīnus kā dāvanu un bija ar mieru uz dažām dienām aizdot savu labāko bifeli.

Kuoijs savā ciemā atgriezās slepus, pārģērbās labākajās drēbēs, uzkāpa bifelim mugurā un aizjāja pie sava ciema vecākā. .

Ciema vecākais, ieraudzījis Kuoiju uz melna bifeļa, nevarēja atģist — ticēt vai neticēt savām acīm — un pāri viņa lūpām nenāca ne skaņa.

—    Kuoij, vai tas esi tu? — beidzot viņš vārgā balsī izmocīja. — Bet es domāju, ka tevi jau zivis noskrubinājušas… Kā tad tev izdevās atgriezties sveikam un veselam? Un bifelis arī tev ir?

Kuoijs jautri iesmējās.

—   Ai, kāds es muļķis biju! Ja es toreiz būtu klusējis, mans grozs paliktu pilns ar akmeņiem un tad es būtu kļuvis bagāts. Bet par tiem apelsīniem man tikai vienu vienīgu bifeli iedeva!

Ciema vecākais, dzirdot tādus brīnumus, sāka lūgt, lai viņam visu sīki izstāsta no paša sākuma līdz beigām.

—    Kad cienījamie augstmaņi pavēlēja mani iemest upē ar apelsīnu grozu, es padevos liktenim, sapratu, ka nāve nenovēršama. Ūdeni sarijies, iekritu nemaņā, bet pēc tam pamodos un skatos: -sēdu pilī pie paša ūdens valdnieka. Ūdens valdnieks grib zināt, uz kurieni es apelsīnus vedot. Es laikus attopos un atbildu, ka tie ir dāvana ūdens valdniekam un viņa godājamiem augstmaņiem. Ūdens valdnieks man sirsnīgi pateicās, brangi pacienāja, iedeva man jaunu tērpu un pavēlēja atvest jums kā dāvanu, rau, šo bifeli. Es uzkāpu bifelim mugurā, un viņš mani — nebija ko redzēt! — iznesa krastā. Ūdens valdnieks vēl lūdza pateikt jums, cienījamiem augstmaņiem, ka viņam tur apakšā esot gan daudz ūdens, bet akmeņu maz. Tāpēc, ja pie viņa ierastos grozā ar akmeņiem, viņš ne tikai bifeli, bet pat veselu ganāmpulku ziloņu dotu pretī.

Kolīdz ciema vecākais to dzirdēja, tūlīt nolēma pats doties pie ūdens valdnieka. Viņš pavēlēja Kuoijam un ciema ļaudīm sagatavot grozu ar akmeņiem. Būdams alkatīgs un cerēdams iegūt savā īpašumā jo prāvu ganāmpulku ar ziloņiem, viņš pavēlēja grozā salikt tā pavairāk akmeņu. Atvadījies no sievas un bērniem, ciema vecākais ierāpās grozā un pavēlēja grozu aiznest uz to pašu vietu, kur Kuoiju meta upē. Ciema vecākais tupēja grozā, kliedza uz ļaudīm, steidzināja, lai šie netūļājas.

Kuoijs deva ciema ļaudīm zīmi, tie visi reizē iešūpoja grozu un, cik vien tālu varēja, iemeta to upē. Grozs noplunkšķēja, tikai apļi aiztrauca pa ūdens virsu. Tā, lūk, ņēma galu ļaunais un mantrausīgais augstmanis.

TJAMU PASAKAS

.

PRINCIS STIPRINIEKS

Sensenos laikos pasaulē dzīvoja karalis, un viņam nebija bērnu. Kādā dienā viņš pavēlēja saaicināt uz pili pareģus no visas savas karaļvalsts. Zīlnieki atvēra smagās grāmatas, pašūpoja gudrās galvas un beidzot uzrunāja karali šādiem vārdiem:

—   Ja valdnieks grib, lai viņam būtu dēls, tad uz visām ežām, uz visiem tīrumiem valstī jāizliek žēlastības dāvanas nabagiem. Bet ņem vērā, karali, dēls tev sagādās tikai bēdas un nabadzību, nevis prieku un bagātību. Esam tev visu pateikuši. Tagad nu valdnieks lai rīkojas, kā pats vēlas.

Taču karalis bija kā uzburts uz dēlu, un viņš nolēma: lai notiktu kas notikdams — ja nabadzība, lai nabadzība, ka tikai būtu dēls … Viņš pavēlēja atvērt valsts kasi un savus karaļa dārgumus — visu zeltu, sudrabu, dārgakmeņus izlikt uz ežām un tīrumiem, atdot nabagiem. Drīz karalienei piedzima dēls. Kad princis bija septiņas dienas vecs, viņam iedeva trīs karotītes rīsu. Princis vienā paņēmienā rīsus norija un sāka raudāt. Viņam atnesa veselu bļodiņu rīsu, arī tos viņš apēda un atkal sāka raudāt. Izēdis veselas trīs bļodiņas rīsu, viņš cik necik nomierinājās.

Mazuļa milzīgā ēstgriba karali gauži pārsteidza un darīja nemierīgu, un viņš atkal pavēlēja no visas valsts saaicināt pareģus. Gudrie vīri atnāca un teica:

—   Ja mantinieks daudz ēdīs, tad viņš izdzīvos, ja ne, — nomirs.

Viens no pareģiem piebilda:

—   Līdz vienpadsmit gadu vecumam gatavojiet princim pa vistai brokastīs un vakariņās, lai viņš varētu izaugt spēcīgs.

Visi gudrie vīri noklausījās šos vārdus un piekrizdami maja ar galvam.

Valdnieks, to dzirdēdams, noskuma, devās pēc padoma pie karalienes.

—   Debesu gari mums ir atsūtījuši dēlu, — karaliene teica. — Mūsu pienākums ir pateikties viņiem un priecāties.

Taču princis auga nevis dienām, bet stundām — kā sēne pēc lietus. Gudrie vīri nebija kļūdījušies: viņš ēda gauži daudz, un tāpēc karaļa kase tukšojās, rīsi apcirkņos manāmi plaka, ganāmpulki kļuva retāki. Karalis tapa jo dienas nabagāks, bet karaliene par to daudz nebēdāja. Vienpadsmit gadu vecumā princis vienā ēdienreizē apēda veselu kazu, bet piecpadsmit gadu vecumā brokastīs, pusdienās un vakariņās viņš notiesāja pa veselam bifelim. Trūkuma piemeklētais karalis nezināja, ko darīt, un viņš sāka pierunāt karalieni, lai dēlu nogalinātu. Karaliene krietnu laiku atteicās, beidzot bija ar mieru. Karalis izdomāja aizvest princi uz džungļiem un uzgāzt tam virsū kādu lielāku un smagāku koku, bet ļaudīm pateikt, ka noticis nelaimes gadījums un viņš zaudējis mantinieku.

Tā kādu dienu karalis uzaicināja princi paklaiņot pa džungļiem, noskatīja milzīgu mango koku un teica princim:

—    Nostājies, dēliņ, tuvāk pie šā koka, bet es aši uzrāpšos augšā un nometīšu pašus gatavākos augļus. Tikai pielūko, saķer tos!

Princis sāka aplūkot mango koku, bet karalis pa to laiku aizcirta stumbru. Koks nogāzās un piespieda princi pie zemes.

Karalis steidzās uz pili, visiem stāstīja, ka milzīgs mango koks uzgāzies princim virsū un to nospiedis.

Nākošās dienas pievakarē ļaudis ieraudzīja neparastu skatu: smagi sperdams soļus, uz karaļa pili lamzāja princis un nesa milzīgu mango koku — izrautu ar visām saknēm. Princis nolika koku pils priekšā zemē un teica karalienei:

—    Pavēliet to iestādīt pagalmā, māmiņ! Karstā pusdienas laikā tas pasargās no svelmes, bet vasarā dos garšīgus augļus.

Tad princis izlūdzās no karalienes sudraba stieni, milzīgu dzelzs bluķi un nolīga daudzus kalējus, lai tie viņam izkaltu kara cirvi. Taču izrādījās, ka izkalt tādu kara cirvi pat daudziem kalējiem nebija pa spēkam.

Bija vien princim pašam sev jāizkaļ kara cirvis. Princis, to izdarījis, atvadījās no vecākiem, pārmeta kara cirvi pār plecu un devās plašajā pasaulē. Visur, kur princis gāja, ļaudis brīnīt brīnījās par viņa spēku un jaunekli iesauca par Stiprinieku.

Tā iedams, princis sastapa jaunekli, vārdā Tasa. Tasa viens pats pa ceļu vilka milzīgu vezumu. Princis viņam ievaicājās:

—   Kāpēc tu viens pats tik smagus ratus velc? Kāpēc dari pāri saviem spēkiem?

—   Man ir varens spēks, — Tasa viņam atbildēja. — Varu pats bez bifeļiem pavilkt kuru katru smagumu.

—   Ja tu esi tik spēcīgs, kā sakies, — princis teica, — tad pacelt manu kara cirvi tev droši vien būs tīrais nieks.

Tasa cēla, cēla kara cirvi, taču no vietas neizkustināja. Tasa atzina sevi par uzvarētu, bet princis Stiprinieku — par savu vecāko brāli. Kopš šī brīža Stiprinieks un Tasa sāka abi klejot kopā.

Kādreiz Stiprinieks un Tasa pamanīja cilvēku, kurš nenoguris cirta Indijas niedres. Šo cilvēku sauca par Havihavu.

—    Ko tu ar tik daudz niedrēm darīsi? — princi viņam taujāja.

—    Šīs te Indijas niedres es cērtu un cērtu vienā gabalā jau gadus piecus un nesu tās karalim, — Havihava atbildēja.

—   Esmu piecirtis to tik daudz, ka sakrauti pieci augsti kalni. Taču man tas vedas viegli, jo spēks man ir milzīgs.

—   Ja esi tik spēcīgs, — Stiprinieks teica, — tad bez pūlēm pacelsi manu kara cirvi. Ja tev tas izdosies, saukšu tevi par vecāko brāli.

Havihava piepūta vaigus un saņēma visus spēkus, taču kara cirvis i no vietas nepakustējās. Tad princis Stiprinieks sagrāba Indijas niedres un uzsvieda tās visu piecu kalnu virsotnēs. Havihava tikai pabrīnījās par Stiprinieka spēku un prasmi.

—    Es ar prieku saukšu tevi par vecāko brāli, — Havihava teica un lūdza, lai princis viņu ņem līdzi.

Tā nu visi trīs kopā devās ceļā. Drīz viņi sastapa ērmīga izskata puišus. Viens bija astains, otrs — ar garu, līku degunu, bet trešajam kājās bija kā pīles pleznas ar peldplēvēm. Šie dīvainie puiši zvejoja jūrā zivis. Blakus viņiem katram tīklos spārdījās milzīgas zivis, tik lielas kā tīģeris vai zilonis. Stiprinieks šos sveicināja un palūdza zivis. Bet Astainis atbildēja, ka to vajagot vaicāt nevis viņam, bet Gardegunim, savukārt Gardegunis sūtīja princi pie Astaiņa.

—    Par labiem ļaudīm nevajag irgāties, — beidzot sarunā iejaucās Pleznainis. — Ja esat devēji, dodiet, ja neesat, tad tūlīt pat atsakiet.

Pleznainis sagrāba pilnas riekšavas zivju un sniedza princim Stipriniekam un viņa ceļabiedriem. Zivju bija milzīgs lēvenis. Visi trīs patencināja Pleznaini, uzvēla zivis mugurā un snāja uz tuvējo zvejnieku ciemu. Cieminieki savāca pa malu malām visus žagarus — par maz, nesa no meža klēpju klēpjiem — arī par maz. Tad visi trīs nolēma iet ar zivīm uz mežu un tur cept, bet, kā par nelaimi, līdzi nebija uguns. Sēdēja un domāja, ko darīt. Pēkšņi pamanīja — kalna virsotnē paspīdēja uguntiņa un sāka celties dūmu strūkliņa.

—   Aizskrien, Tasa, uz būdu kalna galā pēc uguns, — palūdza princis.

Kalna galā būdā dzīvoja vecs burvis un burve. Burve, ieraudzījusi ciemiņu, vaicāja:

—   Pēc kā ta esi atnācis, mazdēliņ?

—    Pēc uguntiņas, vecmāmiņ, — Tasa atbildēja.

Burve lūdza Tašu pienākt tuvāk stellēm, kurās pati sēdēja, izrāva burvju atspoli un svieda ar to jauneklim. Tasa bez dzīvības iekrita milzīgā katlā ar ūdeni.

Princis Stiprinieks ilgi gaidīja Tasu atgriežamies. Nesagaidījis aizsūtīja uz kalnu Havihavu. Vecā burve arī ar Havihavu izrīkojās tāpat.

Princis, nesagaidījis ne Tasu, ne Havihavu, nolēma iet pats uz būdu. Vecene grasījās arī viņu nogalināt, bet nekas nesanāca. Kolīdz Stiprinieks pieskārās dzelzs atspolei, tā pāršķēlās uz pusēm. Princis sagrāba burvi un ņēmās purināt, prasīdams: «Atdod manus brāļus, atdod manus brāļus!»

—   Nenogalini mani, — lūdzās burve. — Atlaid mani, man

ir zāle, kas mirušos atdzīvina. Es atdošu tev brāļus sveikus un veselus.

Burve solījumu turēja — atdzīvināja Tasu un Havihavu. Tad Princis Stiprinieks viņu stingri sasēja, aizšuva viņai muti un acis un pameta būdā.

Paņēmuši līdzi zāli, kas atdod dzīvību, visi trīs devās tālāk.

Pret vakaru būdā atgriezās vecais burvis: viņš atnesa pār plecu pārmestus divus sasietus ziloņus, bet trešo ziloni turēja rokā. Ilgi viņš stāvēja durvju priekšā, sauca veco burvi, bet neviens neatsaucās, neviens neiznāca pretī viņu sagaidīt. Tad burvis izsita būdas durvis, sāka atsiet vecenei rokas un atārdīt diegus, ar kuriem bija aizšūta mute un acis. Vecā burve izstāstīja vīram visu, kas te bija noticis. Burvis pārskaitās, izvārīja vienu ziloni, apēda to un metās trim stipriniekiem pakaļ.

Šie visi trīs iet nodaba, sūkā cukurniedres, saldos stiebrus izspļauj uz taciņas. Iedams pa šīm pēdām, vecais burvis viņus arī panāca.

Nu, Tasa, pamērojies spēkiem ar veco burvi, — Stiprinieks teica.

Bet Tasa izrādījās daudz vājāks par burvi. Burvis uzklupa un no visa spēka blieza Tasam. Tasa līdz kaklam ietriecās zemē. Tad ar burvi kauties sāka Havihava, taču arī viņu vecais burvis uzvarēja kā nieku. Tad burvim metās virsū princis Stiprinieks. Viņš cirta tik stipri, ka nocirta burvim galvu un tā aizlidoja līdz pašai Ķīnai.

Visi trīs aizgāja uz Ķīnu un skatās — ap burvja galvu drūzmējas tūkstošiem ļaužu, bet nevar to izkustināt no vietas. Lai atbrīvotu zemi no šīs galvas, imperators apsolīja tam, kurš galvu aiznesīs, atdot savu meitu par sievu. To padzirdēja princis Stiprinieks, piegāja, atvēzējās un kā grūda, tā vienā mirklī galva atradās jau Siāmas karaļvalstī. Imperators bija priecīgs, ka ticis no galvas vaļā, pavēlēja izprecināt princim savu meitu. Taču princis atteicās un lūdza Tasam, lai viņš apprec ķīniešu princesi. Stiprinieks atvadījās no Tasa, uzdāvināja viņam brīnumzāli, kas atdod dzīvību, un teica:

— Iestādi šo brīnumzāli imperatora dārzā, tā daudziem atdos dzīvību, tikai neielaid dārzā svešus ļaudis, citādi pienāks mana reize atvadīties no šīs pasaules.

Stiprinieks kopā ar Havihavu aizgāja uz Siāmu. Skatās — arī šeit ļaudis baru bariem rosās ap burvja galvu, bet izkustināt no vietas to nevar. Princis atvēzējās un kā grūda — tā galva ieripoja tieši jūrā. No prieka Siāmas karalis pavēlēja atdot Stipriniekam par sievu savu meitu — Siāmas princesi. Taču Stiprinieks atteicās arī no Siāmas princeses, atdeva to Havihavam, bet sev izlūdzās no valdnieka kā dāvanu vienu kalnu, lai ar tā akmeņiem nobruģētu ceļu uz dzimteni, uz tjamu zemi.

Pa to laiku princim Stipriniekam uzbruka nelaime. Tasa aizmirsa, ko Stiprinieks bija cieši piekodinājis, un atļāva ienākt dārzā svešiem ļaudīm. Brīnumzāle, kas spēja atdot dzīvību, acumirklī nozuda, kā zemē iekrita, un princis nomira. Tasa un Havihava ilgi skuma pēc prinča. Viņi pameta Ķīnu un Siāmu, atgriezās savā dzimtajā tjamu zemē un tur nodzīvoja līdz mūža galam. Acīmredzot no viņiem arī tjamu zemē cēlušies stipri un spēcīgi, uzticami un drosmīgi ļaudis.

KĀ KOKOSRIEKSTS KĻUVA PAR VALDNIEKA ZNOTU

Agrākos laikos dzīvoja kāds vecs malkas cirtējs ar savu meitu. Abi lasīja džungļos žagarus, pārdeva tos un tā ari iztika. Pienāca laiks meitenei iziet pie vīra, taču viņai bija žēl šķirties no tēva, tāpēc visiem preciniekiem viņa atteica.

Kādu dienu vecais vīrs ar meitu piecēlās rītausmā, paņēma ratus, groziņu ar vārītiem rīsiem, ķirbja pudeli ūdenim, lielu līku nazi un devās uz džungļiem. Atnāca, ieturēja azaidu, bet, pirms sāka darbu, abiem stipri sagribējās dzert. Un meitene aizgāja meklēt ūdeni. Staigāja, staigāja, pēkšņi redz — avots. Ūdens tajā dzidrs, dzidrs, iztecēja no zemes un aiztecēja alā. Alā no šā ūdens sakrājies neliels ezeriņš. Meitene padzērās, noģērbās un izpeldējās.

Gribēja aiznest tēvam ūdeni, bet nekur vairs atrast ķirbja pudeli. Meitene nodomāja, ka aizmirsusi to paņemt līdzi. Viņa atgriezās pie tēva un pastāstīja par brīnišķīgo avotu. Tad nu abi kopā devās pēc ūdens. Staigāja, staigāja, bet neatrada ne piliena. Neko darīt. Sakrāva ratos žagarus un atgriezās mājās.

Drīz malkas cirtēja meitai piedzima bērniņš. Tas bija bērns, ne bērns, riekstiņš, ne riekstiņš, tāds apaļš, apaļš — ne roku, ne kāju. Vecais vīrs paskatījās un teica:

— Tā nav liela nelaime. Nosauksim viņu par Kokosriekstiņu, lai tikai dzīvo un aug!

Rieksts auga nevis pa dienām, bet stundām. Septiņu mēnešu vecumā viņš sāka runāt. Gadu vecs viens pats gāja uz džungļiem, bet triju gadu vecumā sāka kazas ganīt. Ciema ļaudis viņu iemīlēja, jo viņš bija čakls un labsirdīgs. Izskats gan viņam tāds neparasts, bet bērni no viņa nebaidījās, labprāt kopā rotaļājās.

Tajā laikā Tjampā valdīja bagāts un varens valdnieks. Bifeļu vien viņam bija trīsdesmit reižu pa desmittūkstoš. Simtiem ganu tos ganīja. Valdnieks pārlieku lepojās ar saviem ganāmpulkiem, to pat grūti izstāstīt, taču vēl vairāk viņš lepojās ar savām trijām meitām — trijām daiļavām. Paraugās uz viņām putns lidojumā — kā akmens krīt no debesīm zemē. Paskatās zivs — kā bulta nolaižas jūras dzelmē. Valdnieks ar valdnieci nezināja, kā savas meitas lolot un lutināt.

Kādu dienu Kokosrieksts teica mātei:

—   Aizstaigā, māmiņ, pie valdnieka, lūdz, lai pieņem mani par ganu! Es gribu bife|us ganīt.

Māte sāka smieties un atbildēja:

—    Kur tad tu, dēliņ, tāds, bez kājām un rokām, iesi pie valdnieka par ganu līgt? Tu taču velies kā rieksts, bet staigāt nevari. Ne tikai bifeļi, bet arī visas kazas tev pazudīs. Valdniekam nav joki prātā, to tu ņem vērā.

Dēls uzklausīja māti, bet mierā nelikās, lūdzās vienā gabalā — aizej un aizej. Pasaki valdniekam, ka es viens pats tikšu galā ar visiem viņa ganāmpulkiem. Mātei kļuva dēla žēl un viņa' beigu beigās aizgāja pie valdnieka. Piegājusi pie pils vārtiem, viņa pieklauvēja. Pretī iznāca sardzes vīrs un apvaicājās:

—    Kādā lietā tu esi atnākusi?

Māte atbildēja:

—   Es atnācu lūgt valdniekam, lai viņš ņem manu dēlu par ganu.

Sardzes vīrs apgriezās, aizgāja pie valdnieka un noziņoja dzirdēto. Valdnieks pavēlēja ieaicināt sievieti pilī un vaicāja:

—   Tavs dēls gribot nolīgt pie manis par ganu?

—   Jā, o, valdniek, — sieviete atbildēja un atstāstīja valdniekam vārdu pa vārdam visu, kā dēls viņai bija pieteicis.

Valdnieks, visu uzklausījis, skaļi iesmējās un teica:

—   Manos ganāmpulkos ganās trīsdesmit reižu pa desmittūkstoš bifeļu, trīs simti ganu netiek ar tiem galā. Te viens bifelis nobeidzas, te otrs pazūd. Tavam dēlam izklīdīs viss ganāmpulks.

Valdnieks tā gan pateica, bet nolēma pats parunāt ar Kokosriekstu. Kokosrieksts atvēlās pie valdnieka, nosolījās bifeļus nosargāt, turklāt tik labi uzraudzīt, ka neviens neaizbēgtu. Valdnieks nolēma pārbaudīt, vai tiešām Kokosrieksts ir tik varens un drosmīgs, kā pats saka. Nākamajā rītā sardzes vīri atvēra visas kūtis, izdzina bifeļus, uzsēdināja jauno ganu barvedim mugurā, izstāstīja, kā cauri džungļiem var nokļūt valdnieka ganībās, bet paši smējās un plātīja rokas: kur tas redzēts, ka viens tāds nieka Kokosrieksts noganīs valdnieka ganāmpulkus! Visi bifeļi no viņa aizbēgšot. Tad nu Kokosriekstam un viņa mātei no valdnieka cirvja gan neizbēgt.

Dienas vidū valdnieks lika jaunākajai meitai aiznest ganam rīsus un pārējo, kas pusdienās pienākas. Princese, nonākusi ganībās, redzēja — bifeļi mierīgi ganās, bet pats gans nekur ieraugāms. Princese sāka viņu saukt:

—   Ei, Kokosriekstiņ, kur tu esi?!

—    Esmu šeit, — Kokosrieksts atsaucās un pievēlās princesei tieši pie kājām.

Princese atstāja viņam ēdienu un gāja atpakaļ uz pili.

Tiklīdz saule sāka laisties uz rietu, Kokosrieksts uzrāpās vecajam bifelim — barvedim mugurā un dzina ganāmpulku uz valdnieka kūtīm. Pats valdnieks pārskaitīja bifeļus — bija visi līdz pēdējam. Visi valdnieka augstmaņi un pils ļaudis — kā veci, tā jauni — brīnījās, jo tāds gans vēl nebija redzēts. Vairāk par visiem brīnījās pats valdnieks.

«Trīs simti ganu nespēj ganāmpulku, kā nākas, uzraudzīt, katru dienu pazūd pa bifelim. Bet tāds te Kokosrieksts, bez rokām, bez kājām, viens pats tiek galā, visus bifeļus līdz pēdējam vakarā pārdzina! Brīnumi, tad ta brīnumi! Lai tur plīst vai lūst, jāuzzina, kas šeit ir par noslēpumu.»

Nākamajā dienā Kokosriekstam atkal jādzen ganāmpulks cauri džungļiem uz valdnieka ganībām. Tiklīdz viņš bija sataisījies rāpties bifelim mugurā, valdnieks viņam teica:

—   Vadzi, Kokosriekst, paņem līdzi šo līko nazi un sacērt džungļos liānas! Būsi tak ievērojis, ka žogs ap pili brūk kopā. Vajadzēs daudz liānu, tā ka tu nedomā slinkot.

Kā lai Kokosrieksts nepaklausītu valdniekam? Viņš paņēma līdzi nazi un dzina ganāmpulku uz ganībām.

Pusdienas laikā valdnieka jaunākā meita atnesa ganam rīsus un pārējo, kas pusdienās pienākas. Viņa tūlīt neaizgāja, bet nolēma slepus noskatīties, kā īsti Kokosrieksts viens pats tiek galā ar tik milzīgu ganāmpulku un vēl paspēj sacirst liānas. Princese klusām piezagās tuvāk ganībām, paskatījās caur krūmiem un nezināja — ticēt vai neticēt savām acīm. Ganībās, rokas nenolaizdami, skaistās drēbēs ģērbušies, rosījās kalpi — gan jauni, gan veci. Vieni cirta liānas, otri pieskatīja bifeļus.

Princese, to visu redzot, nojauta, ka Kokosrieksts apveltīts ar brīnumainām spējām. Viņa ilgi stāvēja kā apburta, tad klusām iesaucās:

— Kokosrie-iekst!

Kalpi nozuda, kā zemē iegrimuši, tikai bifeļi bez steigas gremoja, kā gremojuši. Princese bija tik gauži pārsteigta, ka neatcerējās, kā atgriezās pilī, stingri apņēmusies nevienam nekā par redzēto nestāstīt. Valdnieks gan tika pamanījis, ka princese pārāk vēlu atgriezās no ganībām, bet uz viņa jautājumiem, kur bijusi, mulsi atbildēja, ka nomaldījusies no ceļa.

Kolīdz princese aizgāja, Kokosrieksts atkal pasauca kalpus un, kad viņi bija sagriezuši tik daudz liānu, cik vajadzēja, pavēlēja tās sasiet un piestiprināt bifeļiem pie ragiem.

Šajā vakarā ganāmpulka pārdzīšana mājā atgādināja svinīgu gājienu, jo gandrīz vai visu bifeļu ragus greznoja liānu saišķi. Lai visas liānas pārvestu, būtu vajadzīgi ne mazāk kā simts rati. Valdnieks vakarā atkal pārskaitīja bifeļus: tagad to bija trīsdesmit reižu pa desmittūkstoš un vēl desmit, jo bifeļu mātēm šajā dienā bija piedzimuši desmit bifelēni. Valdnieks un viņa tuvinieki no brīnumiem mutes vien ieplēta.

Nākamajā rītā Kokosrieksts atkal aizdzina bifeļus cauri džungļiem uz ganībām. Dienas vidū princese, kā parasti, nesa viņam rīsus un visu pārējo, kas pusdienās pienākas. Nonākusi līdz ganībām, viņa paslēpās krūmos.

Kalpu un kalpoņu bija krietni vairāk nekā vakar, un tie visi strādāja pārlieku centīgi. Pēkšņi princese pamanīja, ka pie Kokosrieksta pienāca un viņu pazemīgi sveicināja ziloņi, tīģeri, panteras, brieži, savvaļas bifeļi un pat degunradzis. Jautri dziedāja un dejoja pāvi, feniksi, papagaiļi, pērļu vistiņas, strazdi. Tādu vārdos nepasakāmu skaistumu princesei ne reizi dzīvē nebija laimējies redzēt. Tad sāka stabulēt stabules un fleites, dārdēt bungas, skanēt gongi. Visus savā varā sagrāba vētrainsprieks.

Princese labi ieklausījās, un šajā brīdī nezin no kurienes atskanēja suņu rejas, gaiļu dziesmas, kaķu ņaudēšana, smiekli, spriganas balsis. Džungļu mieru nomainīja cilvēku kņada. Princese par to priecājās un aši uzkāpa augstākajā kokā, lai

visu labāk redzētu. Pēkšņi Kokosrieksts atbrīvojās no savas rieksta čaumalas un turpat princeses acu priekšā pārvērtās par jaunekli — tik skaistu kā debesu iemītnieks. Viņš staigāja, vingri spēra soļus mūzikas taktī, nevis staigāja, bet slīdēja kā pilns mēness pie debesīm, kad tas lej savu gaismu pār zemi. Un princesei kļuva ap sirdi tik priecīgi, tik līksmi, ka vārdos to grūti izteikt: viņa iemīlējās.

Kokosrieksts acīmredzot, atcerējies, ka drīz var atnākt princese, ar rokas mājienu pavēlēja ļaudīm un zvēriem pazust, bet pats atkal ielīda atpakaļ rieksta čaumalā. Ganībās palika tikai bifeļi, kas mierīgi plūca zāli. Princese nolēca no koka un, it kā nekā nebūtu redzējusi, sāka maigā balsī runāt:

—   Kokosriekst, manu vecāko brāli, nāc ātrāk, es atnesu tev ēdienu!

Kokosrieksts — nebija ko redzēt! — pievēlās princesei pie kājām. Princese ar cieņu nolika viņa priekšā ēdienu.

Kokosrieksts teica:

—   Mīļo princes, nesauc mani par vecāko brāli. Sauc, tāpat kā agrāk, par kalpu. Kalpoju taču pie tava tētiņa par ganu.

—    Nevaru dabūt tādu vārdu pāri lūpām, — princese atbildēja. — Agrāk bija citādi, es tevi nepazinu, bet tagad mēs esam draugi. Agrāk trīs simti ganu nevarēja tikt galā ar mana tētiņa ganāmpulkiem, bet tagad tu gani tos viens, pie tam sagriez vēl žogam liānas. Jo centīgāk tu strādā, jo stiprāk es tevi mīlu kā brāli.

Izdzirdējis princeses teikto, Kokosrieksts sakautrējās un nevarēja ne vārda izrunāt. Tad sasparojās un teica:

—    Kalpot pilī ir liels gods, bet būt par tavu vecāko brāli ir tāda laime, ka nemaz nezinu, kā par to pateikties!

Tajā dienā viņi abi daudz tika runājuši. Saule jau slīdēja uz rietu, kad princese atgriezās mājās. Valdnieks stingri noprasīja, kur viņa tik ilgi kavējusies, bet princese aizbildinājās:

—   Nomaldījos džungļos.

Viņa nevienam nebūtu atklājusi Kokosrieksta noslēpumu.

Nākamajā dienā valdnieks pavēlēja iet uz ganībām abām vecākajām meitām, bet jaunākajai pieteica palikt mājās. Jaunākā princese par to noskuma. Bet abām vecākajām princesēm netikās iet uz džungļiem — un viņas atrunājās:

—    Mums bailes no tā kropļa: Kokosrieksts taču nav cilvēks. Soli šis nevar paspert — veļas no vienas vietas uz otru. Lai iet jaunākā māsa un aiznes pusdienas, viņa jau pieradusi, citādi šis vēl badā nomirs.

Valdniekam nekas cits neatlika — bija vien jāpiekrīt un jāsūta atkal jaunākā meita. Princese kļuva priecīga, paņēma groziņu ar ēdienu un teciņiem vien devās uz džungļiem. Ganībās rosījās brīnum skaists jauneklis kā pats debesu iemītnieks, apkārt viņam kalpu bari. Mūzika spēlēja, mūzikas taktī staigāja staltais jauneklis un izstaroja tādu mirdzumu kā pilns mēness. Princese paslēpās aiz krūmiem, acu no jaunekļa nenovērsa, skatījās un skatījās kā brīnumā. Tad klusām viņu pasauca. Jauneklis, izdzirdējis princeses balsi, pamāja ar roku — visi kalpi nozuda, kā nebijuši. Pats veikli ielīda rieksta čaumalā un pievēlās princesei pie kājām.

Vakarā nezin no kurienes uzbrāzās taifūns, melni mākoņi aizsedza debesis. Vējš gaudoja, lietus gāza kā ar spaiņiem. Taisni tobrīd abas vecākās princeses virtuvē vārīja zaļo tēju.

Kokosrieksts dzina kūtīs bifeļus. Viņš izmirka slapjš līdz ādai, ieskrēja virtuvē apsildīties, bet princeses sāka kliegt un spiegt:

—   Vācies ātrāk projām no šejienes, kropli! Tu izskaties briesmīgāks par tīģeri! — un izgrūda nabadziņu no virtuves.

Kokosrieksts pārvēlās pāri princešu kājām un aizrituļoja projām. Princeses vēl ilgi ņēmās viņu zākāt, nekā nevarēja nomierināties. Padzirdējusi vecāko māsu klaigāšanu, atskrēja jaunākā princese, sāka māsas kaunināt, teikdama:

—   Jums, māsiņas, gan nemaz nav sirds, Kokosrieksts jums nekā slikta nav nodarījis.

Pa to starpu valdnieku aizvien vairāk nodarbināja kāds jautājums. Kā gan Kokosrieksts viens pats var tikt galā ar tik milzīgu ganāmpulku, turklāt vēl paspēj sacirst tik daudz liānu? Valdnieks nolēma vēlreiz pārbaudīt savu ganu.

No rīta, tikko Kokosrieksts bija saposies iet bifeļus ganīt, valdnieks piegāja viņam klāt un teica:

—   Tu droši vien būsi ievērojis, ka apkārt pilij žogs sagāzies. Lai to salabotu, liānu tu esi sacirtis pietiekami, vēl jāsacērt bambusa nūjas. Sacērt un turpat ganībās arī sakrauj. Gan jau ar pārējo citi tiks galā.

Kokosrieksts uzklausīja valdnieku un neko neiebilda. Tad nu valdniekam kļuva skaidrs, ka viņa gans ir apveltīts ar brīnumainām spējām. Ja tādu nebūtu, vai tad piekristu visiem šiem darbiem.

Jaunākajai princesei Kokosrieksts iepatikās aizvien vairāk un vairāk. Viņa smalki izšuva lakatiņu, ietina tajā betcli un nesa jauneklim. Viņa gāja uz ganībām, jau pa gabalu dzirdēja cirvjus klaudzam — cirta bambusu. Tiklīdz princese parādījās, tūlīt viss apklusa. Apkārt redzami sakrauti milzīgi bambusa blāķi, bet Kokosrieksts mierīgi pieskata bifeļus. Princese atdeva jauneklim ēdienu un pasniedza lakatiņu ar beteli. Jauneklis attina lakatiņu un vaicāja:

—    Kāpēc tu, princese, atnesi man tādu dāvanu?1

—   Tev, mans vecākais brāli, es dāvinu šo beteli, — princese atbildēja. — Tikai, lūdzu, nevienam par to nestāsti. Kad tu būsi apprecējies, paskatīsies uz šo lakatiņu, mani atcerēsies. — Princese tā pateica un nokaunējusies nosarka kā persika zieds.

Gans uzklausīja princesi un atbildēja:

—    Nemūžam es tevi neaizmirsīšu.

Princese piesarka vēl vairāk un uzņēma citu valodu, teikdama:

—   Tu veikli cērt bambusus. Nocērt man tādu nelielu nūjiņu. Ar to būs vieglāk iet.

Princese ar pirkstu parādīja uz bambusu saiņiem. Gans apmulsa. Kā lai princesei nocērt nūjiņu, ja viņš savā čaumalā var tikai velties. Viņš padomāja un atbildēja:

—   Izvelc nūju no saiņa, ņem, kāda tev patīk. Cirst tagad necirtīšu, jo esmu stipri piekusis.

Princese pasmaidīja un priecīga atgriezās pilī.

Bet Kokosrieksts atkal pasauca savus kalpus. Sāka skanēt skaļas balsis, klaudzēt klaudzēja cirvji. Vienā mirklī tika sacirsts vesels kalns bambusu — labi ja simts vēršu aizjūgu tos aizvestu. Kokosrieksts vakarā ieradās pilī un teica valdniekam, ka bambusi sakrauti ganībās, tos jau rītdien pat varot vest mājās.

Otrā rītā valdnieks pavēlēja sardzes vīriem ar diviem ratiem braukt uz džungļiem pēc bambusa. Kāds gan bija braucēju pārsteigums, kad viņi redzēja, ka sacirstos bambusus divos ratos nevar aizvest — vajadzīgs vesels simts ratu. Sardzes vīri atgriezās pilī pie valdnieka un viņam to paziņoja. Arī valdnieks par tādu sacirsto bambusu kalnu nevarēja vien beigt brīnīties — ir nu gan tas Kokosrieksts! Tad valdnieks pavēlēja savākt ratus no visa apvidus, un to sanāca tieši apaļš simts. Tālu izplatījās Kokosrieksta — valdnieka gana varenā meža cirtēja slava.

Piecpadsmit dienas nokalpojis pie valdnieka par ganu, Kokosrieksts izlūdzās viņa augstībai atļauju apciemot māti.

Kokosrieksts pārnāca mājās un teica mātei:

—   Aizej uz pili, palūdz valdnieku, lai viņš atdod man princesi par sievu.

Māte ne pa jokam nobijās un jautāja:

—  Vai tu, dēliņ, prātu esi izkūkojis, vai? Vai nu valdnieks

būs ar mieru? Ari princese pati tevi negribēs. Izmet nu tādas domas no galvas, pēc tam pats nezināsi, no kauna kur dēties.

—   Nebaidies, māmiņ, — dēls atbildēja. — Ej droši uz pili. Princesei es būšu pa prātam, arī valdnieks neko neiebildīs. Aizej, lūdzu!

Māte beigu beigās piekrita un devās uz pili, jo viņa gauži mīlēja savu dēlu. Gāja, gāja, bet domas jaucās pa galvu: «Ko gan man teikt, kā sākt ar valdnieku runāt? Bet tad jau redzēs, kā rīkoties un ko darīt. Kaut tikai valdnieks uz mani nesadusmotos. Pasaulē nav nekā briesmīgāka par valdnieka dusmām.» Viņa gāja un gāja, līdz nonāca pie pils vārtiem. Tur viņu apturēja sardzes vīrs un ņēmās tincināt:

—    Kālab esi atnākusi?

Kokosrieksta māte atbildēja:

—   Atnācu pie valdnieka. Dēls uzdomājis princesi precēt, tad nu arī lūdza mani pie valdnieka atnākt. Viņš par ganu pie valdnieka kalpo. Tā nu, cienījamie, ielaidiet mani pilī.

Sardzes vīri, to izdzirdējuši, sāka smieties, vēderus turēdami, tomēr viens aizgāja ar ziņojumu pie valdnieka. Valdnieks pavēlēja sievieti ielaist. Viņa nostājās valdnieka priekšā, zemu paklanījās un vārdu vārdā pateica visu, kā dēls bija vēlējis.

Valdnieks uzklausīja gana māti, pamāja ar galvu un teica:

—   Man ir trīs meitas. Kuru no viņām tad tavs dēls gribētu ņemt par sievu? Rau, ko es tev teikšu: atnāc labāk kopā ar dēlu.

Nebija ko redzēt, ka māte un dēls abi nostājās valdnieka priekšā. Valdnieks pavēlēja ataicināt visas trīs savas meitas. Vecākās princeses nicīgi noskatījās uz ganu, neļāva valdniekam pat muti pavērt, kad sāka jau tarkšķēt:

—    Paraugieties uz viņu: ne roku, ne kāju, pats apaļš kā kokosrieksts. Kura būs tāda muļķe, ka ies pie viņa par sievu?!

Tad valdnieks vaicāja jaunākajai meitai, vai viņa būtu ar mieru ņemt ganu sev par vīru.

Princese kļuva priecīga un atbildēja:

—    Es mīlu mūsu jauko ganu un labprāt kļūšu viņa sieva.

Valdnieks princesi uzklausīja un teica:

—   Man arī pa prātam mūsu gans. Neiebilstu, ja viņš kļūst mans znots.

Valdnieks pavēlēja zīlniekiem izraudzīties kāzām vislaimīgāko mēnesi un vislaimīgāko dienu un pa visu valsti izziņot šo priecīgo vēsti. Tad nu gan vīkša kāzas! Medīja trušus, stirnas, briežus, pāvus un citus meža iemītniekus, zvejoja krevetes, krabjus un zivis. Sutināja, cepa un vārīja dienām un naktīm. No tuvām un tālām zemes malām sanāca ļaudis palīksmot princeses kāzās, sanesa dārgas dāvanas. Bija nolemts dzīrot simts dienu un simts nakšu no vietas.

Valdnieks pārlaida acis visiem sanākušajiem, pašūpoja galvu un teica:

—   Nebūtu domājis, ka man tik daudz pavalstnieku.

Ļaudis līksmojās nepagurdami. Kokosrieksts vēlās starp

galdiem, visus dāsni pacienāja. Pagāja trīs dienas, bet ceturtajā dienā valdnieks pasauca jaunāko meitu un vaicāja:

—    Saki — kā tavs vīrs tevi aizsargās, ja viņam nav ne roku, ne kāju?

—   Saki — kā tavs vīrs tev palīdzēs, ja viņam nav ne roku, ne kāju? — vīram piebalsoja valdniece.

Bet princese neapjuka un atbildēja:

—   Viņš mani aizsargās, viņš man palīdzēs.

Tad pieliecās pie valdnieces auss un iečukstēja:

—   Viņš izlīdīs no savas rieksta čaumalas un pārvērtīsies par brīnišķīgu jaunekli. Kāda viņam balta āda, kā viņam mirdz acis!

Valdniece to tālāk pastāstīja valdniekam. Abas vecākās princeses slepus noklausījās un reizē iesaucās:

—    Kas to būtu domājis! — un viņas nolēma paslēpties un noskatīties, kas notiks naktī. Tiklīdz jaunlaulātie devās uz savām istabām, abas vecākās princeses pielavījās pie durvīm un pa spraudziņu sāka lūrēt. Skatījās, skatījās — te pēkšņi no savas čaumalas izkāpj Kokosrieksts, pārvērties par skaistu jaunekli, it kā no debesīm būtu nokritis. Apsēdās līdzās savai jaunajai sievai — ne acu atraut, cik abi skaisti! Vecākās princeses skatījās, līdz viņām sāka uzmākties nelāgas domas, viņas sāka sev pārmest:

—    Bijām gan mēs muļķes! Ko tu neteiksi — jaunākā māsa tā gudrākā! Edz, kādu vīru sev atradusi!

Vecākās princeses smagi nopūtās, tad katra klusībā nolēma ar viltu skaisto jaunekli dabūt sev.

Simts dienu aizlidoja, simts nakšu aizmirgoja — un kāzu dzīres tuvojās beigām. Pat tiem, kam vairāk par visu patika labi paēst, sāka gribēties parasto rīsu, kas aizdarīti ar zivju mērci. Ciemiņi izklīda, pilī atgriezās klusums.

Princese vēlējās, lai arī dienā vīrs staigātu cilvēka izskatā. Tāpēc viņa teica:

—   Pilī neviena nav, lien laukā no savas čaumalas, ķeries pie darbiem, aizej un paskaties, kā gana bifeļus.

Princese lūgšus lūdzās, visādi centās pierunāt, bet vīrs nebija, un nebija ar mieru iznākt no savas rieksta čaumalas. Tikai naktī, kad visi pilī jau gulēja, viņš no tās iznāca, bet rītausmā atkal ielīda tajā atpakaļ. Tas princesi gauži sarūgtināja. Kādā rītā, kad vīrs vēl gulēja ciešā miegā, viņa paņēma čaumalu un to noslēpa. Vīrs pamodās un sāka meklēt čaumalu, bet nekur tās nav. Viņš trīcēja un drebēja no aukstuma, ietinās ciešāk segā. Pajautāja sievai, bet viņa atbildēja, ka neesot ne jausmas, nekā nezinot. Vīrs gulēja zem segu segām, bet nekā sasildīties, no aukstuma pat vaidēja. Tā visu dienu arī nogulēja. Sieva izvilka visu, kas atradās pils lādēs un sedza vīram virsū. Dienu no dienas maz pamazītēm vīrs sāka iztikt bez čaumalas — un aukstums vairs tā nemocīja. Tad sieva arī atzinās, ka viņa čaumalu noslēpusi. Vīrs nekā neatbildēja, tikai pasmaidīja. Sieva izsūdzēja savas bēdas:

—   Vecākās māsas par mums smējās, ar pirkstu uz mums rādīja, tāpēc es arī čaumalu noslēpu. Paklausīsimies, ko viņas tagad teiks.

Kopš šī brīža Kokosrieksts vairs nebija rieksts un dzīvoja tāpat kā visi cilvēki. Abas vecākās princeses viņā iemīlējās jo dienas vairāk un sāka jaunāko māsu apskaust. Katra no viņām sapņoja iegūt brīnišķīgo jaunekli sev par vīru, bet to neizrādīja. Abas laipni izturējās pret jaunāko māsu un viņas vīru.

Valodas, ka valdnieka znots pametis savu rieksta čaumalu un pārvērties par brīnum skaistu jaunekli, aplidoja visu valsti. Ļaudis priecājās līdzi un vēlēja jaunajiem ilgi būt laimīgiem.

Kokosrieksts, kaut arī dzīvoja valdnieka pilī, savu māti neaizmirsa un kopā ar princesi, savu sievu, aizbrauca pie viņas ciemos. Māte sākumā dēlu nepazina. Tikai tad, kad princese viņai pasniedza bļodu ar gardumiem, māte aptvēra, ka viņas priekšā stāv dēls ar vedeklu. Jaunais pāris apciemoja arī vectēvu — veco malkas cirtēju. Arī viņš pirmajā mirklī mazdēlu nepazina, bet pazinis priecīgs bija bez gala.

Pēc neilga laika jaunie atgriezās pilī, princeses vīrs deva pavēli uzbūvēt kuģi. Viņš teica, ka gribot tirgoties, bet klusībā bija iecerējis kopā ar sievu paceļot, pasauli apskatīt.

Beidzot kuģis bija gatavs, un vīrs ar sievu sāka posties ceļam. Kopā ar viņiem vēlējās ceļot arī abas vecākās princeses. Princese un viņas vīrs labprāt abas ņēma līdzi. Piestātnē sapulcējās daudz ļaužu, ieradās apsardzes vīri un valdnieks ar valdnieci.

Pirms pacelt enkuru un iziet atklātā jūrā, jaunais vīrs noņēma sev no rokas dārgu aproci un aplika to sievai. Tad uz kuģa tika aicinātas abas vecākās princeses. Kad kuģis izbrauca jūrā, jaunais vīrs sāka izrīkot matrožus, bet princeses apbrī-, noja jūru un meta skatus uz jaunākās māsas aproci, kuru viņai bija dāvinājis vīrs. To pamanījusi, princese noņēma aproci un pasniedza māsām. Māsas sāka strīdēties, kurai pirmajai pienākas aproce — ņēma viena otrai to nost un nejauši iemeta jūrā. Nu gan nobijās, kliedza, brēca, bet jaunākā princese, baidīdamās, ka vīrs varētu sadusmoties, ielēca jūrā aproci meklēt. Tad vecākās māsas sāka kliegt vēl skaļāk, sauca palīgā, bet bija jau par vēlu: jaunākā princese noslīka. Māsas to izstāstīja vīram. Viņš aizsteidzās uz to vietu, kur tikko bija sēdējusi sieva, bet tur vienīgi šalle un lakatiņš ar beteli bija palikuši. Vīrs sāka rūgti raudāt: princesi viņam neizglābt. Arī vecākās māsas raudāja. Raudāt gan raudāja, bet pašām tas vien bija prātā kā dabūt jaunekli par viru.

Jauneklis pavēlēja irties uz krastu. Tirdzniecība viņam vairs nebija prātā, viņš steidzās uz pili paziņot bēdīgo vēsti. Kuģis piestāja pie krasta, un jauneklis kopā ar princesēm devās pie valdnieka un valdnieces. Valdnieks un valdniece sāka gauži raudāt, no lielām bēdām vārtījās putekļos. Znotu viņi lūdza palikt pilī, teikdami:

— Tu būsi mums mierinājums!

Vēsts, ka jaunākā princese noslīkusi jūrā, izplatījās pa visu

zemi. Ļaudis dziļās sāpēs šūpoja galvas, viņi labi atcerējās nesenās jautrās kāzas un jauko princesi. Bet valdnieka znots aiz bēdām vai prātu zaudēja. Abas vecākās princeses viņam visur izdabāja, viņu labi aprūpēja, taču nespēja izkliedēt viņa bēdas. Viņas pašas tam pienesa ēdienu un dzērienu, piebāza viņam pīpi ar pīpējamām lapām, gatavoja beteli. Nekas, itin nekas nevarēja remdēt vīra bēdas. Viņa domas kavējās tikai pie savas nelaimīgās sievas, un augām dienām un naktīm viņš viņu apraudāja. Viņš kalta kā aizcirsts koks.

Visa zeme bēdājās par noslīkušo princesi, bet ar viņu pa šo starpu notika brīnums. Kad princese ielēca jūrā un atguva dārgo aproci, viņa pēkšņi juta, ka kļūst viegla kā pūciņa. Izrādījās, ka tā bija burvju aproce. Tas, kurš to valkāja, spēja zem ūdens elpot. Princese jūras dzelmē pamanīja skaistu gliemežnīcu un pēkšņi sāka kļūt mazāka. Viņa kļuva mazāka un mazāka, līdz varēja paslēpties gliemežnīcā. Gliemežnīcu izmeta krastā. Princese izlīda no savas slēptuves un ieraudzīja bezgalīgi plašo jūru, kas pie apvāršņa saplūda kopā ar debesīm.

Princese nezināja, uz kurieni iet, ko iesākt, un noskuma. Atcerējusies savu viru, viņa sāka rūgti raudāt un, cita nekā nezinādama darīt, atkal ielīda gliemežnīcā.

Šajā laikā uz jūras malu bija atnācis vecītis ar vecenīti vākt gliemežvākus. Pēkšņi viņi izdzirdēja cilvēka raudas. Nodomājuši, ka te nomaldījies kāds mazulis, viņi steidzās palīgā. Raudas pēkšņi apklusa, bet krastā vecīši ieraudzīja lielu un skaistu gliemežnīcu. Viņi nosprieda, ka gliemežnīcā kāds būs raudājis. Ar milzīgām pūlēm abi aizstiepa gliemežnīcu līdz savai būdai un nolika visattālākajā kaktā. Kā nolika, tā gliemežnīca arī tur stāvēja, nekā īpaša vecīši nemanīja.

Bērnu vecīšiem nebija, un viņi dzīvoja nabadzīgi. Lasīja gliemežvākus, pārdeva un no tā arī iztika. Kādreiz, kad vecīši aizgāja uz jūras krastu, princese izlīda no gliemežnīcas, jo viņa vēlējās šiem labajiem ļaudīm palīdzēt. Ar burvju aproces palīdzību viņa vienā mirklī sagatavoja pilnu paplāti garšīgu ēdienu un beteli, izvārīja smaržīgu tēju un pat piebāza pīpi. Visu šo cienastu princese nolika būdas vidū, bet pati atkal ielīda gliemežnīcā. Atgriezās vecīši un no pārsteiguma nevarēja krietnu brīdi ne attapties. Par varītēm gribēja uzzināt, kas ir tas labais cilvēks, kurš tā par viņiem rūpējies, bet neko neuzzināja. Abi apsēdās ēst. Ēda gan, bet baidījās. Visu apēda, un nekas nenotika.

Nākamajā dienā vecīši atkal aizgāja, bet princese izlīda no gliemežnīcas, pagatavoja ēdienu un uzvārīja tēju. Tā tas notika katru dienu — atgriezušies mājās, vecīši būdiņā atrada garšīgu ēdienu un smaržīgu tēju. Viņi ēda, dzēra un bija priecīgi, bet nekā neizdevās uzzināt, kas par viņiem tā rūpējas.

Kādā dienā vecīši, kā parasti, aizgāja, bet tūlīt pat atgriezās un paslēpās, lai redzētu, kas te īsti notiek. Princese, neko nenojauzdama, izlīda no gliemežnīcas un ķērās pie darba. Te parādījās vecītis ar vecenīti, saņēma princesi aiz rokām un vaicāja:

— Kas tu tāda esi un kāpēc tu slēpies gliemežnīcā?

Princese sāka raudāt un izstāstīja vecīšiem visu no paša sākuma līdz beigām — kā viņa iekrita jūrā, kā paslēpās gliemežnīcā, kā pēc tam gliemežnīcu izmeta krastā. Tikai to noklusēja, ka viņa ir valdnieka meita un Kokosrieksta sieva.

Vecīši pierunāja princesi gliemežnīcā vairs neslēpties un pieņēma viņu par savu audžumeitu. Gāja dienas, bet princese visu laiku skuma un bēdājās. Vecīši nopūlējās meiteni uzjautrināt, bet viņai prātā stāvēja tikai vīrs, tēvs un māte. Tad vecīši sāka aicināt ciemos meitenes un jaunekļus no visa apvidus, taču princese kā bija bēdu nomākta, tā arī palika, vienatnē skuma un lēja asaras. Vecīšiem redzot, viņa centās neraudāt, lai tos nesarūgtinātu.

Kādā dienā princese ievaicājās vecīšiem:

—   Vai jūsu zemē ir valdnieks?

—    Kā nu ne, meitiņ, ir gan, — vecīši atbildēja.

—   Vai viņam daudz bērnu?

—    Bija trīs meitas, — vecīši stāstīja. — Abas vecākās vēl tagadiņ dzīvo neprecētas. Jaunākā meita izgāja par sievu pie Kokosrieksta, bet paklīda valodas, ka esot noslīkusi, jo gribējusi dabūt rokā dārgu aproci, kura iekritusi jūrā.

Princese tikko noturējās, lai nesāktu raudāt.

—    Bet vai jauneklis otrreiz apprecējies vai arī visu laiku skumst pēc pirmās sievas? — princese gribēja zināt.

Jauneklis no agra rīta līdz vēlai naktij lejot asaras, gads jau pagājis, bet viņš vēl neesot nomierinājies. Vecākās princeses viņam visādi izdabājot, bet viņš nevarot aizmirst jaunāko, savu sievu, un domas par otrreizēju precēšanos i galvā neņemot.

To dzirdot, princese neizturēja un sāka skaļi raudāt. Vecīši izbrīnījās un jautāja:

—    Kam tu tā raudi, meit?

—   Tik bēdīgs notikums, tāpēc arī raudu, — princese atbildēja. — Reti var sastapt tik uzticīgu un mīlošu vīru kā šis Kokosrieksts.

Princese tā pateica un tūliņ uzņēma citu runu, lai vecīši nekā nenojaustu.

Pēc negara laika princese palūdza, lai vecenīte viņai nopērk diegus, un teica:

—   Es protu pašūt glītas cepurītes. Es tev tās iedošu, tu aiznesīsi uz tirgu un pārdosi.

Vecenīte nopirka diegus, princese pašuva divas skaistas cepurītes un iedeva vecenītei kopā ar aproci.

—    Aiznes cepurītes uz valdnieka pili, — princese teica. — Par tām tu dabūsi daudz naudas. Bet aproce tevi sargās. Ja kāds vaicās, kur tev tāda aproce gadījusies, tad saki, ka šī aproce pieder tavai meitai, kura prot šūt skaistas cepurītes.

Vecenīte, nekā nedomādama, aizgāja uz pili, lai nopelnītu naudu. Aizgāja un ņēmās lielīt savu preci. Sardzes vīri par to ziņoja valdniekam. Valdnieks pavēlēja vecenīti ielaist pilī. Paņēma no viņas cepurītes un tās apskatīja. Skatījās, skatījās, pēkšņi kļuva nemierīgs, lika pasaukt valdnieci, meitas un znotu.

—    Tas ir viņas darbs, viņa ir pašuvusi šīs cepurītes, mēs viņas darbu pazīstam! — visi reizē iesaucās, gauži raudādami.

Vecenīte pārbijās. Netika gudra, kāpēc visa valdnieka ģimene raud. Pats valdnieks viņu uzrunāja:

—    Pasaki, vecomāt, — kas šīs cepurītes pašuva?

—   Mana meita pašuva, valdniek, — vecenīte atbildēja.

—   Vai tā ir tava īstā meita? — valdnieks noprasīja.

—    Nav vis īstā, bet audžumeita, — vecenīte teica un izstāstīja visu: kā viņa ar vecīti atraduši apbrīnojamu gliemežnīcu, kā tajā slēpusies meitene un kā galu galā meitene kļuvusi viņiem par audžumeitu.

Valdnieks uzklausīja vecenīti, pabrīnījās, lika cepurītes paslēpt drošā vietā, bet vecenītei pieteica meitu nekavējoties atvest uz pili. Vecenīte zemu palocījās, goddevīgi salikusi rokas, un te valdnieka znots pamanīja viņai aproci. Viņš lūdza, lai vecenīte parāda aproci, paņēma to, aplūkoja un pazina — tā taču bija viņa kāzu dāvana sievai. Vecākās princeses arī pazina aproci. Kokosrieksts ātri saposās un devās vecenītei līdzi uz viņas būdu. Viņš vairs nešaubījās, ka vecenītes audžumeita ir viņa sieva.

Princese abus nācējus pamanīja jau pa gabalu un iesteidzās būdā.

—   Meit, atver! — vecenīte sauca. — Man līdzi atnācis valdnieka znots, lai tevi redzētu.

—   Māmiņ, — princese atbildēja, — ja valdnieka znotam labpatīk mani redzēt, lai nāk vien iekšā. Meitenei nepiedien skriet vīrietim pretī.

Kokosrieksts tūlīt pazina savas mīļotās balsi un, palūdzis vecenītei atļauju, iegāja būdā. Tiklīdz viņš pārkāpa pāri slieksnim, princese nokrita zemē un sāka raudāt. Viņa raudāja un caur asarām stāstīja vīram visu pārdzīvoto. Arī viņš nevarēja novaldīt asaras. Tikai tagad vecīši saprata, kas bija noticis. Skumji viņiem bija šķirties no audžumeitas, taču reizē viņi priecājās līdzi un novēlēja jaunajiem laimīgu dzīvi.

Kokosrieksts ar sievu pārradās pilī. Valdnieks un valdniece ar asarām acīs apkampa meitu. Arī abas vecākās princeses raudāja: viņas juta līdzi māsai, kurai bija nācies pieredzēt tādas nedienas, un reizē priecājās, ka māsa sveika un vesela atgriezusies viņu vidū.

Visā zemē pavalstnieki priecājās, ka princese laimīgi un necerēti izglābusies. Ielīksmots par princeses atgriešanos, valdnieks sarīkoja dzīres. Uz tām viņš uzaicināja arī vecīti un vecenīti un karaliski abus apbalvoja: uzdāvināja simts vezumus rīsu, veselu vezumu cinka monētu[9] un divas cepurītes, tās pašas, kuras princese bija uzšuvusi.

Pēc daudziem gadiem, kad valdnieks bija kļuvis vecs, valsti sāka pārvaldīt Kokosrieksts. Ar savu jauko sievu viņi abi nodzīvoja garu un laimīgu mūžu.

ZELTA KURPĪTE

Tālā senatnē dzīvoja kāda māte ar divām meitām: īsto meitu un pameitu. Pameitu sauca Mugazo, pašas meitu — par Muhaloku. Abas bija dzimušas zirga gadā[10] vienā un tanī pašā dienā un bija viena otrai līdzīgas kā divas ūdens piles. Neviens nevarēja pateikt, kura ir vecākā, kura — jaunākā māsa. Arī mātei tas allaž sagādāja raizes.

Kādu dienu māte teica īstajai meitai:

—    Es tevi lūdzu, sauc Mugazo par vecāko māsu.

Muhalokai tas nemaz nebija pa prātam un viņa atbildēja:

—   Gan pēc vaiga, gan pēc auguma viņa ir tāda pati kā es.

Kālabad lai es viņu sauktu par vecāko? Neparko nesaukšu, dari ar mani, ko gribi!

Māte nezināja, ko iesākt. Viņa ilgi domāja, līdz izdomāja un teica:

—   Zini ko? Šodien tu viņu sauc par vecāko māsu, bet rīt — viņa tevi sauks. Tad ne viena, ne otra nebūsit aizvainota.

Taču Muhaloka, nenogaidījusi, ko teiks Mugazo, nekaunīgi atbildēja:

—    Tā nu neder! Ja Mugazo ir ar mieru mani saukt par vecāko māsu, lai sauc vienmēr. Bet, ja vienu dienu sauks mani, otru — viņu, tad ļaudis sāks par mums smieties, nezināsi pati, kur no kauna dēties.

Tad vecā sieva pavisam apjuka — lai notiek kas notikdams — iedeva abām meitenēm vienādus murdus un teica:

—    Ejiet abas uz dīķi zivis zvejot. Kura vairāk sazvejos, tā arī būs vecākā māsa.

Meitenes aizgāja uz dīķi, bet zivju tur, ka biezs, un daždažādas. Mugazo veikli iebrida ūdenī, bet slinkā Muhaloka tikai slaistījās gar malu.

—    Ko tu gaidi? — Mugazo viņai uzsauca. — Ņem murdu un brien ūdenī!

Taču Muhaloka, it kā nemaz nedzirdētu, pastaigājās savā nodabā. Pēc brīža Mugazo priecīgi iesaucās — murdā viņai bija krietni daudz zivju. Tad arī Muhaloka iebrida ūdenī.

—    Ai, cik auksts, — viņa iekliedzās, izbiedēdama zivis, un teica: — Paklausies, Mugazo, ūdens ir auksts kā ledus. Tev laiks brist malā. Atpūties un pasildies saulītē, citādi vari vēl saaukstēties.

Mugazo, nekā ļauna nenojauzdama, paklausīja Muhalokas padomam, klusībā priecādamās: «Murds jau man ir gandrīz pilns.» Viņa izkāpa no ūdens, atsēdās zem koka, ietinās lakatā un i nejuta, ka aizmiga. Murds ar zivīm palika ūdenī pie paša krasta.

Kamēr Mugazo gulēja, Muhaloka skaudīgi aplūkoja pilno murdu. «Mugazo ir pameita,» viņa prātoja, «neparko es viņu nesaukšu par vecāko māsu. Taču māmiņa teica: kura vairāk sazvejos, tā arī būs vecākā māsa. Edz, cik viņa daudz nozvejojusi… Tātad viņa būtu vecākā māsa? Nu nē! Tādu kaunu es nepārdzīvošu. Ņemšu un pārlikšu viņas zivis savējā murdā.»

Domāts — darīts! Muhaloka pārlika savā murdā visas Mugazo sazvejotās zivis. Viņa jau grasījās iet uz mājām, kad pēkšņi pamodās Mugazo. Pieskrēja pie murda, bet tajā nebija nevienas, pat ne vismazākās zivtiņas. Meitene noskaitās un taujāja:

—   Vai tu, Muhaloka, paņēmi manas zivis?

Muhaloka noliedza, ka būtu paņēmusi zivis, un sāka māsu zākāt:

—   Vai tev nemaz nav kauna? Pati esi slinka, bet gribi, lai mani par slinku uzskata? Murdā ir manas zivis, bet, kur tavējās, — nemāku teikt.

Mugazo bija pārliecināta, ka zivis paņēmusi Muhaloka, — kurš gan cits to būtu darījis, un gauži noskuma. Taču vairāk neko netaujāja, baidījās sadusmot Muhaloku, jo Muhaloka bija īstā meita, bet viņa, Mugazo, pameita. Tāpēc Mugazo tikai nobēdājās.

Atgriezties mājās ar tukšām rokām viņa neuzdrīkstējās, zināja, ka dabūs rājienu, varbūt pat pērienu. Raudādama meitene atkal iebrida aukstajā ūdenī. Krietnu laiku zvejoja, taču šoreiz loms bija gauži niecīgs: trīs nelieli sami un pavisam sīks grundulītis. Pa to starpu Muhaloka aizsteidzās pirmā mājās un atdeva mātei murdu ar visām zivīm un neaizmirsa palielīties ar savu bagātīgo lomu. Turpretī Mugazo atnesa trīs samiņus. Māte pameitu izrāja un pavēlēja no šī brīža Muhaloku saukt par vecāko māsu, bet Mugazo par sodu vēl aizsūtīja kazas ganīt.

Mazo grundulīti Mugazo mātei neatdeva, viņa to pažēloja, ielaida akā. Tagad Mugazo katru mīļu brītiņu, tiklīdz izdzina ganos kazas, apsēdās ar rīsu bļodu pie akas un iemeta tur kādu graudiņu, klusām piebilzdama:

—   Grundulīt, grundulīt! Atpeldi šurp, mīlulīt! Došu tev rīsus.

Grundulītis auga lielāks un pieķērās labajai meitenei. Taču Muhaloka ievēroja, ka jaunākā māsa sākusi izturēties neparasti — izdzen kazas ganīties, ņem savu bļodiņu un apsēžas pie akas ēst. Muhaloka nenocietās un izsekoja Mugazo. Uzzinājusi, ka māsa baro grundulīti, Mugazo sirdī iezagās ļaunums. Nākamajā dienā, kad Mugazo aizskrēja izdzīt kazas no kaimiņu sakņu dārza, Muhaloka paņēma bļodiņu ar rīsiem, piegāja pie akas un, tāpat kā māsa, pasauca:

—   Grundulīt, grundulīt! Atpeldi šurp, mīlulīt! Došu tev rīsus.

Grundulītis domāja, ka viņu sauc Mugazo un uzpeldēja. Tad Muhaloka cirta viņam ar nazi, sacirta trijās daļās, noslēpās klētī un apēda. Mātei ne pušplēsta vārda neteica.

Pa to laiku atgriezās Mugazo, paņēma rīsu bļodiņu un skrēja pie akas: viņas grundulītis būs izsalcis — un tas, lūk, aušīgās kazas dēļ! Mugazo atskrēja pie akas un sāka saukt grundulīti. Sauca, sauca, taču tas nerādījās. Tad Mugazo nojauta, ka ar viņas mīluli notikusi nelaime, un sāka raudāt.

No tās dienas viņa staigāja skumīga — ne vairs ēda, ne dzēra, pat gulēt negulēja. Atcerējās grundulīti un tikai raudāja.

Taču kādā naktī Mugazo uz īsu brīdi pieveica miegs un sapnī viņai parādījās grundulītis.

—   Māsiņ, — viņš teica, — neskumsti un neraudi. Ja mani mīli, sameklē manas asaciņas, kuras noglabātas dobā bambusa nūjā, ieliec tās kokosrieksta čaumalā un apglabā krustcelēs. Katru dienu, kad dzīsi uz ganībām kazas, tu iesi garām. Ļaunā Muhaloka ar viltu mani nomaitāja un apēda, bet manas asaciņas iemeta bambusa nūjas dobumā un apraka pie lielās māla ūdens krūkas.

Mugazo pamodās un viņu pārņēma nemiers. Viņa tūlīt pat aizskrēja uz to vietu, kur stāvēja lielā māla krūka ar ūdeni, un sāka rakt. Tiešām — drīz vien viņa uzgāja bambusa nūju, bet tajā — zivs asakas. Meitene izvilka asakas no bambusa nūjas dobuma, ielika tās kokosrieksta čaumalā un apraka pie krustcelēm. Katru dienu, dzīdama kazas uz ganībām, Mugazo gāja garām un vienmēr šai vietā apstājās. Viņa kopa grundulīša kapa kopiņu, kā to dara ar tuva cilvēka kapu.

Kādā dienā, pienākusi pie grundulīša kapa kopiņas, meitene pārsteigumā apstājās: tur stāvēja neredzēti skaista zelta kurpīte. Mugazo paņēma kurpīti un paslēpa tā patālāk, lai neviens nepamanītu. Kapa kopiņai pāri lidoja krauklis, arī pamanīja uz zemes kaut ko spožu, nolaidās un ieraudzīja zelta kurpīti,

tieši tādu pašu, kādu bija paņēmusi Mugazo. Krauklis satvēra kurpīti knābī, aizlidoja uz valdnieka pili un nometa to valdniekam tieši pie kājām.

Tajā dienā grundulīša asakas pazuda.

Valdnieks, kurš atpūtās savā pilī, pārsteigts redzēja, ka no gaisa nokrita neparasti skaista zelta kurpīte. Tāda kurpīte, valdnieks nodomāja, var piederēt tikai apbrīnojami skaistai un smalkai meitenei. Un viņš izdeva pavēli — visām šīs zemes meitenēm ierasties pilī, lai pielaikotu kurpīti. Tā, kurai kurpīte būs pa kājai, kļūs par valdnieci. Drīz pilī ieradās meitenes no visām zemes malām. Katra cerēja, ka tieši viņai kurpīte derēs un viņa kļūs valdniece. Taču vienai kurpīte izrādījās par lielu, otrai — par mazu. Vēsts, ka meitenes no visām valsts malām tiek aicinātas uz pili, nonāca arī līdz Mugazo pamātes ausīm. Lieki nekavēdamās, viņa sāka post Muhaloku ceļā. Arī Mugazo lūdza atļauju iet uz pili, taču māte viņai pavēlēja palikt mājās. Te nelīdzēja nekāda lūgšanās. Ko gan varēja darīt nabaga Mugazo? Liet asaras. Un viņa sāka raudāt. Bet māte, paņēmusi

milzīgu grozu, sabēra tajā zemesriekstus, rīsus un sezama sēklas, pasauca pameitu un teica:

—   Man izgadījās, ka sabēru vienā grozā zemesriekstus, rīsus un sezama sēklas. Tev nu viss jāsašķiro. Kad to izdarīsi, es tevi laidīšu uz pili pie valdnieka.

Vecā sieva domāja, ka ar šādu darbu jau nu Mugazo galā netiks. Mugazo pati arī tā domāja, tomēr naski ķērās pie darba. Par laimi, Bhagavata[11] Mugazo pažēloja, atsūtīja viņai palīgā spārnotās skudras: nebija ko redzēt, ka tās izlasīja visas sezama sēklas. Tad Bhagavata atsūtīja vanagus: tie aši tika galā ar zemesriekstiem. Tā darbs, kuru cilvēka rokas diez vai veiktu, tika izdarīts. Mugazo priecīga skrēja pie mātes un teica:

—   Paskatieties, māmiņ, te ir zemesrieksti, rīsi un sezama sēklas — viss, kā jūs likāt, sašķirots.

Māte gan redzēja, ka darbs gods godam paveikts, bet Mugazo uz pili nelaida, samudžināja milzīgā kamolā satītus zīda pavedienus un teica:

—   Ja vēlies, vari iet. Taču vispirms atšķetini šo kamolu un to pārtin.

Mugazo gauži noskuma, bet pie darba ķērās, kaut arī no acīm asaras bira kā pupas. Bhagavatai arī šoreiz iežēlojās sirds par nabaga meiteni. Viņa atsūtīja palīgā lielu spārnoto skudru. Skudra sāka tekalēt pa kamolu un rādīt norautos pavedienu galus. Tā, pateicoties skudrai, Mugazo tika ar darbu drīz galā, devās pie mātes, nolika viņai priekšā pārtīto kamolu un teica:

—   Māmiņ, es diegus atšķetināju, visu kamolu pārtinu.

Vecajai sievai ar smagu sirdi nācās pameitu atlaist uz pili.

Kā putns no krātiņa meitene izspurdza brīvībā, metās pie

sargtorņa tīruma malā, kur bija paslēpusi zelta kurpīti, ietina to tērpa stērbelē un devās uz pili. Atnākusi uzāva kurpīti, kuru valdniekam bija atnesis krauklis, un visi galminieki tikai pabrīnījās vien, ka zelta kurpīte kā nomērīta viņas kājai.

Valdniekam meitene patika, un viņš priecīgs pavēlēja sākt gatavoties kāzām un iecēla Mugazo valdnieces godā. Mugazo tad izņēma savu zelta kurpīti un pasniedza valdniekam. Valdnieks pats savām acīm nenoticēja. Kurpīte izrādījās pāris tai, kura jau atradās pilī.

—    Kas tev uzšuva tik brīnišķīgas kurpītes? — valdnieks vaicāja.

Mugazo sāka savu stāstu no paša sākuma — kā viņa ar Muhaloku zvejoja zivis, kā viņai murdā iekļuva grundulītis, kā viņa par to rūpējās, bet grundulītis aizgāja bojā, kā viņa to pie krustcelēm apglabāja un kā uz tā kapa kādā dienā pēkšņi parādījās zelta kurpīte. Valdnieks noklausījās meitenes stāstu un teica:

—   Tik tiešām pati Bhagavata ir tevi atvedusi pie manis uz pili.

Uzzinot, ka pameitai un nevis pašas meitai uzsmaidījusi laime un ka Mugazo tagad kļuvusi valdniece, jo tieši viņai kurpīte bijusi pa kājai, veco sievu sāka plosīt trakas dusmas un pārņēma tāda nenovīdība, ka nekur vairs dēties.

Otrā dienā viņa devās uz pili. Aizgāja un uzrunāja valdnieku šādiem vārdiem:

—    O, gudrais valdniek! Tu apņēmi par sievu manu meitu Mugazo. Krītu tev pie kājām: atlaid viņu uz dažām dienām paciemoties dzimtajās mājās. Viņa drīz atgriezīsies un tev atkal uzticīgi kalpos.

Valdnieks bija ar mieru, piesacīja tikai vecajai sievai pēc dažām dienām atvest Mugazo atpakaļ tieši uz pili.

Vecā sieva visu ceļu klusēja. Mājās neuzaicināja Mugazo ne ēst, ne dzert; nolika gulēt tieši uz kailas zemes, neiedeva ne paklājiņu, ne segu. Otrā rītā, tikko svīda gaisma, viņa aizsūtīja Mugazo novākt kokosriekstus, kas auga pie paša dīķa. Mugazo neuzdrīkstējās nepaklausīt. Pašas meitai māte vēlēja ņemt cirvi un sekot pameitai.

—   Tu nogaidi, kad viņa uzrāpsies tā augstāk kokā, un aizcērt stumbru, — māte pačukstēja.

Nekā ļauna nenojauzdama, Mugazo uzrāpās palmā. Tiklīdz viņa bija pašā galotnē, Muhaloka ņēmās cirst stumbru. Pēdējā mirklī, kad aizcirstā palma jau gāzās zemē, Mugazo paguva pārlēkt uz otru palmu. Tad Muhaloka sāka cirst otru palmu. Mugazo laimējās pārlēkt uz trešo palmu. Kad Muhaloka sāka cirst arī šo pēdējo palmu, Mugazo nebija vairs kur glābties — palma nogāzās, Mugazo ievēlās dīķī un noslīka.

Pēc nāves Mugazo pārvērtās par zelta bruņurupuci un palika dzīvot dīķī.

Pa to laiku Muhaloka aizskrēja uz māju un izstāstīja visu mātei. Abas priecājās par notikušo. Tagad jau nu gan īstā reize par valdnieci kļūt Muhalokai. Viņa taču ir gauži līdzīga Mugazo. Māte ar meitu devās uz pili un stājās valdnieka priekšā:

—    O, gudrais valdniek, — zemu klanīdamās, teica vecā sieva. — Tajā dienā, kad tu atlaidi Mugazo uz mājām, viņa pusceļā aizbēga. Es viņu nomeklējos pa malu malām, bet nekur atrast. Baidīdamās no tavām dusmām, valdniek, es atvedu uz pili savu otru meitu. Skaistumā viņa neatpaliek ne par mata tiesu no Mugazo. Lai nu pagaidām viņa priecē tavu sirdi. Tiklīdz Mugazo atradīsies, es viņu tūlīt atgādāšu pie tevis.

Viltniece metās valdniekam pie kājām, un asaras šķīda uz visām pusēm, it kā viņai no sirds būtu Mugazo žēl. Valdniekam vecās sievas runāšana diez kā nepatika un viņš teica:

—    Ja jau esi atvedusi savu meitu, atstāj viņu šeit. Tikai to gan tev piesaku — atrodi Mugazo! Dzirdēji?

Vecā sieva nosolījās valdnieka pavēli izpildīt, zemu paklanījās un devās no valdnieka pils projām. Pagāja labs laiks, bet viņa tā arī pilī nerādījās. Valdnieks kļuva jo dienas skumjāks un, lai kaut nedaudz izklaidētos, nolēma doties medībās. Sardzes vīriem un pils ļaudīm bija pavēlēts sagatavot lokus, bultas un šķēpus, palaist dzinējsuņus. Valdnieks ar visu svītu krietnu laiku jāja pa mežiem, pa ielejām, pa līdzenumiem, kamēr nokļuva pie tā dīķa, kura malā vēl nesen bija augušas trīs kokospalmas un kurā noslīka Mugazo. Te pēkšņi valdnieku sagrāba tādas skumjas, ka viņš negribēja tālāk jāt ne soli, visu laiku domāja par savu Mugazo. Valdnieks nevēlējās, ka kāds redzētu viņa dziļās skumjas, bet asaras neatturami viņam ritēja pār vaigiem.

—    Nezinu, kāpēc, bet šeit, pie dīķa, man kļuva sevišķi bēdīgi, — valdnieks teica. — Varbūt šeit ir kāds noslēpums?. Labi jāapskata dīķis!

Karavīri tūlīt ielēca dīķī, ienira, visu dīķi līdz pat dibenam

pārmeklēja, bet, izņemot zelta bruņurupuci, nekā cita neatrada. Viņi paņēma bruņurupuci un svinīgi pasniedza valdniekam. Vajadzēja valdniekam tikai pieskarties bruņurupucim, lai tas iešņukstētos. Arī valdniekam šajā mirklī sāka no acīm līt asaras. Tas viss viņam likās neparasti. Viņš pavēlēja svītai atgriezties pilī un pats paņēma līdzi zelta bruņurupuci. Ieradies pilī, valdnieks pavēlēja bruņurupuci ielaist zelta baseinā un katru dienu nāca to apraudzīt. Tiklīdz valdnieks parādījās, bruņurupucis sāka žēli kunkstēt, it kā sūroties par likteni. To dzirdot, valdnieka sirdi plosīja neremdināmas skumjas.

Muhaloka pamanīja, ka valdnieks katru dienu iet uz baseinu un, ieraugot bruņurupuci, ļaujas skumjām. Viņā uzvirda dusmas. Viņa nogaidīja, kad valdnieks ar savu svītu atkal aizjāja medībās, noķēra zelta bruņurupuci un apēda, bet bruņurupuča bruņas aizmeta prom saimniecības pagalmā.

Tikko atgriezies no medībām, valdnieks tūlīt devās uz zelta baseinu, bet šausmās atkāpās: bruņurupuča tur vairs nebija. Pajautāja Muhalokai, kur palicis bruņurupucis, bet tā atbildēja, ka nekā nezinot. Valdnieks sadusmojās, pavēlēja uz karstām pēdām ataicināt valsts visgudrāko gaišreģi, lai uzzinātu, kas pastrādājis ļaundarību. Te Muhaloka nojauta, ka ilgāk liegties nebūtu labi, un atzinās.

Valdnieks noklausījās, ko Muhaloka stāstīja, sadusmojās un teica:

—   Tu esi negodīgi rīkojusies. Vistu, zosu, kazu un cūku pilī ir gana. Kāpēc tev bija jāapēd nelaimīgais bruņurupucis? Atbildi man!

Muhaloka sāka taisnoties, izdomāja dažādus ieganstus un teica:

—   Man, valdniek, tā sagribējās nogaršot bruņurupuča gaļu, ka nekā nepratu kārdinājumam turēties pretī.

Tas valdnieku sadusmoja vēl vairāk, no dusmām viņš pat piesarka.

Arī šoreiz ļaundare izbēga no soda.

Bruņurupuča bruņas, kuras Muhaloka bija izsviedusi saimniecības pagalmā, pārvērtās par dziedātājputnu. Putns nolaidās uz pils jumta un sāka dziedāt. Viņš dziedāja tik skumji, ka visiem, kas viņu dzirdēja, sirdis vai lūza. Valdnieks izdzirdēja tā dziedāšanu, noskuma un teica:

—   Ja tu, mana mīļotā Mugazo, esi pārvērtusies par putnu, uzlaidies man uz rokas!

To teikdams, valdnieks pielika roku pie sejas. Putns vienā mirklī uzlaidās valdniekam uz delnas. Valdnieks pavēlēja uztaisīt putnam zelta krātiņu un izrotāt to ar dārgakmeņiem. Valdnieks stipri pieķērās putnam, un putns savukārt — valdniekam. Putna dziesma valdnieka sirdī allaž viesa skumjas. Muhaloka to atkal pamanīja, un putns viņai bija kā dadzis acī. Nogaidījusi, kad valdnieks bija no pils projām, viņa putnu sagrāba un apēda. Valdnieks atgriezās, ieraudzīja, ka putna krātiņā nav, un sirds viņam sažņaudzās dziļās sāpēs.

—   Kas tad tas? — viņš jautāja Muhalokai. — Kur palicis putns?"

Šoreiz Muhaloka izrādījās viltīgāka un teica:

—   Krītu pie jūsu kājām, valdniek. Lūk, kā tas gadījās. Es gatavoju virtuvē pusdienas, pēkšņi redzu: putns izspraucies no krātiņa, lidinās pie paša loga, bet uz pavarda vārās katls. Viņš lidoja šurp un iekrita katlā. Ko man bija darīt? Noplūcu tam spalvas, izvārīju un tagad pasniegšu jums.

To teikdama, Muhaloka pasniedza valdniekam bļodu, taču bļodā atradās pavisam cits putns, nevis skumjais dziedātājs. Valdnieks putnam i nepieskārās. Muhalokai vairāk neteica ne vārda, tikai sāka turēt uz viņu ļaunu prātu…

Muhaloka putnam noplūktās spalvas bija izmetusi saimniecības pagalmā. Pēc kāda laika no dziedātājputna spalvām izauga skaists, slaids bambuss. Kādu dienu valdnieks izgāja saimniecības pagalmā, ieraudzīja bambusu un iesaucās:

—   Neviens šeit tādu bambusu nav stādījis! No kurienes gan tas radies, turklāt tik skaists, slaids?

Muhaloka dzirdēja, ko valdnieks teica, un nodomāja: «Vajadzēs man šo bambusu nocirst un iemest ugunī.»

Nogaidījusi, kad valdnieks aizjāja medībās, Muhaloka paņēma cirvi, izgāja saimniecības pagalmā, nocirta bambusu un to sadedzināja. Bambusa saknes izkārpīja un ieraka dziļi zemē, divu dienu gājuma attālumā no valdnieka pils.

Taču saknes atkal sāka augt, šoreiz izauga brīnumskaists

kupls koks — smaržīga hurma un zaļoja tieši ceļa malā. Zem koka, kas meta labu ēnu, kāda cienījama vecenīte uzcēla sev mazu mājiņu un sāka tur dzīvot. Viņa cerēja, ka koks, tāpat kā visi koki, vispirms uzziedēs, tad dos augļus, bet viņas cerības nepiepildījās. Reiz vecenīte brīnījās un klusībā noteica:

— Savādi .. . Tāds varens, tāds kupls koks, bet augļu nav.

Kolīdz viņa šos vārdus bija laidusi pāri lūpām, kad uz viena zariņa parādījās gatavs auglis oranžā krāsā un tik skaists, ka ne acu atraut. No augļa izplūda brīnišķīga smarža.

«Bijis man tik brīnišķīgs auglis,» vecenīte nodomāja, «es jau nu gan zinātu, ko darīt.» Viņa jau kuro reizi pacēla galvu un paskatījās uz hurmu.

Te auglis atrāvās no zariņa un iekrita vecenītei tieši grozā. Viņa jau grasījās to nogaršot, bet pārdomāja, jo auglis bija pārāk skaists. Viņa to paslēpa krūkā, kurā glabāja rīsus.

Kopš šī brīža vecenīte sāka ievērot: vajag tikai viņai kaut soli spert laukā, kad pa to laiku kāds uzkopj māju, izvāra pusdienas, uzklāj galdu.

Sākumā vecenīte par to daudz galvu nelauzīja, ēda un dzēra pēc sirds patikas, bet tad viņu sāka mocīt ziņkārība, kas te — viņas pašas mājā — par brīnumiem notiek.

Kādu dienu viņa savāca savus grozus, piesēja pie nēšiem, izgāja no mājas, taču itin drīz atgriezās, paslēpās un sāka gaidīt, kas nu būs. Pēkšņi redz, ka mājā sāk saimniekot skaista meitene, kārtīgi izslauka grīdu, visu uzkopj un ņemas gatavot pusdienas. Vecenīte nobrīnīties vien nevarēja: «No kurienes manā mājā uzradusies tik skaista meitene? Vai tikai nebūs iznākusi no smaržīgās hurmas?» Tā prātodama, vecenīte klusām ieslīdēja mājā, piegāja pie krūkas, skatās: no hurmas tikai miza palikusi. Vecenīte mizu paņēma un paslēpa. Tad uzrunāja meiteni, kas tobrīd rosījās pie pavarda. Meitene izbailēs metās pie krūkas, bet mizas tur vairs nebija. Viņa apjukusi palika stāvam. Vecenīte pasmaidīja un vaicāja:

—   Kā tad tev ienāca prātā izlīst no tik brīnišķīgi smaržīgas hurmas un palīdzēt man, vecai un vientuļai sieviņai?

Meitene izstāstīja savu dzīvesstāstu. Vecenītei viņa palīdzot tāpēc, ka viņai esot vecenītes žēl.

Vecenīte nevarēja vien nobrīnīties un taujāja:

—    Ko tad tu ēdi, kad tupēji hurmā?

Meitene smaidīdama atbildēja:

—    Neēdu nekā, jo man negribējās, bet vajadzēja man tikai vēlēties — un es būtu mielojusies ar visgaršīgākajiem ēdieniem.

Vecenīte noklausījās, ko meitene stāstīja, un bilda, ka gribot pieņemt viņu par audžumeitu. Tā Mugazo arī palika dzīvot pie vecenītes.

Pēc kādām dienām Mugazo teica:

—    Aizej, māmiņ, pie valdnieka un aicini viņu ciemos. Ja valdnieks vaicās, kālabad tā, tad atbildi — uz kāzām.

—    Ko tu, meit, esi izdomājusi! — vecenīte iesaucās. — Mums tāda nožēlojama, nabadzīga būdiņa. Valdnieks uz šejieni jau nu gan nenāks. Ja arī nāktu, ko mēs viņam varētu celt galdā?

—    Neuztraucies, māmiņ, — Mugazo viņu mierināja, — izdari vien, kā es saku. Es visu nokārtošu, par visu parūpēšos.

Ko tu darīsi? Vecītei bija vien jāņem nūja rokā un jāklibo uz pili. Klupu klupām viņa ieradās pie valdnieka un uzaicināja ciemos. Valdnieks sākumā negribēja iet, taču beidzot vecenīte viņu pierunāja. Viņš teicās iet ciemos, bet tikai tad, ja no pils līdz pat vecenītes mājai būšot noklāts paklājs. Vecenīte uzklausīja valdnieku, zemu palocījās un devās atpakaļceļā. Gāja un bēdājās — ko nu viņai iesākt, ko darīt? Pārnāca mājās. Liels bija viņas pārsteigums, kad caurās būdas vietā viņa ieraudzīja brīnišķīgu pili, kādu pa visu galvaspilsētu nesameklēsi. Pilī spīdēja un mirdzēja, viss bija sagatavots jautrām dzīrēm. Mugazo izskrēja vecenītei pretī un taujāja:

—   Vai esi apmierināta, māmiņ? Vai valdnieks apsolījās pie mums atbraukt?

Vecenīte visu izstāstīja, izlika kā uz delnas — kā klumzājusi uz pili, kā pierunājusi valdnieku atbraukt ciemos, piemetināja arī par paklāju, kas jānoklājot no pils līdz pašas mājai.

Mugazo pasmaidīja un teica:

—   Aizej, māmiņ, vēlreiz pie valdnieka, pasaki, ka paklājs būs noklāts no pils līdz pat mūsu mājai.

Vecenīte atkal devās ceļā. Kolīdz viņa pārkāpa pāri slieksnim, jau redz: tieši no mājas pa ceļu klājas izcili skaists paklājs. Vecenīte tipināja pa paklāju, bet klusībā domāja: «Mugazo nav parasta meitene, viņa ir debesu iemītniece.» Vecenīte ieradās pilī un valdniekam teica:

—    Lielo valdniek, no pils līdz pat mūsu mājai noklāju paklāju un vēl uzcēlu nojumi, lai neviens saules stars neskartu tavu seju. Lielo valdniek, nenonicini mūs, pagodini ar savu apciemojumu!

Valdnieks paskatījās un pats savām acīm pārliecinājās, ka uz zemes tiešām noklāts izcili skaists paklājs. Valdnieks pabrīnījās: kā gan vecenīte to iespējusi? Bija pats dienasvidus, saule nežēlīgi cepināja, tāpēc valdnieks pavēlēja vecenītei iet atpakaļ uz māju, bet pats apsolījās ierasties pievakarē, tiklīdz karstums mitēsies. Vecenīte atgriezās. Mugazo viņu sagaidīja un vaicāja:

—   Māmiņ, vai tu valdniekam par mani nebildi?

—    Nē, — vecenīte atteica, — es nevienam par tevi neesmu teikusi ne pušplēsta vārda.

Tad Mugazo lūdza uzaicināt uz dzīrēm visus piederīgos un paziņas. Ļaudis sanāca no malu malām. Tie brīnīt brīnījās, kā gan nabadzīga vecenīte paēdinās tik daudz viesu. Ieraugot bagatigi klāto galdu, kas bija piekrauts ar visizmeklētākiem ēdieniem, ļaudis ņēmās brīnīties:

—    Kas to te visu sagatavojis?

Vecenīte atbildēja, ka viņa pati sagatavojusi, par Mugazo neteica ne vārda. Mugazo klusa kā pelīte sēdēja blakustelpā.

Tad saule sāka sliekties uz rietumiem un parādījās valdnieka palankīns. Vajadzēja valdniekam tikai pārkāpt pāri slieksnim, un viņu pārņēma viņam jau pazīstamās skumjas. Vecenīte valdnieku sagaidīja un pavadīja līdz aizkaram, kas bija piekārts, gaidot augsto viesi. Valdnieks apsēdās, bet domās kavējās tālumā. Kā gan viņš varēja zināt, ka aiz aizkara stāv viņa mīļotā Mugazo, ar kuru viņš kopā bija nodzīvojis tikai vienu dienu.

Mugazo piebāza pīpi ar tabakas lapām un palūdza vecenītei to pasniegt valdniekam. Ja gadījumā valdnieks sāktu iztaujāt, kas sagatavojis pīpi, vecenītei vajadzēja teikt, ka to izdarījusi kāda meitene. Vecenīte uzlika pīpi uz zelta šķīvja un pasniedza valdniekam. Pamanījis, cik prasmīgi pīpē satītas lapas, valdnieks satraucās; vienreiz viņš bija pīpējis tikpat labi un rūpīgi sagatavotu pīpi — toreiz viņam to bija pasniegusi mīļā Mugazo.

—    Kas sagatavoja pīpi? — valdnieks vaicāja.

Vecenīte atbildēja tā, kā Mugazo viņai bija vēlējusi. Valdnieks iegrima skumjās pārdomās. Pēc brīža paziņoja: ja kāda no meitenēm, kas ieradušās uz dzīrēm, pratīšot tikpat labi sagatavot pīpi, viņš šo meiteni apņemšot par sievu un tā kļūšot valdniece. Ko nu meitenēm kavēties — viņas centīgi ķērās pie darba, taču neviena no viņām nevarēja ar savu māku līdzināties tai, kura bija sagatavojusi pīpi, kas atradās uz šķīvja. Pa šo laiku Mugazo izcepa pīrāgu un lūdza vecenītei to pasniegt valdniekam. Valdnieks nogaršoja pīrāgu, vēl vairāk izbrīnījās, pieaicināja vecenīti un vaicāja:

—    Pasaki man — kas sagatavoja pīpi un izcepa pīrāgu?

Vecenīte atbildēja tā, kā Mugazo viņai bija likusi.

Tad nu valdnieks nenocietās un dusmās uzkliedza:

—   Nav taisnība! Tikai mana mīļotā valdniece Mugazo prot izcept tādus pīrāgus un tā satīt tabakas lapas!

Dzirdot šādus vārdus, Mugazo, kas stāvēja aiz aizkara, nopūtās. Valdnieks sadzirdēja viņas skumjo nopūtu un metās aiz aizkara. Tur viņš ieraudzīja Mugazo, saņēma viņas rokas un sāka raudāt. Valdnieks pavēlēja atgādāt visskaistāko palankīnu un ar godu pavadīt valdnieci uz pili.

Pagāja vai visa nakts, iekams Mugazo valdniekam izstāstīja savu bēdu stāstu. Izstāstīja, cik daudz viņai nācies pārciest viltīgās Muhalokas un ļaunās pamātes dēļ.

—    O, valdniek, — Mugazo teica, — Muhaloka mani ne acu galā neieredz! Viņas naids mērojams ar ceļa garumu no dzīvo pasaules līdz drūmajai mirušo valstībai!

Uzklausījis Mugazo vārdus, valdnieks saprata, cik ļaunas un viltīgas ir Muhaloka un viņas māte.

To pašu brīdi Muhaloka ne no šā, ne no tā pamodās savā istabā, izdzirdēja Mugazo balsi un satrūkās: «Ko lai es nu daru? Mugazo ir dzīva un tagad ieņem pilī manu vietu.» Viņa piecēlās tā paagrāk, devās tieši pie Mugazo, mīlīgi viņu par visu iztaujāja, tad teica:

—    Es vairs necerēju tevi ieraudzīt dzīvu un saskaņā ar paražu ieņēmu pilī tavu vietu.

Mugazo neteica neko. Muhaloka kā prazdama sāka cildināt Mugazo skaistumu, bet pašu tirdīja doma, kā izdibināt skais-' tuma noslēpumu, lai iekarotu valdnieka mīlestību.

—   Mugazo, tu man kā māsai varēji atklāt, kas jādara, lai arī mana seja kļūtu tikpat balta un skaista kā tavējā? — tincināja Muhaloka.

Bet Mugazo pa jokam arī atbildēja:

—    Ņem palielāku katlu, ielej tajā tādu karstāku ūdeni un nopeldies. Uzreiz kļūsi skaistāka par skaistu.

Muhaloka ņēma viņas vārdus nopietni, aizskrēja uz savām istabām un ņēmās vārīt ūdeni.

Muhaloka kā apmāta cerēja — jo karstāks būs ūdens, jo viņa kļūs skaistāka.

Ūdens katlā vai virda, Muhaloka tajā ielēca un ņēma galu.

To dabūja zināt Muhalokas māte. Juzdamās Mugazo priekšā vainīga un bīdamās no taisnīgas atmaksas, viņa metās no pils projām, kur acis rādīja. Kopš tās dienas viņa vairs nav redzēta.

KA DOPS UN KA DEKS

Senum senos laikos dzīvoja vīrs un sieva. Viņi bija bagāti ļaudis un izaudzināja divus dēlus. Vecāko dēlu sauca par Ka Dopu, jaunāko — par Ka Deku. Pienāca laiks, tēvs un māte aizgāja aizsaulē, atstādami dēliem daudz zelta, sudraba un dārgakmeņu. Dēli sarīkoja varenas bēres, taču uz kapsētu aizgāja tikai jaunākais dēls, bet vecākais palika mājās. Nezaudēdams ne mirkli, viņš savāca visu vecāku atstāto bagātību un tā patālāk noslēpa.

Jaunākais dēls atgriezās no kapsētas, bet māja tukša kā izslaucīta. Jautāja brālim, kur visa manta palikusi, bet šis paraustīja tik plecus un norūca:

—    Nekā nezinu.

Ka Deks ne vārda vairāk nebilda un strādāja, kā strādājis, čakli un godīgi.

Pēc dažām dienām vecākais brālis pasauca jaunāko brāli un teica:

—   Dzi, ko es tev teikšu. Tēvs ar māti nekā neatstāja, tikai māju un nelielu zemes pleķīti. Māja un zeme pienākas man kā vecākajam, jo man ir sieva un bērni. Tu vēl esi jauns, rokas tev prasīt prasās darba, ne sievas, ne bērnu arī nav. Pēdējais laiks pašam savu dzīvi uzsākt.

Vecākais brālis jaunākajam iedeva kaķi, suni un neiestrādātu akmeņainas zemes strēlīti pie paša kalna.

Jaunākais brālis nu saprata, cik skops ir vecākais brālis. Viņš neteica ne vārda, bet klusībā nodomāja: «Labi. Man patiesi ir stipras rokas, gan jau tikšu pie savas iedzīves.»

Ka Deks samierinājās, paņēma kaķi un suni un, negauzdamies par likteni, devās uz kalna piekāji.

Tur viņš naski ķērās pie darba, uzcēla būdu un sāka apstrādāt zemi. Ka Dekam nebija ne bifeļa, ne vērša, vajadzēja art zemi ar kaķi un suni. Taču kaķis un suns no laika gala nav raduši iet aizjūgā, un Ka Deks lai kā gribēdams nekā nevarēja uzart zemi. Lai kā jaunākais brālis ar suni un kaķi noņēmās, viss veltīgi. Tad viņš jutās nelaimīgs un izmisis, jau grasījās suni un kaķi pārmācīt.

Visu to redzēja netālu stāvošā klints, nenocietās un sāka

skaļi smieties, plati atvērusi savu milzīgo rīkli. Ka Deks dzirdēja smieklus, pagriezās un ieraudzīja klints atvērtajā rīklē mirdzošus zelta gabalus. Viņš kļuva mundrāks, pieskrēja pie klints un, kamēr tā smējās, paguva savākt ne mazumu zelta. Par to viņš uzcēla māju, nopirka zemi, iegādājās bifeļus, noalgoja kalpus. Tagad viņš bija daudz bagātāks par vecāko brāli.

Vecākais brālis varēja tikai pabrīnīties. Kāddien viņš atnāca pie jaunākā brāļa un ņēmās tincināt:

—   No kurienes tev tāda bagātība?

Godprātīgais Ka Deks klāja visu vaļā:

—   Centos ar suni un kaķi uzart to pašu zemes strēmelīti kalna pakājē, kuru tu man atvēlēji. Bet kaķis un suns nav arkla vilcēji! Es ar viņiem nopūlējos, noņēmos, viss veltīgi. Tad mani pārmāca izmisums un es grasījos suni un kaķi pārmācīt. To visu redzēja klints un sāka skaļi smieties. Es pagriezos un klintij rīklē ieraudzīju zeltu, pagrābu krietnu saujiņu un no tās reizes arī sāku dzīvot kā cilvēks.

Vecākais brālis, to dzirdot, sāka jaunāko brāli kaunināt:

—   Kāpēc tad tu mani nepasauci? Es arī būtu sev pagrābis zeltu!

—    Pārāk tālu tu man biji zemes gabaliņu ierādījis, — jaunākais brālis sāka taisnoties. — Vai tad tik aši es būtu varējis aizskriet līdz tavai mājai?

Tad nu vecākais brālis kļuva gluži nikns, sāka dūres vīstīt un visu, ko bija jaunākajam brālim atmetis, atņēma: gan suni, gan kaķi, gan zemes strēmelīti kalna piekājē.

Ka Dekam kļuva ap sirdi smagi, viņš sāka rūgti raudāt un nevarēja vien nomierināties.

Pa to laiku vecākais brālis nolīga desmit ratus, piebrauca tos tieši pie burvju klints un sāka ar kaķi un suni art. Viņš par to vien baiļojās, vai izdosies klinti sasmīdināt, tālabad nelaimīgos dzīvniekus tik nežēlīgi sita, ka tie skali brēca un kauca. Beidzot klints sāka smieties, plati atvērusi rīkli. Vecākajam brālim no alkatības tumšs sametās gar acīm: nekad savā mūžā viņš nebija redzējis tik daudz zelta. Ko kājas nes, viņš metās pie klints. Tikko iebāza atvērtajā rīklē roku. klints aizcirtās. Lai kā skopulis pūlējās roku izvilkt, taču neizvilka. Turpat pie klints arī savu pēdējo stundiņu sagaidīja.

PRĀTĪGAIS ZNOTS

Viņos laikos pasaulē dzīvoja kāds gudrs, spēcīgs un stalts jauneklis. Tikai viena nelaime: acis pierē viņam bija gan kā kuram katram cilvēkam, tikai tās nekā neredzēja. Jauneklis bija akls. Ciemā visi viņu žēloja, meitenes un jaunekļi nekad neaizmirsa viņu visur līdzi paaicināt.

Reiz draugi viņu paņēma līdzi uz kaimiņu ciemu. Papriecājās, palīksmojās, kad posās uz mājām, aklo tur aizmirsa.

Viņš atpakaļceļu nezināja, taču uz draugiem nedusmojās. Palēnām, taustīdamies soli pa solītim, viņš virzījās uz mājas pusi viens. Viņš čapināja, čapināja un nejauši ieklīda kādā mājā, kur ļaudis pilnā sparā līksmojās. Aklais jauneklis nojauta, ka visi skatās uz viņu, taču viņš izlikās, ka mērī sienas garumu, bet pats taustījās un meklēja durvis. Te saimnieks viņam ievaicājās:

—    Saki, jaunekli, — ko tu še dari?

—    Es, rau, mēru jūsu māju, saimniek, — neredzīgais viņam atbildēja. — Gribu uzzināt, vai tā ir tikpat liela kā manas mātes māja.

Saimnieks iesmējās un atkal vaicāja:

—    Kura māja tad ir lielāka?

—    Liekas, ka jūsējā ir par pieciem šaiiem[12] garāka, saimniek, — aklais jauneklis itin mierīgi atbildēja.

Aklais sarunājās ar saimnieku, bet pats visu laiku meklēja durvis. Gar sienu grābādamies, viņš nokļuva līdz vietai, kur sēdēja saimnieks. Saimnieks piecēlās, aizgāja salūkot beteli, ar ko viesi pacienāt. Ka jauneklis būtu akls, neviens i nenoģida. Kamēr saimnieks bija prom, aklais sev blakus sataustīja koka nūju un dzelzs grābekli. Saimnieks, kā rādās, bija grābeklim taisījis kātu, bet nepaguvis darbu pabeigt. Aklais puisis ņēma un uzdzina grābekli kātā. Atgriezās saimnieks ar beteli, redzēja, ka grābeklis stingri uzdzīts kātā, kāts gludi nodrāzts — spīdēja vien, bet grīda pilna ar skaidām. Viņš bija pavisam piemirsis, ka pats tika kātu apstrādājis, un nu domāja, ka to visu izveicīgi un ātri padarījis ciemiņš.

—   Vai tu tik glītu grābekli sameistaroji? — saimnieks taujāja.

—    Es, kas gan cits? — aklais atbildēja.

Saimniekam ciemiņš iepatikās: prasmīgs darbā, glīts pēc izskata. Un viņš piedāvāja jauneklim savu daiļo meitu par sievu.

Aklais palika dzīvot sievas mājā. Agri no rīta viņš izgāja ārā, paklupa un iekrita akā. Labi, ka akā nebija daudz ūdens. Noslīkt aklais nenoslīka, bet tikai izmirka līdz ādai kā pele plūdu laikā. Tupēja bēdīgs akā, kā tikt laukā — nezināja.

Par laimi, sieva nāca uz aku pēc ūdens. Viņa ieraudzīja vīru akā, pabrīnījās un jautāja:

—    Kāpēc tu, vīriņ, akā ierāpies?

Aklais nebija uz mutes kritis, tūlīt zināja, ko teikt:

—   Skatījos, skatījos — akā sakrājies daudz dubļu. Tad arī nolēmu to cik necik patīrīt. Tu, sieviņ, būtu man kāpnes atnesusi, manējās kāds uz brīsniņu aizņēmās, bet kā gāja, tā aizgāja ar visām kāpnēm.

To teikdams, aklais pieliecās un izsvieda no akas dažas riekšavas dubļu. Sievai kļuva vīra žēl: viņš tak bija tik strādīgs, visur darbu vien meklēja.

Viņa aizskrēja, atnesa kāpnes un teica:

—    Gana, vīriņ, kalps to bez tevis izdarīs, kāp tik ašāk ārā, citādi vēl saaukstēsies.

Aklajam tā sala, ka zobs uz zoba neturējās, taču viņš izlikās, ka. negrib darbu pamest, negribīgi izkāpa no akas.

Pēc dažām dienām aklā vīra sieva aizgāja uz tirgu, bet sievasmāte mājās sutināja rīsus. Viņa piekrāva pilnu bļodiņu, uzlika uz paplātes un ienesa znotam. Ne vārda neteikusi, viņa nolika ēdienu un aizgāja darīt citus darbus. Pa to starpu atskrēja kāds suns un izēda no bļodas visus rīsus. Sievasmāte atgriezās un redzēja — bļoda tukša.

—   Vai jau apēdi? Varbūt vēl gribi rīsus? — viņa vaicāja znotam.

Aklais, dzirdot par rīsiem, noprata, kāpēc suns blakus šmakstinājis, un ātri atbildēja:

—* Paldies, māt. Paēdu.

Otrā dienā sieva atkal aizgāja uz tirgu. Sievasmāte izsutināja rīsus un atnesa tos neredzīgajam, bet bļodiņu bija aizmirsusi. Viņa aizskrēja uz virtuvi pēc bļodiņas, uzlika to uz paplātes un sniedza znotam. Aklais, dzirdot, ka blakus kaut kas kustas, nodomāja, ka atkal atnācis suns ar rīsiem panašķēties. Viņš gribēja suni aizdzīt, atvēzējās un kā sita, tā trāpīja sievasmātei pa galvu. Sievasmāte nokrita zemē, vaidēja, kliedza un sauca ļaudis palīgā. Topašbrīd no tirgus atgriezās sieva. Māte viņai visu izstāstīja un nosauca znotu par nekaunīgu un rupju cilvēku. Sieva uz vīru bija dusmīga. Taču aklais viņai mierīgi teica:

—    Pēc mūsu paražām tikai sieva var vīram pasniegt .rīsus. Pirmo reizi es pacietu, bet viņa atļāvās arī otru reizi pārkāpt paražu. Kas man cits atlika kā cienījamai sievietei iesist.

To dzirdot, sieva un sievasmāte nolēma, ka viņam taisnība, vairāk uz viņu nedusmojās un salaba.

Pēc dažām dienām sieva sūtīja vīru ar kalpiem uz mežu pēc koka, no kā arklu iztēst.

—    Ejot uz mežu, — aklais teica kalpiem, — pa ceļam dziedāsim dziesmas un sasauksimies, lai nebūtu bail.

Vīri tā arī darīja. Aklais tipāja kopā ar kalpiem, ieklausījās viņu balsīs un laimīgi nokļuva mežā. Kalpi noskatīja piemērotu koku, to nocirta, uzvēla plecos un nesa uz māju. Pusceļā aklais sasirga. Viņš uzdeva kalpiem stiept koku uz mājām, bet pats nolikās ceļa malā garšļaukus un vaidēja. Drīz uz ceļa parādījās divi jātnieki. Viņi pamanīja aklo un apjautājās:

—    Kas ta tev kaiš?

Bet šis atbildēja:

—    Es aizgāju uz mežu nocirst koku, lai varētu arklu iztēst. Neko neizdarīju, bet ne no šā, ne no tā sasirgu.

Jātnieki par sasirgušo apžēlojās, nocirta koku, iztēsa no tā varenu arklu un atstāja viņam. Tad uzkāpa zirgos un aizauļoja.

Pa to starpu kalpi pārradās mājās un aklā sievai izstāstīja, ka viņas vīrs esot sasirdzis un palicis mežā ceļa malā. Sieva paņēma zāles un steidzās pie vīra. Viņa nonāca līdz tai vietai, kur vīrs gulēja, piegāja pie viņa, bet vīrs jau sievu neredzēja un priecīgs nesagaidīja. Sieva to ņēma ļaunā un vīram pārmeta.

—    Piedod man, sieviņll — aklais taisnojās. — Es tikko beidzu arklu darināt. Aplūkoju savu darbu un nemaz nepamanīju, ka tu pienāci.

Sieva pameta acis uz arklu: tas bija rūpīgi nostrādāts. Viņa pārstāja uz vīru dusmoties. Paņēmuši jauno arklu, abi atgriezās mājās. Kad arklu apskatīja sievastēvs, viņš znotu uzuzteica, un visi kaimiņi apsveica viņu ar tik darbīgu meitas vīru.

Drīz pienāca svētki, ko svinēja par godu ražas novākšanai. Aklā mājā saradās daudz ciemiņu. Katrs lika sev bļodā dažnedažādus ēdienus, kādus tik sirds kāroja. Taču aklais sēdēja un nezināja, kā izturēties. Tad viņš labu brītiņu padomāja un teica:

— Katram sniegties pēc ēdiena un katram ielikt savā traukā — nav sevišķi ērti. Vai nebūtu parocīgāk un negaršotu labāk, ja ēdienus sajauktu kopā un sadalītu visiem.

Ciemiņi nolēma, ka saimniekam taisnība, samaisīja visus ēdienus kopā un sadalīja līdzīgās daļās. Aklais sēdēja un ēda kopā ar citiem. Kad aklais bija apēdis pēdējo bifeļa gaļas gabalu, pēkšņi viņš tapa izdziedināts — sāka redzēt.

SEDANGU PASAKAS

.

KRAUKLIS UN PĀVS

Senos aizlaikos, kad kraukļi tikko parādījās uz zemes, tie bija balti, bet pāvi — melni. Ne krauklim, ne pāvam pagalam nepatika savas spalvas.

Kādudien krauklis ar pāvu nolēma tikt pie krāšņākiem tērpiem. Krauklis sadabūja košāku krāsu un sāka krāsot pāvu. Viņš nopūlējās gods godam — dāvāja draugam tik brīnišķīgas spalvas, kādas neviens vēl savām acīm nebija redzējis.

Pienāca kārta pāvam parādīt savu prasmi. Viņš sāka noņemties — nokrāsoja kraukli ar zaļu, melnu, dzeltenu krāsu. Kā par nelaimi, taisni tobrīd atlidoja vanagi un sāka netālu mest lokus — acīmredzot atraduši laupījumu. Krauklis, izdzirdējis vanagu sasaukšanos, kļuva nemierīgs, sāka pāvu steidzināt, baidīdamies, ka tikai vanagi viņa tiesu neapēstu. Vanagi spalgi kliedza, priecājās un aicināja uz dzīrēm savu cilti. Krauklis nepacietīgi sāka lēkāt un uz pāvu ķērkt:

— Pietiek tev zīmēt un mālēt. Vairāk ne brīsniņu nevaru gaidīt! Ko niekojies, gāz visas krāsas pēc kārtas!

Pāvs sāka steigties, pa rokai pagadījās spainis ar melno krāsu un uzlēja to krauklim virsū. Krauklis vairs negaidīja, kamēr draugs paņems otru spaini, uzšāvās kā bulta debesīs un aizlidoja, lai dalītos ar vanagiem laupījumā.

Kopš tā laika kraukļi arī dzīvo melni jo melni, bet pāvi dižojas ar savām krāšņajām spalvām.

ZILONIS UN SKUDRAS

Senos laikos biezā mežā mājoja zilonis. Šis zilonis bija pārlieku nikns, vienalga, kādu meža zvēru sastapa savā ceļā, tūlīt to uzdūra uz saviem ilkņiem vai samīdīja kājām, vai arī ar snuķi uzsvieda gaisā. Nevienam un nekad zilonis nedomāja griezt ceļu, un visiem mežā bija no viņa bail. Zilonis jo dienas kļuva uzpūtīgāks un neciešamāks.

Reiz zilonis gumzāja pa mežu un pēkšņi pamanīja, ka dzelteno skudru virtenīte šķērso viņam ceļu tieši snuķa priekšā.

Zilonis sadusmojās — citādi jau nu nav, šīs nekaunīgās skudras par viņu ņirgājas!

—    Ei, jūs nekauņas! Kā uzdrīkstaties aizšķērsot man ceļu? Vai tad jūs nezināt, kas es esmu? Kā gan jūs uzdrošināties iet ceļam pāri tieši mana snuķa priekšā? Vajag man tikai piespiest kāju, un jums visām beigas! .. .

Lai nu ko, bet to gan zilonis nebija gaidījis, ka mazās skudras, nezaudējot pašcieņu, viņam mierīgi atbildēs:

—    Tēvoci ziloni! Mēs gauži labi zinām, kas esam mēs un kas esat jūs. Taču mēs ne ar vienu radību nerunājam tik augstprātīgi. Ja jūs draudat ar savu spēku, tad ņemiet vērā, ka mūs ar to grūti iebiedēt.

Zilonis, izdzirdējis tādu atbildi, uzskatīja to par nekaunību, pārskaitās vēl vairāk, sāka taurēt, ka viss mežs skanēja, un mīdīja skudras, ko tik jaudāja . ..

Taču viss velti! Skudras izklīda katra uz savu pusi, un zilonis kā muļķis stampāja ar kājām tukšu zemi. Tad skudras piezagās no visām pusēm zilonim klāt un rāpās pa kājām uz augšu. Drīz zilonis bija kā nosēts ar skudrām — citas koda acīs, citas — ausīs, vēl citas ielīda snuķī un rosījās tur.

No skudru indes zilonis kļuva akls, aiz neciešamām sāpēm ausīs un snuķī viņš sāka taurēt, kā apsvilinājies skraidīja pa mežu, no visa spēka pūta gaisu caur snuķi, lai dabūtu skudras ārā. Bet šām tas tīrais nieks — aplipušas kā melnais mākonis zilonim apkārt un mušīja viņu vai nost.

Zilonis nogāzās, valstījās pa zemi, taurēja un vaidēja — tik bargi skudras viņu pārmācīja par uzpūtību.

Kopš tās reizes zilonis no skudrām baidās vairāk nekā no uguns, viņš turas no tām pa gabalu. Zilonis, pirms kādu lapiņu iebāzīs mutē, to reizes divdesmit nopētīs — ka tikai tur kāda skudra negadītos. Bet visvairāk zilonis baidās no skudras sev uz muguras!-

LAPSA UN GAILIS

Vēl neatminamos laikos, netālu no kāda ciema bija apmeties uz dzīvi savvaļas gailis. Šis gailis bija liels dziesmu meistars — katru reizi dziedāja citādi. Tiklīdz iestājās pirmā nakts sardze1 , gailis iedziedājās aprauti, otru sardzi pavēstīja jau ar garāku dziesmu, trešo — ar vēl garāku, bet, ceturto sardzi sagaidot, dziedāja jautri un krietnu laiku. Tā ciema ļaudis zināja, kad viņiem jādodas pie miera, kad jāceļas augšā, kad jāiet uz lauku.

Lapsa, kas mitinājās turpat tuvumā, bija šo to dzirdējusi par gaili un nolēma ar viņu iepazīties.

—    Paklausies, cienījamais, — lapsa teica meža gailim,

—    kāpēc tu caurām naktīm kliedz savu «kikerigū»?

—   Tu, lapsa, gan esi nepraša, — gailis viņai atbildēja.

—   Vai tad tu nezini, ka ar savu dziedāšanu es cilvēkiem daru zināmu laiku?

Lapsa glūnēja uz gaili, ik pa brīžam aplaizījās — tik gauži viņai kārojās nogaršot putna gaļu! — un dusmīgi teica:

—   Vai tad tev, muļķi, nav apnicis dziedāt savu kikerigū? No tavas nebeidzamās brēkšanas taču cilvēkiem vairs nav glābiņa. Mierīgi gulēt nevar: tikko laižas miegā, tu jau atkal pilnā rīklē brēc. Es aiz miega bada esmu gluži novājējusi. Vajadzēs vien man tevi ņemt aiz dziesmas, lai ļaudīm atkal būtu miers.

To dzirdot, gailis pārbijās, bet tad viņam pēkšņi iešāvās prātā laba doma.

—   Pagaidi, lapsiņ, nesteidzies, gan jau mani apēdīsi. Vispirms pārbaudīsim, vai cilvēkiem iet pie sirds mana dziedāšana. Es taču dziedu katru reizi savādāk. Ja netici, es varu tev savu māku parādīt.

—    Labi, — lapsa teica, — dziedi, es paklausīšos. Bet pati domāja: «Lai jau izbļaustās vēl pirms nāves, dumiķis tāds.»

Gailis noskurinājās, izstiepa kaklu un aprauti iedziedājās.

1 Agrāk Vjetnamā laiku iedalīja sardzēs: vakara un nakts sardzēs. Katra sardze ilga divas stundas. Pirmā sardze sākās pulksten astoņos vakarā.

—   Vai dzirdēji? Ar savu «kikerigū» es paziņoju pirmo sardzi, un ciema ļaudis droši var gulēt.

Patiešām — ļaudis nomidzī dzirdēja, ka gailis pirmo sardzi nodziedāja, un cieši aizmiga — visa nakts vēl priekšā.

Tad gailis nodziedāja divas reizes.

—   Ar šo es paziņoju otro sardzi. Ir pati pusnakts, un ļaudis var apgriezties uz otriem sāniem.

Ļaudis, izdzirdējuši, ka iestājusies tikai otrā sardze, apsviedās uz otriem sāniem un krāca tālāk. Kālab lai viņi būtu cēlušies, ja pagalmā valdīja pusnakts tumsa?

Gailis nodziedāja trīs reizes un teica:

—   Tagad es paziņoju trešo sardzi. Tuvojas rīts. Tūlīt ļaudis pamodīsies, celsies augšā vārīt rīsus, gatavosies iziet uz lauka. .

Kolīdz cieminieki izdzirdēja gaili trīs reizes dziedam, viņi pamodās un sāka gatavot rītišķi. Bet lapsa visu laiku klausījās un laizījās, gaidīja īsto brīdi. Gailis atkal iedziedājās, šoreiz jau ilgi un stiepti.

—   Šoreiz es nodziedāju ceturto sardzi. Tūlīt ļaudis izies pie darba.

Tiešām — ļaudis izdzirdēja gaiļa rīta dziesmu, steigā paēda brokastis, paķēra kapļus un cirvjus un gāja uz lauku. Tad viņi ieraudzīja, ka lapsa grasījās pamieloties ar gaili. Ļaudis saķēra lapsu un to kārtīgi nopēra. To arī lapsa bija pelnījusi — kam perināja ļaunus nodomus?

BRĪNUMPĒRLE

Agrākos laikos dzīvoja pasaulē meitene, vārdā Ua. Viņa auga apaļa bārene — ne tēva, ne mātes nebija. Kad Ua izauga, viņu iemīlēja jauneklis, vārdā Go. Viņš bija tikpat nabags kā Ua. Jauneklis dzīvoja tik tālu, ka vajadzēja iet veselu dienu, lai satiktu savu mīļoto. Ua mita ciemā upes malā un no mazām dienām kalpoja ciema vecvecākajam. Jau agri viņa iemanījās uz muguras nest lielu pītu grozu.

Ko visu nabaga meitenei tikai nenācās darīt! Lai iekoptu tīrumu, saimnieks viņai lika cirst milzīgus kokus, kurus pie-

vārēt pa spēkam būtu tikai pašiem stiprākajiem puišiem. Kad nogatavojās rīsi, meitene strādāja no rīta ausmas līdz tumsai, kamēr pie debesīm parādījās mēness. Rokas meitenei bija vienās tulznās un gauži sāpēja. Allaž viņa jutās izsalkusi, jo ne reizi mūžā nebija kārtīgi paēdusi. Nākdama mājās no lauka, Ua vāca dziedinošās zāles un lika tās pie sāpošajām rokām, plūca meža augļus un cik necik remdēja savu izsalkumu.

Kolīdz Ua beidza lobīt rīsus, vecākais brālis lika viņai sargāt klēti turpat netālu no lauka. Klēts līdz jumta korei bija piebērta ar rīsiem, bet meitene nedrīkstēja iebāzt mutē ne graudiņu, jo labi atcerējās saimnieka vārdus:

—   Liec, Ua, aiz auss, ka rīsus sargā nešķīsts gars. Ja apēdīsi kaut vienu vienīgu graudiņu, pēc nāves tu pati pārvērtīsies par graudu un tiksi apēsta.

Reiz garām klētij gāja saimnieka dēls, pamanījis, ka Ua aizsnaudusies un saritinājusies kamolā, iespēra viņai un teica:

—   Tu te guli sarāvusies kā klaidoņa šunelis.

Ua nobijās, pielēca kājās, bet saimnieka dēls noņirdzās viņai tieši sejā un aizgāja savu ceļu. Meitene paķēra bambusa trauku, aizskrēja uz ezeru pēc ūdens.

Pēkšņi uzpūta viegla vēja vēsma, ūdens glāsmaini apskaloja meitenes kājas. Ua nopūtās un gribēja iesmelt ūdeni, taču topašbrīd ezers uzbangoja, iestrinkšķējās kā stīgas. Ua atkāpās malā un izberzēja acis, lai labāk visu redzētu. No putām iznira neredzēta daiļava. Viņas drēbes bija rotātas ar ziediem un mirdzēt mirdzēja.

Daiļava pienāca pie meitenes, paņēma viņu aiz rokas un teica:

—   Varenajam ūdens valdniekam ir saslimusi mīļotā meita. Ūdensgari zināja, ka tu, Ua, labi pazīstot zāles. Tad nu nāc un izdziedini ūdens valdnieka meitu!

—    Es gan neprotu dziedināt! — iesaucās Ua. — Ja arī prastu, neparko neietu, jo man jāsargā klēts. Ja es to nenosargāšu, dzīves man nebūs.

—    Padomā labi, Ua! Tu nedrīksti pretoties ūdens valdnieka gribai. Viņš daudz varenāks par tava ciema vecvecāko. Ja nepaklausīsi, ūdensgari turēs uz tevi ļaunu prātu.

Šajā brīdī ūdens atkāpās — un daiļava aizveda meiteni sev līdzi.

Tas bija noticis pasen: ūdens valdnieka meita bija izkāpusi krastā padraiskoties, un viņai bija iekodusi cikāde. No tās reizes viņa arī gulēja slima. Visi dziednieki — krevetes un zivis — nāca pie viņas, bet nenieka neiespēja, jo nezināja, kas par slimību ūdens valdnieka meitai uzbrukusi. Jau veselus trīs mēnešus viņa grūti cieta, neko neēda un arī aizmigt nevarēja.

Ua apskatīja slimnieci, ieteica labas zāles un tā itin drīz valdnieka meitu izārstēja.

Ūdens valdnieks kļuva priecīgs un vaicāja:

—    Kādu atlīdzību tu, Ua, vēlētos?

—    Esmu nabaga bārene, — Ua atbildēja. — Vienīgais, ko es vēlos, — kā nekā tikt vaļā no trūkuma.

Tad ūdens valdnieks pasniedza meitenei pērli un teica:

—   Ņem šo pērli! Tā izpildīs katru tavu vēlēšanos, tikai palūdz.

Pēc trim dienām Ua atvadījās no ūdens valdnieka un atgriezās krastā.

Ua skatās — klēts visapkārt putnu un lidvāveru nopēdota. Putni un lidvāveres saimniekojuši pēc patikas: rīsu klētī labi ja pusi palikusi. Ua nobijās. Te viņai pretī nāca vecītis un vaicāja:

—    Kur tad tu, Ua, biji pazudusi veselus trīs mēnešus? Re, cik skaista esi kļuvusi! Bet paraugies, ko pastrādājušas lidvāveres un meža putni: tie no klēts izvazājuši vai visus rīsus. Visvecākais izdomājis nežēlīgu sodu, tevi meklēt pa malu malām izsūtījis ļaudis.

Vecītis aizgāja, bet nabaga Ua sēdēja, saņēmusi galvu rokās, baidīdamās no vecvecākā dusmām. Viņa tik dikti raudāja, ka no asarām visas drēbes kļuva slapjas. Nejauši viņa atcerējās brīnumpērli, ko viņai bija uzdāvinājis ūdens valdnieks. Meitene izņēma pērli un teica:

—   Pērle, pērle, dod man rīsus, man gribas ēst! Pērle, pērle, putni no klēts visus rīsus aiznesuši. Dod man rīsus!

Tikko meitene šos vārdus bija laidusi pāri lūpām, viņas priekšā uzradās vesela bļoda ar visgaršīgākajiem ēdieniem. Ēdienu bija tik daudz, cik pasniedz pusdienās pašam vecvecākajam. Nākamajā mirklī meitene pagrieza galvu un ieraudzīja klēti, kas līdz jumtam bija pilna ar vislabākajiem rīsiem. Šī klēts bija veselas trīs reizes lielāka par vecākā klēti.

Meitenei kā akmens novēlās no sirds, un nu viņa sāka remdēt izsalkumu, ēzdama vienu ēdienu pēc otra. Tad viņa atcerējās savu mīļoto Go, izņēma pērli un teica:

—    Pērle, pērle! Mans mīļais pašlaik atrodas tālu no manis. Viņš loka muguru ciema vecākā labā Re upes grīvā. Go ir gauži nabadzīgs, lai nu viņš atrastos tūlīt man blakus! Un vēl es tevi lūdzu, pērle, dod man māju, vēršus un bifeļus, vara gongus un krūkas pilnas ar vīnu. Lai man to būtu vairāk nekā vecvecvecākajam.

Meitene nebija paguvusi līdz galam izteikt šos vārdus, kad pa labi radās plaša un liela māja uz pāļiem, mājā karājās gongi_, stāvēja krūkas pilnas ar vīnu, mirdzēja vara katli. Pagalma skaļi māva vērši un bifeļi. Ua skatījās un nevarēja vien uz šo bagātību noskatīties. Pēkšņi parādījās viņas mīļotais Go. Abi laimīgi raudzījās viens otrā un no prieka gandrīz vai raudāja.

Otrā rītā Ua devās pie vecvecākā. Ieraudzījis meiteni, vecākais ierēcās kā mežonīgs zvērs:

—   Ā, re kur ir tā pati Ua, kas nu jāpamet cilvēkēdājam tiģerim, lai tas šo saplosa! Tā pati Ua, kura nozaga visus manus rīsus! Es no tevis iztaisīšu gaļas gabalu un izbarošu to suņiem!

Taču šobrīd Ua no vecvecākā nebaidījās un droši atbildēja:

—   Jā, esmu vainīga, ka tu zaudēji pusi savu rīsu. Bet es ar uzviju tev tos atdošu. Atsūti ļaudis, lai saņem. Tikai ievēro — es tavas klētis vairs nesargāšu.

Vecvecākā dēls paņēma asu nazi, paspēra soli uz meitenes pusi un teica:

—   Ej! Es iešu tev līdzi. Ja tev patiešām ir rīsi, es tos paņemšu. Ja būsi mānījusies — sargi savu ādu!

Kad vecvecākā dēls ieraudzīja lielo un skaisto Uas māju, viņš neuzdrīkstējās tajā ieiet. Plati atplētis muti, tā arī palika uz vietas stāvot.

—   Ei, Go, — uzsauca Ua, — vecvecākā dēls atnācis! Iedod viņam rīsus, bet es aiziešu uz upi un sazvejošu zivis.

Ua iegāja mājā, palūdza brīnumpērlei tieši tādu tērpu, kādu valkāja ūdens valdnieka meita, izgreznojās un iznāca ārā. Kad vecvecākā dēls ieraudzīja, ka Ua ir tik daiļa kā visskaistākais džungļu zieds, no brīnumiem acis vien ieplēta un stostīdamies teica:

—   M-man n-nav va-j-ja-dzī-īgi r-rīsi. Ma-inan v-va-ja-jadzīga Ua, e-es ņ-ņemšu vi-viņu p-par s-sievu!

Taču Ua, to dzirdēdama, tikai pasmējās.

—    Es par tevi i dzirdēt negribu. Tu esi nejaukāks par nejauku. Ņem savus rīsus un vācies!

Vecvecākā dēls atgriezās mājās un redzēto izstāstīja tēvam.

—    Ei, mani karavīri un kalpi, — vecvecākais iebļāvās, — ņemiet šķēpus, zobenus, lokus un bultas! Nopostīsim šīs nekrietneles māju un atņemsim mantu.

Taču ļaudis no ciema aizskrēja pie Uas un viņai izstāstīja, kas vecvecākajam padomā. Tad Ua izņēma brīnumpērli un palūdza:

—    Pērle, pērle, pasargā mūs no ļaundara!

Tajā pašā mirklī ap vecvecākā māju radās milzīgi kalni.

Karavīri trīs reizes grasījās tiem pāri pārrāpties, katrā gājienā trīskārt uzlēca pilns mēness, bet līdz virsotnei aizvien vēl bija pārāk tālu. Tā viņi kalniem pāri netika.

Bet Ua ar Go laimīgi dzīvoja savā mājā.

STIPRINIEKS ROKS

Sen, sen atpakaļ pie Famas upes atradās Konmesu ciems, un tur dzīvoja stiprinieks Roks. No austrumiem ciemu aizsedza milzīgs kalns, aiz tā un vēl aiz pieciem kalniem un desmit kalnu pārejām mitinājās milzīgs grifs. Šā grifa spārni bija septiņas reizes garāki nekā kārts, ar kuru kauj bifeļus. Grifa skadrās acis redzēja vēl tālu aiz apvāršņa. Uz viņa divpadsmit asajiem nagiem bija sarecējušas daudzu upuru asinis. Cilvēkam kļuva baigi, ja tas kaut reizi paskatījās uz šo putnu.

Ik gadu, kad iestājās tveicīga vasara, grifs sāka laisties pāri ciemiem, grāba ciet pašas skaistākās meitenes un nesa uz savu mitekli.

Kādā agrā rītā, kad bija pilns mēness, grifs atlidoja uz Konmesu ciemu. Tiklīdz kļuva dzirdami viņa skaļie kliedzieni un bija jūtama viņa smirdīgā elpa, vecās mātes pameta darbu tīrumā un sāka lūgt grifu:

—    0, vareno grif! Ja vēlies simts bifeļu, desmit vara gongu un vīna krūku, mēs tev visu atdosim, tikai neaiztiec mūsu meitas.

Taču grifs, būdams pārliecināts par savu varu, pie debesīm plaši izplēta melnos spārnus. Ja viņš tos pavēcināja, sagruva garā māja[13] vai gaisā tika uzrauts bifelis. Briesmīgais grifs pamanīja, ka Konmesu ciema visskaistākā meitene paslēpās milzīgā krūkā, nolaidās, sagrāba krūku un aiznesa.

Šajā krūkā bija noslēpusies stiprinieka Roka jaunākā māsa.

Māte, atskrējusi mājās, redzēja, ka meitas nav, un sāka rūgti raudāt.

—   Mana mīļā meitiņa, mana skaistulīte, — mati tev kā liānas, acis kā spožās zvaigznes. Aiznesa tevi nolādētais grifs!

Pievakarē no meža atgriezās jauneklis Roks. Viņš uzzināja, ka grifs aiznesis viņa māsu, un gauži nobēdājās. Pagāja viena diena, divas dienas, trīs dienas, Roks ne ēda, ne dzēra, tikai apcerēja, kā izglābt māsu. Atnāca vecie vīri, lai jaunekli mierinātu, un pats vecākais no viņiem teica:

—   Cīnīties ar briesmīgo grifu nav joks. Ja tu pārpeldēsi pāri straujajai Famai, kas mudžēt mudž no krokodiliem, tad zem liela vīģes koka ieraudzīsi vecīti ar garu bārdu un mirdzošām acīm. Viņš noņemas ar burvestībām un varēs tev pateikt, kur meklēt māsu.

Roks, to dzirdējis, aiz prieka nevarēja cauru nakti ne acu aizvērt. Otrā rītā viņš aizgāja uz mežu un izdoba no koka vieglu, nelielu laiviņu. Vēsts par to, ka Roks gatavojas cīnīties ar briesmīgo grifu, ātri izplatījās pa visu ciemu. Ļaudis uztraucās, baiļojās par drosmīgo jaunekli. Bet Roks bija nolēmis, lai tas maksātu ko maksādams, izglābt māsu.

Visi cieminieki sanāca pavadīt jaunekli. Tikko Roks bija atīries no krasta, sāka pūst stiprs vējš un sacēlās nejauki viļņi. Melni mākoņi vēlās līdz pašai zemei. Uzbrāzās taifūns. Plaiksnīja zibens, dārdēja pērkons. Neganti viļņi salauza drumslās jaunekļa Roka laivu. Tad pēkšņi piesteidzās glābējs vilnis, satvēra jaunekli un iznesa sveiku un veselu otrā krastā. Jauneklis tur krietnu laiku gulēja bez atmaņas. Kad atģidās, sev priekšā ieraudzīja milzīgu vīģes koku. Zem vīģes koka uz muguras gulēja vecītis un raudzījās debesīs. Jauneklis kļuva priecīgs un pieskrēja pie vecīša.

—    Kālabad esi šurp nācis? — vecītis noprasīja.

Roks nometās ceļos un atbildēja:

—   Es atnācu pie jums, cienītais, lai jūs man parādītu ceļu pie grifa, kurš aiznesa manu jaunāko māsu.

—   Labi, — vecītis mierīgi atbildēja. — Tikai papriekš salasi man visgatavākās vīģes.

Rokam tas otrreiz nebija jāsaka. Pēc brītiņa vecītis ar rokas mājienu viņu aicināja pie sevis.

—    Ei, Rok! Pietiek! Es gribēju pārbaudīt tavu pacietību. Panāc šurp! Varu tikai tevi uzteikt par to, ka gribi glābt māsu un esi saņēmis dūšu iet cīņā ar briesmīgo grifu. Lai to pieveiktu, ir vajadzīga neredzēta drosme un neredzēta veiklība.

Tad nu klausies! Šajā apkārtnē ganās meža cūku bars. Sari tām ir zeltaini kā apelsīni, nagi ziloņkaula krāsā. Katru pēcpusdienu tās pārpeld pāri Famai un mielojas te ar vīģes koka augļiem. Barvedim, vecajam meža kuilim, mutē noslēpts burvju akmens. Tāpēc meža cūkām nav bīstami ne bangojošie viļņi, ne postošie taifūni. Burvju akmens dod viņām spēku un izturību visās cīņās ar citiem meža zvēriem. Lai šo akmeni iegūtu, jābūt gauži izveicīgam. Un bez viltības arī neiztikt: salasi pavairāk vīģes koka augļu, izmētā tos gar taciņu, kas ved uz upi. Barvedis, vecais meža kuilis, sajūtot vīģes, aizmirsīs visu citu pasaulē, izlaidīs no mutes burvju akmeni un metīsies virsū vīģēm. Tad nu pamanies un pievāc akmeni!

Roks izdarīja visu mats matā, kā vecītis viņam ieteica. Bezgala priecīgs Roks atskrēja ar burvju akmeni pie vecīša, un viņš jauneklim teica:

— Tas, Rok, ir tikai sākums. Tagad paslēp burvju akmeni aiz vaiga un ej pāri viļņiem. Ticis līdz ūdens virpulim, paskaties lejā: tur, upes dibenā, tu ieraudzīsi zobenu, kas stāvēs ar asmeni uz augšu. Apkārt zobenam mudžēt mudžēs krokodili. Ja tev laimēsies iegūt brīnišķīgo zobenu, tad jau skaidrāks par skaidru — tu briesmīgo grifu uzvarēsi.

Roks vecīša priekšā dziļi palocījās, sirsnīgi pateicās un snāja pāri viļņiem. Viņš tika līdz ūdens virpulim, pameta acis uz leju, tur dibenā spīdēja zobens, bet zobenam visapkārt, milzīgas rīkles atplētuši, šurp un turp šaudījās krokodili. Skaties tik! — tie tūlīt gatavi jaunekli aprīt. Roks šausmās nodrebēja un atrāvās atpakaļ. Tad atcerējās māsu, māti, saņēma sevi rokās un ienira.

Krokodili par. jaunekļa drosmi pabrīnījās, aiz cieņas atkāpās viņa priekšā, laipni astes pavicinot. Roks ar zobiem ieķērās asmenī un izrāva zobenu. Tad viņš pateicās krokodiliem, augstu pacēla zobenu un gāja uz dzimto ciemu. Visi, gan mazi, gan lieli, izskrēja krastā sagaidīt Roku. Tajā naktī jauneklis pārgulēja kopienas mājā[14]. Pēkšņi tur ielidoja vālodze un sāka lidināties virs gulētāja.

Mosties, jaunekli Rok! — vālodze sauca. — Celies un nāc man līdzi! Klāt brīdis, kad jādodas cīņā ar briesmīgo grifu. Mani atsūtīja vecītis, kurš sēd zem vīģes koka.

Roks tvēra zobenu un devās pakaļ vālodzei. Viņi šķērsoja septiņas augstas kalnu pārejas, trīs platas upes, deviņus dziļus strautus. Ceļā Rokam ne reizi vien nācās cīnīties ar satracinātiem ziloņiem un negantiem tīģeriem, taču viņš tos visus pieveica. Tad jaunekļa priekšā nogāzās svētais koks lele un aizšķērsoja ceļu. Roks gribēja izlīst kokam pa apakšu, bet tas cieši gulēja pie zemes. Tad Roks mēģināja pārkāpt kokam pāri, taču zari pārvērtās par necaurejamu biezokni. Beidzot Roks lūdza palīdzību baltam cekulainam gārnim. Gārnis pašūpoja galvu uz garā kakla un atbildēja:

—• Šis te ir apburts koks. Tam pāri nevar tikt. Labāk griezties atpakaļ uz mājām, Rok. Man ir garas kājas, garš kakls, ilgu mūžu esmu nodzīvojis pasaulē: paskat, man galva kā viens sudrabs, pat es nevaru kokam tikt pāri.

Tad Roks devās pie ūdensvistiņas. Tā uzklausīja Roku un teica:

—   Gudri darīsi, ja iesi atpakaļ uz mājām, Rok. Man ir īsas kājas, īss kakls, lokana mugura, bet arī es nevaru izlīst šim kokam pa apakšu.

Roks sadusmojās, atvēzēja burvju zobenu un iesaucās:

—   O, Debesis! Būs vien man jācīnās ar tumsas spēku!

Jauneklis pacēla zobenu, jau grasījās ar to cirst pa zariem,

kad koks pēkšņi sāka lēnām celties un nostājās, kā iepriekš stāvējis. Tā zaļajos zaros izplauka balti ziedi, ziedlapiņas lēnām nolidinājās Rokam pie kājām, it kā viņu sveicinot.

Roks trīs reizes pamāja Ieies kokam, palocījās uz visām četrām debespusēm un devās tālāk. Beidzot jauneklis sasniedza briesmīgā grifa alu. Alai priekšā bija aizvelts milzīgs akmens. Jauneklis ar plecu atspiedās pret akmeni, bet tas i nepakustējās. Roks apsēdās un iegrima pārdomās. Redz — pār viņa galvu laidelējas meža putniņš, grib viņam palīdzēt.

—   Jaunekli Rok! — putnelis iesāka. — Manai mātei ir brīnumcirvis, kuru dāvinājusi Debess. Šo cirvi viņa mantojusi no sava vectēva. Tikai ar šo cirvi tu iespēsi sadrupināt akmeni pie

ieejas grifa alā. Es palūgšu, lai māte iedod cirvi. Tev jānogalē briesmīgais grifs, citādi mums visiem beigas.

Roks pietrausās kājās, pacēla rokas pret debesīm un zvērēja meža putniņam, ka nogalinās briesmoni grifu. Jauneklis nedabūja ne apskatīties, ka viņam rokās jau atradās brīnumcirvis. Cik vien spēka bija kaulos, jauneklis gāza pret milzīgo akmeni. Tas sašķīda gabalu gabalos, it kā zibens būtu iespēris. Briesmonis nodrebēja, pamodās, kā melnum melns mākonis izlīda no alas, gatavs ar saviem divpadsmit asajiem nagiem saplosīt lupatu lēveros drosminieku, kas iedrošinājies tuvoties viņa miteklim.

Taču Roks nenobijās, atvēzēja savu burvju zobenu un ietrieca grifam labajā spārnā. Grifs izšļāca tumši zaļu uguns strūklu jauneklim tieši sejā. Karstā liesma apsvilināja Roku. Taču viņš izturēja, atvēzēja zobenu un gāza grifam pa kreiso spārnu. Briesmonis iešļāca Rokam sejā melnu mākoni. Bet burvju akmens aizsargāja jaunekli. Tā Roks cīnījās ar grifu trīs dienas un trīs naktis no vietas gan debesīs, gan uz zemes. Jauneklis

lika savainots vienās rētās, bieži viņš nespēkā nokrita zemē. Taču katru reizi burvju akmens viņu paglāba no bojāejas un deva viņam jaunus spēkus. Beigu beigās Rokam izdevās pāršķelt briesmoņa sirdi. Tas nogārdzās un bez dzīvības iegāzās bezdibenī pie čūskām un citiem mūdžiem.

Bet Roks metās alā, atbrīvoja savu māsu un citas jaunās meitenes — grifa gūsteknes. Kalnos izklīda tumšie mākoņi, brālis un māsa priecīgi atgriezās mājās. Pa ceļam no visiem apkārtējiem ciemiem pretī iznāca ļaudis, lai paši savām acīm redzētu drošsirdīgo stiprinieku Roku.

KĀ ZIBEŅU DIEVS NĀCA UZ ZEMI

Reiz Debess pavēlēja zibeņu dievam zināmā stundā nonāvēt kāda vīra Nema sievu. Nems ar sievu klusu un mierīgi dzīvoja tālā kalnu ciemā.

Izgadījās tā, ka Nema draugs nejauši noklausījās Debess sarunu ar zibeņu dievu, aizskrēja pie Nema un tam visu izstāstīja. Abi nolēma glābt sievu no nāves. Pagatavoja dažnedažādus dzērienus, nežēloja labu vīnu, un pie tā ceļa, pa kuru bija jānāk zibeņu dievam ar savu svītu, uzcēla būdu un bagātīgi sanesa cienastu.

Debess noteiktā dienā un stundā zibeņu dievs aizbāza aiz jostas akmens cirvi, pieņēma parasta mirstīgā izskatu un kopā ar dažiem karavīriem devās uz Nema māju. Kad viņi gāja garām ceļmalā uzceltai būdai, no tās iznāca Nema draugs un laipni uzaicināja zibeņu dievu un viņa karavīrus nogaršot vīnu. Dievs labprāt piekrita. Nema draugs pūlējās kā prazdams: karavīri un arī pats dievs krietni pieēdās un piedzērās. Debesīsviņiem nebija ne reizes gadījies tik līksmi padzīrot. Tā nu viņi aizmirsa visu pasaulē, aizmiga saldā miegā, nogulēja līdz tumsai, Debess pavēli i neatcerējās.

Zibeņu dievs pamodās vēlā naktī, paskatījās uz debesīm, bet tur tik tumšs kā džungļos. Tad dievs aptvēra, ka sen laiks doties atpakaļ. Tā Nems ar draugu izglāba sievu no nāves.

BANARU PASAKAS

.

TĪĢERIS, MEDNIEKS UN ZAĶIS

Pirms daudziem gadiem džungļos dzīvoja negants tīģeris. Ar saviem ilkņiem un nagiem viņš bija nogalinājis milzum daudz meža zvēru. Zvēri no tīģera tā baidījās, ka izklīda pa malu malām. Mežs kļuva tukšs, un tīģerim nācās badoties.

Kādu dienu viņš džungļus krustu šķērsu izskraidīja, dzīdams pēdas medījumam, un pie vakara viņam laimējās noķert meža cūku. Tīģeris tupēja, mielojās un baidījās, ka tikai kāds viņam neatņemtu sūri grūti iegūto medījumu. Te tuvējā kokā nolaidās izsalcis krauklis. Krauklis arī kāroja pamieloties. Viņš skatījās, kā tīģeris ieturējās, bet pašam siekalas tecēja. «Ja nu varētu,» krauklis klusībā domāja, «kaut mazu gabaliņu tīģerim nočiept!» Krauklis nolieca galvu uz sāniem, tupēja un domāja. Tad viņš nolēma ķerties pie viltības. Pēkšņi viņš kā viesulis brāzās tīģerim virsū un sāpīgi iecirta ar knābi mugurā. No tāda negaidīta uzbrukuma tīģeris satrūkās, pielēca kājās un ierēcās tā, ka debesis nodrebēja. Bet krauklis pa to starpu pakampa kāroto gaļas gabalu un uzlidoja augstu kokā, tupēja un mielojās ar meža cūkas gaļu.

Tieši tobrīd garām gāja mednieks. Viņš redzēja, kādu kaunu tīģeris piedzīvoja, un sāka tik skaļi smieties, ka viss mežs skanēja. Viņš pat aizmirsa, ka tīģeris nav tas zvērs, ar kuru var jokot.

Tīģerim kļuva neveikli, ka mednieks bija noskatījies, kā nieka krauklis apkaunoja viņu, vareno tīģeri, un viņš teica:

— Tu, medniek, redzēji, kā blēdīgais krauklis man ieknāba mugurā, kā mani sabaidīja, kā man no priekšas nogrāba gaļas gabalu, bet raugi, ka tu nevienam par to nebilstu ne pušplēsta vārda. Vai dzirdi? Ja apsoli klusēt, es dalīšos ar tevi savos medījumos un pienesīšu tev tieši pie mājas stirnu un briežu gaļu.

—   Mana maja atrodas, vei, tur pie ta strauta, — mednieks atbildēja. — Pašā mājas priekšā aug milzīgs kupls banjana koks. Pienācis pie mājas, mani tūlīt ieraudzīsi.

Tīģeris ar notikušo nevarēja un nevarēja samierināties, gan lūdzās mednieku, gan draudēja:

—   Es doto vārdu turēšu, medniek, bet arī tu savu solījumu ! pildi. Ja to nedarīsi, vaino pats sevi. Es tevi tad saplosīšu un aprišu.

Mednieks apzvērēja klusēt par visu redzēto. Tīģeris viņam noticēja, nomierinājās un aizgāja savās gaitās, atdevis medniekam pusi no meža cūkas.

Kopš šīs dienas tīģeris katru reizi pienesa daļu sava medījuma medniekam tieši pie mājas. Tagad medniekam bija viegla dzīve — nevajadzēja celties līdz ar gaismu un klīst pa mežiem un kalniem, lai dzītu pēdas medījumam. Taču mednieks, kā par nelaimi, izrādījās liels aizmārša. Kādu dienu pie viņa atnāca draugs — un sarunā pie labas maltītes mednieks kļuva jautrs un klāja vaļā gadījumu ar tīģeri un kraukli. Abi sēdēja, bet tīģeris tobrīd bija atnesis medniekam treknu meža cūku. Tīģeris dzirdēja, ka mednieks par viņu zobojās, noskaitās, ielēca tieši istabā un norēcās:

—    Tu esi krāpnieks un zemisks cilvēks. Tu neturēji doto vārdu un mani apsmēji. Tagad es tevi pašu, tavu sievu un tavus bērnus saplosīšu un aprīšu.

Mednieks kļuva bāls aiz bailēm, ņēmās tīģeri lūgties, lai viņš septiņas dienas vēl pagaidot. Tīģeris bija ar mieru un teica, ka atnāks astotajā dienā. Tīģeris aizgāja, bet nabaga mednieks tagad augām dienām par to vien domāja, ka drīz viņa dienas būs skaitītas. Ne ēda, ne dzēra, aiz bada un bailēm gauži novājēja.

Zaķis, pamanījis, ka mednieks jau vairākas dienas ir skumīgs, pabrīnījās. Viņš sastapa mednieku un apvaicājās:

—   Tēvocīt, saki man — kāpēc tu staigā tāds bēdīgs?

Mednieks viņam sāka stāstīt par savu nelaimi, stāstīja,

bet pats rūgti raudāja. Zaķis uzklausīja mednieku un iesaucās:

—   Tik vien tās bēdas? Es jau domāju, ka tevi liela nelaime piemeklējusi. Nenokar degunu, es tev palīdzēšu. Ej tagad uz mājām, izgatavo krietni lielu loku ar divām saindētām bultām un atnes šurp. Visu citu atstāj manā ziņā, gan es izdomāšu, kā tevi paglābt no nelaimes.

Mednieks kļuva priecīgs, aizsteidzās uz mājām, uzmeistaroja lielu un skaistu loku. To izšaut varēja tikai trīs spēcīgi puiši reizē. Tad izdrāza divas asas bultas, iemērca tās visindīgākajā indē un visu aiznesa zaķim. Zaķis neskopojās ar pamācībām, kā medniekam rīkoties, un teica:

—    Kad tīģeris pie tevis atnāks, pasaki viņam, ka šim vispirms jāiet uz tiesu pie kalnu gara Jangkonga1 , kurš dzīvo zem resnā banjana koka, re, tur aiz tā meža biezokņa. Kad Jangkongs būs par mums tiesu izspriedis, tad saki — dari ar mani, ko gribi. Ja tīģeris sāks tiepties pretī, pasaki, ka tāda ir kalnu gara griba un tai pretoties nedrīkst. Bet tu, tēvocīt, nebaidies — gan es tevi paglābšu no nelaimes.

Pienāca astotā diena, mednieks sēdēja drūms un bēdīgs, gaidīja tīģeri. Tīģeris itin drīz bija klāt. Vēl istabā neienācis, jau rēca:

—    Kur tu esi, nekrietno krāpniek, tūlīt es tevi ielocīšu savās ribās.

Medniekam aiz bailēm zobs uz zoba neturējās, viņš iznāca no mājas un teica tīģerim:

—    Pagaidi, neēd vēl mani. Es nesen sastapu kalnu garu Jangkongu, kurš dzīvo zem resnā banjana, re, tur aiz tā meža. Kalnu gars lika mums abiem papriekš ierasties pie viņa uz tiesu.

Tīģeris jau sen bija dzirdējis par kalnu garu Jangkongu, bet redzējis viņu netika. Tāpēc viņš nobijās un noticēja medniekam, taču, lai to pabaidītu, teica:

—   To nu tu esi izdomājis. Kur gan tu varēji te sastapt kalnu garu? Nē, drošs paliek drošs — es tevi aprīšu.

Bet mednieks palika pie sava. Tīģerim vajadzēja vien piekrist un kopā ar mednieku iet uz tiesu. Abi atnāca pie resnā banjana. Redz — zem koka sēž kalnu gars, milzīgs kā māja, viss vienas lapās un ziedos. Te mednieks atskārta, ka zaķim kāda viltība prātā. Mednieks teica tīģerim:

—    Nu, vai redzi? Šis pats jau ir kalnu gars Jangkongs.

Un tajā brīdī no lapu kaudzes atskanēja skaļa balss:

—    Tas esmu es, kalnu gars Jangkongs. Jūs atnācāt pie manis uz tiesu? Stāstiet visu, neko neslēpiet! Es izspriedīšu jums taisnu tiesu.

Meža zvēri, izdzirdējuši, ka ieradies kalnu gars un spriedīs tiesu tīģerim un medniekam, saskrēja no malu malām. Mednieks un tīģeris, paklausīdami kalnu garam, visu notikušo uzlika kā uz delnas. Jangkongs jo uzmanīgi noklausījās un teica:

—    No jūsu abu vārdiem grūti izlobīt, kurš vainīgs, kurš ne. Taisnīgāk būs, ja es jūs tiesāšu tā, kā to dara dievi. Man ir burvju loks un burvju bultas. Bultas trāpa tikai vainīgo un aizlido garām nevainīgajam. Ņemiet un izšaujiet viens uz otru šīs bultas, un tā mēs uzzināsim, kurš no jums ir vainīgs un kurš ne.

To teikdams, kalnu gars sniedza pa bultai tīģerim un medniekam, bet loks bija viens pats — un gars to iedeva vispirms cilvēkam.

—    Es tā neesmu mierā, — tīģeris ierēcās. — Viņš jau ir mednieks un prot šaut, kā nākas. Viņš kā likts man trāpīs, un ko tad es vairs . ..

Kalnu gars Jangkongs iesmējās un teica:

—   Nebaidies, tīģeri! Šīs, kā jau teicu, ir burvju bultas: tās nekad netrāpīs tev, ja tu neesi vainīgs.

Mednieks nu galīgi pārliecinājās, ka lapu kaudzē tup neviens cits kā gudrais un viltīgais zaķis, kurš bija piedāvājies viņam palīdzēt. Mednieks nopriecājās un sāka vilkt stiegru. Aiz prieka viņa spēki trīskāršojās, un viņš uzvilka loku, kuru būtu pa spēkam uzvilkt tikai trim spēcīgiem puišiem. Mednieks kārtīgi notēmēja un izšāva bultu. Bulta aizspindza un iestrēga tīģerim tieši galvā. Bet kalnu gars Jangkongs līksmi sauca:

—    Bulta trāpīja tīģerim galvā! Tātad tīģeris arī bija vainīgs.

Zvēri nobijās, metās mukt, cits citu apdzīdami, cits citu samldami. Ne viens vien palika zemē guļam — vāc tikai kopā. Zaķis skaļi iesmējās, izlēca no zaļās lapu kaudzes, norādīja uz bagātīgo medījumu, kas bija gan te, gan tur, un teica medniekam:

— Es tev to dāvinu, tēvoci mednieki Nes uz mājām, dzīvo un priecājies. Tikai neaizmirsti, ka dotais vārds tomēr jātur.

Zaķis tā pateica un nozuda džungļos, ka ļipa vien nokustēja. I nepagaidīja, ka mednieks patencinās.

Jā, kas gan viss nav noticis senos laikos …

KĀ BRUŅURUPUCIS AR TĪĢERI SKRIETIES GĀJA

Kāddien pa taku rāpoja bruņurupucis. Pretī tam steidzās tīģeris. Tīģeris skrēja uz strautu padzerties.

—    Ei, tu tūļa, — ierēcās tīģeris. — Nost no takas, dod man ceļu! Tas esmu es, tīģeris. Man nav laika gaidīt!

—    Ko es dzirdu? — brīnījās bruņurupucis. — Vai tad tu, tēvoci tīģeri, skrietu veicīgāk nekā es? Tu tikai esi lielībnieks.

Tīģeris noskaitās un ņēma to ļaunā.

—    Es esot lielībnieks! Iesim abi skrieties! Tad tu matīsi, kā es skrienu.

Bruņurupucis nolēma pārmācīt uzpūtīgo tīģeri un piekrita iet ar viņu skrieties.

—    Labi, tēvoci tīģeri, es neiebilstu. Vai redzi divpadsmit paugurus? Kurš, skriedams pāri šiem pauguriem, galā nonāks pirmais, tas arī būs uzvarētājs. Tagad ir jau vēls, bet rīt, tiklīdz ausīs gaisma, atnāc uz šo pašu vietu, un tad sāksim skrieties.

Tā arī abi šķīrās. Tajā pašā vakarā bruņurupucis saaicināja divpadsmit savus radiniekus — divpadsmit bruņurupučus un teica tiem:

161

—    Mums, bruņurupučiem, tīģeris jāuzvar ar viltību. Katrs no mums aizrāpos un paliks uz sava paugura. Divpadsmit pauguru — divpadsmit bruņurupuču. Vienalga, kurā paugurā tīģeris ar uzskrietu, mēs jau būsim tur priekšā.

11 — 814

Divpadsmit bruņurupuči, par visu vienojušies, aizčāpoja katrs uz savu pauguru sagaidīt rītausmu. Kolīdz otrā rītā uzlēca saule, ieradās tīģeris un sacensības sākās. Tīģeri nesās uz priekšu kā vējš, zāle un pat koki ceļa abās pusēs pie zemes noliecās. Vienalga, kurā paugurā tīģeris arī uzskrēja, visur bruņurupucis viņu jau sagaidīja. Tīģeris nagoja no paugura uz pauguru neatskatīdamies, taču vienmēr bruņurupucis bija atkal priekšā. Tīģeris nogura, mēli izkāra, elsa un pūta, tā vien raugi, ka garu neizlaiž. Tikko uzsvempās pēdējā paugurā. «Šoreiz jau nu gan,» viņš cerēja, «beidzot būšu bruņurupuci apdzinis.» Pēkšņi priekšā dzirdēja pazīstamu balsi:

— Vai tas esi tu, tēvoci tīģeri, es jau sen tevi gaidu … Tīģerim — gribi vai negribi! — bija vien jādomā, ka bruņurupucis tiešām skrien ātrāk nekā viņš. Tīģeris nokaunējās, nokāra purnu un aizslāja savu ceļu.

PĒRKONA UN ZIBEŅU DIEVA MEITA

Pērkona un zibeņu dievs Glaihs ir visbargākais no visiem dieviem. Viņš ir tik liels kā septiņi kalni, cits citam virsū sakrauti, un tik karsts kā uguns. Ja viņš sadusmojas, debesis dārd, pērkons rīb, zibeņi šķīst uz visām pusēm, straumēm gāžas lietus.

Un šim bargākajam no visbargākajiem dieviem piedzima neredzēti skaista, maiga un piemīlīga meita. Mati tai bija kā melni mākoņi, āda — kā sārti padebeši, acis — spožākas par zvaigznēm. Nevienam citam dievam nebija tik daiļas meitas. Meitenei debesīs drīz vien kļuva garlaicīgi, viņu vilināt vilināja zeme un cilvēku dzīve.

Kādu dienu, nedaudz pašķīrusi mākoņus, meitene nokāpa uz zemes un nonāca augstu kalnu vidū. Kalni bija apauguši ar bieziem zaļojošiem mežiem. Viņa pameta acis visapkārt un ieraudzīja māju, kurā dzīvoja cienījamā Ija Poma ar jaunekli Iritu. Skaistais Irits bija krietns un godīgs jauneklis, slavens ar savu spēku. Viņš vēl bija pavisam mazs, kad kļuva bārenis — nomira vecāki. Ija Poma puisēnu bija pieņēmusi un izaudzinājusi.

Irits, iznācis no mājas, gribēja doties uz mežu pēc žagariem. Pacēla galvu un pēkšņi redzēja, ka no debesīm uz zemi nolaižas mākonītis. Nepaspēja ne vārdu bilst, ka viņa priekšā nostājās daiļa meitene. Lūpas tai kā plaukstošs ziediņš, seja smaidīga. Irits apjuka, nevarēja ne muti atvērt, ne meitenei labdienu padot. Daiļava pati paņēma Iritu aiz rokas un teica:

— Es zinu, ka tu esi krietns jauneklis. Ja vēlies, kļūšu tava sieva, dāvāšu tev laimi.

Irits piekrita, pamāja ar galvu. Abi devās pie labās Ijas Pomas un pastāstīja, ka gribot precēties. Ija Poma paskatījās uz līgavu. Viņa nekad nebija to redzējusi un nodomāja, ka meitene ir no attālāka ciema. Neiztaujājusi viņa deva savu piekrišanu. Visi ciema ļaudis sanāca uz kāzu dzīrēm — līksmojās un priecājās. Katrs kā prazdams uzteica daiļo līgavu.

Kopienas mājā sita gongus, rībināja bungas, skaņas lidoja uz visām pusēm līdz pat debesīm. Kas tās dzirdēja, tas priecājās līdzi. Arī pērkona un zibeņu dievs Glaihs, pats bargā-

kais no visiem dieviem, izdzirdēja, ka viņa meita nokāpusi uz zemes, precas ar jaunekli Iritu un pašlaik dzer kāzas. Glaihs to ņēma ļaunā, pērkonu dārdināja un bļāva pilnā balsī:

—   Ei, Irit! Kā tu uzdrīkstējies ņemt manu meitu par sievu? Es jūs abus pīšļos pārvērtīšu!

Šos vārdus izdzirdēja Jangs Letaus, vēju dievs, un nodomāja bargo Glaihu vest pie prāta, teikdams:

—   Tā nu nedari, Glaih. Viņiem drīz piedzims dēls.

Taču Glaihs, bargais pērkona un zibeņu dievs, dārdināja savu:

—    Arī viņu dēlu es nesaudzēšu! Kā mans nepateicīgais skuķis uzdrīkstējās iziet pie vīra bez manas atļaujas, turklāt vēl pie tāda plikadīdas! Gurni viņam ar lupatu apjozti, uz pleciem uzmestas nez kādas skrandas.

Pērkona dievs nebeidza rībināt un raidīt uz zemi savas zibeņu bultas. Tad nu Irits apķērās, ka par sievu apņēmis Glaiha meitu, un nobijās. Nobijās arī labā Ija Poma. Nobijās visi cieminieki. Tagad Iritu gaidīja droša nāve, jo viņš bija saniknojis bargo Glaihu. Iritām kļuva smagi ap sirdi. Bet pērkons neapklusa, zibeņi neaprima, tā vien raugi — kalni ciemu apraks. Un šajā brīdī nāca pasaulē Glaiha meitas un Irita dēls. Irits gan priecājās, bet prāts nemierīgs par sievu un dēlu, neapjauda, kā viņus pasargāt no bargā Glaiha dusmām.

Ilgi Irits prātoja, līdz nolēma kopā ar sievu un dēlu paslēpties biezā mežā, lai pērkona dieva sods nenāktu pār nevainīgu ļaužu galvām. Vējš gaudoja, lietus gāza kā ar spaiņiem, pērkons dārdināja, zibeņi šķīlās. Zibeņi pavadīja katru Irita un viņa sievas soli, laikam gribēja zināt, kur viņi paslēpsies. Irits skrēja, skaļi raudādams; nedzirdēja, kā gaudoja vējš, kā lietus gāza. Asaras viņam tecēja — tecēja taisnā ceļā uz strautiem; tie pārplūda un izgāja no krastiem. Irits raudāja un piesauca meža garus, lai tie viņam palīdzētu. Irits raudāja un lūdzās, lai kalnu gari nāktu palīgā.

Ieradās Jangs Helons, stāvēja, glaudīja savu zaļo bārdu un apvaicājās:

—    Kāpēc, jaunekli, raudi?

Irits noslaucīja asaras, izstāstīja visu, kā teikt, no viena gala līdz otram. Koku dievs uzklausīja Iritu, tad nolauza sev nagu, uzpūta tam dvašu — un nags pārvērtās par lielu zaļu zaru. Koku dievs atdeva zaru Iritām un pieteica:

—    Man tevis, nelaimīgā bāreņa, gauži žēl. Redzu, ka tu savu sievu un dēlu mīli. Tad nu ņem šo zaru. Tas ir brīnumzars un palīdzēs tev nelaimē. Kolīdz pamani, ka pērkona un zibeņu dievs nonācis no debesīm uz zemes, pacel šo brīnumzaru labi augstu un iesaucies: «Ei, koku diev Jang Ilelon! Skrien ātrāk šurp, no nelaimes mani paglāb!» Zaļbārdainais dievs tā pateica un tajā pašā brīdī nozuda. Irits kļuva mundrāks, stingri turēja rokā zaru. Viņš kopā ar sievu un dēlu gāja tālāk. Vējš visu laiku šņāca un gaudoja, debesis izskatījās melnākas par melnu. Tad pienāca nakts. Bargais Glaihs, pārliecinājies, ka ne pērkons, ne zibens, ne viesuļvētra — neviens no viņa palīgiem nespēs Iritu pievārēt, paķēra asu zobenu un pats drāzās uz zemi. Viņš izšāva tumsā zibens bultu, visapkārt kļuva gaišs kā dienā. Zibens bulta pāršķēla debesis uz pusēm. Irits, nojautis, ka pats Glaihs nolaidies uz zemes, augstu pacēla brīnumzaru un iesaucās:

—    Ei, koku diev Jang Helon! Skrien ātrāk šurp, no nelaimes mani paglāb!

Nepaguva Irits līdz galam izrunāt šos vārdus, kad zeme pie viņa kājām atvērās, pa plaisu plūda dziļa, strauja upe. Tās krastos izauga milzīgi koki, tā sazaroti un ar tik biezu lapotni kā īsts mūris. Varenais Glaihs gribēja izlauzties šim biezoknim cauri, ar zobenu cirta pa labi un pa kreisi, taču koki tā savijušies, it kā rokās sadevušies, aizsargāja Iritu, viņa sievu un dēlu. Glaihs trakoja un plosījās cauru nakti, bet līdz Iritām nenokļuva. Zobena nošķeltas lejā gāzās kalnu virsotnes, zemē zvila milzīgi koki, bet to vietā tūlīt pat izauga jauni, un tā bargais Glaihs netika ne soli uz priekšu. Beigu beigās Glaihs saprata, ka viņam nepieveikt Iritu, un viņš aizgāja savu ceļu.

Tajā pašā brīdī lietus pārstāja līt, aiz kalniem atspīdēja saulīte. Nebija vairs ne meža, ne straujās upes — viss kaut kur nozuda.

Šajā agrajā rīta stundā Irits, redzēdams sev blakus sievu un dēlu, abus sveikus un veselus, jutās laimīgs.

Viņš sirsnīgi pateicās par palīdzību koku dievam, kurš sargā laukus un banāru ciemus, pēc tam atgriezās labās Ijas

Pomas mājā. Irita sieva nekad vairs netiecās pēc debesīm. Viņa dzīvoja uz zemes starp ļaudīm, kopa kalnu tīrumus, audzēja rīsus un kukurūzu. Arī bargais Glaihs vairs netraucēja savu meitu.

Irits, viņa sieva un visi ciema ļaudis dzīvoja savu dzīvi klusi un laimīgi.

BAGATNIEKS BOTS RO, LĀGA VĪRS HERITS UN DIEVIETE IJA KONKEHA

Vecos laikos dzīvoja divi vīri — Bots Ro un Herits. Visi bija par viņiem dzirdējuši i tuvos, i tālos ciemos. Bots Ro bija bagātnieks. Vara katlu viņam tik daudz kā gliemežvāku ezerā, vara gongu — kā akmeņu strauta malā. Kur vien paskatījās, visur stāvēja lielu lielās krūkas. Krūkās putoja vīns. Pļavās ganījās tūkstošiem ziloņu un bifeļu, tīrumos strādāja simts reižu pa simts vergiem. Tālu aizklīdušas valodas par Botu Ro, bagātu un varenu vīru.

Herits bija apaļš bārenis, mitinājās nabadzīgā būdā un cieta badu. Tik vien viņam bija mantas kā neass nazis un murds. Bagātnieks Bots Ro tika daudzināts kā neredzēts skopulis. Ja kāds cieminieks atgriezās no medībām ar medījumu, Bots Ro visu tam atņēma: gan zaķi, gan stirnu, lidvāveri, briedi, tīģeri, leopardu, pat kumšķīti vilnas neatstāja. Daļu gaļas skopulis apēda, bet pārpalikumu saulē kaltēja, uz uguns apkūpināja — glabāja priekšdienām. Vēlāk gaļu iemainīja pret gongiem, katliem un vīnu. Par trūcīgajiem Bots Ro ņirgājās, bieži pat viņus sita. Tāpēc ciemā visi no Bota Ro baidījās kā no uguns un viņu neieredzēja.

Trūcīgais Herits bija lādzīgs un čakls cilvēks. Visiem palīdzēja, savu roku pielika pie jebkura darba, bija gatavs novilkt sev drēbes no muguras un atdot slimiem un nabagiem, ar badacietēju dalīja pēdējo rīsu bļodiņu. Ciemā visi viņu mīlēja un cienīja. Gan tie, kas dzīvoja pie piecdesmit strautiem, gan tie, kas bija apmetušies pie kalnu pārejām.

Bots Ro par godu sava vienīgā dēla pilngadībai rīkoja dzīres un pavēlēja visiem ciema iedzīvotājiem — kā veciem, tā

jauniem, kā sievietēm, tā vīriešiem — nest dāvanas. Dažus izkalpināja, liekot noklāt paklājiņus, raudzēt vīnu, kaut bifeļus, vistas un cūkas. Vēl viņš pavēlēja sist gongus — to skaņas aizsniedza vistālākos zemes stūrus. Ļaudis centīgi strādāja, cerēja, ka bagātais Bots Ro ielūgs dzīrēs visus cieminiekus. Taču bagātnieks uzlūdza tikai kaimiņu ciema vecāko, tikpat skopu un ļaunu cilvēku kā pats. Tiem, kas viņa labā strādāja un pūlējās, neiedeva ne tik kā melns aiz naga — ne vīna malku, ne kriksīti gaļas.

Sēdēja abi ciema vecākie pie dzīru galda — dzēra un ēda. Bet ceptas gaļas un vīna smarža aizsniedza debesis. Šajā brīdī Jangas Šrī māte, dieviete Ija Konkeha, sēdēja un vērpa. Patīkamā gaļas smarža sāka kutināt viņai nāsis, un Ijai Konkehai sagribējās nogaršot gaļu un vīnu. Dieviete pārstāja vērpt, uzsēdās uz mākonīša, nolaidās lejā un taisnā ceļā devās uz bagātnieka Bota Ro māju. Nosēdās zemē pie durvīm un lūdza žēlastības dāvanas. Bagātnieks viņu pamanīja, nodomājis, ka tā ir ubadze, nolēma viņu padzīt un sāka apšaudīt ar bultām.

Viena bulta pāršķēla dievietes burvju spārnu. Dieviete nobijās un, cenšoties neizrādīt aizvainojumu, atgriezās debesīs. Pārnākusi sāka gauži raudāt un izstāstīja visu uz zemes piedzīvoto meitai.

Janga Šrī noklausījās mātes stāstījumu, nenoticēja, pašķīra mākoņus un pati nolaidās zemē. Piegāja pie bagātnieka mājas, nostājās pie durvīm un lūdza žēlastības dāvanas. Bots Ro viņu ieraudzīja, nolēma padzīt un atkal ķērās pie loka. Šāva bultu pēc bultas, bet visas aiztrauca garām. Dieviete sadusmojās, ne vārda neteikusi, devās prom.

Gāja, līdz ieraudzīja nabadzīgu būdu. Būdā dzīvoja Herits. Dievietei sagribējās būdā atpūsties. Herits tieši tobrīd sēdēja, plēsa bambusa skalus un pina grozus. Viņš izdzirdēja, ka nabaga sieviete lūdza atpūsties, ielaida, laipni atņēma sveicienu. Dieviete bija dzirdējusi, ka Herits esot lāga vīrs, taču nolēma pati vēl reizi pārbaudīt viņa labestību, palūdza ēst. Heritam nekā cita nebija kā viens vienīgs sivēns, kas rušinājās turpat pie būdas. Herits nokāva sivēnu, izcepa un paēdināja sievieti. Uzzinājis, ka mājās viņu gaida izsalkusi māte, paņēma lielu lapu, ietina tajā gaļas gabalu un iedeva vēl līdz. Janga Šrī paņēma gaļu, pateicās jauneklim, atvadījās un atgriezās debesīs.

Tur dieviete izstāstīja visu, ko pati savām acīm bija pieredzējusi. Viņa pēla ļauno un skopo Botu Ro, bet uzteica lādzīgo Heritu.

Ijai Konkehai garšoja cūkas gaļa, it sevišķi aknas. Viņa uzklausīja meitu un teica:

— Bots Ro ir bagāts, bet skops un ļauns. Nedod viņam vairs rīsus, lai viņš nomirst badā. Herits ir nabadzīgs, bet lādzīgs, dod viņam labi daudz rīsu, lai piedzīvo labākas dienas.

Janga Šrī uzklausīja gudros mātes vārdus, apsolīja visu izdarīt tā, kā viņa vēlējusi. Kopš tās reizes rīsu dieviete vairs nepameta ne aci uz bagātnieka Bota Ro laukiem. Viņš stādīja rīsus un kukurūzu, bet tos nopostīja siseņi. Ja nenopostīja siseņi, tad meža zvēri izmīdīja, ja neizmīdīja meža zvēri — karstā saule izdedzināja. Neviena pilīte lietus uz šiem laukiem nenolija, un tie sausumā izkalta. Toties Heritam, tikko viņš iedēstīja rīsus un kukurūzu, ne apgriezties nepaguva, kā jau ienācās. Viņa laukiem ne siseņi, ne meža zvēri i tuvumā nenāca. Saule neizdedzināja laukus, lietus gāzes neizskaloja. Rīsu vārpas un kukurūzas vālītes no graudu pārpilnības kļuva jo smagas. Tieši no tīrumiem raža nonāca Herita apcirkņos. Herits ātri kļuva bagāts.

Bots Ro nevarēja saprast, kas te noticis. Galu galā sāka noģist, ka viņu ir nosodījusi rīsu dieviete. Bots Ro dusmojās, bēdājās. Sāka novājēt, līdz galīgi izdila. Iet un lūgt ļaudīm palīdzību neuzdrošinājās. Tā arī izlaida garu kā kaitīga vabole.

RīSU DIEVS ZANS KATU

Neatminamos laikos kādā ciemā dzīvoja vīrs un sieva. Abi bija lieli sliņķi. Par to runāja vai viss apvidus. Sliņķi gribēja, lai mājā būtu papilnam rīsu, gan kukurūzas, bet neparko negribēja celmus lauzt un tīrumus iekopt. Vīrs un sieva bēga no darba kā no uguns un cerēja, ka vienā jaukā dienā pats rīsu dievs Zans Katu kļūs viņu draugs.

Taču kādu dienu, vai nu lai pielabinātos dievam, vai arī tāpēc, ka dīkā dzīve bija apnikusi, slinkais vīrs un slinkā sieva devās kopā ar visiem ciemata iedzīvotājiem kokus cirst un celmus lauzt. Lielie naži, ar kuriem kokus cērt, nebija uzasināti, salauztie kapļi nebija salaboti. Uz darbu ejot, steigties, protams, nesteidzās. Saule jau bija pacēlusies augstu pie debesīm, nožāvējusi rasu no platajām palmu lapām, bet sliņķi bija tikai nonākuši līdz vietai, kur jāstrādā.

Slinkais vīrs nocirta divas trīs tievas palmas un jutās jau bezgala noguris. Darbs viņam nemaz nebija pa prātam. Viņš iedūra savu lielo nazi zemē, apsēdās uz spala kā uz sola un sāka nesteidzīgi visu aplūkot, noraudzījās uz mežu un kalniem. «Tik daudz koku visapkārt,» viņš nodomāja, «cik dienu un mēnešu te jāstrādā, muguru neatliekušam, lai iekoptu tīrumu.» Slinkā sieva pamanīja, ka vīrs apsēdies, arī nometa kapli zemē, apsēdās blakus: rokas un kājas viņai smeldza, jo nebija radušas pie darba, kapli viņa vairs negribēja ne redzēt. Vīrs un sieva brītiņu pasēdēja, attina vārītos rīsus, ko bija paņēmuši līdzi, krietni paēda, uzdzēra ūdeni un atkal lūkojās, kā lūkojušies, uz mežu un kalniem. Saule jau bija pakāpusies augstu: cilvēka ēna izskatījās kā neliels tumšs plankums. Pēkšņi slinkais vīrs kā dzelts pielēca kājās un nometa savu nazi plakaniski zemē.

—    Izdomāju! Kā gan agrāk man tas neiešāvās prātā? — viņš errojās.

Slinkā sieva izbrīnā atpleta muti:

—    Ko ta izdomāji? Pastāsti!

—    Re, ko! Lai kā mēs ar tevi nestrādātu, lai kā savas muguras neliektu, mēs nekad netiksim līdzi mūsu ciema ļaudīm. Labāk iesim atpakaļ uz mājām, izvārīsim treknāku vistu, sameklēsim vīnu, pakūpināsim smaržīgās zāles un noskaitīsim rīsu dievam Zanam Katu lūgšanu.

Slinkajai sievai šādi vārdi bija īsti pa prātam.

—   Labi, labi! — viņa priecīgi iesaucās. — Steigsimies tik ātrāk uz mājāml

Abi sliņķi, vairāk ne vārda nerunādami, paķēra nažus, kapļus un nu vicoja uz mājām. Šie abi skrien, steidzas, bet ceļmalā ciema ļaudis cērt kokus, lauž celmus. Ļaudīm darbs veikli sokas. Sliņķus pamanīja kāds cienījams vecāks vīrs un ņēmās taujāt.

—    Uz kurieni tā nu steidzaties? Tagad tak pats karstākais darbalaiks, ja nepastrādāsi, kā nākas, pēcāk kārsi zobus vadzī.

Taču slinkais vīrs atbildēja:

—    Mēs izdomājām, cienījamo sirmgalvi, viltību, lai varētu dzīvot bez darba. Kāpēc mocīties ar tulznainām rokām un stīvām mugurām, ja bez visa tā var māju piegāzt pilnu ar kukurūzu un rīsiem?

—    Kāpēc gan mums strādāt? … — vīram piebalsoja slinkā sieva. — Tāpat mums apcirkņi lūzīs no rīsiem un kukurūzas.

Ciema ļaudis noņēmās, lai vestu sliņķus pie prāta, bet šie nekā negribēja dzirdēt.

Abi atnāca uz savu būdu, izvārīja vistu, sameklēja vīnu. aizkvēpināja smaržīgās zāles un ņēmās lūgt rīsu dievu, lai viņš no savas bāgātības nosūta arī viņiem lejā kādu mazumu.

Kopš šīs dienas abi nekā cita nedarīja kā lūgšanas vien skaitīja.

Rīsu dievam Zanam Katu debesīs kļuva nepanesami — nāsis visu laiku kutināja smaržīgo zāļu smārds, vīna un vistas gaļas smarža, klusumu traucēja lūgsnas un lūgumi. Tas viss nāca kaut kur no zemes. Zans Katu sadusmojās un nolēma uzmācīgos lūdzējus pārmācīt. Ar mākoni viņš nolaidās uz zemes un nokļuva tieši uz tās būdas jumta, kurā dzīvoja slinkais vīrs ar savu sievu.

Abi sliņķi tieši tobrīd nepagurdami klanījās un čukstēja lūgšanas. Pēkšņi viņi pamanīja, ka cauri jumtam būdā iespīd spoža gaisma. Abi pacēla galvas un vai sastinga: viņu priekšā stāvēja pats rīsu dievs. Vīrs un sieva tik gauži apjuka, ka nezināja, vai par to priecāties vai baiļoties. Rīsu dievs cieši noskatījās uz abiem un teica:

—    Kāpēc jūs bez gala piesaucat manu vārdu un kūpināt smaržīgās zāles? Es debesīs no tām bezmaz vai beidzos nost.

Te slinkais vīrs un sieva ierunājās, viens otram starpā krizdami:

—    Mēs raidījām tev lūgšanas, o, varenais dievs, lai tu mums dāvātu kukurūzu un rīsus. Un, rau, tu sadzirdēji mūsu lūgšanas un atnesi visu, kas mums vajadzīgs. Tik dod jel ātrāk, mēs gaidām!

Zans Katu nolēca uz grīdas, piegāja pie vīra un sievas un teica:

—   Vispirms parādiet man savas rokas!

Abi sliņķi priecīgi uzrotīja piedurknes un pastiepa rokas rīsu dievam pretī. Dievs Zans Katu tās rūpīgi nopētīja, aptaustīja un skaļi iesmējās.

—   Jūsu rokas ir pārāk maigas. Vai tās būtu pelnījušas rīsus? Lai jūsu rokas norūdās darbā, lai delnas kļūst raupjas un tulznainas. Tikai tad es dāvāšu jums rīsus un kukurūzu.

Abi sliņķi noskuma.

—    Pasaki, visuvarenais, — viņi uzrunāja rīsu dievu, — ko lai mēs tagad darām? Pēdējo, kas bija mājā, esam iztērējuši upurēšanai. Ja tu nepateiksi, kur mums tagad ņemt rīsus, mēs nomirsim badā.

Zans Katu atbildēja:

—    Lai jūsu rokas nebaidās darba, lai jūsu delnas nebaidās tulznu, tad arī vēders badu necietīs.

—   Eh, dievs, tev viegli ta runāt, bet kā lai mes to izdarām?

—   0, tas ir gauži vienkārši. Ejiet uz mežu, attīriet zemes gabalu, uzrociet to, iedēstiet rīsus, tad rokas kļūs stipras un arī tulznas neizpaliks. Tad dāvāšu jums tik daudz rīsu un kukurūzas, cik vēlēsities.

To pateicis, Zans Katu uzsēdās atkal uz sava mākoņa un nozuda. Sliņķi nepaguva viņu nemaz tā īsti iztaujāt. Neko darīt, vajadzēja vien abiem likt rokas pie darba. Viņi sāka cirst kokus un kaplēt zemi, darīja tā, kā rīsu dievs bija ieteicis. Pirmajā dienā abi savainoja rokas — un delnās radās ūdeņainas tulznas. Otrā dienā ūdeņainās tulznas pārplīsa, delnas dega kā uz karstām oglēm. Trešajā dienā aiz noguruma sāpēja un smeldza viss ķermenis, it kā būtu sasists. Viņi bezmaz vai gribēja visam pamest ar roku, taču, tiklīdz atcerējās rīsu dievu, ķērās atkal pie darba.

Gāja diena pēc dienas, mēnesis pēc mēneša, bet vīrs un sieva strādāja un strādāja, muguras neatliekuši. Kad naži kļuva neasi, viņi tos centīgi uzasināja un atkal strādāja. Tā vīrs un sieva pamazām pierada pie darba. Zeme bija pagadījusies auglīga, kuplas rīsu vārpas zaļoja viņu laukā. Pienākot ražas laikam, vārpas nobrieda un kļuva zeltainas. Vīrs un sieva neviļus pameta acis uz savām delnām un tikai tagad pamanīja tur tulznas.

Drīz pie viņu būdas uz mākoņa nolaidās rīsu dievs. Vīrs un sieva kļuva priecīgi, uzrotīja piedurknes un ņēmās dievam rādīt savas sastrādātās rokas, tulznainās delnas. Zans Katu pasmaidīja un jautri teica:

—   Vai redzat, cik jums uz lauka daudz rīsu? To visu es jums atvēlēju. Nu, rīsu vārpiņas, veikli uz apcirkņiem!

Un rīsu vārpas pašas, it kā tām kājas būtu pieaugušas, skrietin skrēja tieši uz vīra un sievas būdu. Tagad vīrs un sieva saprata dieva Zana Katu vārdus: kas krietni pastrādās, tas arī rīsus ēdīs.

Re, kādu notikumu vēl šodien stāsta banāru ciemā.

RīSU DIEVS UN ĻAUNIE GARI

Stāsta, ka sirmā senatnē gari un cilvēki esot dzīvojuši labā sadraudzībā. Cits pie cita gājuši ciemos, vīnu un rīsus savā starpā dalījuši. Ļaudis sevišķi cieņā turējuši Jangu Keiteju un jauko Iju Kuke, kas radījuši zemi un debesis, tāpat draudzējušies ar lādzīgo Iju Pomu — cīnītāju par taisnību, Jangu Poganu — dziedinātāju garu, Jangu Pleju — ciemu sargātāju, ar ūdeņu garu un rīsu dievu.

Rīsu dievs un viņa laulātā draudzene bija no vaiga neglīti, toties pēc dabas apbrīnojami lādzīgi. Maza auguma, līdzīgi diviem rīsa kūļiem — sejas, rokas un kājas tik raupjas kā rīsa graudu plēksnes. Abi cēlās agri. No rīta gaismas līdz vakara krēslai — gan saules svelmē, gan biezā miglā — ļaudis viņus redzēja čakli rosāmies. Ciema iedzīvotāji viņus godāja un cienīja par viņu lādzīgumu un darbīgumu.

Rīsu dieva mājā allaž apgrozījās daudz ļaužu. Tie nāca te gan rītā, gan vakarā, gan pusdienas laikā, pat vēlā nakts stundā. Vai nu saule rotājās zālēs vai ūdeņos, vai mēness gaismā vizuļoja viss, kas mita uz zemes, ļaudis baru bariem ieradās rīsu dieva mājā pēc padoma. Un katram abi dzīvesbiedri atrada mierinājuma vārdus, ieteica, kā izaudzēt labu ražu. Visi — kā vecie, tā jaunie — bija dievam un viņa sievai pateicīgi un nesa dāvanas. Ļaudis bija kļuvuši turīgi, bagātāks kļuva arī rīsu dievs. Viņa klētis bija pilnas ar rīsiem, mājā skanēja daudz vara gongu, svaiga un kaltēta gaļa karājās pie spārēm. Rīsu dievam un viņa laulātai draudzenei bija tik plaša māja, ka, iesitot pa gongu mājas vienā galā, otrā tik tikko varēja sadzirdēt.

Ļaudis dzīvoja pārtikuši, bija veseli un spēcīgi. Neviens neslimoja. Ļaunie slimību un mēra sērgas gari kļuva nikni, jo ļaudis bija viņus aizmirsuši un atstājuši novārtā. Viņi sāka ienīst abus lādzīgos dzīvesbiedrus un sadomāja tiem uzsūtīt mēri. Rīsu dievs un viņa sieva tika aizsaukti citā pasaulē. Ciemos ļaudis gauži noskuma, sēroja un ilgi apraudāja abus dzīvesbiedrus. Nezinādami, ko iesākt, ļaudis sāka saukt zemi un debesis palīgā. Ļaužu raudas un vaimanas sadzirdēja pazemes valstībā.

Dieviete, kura pārvaldīja tumsas valstību, uzzinājusi, kā pazemē nokļuvis rīsu dievs ar savu sievu, pavēlēja abiem atgriezties atpakaļ uz zemes.

Kolīdz ļaudis ciemos uzzināja, ka labie dzīvesbiedri atgriezušies zemes virsū, kļuva jo priecīgi. Sāka skanēt vara gongi, rībēt bungas. Vecie kļuva jaunāki, slimie izveseļojās. Runā, ka vēl šodien ļaudis tur dzīvojot priecīgi un laimīgi.

DŽARAJU PASAKAS

.

DRAKONS DAMS

Senos aizlaikos dzīvoja kāds valdnieks, un viņam bija divas meitas. Vecāko princesi sauca par Pangu, jaunāko — Pu. Jaunākā princese bija brīnum daiļa. Vecāko princesi ar viņu i salīdzināt nevarēja. Pienāca laiks meitas izprecināt, un valdnieks sāka meklēt savām meitām cienīgus preciniekus.

Kādā dienā jaunākā princese paņēma nēšus un devās uz upi pēc ūdens. Atnāca, bet upmalā sēdēja jauneklis un zvejoja zivis. Princese gan smēla ūdeni, bet pašai raibs vien gar acīm,, galva vai reiba, jo jauneklis bija pārlieku izskatīgs. Arī princese skaistumā no viņa neatpalika. Princese meta skatus uz jaunekli un klusi tīksminājās, arī jauneklis skatījās uz meiteni, acu nenovērsis. Viņi viens otru iemīlēja. Jauneklis bija cēlies, no drakonu dzimtas, un tāpēc viņu sauca par drakonu Damu.

Pu atgriezās mājās, aizgāja pie tēva un pateica, ka gribot iziet par sievu pie drakona. Valdnieks, to izdzirdējis, pavēlēja sarīkot dzīres un ielūgt drakonu Damu. Dams ieradās. Valdnieks skatās un redz, ka viņa priekšā nav vis brīnum jauks jauneklis, bet visīstākais drakons. Valdnieks domāja: «Kaut arī drakons ir cildens radījums, taču radījums ir un paliek radījums.» Dams stāvēja, bet valdnieks negribēja uz viņa pusi i paskatīties, pazemoja viņu un apvainoja. Arī vecākā princese neskopojās ar zobgalībām. Vienīgi jaunākā princese no līgavaiņa drakona neatteicās. Valdnieks sadusmojās un izdzina abus no pils.

Neko darīt, viņi aizgāja džungļos, uzcēla tur māju un sāka dzīvot.

Reiz drakons teica sievai:

— Novij stipru, garu virvi, lai būtu ar ko bifeļus piesiet-

Sieva pabrīnījās un atbildēja:

—    Bifeļu taču mums nav — ko tu darīsi ar virvi?

—   Bifeļi, ta nu bifeļi, bet tu dari, ko es tev saku, — drakons teica.

Viņš paņēma pātagu, atvēzējās un cirta pa zemi. Tūlīt pat no pazemes iznāca simtiem bifeļu un vēršu — nepārskatāms ganāmpulks. Tad drakons sita ar pātagu pa ceļu — un tas pārvērtās par ziloņu karavānu. Tad drakons sita pa akmeņiem, kalniem un kokiem. Kalni pārvērtās par zirgiem, akmeņi — par pavardu, koki — par rīsiem, gaļu un zāli. Vīrs un sieva nu dzīvoja pārticībā.

Kādu dienu uznāca milzīgs karstums un viņi abi aizgāja peldēties. Ūdens noskaloja drakonam visas zvīņas, viņš pārvērtās par staltu jaunekli. Sieva Pu, redzot, ka ūdenī peld zvīņas, nobijās, ka vīrs būs noslīcis, un sāka viņu saukt:

—    Kur tu esi, atsaucies!

—   Esmu šeit, nebaidies, — Dams atsaucās.

Viņi izlēca no ūdens, skrēja viens otram pretī — abi jauni un skaisti. Sadevās rokās un steidzās uz mājām.

Nākamajā dienā drakons ietērpās vislabākajās drēbēs un ■devās apciemot valdnieku — savu sievastēvu. Apseglots zirgs stāvēja pie pils vārtiem. Valdnieks, pamanījis ierodamies bagātu un iznesīgu viesi, to sagaidīja un uzņēma ar lielu godu. Arī Panga bija labvēlīga pret šo jaunekli. Otrā rītā viesis atvadījās no valdnieka un viņa meitas un aizjāja, savu vārdu tā arī nepateicis.

Dams atgriezās mājās un sāka cītīgi gatavoties bifeļa upurēšanas svētkiem. Uz svinībām nolēma ielūgt arī valdnieku — savu sievastēvu un aizsūtīja pie viņa sievu ar ielūgumu. Taču valdnieks atteica tā:

—   Ja tavs vīrs nostādīs no manas pils līdz savai būdai gar visu ceļmalu ziloņus, tad es ieradīšos.

Pu atgriezās mājās pie vīra un vārdu vārdā atstāstīja, ko tētiņš-valdnieks bija teicis.

—    Lieliski! Izdarīšu visu, kā valdnieks vēlas.

Dams izveda savus ziloņus un nostādīja gar visu ceļmalu līdz pašai valdnieka pilij. Bet valdnieks, uzzinājis, ka viņa

znots ir tas iznesīgais jauneklis, kurš nesen ciemojās pilī, nevarēja vien nopriecāties. Apkampa znotu un teica:

— Māja tev plaša, dzīvo tu bagāti. Man gribētos pie tevis apmesties uz dzīvi.

To izdzirdējuši, znots un meita nemaz neatjauta, ko aiz laimes iesākt. Reizē ar valdnieku pie viņiem pārnāca dzīvot arī Panga. Pagāja savs laiks, vecais valdnieks nomira. Par valdnieku nu kļuva Dams, bet viņa sieva Pu — par valdnieci.

KRŪKA AR ZELTU

Sirmā senatnē dzīvoja kāds jauneklis, vārdā Mlans. Viņš bija nabadzīgs, bet labsirdīgs un izpalīdzīgs.

Katru rītu, dodoties medībās, Mlans gāja garām būdiņai, kurā pielūdz garus, un nekad neaizmirsa tiem ziedot nedaudz rīsu vai meža augļu.

Kādā pievakarē Mlans aizrāvās ar medībām un i nepamanīja, ka sāka jau krēslot. Ceļā uz mājām viņam nācās pārnakšņot būdiņā. Mlans pa dienu bija noguris un, tiklīdz nolikās uz auss, tūlīt arī aizmiga.

Pusnaktī jauneklis pamodās: viņš dzirdēja savādas balsis. Likās, ka daudz ļaužu savā starpā sačukstētos. Mlans ieklausījās. Kāds viņu sauca vārdā un klusām teica: «Būdas priekšā ir aprakta manta.» Mlans plati atvēra acis, lai saskatītu runātāju, bet neviena neredzēja. Ap viņu būdā valdīja necaurredzama tumsa. Jauneklis apgriezās uz otriem sāniem un nogulēja ciešā miegā līdz pat rītam.

Mlans pamodās, kad saule tikko apspīdēja koku galotnes, atcerējās noslēpumaino balsi un nolēma pameklēt aprakto mantu. Viņš sāka būdas priekšā rakt zemi un drīz vien uzgāja lielu krūku pilnu ar zeltu.

Nabadzīgais jauneklis kļuva priecīgs, uzvēla krūku plecos un pārnesa to mājās. Tā Mlans kļuva par visbagātāko cilvēku ciemā. No bagātības viņa labā sirds nenocietinājās, un jauneklis vienmēr un visur palīdzēja nabagajiem.

Tajā pašā ciemā dzīvoja kāds bagāts vecis. Kolīdz viņš ievēroja, ka krietnais jauneklis nezin kādā ceļā ticis pie bagātības, viņu pārņēma tāda skaudība, ka viņš apņēmās, lai maksātu ko maksādams, pavairot arī savu bagātību. Bagātnieks sāka Mlanu izprašņāt un iztaujāt, un jauneklis nekā neslēpa, visu izstāstīja.

Arī bagātnieks tūlīt pat devās uz mežu, tīšām aizkavējās tur līdz vēlam vakaram. Kad uzkrita tumsa, ielīda tajā pašā būdā pārlaist nakti. Bagātnieks cerēja noklausīties garu sarunas un uzzināt, kur varēs atrast krūku ar zeltu. Viņš nepaguva ne apgulties, kad viņa deguns liptin pielipa pie grīdas. Nekādas balsis viņš būdā nedzirdēja. Viņa ausis saklausīja tikai apslāpētus smieklus. Bagātnieks pārbijās, gribēja piecelties, bet it nekā nevarēja atraut degunu no grīdas. Kad viņam beidzot laimējās uzslieties kājās, viņš atklāja, ka deguns kļuvis garš jo garš, tieši kā ziloņa snuķis. Bagātajam vajadzēja vien snuķi aptīt sev ap kaklu un tādā izskatā atgriezties mājās.

Ciemā ātri uzzināja notikušo, un par skopuli un ļaunprāti ļaudis jautri pasmējās.

Bagātnieks nomocījās ar savu garo degunu un nezināja, kā no nelaimes tikt vaļā. Kādu dienu viņš atnāca pie Mlana pēc padoma. Jauneklis atkal devās uz būdu pārnakšņot — sak, varbūt palaimējas ko neko uzzināt. Tāpat kā iepriekšējā reizē gari viņu uzmodināja un vēlēja saplūkt lapas no koka, kas auga pie būdas, — šīs lapas bagāto veci izdziedēšot. Mlans nogulēja līdz rītam, tad saplūca lapas un devās atpakaļ uz mājām. Viņš aizgāja pie bagātnieka un noprasīja par izdziedēšanu krietnu samaksu. Neko darīt, bagātajam bija vien jāpiekāpjas. Tad Mlans paņēma lapas, paberzēja bagātā veča garo degunu — un deguns patiesi tūlīt kļuva tāds pats kā agrāk. Naudu, ko bagātnieks jauneklim samaksāja, viņš izdalīja sava ciema nabadzīgajiem ļaudīm.

VANKJEU PASAKAS

.

KĀ UZ ZEMES DAZADAS TAUTAS RADĀS

Tas notika senās dienās. Kopš tiem laikiem ļaudis ir novākuši ražu tik daudz reižu, cik kokiem mežā lapu. Toreiz cilvēks prata sarunāties ar vardēm, prata pat palūgt saules meitai uguni no viņas pavarda.

Toreiz augstu kalnu vidū dzīvoja trīs brāļi. Kādā dienā viņi aizgāja uz aizu, saķēra pilnu grozu ar vardēm, samakšķerēja strautā zivis, salasīja daudz gliemežu un pārnāca mājās. Vispirms izcepa zivis, tad sāka mieloties ar gliemežiem, bet vardes atstāja priekšdienām. Nabaga vardes tupēja šaurā grozā, gaidīja savu likteni. Beidzot kāda no vardēm vairs neizturēja un iekurkstējās:

—   Kva-kva-kva! Nekas labs mums nav gaidāms! Kāda nelaime!

—r Kva-kva, — atsaucās otra varde. — Stāvi nu klusa, māsiņ! Rīt mūs tik un tā izceps, bet mazākās izvārīs!

Vecā varde nopūtās un teica:

—    Gauži nepatīkami.. Tā mēs nenodzīvosim līdz lielajai zvēru sapulcei.

Te sarunā iekrita trešā varde:

—    Vardēm nepavisam neveicas. Tām klājas daudz bēdīgāk nekā krupjiem. Krupji dzīvo, kā dzīvojuši, savā nodabā brīvībā.

—    Zvēru sapulcē gan ies jautri, — ierunājās ceturtā varde. — Zvēri tur tiesās cilvēku. Mēs visi ciešam no viņa.

Varžu sarunu nejauši noklausījās brāļi. Pabrīnījās, bet pēc tam satraucās. Nākamajā dienā viņi vardes ne vārīja, ne cepa, tikai klausījās, ko tās runās. Bet vardes nebilda ne vārda. Tikai paretam nopūtās vai gurdeni iekurkstējās. Pagāja diena, pagāja nakts. Vardes vēl dzīvas, neviens šās necep, neviens šās nevāra. Izbadējušās gan, bet tomēr kļuvušas priecīgākas. No rīta vecā varde vaicāja:

—   Ja jūs mūs ne cepat, ne vārāt, kāpēc tad te turat?

Vecākais brālis teica pretī:

—   Mēs padzirdējām par zvēru lielo sapulci. Ja mums izstāstīsi, kas tā būs par sapulci, mēs jūs visas palaidīsim brīvībā.

Vardes, to dzirdēdamas, no prieka iekvarkstējās. Vecā varde teica:

—    Lielā zvēru sapulce paredzēta rīt. Nāciet reizē ar mums, tad arī visu uzzināsit.

Brāļi ne nu ticēt, ne neticēt vardēm, tāpēc apsolīja:

—   Labi, atlaidīsim jūs brīvībā, lai tikai vecā varde mūs aizved uz zvēru sapulci.

Varde atbildēja:

—    Rīt zvēri tiesās cilvēku. Jūs visi trīs tur nedrīkstat iet — zvēri izklīdīs. Lai jau laikus kāds no jums aiziet viens un paslēpjas.

«Viņa prātīgi runā,» vecākais brālis nodomāja. «Būs tā jāizdara.» Viņš pavēlēja abiem jaunākajiem brāļiem palikt mājās, turēt nažus un šķēpus gatavībā, bet pats devās līdzi vardei. Varde veda viņu pa aizām, veda pāri strautiem, veda cauri mežiem un birzīm. Kad viņi bija nonākuši pie meža, kur koki meta visgarāko ēnu, varde apstājās un teica:

—    Šeit zvēri sanāks uz savu sapulci. Laikus uzkāp kokā un klausies, ko tie runās. Tikai acīs nevienam nepatrāpies, citādi tev labi neklāsies.

Vecākais brālis tā kā baidījās, ka varde viņu nepiemāna, tāpēc viņš, rāpjoties kokā, paķēra arī vardi līdzi. Kāpa, kāpa, pēkšņi pamanīja milzīgu dobumu. Tur viņš paslēpās un sāka gaidīt, kas te notiks. Kad saules stari skāra viņa ausis, mežs visapkārt atdzīvojās, skanēt skanēja daždažādas balsis. Un vecākais brālis sāka skatīties vēl uzmanīgāk — ņēma acis vai pirkstos. Ziloņi un tīģeri, meža cūkas, vāveres, zaķi, zivis, skudras — visi steidzās uz zvēru lielo sapulci, sanāca tieši pie tā koka, kurā bija paslēpies cilvēks, un satupās apkārt kokam plašā lokā.

Pirmais sāka runāt tīģeris.

—    R-r-r! — viņš ierēcās. — Cilvēks jānotiesā. Viņš nogalina pat tīģerus, bet tīģeris ir zvēru valdnieks! Vai tas nav noziegums?!

Zvēri sāka rūkt, kaukt, brēkt, ķērkt — cits citu pārkliegdami.

—    O, zvēru valdniek, tu zodz cilvēkam vistas un cūkas.

—    O, zvēru valdniek, tu aprij bifeļus un vēršus.

—     O, zvēru valdniek, tu mielo savu vēderu ar paša cilvēka gaļu. Tāpēc cilvēks tīģeriem atriebjas.

—   To tīģeri arī pelnījuši, — iesaucās visi zvēri. — Tā viņiem vajag!

Tīģeris, to izdzirdējis, ierēcās, nozibsnīja ar acīm un nolīda vistālākajā stūrī, it kā būtu pamanījis mednieku.

Te priekšā iznāca dambriedis un teica:

—    Zvēru valdnieks nogalina cilvēkus, bet ko es viņiem ļaunu daru? Plūcu savā nodabā lapiņas un zālīti, gremoju salmus. Taču cilvēks ar savām bultām un šķēpiem nepažēlo mani.

Zvēri visi reizē skaļi iesmējās.

—    Tu plūc lapiņas un zālīti, taču nepaej garām arī rīsiem un batātēm, ko cilvēks audzē priekš sevis. Kā lai viņš tevi nevajā?

Dambriedis to dzirdēja, sadusmojās, atspērās ar visām četrām kājām un aši ielēca krūmos. Izstiepa kaklu, pameta acis uz visām pusēm un trīcēja, it kā mednieku būtu pamanījis.

Pienāca kārta skudrai teikt runu lielās sapulces priekšā.

—    Esmu maza un vāja, — žēlabaini iesāka skudra. — Kas nu es par lēmēju? Tikai liels un spēcīgs var pieveikt cilvēku. Ejiet taču un nogaliniet viņu!: Nekad neesmu viņam ļaunu darījusi, bet viņš izposta mūsu pūžņus, mielojas ar mūsu oliņām. Mums, skudrām, cilvēks nodara daudz ļauna.

Zvēri kļuva domīgi. Skudrai tā kā būtu taisnība. Pasaulē skudru daudz, bet cilvēks tās tiecas iznīcināt. Viņš atnāk ar milzīgām lāpām, nodedzina kokus, lai mežu pārvērstu par tīrumu. No uguns un dūmiem iet bojā skudras un skudru bērniņi. Cilvēks iznīcina skudras, izjauc skudru pūžņus, lai mielotos ar skudru oliņām.

Pēkšņi zvēri atkal sāka sačukstēties, smīkņāt, un tad iebrēcās pērtiķi:

—    Skudras pašas ir caur un cauri vainīgas, ka cilvēks cenšas viņas iznīdēt, — un tā viņām ari vajag. Spriediet paši: tikko sāk smaržot pēc ēdiena, tā skudras klāt gan, bez tam vēl nežēlīgi kož. Kas rīsus no kūļiem pa graudam vien izvazā? Vai tās nav skudras?

Skudras, to dzirdot, sāka tecēt prom un meklēt dzeloņainos krūmos saviem pūžņiem augstākas vietas, lai cilvēks tur netiktu klāt. Kur neauga dzeloņaini krūmi, taisīja savus pūžņus zem zemes, alās, klinšu plaisās.

Pēc skudras runāja zivs.

—    Jūs, zvēri, dzīvojat uz zemes un savā starpā plēšaties. Bet mēs, zivis, mītam ūdenī, cilvēkus netraucējam, viņa tīrumus nepostām. Pat kopā ar viņu uz debesīm neskatāmies. Bet cilvēks met ūdenī tīklus, zvejo mūs. Tad nu spriediet — vai tas ir taisnīgi?!

To izdzirdēja krupis, iesmējās un teica:

—    Kā lai cilvēks jūs, zivis, nezvejo? Cilvēks ēd rīsus un augļus, kas izaudzēti uz zemes, taču viņam vēl vajag uzdzert tīru, tekošu ūdeni. Vai tad jūs neesat ievērojušas, ka viņš to smeļ pašās dziļākās vietās? Bet jūs duļķojat ūdeni, kas cilvēkam jādzer. Tāpēc viņš arī jūs tvarsta. Turklāt zivis var izvārīt vai pat uzcept — ai, kur garšīgi! Taču pret mums, krupjiem, gan cilvēks ir netaisns, kaut arī mēs viņam ne tikai ļaunu nedarām, bet vēl palīdzam. Mēs kurkstam, lai brīdinātu cilvēku, ka tuvojas lietus, ķeram mušas, visu mūžu slēpjamies tumšos mitekļos. Savus kurkulēnus audzinām stāvošā ūdenī, kas nav cilvēkam derīgs dzeršanai. Vārdu sakot, tikai labu mēs darām, tikai labu cilvēks no mums pieredz. Un tomēr viņš mūs ķer un ēd. O, zvēri! Drīz vien debesis uz zemi sūtīs briesmīgu lietus gāzi, no krastiem izies strauti un upes, ūdens applūdinās visu — paugurus, kalnus un pat kalnu virsotnes. Ūdens valdnieks dosies apciemot Debesu valdnieku. Glābieties, zvēri, skrieniet, bēdziet… Bet cilvēku es šoreiz nebrīdināšu — un viņš aizies bojā.

Zvēri to izdzirdēja, nobijās un metās prom. Tā zvēru tiesa arī netika nobeigta.

Vecākais brālis, tupēdams koka dobumā, visu redzēja un dzirdēja un ne pa jokam nobijās, pat sviedri viņam uz pieres izspiedās. Viņš griezās pie vardes.

—    Ko tagad darīt, kā izglābties no plūdiem?

Varde atbildēja:

—    Ej atpakaļ uz mājām, kopā ar brāļiem uztaisi no banānu palmas plostu, paņem līdzi rīsus un pavardu arī nepiemirsti. Ūdens visu pārplūdinās, applūdinās kalnus, bet jūs sēdiet uz plosta un nogaidiet. Ja ūdens pacelsies — arī plosts pacelsies. Ja ūdens kritīsies — arī plosts nolaidīsies. Tā jūs izglābsities. Kva-kva-kva!

Vecākais brālis iegaumēja vardes teiktos vārdus, steidzās uz mājām un lika brāļiem izdarīt visu tieši tā, kā varde bija ieteikusi.

Patiesi — pēc desmit dienām vēju dievs uzsūtīja briesmīgu vētru. Tā gaudoja un auroja, drīz sākās arī nepieredzēts lietus. Tas gāza kā ar spaiņiem, nebija iespējams no mājas pat degunu laukā izbāzt. Lietus lija septiņas dienas un septiņas naktis no vietas. Ūdens jau sniedzās līdz kalnu pakājei, tad applūdināja zemos paugurus, pēc tam arī augstākas virsotnes. Meži, lielie akmeņi un klintis — viss bija applūdis. Ne tuvu, ne tālu nekas cits nebija redzams kā sudrabaini balts ūdens. Daļa zvēru apslīka, citus aiznesa straume. Tos, kuri paguva pieķerties pie koka vai stumbra, mētāja viļņi.

Plosts, uz kura bija paglābušies brāļi, cēlās aizvien augstāk un augstāk, viņi vairs neredzēja ne krastu, ne vietu pie strauta, kur mēdza smelt ūdeni, ne savu veco, ne jauno tīrumu.

Kolīdz lietus beidza gāzt, tā uz plosta uzrāpās liels krabis. Vecākais brālis jau grasījās to izcept, bet pavards izrādījās izdzisis, to bija applūdinājis ūdens. Tad vecākais brālis, pamanījis, ka sārtā saulīte liesmo, kā liesmojusi, pavēlēja brāļiem dzīt plostu pie saules, lai palūgtu tai uguni, ar ko krabi izcept.

Plosts piestāja tieši pie Debesu valdnieka pils. Vecākais brālis paņēma krabi un devās pie pavarda. Piegāja un redzēja, ka saules meita sēdēja un vērpa; dzijas vizuļoja vien. Saules meita bija tik daiļa, ka vecākais brālis nevarēja no viņas acu atraut, aizmirsis visu citu pasaulē. Krabis pārogļojās, kļuva melns, bet vecākais brālis to i nemanīja.

Tikai tad, kad sajuta deguma smaku, vecākais brālis pagriezās un redzēja, ka no krabja nekas nav pāri palicis, bet plosts noslīdējis lejā uz zemes. Tā vecākais brālis arī palika debesīs. Apņēma saules meitu par sievu un kļuva saules gars. Viņš tagad tur sēž ar krabi rokā un skatās uz zemi. Palūkojieties vērīgi uz sauli — un varēsit saskatīt melnu krabi, kuru vecākais brālis vēl šobrīd tur rokā.

Bet jaunākie brāļi, tiklīdz pamanīja, ka ūdens krītas un plosts slīd uz leju, sāka vecāko brāli saukt. Sauca, sauca, līdz aizsmaka, bet vecākais brālis pat neatskatījās. Abi jaunākie noskuma, bet neko darīt, bija vien vecākais brālis jāatstāj debesīs. Viņi atgriezās uz zemes, bet zemes īstenībā nemaz nebija, pat mazākus akmeņus nekur nemanīja. Visapkārt tikai kailas klintis. Brāļi sāka raudāt. Ko lai iesāk bez zemes, bez tīruma? Kas cits kā bada nāve viņus te sagaida.

Abi tik skaļi raudāja, tā vaimanāja, ka vecākais brālis debesīs sadzirdēja. Viņš nometa zemē milzīga koka stumbru, uz kura atradās divas skudras — termīti un divas sliekas. Koks

nokrita uz kailām klintīm. Termīti naski ķērās pie sava darba: koku pārvērta par smelkni, par trūdiem. Trūdos apmetās uz dzīvi sliekas, pārvērta tos par auglīgu zemi. Brāļi nu iedēstīja rīsus un atkal sāka dzīvot, cepures kuldami.

Kādudien jaunākais brālis teica vidējam brālim:

Brāli! Es iešu pie gariem mācīties burvju māku, lai varētu pieveikt badu, trūkumu, jebkuru nelaimi. Var tak gadīties, ka debesis mums atkal uzsūta plūdus.

Vidējais brālis bija ar mieru un atlaida jaunāko brāli.

Trīs garus mēnešus jauneklis apguva burvju māku, un Gars-skolotājs viņam uzdāvināja bambusa caurulīti ar brīnumūdeni. Laiks gāja, jaunākais brālis sāka skumt pēc mājām, tad skolotājs viņu atlaida apciemot vidējo brāli.

Jauneklis gāja pa ceļu, te viņam pretī steberēja veca vecenīte, redzams, nāca no tālienes. Jauneklis kļuva līksms, jo kopš plūdu laikiem viņš vienīgi savu miesīgo brāli, neviena cita cilvēka nebija redzējis. Jauneklis pieskrēja pie vecenītes un teica:

—   O, sieviete! Kļūsti mana sieva!

Vecenīte gandrīz vai sadusmojās, bet tad padomāja, ka visā pasaulē viņa palikusi viena pati, un atbildēja:

—   Esmu veca. Jāprecas jauniem. Ja gribi, lai es no tīruma putnus atgainītu, lai pieskatītu tavu māju, tad iešu tev līdzi.

Bet jauneklis runāja tikai savu:

—    Es atdošu tev tavu jaunību! Nu, kļūsti mana sieva!

Viņš paņēma bambusa caurulīti, uzšļakstīja vecenītei brī-

numūdeni, un viņa tajā pašā mirklī pārvērtās par brīnum daiļu meiteni. Kā pēc paražas pienācās, līgavainis un līgava apmainījās dāvanām un devās tālāk. Pārnāca mājās un redzēja, ka vidējais brālis dēstīja rīsus. Jaunākais brālis sāka vidējā brāļa priekšā plātīties:

—   Skaties, brāli, mācīties man vēl jāmācās, bet, edz, kādu skaistu sievu sev nolūkoju. Lai viņa paliek te mājās, bet es pats iešu atpakaļ pie skolotāja vēl gudrību smelties.

Jaunākais brālis atvadījās un devās atpakaļceļā.

Pagāja viena diena, pagāja otra, vēl nebija jauns mēness uzlēcis, bet vidējais brālis un svaine viens otru iemīlēja.

Pagāja vēl divi mēneši, un jaunākais brālis bija apguvis burvju māku. Šoreiz skolotājs viņam uzdāvināja brīnumzirgu, un jauneklis devās ceļā. Ceļš bija krietni tāls. Jaunākais brālis stipri nogura un, kolīdz pārjāja mājās, tūlīt nolikās gulēt.

— Zirgs, — viņš teica vidējam brālim, — kuru es piesēju pie kuplā koka, nav vis nekāds parastais, bet gan brīnumzirgs. Ja sadomāsi pajāties, laid viņu soļiem. Nerausti aiz pavadas, ar pātagu nesit, citādi viņš tā auļos, ka pats nepamanīsi — būsi jau svešā pusē.

Jaunākais brālis tā pateica, likās uz aci un tajā pašā mirklī aizmiga cietā miegā. Krāca tā, it kā pērkons dārdētu.

Vidējais brālis ar brāļasievu lika prātus kopā — kā viņiem rīkoties, un beigu beigās nolēma nozagt brīnumzirgu un aizaujot. Uzsēdās abi zirgam mugurā un, lai jaunākais brālis viņus neaizturētu, ja nejauši pamostos, palaida zirgu lēkšos un vēl uzdeva ar pātagu. Zirgs sarāvās un aulekšoja uz priekšu. Joņoja tā, ka koki un krūmi pie zemes liecās un ar liesmu aizdegās.

Jaunākais brālis pamodās un juta — zeme līgojās, debesis drebēja, brīnumzirga nekur neredzēja, bet viss dega ugunsliesmās. Apskrējis mājai apkārt, neatrada ne brāli, ne sievu. Kukurūza un rīsi bija sadeguši. Jaunākais brālis apsēdās zemē un raudāja.

Pa to starpu vidējo brāli un brāļasievu brīnumzirgs auļiem nesa aizvien tālāk un tālāk. Joņoja tā, ka zeme dega zem kājām.

Lai jaunāko brāli maldinātu, vienreiz viņi pagriež uz vienu pusi, otrreiz — uz otru pusi. Kur zirgs cirta ar kāju, tur radās plata upe, stāva krauja vai dziļa aiza. Nolikās zemē atpūsties, starp kalnu grēdām sazaļoja ielejas. Zirgs aizauļoja līdz tai vietai, kur debesis ar zemi sagāja kopā, vienā skrējienā ielidoja debesīs. Tur, kur ar kājām bija atspēries, radās plaša jo plaša jūra. Zirgs ar abiem jātniekiem pacēlās līdz pašam mēnesim. No tā laika viņi tur arī mājo.

Jaunākais brālis noskuma, nezināja, kur sieva, kur vidējais brālis palicis, raudādams acis izraudāja. Bet visapkārt — gan meži, gan lauki dega, liesmoja. Tad jaunākais brālis atcerējās brīnumūdeni, uzšļakstīja ugunij un to apdzēsa. Un tad no apdegušās zemes, kur no deguma pat elpot bija grūti, izspraucās ķirbja dīgsts.

Tas auga ātri. Septiņās dienās izauga brīnum liels ķirbis — resnāks par dzelzskoku, labi ja trijiem vīriem aptverams, un tik augsts, ka putns nokusīs, kamēr līdz galotnei uzlidos. Viena pati ķirbja lapa tik liela, ka apsegtu plašu pauguru. Nepagāja ne pusmēnesis, ka ķirbis piestīgoja visas pakalnes. Uzplauka balti un maigi ziedi. Tie bija tik lieli, ka ar to ziedlapām varētu nosegt vai veselu kalnu.

Ziedēt ziedēja balts vien, bet aizmetās tikai viens vienīgs auglis. Ķirbis auga un aizņēma divus kalnus — Katama un Kompli. Kad ķirbis nobrieda, jaunākais brālis paņēma lielu akmeni un grasījās to pāršķelt pušu. Trieca akmeni pret ķirbi. Akmens sašķīda šķembu šķembās, tik sīkās kā rīsu sēnalas, bet ķirbis palika vesels. Tad jaunākais brālis paņēma dzelzskoku, atvēzējās un no visa spēka zvēla pa ķirbi. Tā vien likās, ka ar banānu palmas nūju būtu pa akmeni iezvēlis. Dzelzskoks sašķīda gabalos, bet ķirbim nekas.

Tad jaunākais brālis sāka prātot, kā rīkoties. Beigu beigās sacirta milzīgu kaudzi žagaru un tieši blakus ķirbim sakūra uguni. Stīga, kurā karājās ķirbis, pārogļojās un sāka gruzdēt.

Maz pamazām ķirbī veidojās caurums, kas kļuva aizvien lielāks. Jaunākais brālis to pamanīja, uzslacīja ugunskuram brīnumūdeni un kaut ko pie sevis klusu pateica. Dūmi tūlīt izgaisa, atspīdēja saule, sāka vīterot putni, aizās čaloja strauti, koki mežā šūpoja zarus. Uzbrāzās vējš, iešalcās lapas un visapkārt sāka plaukt un ziedēt.

Tad no ķirbja cits pēc cita nāca laukā jaunekļi, kas savā starpā bija brāļi.

Vispirms cienīgi izkāpa vecākais, kurš runāja taoiešu valodā. Līzdams pa caurumu ārā no ķirbja, viņš bija notriepies ar oglēm un pelniem. Tāpēc arī taoiešiem ir tumša ādas krāsa.

Tad izlīda otrs brālis un sāka runāt vankjeu valodā. Lienot laukā no ķirbja, viņam apsvila mati un kļuva sprogaini, ādai pielipa pelni, un arī tā kļuva tumša.

Pēc tam uzreiz izrāpās trīs. Pirmais un trešais tapa no oglēm melni, bet otrais atradās starp abiem un tāpēc palika tīrs. Taču karstās ogles visiem trijiem apsvilināja matus, un tie sāka sprogoties. Pirmais bija eds, otrais — sedangs, trešais — banārs.

Pēdējais no ķirbja izkāpa vjetnamietis, viņš ilgāk par visiem bija atradies ķirbī, un tāpēc āda viņam bija kļuvusi nedaudz dzeltenīga. Mazs un izveicīgs, viņš tik veikli izlēca no ķirbja, ka ne ogles, ne pelni viņu nenosmērēja.

Katrs brālis turēja saujā dažādu labību un dārzeņu sēklas. Viens nesa maniokas saišķus un batāšu bumbuļus. Cits bija paķēris līdzi kukurūzas graudus, zemesriekstu vai sezama sēklas. Un visiem bija pa grozam rīsu, milzīgi graudi — katrs turpat vai apelsīna lielumā.

Visi viņi, izlēkuši no ķirbja, sastājās apkārt jaunākajam brālim, un tas kļuva par Zemes garu.

—   Visi jūs esat brāļi, — teica Zemes gars, — visi jūs iznācāt no viena ķirbja. No šā brīža uzticu jums aprūpēšanai tīrumus, mežus un zemi. Gāziet kokus, līdiet mežu aramzemei, lai jūsu bērni un mazbērni dzīvotu pārticībā. Zeme ir plaša, lai tad jums katram ir savs novads. Lai taois un vankjeu kā vecākie brāļi apmetas kalnainos novados — savā senču zemē. Lai svēti sargā senču paražas, lai kalnu nogāzēs iekopj sev tīrumus. Lai mežā medī dambriežus un pērtiķus.

Edam, banāram un sedangam ir stipras kājas. Lai iet uz to pusi, kur saule riet. Tur ir daudz mežu un kalnu, tur ir dziļas upes. Iekopiet tīrumus un dzīvojiet, labi sargājiet dienvidu robežu. Tu, vjetnamieti, augumā gan neesi padevies nekāds lielais, toties prāta tev gana.

Te visi pagriezās pret vjetnamieti. Viņš patiešām bija maza auguma, taču viena groza vietā, kuru katrs nesa uz muguras, viņš turēja uz pleca nēšus ar diviem groziem, līdz malām pilnus ar sēklām. Visi sāka sačukstēties, cits citam teikdami, ka mazais esot apķērīgs un krājīgs.

Un Zemes gars teica:

—    Tu, mazais, man esi gauži pa prātam. Es tev dāvāju visauglīgākās zemes. Upe tur ir milzīga kā jūra, tajā varēsi zvejot zivis. Ir pauguri un zemienes, sausas un mitruma bagātas vietas. Tev zemes būs gana, kur iesēt visas sēklas.

Kolīdz Zemes gars beidza runāt, ierūcās pērkons, un Gars uzlidoja debesīs. Brāļi viņam palocījās, cits no cita atsveicinājās un izklīda uz visām pusēm.

BĀRENIS NO ZELTA ALAS

Pirms daudz, daudz gadiem dzīvoja puisis, vārdā Bārenis. Dzīvoja viņš viens pats. Putni un zvēri bija viņa vienīgie draugi. Reiz mežā puisis sastapa vecenīti. Vecenīte pažēloja Bāreni un uzdāvināja viņam cāli. Bārenis par to priecājās — tagad viņš nebūs viens. Cālis auga un drīz izauga par lielu skaistu gaili.

Kādu dienu gailis savicināja spārnus un iedziedājās: «Kike-ri-gū! Ki-ke-ri-gū! Ceļā tevi vedīšu, pa priekšu tecēšu!»

Bārenis dzirdēja, ka gailis viņu aicina doties ceļā, savāca pauniņā drēbes, paņēma grozā līdzi rīsus, sāli un devās gailim līdzi. Gailis un viņam pakaļ Bārenis snāja pa nezināmiem ceļiem, pa nestaigātām taciņām, pāri augstiem kalniem, cauri bieziem mežiem. Pirmo nakti viņi pārlaida alā. Bārenis apskatījās apkārt un, pamanījis, ka ala pilna ar svinu, nopriecājās. «Tagad gan es kļūšu bagāts,» Bārenis domāja. «Apmainīšu svinu pret tīkliem, zvejošu zivis.»

Taču, tikko sāka aust gaisma, gailis savicināja spārnus un iedziedājās: «Ki-ke-ri-gū! Ki-ke-ri-gū! Ceļā tevi vedīšu, pa priekšu tecēšu!» Bārenis uzlēca augšā, savāca mantas, gribēja vēl paķert līdzi nedaudz svina, lai būtu no kā tīkliem atsvarus uztaisīt, bet gailis grozīja galvu, bija ar kaut ko nemierā. Bārenis, svinu nepaņēmis, steidzās pakaļ gailim.

Otru nakti viņi pavadīja alā, kas bija pilna dzelzs un vara. «Šoreiz jau nu es nebūšu tāds muļķis, paķeršu līdzi varu, lai varētu iztaisīt makšķeru āķus, un paņemšu dzelzi cirvjiem, cērtamiem nažiem, kapļiem.» Taču, tikko ausa gaisma, gailis atkal savicināja spārnus un iedziedājās: «Ki-ke-ri-gū! Ki-ke-ri-gū! Ceļā tevi vedīšu, pa priekšu tecēšu!» Bārenim — gribi vai negribi — bija vien jāsteidzas gailim pakaļ.

Trešās dienas beigās viņi ierīkojās uz naktsguļu alā, kas bija pilna ar zeltu. Viss te spīdēja un laistījās. Bārenis pameta skatienu uz griestiem, uz sienām — acis apžilba. Savu mūžu nabadzīgi dzīvojis, Bārenis nepazina, ka tas ir zelts, jo nekad agrāk nebija zeltu savās rokās turējis. Gailis izraudzījās alā sev ērtāku vietu un aizmiga. Arī Bārenim laiks doties pie miera.

Bārenis ar gaili dzīvoja alā vienu dienu, dzīvoja otru dienu un iedzīvojās. Trešajā dienā viņi uzzināja, ka augstu kalnos mitinās pāvs un fazāns, kuri bieži vien, nometuši savas spalvas, pārvērtās par skaistiem, brašiem puišiem. Pārvērtušies par jaunek|iem, viņi devās uz netālo ciemu pie strauta. Tā ciema vecākajam auga trīs daiļas meičas. Tikai viena nelaime — pati jaunākā, Sangara, bija mēma.

Kādu dienu pāvs un fazāns pārvērtās par skaistiem jaunekļiem un uzaicināja Bāreni iet kopā ar viņiem uz ciemu paviesoties pie vecākā meitām.

—   Jūs tādi saposušies un skaisti, man, skrandainim, jums blakus kauns ciema vecākā mājā rādīties, — Bārenis iebilda.

—   Nebaidies! Nāc tik kopā ar mums, — pāvs un fazāns drošināja. — Mēs tev sadabūsim labākas drēbes, nekā mums pašiem ir.

Bārenis jaunajiem draugiem noticēja. Viņš no alas paķēra līdzi divus akmentiņus, lai varētu uguni uzšķilt, un gāja kopā ar puišiem uz ciemu. Lūk, jau arī vecākā māja klāt. Pāvs un fazāns tūlīt pat uzkāpa pie meitenēm patriekties, bet par Bāreni nelikās ne zinis. Bārenis stāvēja pie kāpnēm, atbalstījies pret stabu, gaidīja draugus. Gaidīja jau krietnu laiku, kļuva garlaicīgi — izņēma abus akmentiņus, paspēlējās, padauzīja tos vienu pret otru. Akmentiņu klaudzienus izdzirdēja mēmā meita augšējā istabā, paskatījās ārā un sāka smieties.

—    Ei, puisi! Atdāvini man šos akmentiņus, — pēkšņi sāka runāt mēmā meitene.

Bārenis, ne vārda neiebildis, atdeva abus akmentiņus meitenei. Viņa atbīdīja aizkaru, nometa Bārenim savu lakatiņu un teica:

—    Nākamajā reizē ietin lakatiņā vēl šādus pašus akmentiņus.

Jauneklis pamāja ar galvu un uzmeta lakatiņu uz pleciem.

Pāvs un fazāns ar meitenēm bija diezgan iztriekušies. Atvadījās un devās atpakaļ. Bārenis gāja kopā ar viņiem. Pēkšņi pāvs un fazāns pamanīja Bārenim uz pleciem skaisto lakatiņu. Apstāja viņu un ņēmās iztaujāt.

—    Paklausies, draugs, — no kurienes tev šis lakatiņš? Vai tikai tu nebūsi palaidis nagus ciema vecākā mājā?

—    Es neesmu nekāds garnadzis, — Bārenis apvainojās. — Lakatiņu man uzdāvināja.

—    Uzdāvināja? Tas nu ir joks! Kas tad? — draugi nedomāja likt viņu mierā.

Bārenis apklusa, neatbildēja. Pāvs ar fazānu noskaitās, uzklupa Bārenim, gribēja lakatiņu atņemt ar varu, bet nekā — Bārenis lakatiņu neparko neatdeva. Stingri rokās turēja meitenes dāvanu.

Nākamajā dienā pāvs un fazāns atkal aicināja Bāreni uz ciemu.

Arī Bārenim sagribējās redzēt meiteni un parunāties ar viņu. Viņš ietina lakatiņā četrus akmentiņus un devās draugiem līdzi uz vecākā māju.

Nonākuši tur, draugi atkal Bāreni pameta savā ziņā. Atstāja vienu pašu pie kāpnēm dirnot.

Bārenis, atbalstījies pret stabu, izņēma akmentiņus un tos dauzīja citu pret citu. Meitene, izdzirdējusi, ka klaudz akmen-

tini, atbīdīja no loga pīteni, paskatījās ārā. Uzsmaidīja Bārenim. Viņš pasniedza meitenei četrus zelta akmentiņus, bet viņa teica:

—    Paņem manu izrakstīto apmetni, nākamā reizē atnes atkal akmentiņus un uzkāp augšā, būsi mans viesis.

Meitene nopūtās, aizbīdīja pīteni un nozuda. Bārenis paskatījās uz savu veco gurnu apsēju, pašūpoja galvu un reizē ar pāvu un fazānu devās mājās. Pāvs un fazāns, pamanījuši grezni izrakstīto apmetni Bārenim uz pleciem, sāka iztaujāt — kur šis to ņēmis, vai tikai neesot nogrābis vecākā mājā?

Bārenis, piespiedis apmetni cieši pie krūtīm, atbildēja:

—    Es neesmu nekāds grābstoņa. Man to uzdāvināja.

Pāvs ar fazānu atkal metās Bārenim virsū. Gribēja par

varītēm apmetni atņemt. Taču Bārenis nedomāja padoties, izrāvās un metās prom, ko kājas nes, uz savu alu. Apmetni paslēpa, gailim nebilda ne vārda.

Pagāja diena, pāvs ar fazānu ieradās pie Bāreņa, aicināja līdzi uz ciemu. Ieraudzījuši Bārenim ap pleciem apmetni un mugurā uzveltu smagu maisu, viņi sāka skaļi smieties.

—    Ta sadomāji apmetni atdot? Labi dari. Tā, tā.

Bārenis stiepa smago maisu ar akmentiņiem un neteica ne vārda.

Arī šoreiz pāvs ar fazānu uzkāpa pie meitenēm augšējās istabās, bet Bāreni atstāja lejā. Viņš pacietīgi palika stāvot pie kāpnēm un gaidīja. Maiss bija krietni smags. Bārenis tikko spēja to noturēt, bet meitene aizvien vēl pie loga neparādījās. Viņš izņēma no maisa akmentiņus, sāka tos dauzīt vienu pret otru tā, ka šķīlās ugunis. Meitene, izdzirdējusi pazīstamās skaņas, atbīdīja pīteni, nolaida kāpnes un teica:

—    Kāp augšā ātrāk! Es tevi jau gaidīju.

Bārenis uzkāpa, nolika maisu, jau grasījās iet atpakaļ, bet meitene laipni uzaicināja:

—    Vai tev kur jāsteidzas? Mēs viens otra vārdu vēl nezinām, arī cienastu neesi nogaršojis.

Meitene atnesa paplāti ar vārītu vistas gaļu, cūkas gaļu, baltus rīsus un sāka jaunekli cienāt. Bārenim kļuva silti un labi. Viņš paēda, padzēra, sāka posties uz mājām. Meitene viņam kā dāvanu paniedza greznas drēbes. Bārenis atteicās.

Paņēma vienīgi gurnu apsēju. Viņš pateicās Sangarai un steidzās sagaidīt pāvu un fazānu.

Pagāja vairākas dienas, un kādu rītu pie Bāreņa atkal ieradās abi kaimiņi — pāvs un fazāns —, ielūdza viņu uz kāzām.

Bārenis aplika jauno gurnu apsēju, apsēja ap kaklu lakatiņu un devās kopā ar pāvu un fazānu uz kāzām. Tiklīdz Sangara pamanīja Bāreni, nolaida kāpnes un aicināja istabā. Jauneklis uzkāpa, un meitene viņam teica:

—   Šodien manām māsām un man ir priecīga diena.

Sangara pasniedza Bārenim jaunu tērpu un lūdza pārģērbties. Taču jauneklis nobijās, sakautrējās, tērpu satina, nolika kaktā un nokāpa lejā. Bārenis atbalstījās pret pāļu mājas stabu. Stāvēja un skatījās. No apkārtējiem ciemiem bariem šurp plūda kāzu viesi. Visi kāroja redzēt abus staltos līgavaiņus un abas brīnum skaistās līgavas. Visiem gribējās ciema vecākā mājā kāzās papriecāties.

Viesi jautrā barā devās jaunos pavadīt. Arī Bārenis neatpalika. Viņš pamanīja, ka Sangara cauri ļaužu baram lauzās pie viņa. Nonācis līdz tai vietai, kur taciņa nogriezās uz zelta alu, Bārenis devās projām, bet Sangara no viņa neatpalika.

Ienākusi alā, meitene uzlika uz guļvietas sainīti ar drēbēm un sudraba rotas lietas. Bārenis pabrīnījās, bet Sangara pasmaidīja un teica:

—   Manas vecākās māsas iegāja savu vīru mājās, arī es ienāku sava vīra mājā.

To dzirdot, Bāreņa priekam nebija gala, bet ātri viņa vaigs apmācās, un viņš teica:

—    Vai tad man ir tiesības saukties par tavu vīru, ja nenieka neesmu tavā mājā ienesis? Re, pāvs un fazāns cik daudz vara katlu, cik spožā sudraba neatnesa, pirms apprecējās.

Sangara iesmējās:

—   Tu uz manu vecāku māju esi atnesis simts reižu vairāk nekā viņi. Lūk, es redzu — tev arī gailis ir. Upurēsim viņu gariem, kā to prasa paraža.

Bārenis apjuka, nezināja, ko darīt, ko ne. Gailis taču viņam bija tikpat kā brālis. Kā lai tādu gaili nokauj? Bārenis papurināja galvu.

—    Nē, gaili gan nevaru nokaut. Ej tad labāk atpakaļ pie tētiņa un māmiņas.

Tiklīdz Bārenis pieskārās meitenes sainītim un rotas lietām, gailis pēkšņi iedziedājās un nokrita zemē beigts.

Sangara to redzēja un teica:

—    Redzi nu, gari paši atļāva mums gaili upurēt.

Viņi nolika gaili alā uz paaugstinājuma, izpildīja rituālu, tad gaili izcepa un apēda.

Bet ciema vecākā mājā pamanīja, ka pazudusi jaunākā meita. Gāja diena pēc dienas, viņu meklēja pa visiem mežiem un kalniem, pa ciemiem un aizām. Nekur nevar atrast — kā zemē iekritusi. Kādu dienu pie sievastēva atnāca ciemos pāvs un fazāns, un viņi izdzirdēja putniņa čivināšanu uz žoga:

—   Civ-čiv-čī! Jaunākā meita dzīvo pie Bāreņa. Civ-čiv-čī! Pie Bāreņa alā mēmā meita dzīvo!

Viņi izstāstīja vecākajam. Vecākais sadusmojās, pavēlēja saviem ļaudīm sagrābt Bāreni un bargi sodīt. Bāreni atveda pie ciema vecākā.

—   Kālabad tu nolaupīji manu meitu? — vecākais noprasīja.

Bārenis klusēja, nebilda ne vārda. Tas vecāko satracināja vēl vairāk. Viņš pavēlēja Bāreni piekaut un piesiet pie mājas pāļa, lai katrs varētu to apmētāt ar ēdiena atliekām, uzgāzt viņam virsū zupu. Bet pāvs ar fazānu priecājas, ņirgājas — tad ta draugi!

Taisni tobrīd Sangara mežā lasīja augļus un zāles. Pēkšņi pamanīja, ka ļaudis nāca pretī no tēva mājas. Pie sevis nodomāja, ka ciemā kādi svētki. Viņa ielūkojās alā un redzēja, ka vīra tur nebija. Nolēma, ka viņš aizgājis uz svētkiem viens pats, un arī devās uz ciemu. Iegājusi ciemā un padzirdējusi par nelaimi, Sangara metās pie tēva un vaicāja:

—    Kur mans vīrs?

Vecākais un viņa sieva, dzirdot, ka jaunākā meita sākusi runāt, no prieka gandrīz vai apraudājās.

—   Kur mans vīrs, kur Bārenis? — Sangara neatlaidās.

Vecākais apkampa meitu un teica:

—   Manu mīļo meitiņ! Bārenis ir krāpnieks. Nekā mūsu mājā neienesa, bet gribēja ar varu paņemt tevi par sievu. Par

tādu izrīcību es pavēlēju viņu piesiet pie staba visiem par apsmieklu.

Jaunākā meita aizsteidzās uz savu istabu, atnesa veselu kaudzi zelta un nolika to vecākiem pie kājām. Daži zelta gabali bija tik lieli kā kauss, citi — kā kukurūzas grauds. Tādu bagātību redzot, visiem sametās raibs gar acīm. Ļaudis pielēca kājās un sāka klaigāt:

—   Zelts! Zelts! īsts zelts!

Pāvs un fazāns ar savām sievām pārbijās. Cieta klusu, ar skaudību noraudzījās uz šo bagātību.

Tad Sangara teica:

—   Taču dārgāka par zeltu ir krietna sirds. Mani vīrs izdziedināja, es vairs neesmu mēma.

Vecākais ar sievu nopriecājās, apkampa meitu un pavēlēja Bāreni atraisīt. Tēvs ar māti Bāreņa priekšā zemu paklanījās, vēlēja uz karstām pēdām sarīkot kāzas.

Ļaudis nu līksmojās un priecājās, bet jaunais pāris, nenogaidījuši kāzu godību beigas, atgriezās savā zelta alā.

Stāsta, ka līdz pat mūža galam abi dzīvojuši laimīgi un saticīgi.

VILTĪGAIS TANS

Tas notika vēl tajos aizlaikos, kad cilvēki cits citam ticēja un nevienam nenāca ne prātā apšaubīt otra teikto. To, kurš zaudēja ļaužu uzticību, bez žēlastības izdzina no ciema.

Tajos laikos dzīvoja melīgs un viltīgs puisis, vārdā Tans — vienalga, kuru, ja tik gribēs, aptīs ap pirkstu. Tā kādu dienu viņš teica sava ciema ļaudīm:

— Manā tīrumā atklīdis dambriedis. Visiem iznāks brangs cienasts!

Ciema ļaudis, to dzirdot, pameta iesāktos darbus un skrēja ķert dambriedi. Turpretī pats Tans uzrāpās sargtornī un sita plaukstas — it kā bambuss pret bambusu dauzītos. Ļaudis krietnu laiku noskraidījās, taču ne tikai dambriedi, bet i viņa pēdas neatrada.

Vecākie uz krāpnieku sadusmojās, sapulcināja cieminiekus un nolēma Tanu no ciema padzīt — lai ejot dzīvot kopā ar putniem un zvēriem. Tans gan raudāja, gan lūdza piedošanu, bet kas nu meli žēlos!

Tans klīda pa mežu. Vēders sāka prasīt savu tiesu, bet viņš nezināja, kādi augļi ēdami, kādi — ne. Pēkšņi pamanīja, ka melno pērtiķu bars sadalījās divās grupās: vieni meta no kokiem augļus zemē, bet otri mielojās. Tans nodomāja: «Ja atņemšu tiem augļus, man izies plāni!» Un viņš izlīdzējās ar viltību.

—    Ei, pērtiķi! — viņš iesaucās. — Izdarīsim tā: es uzrāpšos kokā, plūkšu augļus, bet jūs vāciet kopā, lai pēc tam tos sadalītu vienādās daļās.

Pērtiķi pret šādu priekšlikumu neiebilda. Viltīgais Tans veikli uzrāpās kokā un sauca:

—    Tagadiņās, pērtiķi, noplēsiet kokam visu mizu, jo es laidīšu augļus lejā pa glumo stumbru un tie paši sakritīs kaudzē. Būs vieglāk sadalīt.

Glupie pērtiķi priecīgi ķērās pie darba — noplēsa kokam mizu, un stumbrs kļuva gluds un slidens. Tans pārliecinājās, ka pērtiķi augšā netiks. Viņš nu tik plūca gatavos augļus, bet zaļos — svieda lejā pērtiķiem, pie tam vēl ņēmās šos kaitināt:

—    Gatavos ēd Tans, zaļos — pērtiķēns! Gatavos ēd Tans, zaļos — pērtiķēns!

Pērtiķi par to noskaitās, gribēja uzrāpties kokā, lai krāpnieku pārmācītu, taču nekas nesanāca — visi kā viens novēlās zemē. Pērtiķi atgāja sānis un apspriedās, kā lai pārmāca viltnieku. Bet Tans pa to laiku nošļūca zemē — un prom bija! Viņš aizskrēja uz strautu, saduļķoja tajā ūdeni, tad pārcēlās uz otru krastu un no turienes klaigāja:

—    Ei, jūs pērtiķi! Ātrāk rāpieties pāri pie manis. Drīz sāksies briesmīgi plūdi. Vai ta neredzat — ūdeņi jau saduļķojušies! Šis krasts ir augstāks — šeit jūs varat paglābties.

Barvedis, ieraudzījis otrā krastā Tanu, iezvērojās niknumā un pavēlēja sagrābt krāpnieku. Pērtiķi, pieskrējuši pie strauta, pārliecinājās, ka ūdeņi saduļķojušies — tiešām drīz sāksies lieli plūdi. Bet Tans viņiem kliedza:

—   Ātrāk, ātrāk! Ūdens jau ceļas! Vēl mirklīti, un tas sniegsies līdz niedru tiltam, un tad jums visiem būs beigas! Ja gribat palikt dzīvi, klausiet mani. Uzsieniet uz muguras pa smagam akmenim, lai straume jūs neaiznes.

Pērtiķi noticēja, uzsēja uz muguras smagus akmeņus un devās — cieši cits aiz cita — pāri šaurajam niedru tiltam. Kad visi bija uzrāpušies uz tilta un nonākuši jau līdz vidum, Tans tiltu aši pārcirta, un pērtiķi iekrita dziļajā strautā, neviens pats neizglābās, visi noslīka. Tans tos izzvejoja un sakūra lielu ugunskuru. Ceptas gaļas smarža apņēma kalnus un aizas. Tā aizplūda līdz alai, kur atpūtās dzeltenais tīģeris, un sāka kutināt šim nāsis. Tīģeris piecēlās un drāzās uz to pusi, no kurienes nāca gaļas smarža.

Tans izdzirdēja zvēra soļus, taču neizrādīja, ka ir nobijies kā diegs.

Pagriezās un teica:

—   Ā-ā, tas esi tu, vareno tīģeri! Laikam pērtiķu gaļas sagribējies?

Tans pasvieda tīģerim trīs pērtiķus, pēc tam vēl trīs.

Tīģeris, kuram vēders aiz bada kurkstēja, tos notiesāja, ka nebija ko redzēt, un atkal tuvojās ugunskuram. Tans viņam pasvieda vēl divus pērtiķus.

Tīģeris nopriecājās un apvaicājās:

—    Kas tu tāds būtu? Es esmu šā apvidus valdnieks, taču man vēl nekad savā mūžā nav izdevies noķert kaut vienu pašu pērtiķi, bet tu acīmredzot esi noķēris veselu baru!

Tans nojauta, ka tīģeris ir liels nejēga, skaļi iesmējās un ņēmās plātīties:

—   Vai tad tu mani nepazīsti — es esmu visvarenais Tans! Zvēru ķeršanā grūti kādam ar mani mēroties. Saķert pērtiķus, kaut veselu baru, man ir tīrais nieks.

—   Ja tā, — teica tīģeris, — tad es gribētu ar tevi brāļoties.

—    Labi! — Tans iesmējās. — No šī brīža mēs abi esam brāļi. Nēsā mani sev uz muguras, un mēs pakļausim visus zvērus, kas dzīvo šajā krastā.

Tīģeris neiebilda. Tans uzrāpās viņam mugurā, un abi devās ceļā. Pēkšņi Tans pamanīja, ka pretī nāk meža kuilis.

—    Paslēpies šeit, — Tans teica tīģerim, — bet es iešu uz priekšu un visu uzzināšu.

Tīģeris ielīda krūmos, bet Tans devās tieši pretī meža kuilim. Tas jau grasījās viņu saplosīt, bet Tans pielika pirkstu pie lūpām, pavēlēja klusēt un tad teica:

—    Krūmos tev uzglūn tīģeris. Ja tu cirtīsies atpakaļ, viņš tevi panāks. Ej un uzsāc cīņu! Šis tīģeris ir tāds pavārgs, viņam bail pat no manis, tu viegli tiksi ar viņu galā.

Meža kuiļi ir jo nikni zvēri. Tiklīdz meža kuilis izdzirdēja, ka viņam piederošā apvidū ielavījies vārgs tīģeris, kļuva briesmīgi nikns un pa galvu pa kaklu metās cīņā. Tans pa to starpu uzrāpās augstāk kokā.

Abi zvēri cīnījās uz dzīvību un nāvi. Tā, lai meža kuilis nedzirdētu, Tans uzmundrināja tīģeri:

—   Netaupi meža kuili! Saplosi to!

Tad savukārt pamudināja meža kuili, protama lieta, tā, lai tīģeris nedzirdētu, teikdams:

—    Nem uz ilkņiem tīģeri!

Viens otru tā plucināja, ka zemes pa gaisu juka, bet Tans šos abus tik kūdīja. Sacēlās tāds troksnis — it kā kalni grūtu. Tīģeris ar meža kuili cīnījās, līdz abi pagura. Bet viens otru nekā nevarēja uzvarēt. Te viltīgajam Tanam iekārojās meža kuiļa gaļas.

—   Zvel meža kuilim ar abām ķetnām! Nežēlo viņa sprandu! — Tans teica tīģerim.

Tīģeris paklausīja. Kā belza meža kuilim ar abām ķetnām, tā šis pagalam. Viltīgais Tans jau atkal izprātojis, kā paņirgāties par tīģeri. Viņš bija noskatījis izgāztu koku, kam galotne gluda, bet resgalis vienos dzeloņos. Tans teica tīģerim:

—    Re, piemērota kārts, ar ko meža kuili varētu nest. Man jau tās -jaudas nav daudz, tālabad ņemšu aiz galotnes, bet tu, spēkavīrs būdams, ķeries pie resgaļa!

Tīģeris tikai pamāja ar galvu, neko neiebilda. Abi sāka nest meža kuili. Dzeloņi dūrās tīģerim skaustā, un viņš no sāpēm iebrēcās:

—    Ai-ai-ai! Nevaru panest! Pagaidi brītiņu, brālīt Tan!

—    Nekas, nekas, pacieties, — Tans mierināja. — Droši vien neesi radis, laikam jau pirmo reizi mūžā nes meža kuili.

Stiepa meža kuili tālāk, taciņa veda kalnā, tīģeris atkal nelabā balsī iekaucās.

—    Nebrēc, — Tans viņu vārdoja. — No tavas brēkšanas meža kuiļa gaļa vēl sasmaks, nebūs vairs garšīga.

Tīģeris viņam noticēja — apklusa, sakoda zobus, nodūra galvu, stibīja meža kuili tālāk. Tikai vienotrreiz, kad nemaz vairs nevarēja izturēt, klusām iesmilkstējās.

Viņi nonāca pie strauta malas. Te tīģeris paziņoja, ka viņš ir izsalcis, un pieprasīja meža kuiļa gaļu. Bet Tans šim atbildēja:

—    Tagad mēs ar tevi esam brāļi, un tāpēc, brāli tīģeri, tev, tāpat kā man, pieklājas ēst tikai ceptu gaļu. Cepta gaļa taču ir daudz garšīgāka.

—   Neko darīt, lai notiek pēc tava prāta, — tīģeris bija ar mieru. — Tikai kur mēs uguni dabūsim?

Tans parādīja uz rietošo sārto sauli.

—    Pavei, uguns gandrīz ar roku aizsniedzama, tur manas vecmāmiņas mājās pavards liesmo. Aizdiedz labi aši un atnes uguni. Tu tiksi ātri atpakaļ, bet, ja es iešu, būs ar vecmāmiņu savs brītiņš jāparunājas, aicinās vēl mani ieturēt vakariņas. Vārdu sakot, tu nomirsi te badā, pirms mani sagaidīsi.

Tīģeris pamāja ar galvu, uzteica saprātīgo brāli un, soļus neskaitīdams, drāzās pakaļ rietošajai saulei. Vienā elpas vilcienā viņš bija pāri neskaitāmām aizām un pauguriem, cauri mežiem, bet saule joprojām kaut kur gauži tālu.

Tans nopriecājās, ka ticis no tīģera vaļā, veikli paķēra divus akmeņus, izšķīla dzirksteli, aizdedzināja sausus žagarus un iekūra ugunskuru. Izcepa meža kuili un pa gabaliņam vien notiesāja — gardākos kumosus vispirms, kas ne tik gardi — tos vēlāk.

Dumjais tīģeris dzinās pakaļ saulei visu nakti un visu dienu, bet saule — kā bija, tā palika kaut kur gauži tālu. Viņš noskaitās un beidzot griezās atpakaļ. Bet viltīgais Tans pa to laiku bija ieturējies gods godam — apēdis visu meža kuili, atstājis tikai iekšas. Tās viņš samaisīja ar zaļiem banāniem un visu to sabāza resnā un dobā bambusā. Tad paņēma meža kuiļa ausis un paslēpa krūmos.

Atskrien tīģeris un nu izbadējies locīs iekšā meža kuili, bet to nekur vairs neredz. Tīģeris noskaities rēca:

—    Kur meža kuilis? Tu, cilvēk, mani esi piekrāpis. Divas dienas un divas naktis es skrēju pāri aizām un kalniem, bet tavas vecmāmiņas māju tā arī neatradu!:

—   Tu, brālīt, laikam būsi nomaldījies, — Tans atbildēja un norādīja uz kvēlojošām ugunskura oglēm. — Es tevi gaidīju, gaidīju, bet tā arī nevarēju sagaidīt. Pats aizjozu pa taisnāko taciņu pie vecmāmiņas, palūdzu viņai uguni un nesos atpakaļ. Tavu daļu gaļas es tev atstāju.

Viltīgais Tans padeva tīģerim bambusu. Tīģeris izkratīja no tā visu, kas tur bija, un tūlīt sāka ēst. Norijis divus gabalus, viņš sāka rīstīties un brēca:

—    Kāpēc meža kuiļa gaļa tāda skāba un rūgta?

—   Tā tava vaina, brāli tīģeri, — viltīgais Tans atbildēja. — Tu ar savām gaudām meža kuiļa gaļu sabojāji. Aizmirsi jau, kā pats stenēji un vaidēji nesot.

Tīģeris, būdams vientiesīgs, noticēja, ka gaļa kļuvusi rūgta patiesi viņa vainas dēļ, aizmiedza acis un norija visu. Nākamajā rītā tīģeris kopā ar Tanu atkal devās medībās. Šoreiz viņi veltīgi klīda pa aizām un kalniem — neviens zvērs nepagadījās. Abi izsalkuši atgriezās strauta malā. Te Tans atcerējās meža kuiļa ausis, kuras bija paslēpis, un teica tīģerim:

—    Bads mūs piemeklējis, brāli tīģeri, būs vien jānogriež pašiem savas ausis un jāizvāra zupa, citādi stāvus jāmirst badā.

Tīģeris nobijās.

—   Šodien griezīsim pa vienai ausij. Griez tu, brālīt, vispirms savējo.

Tans neiebilda, ieskrējis krūmos, spalgi iekliedzās it kā aiz'sāpēm un tūlīt pat iznāca, rokās nesdams meža kuiļa ausis.

—   Es jau nu sev uzreiz abas nogriezu, — viņš teica tīģerim. — Tāds laikam mans liktenis. Bet pievakarē būs tava kārta.

Tans un tīģeris meža kuiļa ausis apēda. Tuvojās vakars, atkal nekāda medījuma. Pienāca laiks tīģerim šķirties no savām ausīm. Tīģeris mēģināja tās noplēst ar saviem asajiem nagiem — visu pauri asiņainu saskrāpēja un no sāpēm kauca. Tad Tans viņam teica:

—   Eh, tu neproti, nav tev pieredzes. Dod es palīdzēšu …

Tīģeris bija ar mieru. Tans tūlīt pat paņēma uzasinātu bambusa šķēpeli un veikli nogrieza tīģerim abas ausis. Tīģeris no sāpēm ierēcās, ielēca krūmos un tur nogulēja līdz pat vakaram ne ēdis, ne dzēris. Bet Tans izvārīja tīģera ausis, paēda un, kad likās atpūsties, noņēma galvas apsēju. Tīģeris, ieraudzījis, ka Tanam abas ausis vietā, ierūcās:

—  Tu esi viltnieks, Tan! Tu esi krāpnieks, Tanī

Tans, manīdams, ka var iziet plāni, pārlēca pāri strautam un aizbēga. Tīģeris metās viņam pakaļ, skrēja un brēca pilnā rīklē:

—   Turiet Tanu, grābiet Tanu ciet!

Tans no bailēm sāka jozt vēl ātrāk. Viņam priekšā dega mežs, Tans ieskrēja degošā mežā. Tīģeris no viņa neatpalika. Degumā un dūmos smakdams, Tans nepamanīja, ka iegāzās dziļā bedrē. Tās dibenā rāpoja bruņurupucis. Pēc maza brītiņa arī tīģeris pie bedres klāt. Tans viņu ieraudzīja un teica:

—    Brāli tīģeri! Ausis taču man atauga, tāpēc tu veltīgi turi uz mani ļaunu prātu. Bet man tevi jābrīdina, ka gaidāma briesmīga nelaime: drīz debesis nokritīs uz zemes un visu dzīvo saspiedīs. Ja gribi izglābties, lec pie manis bedrē!

Tīģeris pacēla purnu gaisā, paskatījās uz debesīm. Tās ietītas melnos dūmu vālos, pauguri un kalni pat nebija redzami, toties visapkārt dega koki, ka sprakšķēja vien. Tīģeris jau juta, ka uguns cepina muguru, nolēma, ka šoreiz melīgais Tans gan runā patiesību, un ielēca bedrē. Notupās blakus Tanam un visu laiku nenolaida acu no viņa ausīm — nekur pat rētu nemanīja. Tīģeris saprata, ka Tans viņu atkal piemānījis, taču izrēķināties nesteidzās: sak, Tanu gan apēdīsi, bet kā ar pilnu vēderu pats tiksi no bedres laukā.

Tans, ieraudzījis sev blakus tīģeri, kļuva priecīgs, paķēra rīkstīti un sāka ar to tīģerim badīt ausi. Tīģeris aiz sāpēm iekaucās un noteica:

—    Ei, Tan! Liecies mierā, citādi tevi apēdīšu!

—    Tas neesmu es, brāli tīģeri, tas ir bruņurupucis. Izmet viņu no bedres, debesis nokritīs, saspiedīs šo plakanu — būs arī mums brangas vakariņas.

Kā tu tādai runai neticēsi? Tīģeris paķēra bruņurupuci un izsvieda no bedres. Bet Tans visu laiku ar zāles stiebriņu tik kutināja tīģeri. Tīģeris šoreiz bargi noteica:

—   Vai nedzirdēji, ka teicu — liecies mierā! Citādi tevi aprišu!

Tans izlikās, ka ir pārbijies, un iešņukstējās:

—    Brāli tīģeri, ja gribi mani apēst, ēd šeit pat bedrē. Tikai nemet mani ārā.

Tīģeris tūlīt pat sagrāba viltnieku un izlingoja no bedres.

Tans, nezaudēdams ne mirkli laika, sameta bedrē pagales un uzpūta uguni. No tās reizes dzeltenajam tīģerim uz ādas redzamas svītras un sviluma plankumi. Tīģeris pārlieku saniknojās, izlēca no bedres. Bet mežā neizturams karstums un svelme. Tīģeris metās mukt, un Tans deva kājām ziņu uz otru pusi. Apskrēja apkārt degošajam pauguram un iznāca tieši savā dzimtajā ciemā.

Pa to laiku cieminieki jau bija paguvuši aizmirst viltnieka nedarbus, viņi nopriecājās, padzirdējuši, ka Tans sveiks un vesels atgriezies. Taču Tans savu veco iedabu nemaz nebija mainījis.

Viņš ieradās cienījamā vecākā mājā un teica:

—   Lūk, aiz tā paugura dambriedis, bēgot no meža ugunsgrēka, iekrita dziļā bedrē. Skrieniet un ņemiet viņu ciet…

Ļaudis paķēra šķēpus un nažus, aizelsušies skrēja uz bedri. Tans tā kā nobijās, ka tikai ļaudis viņam par mānīšanos nesadod, tad nomierinājās un atkal ķērās pie nedarbiem. Apstaigāja mājas, no kurām ļaudis bija izskrējuši, izzaga visus piparus, un grasījās jau ņemt kājas pār pleciem. Pēkšņi pamanīja, ka ļaudis atgriezās. Tans uzlēca uz vecākā mājas jumta, stāvēja un skatījās. Ļaudis viņu ielenca. Vecākais iesita pa gongu un teica:

—    Ei, Tan! Liels ir tavs pārkāpums ļaužu priekšā. Ja gribi palikt dzīvs, kāp zemē, atzīsti savu vainu visu priekšā. Ja ne, ņemsi galu mežā vai kalnos. Mēs neļausim tev kāju spert uz mūsu zemes, mēs neļausim, ka tu padzertos no mūsu strauta kaut vienu vienīgu malku ūdens.

Tans skaļi iesmējās — kā vilks iegaudojās, kā pantera ierēcās. Viņš iebāza roku grozā un sāka svaidīt uz visām pusēm sasmalcinātus piparus. Pipari, iekļuvuši ļaudīm acīs, neļāva dienas gaismu vairs redzēt. Bērni un vecenītes sāka raudāt, vīrieši kliegt, bet Tans nolēca no jumta un teciņiem devāsuz mežu.

—   Tans ir ļauns krāpnieks, — vecākais teica. — Viņš ir bīstamāks nekā tīģeris mežā, bīstamāks nekā krokodils upē. Sodīsim viņu!

Vīriešiem pipari grauza acis, asaras plūda straumēm, taču viņi stingri turēja šķēpus un nažus, lokus un bultas. Vecākais trīs reizes iesita pa bronzas gongu, visi metās pakaļ krāpniekam Tanam.

Tans jau bija ticis lielā gabalā. Viņš skrēja un pēkšņi pamanīja, ka vecenīte un mazs bērns rosījās ap bišu stropu resna koka dobumā. Tans apstājās un teica:

—   Vecmāmiņ, atļauj es tev palīdzēšu.

Vecenīte, ne sevišķi labprāt, bija ar mieru. Tad Tans vecenītei teica:

—    Dobums atrodas pārāk augstu. Tu, vecmāmiņ, ļauj man uzkāpt tev uz muguras, un es jums dabūšu medu.

Vecenīte pieliecās. Tans uzrāpās viņai uz muguras, aizsniedzās līdz dobumam, vāca ārā medu un ēda pilnām mutēm, bet vecenītei teica:

—   Vecmāmiņ, pamēģini pacelt mani vēl augstāk, lai es varētu jums visu medu izņemt.

Vecenīte izslējās taisni — Tans stāvēja viņai uz pleciem. Viņa pacēla acis un pārliecinājās, ka Tans viņu bezkaunīgi krāpj. Tad viņa veikli pieliecās; Tana galva iesprūda dobumā, kājas palika gaisā karājamies — krāpnieks nu vienreiz bija sprukās!

Pa to laiku pieskrēja ļaudis. Viņi redzēja, kas te noticis, un vecākais skaļi teica:

—   Tans nu reiz ir beigts, bet tik nekrietnu cilvēku nevar atdot zemei!

Ļaudis tūlīt apkārt kokam sakrāva sārtu. Augstu šaudījās liesmas, un koks kopā ar Tanu pēkšņi atrāvās no zemes un pacēlās gaisā.

Tonakt spīdēja pilns mēness un ļaudis redzēja, ka koks ar visu Tanu cēlās aizvien augstāk un augstāk.

Vecākais parādīja uz mēnesi.

—    Lai viltnieks Tans ir uz laiku laikiem izraidīts, lai viņš vairāk te uz zemes nekrāptu ļaudis.

Ciemā sāka dārdināt bungas un sist gongus — tā citkārt cieminiekiem pavēstīja, ka bijušas veiksmīgas medības.

Tans ar visu koku aizlidoja līdz pašam mēnesim. Ieskaties tajā uzmanīgāk, vēl šobrīd viņš tur ir redzams, visu laiku viņš nopūlas, lai tiktu atpakaļ uz zemes.

SRE PASAKA

.

ŪDENS VALDNIEKS

Agrākos laikos dzīvoja vecs vīrs Zobuo. Viņam bija divas meitas — nu īstas daiļavas. Vecāko sauca par Nga, jaunāko — par Nzi. Viņi visi trīs makšķerēja zivis, džungļos izlika cilpas meža -vistiņām, no tā arī pārtika.

Reiz viņi nozvejoja veselu kaudzi sīku zivtiņu, kas mirdzēja kā īsts sudrabs. Meitas atgriezās mājās, bet tēvs devās uz džungļiem — sak, paskatīsies, vai slazdos nav iekritis kāds medījums. Aizgāja un katrā slazdā atrada pa vistiņai. Zobuo tās visas savāca — sanāca vai vesels kalns.

Vecais vīrs gāja, smagi apkrāvies ar meža vistiņām, bet pats aiz prieka savas kājas nejuta. Pēkšņi viņam pretī izlēca briemīgs pūķis, tik resns, ka tikai divi vīri varētu to aptvert. No rīkles tam šāvās liesmas, neiedomājamu karstumu dvesdamas. Vecais vīrs nobijās, uz vietas sastinga. Bet briesmonis cilvēka balsī nošņācās:

—   M-meitu atdos-si? Cč, šš…

Zobuo nobijās vēl vairāk: citādi jau nebūs — pūķis kāroja viņa meitu aprīt. Taču neko iebilst neuzdrīkstējās. Ko varēja zināt, briesmonis sadusmosies, visam ciemam nelaimi uzsūtīs. Un vecais vīrs pazemīgi atbildēja:

—   Labi, atdošu tev meitu. Tikai pasaki — kura tev tīkamāka? Varbūt skaistā Nga?

—   N-negr-ribu, — pūķis nošņācās.

Vecais vīrs atkal vaicāja:

—   Tad tu vēlies Nzi?

Pūķis pamāja ar galvu, parāpās sānis un palaida veco vīru garām, lai tas ātrāk tiktu mājās un atsūtītu savu jaunāko meitu.

Zobuo slāja pa ceļu, nevarēja atkauties no bēdīgām domām, sirds smeldza kā brūce. Jo ilgāk domāja, jo stiprāk sāpēja sirds — viņam tik žēl labsirdīgās Nzi, ka vārdos to neizteikt. Tikko līdz mājām aizkūņojās, bez samaņas zemē nogāzās. Abas meitas sāka ap viņu rosīties, kaimiņi saskrēja, ar pūlēm veco vīru pie samaņas atdabūja. Tad viņš izstāstīja ļaudīm, ka aci pret aci saticies ar briesmoni, un neslēpa arī to, ka briesmonis kāro aprit viņa meitu, viņa mīļo Nzi. Ļaudis nobijās, nezināja, ko darīt, kā rīkoties.

Daiļā Nzi teica:

— Labāk lai briesmonis apēd mani nekā uzsūta nelaimi visam mūsu ciemam.

Ciema ļaudis uzteica drosmīgo meiteni, sarīkoja viņai atvadu dzīres, sanesa bezgala daudz dāvanu. Kā visa tik te nebija: svārki, blūzes, segas, gongi, aproces, kakla rotas, dažādī gardi ēdieni. Vārdu sakot, atvadījās kā no nelaiķes. Skaistā Nzi uzģērba vislabāko tērpu, ap kaklu aplika kaķla rotu, ap rokām — aproces, atvadījās no vecākās māsas, no nelaimīgā

tēva, no ciema ļaudīm, visiem zemu paklanījās un devās pie briesmoņa. Viņai pakaļ aizskrēja vecākā māsa, jo gribēja pati savām acīm redzēt, kas nu notiks ar jaunāko māsu. Nga klusībā priecājās, ka šis briesmīgais liktenis nav piemeklējis viņu.

Skaistā Nzi atnāca uz upmalu, bet tur viņu gaidīja briesmonis, smiltīs izlaidies šņāca un spļāva liesmas. Nzi nenobijās, itin droši gāja briesmonim klāt. Vecākā māsa ilgāk nekavējās, aiz bailēm ņēma kājas pār pleciem un uz māju prom. Pārskrējusi mājās, visiem stāstīja, ka briesmonis Nzi aprijis.

Taču īstenībā tā vis nenotika. Briesmīgais pūķis izrādījās ■esam ūdens valdnieks Tračanlans, stalts, brīnišķīgs jauneklis, dažādu burvestību meistars. Kad Nzi droši piegāja viņam klāt, viņš atguva savu parasto izskatu un maigi apskāva meiteni. Viņi kļuva vīrs un sieva.

Nakti jaunie pavadīja upes krastā. Saule jau bija krietni pakāpusies, bet viņi aizvien vēl gulēja. Pirmā pamodās Nzi, paķēra pūķa ādu, atgāja sānis un apbēra to ar smiltīm. Tad atgriezās un gulēja tālāk. Drīz pamodās ari Tračanlans, sāka meklēt savu pūķa ādu.

—    Vai nezini, kur palikusi mana pūķa āda?

—    Nezinu, — Nzi atbildēja. — Kā man to zināt? Es arī saldi gulēju — tāpat kā tu.

Te Tračanlans iedomājās, vai viņa pūķa ādu nebūs klijas aiznesušas, taču klijas apgalvoja:

—. Mēs neesam ņēmušas tavu pūķa ādu, kas paņēma — nezinām.

Tračanlans kļuva pikts, pieskrēja pie upes, sāka iztaujāt gan kokus, gan zāles, gan meža dzīvniekus. Neviens nekā nezināja, papurināja tikai galvas — neesam ņēmuši, neesam redzējuši. Pēkšņi kāds mazs putniņš Tračanlanam iečukstēja ausī, ka Nzi paņēmusi un noslēpusi viņa pūķa ādu. Tračanlans atgriezās pie sievas un pieprasīja, lai parāda, kur noslēpta pūķa āda. Sieva paklausīja, bet piebilda:

—   Man ir bail, kad tu pārvērties par pūķi. Visu laiku par to vien baiļojos, ka tikai tu mani neapēstu.

Tračanlans pašūpoja galvu un teica, ka cilvēkus viņš nekad neēdīšot. Tad Nzi nomierinājās.

Kādu dienu Tračanlans uzsāka ar sievu sarunu, iztaujāja

par tēvu un māsu. Uzzināja, ka viņi dzīvo nabadzīgi. Jāteic, ka Tračanlans bija ne tikai skaists un varens, lieliski pārvaldīja burvestības māku, bet bija arī pasakaini bagāts. Viņš sirsnīgi vēlējās palīdzēt Nzi tēvam un māsai, vēlējās sagādāt tiem labāku dzīvi. Kopā ar sievu viņš devās uz vecā Zobuo māju. Tračanlans gāja pa priekšu, Nzi viņam sekoja. Tračanlanu pirmā ieraudzīja vecākā māsa Nga un nenobrīnīties — tik staltu un glītu jaunekli savā mūžā viņa nebija vēl redzējusi. Vecais Zobuo, kad ieraudzīja znotu, gauži priecājās, nezināja, kur viņu sēdināt. Znots goddevīgi apjautājās par sievastēva veselību, pēc tam paņēma gongu un iesita pa to. Gongs sāka dūkt un dziedāt:

Nzi, tu mīļotā mana, Pārlieku trūcīgs tavs nams, Vien bifelis vecs un kleperis vājš

šai sētā ir atrodami. Kārnas vistas sētmalē ganās —

pārlieku trūcīgs tavs nams, Nzi, tu mīļotā mana. Nepiejaušu, ka trūkums še mājo. Lai priecīgi gongi skan, Nzi, tu mīļotā mana!

Tiklīdz apklusa gonga skaņas, Nzi aizmiga ciešā miegā. Bet Tračanlans pieliecās tuvāk sievastēvam un teica:

— Es ceļos un dodos ceļā uz tjamu zemi, uz tirgu. Kamēr būšu projām, lūdzu jūs, neaizejiet no mājas, bet rūpīgi pieskatiet Nzi, nekur ārā viņu nelaidiet! Var gadīties, ka paies savs laiks, iekams es atgriezīšos.

Tračanlans tā pateica un devās ceļā. Viņš gāja, gāja un nonāca tjamu zemē. Tur viņu uzņēma ar neredzētu godu. Pats tjamu valdnieks pavēlēja upurēt dieviem bifeli un cūku, bet pēc tam ielūdza Tračanlanu uz dzīrēm. Dzīru laikā Tračanlans pēkšņi atcerējās sievu, paņēma gongu un iesita pa to.

Gongs sāka diet un dziedāt:

Mīļā un jaukā Nzi, Celies, gulēts ir gana, Iekur pavardā uguni, Paņem rīsus un izvāri, Mīļā un jaukā Nzi,

Slieksnim pāri tu nekāp, Durvis jo cieši aizdari, Mīļā un jaukā Nzi.

Nzi, kopš vīrs bija projām, ne reizi nespēra soli no mājas laukā. Visu laiku viņa skuma pēc vīra. Pret tēvu un māsu izturējās mīļi un laipni. Viņai ne prātā nevarēja ienākt, ka Nga vai svilst aiz skaudības un greizsirdības.

Kādu rītu Nzi pamodās, iekūra pavardā uguni, sāka vārīt rīsus. Tad arī Nga nolēma jaunāko māsu nonāvēt un iegūt viņas vīru. Kad rīsi bija izvārījušies, Nga teica:

—    Šodien neciešami karsts, māsiņ, vai mums nevajadzētu aiziet nopeldēties?

—    Iesim, — ar prieku piekrita pieļāvīgā Nzi.

Vecais Zobuo, atcerēdamies znota teikto, negribēja jaunāko meitu laist. Taču Nzi, nevēlēdamās māsu sarūgtināt, devās viņai līdzi uz jūru. Pirms peldēšanās Nzi gribēja apēst olu un apelsīnu, taču šajā brīdī Nga izrāva nazi un nonāvēja māsu. Viņa novilka māsai drēbes, bet pašu iemeta jūrā.

Uzposusies māsas drēbēs, Nga atgriezās un cerēja, ka viņu uzskatīs par Nzi un viņa kļūs Tračanlana sieva.

Neviena dzīva dvēsele nebija redzējusi, ka Nga nogalināja māsu. To redzēja vienīgi saule, kas tobrīd spīdēja pie debesīm. Saule bija Tračanlana sencis. Tā pavēlēja zivīm Nzi izzvejot un noslēpt.

To izdzirdēja mailīte un teica lielai zivij:

—    Es esmu pārāk maza. Tu esi krietni prāvāka, vari savā vēderā paslēpt Nzi.

Lielā zivs šoreiz paklausīja mazajai zivij un norija Nzi —■ ar visu nazi, kuru Nga bija māsas ķermenī iedūrusi. Pēc brīža Nzi atdzīvojās un jutās itin spirgta un mundra.

Trīs dienas un trīs naktis viņa jau mājoja lielās zivs vēderā. Ceturtajā dienā Nzi piedzima dēls. Laiks uz vietas nestāvēja — dēls auga. Vēlās varens vilnis un izmeta lielo zivi krastā. Nzi dēls uzšķērda zivij vēderu, un abi ar māti izkāpa malā. Viņiem pakaļ no zivs vēdera iztecēja cālis. Tas bija izšķīlies no olas, kuru Nzi pirms peldēšanās bija grasījusies apēst. Arī apelsīns bija gluži neskarts. Cālis un apelsīns — tā bija visa bagātība, kas piederēja mātei un dēlam.

Nzi ierušināja apelsīnu zemē, un drīz no tā izauga tik varens koks kā kalns. Koka galotne iesniedzās pašās debesīs. Nzi ar dēlu sāka rāpties augšā pa koku. Nzi uzrāpās līdz galotnei un aizgāja paciemoties pie saules, bet dēls un cālis palika uz koka augstākā zara. Cālis jau bija paspējis izaugt par jaunu gailēnu un jautri dziedāja. Kokā ienācās brīnišķīgi smaržīgi augļi, zari aiz smaguma noliecās. Spilgti oranžais koks priecēja ceļinieku acis.

Tajos laikos ļaudis pa jūru brauca no koka stumbra izdobtos vienkočos. Braukdami garām apelsīnu kokam, viņi piestāja pie krasta, lai iegādātos brīnišķīgos un garšīgos augļus. No tjamu zemes precēm piekrautā vienkocī atgriezās Tračanlans. Ieraudzījis apelsīnu koku, viņš sadomāja pamieloties ar augļiem un piestāja malā. Tračanlans tā arī neuzzinātu, ka ar apelsīniem tirgojas viņa dēls, ja pēkšņi zibens nebūtu puiku apgaismojis un saule nebūtu ieteikusies:

— Paskaties, o, Tračanlan, kāda puikam aproce! Viņš taču ir tavs dēls. Bet skaistā Nzi, viņa māte, šobrīd sēd blakus man.

Tračanlans satraucās. Skatās — puikam uz rokas patiesi mirdz tā pati aproce, kuru viņš, Tračanlans, bija uzdāvinājis savai sievai, pirms devās uz tjamu zemēm. Nu Tračanlans rūgti nožēloja, ka tik ilgu laiku bija šķīries no sievas un dēla un nebija spējis viņus pasargāt no nelaimes. Kā to lika paraža, Tračanlans paņēma sauju rīsu, svieda tos dēlam, tad paņēma otru sauju un pasniedza dēlam. Abi cieši apkampās un ne vārda aiz prieka nespēja izrunāt. Pēc tam iesēdās laivā un brauca tālāk.

Tikko bija tikuši līdz jūras vidum, no dzelmes iznira jūras dievs un izsauca taifūnu. Jūras dievs grasījās Tračanlana vienkoci nogremdēt. Te Tračanlans pārvērtās par draudīgu pūķi un metās cīņā ar jūras valdnieku. Taču jūras valdniekam drīz vien nācās lūgties žēlastību. Tračanlans ar dēlu devās tālāk un beidzot sasniedza vietu, kur dzīvoja vecais Zobuo.

Kopš tās dienas, kad viltīgā Nga bija aizvilinājusi māsu uz jūras krastu un nonāvējusi, vecais vīrs staigāja pavisam drūms. Tikai tagad, ieraugot znotu ar kādu mazu zēnu, vecajam vīram ap sirdi kļuva priecīgāk.

Puika iegāja iekšā un, domādams, ka arī māte ir atgriezusies iesaucās:

—    Māmiņ! Dod man ātrāk ēst! Esmu ļoti izbadējies.

Nga tieši tobrīd vārīja rīsus un nolēma izlikties, ka viņa

būtu puikas māte. Taču viņa nepaguva pasniegt puikam rīsu bļodu, kad viņš pielēca kājās, izrāva bļodu mātesmāsai no rokām un ar to viņai iesita. Nga nokrita zemē, bet puika izstāstīja tēvam, kādu ļaunprātību Nga pastrādājusi. Tračanlans, būdams pēc dabas labsirdīgs, pierunāja dēlu, lai viņš Ngai piedod.

Tad tēvs ar dēlu pacēla acis pret debesīm un sāka saukt Nzi. Nzi nolēca uz zemes, un viņi visi sāka dzīvot kopā.

Dzīvoja Tračanlans sievastēva mājā, bet drīz vien viņu sāka mocīt skumjas. Viņš ilgojās pēc savas dzimtās puses, kur mita māte un tēvs. Kopā ar Tračanlanu ceļā posās arī sieva un dēls. Nga arī viņiem sekoja pa pēdām. Viņa vēl nebija zaudējusi cerību kļūt par Tračanlana sievu. Tiklīdz viņi bija nonākuši lielas upes malā, Nga aši nogrūda Nzi no kraujas, un tā pazuda zem ūdens. Tračanlans pagriezās un skatījās — sievas nekur nebija. Viņš pabrīnījās un vaicāja:

—    Nga, kur palika Nzi?

—    Ak, nabaga Nzi, — Nga atbildēja, — viņa paklupa un ievēlās ūdenī. Mana nabaga māsa…

Tā vaimanāja ļaunā Nga, bet klusībā priecājās, ka beidzot izdevies nostumt māsu no ceļa un tagad viņa kļūs Tračanlana sieva. Bet Tračanlans paņēma burvju nūjiņu, iegremdēja to ūdenī — vienu, divas, trīs reizes. Nzi izpeldēja, izkāpa malā un, it kā nekas nebūtu noticis, gāja tālāk.

Viņi gāja, gāja un beidzot nonāca pie jūras. Te Nga pamanījās un atkal iegrūda Nzi ūdenī. Topašbrīd garām peldēja haizivs un norija Nzi. Bet Tračanlans atkal iegremdēja burvju nūjiņu viļņos — un ūdens atkāpās. Jauneklis haizivi noķēra un Nzi atbrīvoja.

Nga nelikās vēl mierā un pēc neilga brīža vēlreiz iegrūda Nzi jūrā. Šoreiz Nzi savā gliemežnīcā paslēpa milzu gliemezis, un gliemezis nokļuva tjamu zvejnieku tīklos.

Tračanlans prasīja vecākajai māsai, kur palikusi viņa sieva. Nga atbildēja, ka Nzi droši vien būšot nomaldījusies. Tračan-

lans noskuma un nolēma, lai notiktu kas notikdams, sameklēt sievu. Nga un dēlam viņš pavēlēja atgriezties mājās, bet pats devās tālāk ceļā, jo nespēja dzīvot bez savas mī|ās Nzi. Nejauši Tračanlans pienāca pie būdas, kurā dzīvoja tjamu zvejnieki, kas bija izzvejojuši milzu gliemezi. Tračanlanam ne prātā nenāca, ka Nzi varētu būt paglābusies gliemežnīcā. Bet saule atsūtīja pie viņa putnu, un tas teica:

— Zini, katru nakti no gliemežnīcas ārā iznāk Nzi. Tračanlans sāka novērot gliemežnīcu, un kādu dienu viņam laimējās ieraudzīt, ka no tās iznāca Nzi. Jauneklis metās pie sievas un viņu apkampa. Abi tā priecājās, ka to vārdos grūti izteikt. Nedaudz paciemojušies pie tjamu zvejniekiem, viņi devās atpakaļceļā.

Beidzās lietus sezona, un ciema ļaudis varēja atsākt zveju. Visi līksmoja, ka vecā Zobuo mājā atgriezusies brīnum jaukā Nzi un viņas staltais vīrs. Nzi kopā ar citiem cieminiekiem devās makšķerēt zivis un katru dienu pārnesa mājās bagātīgu lomu.

Nga, sapratusi, ka viņai neizdosies kļūt par Tračanlana sievu, ari sāka sapņot par burvju pūķi. Ari viņa kopā ar visiem gāja uz upi, taču nevis zivis zvejot, bet gan pūķi meklēt.

Meklēja, meklēja un beidzot atrada. Taču šis pūķis izrādījās rijīgs un nikns. Sākumā Nga viņu turēja murdā, bet pūķis aprija visas zivis, nobarojās tik brangs, ka murdā viņam vairs nepietika vietas. Nga viņu pārlika krūkā, taču arī tur pūķim drīz kļuva par šauru. Tad Nga sameklēja vislielāko trauku un pūķi ielika tajā, bet drīz arī šis trauks pārsprāga un sašķīda lausku lauskās.

Pienāca laiks līst kokus un ierīkot laukus. Tračanlans ar sievu un dēlu devās uz kalna pakāji. Līdzi Tračanlanam apstrādāt kalnu tīrumus izgāja visi ciema ļaudis. Milzīgais pūķis ne soli neatkāpās no savas saimnieces — kur gāja Nga, turp — arī pūķis. Divas dienas viņš izlikās labs, bet trešajā dienā uzklupa savai saimniecei un to norija.

Pa to laiku Tračanlans ar sievu centīgi irdināja zemi un i nepamanīja, ka pūķis aprija viltīgo Nga. Kad attapās, Nga nekur vairs nebija. Tračanlans apvaicājās kokiem un zālēm:

—   Varbūt jūs redzējāt, kur Nga palika?

Ne koki, ne krūmi nemīlēja ļauno un nežēlīgo Nga — un visi kā viens atbildēja:

—    Nga aizgāja uz mājām rīsus vārīt.

Vienīgi kāds mazs kociņš, kas auga pašā tīruma malā,

teica:'

—    Sieviete, par kuru tu jautā, atpūšas strautā.

Tračanlans, to dzirdot, jau visu saprata. Kopā ar dēlu viņš

nokāpa pie strauta. Tur Tračanlans uzvilka sev pūķa ādu un ielēca ūdenī. Strauta dibenā gozējās milzīgs pūķis. Tad Tračanlans teica:

—   Pacel galvu, es gribu tevi izrotāt ar šo skaisto kakla rotu.

Pūķis nopriecājās, izslēja galvu, Tračanlans viņam veikli uzmauca kaklā stipru stīpu, bet pie tās piesēja resnu virvi. Tad viņš izkāpa krastā un gribēja pūķi no strauta izvilkt. Lai kā nopūlējās, taču to nespēja. Nācās sameklēt divus milzīgus ziloņus, kuri tad arī pūķi no strauta izvilka.

Tračanlans uzšķērda pūķim vēderu, un Nga iznāca ārā. Viņa visa bija vienās rētās. Ko Tračanlans tikai nedarīja, lai rētas sadziedētu — gan mazgāja ar strauta ūdeni, gan turēja lietus gāzē, bet nekas nelīdzēja. Tračanlans zināja, ka Nga ir viltīga un nelietīga, tomēr darīja visu, un ar burvestības palīdzību viņu atkal padarīja par skaistuli. Pēc tam viņš teica:

— Tagad tu allaž būsi tāda, tikai liec aiz auss — nekad neiedomājies dienasvidū pastaigāties saulē.

Taču stūrgalvīgā Nga to neņēma vērā. Pašā karstākajā svelmē viņa izgāja no mājas un tai pašā mirklī pārvērtās par ķirzaku.

Te nu Tračanlans nekā vairs nevarēja viņai palīdzēt. Ta nu Nga nodzīvoja savu dzīvi kā nožēlojama ķirzaka.

MNONGU PASAKA

.

KAPLIS

Kas nu to pateiks, kuros laikos tas notika, kad Debess bija pret ļaudīm tik žēlīga, ka ļāva tiem augām dienām sēdēt, rokas klēpī salikušiem. Pat ēdienu viņiem atsūtīja gatavu. Ļaudis palaidās neiedomājamā slinkumā, ne ar kādu darbu sevi neapgrūtināja. Ja kādam iekārojās apēst augli, piegāja tikai pie koka un to noplūca. Ja kādam iegribējās pamieloties ar gaļu vai zivīm, aizgāja tikai uz mežu vai pie strauta un bez kādas piepūles paņēma to, ko vēlējās. Rīsu lauki zaļoja visur, bet tīrumus, kas pletās kalnu nogāzēs, apstrādāja kaplis. Kaplis gan celmus lauza, gan mežus cirta, gan uzara zemi. Cilvēks kaplim tikai parādīja, kas tam jādara, uz kurieni jādodas, un kaplis tūlīt ķērās pie darba.

Kaplis apstrādāja laukus, nesa baļķus no džungļiem, būvēja mājas, lasīja žagarus, ar ko rīsus izvārīt vai sasildīties. Vārdu sakot, ļaudis nepazina ne mazāko rūpju, kļuva slinki un nolaidīgi. Viņi pie darbīgā kapļa pierada, un neviens to pat lāgā neievēroja. Kaplis par to daudz neko nebēdājās, uz ļaudīm ļaunu prātu neturēja, bet ar prieku izpildīja viņu gribu un pats tiektin tiecās pēc darba. Ne brīdi mierā nestāvēja.

Ļaudis palaidās slinkumā tiktāl, ka viņiem apnika izdomāt kaplim darbu no agra rīta līdz vēlai naktij, viņi noskaitās un to aizsvieda pa roku galam. Kaplis tādu izrīcību ņēma ļaunā, ļaudīm nekā neteica, bet nozuda no viņu acīm.

Nepagāja ilgs laiks, un ļaudis visu, kas ēdams, bija noēduši. Gribot negribot pašiem vajadzēja ķerties pie darba. Kādam pat laimējās dabūt rokā kapli, bet šis neparko vairs negribēja viens pats strādāt, kā to bija darījis agrāk.

Kopš tā laika cilvēkam nācās ņemt kapli rokās un pašam strādāt, muguru neatliekušam, gādāt sev iztiku.

MA PASAKA

.

PĀVIENES DZIESMA

Varbūt tas notika sen, varbūt ari nesen. Stāsta, ka reiz dzīvojis kāds meža gars — jautrs un švītīgs. Viņam nekā cita nevajadzēja kā tikai papriecāties, padancot un padziedāt. Kādu dienu viņš nolēma pieņemt pāva izskatu. Pāva zeltainās spalvas visus gauži pārsteidza: garā aste zaigoja spožās varavīksnes krāsās, krūtis mirdzēja kā saule, bet acis zvīļoja kā divi dārgakmeņi. No rīta līdz vakaram, pats tīksminādamies ar savu skaistumu, pāvs cienīgi pastaigājās pa kalniem un mežiem un i nepamanīja tos daudzos meža putniņus, kas tam labprāt būtu pakalpojuši.

Netālu no tās vietas, kur mēdza pastaigāties zelta pāvs, dzīvoja putnu ķērājs. Katru dienu viņš izlika cilpas un tīklus. Putnu ķērājs bija mežā ne vienu reizi vien pamanījis grezno pāvu un, lai notiktu kas notikdams, gribēja to dabūt ciet.

Kādu dienu viņš sagatavoja tīklu un izlika lamatas. Meža gars pāva izskatā, uzminējis putnu ķērāja nodomu, slazdā vis neiekrita. Viņš izspārdīja uz visām pusēm mietiņus, ar asajiem nagiem saplēsa tīklu drisku driskās un pats veikli nozuda.

Pievakarē putnu ķērājs slāja apskatīt lamatas un bija vairāk kā pārliecināts, ka pāvs jau spārdās viņa tīklā. Piegājis tuvāk, redzēja, ka zemē mētājas mietiņi un tīkla skrandas, bet no pāva nebija ne miņas. Putnu ķērājs noskaitās un cieti apņēmās brīnišķīgo putnu tomēr noķert.

«Varbūt zeltainais pāvs ir kāds meža gars?» putnu ķērājs prātoja. «Tad viņam paklausa burvības spēks. Nekas, nekas, lai viņš būtu kas būdams, sirds krūtīs tak viņam pukst. Bet kura sirds gan spēj būt vienaldzīga pret sievietes skaistumu? Sameklēšu pāvieni, un tad arī lepnais pāvs būs man rokā.»

nav nodrukātas 218, 219

Zeltainais putns jaunavas izskatā izpeldējās, izkāpa malā un lūdza puisim atdot spārnus, bet viņš nevēlējās tos atdot. Zeltainais putns pārvērtās par gaili un draudīgi pielēca puisim klāt, bet šis nenobijās. Zeltainais putns pārvērtās par bifeļu māti, taču puisis arī šoreiz klusēja un klusēja. Tad zeltainais putns pārvērtās par milzīgu klinti, kas draudēja uzgāzties virsū. Puisis sarāvās, nobijās un atdeva putnam zeltainos spārnus.

Trešajā dienā puisis noslēpa raibos spārnus. Putns lūgšus lūdzās atdot tos, bet puisis i nedomāja to darīt. Tad putns pieņēma dažādu dzīvnieku izskatu, bet puisis spārnus neatdeva. Sarkanais un zeltainais putns, nevarējuši trešo sagaidīt, ņēma un aizlaidās. Bet putns ar daudzkrāsainajām spalvām kļuva puiša sieva.

Puiša māte uzdāvināja jaunajam pārim bungas.

— Ja jums kādreiz ievajadzēsies manu palīdzību, uzsitiet trīs reizes pa bungām. — Paslepus vēl dēlam piekodināja, lai sievas pļāpāšanu laižot gar ausīm. Kopš šī brīža māte nomierinājās un uz zemes vairs nerādījās.

Drīz jaunajam pārim piedzima divi dēli. Vīrs un sieva abi pārmaiņus dēlus pieskatīja un pārmaiņus strādāja tīrumā. Tajās dienās, kad mājā palika tēvs, viņš sameklēja spārnus un atļāva dēliem ar tiem rotaļāties. Turpretī tajās dienās, kad mājās palika māte, bērni tikai raudāja. Māte nejauši uzzināja, ka tēvs dod viņiem spārnus, ar ko rotaļāties. Iztaujāja bērnus, un tie viņai arī parādīja, kur spārni noslēpti.

Mātes priekam nebija gala — viņa, kur tas laiks, kad ilgojās pēc tēva mājām. Pielika sev spārnus un kopā ar abiem bērniem un visu māju uzlidoja debesīs.

Vīrs atgriezās no tīruma, krietnu brīdi stāvēja kā sālsstabs — nekā nevarēja aptvert. Nebija ne mājas, ne sievas, ne bērnu. Maz pamazām viņš noģida, kas noticis. Vienīgi bungas — tās bija palikušas. Viņš atcerējās, ko bija teikusi paša māte, piegāja pie bungām un trīs reizes uzsita.

Māte tajā pat mirklī nolaidās lejā pie dēla. Dēls viņai izkratīja sirdi.

Māte paņēma dēlu un kukuragā uznesa debesu augstumos. Nonācis debesīs, viņš redz, ka pretī skrien trīs puikas. Pirmais puika bija svešs, otrs — arī, bet trešo tūlīt pazina — tas

bija viņa dēls. Tēva sirdī uzbangoja niknums, viņš, aizmirsies dusmās, dēlam iesita. Puika laida vaļā raudas. Un tūlīt parādījās raibs putns, lai aizsargātu dēlu. Sieva ieraudzīja vīru un pabrīnījās. Aizveda vīru uz māju, paslēpa un nevienam par viņu neteica ne pušplēsta vārda. Taču viņas tēvam, Debess zvaigznei, nekas nepalika nezināms, nekas nepalika neredzēts. Viņš sāka meitu iztaujāt par nepazīstamo cilvēku. Viņai nācās izstāstīt, ka tas ir viņas vīrs, kas no zemes ieradies ciemos.

Debess zvaigznes kungs pavēlēja znotam ierasties pie viņa, lai kopā padzertu tēju, patērzētu. Bet pats bija nodomājis vīru nogalēt. Sieva-putns aizsteidzās uz savām istabām un teica vīram:

— Tev jāiet apciemot mans tēvs. Pielūko, nedzer tēju, tikai papūt. Es pārvērtīšos par vanagu un ielidošu pie jums. Tiklīdz ieraudzīsi vanagu, kliedz, ka atlidojis ļauns putns, kas grib nelāga darbu pastrādāt. Tēvs pielēks kājās, ņemsies

nav nodrukātas 222, 223

iegribējās, lai vīrs nomirst reizē ar viņu, un viņa uzrakstīja sūdzību pašam Debesu valdniekam.

Valdnieks pasauca likteņu grāmatas glabātāju un uzdeva viņam ar šo jautājumu tikt galā.

Glabātājs atvēra lielo likteņu grāmatu, skatījās — jauneklim lemts vēl ilgi dzīvot un palikt jaunam. Izglābto skudru taču bija bijis tik daudz, ka skaitīdams nesaskaitītu, un katra jauneklim bija pielikusi pa gadam no sava mūža!

Tomēr Debesu valdnieks nosprieda citādi.

— Nu vienreiz pietiek! — viņš teica. — Šis cilvēks jau tāpat ir pārāk ilgi bijis jauns.

Lielās likteņu grāmatas glabātājs ņēma un izplēsa jaunekļa mūža lappusi, un tad arī jauneklis nomira reizē ar savu sievu.

VALDNIEKS VARDE

Viņos aizlaikos dzīvoja vīrs un sieva. Viņi nodzīvoja ilgu un garu mūžu mīlestībā un saticībā, tikai viena bēda — viņiem nebija bērnu. Kādreiz vecenītei samilza kājas pirksts, un no tā izlēca varde. Varde nu vecīšiem bija dēla vietā. Kad dēliņš paaugās, vecāki viņu nodeva skolā. Pagāja savi divpadsmit gadi, un jauneklis Varde atgriezās mājās gudrs un čakls, nebaidījās ne pie kāda darba rokas pielikt, lai saviem vecākiem palīdzētu.

Pamanījis, ka tēvs nāca no žagaru ciršanas, tūlīt steidzās tēvam pretī un izņēma viņam no rokām cirvi. Tēvs skatās un brīnās: dēls Varde jāteniski sēž uz cirvja, bet cirvis pats skrien uz mājām. Līdz trīs nedabūja izskaitīt, kad puisis Varde jau sauc mātei, lai padzen nost vistas un atver durvis.

Dēls tagad visu darīja vecāku vietā gan mājā, gan tīrumā. Vecīšiem kļuva vieglāk dzīvot. Tikai skumji un sāpīgi viņiem bija redzēt savu dēlu vardes izskatā.

Kādu dienu dēls Varde devās apstrādāt lauku, bet tēvs palika mājās. Tēvs, piegājis pie durvīm, paskatījās uz attālajiem kalniem un redzēja, ka viņa tīrumu ara stalts puisis. Tēvs, savām acīm neticēdams, skrēja uz tīrumu, bet tur no puiša

ne vēsts. Tikai dēls Varde tupēja uz arkla. Arkls pats ara. Vagas iznāca dziļas un līdzenas.

Reiz vakarā puisis Varde teica tēvam un mātei:

—   Mīļie vecāki, esmu izaudzis liels, būtu tā kā laiks lūkoties pēc sievas. Dzirdēju, ka valdniekam esot brīnum daiļa meita. Viņa būtu man laba sieva un krietns palīgs mājā. Mumsvisiem dzīve kļūtu priecīgāka.

Tēvs un māte pabrīnījās un nobijās. Pat meita no bagātas mājas diez vai nāktu uz viņu būdiņu dēlam par sievu, kur nu vēl valdnieka meita … Tēvs teica:

—    Dēliņ, pagaidi. Tu vēl esi pārāk jauns, lai precētos, tu vēl dzīvi lāgā nepazīsti.

Pavardā beidza kurēties uguns, iestājās nakts. Māte centās dēlu visādi pierunāt, tēvs pārliecināt — viss veltīgi; dēls Varde tikai pakratīja galvu un palika pie sava.

Otrā rītā viņš atvadījās no tēva un mātes un aizlēca prom.

Puisis Varde nonāca pie valdnieka pils nocietinājumiem. Uzlēca uz vaļņa un ņēmās kliegt — sauca pils ļaudis. Neviens viņam pretī neiznāca.

—   Valdnie-iek! Valdnie-iek! — kliedza puisis Varde. — Aizdzen prom vistas, lai viņas mani nenoknābā. Izliec taču toveri, lai es varētu ielēkt tajā.

Valdnieks iznāca, bet — skaties, kā gribi, — neviens nebija redzams, jo Varde taču bija maza. Valdnieks toveri ar ūdeni tomēr izlika.

Puisis Varde ielēca toverī un pa visu valdnieka pils pagalmu nokliedza, ka nācis pie princeses precībās.

—    Kur nu tu, tāds maziņš, pie princeses precībās nāktu, — valdnieks viņam atbildēja. Un, lai precinieku atraidītu, deva viņam uzdevumu: — Ja gribi princesi dabūt sev par sievu, tad atstiep man tādu paresnāku baļķi.

Valdnieks domāja, ka tāds darbs puisim Vardei nebūs pa spēkam.

Taču valdnieks gauži maldījās. Puisis Varde devās uz tuvējo mežu un sameklēja visresnāko baļķi. Valdnieks nepaguva ne tēju padzerties, jau redzēja, ka baļķis pats veļas uz pili.

nav nodrukātas 226, 227

.

SATURS

VJETNAMIEŠU PASAKAS

Krupis — paša Debesu valdnieka radinieks . Zaķis un tīģeris…Viltīgā zaķa nedarbi ; Kā radās moskīti ; That Sans…Kā radās pērtiķi ; Trīs meistari [ Bambuss ar simts posmiem ; Krauklis kokā ; Mazumu lūdza, trīsreiz vairāk saņēma .  Skolnieks un akmens suns ; Kraukļu dāvana 'Zvejnieks sadraudzējas ar akmens sargu . .Neparastā batāte un brīnumainais tilts . Divi znoti ; Apķērīgais puika ; Kaķis ir un paliek kaķis ; «Nieks» par astoņām monētām  ; Kā divi draugi pusdienas paēda …. Ceļa vidū arklus taisa; ; Neredzēta čūska ; Kurš ātrāk zīmē ; Jūsu kalps to zina ; Kā neveiksmīgos pielūdzējus pārmācīja . ; Krāpnieks zirgā ; Apskaužamais precinieks ; Dumjais znots ; Vai tas esmu es vai mūks?… Kā muļķis brilles pirka ; Gārnis prot runāt ; Cūkas žēlabas ;

MIENGU PASAKAS

Zutis un zivs Tai ; Burvju halāts ; Brlnumāzis ; Brīnumnūja ; Akmeņi paliek, apelsīni aizpeld  ;

TJAMU PASAKAS

Princis Stiprinieks ; Kā Kokosrieksts kļuva par valdnieka znotu  ; Zelta kurpīte ; Ka Dops un Ka Dcks ; Prātīgais znots ;

SEDANGU PASAKAS

Krauklis un pāvs ; Zilonis un skudras ; Lapsa un gailis ; Brīnumpērle ; Stiprinieks Roks ; Kā zibeņu dievs nāca uz zemi;

BANĀRU PASAKAS

Tīģeris, mednieks un zaķis ; Kā bruņurupucis ar tīģeri skrieties gāja . Pērkona un zibeņu dieva meita ; Bagātnieks Bots Ro, lāga vīrs Herits un dieviete Ija Konkeha ; Rīsu dievs Zans Katu; Rīsu dievs un ļaunie gari ;

DžARAJU PASAKAS

Drakons Dams; Krūka ar zeltu

Brīnumāzis: Vjetnamas tautu pasakas/ No krievu vai. tulk. Br 556 A. Sprīvule; Māksi. V. Grants. — R.: Liesma, 1979. — 230. lpp., il. («Brīnumzeme». Pasaules tautu pasakas).

70803-442 A (Vjet)

® M 801 (11) — 79 390.79.4803010000 g4 35 yjet

6 — 814

7 — 814

1 Uzdāvinot beteli, meitene ir atzinusies mīlestībā.

8 — 814

[1] batātes — tīteņu dzimtas augs, kura miltainos bumbuļus, tā sauktos saldos kartupeļus, lieto uzturā.

[2] buda — vjetnamiešu pasakās buda parādīts kā sirms, labsirdīgs vecītis. Viņš palīdz grūtdieņiem un cīnās par taisnību.

[3] jašmas valdnieks — augstākā dievība vjetnamiešu folklorā. Tas ir apveltīts ar maģisku spēku, cīnās par taisnību.

[4] bctelc — no piparu lapām un palmu sēklām pagatavots tonizējošs zelējamais.

[5] zems — sens vjetnamiešu garuma mērs, apmēram 500 m.

[6] drakons — valsts varas stipruma simbols.

[6] Banko (kiniski: Paņ-gu) — ķīniešu mitoloģijā — pirmeilvēks.

[7] k u a n s — naudas vienība senajā Vjetnamā.

[8] tongs — administratīva vienība senajā Vjetnamā, tajā apvienoti vairāki ciemi.

[9] cinka monētas vjetnamā tika kaltas pirms xviii gadsimta, un tās bija apgrozībā līdztekus vara un sudraba monētām.

[10] austrumu zemēs izplatīts kalendārs, kurā katram divpadsmit gadu cikla gadam ir sava dzīvnieka nosaukums.

[11] bhagavata — indusu dieve, Šivas sieva.

[12] 5ais — garuma mērs, nedaudz lielāks par 1,5 m.

[13] garā māja — dzīvojamā ēka, kas sasniedz simts metru garumu un ir sadalīta daudzās telpās — «pavardos».

[14] pēc paražas, lai nodrošinātu sev garu labvēlību, nakts pirms grūta darba jāpavada kopienas mājā.

[14] Jangkongs — kalnu dievs, Vjetnamā nebija sevišķā cieņā.

Content

Sprivule Ausma 21 -Brīnumzeme Pasaules tautu pasakas Brīnumāzis Vjetnamas tautu pasakas

KRUPIS — PAŠA DEBESU VALDNIEKA RADINIEKS

ZAĶIS UN TĪĢERIS

VILTĪGA ZAĶA NEDARBI

KĀ RADĀS MOSKĪTI

THAT SANS

KĀ RADĀS PĒRTIĶI

TRĪS MEISTARI

BAMBUSS AR SIMTS POSMIEM

KRAUKLIS KOKĀ

MAZUMU LŪDZA, TRĪSREIZ VAIRĀK SAŅĒMA

SKOLNIEKS UN AKMENS SUNS

KRAUKĻU DĀVANA

ZVEJNIEKS SADRAUDZĒJAS AR AKMENS SARGU

NEPARASTĀ BATĀTE UN BRĪNUMAINAIS TILTS

DIVI ZNOTI

APĶĒRĪGAIS PUIKA

KAĶIS IR UN PALIEK KAĶIS

«NIEKS» PAR ASTOŅĀM MONĒTĀM

KĀ DIVI DRAUGI PUSDIENAS PAĒDA

CEĻA VIDŪ ARKLU TAISA

NEREDZĒTA ČŪSKA

KURŠ ATRAK ZĪMĒ

JŪSU KALPS TO ZINA…

KĀ NEVEIKSMĪGOS PIELŪDZĒJUS PĀRMĀCĪJA

KRĀPNIEKS ZIRGĀ

APSKAUŽAMAIS PRECINIEKS

DUMJAIS ZNOTS

VAI TAS ESMU ES VAI MŪKS?

KĀ MUĻĶIS BRILLES PIRKA

GĀRNIS PROT RUNĀT

CŪKAS ŽĒLABAS

ZUTIS UN ZIVS TAI

BURVJU HALĀTS

BRĪNUMĀZIS

BRĪNUMNŪJA

AKMEŅI PALIEK, APELSĪNI AIZPELD

TJAMU PASAKAS

PRINCIS STIPRINIEKS

KĀ KOKOSRIEKSTS KĻUVA PAR VALDNIEKA ZNOTU

ZELTA KURPĪTE

KA DOPS UN KA DEKS

PRĀTĪGAIS ZNOTS

SEDANGU PASAKAS

KRAUKLIS UN PĀVS

ZILONIS UN SKUDRAS

LAPSA UN GAILIS

BRĪNUMPĒRLE

STIPRINIEKS ROKS

KĀ ZIBEŅU DIEVS NĀCA UZ ZEMI

BANARU PASAKAS

TĪĢERIS, MEDNIEKS UN ZAĶIS

KĀ BRUŅURUPUCIS AR TĪĢERI SKRIETIES GĀJA

PĒRKONA UN ZIBEŅU DIEVA MEITA

BAGATNIEKS BOTS RO, LĀGA VĪRS HERITS UN DIEVIETE IJA KONKEHA

RīSU DIEVS ZANS KATU

RīSU DIEVS UN ĻAUNIE GARI

DŽARAJU PASAKAS

DRAKONS DAMS

KRŪKA AR ZELTU

VANKJEU PASAKAS

KĀ UZ ZEMES DAZADAS TAUTAS RADĀS

BĀRENIS NO ZELTA ALAS

VILTĪGAIS TANS

SRE PASAKA

ŪDENS VALDNIEKS

MNONGU PASAKA

KAPLIS

MA PASAKA

PĀVIENES DZIESMA

VALDNIEKS VARDE

SATURS