Ļobite Aldona

22 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Gulbju karaliene. Lietuviešu tautas pasakas

22 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas.  Gulbju karaliene. Lietuviešu tautas pasakas

*

LAPSAS RAGAVIŅAS

Vecis vija grožus, vecenīte cepa raušus. Vecis vecenītei saka:

—   Vecen, vecen, noliec rausi uz krāsns, lai atdziest!

. Vecenīte nenolika. Vecis atkal:

—   Vecen, vecen, noliec rausi uz loga, lai atdziest!

Vecenīte nenolika.

BplVecen, vecen, noliec rausi uz sliekšņa, lai atdziest! Vecenīte nolika. Rausis kā mētās skriet, kā metās ripot! Vecenīte paķēra kruķi, vecis grožus, dzīšus dzinās pakaļ, bet nevarēja panākt. Rausis ripoja tik tālāk, satika velētāju un saka:

—  Dzinās vecis, vecenīte,

Dzenies arī tu!

Velētāja ar vāli — blauks! ^ dzīšus dzinās pakaļ, bet nevarēja panākt. Rausis satika ecētāju un saka:

—  Dzinās vecis, vecenīte,

Dzinās pakaļ velētāja,

Dzenies arī tu!

Ecētājs^nū, nū! — dzīšus dzinās pakaļ, bet nevarēja panākt. Rausis satika braucēju un saka:

— Dzinās vecis, vecenīte,

Velētāj a, ecētājs,

Dzenies arī tu!

Braucējs — pliukš, pliukš! — dzīšus dzinās pakaj, bet nevarēja panākt. Rausis satika lapsu, kas tupēja ceja malā, || tai saka:

— Dzinās vecis, vecenīte,

Dzinās paka) velētāja,

Ecētājs un braucējs,

Dzinās visi — nepanāca,

Dzenies, lapsiņ, arī tu!

Lapsa vaicā:

—   Ko tu saki? Es ar vienu ausi lāgā nedzirdu, ar vienu aci lāgā neredzu, nāc tuvāk!

Kā pienāca rausis tuvāk, tā lapsa viņu sakampa un izkoda caurumu, tad aizķepināja to atkal ciet un gāja uz priekšu.

Iet, iet un satiek ganus. Lapsa viņiem vaicā:

—    Vai rausi pret jēru mainīsiet?

Gani atbild:

—   Labi, mainīsim!

Un apmainīja jēru pret rausi. Lapsa aiziet uz mežu un saka:

—   Līkais koks būs sliecēm,

Taisnais koks būs ilksīm!

Un uztaisīja sev ragavas. Tad lapsa iejūdza jēru un saka:

—   Viens un divi — apmainīju Rausīti pret jēru!

Un sāk braukt. Skatās — nāk vilks. Vilks saka:

—    Lapsiņ, kūmiņ, pavizini mani!

—     Tu manas ragavas salauzīsi!

—    Nē, nesalauzīšu vis, pavizini tikai vienu manu ķepu!

—     Liec ķepu iekšā, — lapsa atļauj.

Vilks ieliek vienu ķepu ragavās un atkal lūdzas:

—    Pavizini arī otru ķepu!

—    Tu manas ragavas salauzīsi!

—    Nē, nesalauzīšu vis.

—    Tad liec otru ķepu iekšā!

Vilks ieliek ragavās otru ķepu un lūdz pavizināt arī trešo. Kad lapsa ar mieru, vilks vēl lūdz pavizināt ceturto ķepu.

Ragavas sāk krakšķēt. Vilks gaužas, ka viņam aste velkoties pa zemi. Lapsa noskaišas un saka:

—    Liec iekšā arī asti un apsēdies, kā nākasl Vilks, ietrausās ragavās un apsēdās, kā nākas.

Te — krakš, krakš! — ragavas salūza.

Nu lapsa vilkam saka:

—    Ej uztaisi man ragaviņas!

—    Bet es, lapsiņ, kūmiņ, neprotu…

"'Lapsa pamācīja, kas jāteic, lai ragaviņas pašas uztaisītos. Vilks aiziet uz mežu un teic teicamo:

—   Taisnais koks būs sliecēm,

Līkais koks būs ilksīm!

Bet ragaviņas netaisās vis.

Vilks atgriežas pie lapsas un saka:

—    Man ragavas netaisās.

Tad lapsa lūdz:

Pieskati manu jēru!

Bet pati aiziet uz mežu un maigā balsī saka:

' — Līkais koks būs sliecēm,

Taisnais koks būs ilksīm!

Un ragaviņas uztaisījās.

Pa to laiku vilks nokoda jēru, izēda iekšas, tad piebāza vēderu ar sūnām, aizšuva ciet un pats aizskrēja uz mežu. Lapsa atvelk ragaviņas, skatās — vilka vairs nav. Iejūdza jēru ragavās un saka:

—   žviku žvaku!

Ragaviņās jūgtais,

*   No ganiem iemainītais!

Bet jērs nekust ne no vietas. Lapsa skatās — jērs piebāzts ar sūnām.

LAPSA, VILKS UN ZAĶIS

Gāršas malā dzīvoja kāds zemnieks. Gribēdams noķert vilku viņš gāršā izraka dziļu bedri. Bedres vidū ieraka stabu un tikai tā galu atstāja divas pēdas ārā. Tad bedri pārsedza ar žagariem uzmeta salmus un uzkaisīja virsū sniegu, lai vilks atskrējis bedri nepamanītu. Staba galā piesēja dzīvu pīli. Pa dienu to ņēma nost, bet pa nakti sēja klāt, lai pīle pēkšķēdama pievilinātu vilku.

Tikko vilks izdzirda pīles pēkšķēšanu, tā spicēja ausis un klausījās. Brīdi paklausījies, sāka skriet uz to pusi, kur pīle pēkšķēja. Pieskrējis paošņāja, vai tuvumā nav cilvēks, un droši metās pie pīles. Kā lēca, tā — buldukš! — garšļaukus ievēlās bedrē, ka dzirksteles vien gar acīm pašķīda. Nobijās gan, nabadziņš, jo tik tikko kaklu nenolauza. Bet ko lai dara? Grābstās gar bedres sienām, izrāpties nevar. Sašļucis notupās malā un gaida savu galu.

Rītausmā medību suņi gāršā dzina zaķim pēdas. Tas, nabags, suņu trenkāts, cilpo pret vēju un, bedri nepamanījis, uzkrīt vilkam taisni uz galvas. Vilks briesmīgi nobijās un iekaucās, arī zaķis aiz pārbīļa iespiedzās.

Nu bedrē jau ir divi. Viens tup yienā malā, otrs — otrā.

Arī lapsa izdzirda pīles pēkšķēšanu un skrēja uz to pusi. Atskrējusi skatās — pīle staba galā, bet ap stabu dziļa bedre, un tajā tup vilks ar zaķi. Lapsa pasmīn un saka:

—    Labdien, kūmi! Kas jūs te iegrūdis?

—    Redzi, kaimiņien, — vilks atbild, — naktī izdzirdu pīles pēkšķēšanu un tūlīt steidzos šurp — gribēju panašķoties ar pīles gaļu, bet te gadījās lamatas: kā lēcu, tā iekritu.

—    Mani vajāja suņi, — zaķis sūdzējās. — Muku, ko mācēju, sniegs vēl acis aizķepināja, tā bedri nepamanīju un iekritu.

'Lapsa, pār bedri lēkādama, par vilka un zaķa nelaimi zobojās:

—    Kāpēc es bedrē nekrītu, bet jūs abi iekritāt? Es nekrītu tāpēc, ka esmu svēta! Es esmu svēta! Es esmu svēta! Svētie bedrē nekrīt!

Tā lēkādama, lapsa gribēja satvert stabā piesieto pili. Te pīles gaļas kārumniecei aizķērās aiz staba kāja, un viņa ar visu savu svētumu iekrita bedrē.

Nu jau bedrē tup trīs. Vilks saka lapsai:

—     Are, kūmiņ, tev svētums nepalīdzēja — tikpat iekriti bedrē.

Lapsa vilkam atcērt:

—    Nolādētā kāja aizķērās aiz staba un mani iegāza.

Visi tup un skatās cits uz citu. Tad lapsa vilkam vaicā:

—    Ko tu, kūm, domā?

—    Man simts domu prātā, — vilks atbild.

—    Un ko tu, kūm, domā? — lapsa vaicā zaķim. >

—    Man arī simts domu prātā, — zaķis drebēdaftis atbild.

—     Bet ko tu, kūmiņ, domā? Tagad mēs visi esam pagalam, — vilks saka.

—    Man ir viena laba doma prātā, — lapsa atbild. — Ko mēs visi noskumuši sēžam? Sāksim dziedāt!

Un iesāk: vilks kauc — aūūūūū, aūūūū, lapsa rej — au, au, bet zaķis spiedz — kvī, kvī. Skan kā vesels orķestris. Brīdi kaukuši, apklust. Lapsa, saklausījusi, ka cilvēks nāk pie bedres, saka:

-jjCilvēks nāk pie mums. Izliksimies, ka esam beigti!

Ta arī izdarīja: vilks izstiepās kā nosprādzis, zaķis novēlās zemē un nemaz neelpoja, lapsa apgūlās uz sāniem un izlikās beigta.

Cilvēks pienāk pie bedres un redz: visi zvēri beigti, guļ izstiepušies uz sāniem. Un viņš domā: «Kas noticis? Vēl nesen visi kauca, bet nu jau nedzīvi! Laikam pirms nāves būs tā kaukuši.»

Cilvēks iekāpa bedrē un sāka taustīt lapsu. Jūt, ka tā vēl silta, un pie sevis runā: «Nu, lapsiņ, tu vēl esi silta; labi, ka nobeidzies. Tava āda kažokam gluži labi noderēs, bet tava gaļa tiks suņiem.» Un izmeta lapsu no bedres.

Tikko lapsa nokrita zemē, tūdaļ paskrēja desmit soļu tālāk, pagriezās pret cilvēku un saka:

—     Vēju tu dabūsi rokā, nevis manu ādu savam kažokam! — To pateikusi, aizmetās uz gāršu.

Cilvēks muti vien ieplēta un tā arī palika stāvam.

—     Ak tu nekauņa! Vajadzēja man zināt, ka esi dzīva, pats tevi būtu nobeidzis! Tava laime, ka tik veikli mani apmuļķoji! — cilvēks pukojās.

Pēc tam viņš atnesa mietu un nobeidza vilku un zaķi. Tad atbrauca ar ratiem, abus zvērus izvilka no bedres, aizveda uz mājām un nodīrāja tiem ādu.

Bet lapsa par savu gudrību palika dzīva.

SUNS PAR ĀDMINI

Suns reiz ganam līdzi aizskrēja uz ganībām. Skraidīdams ielīda krūmos un uzdūrās vilkam. Vilks sagrāba suni aiz skausta un piespieda pie zemes. Nokļuvis nelaimē, suns sāka vaukšķēt. Gans to izdzirda un sauca:

—    Meistar, Meistar, Meistar! — Tāds bija suņa vārds.

Vilks, dzirdēdams gana saucienu, pārstāja suni žņaugt un

vaicāja:

—     Kāda amata meistars tu esi?

—     Es labi protu ādas miecēt, — suns attapies atbildēja.

Vilkam tajā nedēļā bija laimējies nodīrāt piecas ādas: trīs

vecām kazām un divas milzu ērgļiem. Viņš suni palaida vaļā. Nu abi stāv un mierīgi runājas. Vilks saka:

—     Nāc man līdzi, man ir piecas ādas. Tu man tās izmiecēsi, bet es tevi labi pacienāšu.

Runāts — darīts. Suns pārnesa ādas un iemiecēja tās zem tilta. Taču suni piemeklēja nelaime: viendien viņš ielavījās virtuvē un gribēja aizlīst aiz mūrīša, lai siltumā apgultos, bet, spraukdamies garām, aizķēra krūzi ar pienu un apgāza. Saimniece turpat virtuvē vārīja vakariņas. Viņa aizsvilās dusmās, pakampa pavārnīcu ar karstu putru un iešļāca to Meistaram acīs. Suns metās ārā pa durvīm, bet noskaitusies saimniece kliedza viņam pakaļ:

—     Lai es tevi, nolāpīto, šeit vairs neredzētu!

Izskrējis pagalmā, suns ar ķepām slauka karsto putru no acīm laukā. Tomēr viena acs applaucēta, un Meistars vairs lāgā

neredz. Sākās bēdīgas dienas: neviens suni nelaiž istabā, nedod ēst, bet pats, pusakls būdams, neprot sameklēt barību; bads Meistaram klāt. Ko darīt? Pagalam izsalcis, viņš izvilka no tilta apakšas vienu ādu un apēda.

Tajā dienā bija labi. Otrā dienā apēda otru ādu un tā visas līdz pēdējai.

Pēc kāda laika suns ar puisi gāja apskatīt zirgus un — tavu nelaimi! — satika savu draugu vilku. Vilks tūdaļ vaicāja:

—   Nu, Meistar, vai ādas jau izmiecētas?

Suns nodūra acis un atbildēja:

—           Slikti iznāca, ādas laikā nepaspēju izmiecēt: saslimu ar acīm, bet iemiecētās ādas pa to laiku sapuva.

Vilks saka:

—           Ļoti slikti, es tev to nepiedošu. Piecas ādas nav joks, es tevi tiesā iesūdzēšu!

—           Sūdzi, — suns atbildēja. — Ko es lai daru? Ne jau tīšu prātu tās sapūdēju, bet nelaime gadījās.

— Kādus soģus tu gribi izvēlēties no savas puses? — vilks vaicā.

—Es izvēlēšos taisnīgus soģus,, — suns atbild, — savus labākos kaimiņus: āzi, kaķi un gaili. Un kādi būs tavi soģi?

—Man pietiks ar diviem. Es aicināšu lāci un lapsu — meža dzīvnieki ir gudrāki par mājas dzīvniekiem.

Mežmalā auga liels ozols. Pie tā arī norunāja sapulcēties nākamās dienas rītā ap brokastu laiku. Tā norunājuši, šķīrās.

Nākamajā dienā vilks pasauca lāci ar lapsu — un visi ieradās norunātajā vietā. Viņi kādu brīdi gaidīja, skatīdamies uz ciema pusi, bet suns ar soģiem kā nenāk, tā nenāk. Tad lācis sacīja:

— Iesim pie ozola. Es uztrausīšos kokā un palūkošos, vai šie nav manāmi. No augšas var labāk redzēt.

Visi aizgāja pie ozola. Lācis tūdaļ uzrāpās ozolā un skatās. Beidzot ieraudzīja, ka no ciema puses nāk suns ar saviem soģiem. Lācis nu ņēmās stāstīt:

— Slikti mums būs, suns ved ļoti varenus soģus: vienam gara, sirma bārda un balts apmetnis mugurā, bet priekšā divi

šķēpi; kad tas iet gar krūmiem, vēl lauž saujā rīkstes; otrs nāk ar svītrainu mundieri mugurā, nesdams augsti paceltu pīķi; beidzot nāk trešais — tas laikam ir karavīrs — ar sudrabu izrakstītā tērpā, sarkaniem atlokiem, katrā rokā nes pa līkam zobenam.

Lācis aiz bailēm pakāpās vēl augstāk ozolā. Lapsa — drošs paliek drošs — paslēpās aiz žagaru kaudzes. Mājas dzīvnieki atnāk un redz: pie ozola stāv tikai vilks. Gailis apstājies iesaucās:

—    Dievs palīdz, puis! Kur ir tavi soģi?

Lapsa gribēja paskatīties, kas tas par runātāju, un sakustējās aiz žagaru kaudzes. Kaķis domāja, ka tur pele, un metās virsū. Lapsai turpretim šķita, ka tai uzbrūk ar pīķi. Viņa ņēma kājas pār pleciem un spruka uz mežu. Suns, ieraudzījis, ka lapsa mūk, dzinās tai paka) un sauca:

—    Pagaidi, pagaidi, pagaidil

Nobijās arī kaķis, iešņācās un skrēja ozolā. Sajā juceklī gailis sāka kliegt:

—    Vai jūs traki, vai jūs traki?

Tā kliegdams, gailis uzlaidās ozolā. Lācis nobijās, domādams, ka viņam uzbrūk divi briesmoņi — viens ar pīķi, otrs ar diviem zobeniem — un uzreiz — blauks! — zemē, un kūleņodams ļekoja uz mežu. Āzis, tādu kņadu redzēdams, atkāra lūpu un aiztipināja pie ganāmpulka. Tā vilks palika viens. Sāda tiesāšanās viņam apnika, un viņš tāpēc nosprieda ādās vairs nedīrāt, bet saplosīt tās un apēst reizē ar gaļu.

STĀRĶIS UN DZĒRVE

Kādā purvā dzīvoja stārķis un dzērve. Atsevišķi dzīvot bija garlaicīgi, un stārķis sadomāja precēties. Sadomājis iet pa purvu trīs verstis — žļaks, žļaks, žļaks. Aizgājis klauvē pie dzērves mājas un saka:

—    Dzērve, dzērve, es tevi gribu precēt. Vai nāksi pie manis par sievu?

Dzērve paskatījās pa logu un, pat durvis neatvērusi, saka:

—    Tu, stārķi, neesi nekāds glītais, tavas kājas tik vien ir kā stilbu kauli, pats izkāmējis un tūļīgs, nav nekādas veiklības. Ar tevi, stārķi, es neprecēšos. Vēl nav pienācis mans laiks. gaidīšu.

Stārķis nokaunējās par tādu atbildi un atkal pa purvu kājo uz mājām — žļaks, žļaks, žļaks.

Tikko stārķis bija prom, dzērve sāka prātot un, lūk, ko izprātoja: «Lai arī kāds ir šis stārķis, tomēr vīrs. Kaut gan viņa kājas tik vien ir kā stilbu kauli, toties sarkanas un garas, purvā dzīvojot, tās visai noderīgas — spalvas tik daudz nenotraipās. Un vispār — stārķis ir stalts vīrs un lidodams skaisti vēcina spārr nus: ne viena vien dzērve mani apskaudīs, ka dabūšu tādu vīru. Ai, kāda es muļķe: stārķis pats atnāca precībās, bet es atteicu! Simtreiz labāk būtu apprecēties nekā palikt vecmeitās. Iešu pati pie viņa, atvainošos, un lai tad viņš mani ņem par sievu.»

Nu dzērve iet pie stārķa, daiļi cilādama kājas pa purvu — plikš, pliks, plikš… Aizgāja, pieklauvēja pie stārķa durvīm un saka:

—    Es pārdomāju, kaimiņ. Tas nebija labi, ka atsacījos no tava piedāvājuma. Tu esi labs un glīts vīrs, tāpēc arī nācu pie tevis: ņem mani par sievu, divatā būs priecīgāka dzīvošana.

—   Ja nenāci, kad tevi bildināju, tad tagad vari bešā doties uz mājām. Gan dabūšu sievu, varbūt vēl skaistāku par tevi.

Dzērve nokaunējās, nodūra knābi un tipina uz mājām — plikš, plikš, plikš…

Pa to laiku stārķim sirds atmaiga, un viņš gremžas, ka slikti darījis, noraidīdams dzērves piedāvājumu: «Šī dzērve ir labs putns, pati atnāca, velti es viņu neņēmu par sievu.»

Un atkal stilbo pie dzērves — žļaks, žļaks, žļaks … Dzērve negrib ne runāt, vairs negrib iet pie viņa par sievu, bet, tiklīdz stārķis aizdipā uz mājām, dzērve sāk bēdāties:

—    Pietiek man meitās dzīvot. Vēl kāda cita dzērve pievāks stārķi. Iešu un viņam atvainošos, varbūt tomēr sāksim dzīvot kopā.

Tā viņi aizvien vēl nevar izlīgt un līdz šim laikam viens pie otra staigā.

VĒZIS UN VĀRNA

Reiz vārna, laidelēdamās pa ezermalu, noķēra vēzi. Vēzis redz, ka labi nebūs, un sāk vārnu slavēt:

—    Cik skaistas jūsu spalvas, vārniņ, visskaistākās pasaulē!

Vārna klusē, neko nesaka, bet vēzis turpina slavēt:

—    Varbūt ari jūsu balstiņa ir tikpat skaista?

Vārna vai ģībst aiz prieka, tomēr neko nesaka. Tad vēzis vēl uzslavē:

—    Jums tiešām jākļūst par visu putnu ķēniņieni!

Vārna tūlīt atbild:

—    Jā, jā!

Vēzis tai pašā mirklī — plunkš! — ūdenī un aizpeldēja, bet vārna palika bešā.

DEBESIS GĀŽAS

Senos laikos dzīvoja kāda veca māmiņa un viņai bija runcītis. Reiz abi gāja pirts slotas griezt. Māmiņa nolieca bērziņu, te — plaks! — lapiņa uzkrita runcītim uz astes. Runcītis sāka saukt:

—           Māmiņ, māmiņ, debesis gāžas, es mukšu! m 'rr2 Nemūc, runcīt, nekas negāžas.

Tad otra lapiņa — plaks! — runcītim uz astes. Runcītis atkal sauc:

. Māmiņ, debesis gāžas, es mukšu!

/ Un mūk! Un mūk!

Satika zaķi.

SSgļ Zaķi, strupasti, muksim prom, muksim — debesis gāžas! Kas tev to teica?

—     Pats redzēju: man uz astes bija uzgāzušās!

Un abi mūk! Un mūk!

Satika lapsu.

—     L apsa, kuplaste, muksim prom, muksim -rdebesis gāž asi —Bet kas tev, runcīt, to teica?

Pats redzēju: man uz astes bija uzgāzušās!

Un visi mūk! Un mūk!

Satika vilku.

—    Vilciņ, pelēci, muksim prom, muksim — debesis gāžas!

—    Kas tev to teica?

—    Pats redzēju: man uz astes bija uzgāzušās!

Un visi mūk! Un mūk!

Satika lāci.

—    Lāci, pinkaini, muksim prom, muksim — debesis gāžas!

—    Bet kas tev to teica?

—    Pats redzēju: man uz astes bija uzgāzušās!

Un visi mūk! Un mūk!

Aizmuka uz mežu, atrada kādu būdu un saklupa iekšā. Visi |oti gribēja ēst, bet nekā nebija.

Sprieda, sprieda un nosprieda aicināt pusdienās briedi. Norunāja:

—             Tagad visi paslēpsimies, bet, tiklīdz briedis atnāks, uzreiz bruksim tam virsū un saplosīsim.

Lapsa uzkāpa uz krāsns, runcltis uzlēca uz kārts, zaķis palīda zem slotas, vilks ielīda pakrāsnē, bet lācis — krāsnī.

Kad visi paslēpās, vairs nebija neviena, kas ietu aicināt briedi pusdienās. Lapsa nolēca no krāsns un, aizgājusi pie brieža, saka:

—             Briedīt, briedīt, nāc pusdienās! Visādus gardumus esam izcepuši un izvārījuši.

Lapsa atskrēja atpaka] un uzkāpa uz krāsns. Atnāca briedis. Tikko viņš atvēra durvis, visi, kā bija norunājuši, bruka viņam virsū. Taču lapsa, steigā lēkdama no krāsns, nolauza kaklu, runcītiš, lēkdams no kārts, izmežģīja kāju, zaķis, līzdams no slotas apakšas, izdūra sev acis, vilks, rāpdamies ārā no pakrāsnes, salauza sev ribas, lācis, kāpdams no krāsns, pārlauza mugurkaulu. Tā briedis palika dzīvs un aizgāja mājās.

GAILIS, SUNS UN LAPSA

Kāds saimnieks maz gādāja par saviem mājas dzīvniekiem — sunim nedeva ēst, arī gaili turēja badā, un tāpēc abi dzīvnieki norunāja bēgt uz mežu un tur dzīvot uz savu roku.

Gailis izraudzīja sev laktu augstu ozola zaros, bet suns ielīda ozola dobumā un tur ierīkoja sev migu. Tā viņi būtu dzīvojuši visu mūžu, draudzīgi gādādami sev barību, ja gailim nebijis paradums naktīs uz rīta pusi dziedāt un cilvēkus modināt uz darbu.

Kad viņš mežā iedziedājās pirmo reizi, viņa balsi sadzirdēja lapsa. Sadzirdējusi pielēca kājās un izlīda no alas. Gailis iedziedājās otru reizi — lapsa izslēja ausis un klausījās, no kurienes nāk skaņas. Tad devās uz balss pusi, nonāca pie ozola un domā: «Es šo gaili no ozola novilināšu zemē, noķeršu un apēdīšu.» Pacēla purnu uz augšu un mīlīgi saka:

—    Tu esi vienīgais gailītis mežā, bet es vienīgā lapsiņa. Laidies, gailīt, zemē, un mēs draudzībā mī|i dzīvosim.

—    Es šeit neesmu viens, — gailis atsaka. — Drusciņ zemāk dzīvo mans draugs — vārtu sargs. Pieklauvē pie vārtiem un palūdz, lai viņš tevi ielaiž iekšā: varbūt viņš tavu lūgumu izpildīs.

Lapsa domāja, ka šis vārtu sargs ir otrs gailis, un jau nopriecājās: «Noķeršu abus gaiļus un saēdīšos viņu gaļas papilnam.» Ar asti pieklauvēja pie ozola un gaidīja, kad atvērs vārtus. Te pēkšņi suns metās ārā no dobuma un sagrāba lapsu aiz spranda. Notvertā lapsa sāka gārgt un kaukt aiz sāpēm, tikko paspēdama nodomāt: «Gaiļa gaļu es iekāroju gan, bet savu gaļu atnesu gailim un sunim.»

Suns viņu sapurināja tā, ka bija beigas visām lapsas gudrībām.

KA VILKS SADOMĀJA MAIZI CEPT

Vilks reiz mežā satika cilvēku un lūdza:

Dod man maizi!

Cilvēks iedeva. Vilks apēda un laizījās: maize tam likās ļoti garda. Nu vilks cilvēkam vaicā:

—     Kas jādara, lai man allaž būtu maize? Pamāci mani!

'— Labi, — cilvēks ar mieru un sāk vilku mācīt. — Vispirms jāuzar zeme …

—     Un, kad zeme uzarta, vai tad jau maizi var ēst?

—    Vēl ne. Tad jāiesēj rudzi.

—    Un, kad rudzi iesēti, vai tad jau var ēst?

—    Vēl ne. Tad jāpagaida, kamēr tie izaugs.

—    Un, kad izaugs, vai tad jau var ēst?

—  Vēl ne. Tad tie jānop|auj.

—    Un, kad nopļauti, vai tad jau var ēst?

V — Vēl ne. Tad jāizku].

—    Un, kad izkuļ, vai tad jau var ēst?

—    Vēl ne. Tad jāsamaļ.

—    Un, kad samaļ, vai tad jau var ēst?

—    Vēl ne. Tad maize jāizcep.

—    Un, kad izcep, vai tad jau var ēst?

—    Var!

Vilks domāja, domāja un beidzot sacīja:

—Ja tik ilgi jāgaida, tad labāk necepšu maizi. Kā līdz šim iztiku bez maizes, tā iztikšu arī uz priekšu.

KĀRKLU GRĪSTES TELĒNS

Reiz dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņi bieži cieta trūkumu, jo pašiem nebija ne sava telēna, ne kāda cita lopiņa. Kad pienāca rudens, ļaudis, rudzus nopļāvuši, uz rugaini veda ganīties telēnus.

— Va dzi, vecais, — vecenīte gaužas, — kaut mēs tiktu pie kāda telēna!

Vecītis savija kārklu grīstīti, aplēja ar sveķiem, iesprauda tajā īlenus — tie izskatās gluži kā radziņi, iedūra adatiņas — tās izskatās gluži kā spalva, no sprungulīšiem iztaisīja kājas, aiznesa rugaines malā un piesēja pļavā pie mieta. Skatās — telēns zāli ēd. Vecīša un vecenītes priekiem nebija gala.

No meža atnāca lācis, ieraudzīja kārklu grīstes telēnu un sacīja:

—    Telēn, telēn, es tevi ēdīšu!

— Ai, lācīt, kāpēc tev mani jāēd? Es labāk tev skaistu dziesmu nodziedāšu.

—     Tad dziedi!

Telēns sāka dziedāt:

—  Es — nekāds telēns:

No kārkliem savīts,

Ar sveķiem apliets, īlenu radziņiem,

Adatu spalviņām,

Sprunguļu kājiņām, —

Lec tu man pāri!

Lācis kā lēca, tā pielipa.

Otrā dienā — kur bijusi, kur ne — atskrēja lapsa, ieraudzīja kārklu grīstes telēnu un sacīja:

—   Telēn, telēn, es tevi ēdīšul

—            Ko tu, lapsiņ! Es no lielāka zvēra izlūdzos, lai neēd, vai tad no tevis nevarēšu izlūgties! Es labāk tev skaistu dziesmu nodziedāšu.

—   Tad dziedil

Un telēns sāka dziedāt:

—  Es — nekāds telēns:

No kārkliem savīts,

Ar sveķiem apliets, īlenu radziņiem,

Adatu spalviņām,

Sprunguļu kājiņām, —

Lec tu man pāril

Lapsa kā lēca, tā arī pielipa.

Trešajā dienā garām cilpoja zaķis. Jau rudens, dārzi nokopti, sievas kāpostus sen nogriezušas. Garausis kaut kur vēl atrada panīkušu kāpostgalviņu, izrāva to un, zobos iekodis, nesa. Ieraudzījis telēnu, sacīja:

—    Telēn, telēn, es tevi ēdīšu!

—             Ko tu, zaķīt! Es no lielākiem zvēriem izlūdzos, lai neēd, vai tad no tevis nevarēšu izlūgties! Es labāk tev skaistu dziesmu

.nodziedāšu.

—    Tad dziedi!

' Un telēns sāka dziedāt:

—  Es — nekāds telēns:

No kārkliem savīts,

Ar sveķiem apliets, īlenu radziņiem,

Adatu spalviņām,

Sprunguļu kājiņām, —

Lec tu man pāril

Zaķis kā lēca, tā arī pielipa.

Telēns, aplipis ar zvēriem, pārnāk mājās. Vecīši skatās ko telēns pārnesis, un savām acīm netic.

—    Veries, vecenīt, kas notiek ar kārklu grīstīti!

Viņi telēnu ieveda istabā.

—    Jāsasilda, lai zvēri atliptu.

Telēnu atpūtināja, pie krāsns sasildīja, atlipināja lāci, lapsu un zaķi. Tad vecenīte sacīja:

—     Laikam, vecīt, lācis jau būs jākauj nost.

Vecītis tūlīt nazi trin, vecenīte sili berž.

Zaķis, to ieraudzījis, sāka drebēt un dziedāt:

—   Vecītis jau nazi trin,

Vecenīte sili berž,

Drīz vien nokaus lāci!

Lācis noskaities urkšķ:

—    Varbūt tevi pašu nokaus! — Un lācis vecītim saka: — Vecīt, vecīt, laid mani prom. Es tev atdzīšu veselu ganāmpulku govju.

Vecenīte saka:

—    Ko darīt, vecīt? Gotiņas mums nav, labi būtu, ja veselu ganāmpulku govju atdzītu.

Un viņi lāci palaida vaļā.

Zaķis atkal skraida un dzied:

—   Vecītis jau nazi trin,

Vecenīte sili berž,

Drīz vien nokaus lapsu!

Lapsa pārskaitusies zaķim saka:

—    Tevi pašu nokaus, bet mani atstās. Es vecītim atdzīšu veselu pulku zosu.

Vecenītei lapsas solījums patika.

—            Lai tik iet, vecīt! Atdzīs veselu pulku zosu: mums būs ij gaļa, ij spalvasl

Un viņi lapsu palaida vaļā.

Zaķis redz, ka beigas klāt, un atkal sāk dziedāt:

—  Vecītis jau nazi trin,

Vecenīte sili berž,

Drīz vien nokaus zaķi!

Vecītis zaķi ved, turēdams aiz auss, bet tas saka:

—            Vecīt, vecīt, tu lielākus zvērus palaidi vaļā, laid arī mani: es jums kāpostus atnesīšu! Ēdīsiet svaigus un ziemai ieskābēsiet.

Viņi palaida vaļā arī zaķi. Tas aizcilpoja kā apsvilis.

Vecīši gaida solītās dāvanas un nevar sagaidīt.

Pēc kāda laika lācis atnes govs galvu, iemet sētā un saka:

—    Vecīt, vecīt, es tev veselu ganāmpulku govju atdzinu!

Otrā dienā lapsa atnes sen nokautu, nopluktu zosi —

plakš! — iemet sētā un saka:

—             Skat, vecenīt, es atdzinu tev pulku zosu! Būs ij gaļa, ij spalvast

Bet zaķis iemeta sētā šķipsniņu zaķa kāpostu, un vecīši tik vien šo redzēja.

—             Telēn, telēn, — vecenīte saka, — rau, kādus zvērus tu biji atvedis. Es tiem uzticējos, palaidu vaļā, bet ziemā mums varēja būt kažoki un pilns kubls sālītas gaļas.

Vecenīte skatās: kur palicis telēns? Bet no telēna ne smakas — sveķi siltumā izkusuši, adatas nobirušas, kājas izļodzījušās. Te tev nu bija kārklu grīstes telēnsl

KAZA — PA PUSEI PLūKĀTA, PA PUSEI PLUCINĀTA

Reiz dzīvoja vecītis ar vecenīti un viņiem bija kaza. Abi kazu tā mīlēja, ka pārmērīgas lutināšanas dēļ tā izlepa un pārstāja vecīšiem klausīt: Kādu dienu vecītis vairs nespēja izturēt, pār

skaitās uz nerātneli un sāka to aiz vilnas plūkāt un plucināt. Gandrīz jau vienu sānu izplūkāja, bet te kaza saniknojās, [|§ spruka no vecīša un aizskrēja uz mežu. Mežā viņa atrada lapsas alu, ielīda tajā un guļ.

Lapsa, pārnākusi no medībām, redz, ka viņas alā kāds ielīdis, un vaicā:

—    Kas manā mājā mitinās?

Un kaza atbild:

—  Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem,

Asiem krama nadziņiem,

Stiprām lūku austiņām!

Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

Lapsa nobīstas, bēg pa mežu un nemitīgi skatās atpakaļ: vai nedzenas briesmīgais zvērs, kas viņai māju atņēmis? Bēgot satiek lāci. Lācis vaicā:

—    Kurp, lapsiņ, bēgdama? Vai tev kāds dzenas pakaļ? Lapsa sūdzas:

—    Kā lai es nebēgu? Man briesmīgs zvērs māju atņēma un solās pašu sabadīt. Lāci, kūm, palīdzi man to zvēru aizdzīt promf

Lācis saka:

—    Neskumsti. Es tūdaļ ar šo zvēru tikšu galā!

Piegājis pie lapsas alas, lācis vaicā:

—    Kas lapsas mājā mitinās?

Kaza atbild:

—  Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem,

Asiem krama nadziņiem,

Stiprām lūku austiņām!

. Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

Lācis nobīstas un lapsai saka:

—            Bēgsim ātrāk prom! Sī no tiesas metīsies virsū un mūs sabadīsi

Abi diedz pa mežu. Satiek vilku. Vilks*vaicā:

—    Kurp jūs, kūmas, tā steidzaties?

—    Steigtos arī tu, ja zinātu, kāds zvērs lapsas mājā ielīdis!

—    Iesim to zvēru palūkot! Es tūdaļ viņu dabūšu ārā.

Visi trīs piegāja pie lapsas alas. Vilks vaicā:

—    Kas lapsas mājā mitinās?

Kaza atbild:

—   Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem,

Asiem krama nadziņiem,

Stiprām lūku austiņām!

Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

Arī vilks nobīstas un saka:

—             Jozīsim prom no šejienes, iekāms tas zvērs nav saniknojies.

Visi aizjož. Satiek meža cūķu. Tā vaicā:

Kas jūs tā nobiedējis?

Labāk ij nevaicā! Visādus zvērus esam redzējuši, bet tādu, kāds lapsas māja ielīdis, vēl nav gadījies redzēt!

—             Parādiet man to zvēru, — meža cūka saka. — Es tūdaļ viņu padzīšu!

Visi atgriežas pie lapsas alas.

>    Meža cūka vaicā:

Kas lapsas mājā mitinās?

Un kaza atbild:

— Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem,

Asiem krama nadziņiem,

Stiprām lūku austiņām!

Ar nagiem sabadīšu,

Ar ragiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

Arī meža cūka nobijās.

—   Jūs, mīļie, taisnību sacījāt! Muksim prom!

Un atkal visi ņēma kājas pār pleciem. Satika zaķi. Zaķis re dzēdams, ka lielie zvēri no kaut kā nobijušies, sadūšojas un vaicā:

—     Va dzi, zvēri! Kurp tā skriedami?

—  Neklaigā! Var padzirdēt briesmīgais zvērs, kas lapsas mājā ielīdis!

—   Nu, parādiet man viņu!

Visi atkal atgriezās pie lapsas alas. Zaķis vaicā:

—   Kas lapsas mājā mitinās?

Kaza atbild:

— Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem,

Asiem krama nadziņiem,

Stiprām lūku austiņām!

Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

—  Draugi, bēgsim! — zaķis iesaucās un pats pirmais laidās lapās, ka putekji vien nokūpēja.

Zvēri bēg, mēles izkāruši, un te — kur gadījusies, kur ne — no mežmalas pretī lido bite.

—   Vai mežs aizdedzies, vai debesis gāžas, ka jūs visi tā bēgat? — bite vaicā.

— Mežs nav aizdedzies, un debesis arī negāžas, bet briesmīgs zvērs iemitinājies lapsas mājā, — visi atbild.

—   Parādiet man to zvērul

—           Vai tev prātsl Neba tu, tik maza būdama, to padzīsi! Ja jau mēs, lielie zvēri, nevarējām padzīt, tad par tevi nevar būt ne runas!

*:Labi, pamēģināsim!

Un zvēri atgriezās pie lapsas mājas. Bite, daudz neprātodama, ielidoja alā. Skatās — tur vecīša kaza guļ, izplūkāto sānu dziedē. Bite izplūkātā vietā kā dzēla, kaza kā lēca, tā no alas laukā un prom, ko kājas nes!

Ne manīt nemanīja, kā simts jūdzes bija noskrējusi. Bet zaķis sāka tā smieties, ka pārplīsa lūpa.

EZIS UN KUNGS

Reiz kungs brauca pa ceļu. Turpat līdzās skrēja ezis. Tas skriedams atrada grasi un sāka dziedāt:

—    Es grasi atradu, es grasi atradu!

Kungam apnika klausīties ezī, un viņš lika, lai sulainis ezim atņem grasi. Sulainis atņēma. Tad ezis atkal sāka dziedāt:

—   Nabags man atņēma, nabags man atņēma …

Nu kungs sulainim saka:

—   Met šim to grasi acīs!

Sulainis meta. Ezis atkal dzied:

—   Nobijies atdeva, nobijies atdeva …

Kungs Joti nosķaitās, lika sulainim pārsviest ezi pār žogu. Sulainis tūdaļ pārsvieda.

Nu ezis aiz žoga skrien un pukšķ:

—    Kā kazaks pārlēca, kā kazaks pārlēca …

Kungs lika uzrīdīt ezim suņus. Sulainis uzrīdīja. Ezis sarāvās kamolā, un suņi šim neko nevar padarīt.

Tā ezis palika, suņu neaiztikts, bet kungs, eža izjokots, aizbrauca savu ceļu.

AŅUTE

Dzīvoja vīrs ar sievu, un viņiem bija meitiņa, vārdā Aņut Aņute nemazgāja muti, nesukāja matus, staigāja nosmulējušie* un vecākiem neklausīja. Tēvs Aņuti sadomāja aizvest pie dīķa u tajā iemērkt, lai kļūst balta. Kā tēvs teica, tā arī izdarīja — ļfgl veda Aņuti un iemērca dīķī. Pēc tam katru dienu gāja lūkot, va* Aņute jau tīra, atnesa viņai ēst. Atnācis pie dīķa, sauc:

—  Aņute, meitiņa, parādi pirkstiņu —

Melns tas vai balts?

Aņute parāda pirkstiņu, bet tas arvien vēl melns. Tēvs’u* pirkstiņa uzliek ēdienu un Aņuti atkal atstāj dīķī.

Tuvumā aiz krūma paslēpies tupēja vilks. Viņš dzirdēja tēva vārdus, atnāca pie dīķa un iesaucās:

—  Aņute, meitiņa, parādi pirkstiņu —

Melns tas vai balts?

Aņute saka:

—    Tā nav mana tēva balss. Manam tēvam ir smalka balss. Vilks aizskrēja pie kalēja, lai tas viņam pataisot plānāku

mēli. Kalējs ar knaiblēm izrāva vilkam mēli, nolika to uz laktas un ar lielo veseri saplāja. Tajā dienā tēvs atkal bija atnācis pie Aņutes un atnesis viņai ēst.

—   Pagājušo reizi mani kāds ļoti rupjā balsī sauca, — Aņute stāsta.

Tēvs saka:

—    Tu neatsaucies, jo tava tēva balss ir smalka.

Tēvs uzlika meitai uz pirkstiņa ēdienu un atkal to atstāja dīķī. Atnāk vilks un sauc:

—  Aņute, meitiņa, parādi pirkstiņu —

Melns tas vai balts?

Aņute izbāza pirkstiņu, vilks to sakampa un Aņuti aiznesa uz mežu. Nākamajā dienā atnāk tēvs, sauc Aņuti, bet neviens neatsaucas. Vēl reizi sauc — Aņute pirkstiņu tik un tā nerāda.

Tēvs pārnāk mājās, pastāsta mātei, ka Aņutes vairs nav, un nu abi raud, sacīdami:

—    Paņemsim tīkliņu baltajās rociņās,

Iesim un meklēsim Aņuti, meitiņu.

Abi aizgāja pie dīķa, iemeta tīklu, bet Aņuti neatrada. Nu tēvs un māte vēl gaužāk raudāja, līdz beidzot tēvs teica:

—     Tas droši vien būs vilka darbs. Iešu savu meitiņu meklēt.

Un tēvs gāja pa laukiem un mežiem, Aņuti meklēdams. Ejot

pa mežu, satika medniekus un vaicāja:

—     Vai vilku neesat redzējuši?

Mednieki atbildēja, ka neesot redzējuši. Jau satumsa, mežā kļuva baismi, tēvs tomēr gāja tik uz priekšu. Pēdīgi viņš ieraudzīja mazu uguntiņu. Piegāja tuvāk — tur vilks ragavas taisa. Tēvs viņam vaicā:

—     Vai tu nezini, kur dzīvo Aņute, mana meitiņa?

—     Zinu, — vilks atbildēja. — Tepat dzīvo.

Tēvs iegāja vilka mājiņā. Iekšā atrada Aņuti vakariņas vārām. Aņute pacienāja tēvu ar vakariņām, noguldīja pārnakšņot. Otrā rītā tēvs aicināja Aņuti un vilku ciemos. Aņute apsolījās atbraukt, tiklīdz vilks pabeigšot ragavas taisīt un viņa — raušus cept. Tēvs atgriezies mātei pastāstīja, ka Aņute ar vilku ciemos atbraukšot. Tēvs ar māti nolēma saaicināt kaimiņus un vilku nosist, bet Aņuti paturēt mājās.

Kad vilks bija iztaisījis ragavas, bet Aņute izcepusi raušus, viņa iejūdza vilku ragavās un brauca uz dzimto pusi. Vecāki un saaicinātie kaimiņi jau gaidīja. Aņute izjūdza vilku, atstāja viņu ārā, bet pati ieskrēja istabā. Visi Aņuti mīļi sagaidīja un apsveica, pēc tam paķēra mietus, krāsns kruķus, pavārnīcas un gaidīja vilku. Vilks atvēra durvis un apstājās uz sliekšņa: baidās iekšā nākt. Kaimiņi sauc:

—    Pelēcīt, ciemavīr, tuvāk tu nāc,

Pīrāgu nogaršo, našķoties sāc!

Vilks ienāca. Nu visi metās vilkam virsū un to nosita. Tēvs nodīrāja ādu un pašuva Aņutei kažoku. Viņa šo kažoku vēl šodien valkā. Arī es tur biju, pavārnīcu rokā turēju, pavārnīca no rokām izkrita, vilkam kāju sasita.

EGLE ZALKŠU KARALIENE

Reiz sensenos laikos dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņiem bija divpadsmit dēlu un trīs meitas, no kurām jaunākā — vārdā Egle.

Kādā vasaras vakarā visas trīs māsas gāja peldēties. Izplunčājušās izkāpa krastā ģērbties. Jaunākā skatās — viņas krekla piedurknē saritinājies guļ zalktis. Ko nu iesākt? Vecākā māsa tūdaļ pakampa mietu un jau grasījās zalkti dzīt prom. Zalktis tanī brīdī pagriezās pret jaunāko māsu un ierunājās cilvēka balsī:

—      Dod, Eglīt, vārdu, ka nāksi pie manis par sievu, tad es pats labu prātu līdīšu laukā!

Egle apraudājās: kā lai viņa iet pie zalkša par sievu! Pēc tam bargi sacīja:

—    Atdod manu kreklu un ej prom, no kurienes esi nācis!

Bet zalktis paliek pie sava:

—      Dod vārdu, ka nāksi pie manis par sievu, tad pats labu prātu līdīšu laukā.

Neko darīt, Egle ņēma un apsolījās iziet pie zalkša par sievu.

Pēc trim dienām redz — vesels pulks zalkšu rāpo uz viņas sētu. Mājinieki aiz pārbīļa vairs nezina, kur dēties. Zalkši čum un mudž pa sētu — tinas, vijas un lokās. Tad precinieki sanāca istabā aprunāties ar vecākiem un līgavu.

Sākumā vecāki tiepās, negribēja piekrist, tomēr — ko tādās sprukās lai iesāk? — gribot negribot jaunākā un skaistākā meita bija jāatdod zalktim par sievu. Bet viņi tik viegli vēl nepiekāpjas: zalkšiem liek uzgaidīt, paši aiziet pie vecas kaimiņienes un visu izstāsta. Kaimiņiene saka:

—      Zalkti var viegli piemānīt: meitas vietā dodiet viņam zosi un sūtņus laidiet prom.

Tā arī izdarīja. Saģērba baltu zosi, un precinieki ar to devās. ceļā. Drīz vien dzirdēja, kā dzeguze bērzā sāka kūkot:

—   Kukū-kukū, kukū-kukū,

Jūs pievīla:

Līgavas vietā jums baltu zosi iedeva,

Kukū-kukū!

Zalkši atgriezās, nikni nometa zosi un prasīja īsto līgavu. Vecāki atkal rīkojās pēc vecās kaimiņienes padoma — saģērba baltu aitu. Kad zalkši bija devušies ce|ā, dzeguze atkal sāka kūkot:

—   Kukū-kukū, kukū-kukū,

Jūs pievīla:

Līgavas vietā jums baltu aitu iedeva,

Kukū-kukū!

Zalkši šņākdami atgriezās un atkal prasīja īsto līgavu. Tagad viņiem iedeva baltu govi. Dzeguze arī šoreiz brīdināja, un zalkši atgriezās vēl niknāki. Par dotā vārda laušanu draudēja ar sausu laiku, plūdiem un badu. Mājinieki Egli gauži apraudāja un atdeva zalkšiem. Zalkši nu Egli ved prom, bet dzeguze ce|malā kūko:

—   Pasteidzieties, pasteidzieties,

Līgavainis gaida līgavu!

Beidzot Egle ar visiem pavadoņiem sasniedza jūras krastu… Tur viņu gaidīja skaists jauneklis. Jauneklis pateica, ka esot tas pats zalktis, kas ielīdis viņas krekla piedurknē. Visi tūlīt pārcēlās uz tuvējo salu, bet no turienes nolaidās pazemē, zem jūras, kur bija ļoti grezna zalkša pils. Te viņi sarīkoja kāzas — trīs nedēļas dzēra, dancoja un priecājās.

Zalkša pilī valdīja pārpilnība, un Egle nomierinājās, kļuva priecīgāka, beidzot tēva mājas pavisam aizmirsa.

Pagāja deviņi gadi. Egle jau bija sagaidījusi trīs dēlus — Ozolu, Osi un Bērzu un vienu meitu — Apsīti. Tā bija visjaunākā. Reiz vecākais dēls draiskuļodamies Eglei pavaicāja:

—    Māmiņ, kur dzīvo tavi vecāki? Aiziesim kādudien viņus apciemot.

Tā Egle atkal atcerējās savus vecākus, brāļus, māsas un visu dzimtu. Un viņa sāka raizēties, kā viņiem tur klājas: vai visi dzīvi un veseli, vai nav daži jau sen miruši. Viņa ļoti sailgojās pēc tēva mājām. Tik daudzus gadus dzimtajā pusē nav bijusi un savējos nav redzējusi! Bet zalktis to negrib ne dzirdēt.

—     Labi, — viņš saka, — ļaušu tev viņus apciemot, bet papriekš savērp šo zīda kodaļu! — Un parādīja viņai ratiņu.

Zalkša sieva sēdās pie ratiņa, vērpa augas dienas un naktis. Vērpa vienā vērpšanā, tikai zīda kodaļa nemaz neplaka. Vina redz, ka te slēpjas viltība: kodaļa droši vien ir apburta. Vērp vai nevērp — tik un tā to nesavērpsi. Egle aiziet kaimiņos pie kādas vecenes, kas prot zīlēt un burt. Aizgājusi saka:

—   Māmulīt, puķīt, pamāci mani, kā savērpt šo zīda kodaļu. Vecene tūdaļ pastāstīja, kas darāms:

—   Kad kurēsies krāsns, iemet tajā — un cauri, citādi tu nekad nebeigsi vērpt.

Egle pārnākusi tūdaļ kodaļu iemeta krāsnī, ko kurināja maizes cepšanai. Zīds mirklī aizsvilis, un Egle redzēja, kā vārpstiņa tik liela kā krietna vāle, ugunī lokās un no šīs vārpstiņas nāk laukā zīds.

Tā pabeigusi vērpt, Egle atkal lūdza vīru, lai viņš atļauj viņai kaut dažas dienas paciemoties tēva mājās. Tagad vīrs izvilka no sola apakšas dzelzs kurpes un sacīja:

—   Kad šīs novalkāsi, tad varēsi doties ceļā.

Egle uzāva kurpes, staigā, lēkā, trin pret ķieģeļiem un akmeņiem, kur vien var, taču kurpes ir biezas, cietas un it nemaz nedilst. Valkā vai nevalkā — tik un tā pa visu mūžu nenovalkāsi. Viņa atkal iet pie vecenes pēc padoma. Vecene viņu pamāca:

—        Aiznes kurpes pie kalēja un palūdz, lai viņš tās ēzē pakarsē.

Egle tā ari darīja. Kurpes stipri apdega, un Egle trijās dienās tās novalkāja.

Pēc novalkāšanas atkal lūdza vīru, lai atļauj viņai apciemot vecākus.

—   Labi, — zalktis saka, — bet, iekams tu iesi, tev jāizcep vismaz ciemkukulis, ar ko pacienāt brāļu un radu bērnus..

Bet pats lika paslēpt visus traukus, lai Egle rausi nevarētu izcept. Egle domā un gudro, kā viņa bez spaiņa lai atnes ūdeni, kā bez abras lai iejauc raušiem mīklu. Un atkal iet pie vecenes. Vecene pamāca:

—   Ar ieraugu notriep sietu, ar šo sietu iesmel ūdeni un tajā iejauc raušus.

Zalkša sieva tā ari izdarīja: iejauca un izcepa raušus. Tagad viņa atsveicinājās no vīra un, vezdama bērnus pie rokas, devās uz dzimto pusi. Vīrs viņus pavadīja, pārcēla pāri jūrai un

piekodināja, lai tēva mājās ciemojas ne ilgāk par deviņām dienām, tad atkal lai ceļo mājup.

—Mājup nākot, — viņš teica,.— ej viena ar bērniem un atnākusi jūras krastā, mani pasauc šādiem vārdiem:

—  Zilvin, Zilvinīti!

Ja dzīvs esi — piena puta,

Ja beigts esi — asins puta …

—  Un, ja ieraudzīsi, — viņš teica, — ka atpeld pa jūru piena puta, tad zini, ka esmu vēl dzīvs, ja asins puta — tad esmu dabūjis galu. Bet jūs, bērni, nevienam nestāstiet, kā mani jāpasauc.

To pateicis, zalktis no visiem atvadījās, novēlēdams pēc apciemojuma laimīgi atgriezties.

Tikko Egle ieradās tēva mājās, tur sākās neizsakāmi prieki: visa dzimta, visi radi un kaimiņi sanāca apraudzīt Egli. Cits pēc cita taujāja, kā viņa tur dzīvojusi ar zalkšiem. Egle aizgūtnēm stāstīja. Visi viņu cienāja, mīlīgi uzfunāja; Egle ij nepamanīja, kā deviņas dienas bija paskrējušas.

Viņas brāļi, māsas un vecāki pa to laiku gudroja, kas būtu darāms, lai Eglei vairs nevajadzētu doties prom. Un norunāja: vispirms jāiztaujā bērni, kā māte, atgriezusies pie jūras, sauks savu vīru, bet pēc tam pašiem jāaiziet uz jūras krastu, jāpasauc zalktis un jānosit.

Tā norunājuši, viņi aizveda Egles vecāko dēlu Ozolu uzmežu. Sastājās apkārt un prašņāja, bet Ozols izlikās neko nezinām. Viņu pēra ar rīkstēm, visādi mocīja, bet neko nevarēja izdabūt. Laižot uz mājām, piedraudēja, lai savai mātei ne vārda nestāsta. Otrā dienā aizveda Osi, tad — Bērzu, tomēr arī no tiem neko nespēja izdibināt. Beidzot aizvilināja Egles jaunāko meitu Apsīti. Sākumā Apsīte sacīja, ka neko nezinot, taču, ieraudzījusi no svārku apakšas izvelkam rīkstes, tūdaļ visu izpļāpāja.

Nu visi divpadsmit Egles brāļi paņēma izkaptis un devās pie jūras. Nostājās krastā un sauca:

—   Zilvin, Zilvinīti!

Ja dzīvs esi — piena puta,

Ja beigts esi — asins puta

Tikko zalktis atpeldēja, visi puiši klupa virsū un sacirta viņu gabalos. Atgriezušies mājās, Eglei nebilda ne vārda, ko izdarījuši.

Paskrēja norunātās deviņas dienas. Egle atvadījās no tuviniekiem, aizgāja uz jūras krastu un sauca savu vīru:

—  Žilvin, Žilvinīti!

Ja dzīvs esi — piena puta,

Ja beigts esi — asins puta …

Jūra iezaigojās un sakustējās līdz pašai dzelmei, Egle ieraudzīja, kā, šūpodamās uz bangām, atpeld asins puta. Un viņa dzirdēja sava vīra balsi:

—    Tavi divpadsmit brāļi mani ar izkaptīm sacirta gabalos. To, kā mani pasaukt, viņiem pastāstīja mūsu vismīļākā meitiņa Apsīte.

Egle sadrūma, apraudājās, pagriezās pret bērniem un teica Apsītei:

—   Par drebuli apsi tu pārvērties,

Ne dienu, ne nakti vairs nerimsties,

Un saltajā lietū tu mazgājies,

Un niknajā vējā tu sukājies.

Dēliem:

—   Par stiprajiem kokiem jūs kļūstiet,

Man, za|ajai eglei, blakus jūs šalciet!

Kā viņa pateica, tā arī notika: ozols, osis un bērzs ir mūsu visstiprākie koki, apse arī šodien visniecīgākajā vējā sāk drebēt tāpēc, ka viņa drebēja savu tēvoču priekšā un nodeva miesīgo tēvu un māti.

GOVS PAR VĒRPĒJU

Kādai mazai meitenītei nomira māte. Tēvs drīz vien pārveda pamāti ar divām meitām. Pamāte bija briesmīgi neganta un bārenīti kopš pirmās dienas neieredzēja. Viņa uzvēla tai visgrūtākos darbus, ģērba vissliktākajās drēbēs un guldināja viscietākajā gultā.

Kad pienāca pavasaris, pamāte lika bārenītei ganīt lopus. Izvadīdama ganos, viņa vēl iedeva linu kodaļu un piekodināja līdz vakaram to savērpt bez vārpstas un satīt bez tītavām. Ja nesavērpšot un nesatīšot, lai mājās nerādoties.

Bārenīte aizdzina lopus ganībās, apsēdās uz celma un raud. Te pienāk Brūnaļa un cilvēka balsī vaicā:

—    Kāpēc tu, meitiņ, skumsti, kāpēc raudi?

—      Kā lai es neskumstu un neraudu, mīļo Brūnaliņ, — meitene atbild, — pamāte man iedeva linu kodaļu un līdz vakaram lika to savērpt bez vārpstas un satīt bez tītavām. Nezinu, ko lai iesāku.

—       Neraudi, meitiņ! — govs atbildēja. — Uzliec kodaļu man uz ragiem, tad lini paši savērpsies un diegi satīsies.

Bārenīte uzlika kodaļu uz ragiem, un govs aizgāja. Pievakarē Brūnaļa atgriezās ar skaistu diegu šķeteri uz ragiem.

Kad meitene pārdzina lopus, pamāte tūdaļ vaicāja:

—    Vai linus savērpi?

—    Savērpu, — bārenīte atbildēja un atdeva pamātei šķeteri.

Pamāte pat muti ieplēta: kā bārenīte varējusi savērpt bez

vārpstas un satīt bez tītavām? Un viņa nolēma visu uzzināt.

Otrā rītā pamāte atnesa jau divas kodaļas, iedeva tās bārenītei un sacīja:

—       Līdz vakaram tās savērp bez vārpstas un satin bez tītavām.

Meitene aizdzina lopus ganībās, apsēdās uz celma un atkal raud. Pienāk Brūnaļa un saka:

—       Neraudi, meitiņ, bet liec linus man uz ragiem: tie paši savērpsies un satīsies.

Meitene uzlika linus uz ragiem, un govs aizgāja.

Kad pamāte bija izvadījusi bārenīti ganos, viņa savai jaunākajai meitai sacīja:

—    Ej uz ganībām un novēro, kā mūsu ganu meitene vērpj.

Meita aizgāja un ganu meiteni atrada bez liniem. Vakarā

bārenīte ieraudzīja, ka Brūnaļa nāk ar savērptiem diegiem, un tāpēc pamātes meitai sacīja:

—    Ej, māsiņ, atcel vārtus, dzīsim lopus mājās.

Kad pamātes meita aizgāja atcelt vārtus, tajā brīdi Brūnaļa uz ragiem atnesa bārenītei savērptos diegus.

Pēc lopu pārdzīšanas pamāte bārenītei vaicāja: ģ^rr' Vai linus savērpi?

—            Savērpu, — meitene atbildēja un atdeva pamātei divas šķeteres diegu.

Pamāte atkal brīnījās un taujāja savai meitai:

—    Nu, vai redzēji, kā ganu meitene vērpa?

—             Nē, neredzēju, — meita atbildēja, Kad es aizgāju, viņai linu vairs nebija.

—    No tevis nav nekāda labuma! — māte sarāja meitu.

Trešajā rītā pamāte sacīja bārenītei:

—    Se tev trīs kodaļas linu. Savērp tās bez vārpstas un satin bez tītavām.

Kad pamāte bija izvadījusi bārenīti ganos, viņa pasauca vecāko meitu un sacīja:

—    Ej uz ganībām un novēro, kā mūsu ganu meitene vērpj.

Bet arī tā māsu atrada bez liniem. Lini jau bija atdoti Brūnaļai.

Vakarā bārenīte ieraudzīja, ka Brūnaļa atgriežas ar savērptiem diegiem, un tāpēc pamātes meitai sacīja:

—     Ej, māsiņ, atcel vārtus, dzīsim lopus mājās.

Bet māsa negāja atcelt vārtus un ieraudzīja, ka Brūnaļa uz ragiem atnesa savērptos diegus.

Kad bārenīte pārdzina lopus, pamāte vaicāja:

—    Vai linus savērpi?

-— Savērpu, — bārenīte atbildēja un atdeva pamātei trīs šķeteres diegu.

Drīz vien pārnāca īstā meita, un māte sāka viņu iztaujāt:

—    Nu, vai redzēji, kā ganu meitene vērpa?

—          Kā vērpa, to neredzēju, — meita atbildēja. — Tikai redzēju, kā Brūnaļa uz ragiem atnesa savērptos diegus.

Pamāte noskaitās un sacīja:

—     Rīt nokausim to govi.

Bārenīte noskuma, aizgāja pie Brūnaļas, raudādama apķērās tai ap kaklu un teica:

—     Mīļo gotiņ, saimniece tevi solās nokaut.

_— Neko darīt, — govs atbildēja. — Bet es tev ari mirdama palīdzēšu. Iegaumē labi! Kad mani kaus, ielūkojies, kur nopilēs pirmā asins lāse. To lāsi tu iespied ar pirkstu zemē. Pēc tam kad iztecēs visas asinis, iemērc tajās priekšautu un vēlāk aproc to dārzā pirmā loga priekšā. Tikai pielūko, lai neviens to neredzētu.

Nākamajā dienā govi nokāva. Bārenīte pirmo asins lāsi iespieda zemē, bet asinīs iemērkto priekšautu apraka dārzā.

Pagāja vairāki gadi. Bārenīte izauga par lielu, skaistu meiteni. Bet ari tagad viņu pamāte tramdīja un māsas zoboja.

Kādā pavasari tajā vietā, kur bārenīte bija iespiedusi zemē govs asins lāsi, pavērās dzidrs vīna avots, bet dārzā, kur viņa bija aprakusi asinīs iemērkto priekšautu, izauga ļoti skaista ābele. Tā saplauka ziedos, un vasarā visi tās zari līka no zelta āboliem.

Reiz garām jāja tās zemes ķēniņa dēls. Viņš ieraudzīja neparasto ābeli un iegriezās palūgt tās augļus. Pagalmā ieraudzīja vīna avotu un gribēja no tā padzerties. Saimniece pasauca sava vecāko meitu un sacīja:

—             Ej, meitiņ, dārzā, noplūc ābolus, iesmel vīnu un pacienā augsto ciemiņu.

Bet vecākā meita nevarēja nedz noplūkt ābolus, nedz iesmelt vīnu: kad viņas rokas sniedzās pēc āboliem, ābele zarus pacēla uz augšu, kad viņa liecās pēc vīna, vīns kritās dziļāk. Tad pamāte sūtīja otru meitu — ari tā nespēja nedz ābolus noplūkt, nedz vīnu iesmelt. Noskaitusies gāja pati — ari viņa neko nevarēja izdarīt. Tad pamāte teica bārenītei:

—    Ej tu, varbūt būsi laimīgāka.

Bārenīte aizgāja un sāka dziedāt:

—    Manu zelta ābelīt, zemāk, zemāk!

Manu vīna avotiņ, augstāk, augstāk!

Ābeles zari tūdaļ nolīka uz leju, vīns avotā pacēlās uz augšu.

Meitene noplūca ābolus, pasmēla vīnu un pacienāja ciemiņu.

Tad viņa atkal sāka dziedāt:

—    Manu zelta ābelīt, augstāk, augstāk!

Manu vīna avotiņ, dziļāk, dziļāk!

Nu ābeles zari pacēlās tik augstu, ka neviens vairs nevarēja aizsniegt ābolus, bet avots nokritās tik dziļi, ka neviens vairs nevarēja pasmelt vīnu.

Ķēniņa dēlam bārenīte ļoti patika. Viņš uzdāvināja viņai zīda kleitu un zelta kurpes. Šis tērps meitenei tā piestāvēja, ka ķēniņa dēls nespēja atraut no viņas ne acu.

Tad ķēniņa dēls sacīja:

—     Skaisto meitenīt, vai esi ar mieru kļūt par manu sievu?

Bārenīte tikai zemu nolieca galvu, un ķēniņa dēls uzsēdināja viņu uz zirga. Tikko zirgs spēra soli, ābele dārzā tūdaļ iešalkojās, avots pagalmā sāka mutuļot, un abi sekoja jaunajam pārim līdzi.

BĀRENĪTE ELENITE UN VIŅAS BRĀLĪTIS AVENTIŅS

Kādreiz dzīvoja brālis Jonuks un māsa Elenīte. Kad vecāki nomira, brālis ar māsu devās pasaulē laimi meklēt.

Bija vasara, saule stipri cepināja. Jonuku sāka mocīt slāpes: viņam gribējās dzert, bet tuvumā nebija upītes. Iedams pa ceļu, viņš ieraudzīja iemītu zirga pēdu, pilnu ar ūdeni, uivmāsai sacīja:

—    Elenīt, es ļoti gribu dzert. No šīs pēdas visu ūdeni izdzeršu.

Bet māsa atbildēja:

—    Nedzer, brālīt, par kumeliņu pārvērtīsies!

Un viņi gāja tālāk. Tad Jonuks ieraudzīja vērša pēdu, pilnu ar ūdeni, un gribēja padzerties, bet Elenīte atkal teica:

—    Nedzer, brālīt, par vērsēnu pārvērtīsies!

Gāja tālāk. Jonuku tā moka slāpes, ka viņš vairs nespēj paiet. Te zemē ieraudzīja aventiņa pēdu, pilnu ar ūdeni, un, nepajautājis māsai, izdzēra to sausu. Māsa redz, ka brāļa vairs nav. Viņa pavērās apkārt un brāļa vietā ieraudzīja aventiņu. Elenīte apskāva aventiņa kaklu un ilgi raudāja, bet asaras neko nelīdzēja: brālis tik un tā bija un palika aventiņš.

Elenīte devās tālāk, vezdama aventiņu. Pievakarē nonāca pie kādas ķēniņa pils. Ieiet sētā baidījās, jo tur bija neganti suņi. Viņa uzkāpa uz siena kaudzes, uzcēla augšā arī aventiņu un aizmiga. No rīta ķēniņš, ieraudzījis uz siena kaudzes kaut ko guļam, sūtīja savus kalpus paskatīties, kas tur ir. Kalpi atgrie-

zušies ķēniņam stāstīja, ka uz siena guļot ļoti skaista meitene un klēpī turot aventiņu. Ķēniņš lika meiteni atvest pie viņa. Kalpi atveda. Kad ķēniņš dabūja zināt, ka meitene ir bārene, apņēmās viņu uzaudzināt. Tā Elenīte palika ķēniņa pilī.

• Pēc kāda laika ķēniņš nodomāja aventiņu nokaut. Elenīte ķēniņu lūdza, lai aventiņu nekauj, jo tas esot viņas brālītis. Sākumā ķēniņš negribēja tam ticēt, bet pēcāk meiteni paklausīja un aventiņu atstāja dzīvu.

Pagāja vairāki gadi. Elenīte izauga liela. Viņa bija slaida, skaista un laba meitene. Ķēniņam viņa ļoti patika, un viņš to apprecēja. Bet turpat netālu dzīvoja ļauna ragana, kas briesmīgi gribēja, lai ķēniņš precē viņu. Tagad šī ragana Elenīti ļoti apskauda: nozvērējās par katru cenu viņu nobeigt.

Reiz Elena aizgāja peldēties. Ragana viņu iegrūda ūdenī, pati uzģērba viņas drēbes un devās uz ķēniņa pili, lai ieņemtu Elenas vietu. Ūdenī iegrūstā Elena nenoslīka, bet pārvērtās par zelta raudu. Ragana, aizgājusi uz pili, izlikās slima. Viņa atlaidās gultā un ķēniņam sacīja:

—     «Ai, kā man apriebies tas avens! Esi tik labs un liec viņu nokaut!

Ķēniņš nobijies sacīja:

I— Vai tu murgo? Tu gribi nokaut aventiņu! Pati aizvien man sacīji, ka tas esot tavs brālis Jonuks… Tu viņu tā saudzēji un mīlēji!

Ragana atbildēja:

—       Es tad biju muļķe … Tīšām tā sacīju … Vai gan avens varētu būt mans brālis? Tagad esmu slima un, ja nedabūšu tā avena gaļu, tad nomiršu.

Ķēniņš viņai saka, lai ēdot aitas gaļu, bet ragana tikai runā savu, ka nedzīvošot, ja ķēniņš avenu nenokaušot. Ķēniņam aventiņa bija ļoti žēl, un viņš to nekāva. Viņam likās pārāk dīvaini, ka viņa sieva, kura aventiņu tik ļoti mīlēja, tagad grib ēst tā gaļu.

_ Arī aventiņš atskārta, ka ragana grib viņu nokaut. Viņš aizgaja pie tā ezera, kurā māsa bija noslīkusi, un sāka dziedāt:

—    Mana māsa — Elenīte, Elenīte!

Ķēniņš taisās nokaut mani, nokaut mani.

Visi kalpi trin jau nažus,

Meitas steigā kublus skalo,

Ļaunā ragana grib manu gaļu!

Elenīte no ezera atbildēja:

—   Manu brālīt — aventiņ, aventiņ!

Ķēniņam tu ej un saki, ej un saki,

Visu ciemu lai sauc kopā,

Zīda tīklu lai auž aši,

Zelta raudu lai ķer rokā!

Kalpi dzirdēja, kā aventiņš dziedāja un kā zivtiņa no ūdens viņam atbildēja. Viņi par dzirdēto pastāstīja ķēniņam. Ķēniņš nākamajā dienā devās pie ezera un noslēpās aiz krūma, lai aventiņš viņu neredzētu. Aventiņš atkal atnāca pie ezera un dziedāja:

—   Mana māsa — Elenīte, Elenīte!

Ķēniņš taisās nokaut mani, nokaut mani.

Visi kalpi trin jau nažus,

Meitas steigā kublus skalo,

Ļaunā ragana grib manu gaļu!

Māsa no ūdens viņam atkal atbildēja. Ķēniņš visu to dzirdēja. Pārnācis mājās, viņš sasauca visus ciema ļaudis un lika aust zīda tīklu. Kad tīkls bija noausts, viņš tūdaļ pavēlēja noķert raudu. No ūdens izvilktā rauda un aventiņš tūlīt pārvērtās par cilvēkiem. Ķēniņš pazina savu īsto sievu un saprata, ka ragana Elenu bija noslīcinājusi, gribēdama ieņemt viņas vietu, un lika raganu nogalēt, bet pats ar Elenu un Jonu palika pili un dzīvoja laimīgi jo laimīgi.

LIKTENIS

Dzīvoja divi brāļi — viens bagāts, otrs nabags. Lai kā nabags pūlējās — viņam galīgi neveicās, nekādi nespēja sagādāt iztiku savai ģimenei. Reiz naktī viņš iet gar bagātā brāļa lauku un redz: kāds uz brāļa druvu kūļus nes. Nabagais pavaicāja:

—     Kas tu tāds esi?

Un izdzirda balsi:

—    Tava bagātā brāļa liktenis.

—    Bet kur ir mans liktenis?

—     Tev likteņa nav, tavs liktenis ir posts.

Nabagais vīrs nolēma aizbēgt no posta. Iesēdināja rateļos sievu un bērnus, sakrāva savu niecīgo iedzīvi un brauc, kurp acis rāda. Te jūt — rokas salst, cimdi mājās aizmirsušies. Viņš atgriežas pēc cimdiem un dzird — uz krāsns kāds žēli vaid.

—     Kas tu esi? — vīrs vaicā.

—   Es esmu tavs posts. Nepamet mani, paņem līdzi. Es tik un tā tevi panākšu.

—              Bet mani rateļi jau pilni, nav vairs vietas, — vīrs saka.

—   Ja gribi, ielien pudelē, tad tevi paņemšu līdzi.

Posts ielīda pudelē, vīrs to aizkorķēja un ieraka zemē zem tilta. Pats ar ģimeni atgriezās savās mājās dzīvot. Tagad viņam jau labāk sāka veikties: kūtī radās lopi, arī govi iegādājās.

Nopļāvis rudzus, jaunākais brālis vecāko uzaicināja ciemos. Vecākais brālis mielojas ar rausi un nevar vien beigt nobrīnīties:

Kā tu, brāl, tā iedzīvojies mantā?

Nabagais brālis pastāstīja, ka viņš postu zem tilta apracis. Bagātais ēdienus tā tiesā, ka ausis kust, un pie sevis gudro, kā viņš postu varētu izlaist ārā un no jauna brālim uzlaist kaklā.

Nabagais lūdz:

—     Paliec, brāl, paciemojies vēl, pārnakšņo.

Bet brālim ciemošanās vairs nav prātā. Viņš pa galvu pa kaklu steidzas prom un palien zem tilta pudeli meklēt. Atradis atkorķēja, izlaida postu ārā un saka:

—    Ej tik pie mana brāļa! Viņš, re, mantā iedzīvojies. Tev darba būs papilnam, kamēr viņu atkal izputināsi.

Bet posts šim neklausa. Ieķeras bagātā brāļa svārku stērbelē un čukst:

—    Tavs brālis ir Jauns cilvēks. Viņš mani piecus gadus turēja, iespundējis pudelē, bet tu mani atbrīvoji. Labāk es iešu tev līdzi.

Un veltīgi bagātais brālis mēģināja tikt vaļā no posta — tas pieķēries turējās, kamēr bagātais izputēja un pēdīgi aizgāja ubagot.

GULBJU KARALIENE

Senos laikos dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņi abi katru rītu gāja līdumu līst. Kā viņi aiziet, tā pagalmā nolaižas gulbīte, noliek spārniņus, pārvēršas par meiteni, izkurina krāsni, izvāra ēdienu, visu izmazgā un atkal lido prom. Vecītim ar vecenīti par mājām nav nekādu rūpju: visi darbi allaž padarīti. Viņi abi brīnījās, kur tāds labdaris radies. Kādu dienu vecītis paliek mājās, paslēpjas zem kubla un gaida, kas atnāks. Te redz — nolaižas gulbīte, noliek spārniņus, pārvēršas par meiteni un iet pēc ūdens. Vecītis tūdaļ paņem spārniņus un sadedzina. Meitene atnāk ar ūdeni, skatās — spārnu vairs nav. Viņa sāka raudāt, gaužas asaras liet: žēl šķirties no gulbīšiem — no tēva, māmiņas, sava mīļotā. Meitene tā ari palika dzīvot pie vecīšiem.

Reiz karalis vecīšu mājas tuvumā medīja un ieraudzīja meiteni. Meitene viņam ļoti iepatikās, un viņš vecītim saka:

—     Es tev došu miljonu naudas, tikai atdod man viņu par sievu!

Ko vecītim darīt — atdeva meiteni. Karalis pārveda meiteni mājās un apprecēja. Pēc kāda laika viņi sagaidīja dēlu.

Vienu dienu karaliene ar dēlu staigāja pa dārzu. Skatās — lido gulbji. Pašā priekšā lido viņas tēvs un dzied:

—        Raugos, raugos — ieraudzīju Manu meitu staigājot,

Savu dēlu auklējot.

Zīda lakats galviņā,

Zelta gredzens pirkstiņā,

Zelta raksti rociņā!

Es tev, meitiņ, spārnu došu —

Atstāj dēlu postā nīkt!

Meitai sirsniņa iesāpējās, sāka birt asaras. Un viņa dziedādama tētiņam atbild:

—  Nemet, tētiņ, spārnu lejā,

Nejaušu es dēlam nīkt!

Karalis viņu satiek un vaicā:

—    Kāpēc tev acis saraudātas?

Viņa atbild:

.— Dēliņš raudāja, raudāju arī es.

Otrā dienā atkal tas pats: gulbītes māte lido^ un to pašu dzied. Tad atlido brālis, māsa, un visi dzied to pašu dziesmiņu. Karaliene nevienu no viņiem neklausa. Beidzot skatāslido viņas mīļotais un dzied:

—   Raugos, raugos — ieraudzīju jg Manu mīļo staigājot.

Savu dēlu auklējot.

Zīda lakats galviņā,

Zelta gredzens pirkstiņā,

Zelta raksti rociņā!

Es tev, mīļā, spārnu došu —

Atstāj dēlu postā nīkt!

Viņa vairs neizturēja un atbildēja:

rt. Met man, mīļais, spārnu lejā,

Ļaušu dēlam postā nīkt!

Mīļotais viņai nometa spārnu, un viņa aizlidoja.

Necik ilgi — un viņas mīļotais aizgāja bojā. Viņa atkal nerod miera, bet karalis, nevarēdams sagaidīt dēla māti, apprecēja raganu. Tā nē acu galā neieredzēja gulbītes dēliņu. Taču gulbīte allaž atlido pie karaļa, noliek spārniņus, nomažgā dēliņu un, lidodama prom, dzied:

Sievas vēl guļ,

Kungi vēl guļ,

Sievas vēl guļ.

Sardze vēl guļ,

Sargi vēl guļ,

Sardze vēl guļ.

Mans dēliņš naktī Kājgalī guļ,

Asaras lej.

Tā aizmidzinātais dēls guļ un guļ, kamēr māte atkal atlido. Karalis brīnās par tādu bērna miegu. Kādu reizi viņš ieraudzīja atlidojušo gulbīti un dzirdēja, kā viņa, lidodama prom, dziedāja. Karalis domā šā, domā tā un netiek gudrs, kā gulbīti varētu notvert. Te atnāca uz pili kāds vecītis. Karalis viņam vaicā, kā notvert gulbīti. Vecītis saka:

—     Paskaties, pa kuru logu viņa ielido, tad uz palodzes uzlej darvu: pie tās viņai pielips kājas un spārni. Pēc tam ar kreiso roku kamp, ar labo met — un viņa kā bija karaliene, tā atkal par tādu kļūs.

Karalis tieši tā arī izdarīja: uzlēja darvu — gulbītes kājas un spārni pielipa, ar kreiso roku viņš kampa, ar labo meta — un viņa kā bija karaliene, tā atkal kļuva par karalieni. Karalis raganu nonāvēja un pēc trim dienām sarīkoja dzīres.

Arī es tajās biju, vīnu, miestiņu dzēru, pār bārdu tecēja, bet mutē netika; caur priedulāju braucu, vīzē naudu vedu, mana nauda izbira zemē. Tu to savāci, nopirki sev svārkus, bet tagad dod man tos šurp!

ZELTMATITIS UN ZELTZVAIGZNTTE

Vienreiz dzīvoja karalis, kurš citādu meiteni sev negribēja ņemt par sievu kā tikai visskaistāko un vislabāko. Un karalim ieteica tik jauku meiteni ar zelta matiem, ka, viņā raudzīdamies, viņš varēja jūsmot bez gala. Karalis meiteni iemīlēja un apņēma sev par sievu, taču vecā un ļaunā māte tik briesmīgi neieredzēja jauno vedeklu, ka drīzāk viņu būtu nobūrusi nekā savās mājās pacietusi. Pēc kāda laika jaunajai karalienei piedzima ļoti skaists dēls. Vecā karaliene dēlu ietina autiņos un izlikās apguldām šūpulī, taču patiesībā to iemeta vācelē, aizvēra tai vāku, aiznesa pie upes un tur, ielikusi vāceli ūdenī, palaida pa straumi. Bet šūpulī vecā ļaundare ielika autiņos ietīstītu runci.

Visi, kas no rīta atnāca raudzībās, brīnījās par tik dīvainu — pinkainu bērniņu, bet, iztīstījuši no autiņiem, ieraudzīja, ka tas ir runcis. Karaliene nezināja, ko teikt. Ari vecā riebekle klusēja, tomēr ātri sāka visiem skandināt, ka vedekla esot

ragana un dzemdējusi runci. Otrā gadā vecā atkal izdarīja to pašu: kad karaliene sagaidīja meitiņu, tik skaistu kā saulīti, vecā karaliene bērniņu aiznesa uz upi, bet šūpulī ielika autiņos ietīstītu kaķi. Karalis noskaitās uz savu sievu. Karaliene noskuma un bērniņus vairs negaidīja, bet visi |audis teica, ka karaliene esot nejauka ragana.

Tanī naktī, kad bija piedzimis pirmais dēls, kāds vīrs, jūrā pa tumsu zvejodams, izdzirda bērna raudāšanu. Pieairējās klāt un ieraudzīja virs ūdens vācelīti. Viņš to izzvejoja un iekšā atrada mazu bērniņu. Vīrs priecīgs steidzās uz mājām, lai parādītu to sievai. Pārnesis Vaicāja:

—     Uzmini — ko es vācelītē atnesu?

Sieva nevarēja uzminēt, un tāpēc vīrs, pacēlis vāku, parādīja aizmigušu bērniņu, sacīdams:

—      Tu man bērniņu neuzdāvināji, un es tev pārnesu kaut vai atradeni.

Iztinot bērniņu, viņi ieraudzīja brīnišķīgus autiņus un drēbītes, bet vācelītes dibenā — arī žūksnīti naudas. Kad abi aplūkoja bērniņu, tam aiz auss ieraudzīja trīs zelta matus, tāpēc zēnu iesauca par Zeltmatīti un audzināja kā savu dēlu. Bet naudu un autiņus paslēpa vācelē, sacīdami:

—       Naudas mums nevajag — pašiem maizes ir diezgan un bērnam arī pietiks, labāk visu viņam pataupīsim. Kazi, viņam kādreiz tas viss noderēs.

Pēc gada zvejnieks atkal pārnesa izzvejotu vācelīti un tajā atrada skaistu meitenīti, kas bija tikpat brīnišķīgi saģērbta, ari pūra nauda bija ielikta. Šķita, ka viņa ir pirmā bērniņa māsa. Līdzko zvejnieku pāris meitenītei aiz auss atrada trīs zelta zvaigznes, iesauca par Zeltzvaigznīti un audzināja ar priecīgu sirdi.

Ilgus gadus bērni auga zvejnieka mājās. Abi jau bija krietni paaugušies, kad viendien atskrēja mājās, vaicādami:

— Tētiņ! Māmiņ! Vai tas taisnība: citi bērni saka, mēs neesot jūsu bērni, bet atradeņi, no ūdens izzvejoti?

Ko nu lai dara? Vajadzēja pastāstīt taisnību, parādīt katra vācelīti un to, kas tajā katram piemiņai ielikts. Visu uzklausījuši un apskatījuši, abi bērni tūda) sacīja:

—      Pateicamies jums par audzināšanu Un visu labo, bet tagad mums laiks doties pasaulē vecākus meklēt.

Abi bērni ilgi staigāja pa pasauli, taujādami pēc vecākiem, līdz beidzot pagura. Kādā pilsētā viņi nopirka mājiņu un iekopa tik skaistu dārzu, ka Zeltmatīša un Zeltzvaigznītes slava aplidoja visu pilsētu. Bērni nemaz nezināja, ka tuvumā atrodas tēvs un māte, jo bija apmetušies tajā pašā pilsētā, kurā valdīja viņu vecāki.

Karaļa vecā un ļaunā māte izdzirda valodas par šiem bērniem un pēc viņu vārdiem noprata, kas viņi tādi ir, — zelta matus un zelta zvaigznes pati toreiz bija pamanījusi, kad viņus tīstīja autiņos.

Sī ragana pārģērbusies aizgāja pie bērniem uz mājām, visādi viņiem pieglaimojās un visu slavēja:

—     Ai, cik jauka jūsu mājiņa, un cik jauni un skaisti jūs paši — kā pūciņas! Hs gribētu, sirsniņ, redzēt arī jūsu dārzu. Tiku dzirdējusi, meitiņ, ka tas esot varen skaists!

Kad ļauno karaļa māti aizveda uz dārzu, viņa atkal visu slavēja:

—     Ai, cik te skaisti! Vai tu, manu dūjiņ, pati audzēji šīs jaukās puķes? Un tu, Zeltmatīt, laikam visus kokus pats tik glīti iestādīji? Jums, mani cālīši, ir ļoti skaists dārziņš. Bet, ja pie katra koka piekārtu zvārgulīti, ai, cik jauki tie skanētu!

—     Kur mēs šādus zvārgulīšus varētu dabūt? — Zeltmatītis tūdaļ vaicāja.

—     Es zinu: kalnā ir dārzs, tur to papilnam. Jāpārnes tikai viens zvārgulītis — un pa nakti to jau būs bez sava gala. Ai, ja jums, mani gaišumiņi, būtu tādi zvārgulīši!

To pateikusi, viņa kā sauss miets steberēja prom, atstādama savas pēdas. Bērnus viņa sūtīja taisni nāvei ķetnās, jo raganas bija apbūrušas kalna dārzu un, kas tur palika ilgāk nekā vienu mirklīti, no turienes vairs netika prom, bet pārvērtās par koku.

Tikko vecā karaļmāte aizgāja, abi aprunājās, kas būtu darāms. Zeltmatītis teica:

—     Es iešu un atnesīšu zvārgulīti.

—     Neej, neej! — māsa liedza. — Sazin kas tur ar tevi var atgadīties!

—    Ko tu bai|ojīes! Es iešu — un cauri! Es nekā nebaidos.

—     Tad nekavējies tur ilgi un drīz nāc atpakaļ, — māsa lūdza.

Zeltmatītis agri no rīta piecēlās, uzskrēja kalnā, piegāja pie brīnišķīgā dārza, kuram ne gala, ne malas nevarēja saskatīt, aizsniedzies norāva vienu zvārgulīti un tad, atpakaļ neskatīdamies, skrēja kā vajāts no kalna mājup. Pieskrējis pie koka, viņš zvārgulīti uzkāra tā zarā. Otrā rītā viss viņu dārzs skanēja, ka prieks klausīties!

Vecā ragana atkal atnāca un atkal sāka cildināt:

—     Tagadiņ, manu meitiņ, dārzs ļoti jauki skan! Bet, mana labā, ja ezerā būtu zelta zivtiņas, tad, manu dūjiņ, būtu vēl jaukāk.

—    Kur šādas zivtiņas var dabūt?

—    Atkal tur kalnā, mana daiļā, atradīsi tās ezeriņā.

To teikusi, viņa aizvilkās prom.

Agri no rīta Zeltmatītis uzskrēja kalnā pēc zivīm un, atradis tās, ātri steidzās atpakaļ un ielaida dārza ezerā. Otrā rītā viss ezers čumēja un mudžēja — tik pilns bija ar zelta zivtiņām! Tās mirdzēdamas nira ūdenī, ka prieks skatīties.

Vecā ragana, to padzirdējusi, brīnījās, kā Zeltmatītis palicis dzīvs un izkļuvis no apburtā dārza. Viņa sadomāja katrā ziņā pazudināt ja ne abus, tad vismaz kaut vienu.

Atnākusi trešo reizi, viņa atkal slavēja jauko dārzu, sacīdama: |

—     Mani dāboliņi, pie jums ir skaisti, ļoti skaisti, tikai jums trūkst vī0fyatiesības putniņa!

—    Un kur šāds putniņš dabūjams?

—    Tur, sirsniņ, tajā kalnā, pēdējā mājā tas tup uz krāsns.

To teikusi, ragana gāja prom, pie sevis smiedamās: «Tagad

vienam no viņiem noteikti jāpazūd.» Kad viņa bija aizklumzājusi, Zeltmatītis tūdaļ sacīja:

—    Tāds putns man jādabū rokā!

Māsa kā prazdama pūlējās viņu atrunāt, bet veltīgi. Otrā rītā pamodusies, viņa atkal brāli brīdināja:

—     Neej, mīļais, man sirdī tāda baisma nojauta. Un šonakt es par tevi savādu sapni redzēju. Paliec mājās, brālīt, es tevi ļoti lūdzul

Bet brālis, māsu neklausīdams, no rīta, sev par nelaimi, uzskrēja kalnā. Laika viņam bija diezgan, tāpēc klaiņoja pa dārzu, apskatīdams kokus un puķes, pēc tam iemanījās mājā. Tur pirmajā istabā atrada tik jaukas mantas, ka brīnumiem nebija gala, otrajā istabā — visskaistākos sudraba un zelta traukus, trešajā — gleznas vien, ceturtajā — visskaistākos apģērbus, piektajā — naudu un dārgakmeņus. Viņš visu gribēja apskatīt un tā aizkavējās. Beidzot ieraudzīja, ka uz krāsns tup arī putns, pakāpās un grasījās to kampt ciet, te — džinksl — pats kā stikla gabaliņš nokrita uz grīdas un palika guļam.

Māsa gaidīja savu brāli cauru dienu, gaidīja cauru nakti, bet otrā rītā piecēlusies raudādama gāja kalnā meklēt. Tur viņa staigādama satika vecu sieviņu. Sieviņa iztaujāja māsu, kāpēc raudot, pažēloja un pamācīja, kas jādara. Māsa visu labi iegaumēja: neskatīdamās sāņus, izskrēja cauri dārzam un istabām, savāca priekšautā stikla gabalus, pakāpusies sakampa patiesības putnu un atkal skriešus steidzās uz mājām. Tiklīdz viņa izskrēja no dārza, tā stikli izbira no priekšauta un tūdaļ pārvērtās par bērniem,-kuri kādreiz visi bija iekārojuši putnu. Viņu vidū māsa ieraudzīja arī savu pazudušo brāli, aši satvēra viņu pie rokas un veda uz mājām. Bet, pārnākusi mājās, putnu ielika grozā.

Atkal vēsts par šo bērnu guvumu aplidoja visu pilsētu, un karalis ar karalieni, dabūjuši to dzirdēt, nāca skatīties. Abi brīnījās par visu, bet jo sevišķi par patiesības putnu. Viņi tūdaļ sāka putnu iztaujāt par saviem bērniem, kur viņi palikuši un vai vēl esot dzīvi. Putns pastāstīja patiesību, un uzreiz, vBiem par brīnumu, vecāki atrada savus bērnus, bet bērni savus vecākus. Priekiem nu nebija gala. Kad putnu iztaujāja, kas visu to pastrādājis, tad atklājās, ka pie tā vainīga karaļa māte. Karalis noskaities pavēlēja viņu notvert, sasiet un tādā pašā vācelē palaist ūdenī. Nezin kur tā aizpeldēja?

Karaļa pilī vecāki saviem atrastajiem bērniem sarīkoja diženas godības, kurās saaicināja daudz ciemiņu. Tikai tevi un mani aizmirsa ielūgt, tad arī mēs būtu redzējuši šīs dzīres.

PASAKA PAR TRIM MASĀM

Reiz karalis aizjāja medībās. Meža vidū viņš atrada mājiņu, piegāja tai klāt un skatās, kas notiek iekšā. Tur trīs māsas vērpj un tērzē.

Viena saka:

— Ja karalis mani apņemtu par sievu, es ar vienu linu šķiedru visu karaļa galmu apģērbtu.

Otra saka:

— Ja karalis mani apņemtu par sievu, es ar vienu rudzu vārpu visu viņa galmu pabarotu.

Trešā — jaunākā — saka:

—  Ja karalis mani apņemtu par sievu, es viņam dzemdētu ļoti skaistus bērniņus: pierē tiem būtu saulīte, pakausī — mēnestiņš, bet pie ausīm — zvaigznītes.

To noklausījies, karalis atgriezās mājās, bet otrā dienā sūtīja savus kalpus, lai aicina visas trīs māsas uz galmu.

—   Ko jūs, meičas, vakar vakarā vērpdamas runājāt?

Māsas nobijās, jaunākā visvairāk, bet karalis viņai teica:

—   Tu nebaidies, es tevi ņemšu par sievu.

Abas vecākās māsas viņš izprecināja savam pavāram un maizniekam. Pagāja gads. Karalis aizjāja karā, bet karaliene, palikusi viena, dzemdēja tik skaistu dēlu, kā bija solījusi: pierē tam saulīte, pakausī — mēnestiņš, bet pie ausīm — zvaigznītes. Ļaunās māsas apskauda karalieni, ka viņa sagaidījusi tik skaistu dēlu, naktī to nozaga un viņa vietā šūpulī noguldīja suni. Karaliene sūtīja pie karaļa ziņnesi ar grāmatu, kurā vēstīja: «Man ir dēls,» — bet māsas apmainīja grāmatu pret tādu, kurā tās bija ierakstījušas: «Man ir suns.» Tikko karaliene pamodās, viņa nobijās,^āka meklēt dēlu, bet kur nu vairs atradīsi — ļaunās māsas to jau bija aprakušas dārzā. Kad karalis atgriezās, māsas viņam saka:

—   Kāds tev labums no tādas sievas? Ved viņu uz mežu. Karalis tomēr neveda. Karaliene raudāja un raudāja, bet pēc gada dzemdēja meitu, kas bija tikpat skaista kā dēls. Karalis atkal bija karā, bet māsas arī meitenīti apraka un tās vietā šūpulī ielika vāli.

Kad karalis atgriezās, māsas viņam saka:

—    Tādu sievu ved uz mežu. Kāds labums tev no viņas?

Karalis šoreiz aizveda un pats apņēma par sievu raganu,

kuru māsas viņam bija ieprecinājušas.

Bet tajā vietā, kur puisēns un meitenīte dārzā bija aprakti, izauga ābele un bumbiere. No ābeles augļus plūca karalis, no bumbieres — ragana.

—     Kas nekait tev, brālīt, pats miesīgais tēvs no tevis plūc augļus, bet no manis plūc ragana.

Ragana dzirdēja bumbieres vārdus un karalim saka:

—    Gik rūgti āboli un meža bumbieri! Tie koki jānocērt un no tiem jāiztaisa gultas!

Karalis nocirta ābeli un bumbieri, iztaisīja gultas. Ābeļkoka gultā apgūlās karalis, bumbierkoka — ragana.

Naktī viņa dzird — gultas runā. Bumbierkoka gulta saka:

—    Kas nekait tev, brālīt, pats miesīgais tēvs guļ uz taviem dēļiem, bet uz maniem guļ ragana.

Ragana to dzirdēja un saniknota saka:

—    Šīs gultas jāsadedzina, ķirmji tās jau sagrauzuši, skaidas vien birst! Kāds no tām labums?

Karalis paklausīja raganai, gultas sacirta un sadedzināja, bet ragana pelnus sarausa sietā, iznesa dārzā un izsijāja. Garām skrēja aita un palaizīja šos pelnus.. Pēc tam tai atnesās divi neredzēti skaisti jēriņi: pierē tiem bija saulīte, pakausī — mēnestiņš, bet pie ausīm — pa zvaigznītei. Karalis paņēma auniņu klēpī un glauda, bet aitiņu paņēma ragana. Aitiņa auniņam saka:

—    Kas tev nekait, brālīt, pats miesīgais tēvs tevi glauda, bet mani glauda ragana.

Ragana dzirdēja, ko aitiņa teica, un aizsvilās dusmās:

—     Sie jēri jānokauj, tie tikai blēj un brēc, posta dārzti! Kāds no tiem labums?

Karalim jēriņu bija žēl, tomēr viņš paklausīja raganai un abus jērus nokāva. Asins lāse uzpilēja uz skaidas. Garām lidoja vanags, paķēra šo skaidu un aiznesa karalienei uz mežu. Karaliene paņēma skaidu, pārsvieda pār vienu plecu, pār otru plecu, tad pār galvu, un bērni pārvērtās par tādiem, kādi bijuši, — ar saulīti^ pierē, mēnestiņu pakausī un zvaigznītēm pie ausīm.

Kad dēls paaugās, viņš vaicāja:

—    Māmiņ, kur ir mūsu tēvs? Vai viņš ir dzīvs vai miris?

—  Tavs tēvs dzīvo sveiks un vesels, tikai pārvedis mājās raganu. |— Un viņa pastāstīja visu, kas ar bērniem bija noticis. _ '

—     Es iešu palūkoties, ka tēvam klājas, — dēls sacīja.

—  Neej, tur ragana un manas ļaunās masas tevi pazīs pēc saulītes pierē, mēnestiņa pakausī un zvaignzītēm pie ausīm, bet pazinušas tevi pārvērtīs par ābeli vai jēru.

—     Tu uzliec man cepuri galvā!

Karaliene no savām drēbēm pašuva cepuri un palaida dēlu ceļā pie tēva.

Kad puisēns aizgāja uz karaļa galmu, viņš lūdza naktsmājas. Karalis saka:

—     Varēsi pārnakšņot.

Bet ragana saka:

—     Pie mums ir ļoti šauri, nav vietas.

—     Es varu pārgulēt uz krāsns, — puisēns lūdzas.

Karalim nebija mantinieku, un viņš tajā laikā bija izsludinājis tādu vēsti: kas izskaitīs riekstus grozā, tās dabūs pusi valsts. Daudzi augstmaņi mēģināja skaitīt, bet neprata. Tad pietiecās šis puisēns:

—     Dod, karali, man šos riekstus, varbūt es izskaitīšu.

—     Ņem, puisēn, skaiti! — karalis teica. Bet ragana norūca:

—  Lien uz krāsns un sēdi! Ja nesēdēsi, es paņemšu slotu un tevi aiztriekšu prom, lai man būtu miers!

—               Dzīvoja karalis, divi rieksti grozā, viņš gāja medībās, divi rieksti groza, mežā atrada mājiņu, divi rieksti grozā, tajā mājiņā bija trīs masas, divi rieksti grozā. Māsas sēž, vērpj un joko, divi rieksti groza, karalis klausās, ko viņas tur runā, divi rieksti grozā. Viena saka: «Ja karalis mani apņemtu par sievu,» — divi rieksti grozā, «es ar vienu linu šķiedru visu karaļa galmu apģērbtu,» — divi rieksti grozā. Otrā saka: «Ja karalis mani apņemtu par sievu,» — divi rieksti grozā, «es ar vienu rudzu vārpu visu viņa galmu pabarotu,» — divi rieksti grozā. Bet trešā saka: «Ja karalis mani apņemtu,» — divi rieksti grozā, «es viņam dzemdētu ļoti skaistus bērniņus,» — divi rieksti grozā. «Pierē tiem butu saulīte, pakausī — mēnestiņš,» — divi rieksti grozā, «bet pie ausīm -— zvaigznītes,» — divi rieksti grozā … — Un tā, ka

mēr puisēns izskaitīja riekstus, viņš paguva pastāstīt par visiem notikumiem > ar niāti, par savām un māsas nedienām. — Es esmu tavs dēls, divi rieksti grozā, — viņš beidza skaitīt riekstus un norāva no galvas cepuri. Kļuva tik gaišs kā dienā: zēnam pierē spīdēja saulīte, pakausī — mēnestiņš, bet pie ausīm — zvaigznītes. Karalis apskāva savu dēlu un tūda) ar viņu devās uz mežu, lai pārvestu uz pili savu īsto sievu. Ļaunās māsas un raganu karalis lika ar dzelzs ecēšām aizvest uz lauka un izkratīt.

Karalis otru reizi sarīkoja kāzas. Arī es tajās biju, vīnu, miestiņu, dzēru, pār bārdu tecēja, bet mutē netika. Kad dejot gāju, visiem kurpes nomīņāju.

DIVPADSMIT BRĀĻU — DIVPADSMIT MELNU KRAUKĻU

Kāda kunga sieva mirdama atstāja viņam divpadsmit dēlus un vienu meitu.

Nepagāja ilgs laiks, kad tēvs sagudroja apņemt citu sievu, kas bija ragana. Viņa sacīja:

—    Meita lai paliek, bet savus dēlus sadedzini, viņu pelnus ieber papīros, apzīmogo un atsūti man, tad es iešu pie tevis par sievu.

Tēvs izgudrojās gan šā, gan tā, tomēr nezināja, ko iesākt. Viņš ņēma un visu izstāstīja savam sulainim. Tas viņam sacīja:

—    Kāpēc jāraizējas? Muižā ir daudz lielu suņu: divpadsmit sadedzināsi, pelnus iebērsi papīros, apzīmogosi un aizsūtīsi viņai. Vai nu viņa ko atskārtīs? Bet pēc kāzām, ja arī pamanīs, viņa dēliem tik un tā neko vairs nevarēs izdarīt.

Kungs tā arī rīkojās: sadedzināja divpadsmit suņus, pelnus iebēra papīros, uzspieda zīmogu un nosūtīja raganai. Tā visus papīrus apskatīja, apošņāja un pateica, ka esot ar mieru iziet pie viņa par sievu. Kad pēc kāzām ragana atbrauca uz muižu, tūlīt ņēmās ošņāt visas malas, bet izošņājusi sacīja:

—     Kas tā par smaku? Lai visi tie, kas šeit ir lieki, lido prom kā kraukji!

Viņas padēli tobrīd atradās pagrabā. Viņi tūdaļ cits pēc cita uzlēca uz palodzes un aizlidoja.

Tēvs nu palika tikai ar meitu vien. Meita neko nezināja par saviem brāļiem — tēvs muižas ļaudīm bija aizliedzis viņai par tiem stāstīt.

Reiz, kad meitenei jau bija divpadsmit gadu, muižas ļaudis savā starpā sāka runāt:

—    Vai nelaiķei kundzei auga tikai šī meita vien?

Kāds atbildēja:

—   Kur nu! Viņai bija divpadsmit dēlu, bet, tikko kungs apprecēja raganu, tā visus apbūra, pārvērta par kraukļiem, un viņi aizlidoja.

Meitene dzirdēja šo muižas ļaužu sarunu un saposās meklēt savus brāļus, Pašūdināja divpadsmit kreklu, divpadsmit bikšu, divpadsmit palagu, divpadsmit spilvendrānu un, visas mantas sasējusi pauniņā, devās prom.

Viņa gāja pa laukiem un mežiem. Ko tikai sastapa, katram vaicāja, vai neesot redzējis viņas brāļus, kas lidinoties kā kraukļi. Iedama caur lielu gāršu, satika vientuļnieku; meitene iegāja viņa mājiņā un vaicāja, vai šis neesot redzējis viņas brāļus, kas lidinās kā kraukļi. Vientuļnieks viņai atbildēja:

—   Netiku redzējis, bet man ir vara pār visiem mākoņiem. Pārguli pie manis! Rīt es sasaukšu mākoņus, varbūt tie būs redzējuši.

No rīta vientuļnieks sasauca visus mākoņus. Kad mākoņi nogūlās ap viņa būdiņu, kļuva tumšs kā melnā naktī. Vientuļnieks izgāja ārā un mākoņiem vaicāja:

— Vai kādā vietā neesat redzējuši divpadsmit brāļus •— divpadsmit melnus kraukļus?

Mākoņi atbildēja, ka neesot redzējuši, un izklīda katrs uz savu pusi. Tad vientuļnieks meitenei teica:

—    Tu šodien, iedama pa gāršu, pievakarē nonāksi pie mana brāļa — tāda paša vientuļnieka kā es; viņam ir vara pār visiem vējiem; viņš pavaicās vējiem, vai tie nav kaut kur aizpūtuši tavus brāļus.

Meitene gāja tālāk. Gāja, gāja, līdz vakarā nonāca pie otra vientuļnieka. Iegāja būdiņā pavaicāt, vai viņš nav redzējis vai

dzirdējis par viņas brāļiem, kas lidinās kā kraukļi. Vientuļnieks atbildēja:

—     Es neko nezinu. Pārguli pie manis! Rit no rīta es sasaukšu visus vējus; ja tie kaut kur būs brāļus aizpūtuši, tad tev pateiks.

No rīta vientuļnieks sasauca visus vējus. Tie pulcēdamies pūta, šalca un auroja. Vientuļnieks iztaujāja visus, un visi atbildēja, ka neviens neesot redzējis, neviens nekur brāļus neesot sastapis. Tad vientuļnieks meitenei sacīja:

—     Šodien, iedama pa šo gāršu, pievakarē nonāksi pie mūsu trešā brāļa. Viņam ir vara pār visiem putniem; ja kāds putns tavus brāļus būs manījis, tad pateiks.

Un meitene atkal devās tālāk.

Gāja cauru dienu un pievakarē nonāca pie trešā vientuļnieka. Tas viņai sacīja:

—    Pārguli pie manis! Es rīt sasaukšu visus putnus, un tie pateiks, vai nav kaut kur tavus brāļus manījuši.

Rīta pusē vientuļnieks sasauca visus putnus. Atlidoja gan lieli, gan mazi putni. Vietuļnieks izgāja ārā un visus izprāšņāja. Putni atbildēja, ka neviens brāļus neesot redzējis, neviens neko nezinot. Vientuļnieks putnu barus aizlaida prom, un visi izklīda. Drīz vien — kur bijis, kur nebijis — atlidoja klibs ērglis. Vientuļnieks viņam uzkliedza:

—    Kāpēc tu nepasteidzies ātrāk, kāpēc noseboji?

Ērglis atbildēja:

—    Mednieks man sašāva kāju, un es nevarēju ātri palidot.

Vientuļnieks ērglim vēl vaicāja:

—    Vai tu kaut kur neesi redzējis divpadsmit brāļus — divpadsmit kraukļus?

Ērglis atbildēja:

—    Redzēju gan: viņi pa dienu lidinās kā kraukļi, bet naktī pārvēršas par cilvēkiem un dzīvo uz kāda kalna.

Tad vientuļnieks iedeva meitenei divpadsmit mietiņus un piekodināja, lai, kāpdama kalnā, tos iedur zemē.

—    Tikai uzmanies, — viņš sacīja, — lai neviens mietiņš tev neizkristu no rokām: ja izkritīs, tad vairs nevarēsi uzkāpt kalnā.

Bet ērglim pieteica:

.— Tu pieskati, lai meitene nepakrīt un nedabū galu!

Nu meitene devās ceļā kopā ar ērgli: ēglis lidoja, vēcinādams spārnus, un tā abi nokļuva pie kalna. Kalns bija tik augsts, ka slējās cauri mākoņiem. Meitene tūdaļ sāka durt zemē mietiņus un kāpt kalnā. Dūra un sprauda, kamēr bija atlikusi kāda pusversts, un būtu jau nonākusi virsotnē, bet te pēkšņi viens mietiņš viņai izkrita. Skatīdamās uz krītošo mietiņu, ari viņa pati sāka krist. Tad ērglis, kas tupēja piekalnē, aši uzšāvās gaisā, ar veselo kāju sakampa viņu aiz jostas un pacēla virs mākoņiem. Pienesa pie lielas alas, palaida vaļā un sacīja:

—      Te ir tā ala, kurā viņi, vakaros atlidojuši, iet iekšā. Kad tajā ieiesi, atradīsi divpadsmit gultas. Tām uzklāj palagus un visiem spilveniem uzvelc drānas, bet kreklus un bikses noliec katram uz gultas. Pie katras gultas būs galdiņš, bet uz galdiņa nolikts maizes klaipiņš. No katra klaipiņa tu varēsi nogriezt riku un apēst. Pie durvīm būs jaunākā brāļa gultiņa. Zem tās tu varēsi palīst un pati pārnakšņot.

To pateicis, ērglis aizlaidās, bet meitene ielīda alā. Tur viņa atrada visu tā, kā ērglis bija stāstījis. Meitene uzklāja gultām palagus, uzvilka spilveniem drānas, bikses un kreklus nolika katram uz gultas, no katra klaipiņa nogrieza pa rikai un apēda, tad palīda zem jaunākā brāļa gultas un apgūlās. Kad pienāca vakars, viņa tūdaļ izdzirda: kraukļi ieķērcās, nolaidās un ienāca iekšā kā cilvēki. Viņi priecājās, ka gultas uzklātas un nolikti krekli ar biksēm. Visi apģērbās un gāja ēst, bet nu ieraudzīja, ka no viņu maizes klaipiem nogriezts pa rikai. Vecākais brālis sacīja:

—    Tas ir labi, ka uzkoptas gultas un par mums pašiem padomāts, tikai nav labi, ka maize paņemta, tomēr — ko lai dara!

Brāļi pārnākšņoja, bet no rīta piecēlās, ieķērcās un aizlidoja. Tad no pagultes izlīda ari māsa. Viņa uzklāja gultas, izslaucīja istabu, visu uzkopa un gaidīja brāļus. Vakarpusē viņa atkal no katra klaipiņa nogrieza pa rikai un palīda zem jaunākā brāļa gultas.

Vakarā brāļi atlidoja, ieķērcās un sanāca iekšā.

Vecākais sacīja:

—    Vei, atkal kāds maizi ir ēdis! Te notiek kaut kas nelāgs! Tagad es neko vēl nedarīšu, bet, ja tas atkārtosies ari trešajā dienā, tad izjaukšu kaut vai visu kalnu un vainīgo katrā ziņā atradīšu!

Meitene nobijās un domāja, kas nu būs. Brāļi jau aizmiguši, krāc, tikai māsai nekādi nenāk miegs. Viņa ilgi cietās, līdz beidzot nolēma pamodināt jaunāko brāli, un parāva viņu aiz kājas. Brālis vaicāja:

—    Kas tur ir?

Viņa klusi atbildēja:

—             Es, brālīt, jūsu māsiņa! Atnācu un jūs sameklēju, bet vecākais brālis dusmojas un pukojas. Ko tagad lai daru?

Brālis viņai atbildēja:

—            Ko tu tagad lai dari? Paliec vien manā pagultē, bet rīt redzēsim, ko darīt.

No rīta, kad visi brāļi piecēlās un taisījās doties prom, jaunākais ierunājās:

—            Tu, brāl, vakar solījies izjaukt un izvandīt visu kalnu. Bet ko tu darītu, ja atrastu kādu radinieku vai māsu?

Vecākais brālis sacīja:

—             Es redzu, ka tu jau zini, kas šeit slēpjas. Saki nu — kas tas ir?

Jaunākais brālis pacēla palagu un sacīja:

—    Lien ārā, māsiņ, lai būtu kas būdams!

Tad vecākais brālis teica:

—            Ja tu mājās būtu pacietusies vēl vienu gadu, tad mūs būtu sagaidījusi, bet tagad, māsiņ, kā mums, tā tev būs jāmokās vēl divpadsmit gadu. Ja tik ilgus gadus tu varēsi nociesties, nebildusi ne vārda, tad mēs vēl redzēsimies.

To sacījis, brālis lika māsai sēsties viņam mugurā. Tad visi pārvērtās par melniem kraukļiem un aizlidoja. Viņi māsu aiznesa uz lielu gāršu, uzsēdināja augstas egles galotnē, atvadījās un paši aizlaidās. Māsa tur sēdēja tik ilgi, kamēr noplīsa pat drēbes.

Kādu dienu tajā gāršā ieradās medībās ķēniņa dēls ar saviem galminiekiem. Drīz vien suņi ielenca to koku, kurā sēdēja meitene, un sāka riet. Tūdaļ bija klāt arī ķēniņa dēls ar medniekiem. Viņi ieraudzīja: kokā sēž cilvēks. Mednieki pūlējās uzrunāt cilvēku gan šā, gan tā, bet tas klusēja. Tad viņi aicināja, lai kāpjot

lejā, biedēja, ka nošaušot, tomēr nekas nelīdzēja. Beidzot ķēniņa dēls savam sulainim teica:

—      Kāp kokā un nocel zemē šo cilvēku, tad redzēsim kas tas ir.

Sulainis uzkāpa. Meitene rādīja zīmes, it kā gribētu pateikt, ka viņai nav drēbju. Sulainis nokāpa zemē un pastāstīja ķēniņa dēlam: kokā esot skaista, jauna meitene, tikai bez drēbēm. Ķēniņa dēls iedeva sulainim drēbes, un tas uznesa tās meitenei. Viņa apģērbās un nokāpa no koka. Meitene ķēniņa dēlam tik ļoti iepatikās, ka viņš nespēja ne acu novērst. Aizvedis uz mājām, pateica saviem vecākiem, ka gribot ņemt viņu sev par sievu. Vecākiem nepatika mēmā vedekla, tomēr viņi pēc ilgas lūgšanās bija ar mieru. Un ķēniņa dēls apprecēja divpadsmit brāļu māsu.

Pēc dažiem gadiem jaunais pāris sagaidīja bērnu. Ķēniņa dēls todien nebija mājās, un kopt jauno ķēniņieni bija ataicināta viņas pamāte — ragana. Ragana bērnu izmeta ārā, noķēra tā vietā suni un visiem rādīja:

—    Skatieties, kāds viņai bērns!

Ķēniņa dēla vecāki nobijās un savam dēlam aizrakstīja vēstuli, lai viņš ātrāk atgriežoties mājās un tiekot vaļā no sievas. Ķēniņa dēls atgriezās, pavērās sievā un nolēma viņai neko nedarīt: viņa bija tik skaista un tik laba!

Pēc gada viņi sagaidīja otru bērnu. Arī šoreiz ķēniņa dēls nebija mājās, un jaunās ķēniņienes bērnu viņas pamāte atkal izmeta ārā, noķēra vietā kaķi un visiem rādīja:

—    Skatieties, kāds viņai bērns!

Visi brīnījās, bet vecāki aizrakstīja dēlam vēstuli. Dēls atrakstīja, lai neviens viņa sievai nekā nedarot, kamēr viņš pats atgriezīšoties. Pēc atgriešanās ķēniņa dēls teica, ka viņa sieva esot ļoti skaista, viņam ļoti patīkot un viņš vēl padomāšot, ko darīt.

Pēc gada, kad ķēniņa dēls atkal nebija mājās, piedzima trešais bērns. Pamāte — ragana atkal to izmeta ārā un visiem rādīja, ka jaunajai sievai piedzimis suns. Vecāki vēlreiz rakstīja, lai ķēniņa dēls ātrāk steidzoties uz mājām un darot savai sievai galu. Ķēniņa dēls pārradās mājās. Viņam bija ļoti žēl nogalināt sievu. Vairs nezinādams, ko iesākt, viņš sacīja:

—    Dariet ar viņu, ko gribat!

Soģi sievu apsūdzēja, ka tā esot ragana, un nosprieda viņu sadedzināt. Sakrāva milzīgu sārtu, aizdedzināja to un veda notiesāto, bet te pēkšņi uznāca stiprs lietus un uguni apdzēsa. Atkal tika pavēlēts atnest sausu malku. 5ai laikā jau divpadsmitais gads tuvojās beigām, trūka tikai vienas stundas līdz brāļu at* lidošanai. Tieši tad, kad no jauna sakūra uguni, māsa ieraudzīja: spārnus vēcinādami, šurp lido divpadsmit kraukļi. Pirmais tūdaļ nolaidās, pārvērtās par cilvēku un atveda pie rokas dēlēnu, kuram jau bija iesācies trešais gads. Tad nolaidās otrais brālis un atveda dēlēnu, kuram jau bija iesācies otrais gads. Pēc tam brāji atnesa vēl autiņos ietītu tikko dzimušo bērniņu. Visi brā|i žigli piesteidzās pie sārta un iesaucās:

—      Ko jūs šeit darāt? Kāpēc gribat nogalināt mūsu nevainīgo māsu? Labāk metiet ugunī pamāti — raganu!

Brāļi izstāstīja visu, kā ragana tikko piedzimušos bērnus izmetusi ārā, kā tos tūda| pievākuši un audzinājuši. Nu arī māsa izstāstīja visu: viņa ļoti mīlējusi savus brā|us, tāpēc tik ilgi klusējusi. To dzirdot, ļaudis sagrāba raganu un iemeta ugunī.

Ķēniņš sarīkoja lielas dzīres. Arī es tur biju, visu pats redzēju, gardus ēdienus ēdu, saldus dzērienus dzēru, pār bārdu man tecēja, bet mutē netika.

SAULES MEITA

Kādreiz dzīvoja ķēniņš. Viņam bija dēls un ļoti skaista meita. Drīz pēc sievas nāves sasirga arī pats ķēniņš un nomira. Tā dēls un meita palika vieni.

Kad dēls bija paņēmis valsti un visu tēva mantojumu savās rokās, viņš sadomāja precēties. Sūtņi devās uz visām pasaules malām, lai sameklāu tādu meiteni, kas skaistumā vai nu pārspētu viņa māsu, vai būtu tikpat skaista.

Pēc kada laika sūtņi atgriezās un ķēniņdēlam pavēstīja, ka esot izstaigājuši visas pasaules zemes un redzējuši daudz skaistu

meiteņu, tomēr tik skaistu kā viņa māsa nekur neesot nedz sastapuši, nedz redzējuši.

Tad ķēniņdēls sadomāja apprecēt māsu. Drīz vien viņš pastāstīja māsai par savu nodomu. Ķēniņmeita apraudājās, tomēr tas neko nelīdzēja: brālis stingri pateica, ka māsai jāprecoties ar viņu.

Ķēniņmeita ļoti noskuma: kā viņa var precēties ar brāli? Trīs dienas un trīs naktis māsa raudāja, bet ceturtajā dienā sāka posties kāzām.

Kāzu dienā ķēniņdēls pirmais apģērbās un gaida māsu. Gaida, gaida, bet māsa kā nenāk, tā nenāk. Beidzot viņš vaicā:

—    Vai tu, māsiņ, jau apģērbies?

—    Jau apāvu kājas! — māsa atbildēja un iegrima zemē līdz puslieliem. Ķēniņdēls gaida vēl, bet, nesagaidījis māsu nākam, atkal vaicā:

—    Vai tu, māsiņ, jau apģērbies?

—    Jau uzvilku kleitu! — māsa atbildēja un iegrima zemē līdz kaklam.

Ķēniņdēls gaida vēl, bet nesagaidījis pēc brīža atkal vaicā:

—    Vai tu, māsiņ, jau apģērbies?

—    Jau uzliku vainadziņu, — ķēniņmeita atbildēja un visa iegrima zemē.

Ķēniņdēls gaida vēl brīdi un atkal sauc māsu, bet neviens vairs neatbild. Tad viņš pats iegāja istabā un ieraudzīja, ka tur neviena nav. Viņš izmeklēja malu malas, tomēr māsu tik un tā neatrada.

Tā izjuka ķēniņdēla kāzas.

Bet ķēniņmeita, kad bija iegrimusi zemē, pēc brīža atvēra acis un ieraudzīja, ka viņa guļ skaistā pļavā. Visapkārt smaržo puķes, pie debesīm spīd saule. Viņa piecēlās un sāka staigāt pa pļavu, lasīt zemenes un ēst.

Pievakarē viņai kļuva baismi, jo viņa šeit staigāja gluži viena, nekur neredzēja nekādu dzīvu radību. Ķēniņmeita pavērās visapkārt un beidzot devās taisni uz mežu. Jau metās krēsla, bet ķēniņmeita, baiļu pārņemta, aizvien gāja uz priekšu un nemitīgi skatījās uz visām pusēm.

Piepeši viņa pamanīja, ka caur kokiem mirgo maza uguntiņa. Piegāja tuvāk un ieraudzīja mazu mājiņu. Iegāja iekšā un

tur atrada ļoti skaistu meiteni: tā sēdēja pie galda un šuva. Abas sasveicinājās un sāka runāt.

—11 esmu ķēniņmeita, — ceļiniece sacīja, — man nav ne tēva, ne mātes, ir tikai brālis. Pēc tēva nāves brālis sāka pārvaldīt valsti, bet viņš nevarēja sev sameklēt piemērotu meiteni, tāpēc spieda, lai es precos ar viņu. Kamēr es posos kāzām, neizprotamā kārtā viņam pazudu un nezinu, kā gadījos pļavā un atnācu uz šejieni. %

— Bet mans vārds ir Saules meita, — sacīja meitene. — Nav labi, ka tu esi šeit. Sī mājiņa pieder briesmīgai raganai. Tā mani te sargā un nekur nelaiž prom. Arī tev neklātos labi, ja ragana pārnākusi atrastu tevi.

i — Bēdz prom no raganas, — ķēniņmeita deva Saules meitai padomu.

Bet Saules meita atbildēja:

— Es bēgtu, tikai nezinu, uz kurieni. Ragana mani nozaga mātei, kad biju vēl maza, un neviens nezina, ka es atrodos šeit. Man te ir ļoti garlaicīgi, un es nezinu, kā dzīvošu tālāk.

Kamēr viņas tā runāja, uzpūta salts vējš, nobrīkšķēja koki un nodrebēja zeme. Saules meita juta, ka ragana laižas uz mājām. Viņa tūdaļ ķēniņmeitai lika nostāties pie sienas un blakus tai iesprauda adatu ar diegu. Tā bija brīnumadata, kuras tuvumā ragana neko nespēja saskatīt.

Tikko ragana ienāca mājiņā, tūdaļ uzkliedza:

—     Kāpēc te cilvēka smaka?

—      Nav nekādas smakas, — Saules meita atbildēja. Laikam tu pati, pa pasauli skraidīdama, būsi cilvēku smakas saodusies.

Ragana pavērās visapkārt, tad — blauks! —. apsēdās un pukšķēdama pūtās. Brīdi pūtusies, atkal aizlaidās.

Kad ragana bija prom, Saules meita izvilka adatu no sienas un sāka no jauna ar ķēniņmeitu runāties.

—      Kā tas varēja notikt, ka ragana mani neredzēja? — ķēniņmeita brīnījās.

—      Lūk, tā, — Saules meita atbildēja, šo brīnumaino, adatu, diegu kamolu, suku un dvieli man nesen atnesa kāds vecītis. Viņš sacīja, ka drīz vien brālis nākšot mani meklēt un tad man šīs mantas noderēšot»

Ķēniņmeita tencināja Saules meitu un lūgdamās lūdzās, lai viņa tagad bēgot prom no raganas.

—    Ar šīm brīnumainām mantām, — viņa sacīja, — tu viegli aizbēgsi no raganas un izglābsi arī mani. Savas zemes ceļus es zinu. Bēgsim!

Saules meita paklausīja ķēniņmeitai, paņēma līdzi brīnumainās mantas, un abas aizbēga.

Pārlaidās mājās ragana un Saules meitu vairs neatrada. Nu šī briesmīgi pārskaitās un steidzās visur ošņāt un okšķerēt, kamēr uzgāja bēgles pēdas, turklāt ne tikai vienas pēdas vien. Ragana pakampa no kakta piestu, uzsēdās tai virsū un laidās pakaļ Saules meitai.

Saules meita izdzirda, ka zeme dreb, un saprata — ragana dzenas viņai pakaļ. Abas bēgles ļoti nobijās un nometa zemē kamolu. No kamola radās briesmīgs kalns — augsts, stāvs un ļoti garš. Ragana atlaidās līdz kalnam, mēģināja tajā uzkāpt, bet nevarēja, mēģināja laisties pāri — nespēja pacelties tik augstu. Tad ragana metās skriet apkārt kalnam, bet bija pārāk tāls ceļš. Ragana aizlaidās uz mājām, paķēra lāpstu un ņēmās rakt. Drīz vien izrakās kalnam cauri un atkal joņoja bēglēm pakaļ ar tādu skubu, ka sacēlās viesulis un koki nolīka.

Pa to laiku Saules meita un ķēniņmeita jau bija aizbēgušas labi tālu. Tomēr drīz viņas juta, ka zeme dreb: ragana atkal dzenas pakaļ. Tad Saules meita nometa suku. No sukas radās tik biezs un plašs mežs, ka ragana nespēja nedz cauri tam iziet, nedz apkārt apiet, nedz pāri pārlaisties. Nevarēdama neko izdarīt, ragana steidzās uz mājām pēc cirvja. Atnesa cirvi, izcirta sev ceļu un, velreiz uzsēdusies uz piestas, ošņādama pēdas, dzinās bēglēm pakaļ.

Saules meita ar ķēmiņmeitu atkal dzird, ka zeme dreb, un saprata, ka ragana atkal dzenas pakaļ. Saules meita tūdaļ nometa dvieli. No dvieļa radās tik plašs un dziļš ezers, ka ragana nekādi nespēja to pārpeldēt vai pārlaisties tam pāri. Tad, nometusies uz vēdera, sāka lakt ūdeni, runādama: «Loc, piesta, ūdeni, arī es loku! Loc, piesta, ūdeni, arī es loku!» Bet kāda piestai daļa! Tā ij nedomā lakt. Tikai ragana lok vienā lakšanā un mudina piestu bez mitas. Tā ragana lakdama uzpampa un uzpūtās kā kalns, tomēr ezerā vēl bija palicis kāds kubls ūdens. Ragana gribēja ari to izlakt, bet — blīksl — pārsprāga …

Saules meita un ķēniņmeita juta, ka ragana vairs nedzenas pakaļ un bez bailēm abas devās uz priekšu. Drīz viņas nonāca pie ļoti skaistas muižas. Ķēniņmeita pazina sava brāļa pili.

Kad abas iegāja pilī, ķēniņdēls ļoti nopriecājās un reizē arī noskuma, jo nevarēja pazīt, kura ir viņa māsa: abas bija vienādas. Viņš skatās šā, skatās tā — nevar un nevar savu māsu atšķirt. Tad ķēniņdēls ķērās pie viltības: sarīkoja lielas dzīres, bet pirms tam miesniekam pavēlēja, lai pūslī ielej teļa asinis un slepus iedod viņam. Ķēniņdēls šo pūsli piesēja sev zem kakla tā, lai neviens nemanītu.

Sākās dzīres. Ciemiņi ļoti priecājās, bet visvairāk pats ķēņindēls. Viņš jūsmīgi tērzē ar skaistulēm, tikai vēl arvien nezina, kura ir viņa māsa, jo abas bija norunājušas viņam to neteikt. Ķēniņdēls visādi lūdzās, tomēr šīs nav pierunājamas. Tad viņš izrāva zobenu, novilka sev gar kaklu un viss noplūda asinīm.

Ciemiņi ļoti pārbijās un steidzās glābt ķēniņdēlu, bet viena no meitenēm sāpēs iekliedzās, piesteidzās klāt un raudādama pārsēja viņam kaklu. Ķēniņdēls izlikās beigts un gulēja nekustēdamies. Tad meitene kļuva vēl sērīgāka, glāstīja ķēniņdēlu un skaļi raudāja:

—    Ai, manu brāli, mīļo brālīt! Ko es, muļķīte, izdarījul… Otra meitene arī žēloja ķēniņdēlu, tomēr ne tik gauži.

Tagad ķēniņdēlam bija skaidrs, kura ir viņa māsa. Viņš sveiks un vesels pielēca kājās, jautri iesmējās un nobučoja māsu. Nu viņš iepazinās ar Saules meitu un solījās viņu precēt. Saules meita bija ar mieru, tikai vispirms gribēja tikties ar savu brāli. Brālis esot solījies nākt viņu meklēt.

Kamēr viņi tā runāja, visi ieraudzīja, ka jāj ļoti skaists ķēniņdēls. Saules meita pazina savu brāli.

Grūti izteikt, cik liels bija visu prieks. Abi ķēniņdēli samainījās māsām un apprecēja skaistās meitenes. Kāzas bija tik varenas, kādas vēl nekur nebija ne redzētas, ne dzirdētas.,

APBURTA MEITENE UN PŪĶIS

Reiz pie jūras dzīvoja kāds zvejnieks, un viņam bija divi dēli: Petrs un Jons. Visi trīs diendienā zvejoja un zvejoja, tomēr pie mantas nekādi nevarēja tikt — kā nabagi bija, tā ari palika. Viendien, viņiem zvejojot, atirās ar laivu kāds vecītis, sāka runāt un izvaicāt:

—    Kā jums te sokas, vai daudz zivju nozvejojat, vai bagāti dzīvojat?

Vecais zvejnieks atbildēja:

—    Zvejoju ar dēliem augu dienu un nakti, šķiet, arī krietnus lomus velkam, tomēr kā nevaru, tā nevaru tikt pie mantas — esmu nabags, vecīt!

Vecītis atbildēja:

—    Pārdod man savu vecāko dēlu Petru: es tev veselu sieku zelta dālderu samaksāšu un pateikšu, kā tu vari k|ūt bagāts.

Zvejnieks domāja gan šā, gan tā, beidzot sacīja:

—    Pārdošu gan. Bet kur tu, vecīt, manu dēiu liksi?

Vecītis atbildēja:

—    Nebaidies, tavam dēlam klāsies labi. Ja viņš kādreiz gribēs, es viņu atvedīšu paciemoties pie tevis.

Tā arī salīga. Vecītis samaksāja viņam sieku zelta dālderu un pateica:

—   Tu vairs nezvejo, bet atver krogu: tur tirgodamies, ari kļūsi bagāts.

Vecītis Petru aizveda sev līdzi, bet zvejnieks vairs nezvejoja — atvēra krogu.

Vecītis ar Petru gandrīz trīs dienas īrās un īrās pa jūru, kamēr sasniedza kādu muižu: tās ēkas uzceltas pašā ūdens malā, zemes nebija ne tik, kur soli spert. Nu vecītis Petram sacīja:

—   Tu izkāp un ej iekšā, bet es piesiešu laivu.

Petrs taisni no laivas iegāja istabā, staigāja un skatījās: visur tukšs, nav neviena cilvēka, bet uz galda nolikts ēdiens un dzēriens. Viņš vecīti ilgi gaidīja, tomēr tas nenāca un nenāca. Atvēra durvis un paskatījās uz to vietu, kur vecītis bija licis piesiet laivu, bet tur neviena vairs nebija. Pavēries tālāk jūrā, ieraudzīja laivu jau lielā gabalā — tā tik tikko bija samanāma.

Ko viņš tagad lai iesāk, palicis viens pats? Staigāja, staigāja pa istabām, bet tajās nekas nav atrodams. Tā Petram kļuva garlaicīgi, un tanī dienā viņš pat ēdienam nepieskārās. Tur bija arī uzklāta gulta. Kad pienāca vakars un satumsa, viņam uzmācās lielas bailes. Bet ko lai dara? Likās gultā, apsedzās un gulēja. Te jūt, ka istabā nav viens. Sakampa svešo aiz bizēm un saprata, ka tā ir sieviete. Viņš tūdaļ piecēlās, iededza uguni, paskatījās — nekā nav. Ja jau nekā nav, tad viņam iešāvās prātā: laikam būšu redzējis sapni. Un atkal likās gulēt. Tikko apgūlās, atkal kaut kas sāka skrapstēt. Nu viņš. to uzrunāja, bet nav nekādas atbildes. Tā viņš pārgulēja to nakti, bet rītausmā piecēlās un redz: galds apkrauts visādiem ēdieniem — gan siltiem, gan aukstiem. Viņš paēda, ko sirds kāroja, un atkal sāka staigāt pa istabām, arvien vēl cerēdams satikt kādu dzīvu būtni. Bet neviena kā nav, tā nav. Pienāca pusdienas laiks. Atkal viņš varēja ēst un dzert, ko tikai gribēja. Vakariņas tāpat bija galdā, bet naktī ieradās tā pati neredzamā.

Petrs tur nodzīvoja veselu gadu, jau pierada un jutās labi. Tomēr, kad pagāja gads, sāka ilgoties pēc sava tēva, mātes un brāļa, radās vēlēšanās viņus redzēt, apciemot. Te atbrauca vecītis ar laivu un sacīja: t

—        Varbūt tu, Petr, gribi paciemoties pie saviem tuviniekiem un paskatīties, kā viņi tagad dzīvo?

Petrs atbildēja, ka ļoti gribot. Vecītis viņu tūdaļ iesēdināja laivā un veda. Pa ceļam sacīja:

—  Tēvam un brālim tu vari pastāstīt, kā šeit pa šo laiku dzīvoji, bet mātei gan nestāsti.

Viņš aizbrauca. Agrākajā vietā vecākus vairs neatrada, bet sameklēja pilsētā — tur viņi bija atvēruši lielu krogu un nu dzīvoja bagāti. Petrs ciemojās pie vecākiem, un vecāki viņu iztaujāja, kā viņam klājies. Viņš tēvam un brālim pastāstīja: tā un tā, naktī viņu allaž apciemojot kāda neredzamā. Abi pasmējušies un sacījuši:

—    Labi vien ir, ka nav jādzīvo vientulībā.

Tad māte sāka viņu iztaujāt:

—        Kāpēc tu, dēls, ar mani tik maz runā? Kāpēc tu man nepastāsti, kā dzīvo?

Māte taujāja Neatlaidīgi, ar asarām acīs. Beidzot Petrs ņēma un visu viņai izstāstīja. Tad māte teica:

—     Es tūdaļ aizstaigāšu pie mācītāja. Gan viņš zinās, kas darāms.

Māte aizgāja pie mācītāja, visu izstāstīja, un mācītājs viņu pamācīja:

—     Tagad dēlam, kad viņš brauks prom, jāņem līdzi vaska svece, pa dienu tā jāaizdedzina un jāpārsedz, bet naktī, kad viņš manīs kādu istabā, svece jā atsedz.

Petrs atvadījās no saviem mājiniekiem un atkal devās prom kopā ar to pašu vecīti. Vecītis viņu aizveda pie tās pašas muižas, ielaida iekšā un pats atkal aizīrās savu ceļu. Petrs pa dienu aizdedzināja sveci, palika zem poda un gaidīja nakti. Naktī viņš apgūlās un drīz vien manīja, ka istabā kāds ienāk. Petrs tūdaļ podu nocēla un ieraudzīja — blakus stāv skaista meitene ar dzeltenām bizēm. Viņa sāka gauži raudāt un bārties:

—     Kā tu varēji izturēt veselu gadu, tā būtu varējis izturēt vēl vienu — tad beigtos mana lāsta spēks un manas ciešanas, un pēc tam labi klātos gan tev, gan man. Tagad tu mani esi pazudinājis un tev pašam arī būs jāiet bojā. Tu nemaz nezini, ka šeit katru dienu pie manis atpeld pūķis ar divpadsmit galvām. Līdz šim, kamēr tu mani neredzēji, arī viņš tevi neredzēja, bet tagad, tāpat kā tu redzi mani, arī viņš tevi redzēs. Šodien viņš norīs ij tevi, ij mani.

Nu Petrs nožēloja, ka visu bija pastāstījis savai mātei, — ja māte ar mācītāju tā nebūtu viņu pamācījuši, viss būtu beidzies labi. Nu meitene, noskaitusies uz Petru, sacīja:

—     Labāk tad viens ej bojā nekā mēs abi! —? Un iegrūda Petru ūdenī. Viņš labi prata peldēt, tāpēc, uz ūdens atpūzdadies, peldēja vienā peldēšanā. Tā viņš peldēja kādas trīs dienas un aizpeldēja līdz nezināmai salai. Viņš jau bija ļoti noguris un izsalcis. Izkāpis uz salas, skatījās un meklēja, vai neatradīs kāda putna olu, ko varētu apēst. Te arī sastapa savu vecīti. Vecītis viņam vaicāja:

—     Kā tu, Petr, gadījies uz šīs salas?

Petrs izstāstīja visu: kas un kā viņu samācījis, ko viņš darījis un kā tagad nokļuvis uz šīs salas. Tad vecītis viņam sacīja:

—   Vai tad es tev netiku teicis, ka mātei nav jāstāsta, kā tu dzīvo? Es tev rādīšu — mani neklausīt! Ko nu vairs darīt, — vecītis vēl piebilda, — kas bijis — izbijis. Tagad es tev došu Šo kamoliņu, — un iedeva Petram kamoliņu, — kad tu to tīsi, tad varēsi pārvērsties, par ko vien gribēsi.

Petrs paņēma no vecīša kamoliņu, pagudroja, tūdaļ pār» vērtās par visātrāko putnu pasaulē un atkal aizlidoja pie tās pašas meitenes. Meitene ieraudzīja viņu un vaicāja:

— Kā tu atkal šeit radies?

Viņš meitenei pastāstīja, kā viss bijis, uz kurieni viņš aizpeldējis, kā vecītis viņam iedevis kamoliņu un kā viņš tagad varot pārvērsties, par ko vien gribot. Viņa sacīja:

—   Tad labi. Šodien pulksten divpadsmitos te atpeldēs pūķis. Tu pārvērties par lakstīgalu. Tepat mājas tuvumā aug liepa, un, tupēdams šajā liepā, pogo, bet, tikko pūķis nāks tevi skatīties, laidies prom.

Petrs viņai atbildēja:

—   Tu pūķim pavaicā, kur ir viņa nāve.

Dienas vidū ūdens sāka mutuļot un duļķoties, no tā izlīda briesmīgs jo briesmīgs pūķis ar divpadsmit galvām. Pūķis, iegājis istabā, runā ar meiteni, bet Petrs, pārvērties par lakstīgalu, liepā skaisti jo skaisti pogo. Tad pūķis saka:

—   Ko tas putniņš tik skaisti te dzied?

Un gāja skatīties, bet putniņš tūdaļ aizlaidās prom.

Pūķis atkal ienāca iekšā, un meitene vaicāja:

—   Vai zini, kas man iešāvās prātā: kur ir tava nāve?

—   Lūk, šajā glāzē, — pūķis parādīja.

Pēc pulksten divpadsmitiem pūķis ienira ūdenī. Petrs pārvērtās par cilvēku, un abi mierīgi dzīvoja līdz nākamajam dienasvidum. Meitene izrotāja glāzi un gaidīja pūķi, bet Petrs pārvērtas par lakstīgalu, uzlaidās liepā un atkal dziedāja. Dienas vidu no jūras iznira pūķis, ienāca pie meitenes un vaicāja:

| — Kāpēc tu šo glāzi tā izrotāji?

—   Redzi, ja jau es tevi mīlu, tad mīlu arī tavu nāvi.

Pūķis pasmējās un sacīja:

—   Kur gan te būs mana nāve. Mana nāve ir tajā liepā, kurā tas putniņš tik skaisti dzied.

Pēc pulksten divpadsmitiem pūķis ienira jūrā, bet Petrs pārvērtās par cilvēku. No rīta meitene izrotāja arī liepu. Pūķis atkal izlīda un vaicāja:

—    Kāpēc tu šo liepu tā izrotāji?

Viņa tam atbildēja:

—    Es tevi mīlu, tāpēc arī tavu nāvi rotāju.

Pūķis sacīja:

—    Tomēr te nav mana nāve. Mana nāve ir Francijā, kur kāda kalna pakājē ganās divpadsmit vēršu un tiem nolikti divpadsmit kubli ūdens. Jā kāds tos divpadsmit vēršus apēstu un tos divpadsmit kublus ūdens izdzertu, tad varētu nākt ar mani spēkoties. Kamēr es ar to vīru spēkotos, izlidotu pīle. Ja kāds to pīli notvertu un pārplēstu, tās iekšās atrastu olu. Ar šo olu mani varētu nosist — tur ir mana nāve.

To visu pateicis, pūķis pēc pulksten divpadsmitiem ienira ūdenī. Petrs tūdaļ pārvērtās par visātrāko putnu pasaulē, aizlaidās uz Franciju pie tā kalna, tur atrada divpadsmit vēršus un divpadsmit kublus ūdens. Viņš tūdaļ nokāva visus divpadsmit vēršus, uzšķērda tos, visu sirdis izcepa un apēda, padzērās ūdeni no visiem divpadsmit kubliem un jutās tik stiprs, ka neviens pasaulē ar viņu nevarētu spēkiem mēroties. Tad atkal pārvērtās par visātrāko putnu pasaulē un atlidoja pie meitenes.

—    Nu, tagad es varu ar pūķi spēkoties, — Petrs sacīja.

Kad pienāca dienasvidus, ūdens sāka mutuļot, izlīda pūķis un

ieraudzīja Petru. Līdzko ieraudzīja, tūdaļ iesaucās:

—    Ko tu meklē manā ķēniņvalstī, kas tev ļāva te ienākt?

Un uzreiz metās Petram virsū. Petrs turējās pretī. Nu abi briesmīgi cīkstējās, līdz — špurks! — pīle izlidoja no pūķa. Petrs aši pārvērtās par vanagu — caps! — noķēra šo pīli, nolaidās zemē, pārplēsa, un no tās izripoja ola. Pūķis metās bēgt, peldēt pāri jūrai, bet Petrs pārvērtās par kaķi, panāca pūķi, svieda tam ar olu un to nosita. Tikko pūķis bija beigts, pazuda ari jūra, radās sausa zeme. Tagad tajā vietā ir Amerika.

Petrs apprecējās ar skaisto meiteni un dzīvoja laimīgi.

Arī es viņu kāzās biju, tur ēdu un dzēru. Uz bārdas man pilēja, bet mutē ne lāse netika.

Petrs kļuva par Amerikas ķēniņu. Tur viņam bija varens karaspēks, tas sāka ar dižgabaliem šaut. Arī mani reiz ielika stobra un kā šāva, tā es lidodams atlidoju te uz Viļņu, lai jums pastāstītu šo pasaku.

PĒRKONS UN KUNIGAIKŠA MEITA

Kunigaikstis, dodamies prom uz svešām zemēm, vaicāja savām trim meitām, kādu ciemkukuli viņām pārvest.

—     Pārved man ratiņu, kurš pats vērptu, — vecākā meita lūdza.

—     Pārved man otiņu, kura pati visādas lelles izkrāsotu, — vidējā meita lūdza.

—     Bet man pārved vijoli, kura pati spēlētu un pati dejotu,— jaunākā meita pačukstēja tēvam pie auss.

Kunigaikstis piecus gadus ciemojās tālās zemēs, tur skatīja visvisādas neredzētas mantas. Par lielu naudu nopirka ratiņu un otiņu, bet tādu vijoli, kura pati spēlētu un pati dejotu, nekur nevarēja atrast. Viņš brauca uz mājām noskumis, ka mīļotās meitas lūgumu nav izpildījis. Savas zemes robežas tuvumā viņš satika Pērkonu, kurš dobjā balsī sāka taujāt: no kurienes kunigaikstis atgriežoties un kāpēc esot tāds sadrūmis? Kunigaikstis tam visu izstāstīja, un Pērkons viņam solījās tūdaļ uzdāvināt šādu vijoli.

Tikai tu man atdod to, kas no tavas zemes atskries uz manējo.

«Kas gan varētu atskriet? Varbūt tikai kāds lops vai zvērs,» kunigaikstis pie sevis nodomāja un tūdaļ bija ar mieru Pērkonam to atdod. Un tas viņam pretī iedeva brīnumaino vijoli. Kunigaikstis vēl nebija paguvis vijoli izmēģināt, kad mežs nobrīkšķēja un no biezokņa izlēca zirgs, kura mugurā sēdēja kunigaikša jaunākā meita, tagad jau izaugusi par skaistuli. Viņa krita tēvam ap kaklu, priecājās, ka sagaidījusi to, bet par vijoli — savu bērniš^ķjgo untumu — bija pavisam aizmirsusi. Kad viņi atgriezās mājās, priekšā jau gaidīja dzīres — kunigaikša pilt todien tika alus dzerts mucām un kliņģeri ēsti kaudzēm. Tikai vecais kunigaik-

stis nespēja nedz alu iebaudīt, nedz kliņģeri nogaršot, jo sirdi māca nemiers: kā nu būs ar solījumu? Pagāja viena diena, otra, un Pērkons pašā pusnaktī jau dārdina pie kunigaikša loga:

—   Atdod man to, ko solīji! Balti galdi man jau klāti, raibas dzegas darinātas.

Kunigaikstis lika kalponei grezni saģērbties un izstūma viņu pa logu. Pērkons dūkdams un rūkdams aizstiepa viņu uz savu pazemes pili un iedeva viņai trauku ar zaļu vīnu, lai nomazgā kājas.

—    Ki-ki-ki, — kalpone smējās. — Kaut kas neredzēts — vīnā mazgāt kājas!

Tad Pērkons sagrāba viņu aiz stērbelēm, aizlidināja atpakaļ uz kunigaikša pili, iemeta pa logu lielajā istabā un nodārdināja:

—   Kāpēc tu mani piekrāpi? Kāpēc man neīstu meitu izprecināji? Dod šurp savu jaunāko meitu! Balti galdi sen jau klāti, raibas dzegas darinātas.

Tagad kunigaikstis saviem ļaudīm izdalīja kramenīcas un lika šaut uz Pērkonu. Tas pa īstam sāka spert zibeņus, rībināt un drebināt pils pamatus, cilāt jumtu, tricināt rūtis! Daudz lopu kūtīs nospēra, labību sagāza veldrē, ābolus nopurināja, kokus ar saknēm izrāva.

—   Ja tu neturēsi vārdu un savu jaunāko meitu man nedosi, es tavu pili nolīdzināšu ar zemi!

—   Kā lai nedodu, ņem! — kunigaikstis nobijies teica un pa logu atdeva savu jaunāko meitu.

Pērkons ar kunigaikša jaunāko meitu aizsvilpa un aizšalca uz savu pili. Tur nolika viņai priekšā trauku ar zaļu vīnu, lai mazgā kājas.

—   Vai tu proti vīnā mazgāt kājas?

—            Kas tur ko neprast, — kunigaikša meita atbildēja.

—  Tēva mājās es katru dienu pienā mazgājos. Tāpēc esmu balta, kā pienā peldējusies.

Pērkons saprata, ka tā ir kunigaikša īstā meita, un centās viņai visādi iztapt. Taisnība, Pērkons reti bija kopā ar viņu, allaž padebešos trenkājās, grāva, spēra zibeņus, bet pēc atgriešanās pārvērtās par skaistu jaunekli un visādi iepriecināja savu sievu, stāstīdams par dažādiem atgadījumiem, ko viņš redzējis, skraidīdams zemei apkārt.

Reiz Pērkons viņai teica:

—    Vai tu zini jaunumu? Tava vecākā māsa precas. Viņa jau cep pīrāgus, un to smarža pat debešos man kutina nāsis.

. — Lai precas vesela, — kunigaikša meita sacīja. — Man visas takas uz mājām jau aizaugušas.

Kunigaikša meita tikai izlikās, ka mājas būtu aizmirsusi, bet sirds viņai sāpēja, ka savu māsu nevarēs nedz apdziedāti nedz izvadīt, nedz nomičot. Pērkons ieraudzīja viņas sirdēstus un sacīja:

—    Debesu takas nav aizaugušas. Es aizvedīšu tevi uz māsas kāzām. Tikai tur tu ne pušplēsta vārda nebilsti par mani.

Vecāki un māsas cienāja kunigaikša jaunāko meitu, deva pīrāgus ēst un saldu medu dzert, bet, tikko sāka vaicāt par viņas vīru Pērkonu, jaunākā meita izlikās nedzirdam. Pusnaktī pēc kāzām atdārdēja Pērkons un viņu aiznesa prom.

Pēc kādiem pāris gadiem Pērkons sievai atkal saka:

—    Tagad precas tava vidējā māsa. Tur tik daudz zosu plūc, ka visa pils no tālienes izskatās balta, bet viena pūciņa man pakutināja nāsis, un es padebešos pat nošķaudījos, Ja tu apsolies nebilst ne vārda par mani, es tevi atkal aizvedīšu uz turieni. Bet, ja solījumu neturēsi, tu nekad pie manis vairs neatgriezīsies.

—    Kā es pie tevis lai neatgriežos? Kas mūsu dēlus audzinās? Es klusēju viņā reizē, klusēšu arī tagad.

Kunigaikša jaunākā meita ar Pērkonu jau bija sagaidījusi divus dēlus.

Bet, tikko viņa nokļuva sava tēva pilī pie balta galda, tikko tuvinieki viņu sāka cienāt ar saldu miestiņu un iztaujāt visādiem viltīgiem vārdiem, kunigaikša meitai noreiba galva un viņa izstāstīja par savu laimi, par savu vīru un saviem dēliem.

—    Es te ēdu un dzeru, bet mans vīrs Pērkons tagad stāv aiz loga un briesmīgi dusmojas.

Tā ari bija. Pērkons sāka briesmīgi trakot, kunigaikša pili ar visiem ciemiņiem un dzīru galdiem aiztrieca nezin kur aiz deviņām upēm, bet kunigaiša meita, Pērkona sieva, palika klajā laukā stāvam. Ne vairs māju, ne vīra, ne bērnu. Kunigaikša meita gāja, aiz asarām neredzot taku zem kājām, savu vīru mīļiem vārdiem piesaukdama. Bet Pērkons bija aizkūjies uz pašu

zemes malu un nerādīja nekādas zīmes, kur viņš atrodas. Tad kunigaikša meita devās pie Saules.

—      Vai tu, Saulīt, māmulīt, nezini, kur ir mans vīrs?

Bet Saule nezināja, tikai izvārīja viņai vistas viras maltīti un kauliņus lika ietīt lupatiņā.

Tad kunigaikša meita aizceļoja pie Mēness. Arī tas viņai lika apēst vistu, bet kauliņus — ietīt lupatiņā. Mēness aizsūtīja viņu pie Vakaru vēja. Tas sasauca kopā mazākos vējus: Dienvidi, Rīteni un Ziemeli. Tie visi reizē sāka pūst, tomēr nekādu vēsti neatpūta. Tad sūtīja Vētru meklēt, un Vētra dabūja zināt, kurā zemes malā Pērkons atrodas. Kunigaikša meita nogurusi gāja un gāja, kamēr nonāca pie stāva un slidena stikla kalna. Tādā kalnā nevar nedz uzkāpt, nedz uzjāt, nedz uzrāpties — cilvēks slīd atpaka| un sašķīst kā ola. Te viņa nolika citu aiz cita vistas kauliņus, kauliņi turējās klāt kā pieauguši, un viņa pa tiem devās uz augšu kā pa kāpnēm. Jau bija saredzama padebešu pils, bet kunigaikša meitai pietrūka viena kauliņa, un viņa vairs ne soli netika uz priekšu. Tad viņa nokoda savu mazo pirkstiņu, un tas pieauga pie stikla kalna. Kunigaikša meita uzkāpa kalnā, iesteidzās Pērkona pilī un ieraudzīja savus bērnus divu aukļu gādībā. Pērkons jau grasījās nospert savu sievu, jo viņa bardzība par tās nepaklausību un vārda laušanu vēl nebija pārgājusi, taču. tai brīdī bērni izspruka no aukļu klēpjiem, izstiepa mātei pretī rokas un sāka priecīgi viņu saukt. Tad Pērkons vairākas reizes ap joņoja apkārt zemei, ar dzelzs ratiem rībinādams, ar uguns pātagām cirzdams, kamēr atkal uz zemes un padebešu pilī iestājās miers. Kas notika pēc tam ar kunigaikša meitu un viņas bērniem, to neviens nezina, jo neviens vēl nav iekļuvis Pērkona pilī.

MUĻĶĪTIS

Sensenos laikos dziļa meža vidū dzīvoja kāds zemnieks. Viņam bija trīs dēli. Divus vecākos tēvs ļoti mīlēja, bet jaunāko nē vecāki, ne brāļi neieredzēja un aizvien viņu saukāja par muļķīti. Ja jaunākais brālis ko pateica vai izdarīja, to citi uzskatīja

par blēņām un smējās. Ja vecākajiem brāļiem nepatika kāds apģērba gabals, tas jaunākajam bija jānovalkā; ja vecākajiem negaršoja kāds ēdiens, viņi pastūma to jaunākajam; ja tie abi kaut ko lūdza, allaž prasīto dabūja, bet jaunākais palika bešā, un, ja vecākajiem brāļiem kāds darbs nebija pa prātam, to uzvēla jaunākajam. Tā jaunākajam brālim katru dienu nācās cūkas ganīt, jo vecākajiem brāļiem šāds darbs nepatika. Ganīdams cūkas, jaunākais brālis domāja, domāja, līdz sadomāja izpētīt, kādi ļaudis dzīvo viņā meža pusē. Tā kādu rītu viņš pameta cūkas un devās meklēt mežam otru malu. Pēc augas dienas gājuma viņš otru malu vēl nesasniedza un, apēdis azaidu, uzkāpa kokā, piesēja sevi pie zariem un tā pārlaida nakti. Tad gāja visu otro dienu, apēda pusdienas, bet vakarā, baidīdamies no zvēriem, atkal uzkāpa kokā un pārgulēja. Trešajā dienā viņš devās tālāk pa meža taku, apēda ari launagu, tomēr meža otru malu vēl neredzēja. Ceturtās dienas rītā viņš, tupēdams kokā, izdzirda gaili dziedam un devās balss virzienā. Tā jaunākais brālis iznāca meža otrā malā un tur ieraudzīja pilsētu.

Brālis iegāja pilsētā un brīnījās, ka tur bija neparasti daudz cilvēku. Tad kādam pavaicāja, kāpēc šie cilvēki raudādami skraida pa ielām un kāpēc nami ar melnu audeklu pārklāti. Tas viņam atbildēja:

—    No kurienes tu esi nācis, ja nezini, ka rīt pūķim tiks atdota ķēniņa meita? Šoreiz viņai krita loze. Pūķis draudēja iznīcināt visu pilsētu, ja rit viņam nedos meiteni.

—    Bet kāpēc neviens šo ļauno pūķi nenosit?

Vīrs atkal atbildēja:

—    Tāpēc, ka visi no pūķa baidās, jo tas ir ļoti negants. Ķēniņš apsola savu meitu, bet pēc nāves ari valsti tam, kurš viņa meitu izglābtu no pūķa. Tikai līdz šim vēl nav atradies tāds drosminieks.

—    Nu tad es gribu pamēģināti Ved mani pie ķēniņa!

Vīrs aizgaja pie ķēniņa un pastāstīja, ka svešinieks gribot uzvarēt pūķi un atbrīvot ķēniņa meitu.

Daži domāja, ka jaunākais brālis ir melkulis. Bet ķēniņš bija priecīgs, ka atradies kaut viens drosminieks, un lika viņam dot visādus ieročus: zobenus, stopus, lingas, bises, bruņas, cirvjus

un vēl šo to. Bet jaunākais brālis paņēma tikai pamatīgu cirvi un sacīja:

— Arjcitiem ieročiem es neprotu rīkoties, taču cirvi gari protu lietā likt!

Vieni par to zobojās, citi pie sevis domāja: «Ko šis muļķītis ar cirvi pūķim izdarīs!»

Otrā dienā ķēniņš savu meitu aizveda uz mežu, piesēja ar dzelzs važām pie koka un raudādams gāja mājās. Meita vaimanāja un gaidīja savu nāvi, bet muļķītis palika turpat tuvumā un gaidīja pūķi. Bija auksts rīts, tāpēc viņš sacirta malku un netālu no ķēniņa meitas sakūra uguni, lai sasildītos.

Kamēr muļķītis kurināja uguni, pūķis šņākdams rāpoja šurp un, iepletis rīkli, jau grasījās ķēniņa meitu norīt. Bet, tikko pūķis bija pielīdis tuvāk, muļķītis pakampa lielu degošu pagali un tik sparīgi trieca tam pa atņirgtajiem ilkņiem, ka tā visa salīda rīklē. Pūķis, glābdamies no uguns, vēl vairāk plēta muti vaļā, un tā muļķītis visas degošās pagales tam sagrūda iekšā. Pūķis sāka nelabā balsī rēkt un locīties pa zemi. Muļķītis tūdaļ pieskrēja klāt un ar cirvi to sāka cirst tikpat kā koku. Nocirta galvu, bet asti sacirta sīkos gabalos. Tikmēr cirta, kamēr nogura. Ķēniņa meita bija tuvumā un to redzēja. Sākumā viņa no bailēm drebēja, bet pēc tam priecājās. Kad muļķītis viņu atraisīja no koka, viņa apskāva savu glābēju un bučoja, jo nebija cerējusi, ka paliks dzīva.

Ķēniņš pievakarē nāca skatīties un ieraudzīja, ka pūķis sacirsts gabalu gabalos, bet drošsirdīgais glābējs, galvu nolicis ķēniņa meitas klēpī, aizmidzis guļ. Ķēniņš nopriecājās, aši apkampa savu karotāju un raudāja prieka asaras. Nu ķēniņš viņam atdeva meitu par sievu un jauno znotu mīlēja par visiem vairāk.

Ar laiku muļķītis sadomāja apciemot savus vecākus, un jaunā sieva apsolījās viņu pavadīt. Abi zeltītā karietē brauca uz muļķīša dzimto pusi. Meža malā viņš lika apturēt karieti, uzvilka savas vecās skrandas un atkal, kā bija radis, gāja cūkas ganīt. Bet sievai lika braukt pie viņa vecākiem, lūgt naktsmājas un izlikties, ka viņu, muļķīti, nepazīst, un ne par ko nebrīnīties. Viņa tā ari darīja. Muļķītis, atradis cūkas bez uzraudzības, ņēmās tās ganīt un vakarā, pātagu plīkšķinādams un klaigādams, kā parasti, dzina tās uz mājām. Tā vien skanēja: «Ukš, daglainā! Ukš,

baltā!» Tēvs izskrēja pretī un apsauca viņu, lai jel klusējot. Bet muļķītis vēl skaļāk klaigāja. Tēvs viņu otru reizi apsauca, sacīdams: |

—    Ķēniņa meita pie mums atbraukusi ciemos!

Bet jaunākais dēls izlikās par muļķīti un atbildēja:

—    Kāda man daļa gar ķēniņa meitu, man cūkas kūtī jāsadzen! Briesmīgi izlaidušās, kamēr neviens tās neganīja, negrib mani klausīt, tāpēc tām brīžam jāuzkliedz.

Iegājis istabā, muļķītis, kā agrāk, apsēdās un ēda vakariņas, it kā nekas nebūtu noticis. Tēvs aplinkus iztaujāja, kur dēls tik ilgi bijis.

—    Biju paskatīties, vai meža viņā pusē arī dzīvo cilvēki, un ieraudzīju, ka tur viņu vairāk nekā pie mums. Viņi mani mīļi sagaidīja, turēja lielā godā, nevis tā kā mājās, un galu galā iecēla mani par savu ķēniņu.

. Tādus vārdus dzirdēdams, tēvs paraustīja plecus un «vairāk neko nejautāja, jo pietiks ar to pašu. Bet māte pa to laiku rosījās, kā pamielot ķēniņa meitu: pagatavoja ēdienu, tomēr tik augstai viešņai baidījās ienest. Sūtīja vienu, sūtīja otru, neviens neiet — baidās. Beidzot muļķītis sacīja:

—    Ja neviens negrib nest, tad es ienesīšu ēdienu. Ķēniņa meita mani neapēdīs, jo viņa mani ļoti labi pazīst. Es viņu ļoti mīlu, un viņa man varētu būt par sievu.

Māte paskatījās uz dēlu, pašūpoja galvu un nopūtās: redzams, dēls vēl arvien tāds pats kā bijis, nemaz prātā nav pieņēmies. Tomēr iedeva viņam bļodu, lai nes.

Muļķītis paņēma bļodu, ienesa to istabā un kā lika uz galda, tā saplēsa: gaļa pašķīda uz visām pusēm. Muļķītis pateica: «Še, ņem!» — un steidzās ārā. Māte skatījās pa durvju spraugu un visu redzēja. Tikko dēls iznāca, viņa tūdaļ to nostrostēja: kāpēc viņš tik rupji izturoties?

—    Pie cūkām dzīvodams, neko labāku neesmu iemācījies.

—     Ganījis vai neganījis — tāds pats vien esi palicis, — māte atbildēja.

Otru reizi viņš ienesa bļodu zupas un atkal pateica: «Ņem, te ir putra!» — un kā trieca uz galda, tā apšļāca ķēniņa meitai drēbes. Pēc tam viņš drāzās ārā. Bet ķēniņa meitai nāk smiekli. Māte atkal baras uz dēlu:

—     Kaunies, sivēn! Tu ķēniņa meitai drēbes nolaistīji!

—     Gan viņai būs citas drēbes, — dēls atbildēja.

Beidzot viņš ienesa kartupeļus, iebēra tos ķēniņa meitai klēpī un sacīja:

—     Še, ņem!

Bet viņa aiz smiekliem gandrīz vai mirst.

Kad visi gāja gulēt, māte muļķītim vaicāja:

—              Kur tu tagad gulēsi? Tavā vecajā vietā iekārtojušies brāļi, tev būs jāiet uz kūti, jo istabā vairs nav vietas.

Viņš atbildēja:

—             Tad es iešu uz ķēniņa meitas gultu, ja te man nav vietas. Ķēniņš kūtī neguļ.

—              Tu allaž biji muļķītis, — māte sacīja, — bet nu gan tīrās blēņas mels! Ko tikai tu nesadomāsi?! Ķēniņa meita tevi pieņemšot? Pamēģini ieiet — tenteriski izlidosi ārā!

— Redzēsiet, ka ķēniņa meita mani pieņems. Viņa mani jau gaida, jo viņa ir mana sieva.

Khe! Khe! Khe! Visi smējās un gāja uz savām migām, bet muļķītis — uz ķēniņa meitas gultu. Viņa, protams, savu vīru mīļi sagaidīja, vēl arvien nespēdama valdīt smieklus.

Nākamajā rītā vecākiem un brāļiem bija lielu lielie brīnumi, kad muļķītis skaistā tērpā parādījās ar savu sievu. Tad visi kopā brauca apciemot viņa sievastēvu un brīnījās, kā muļķītis varējis tikt par ķēniņu. Rasi, viņš vēl šodien dzīvo. Arī es viņa kāzās biju aicināts un, tur izciemojies, uz dāvināta pīrāga zirga pārjāju mājās.

LIDOJOŠAIS KUĢIS

Kādam tēvam bija trīs dēli. Divi vecākie domājās varen gudri esam, bet jaunāko neviens negribēja atzīt, visi viņu uzskatīja par muļķi. Viņš to arī nemaz neņēma ļaunā.

Kādu dienu vecākais dēls saviem vecākiem sāka stāstīt par lidojošo kuģi, kuru viņš, aizgājis uz mežu, būvēšot. Māte dēlam iedeva pilnu grozu ēdiena, tēvs — visādus rīkus. Dēls visu iebāza maisā un devās uz mežu.

Tur viņš apsēdās uz pakalna un sāka ēst. Atnāca vecs, liks ubags un mīlīgi lūdza kumosu maizes, jo esot ļoti izsalcis. Vecākais dēls ubagam neko nedeva, bet nolamāja un nozākāja par muļķi. Ubags bailīgi gāja prom, noteikdams:

—   Tavs darbs nebūs sekmīgs.

Dēls strādāja vairākas dienas, tad nocirstos kokus sakrāva maisā un vakarā pārnesa mājās. Bet ko viņš otrā rītā maisā atrada? Tikai koka tupeles!

Otrais dēls par viņu zobojās un teica:

—   Tu jau neko nejēdz! Rīt es iešu kuģi būvēt!

Taču arī otrajam dēlam klājās tāpat kā pirmajam.

Tad trešais dēls taisījās iet būvēt lidojošo kuģi, bet visi viņu izsmēja.

—   Ko tu gribi iztaisīt, ja abi vecākie brāļi nav varējuši!

Ne viņam māte grozu deva, ne tēvs—| rīkus. Tukšām rokām jaunākajam dēlam bija jāiet uz mežu.

Jaunākais dēls aizgāja uz mežu, apsēdās uz celma un domā, kā sākt būvēt. Atkal atnāca vecais ubags, izstāstīja, kālab viņš nācis, un apsolījās palīdzēt. Kad jaunākais dēls no rīta pamodās, kuģis jau stāvēja gatavs — sēdies tik iekšā un brauc! Tikko dēls iesēdās, tūlīt viss notika tā, kā viņš domāja: ja domāja — celšos gaisā, kuģis cēlās arī; ja gribēja laisties lejā, kuģis laidās lejā, ja gribēja ceļot uz kurieni, ceļoja arī. Un kuģī bija ij nauda, ij ēdiens, kas it neka'd nebeidzās. Nu jaunākais dēls varēja lidināties pa pasauli; kur tikai gribēja, tur arī nokļuva, visu zemi apskatīja. Te ceļodams ieraudzīja kaudzi zelta, kas gulēja zemē. Dēls nolaidās lejā un to paņēma. Drusciņ tālāk ieraudzīja arī zelta knaibles, bet vēl tālāk — zelta cirkuli. Dēls nolaidās zemē un arī tos paņēma. Pēc tam, kādu gabalu pa zemes virsu lidojis, ieraudzīja vīru, kas bija piesējis pie katras kājas pa koka bluķim un tomēr skrēja kā vējš. Jaunākais dēls pavaicāja:

—    Kurp tu tā skriedams?

Vīrs atbildēja:

—             Skrienu aiz prieka, bet, lai neskrietu pārāk ātri un netiktu pārāk tālu, pie katras kājas piesēju pa koka bluķim.

—       Nāc pie manis! Ceļosim abi pa pasauli: man vienam garlaicīgi.

Vīrs bija ar mieru.

pēc brīža viņi ieraudzīja otru vīru, kas sēdēja uz bērza stumbra un to grauza. *

—    Ko tu šeit dari? — abi viņam vaicāja.

—    Esmu izsalcis, iekožu. Azaidam dažus bērzus nograužu.

— Nāc pie mums, labāku ēdienu dabūsi, — jaunākais dēls

sacīja. _

Ārī sis virs paklausīja.

Lidoja visi tālāk un ieraudzīja trešo vīru, kas bija pieplacis pie ezera un dzēra: ūdens kritās acīm redzami.

—    Ko tu šeit dari?

—    Esmu izslāpis un gribu padzerties, bet ar šo ezeru man nepietiks, būs vēl jāmeklē cits.

—    Nāc pie mums!

Un vīrs paklausīja. Pēc tam jaunākais dēls uzņēma savā kuģī vēl tādu vīru, kas simts jūdžu tālumā ar bultu odam varēja trāpīt, tad tādu, kas, pielicis ausi pie zemes, varēja dzirdēt, kā zāle augdama sprakšķ, tad vēl tādu vīru, kas īkšķi turēja mutē, bet, līdzko to izvilka, tūda) uznāca liels sals.

Viņi visi ceļoja pa pasauli un apstājās pie kādas pilsētas, kur dzīvoja ķēniņš. Ķēniņš bija izsludinājis vēsti, ka tam, kurš viņa meitu gribot dabūt par sievu, jāizdarot trīs smagi darbi, kādus ķēniņš uzdošot. To dzirdēdams, jaunākais dēls nodomāja ķēniņa meitu iegūt sev par sievu un saviem draugiem pavaicāja, vai viņi tam palīdzēšot.

—    Labu prātu, — visi atbildēja.

—   Man prieks to dzirdēt.

Jaunākais dēls tūdaļ aizgāja pie ķēniņa un solījās izdarīt visus'darbus, kādus ķēniņš viņam uzdošot.

Ķēniņš vispirms lika dēlam skrieties ar saviem skrējējiem. Kurš būšot pirmais, tas uzvarēšot. Otrā dienā ķēniņa skrējēji jau klāt. Jaunākais dēls sūtīja savu skrējēju, un tas ieradās, piesējis pie kājām smagus koka bluķus. Viņam vaicāja, kāpēc šim bluķi. Skrējējs atbildēja:

—    Tā man patīk!

Bet kā sāka skriet, tā ar visiem bluķiem aiznesās vēja ātrumā citiem priekšā, un drīz vien viņu vairs nevarēja saredzēt. Ilgs laiks pagāja, kamēr ķēniņa skrējēji parādījās atkal, jau skriedami atpakaļ. Ļaudis runāja, ka skrējēja ar koka bluķiem

pie kājām viņu vidū neesot. Un tā ari bijal Aizskrējis tālu citiem priekšā, viņš nodomāja: kāpēc man jāsteidzas? Drusciņ nosnaudīšos. Un, palicis celmu pagalvī, aizmiga. Tad brīnumstrēlnieks paņēma loku un izšāva celmu viņam no pagalvja. Skrējējs pielēca kājās, paskatījās apkārt, aizskrēja visiem priekšā un pirmais bija mājās.

Ķēniņš uzdeva otru darbu — pasacīt, cik rāda pulkstenis, kas atrodas divi simti jūdžu tālumā, un cik reizes tas sit.

—     To pateikt man tīrais nieksl — jaunākais dēls sacīja, tad pasauca divus savus draugus un pamācīja, kas viņiem darāms. Viens redzēja, cik pulkstenis rāda, bet otrs dzirdēja, cik tas sit, un dēlam to klusi pačukstēja. Un jaunakais dels ķēniņam droši sacīja:

—    Tavu brīnumu! Pulkstenis rāda desmit, bet sit divpadsmit!

Viņš sacīja taisnību, jo ķēniņš tā bija pavēlējis pulksteni nostādīt.

Tad jaunākajam dēlam uzdeva trešo darbu — vienā naktī apēst visus ēdienu krājumus, kādi vien pilī atrodami.

Šāds darbs man ir vieglāks par vieglu: nekas cits nav jādara kā tikai jāēd. Un kādu draugu vai sulaini arī drīkstu ņemt līdzi, vai ne?

—   Drīksti, drīksti! — ķēniņš atbildēja.

Viņš paņēma bērzu grauzēju par sulaini, bet pārējos par draugiem un iegāja ēdienu glabātavā. Ķēniņš pats aizslēdza durvis un nolika sargu, lai nebūtu nekādas viltības.

Kad viņi iegāja, negauša sacīja:

Steidzieties nu paēst pirms manis: kad es likšos klāt, tad ir pliki kauli nepaliks pāri!

Bērzu grauzējs tā ari izdarīja un, kā par brīnumu, apēda ēdienus ar visām bļodām, ka ne lauska nepalika pāri.

Trīs darbi nu bija padarīti, tomēr ķēniņš tādam pasaules blandoņam vēl negribēja atdod savu meitu. Kāds viņam bija iestāstījis, lai liekot darīt ceturto darbu: lai jaunākais dēls vienā naktī visu vīna pagrabu izdzerot.

—     Tas ir vēl vieglāks darbs nekā ēšana, — jaunākais dēls sacīja.

Pagrabā lielais^ezeru dzērājs draugus mudina, lai šie pirms viņa padzeroties, cik vēloties, jo viņš neatstāšot pāri ne piliena. Visi sadzērās, ka vai plīst, tad ezeru dzērājs kā sāka dzert, tā izdzēra visu pagrabu tukšu. Bet bērzu grauzējs sagrauza tukšās pudeles un mucas ar visiem paliktņiem. Ķēniņa pagrabs no rīta bija kā izslaucīts. Tomēr ķēniņš savu meitu vēl negribēja atdot. Nespēdams vairs nekādu citu darbu izdomāt, ķēniņš sagudroja jaunāko dēlu nobeigt. Vakarā viņš visus draugus ievilināja lielajā istabā un ieslēdza. Kamēr draugi šeit priecājās, grīda sāka stipri silt. Cits pēc cita viņi cilāja kājas, tomēr pēdas jau svila. Draugi visādi izgudrojās, kas būtu noticis. Ķēniņš, lūk, zem dzelzs grīdas bija sakūris uguni, gribēja viņus dzīvus izcept. Kad draugi pamanīja, ka grīda top arvien karstāka, tūdaļ viens izņēma no mutes savu īkšķi un iestājās tāds aukstums; ka pat lausks spēra.

Otrā rītā ķēniņš atslēdza durvis un skatās, vai visi jau izcepuši, taču, iebāzis istabā degunu, to apsaldēja. Tas viņam bija par sodu.

Nu gan ķēniņš nobijās un atdeva savu meitu jaunākajam dēlam par sievu. Jaunākais dēls savu sievu bieži vizināja lidojošajā kuģī un dzīvoja ilgi priecīgs un laimīgs. Varbūt vēl šodien dzīvo.

— Mans dēls! Kad es sēju labību, tadnabagiem devu žēlastī« bas dāvanas; kad man bija mājas, tad devu pajumti ceļa gājāg jiem. Tu dzīvodams dari tāpat.

Tēvs nomira. Dēls viņu lepni apglabāja un darīja tā, kā tēvs bija licis: palīdzēja nabagiem, deva pajumti ceļa gājējienk

Reiz viņš sadomāja aiznest zivīm maizi. Aiznesa un iemeta upē maizes drusciņas. Zivis iznira un drusciņas norija. Dēls nu domā: «Jūrā ir vēl vairāk zivju. Tās arī jāpabaro.»

Viņš izcepa maizi, piekrāva pilnus ratus ar klaipiem, aizveda pie jūras un tik met iekšā. Te redz — peld klāt milzīgs valis. Ari

DZĪVNIEKU VALODA

Tēvs mirdams dēlam saka:

tam nometa klaipu. Maize valim ļoti labi garšoja, un viņš lūdza vēl. Puisis atbildēja, ka vairāk neesot. Valis noskaities tā sakūla ar asti ūdeni, ka pārplūdināja krastu, ierāva puisi ūdenī un tūdaļ viņu norija.

Norītais puisis staigā vaļa vēderā, bet valis visu laiku viņam draud:

—     Es tevi samalšu driskās!

—    Vai tāpēc tu mani samaisi, ka tevi pabaroju? — puisis vaicā.

Valis aizpeldēja pie zivju ķēniņa un pastāstīja, ka esot norijis cilvēku. Zivju ķēniņš vali iztaujāja, ko šis cilvēks nodarījis. Valis izstāstīja, ka cilvēks metis jūrā maizes klaipus un barojis zivis. Zivju ķēniņš, to dzirdēdams, pavēlēja iemācīt šim cilvēkam zivju un dzīvnieku valodu un atlaist viņu uz mājām.

Valis visu to puisim iemācīja un piekodināja nevienam neatklāt šo noslēpumu. Pēc tam puisi izmeta krastā. Puisis aiz no-, guruma ilgi gulēja jūras malā. Vārna netālu kokā audzēja savus bērnus. Puisis vēl snaudā izdzirda, ka vārnulēns saka:

—1 Es nolaidīšos lejā un izknābšu viņam aci.

—    To nedari, — vārna viņu apsauca. — Puisis vēl trīs dienas te gulēs, gan paspēsi.

Vārnulēns nepaklausīja. Viņš domāja, ka šis cilvēks ir noslīcis, un, uzlaidies tam uz krūtīm, gribēja izknābt aci. Tikko vārnulēns uzlaidās, puisis aši viņu noķēra. Noķertais vārnulēns nobijies saka:

—    Ja viņš zinātu, ka zem tuvākā akmens ir aprakta nauda, viņš mani palaistu vajā.

Puisis, to dzirdēdams, vārnulēnu palaiž vaļā, iet pie tuvākā |akmens un atrod daudz naudas. Viņš to izrok, pārnes mājās, aoņem sievu un, dzīvo laimīgs.

9 Kādu dienu puisis dzird vērša un āža sarunu.

—    Kāpēc tu tik smagi els? — āzis vaicā vērsim, kad tas vakarā*noguris pārnāk no aršanas.

—    Tu tāpat elstu, ja tev augu dienu tik smagi būtu jā ar, — vērsis āzim atbild.

—    Tu neēd, sasirgsti, un tad nebūs jāar, -āzis šo pamāca.

Vērsis tā arī dara: nākamajā dienā neēd un sasirgst. Saimnieks visu saprot, tāpēc ecēšās iejūdz āzi. Iejūgtais āzis tikai

bārdu krata,_ blēj un kustina asti. Viņam ir briesmīgi grūti. Bet saimnieks vēl ar pātagu uzšauj un uzšauj pa sāniem. Azis velk smagās ecēšas un blenž, vai saule drīz rietēs. Vakarā viņš tikko dzīvs pārvelkas mājās.

Vērsis, izbāzis galvu no kūts, zobojas:

—     Kā nu ir? Vai ecēšas tev patīk? Varbūt rit pavilksi ari arklu?

—     Bet tevi kaus nost, ja tu vēl sirgsi, — āzis nikni atsaka. Saimnieks dzird šādu dzīvnieku valodu un tik smej.

Sievai gribējās zināt, kāpēc vīrs, skatīdamies uz lopiem,

smejas.

—    To nevaru teikt, — viņš atbild.

Bet viņa sieva bija ļoti ietiepīga un nerimstas šim vaicāt. Virs viņai tik un tā nestāsta. Tad sieva, izraudājusies un līdz apnikumam izspītējusies, vīram pavēl:

—     Taisi zārku, brūvē alu, es miršul Kāpēc man šeit jādzīvo, ja tu man neko nestāsti!

-       Vīrs groza galvu, nezinādams, ko iesākt: izpaust viņai noslēpumu vai ne. Tā gudrodams, viņš iznesa suņiem maizi. Tie pakampa savu tiesu un aizskrēja. Gailis ieraudzīja maizes druskas un sauca vistas:

, — Nāciet šurp knābāt, nāciet šurp knābāt!

Un tūdaļ atsteidzās viss vistu bars. Gailis lepni staigā vistām apkārt un runā:

—    Viņš nevar savaldīt vienu sievu, bet es savaldu divdesmit. Saimnieks saprot — gailis smejas par viņu, ka viņš nevar

savaldīt vienu sievu. Viņš tūlīt ņēma vicu rokā un sievu nopēra. Nu sieva apsolījās allaž klausīt viņu un nejautāt to, ko nevajag. Tā gailis paglāba saimnieku no noslēpuma izpaušanas.

DZELZS VILKS

Kādreiz dzīvoja dzelzs vilks. Viņš bija tik nikns, ka saplosīja visus cilvēkus pasaulē. Reiz, iedams pa mežu, viņš sastapa vēl dzīvu vienu vecu sievu.

__ Ehē, — vilks saka, — kur tu līdz šim slēpies? Tagad es tevi apēdīšu. * ^ ;

—    Neēd vis mani, — sieva saka, — es tev parādīšu vēl divus dzīvus cilvēkus — ķēniņa dēlus.

—    Tad iesim, rādi — kur viņi ir?

Abi aizgāja uz mežmalu. Tur sieva iesprauda zemē divus mietiņus — un tūdaļ nostājās priekšā divi ķēniņa dēli. Vilks viņiem saka:

—    Tagad es jūs saplosīšu.

—    Neplosi vis mūs, — ķēniņa dēli saka. — Uz kurieni iesi tu, uz turieni iesim arī mēs.

—    Labs ir, ejam!

Viņi gāja, gāja, un vilkam sāka niezēt galva. Viņš palūdza, lai šim pakasot galvu. Kā ķēniņa dēli ņēmās kasīt, tā vilks aizmiga. Atlidoja žagata un sacīja:

—     Sēdieties man mugurā, es jūs izglābšu!

Ķēniņa dēli uzsēdās, bet žagata uzlaidās uz jumta. Vilks pamodās, ķēniņa dēlu vairs nav. Ieraudzīja viņus uz jumta. Vilks paņēma akmeni un tā sāka skrāpēt to ar nagiem, ka dzirksteles vien šķīda. 2agatai apsvila spārns, bet ķēniņa dēli novēlās no jumta zemē. Vilks viņiem saka:

—    Tagad gan es jūs saplosīšu.

Bet ķēniņa dēli lūdzas:

—    Neplosi vis mūs: uz kurieni iesi tu, uz turieni iesim ari mēs.

—    Nu, pielūkojiet, lai vairāk nemēģinātu bēgt!

Visi gāja tālāk. Vilkam atkal sāka niezēt galva, un viņš atkal lika to pakasīt. Kā ķēniņa dēli ņēmās kasīt, tā vilks aizmiga. Atskrēja kraupains telēns un sacīja:

) — Uzklājiet man uz muguras lakatu, tad parodēt šeit zemi. Tur atradīsiet sāli, sarus un naģliņas; vienā lakata stūrī iesieniet sāli, otrā — sarus, trešajā — nagliņas, bet ceturtajā stūri — mazliet zemes. Tad sēdieties man mugurā — un es jūs izglābšu no nāves.

Ķēniņa dēli tā ari izdarīja, kā telēns sacīja, un uzsēdās viņam mugurā. Tad telēns sāka skriet tik ātri, ka dēliem vējš gar ausīm svilpoja.

Vilks pamostas un skatās: viņa draugu vairs nav, un metas telēnam paka). Telēns jau bija noskrējis trīs jūdzes. Tad viņš vienam ķēniņa dēlam lika nokāpt, pielikt ausi pie zemes un paklausīties: ja zeme dun, tad vilks dzenas pakaļ. Ķēniņa dēls nokāpa un klausās: jā, zeme dun. Telēns lika atraisīt vienu lakata stūri un izkaisīt sarus. Tikko sarus izkaisīja, triju jūdžu platumā izauga tik biezs mežs, ka vilkam ļoti grūti tikt uz priekšu. Telēns atkal noskrēja trīs jūdzes. Tad vēlreiz lika nokāpt, pielikt ausi pie zemes un paklausīties, vai nedun zeme. Ķēniņa dēls paklausījās — jā, dun. Tad telēns lika izkaisīt zemi no lakata stūrīša. Kad zemi izkaisīja, triju jūdžu platumā radās tik augsti kalni un dziļas gravas, ka vilks tikai ar mokām tika uz priekšu. Bet telēnam priekšā — līdzens ceļš. Noskrējis trīs jūdzes, telēns no jauna lika nokāpt un paklausīties, vai nedun zeme. Ķēniņa dēls pielika ausi pie zemes — jā, dun. Telēns pavēlēja atraisīt trešo lakata stūri un izkaisīt nagliņas. Kā izkaisīja nagliņas, tā triju, jūdžu platumā radās tik asi rugāji, ka vilks uz tiem uzdūra kāju un vairs nespēja lāgā atraut, bet telēnam priekšā — līdzens ceļš.

Telēns aizskrēja uz skaistu jo skaistu muižu un lika atraisīt pēdējo lakata stūri un izkaisīt sāli. Visapkārt muižai radās plata upe. Nu telēns ķēniņa dēliem piekodināja:

—     Tagad vilks atskries pie šīs upes un gaidīs, kamēr tā izžūs, lai varētu pārbrist. Bet jūs, kad skalosiet šo lakatu, pielūkojiet: nesamērcējiet to stūri, kurā bija sāls. Ja samērcēsiet, upe izžūs, vilks atnāks un jūs saplosīs.

Pēc tam ķēniņa dēli telēnam sacīja:

—    Kā lai mēs tevi atalgojam par tādu labu darbu?

Telēns atbildēja:

—     Ņemiet cirvi un pārcērtiet mani uz pusēm, tad no manis radīsies divi lieli suņi, un tie jums būs draugi — uz kurieni iesiet jūs, uz turieni ies arī viņi.

—Kā lai mēs tevi nogalinām, ja tu mums esi tik daudz laba darījis?

—    Nekā nebaidieties, cērtiet tik uz pusēm!

Tad viņi paņēma cirvi un telēnu pārcirta uz pusēm. Radās divi lieli suņi, kuri ķēniņa dēliem visur staigāja līdzi un viņus no visādām likstām sargāja.

JAUNEKLIS UN ČŪSKA

Palangas tuvumā reiz dzīvoja jauneklis, kuru tēvs sūtīja ļaudīs, lai sameklē sev sievu. Viņam gadījās jāt caur lielu mežu. Kad pavisam satumsa, meža malu vēl nevarēja redzēt: zari duras acīs, rauj cepuri no galvas nost. Te piepeši jauneklis labajā pusē pamanīja gaismu, bet, piejājis tuvāk, ieraudzīja, ka lielu ozolu no visām pusēm apņēmušas zilas liesmas un pašā galotnē lokās čūska.

Čūska pīkst, īd un cilvēka balsī lūdz, lai viņu paglābj no uguns. Jauneklis metās šur, metās tur: baidās tuvoties ugunij, baidās, ka izglābtā čūska viņam nenodara ļaunu.

—    Tu manis nebaidies, — čūska saka. — Nolauz garu kārti un aizsniedz ar to mani. Ja tu palīdzēsi man, arī es tev nelaimē palīdzēšu.

Jauneklis nolauza kārti, caur zilajām liesmām aizsniedza čūsku, un tā locīdamās atlīda pa kārti taisni pie viņa. Tad uzmetās viņam uz pleciem, aptinās ap kaklu un sacīja:

—    Tagad jāj uz to pusi, uz kurieni rādīs mana galva.

Jauneklis aulekšoja kā vējš, nesās pa gaisu, kamēr sasniedza

tik augstu kalnu, ka tā virsotni nevarēja saredzēt. Kalns izskatījās melns, kā ar piķi apliets. Piekalnē rēgojās akmens — peldes kā aita un liels kā māja. Čūska no jaunekļa kakla norāpoja uz akmens, lika arī viņam nokāpt no zirga un tūdaļ šo akmeni atvelt nostāk.

—     Kā lai es atveļu, ja akmens ir tik briesmīgi liels? — jauneklis vaicāja.

—    Nav tava daļa — liels vai mazs. Dari, kā lieku!

Jauneklis satvēra akmeni, un tas izrādījās vieglāks par spalviņu. Zem akmens atrada atslēgu saišķi ar simts atslēgām.

—    Paņem šīs atslēgas, un jāsim uz priekšu, — čūska sacīja un atkal aptinās jauneklim ap kaklu.

Kamēr viņi joņoja apkārt kalnam, meklēdami vietu, pa kuru varētu tikt augšā, bija nojājuši kādas desmit jūdzes. Visapkārt pletās slīkšņas, purvi un meži, bet pašā virsotnē slējās melna pils ar simts durvīm.

—     Tagad es tevi atstāšu vienu, — čūska sacīja. — Tev ir visu durvju atslēgas. Ej un dzīvo bez bailēm. Tev nekas ļauns nenotiks. Ja tev draudēs kādas briesmas, es atkal būšu klāt.

Jauneklis atslēdza pirmās durvis, skatās un redz: viss sagatavots ceļa gājējam — var nomazgāties un iztīrīt drēbes. Atvēra otras durvis: priekšā uzklāta mīksta gulta, spilvenu kaudze līdz griestiem. Atvēra trešās durvis: uz galda kūp silti ēdieni, visādas smaržas kutina nāsis. Jauneklis atrada stalli arī zirgam: tur siena, āboliņa un auzu pilnas redeles, bet silē tek dzidrs ūdens zirgam pie pašas galvas. Jauneklis nomazgājās un izpērās, saēdās visādus gardumus, pēc tam ielīda mīkstajā gultā un saldi izgulējās. Brokastu laikā galds atkal vai lūza no ēdieniem, un jauneklis tā mielojās, ka ausis kustējās. Paēdis un padzēris viņš glīti paklanījās neredzamo saimnieku priekšā un sacīja:

—    Tencinu jūs, viesmīlīgās mājas, par naktsguļu, par cienastu, par paspārni man un zirgam! Tomēr es jāšu prom, jo tēvs man lika sameklēt sev sievu, bet šeit nav manāma neviena dzīva dvēsele, ne arī kāds darbs rodams.

Tad atvērās vienas durvis, viesistabā ienāca vecītis, nobēra jaunekļa priekšā divas saujas zelta un sacīja:

—     Tas tev atalgojums par pirmo nakti. Paliec vēl vienu nakti — un tu to nenožēlosi.

Jauneklis palika vēl vienu nakti — kāpēc lai viņš steigtos prom? Zirgs pabarots, pats mīkstās cisās izguldināts, pie pilna galda sēd — pat tēva mājās viņš tādus labumus nebija baudījis. Taču pārnakšņojis viņš atkal posās prom.

Nu atvērās otras durvis, ienāca vecenīte un nobēra viņa priekšā divas saujas zelta.

—     Tas tev par otru nakti, kuru pavadīji pie mums. Pārguli vēl trešo nakti — un tu to nenožēlosi.

Jauneklis pārgulēja arī trešo nakti. Tad apsegloja zirgu un atgriezās pilī ar simts durvīm, lai paņemtu cepuri. Nu atvērās trešās durvis, ienāca jauna meitene un lūdza:

—     Paliec pie mums veselu mēnesi. Se tev divas saujas zelta par trešo nakti, tikai esi žēlīgs un paliec veselu mēnesi!

—Ja tu tik mīļi lūdz, — jauneklis sacīja, — es varu arī palikt. Vienīgi man vienam te briesmīgi garlaicīgi — pat ausis

džinkst no klusuma. Slinkodams baidos apaugt ar piepēm vai apsūnot — pie jums šeit nevar nedz zemi art, nedz ecēt, nedz ķerties pie kāda cita darba.

—   Es tevi lūdzu, paliec veselu mēnesi, — meitene atkārtoja. Ul Es tevi apciemošu katru dienu, lai nebūtu jāgarlaikojas, tikai tu man neko nevaicā un mani neaizkavē, kad iešu prom.

Un patiešām — meitene nāca ik dienas un aiz gara laika sadomāja jaunekli dīdīt tikpat kā lāci: mācīja viņu rīkoties ar zobenu, mest šķēpu, nesviest zem galda apgrauztos kaulus, neslaucīt svārku stūros taukainos pirkstus. Meitene mēģināja iemācīt viņu spēlēt, tomēr nekas neiznāca — rupjie pirksti rāva pušu kokles stīgas. Jauneklis nekādi nevarēja saprast, kāpēc meitene radina viņu pie bajāru ieročiem, kāpēc māca smalki uzvesties, tomēr jautāt nebija drosmes. Tā arī paskrēja vesels mēnesis. Pēdējā dienā viņš atkal palika gluži viens un atkal, apseglojis zirgu, paklanījās labās mājas priekšā, sacīdams:

—       Tencinu, ka mani skaisti uzņēmāt, garšīgi barojāt, pacietīgi mācījāt. Tagad man pienācis laiks doties ļaudīs sev sievu meklēt.

Te atvērās visas trīs durvis un tajās parādījās vecītis, vecenīte un meitene.

— Lūdz, ko gribi, neko tev nežēlosim par to, ka paklausīji un melnajā pilī paliki veselu mēnesi, — viņi sacīja. — Tagad pils atbrīvosies rio lāsta: atdzīvosies ij pils, ij kalns, bet mēs, tikuši vaļā no ļaunās burvestības, atkal varēsim atgriezties pie cilvēkiem.

Un jauneklis patiesi redzēja, kā pils sienas kļūst baltas, kā gaišs kļūst kalns, ka zāle sāk zelt un koki plaukt, bet koku zaros — putni dziedāt. Pats kalns it kā pieplaka, un jau pa gabalu bija saskatams gluds lielceļš, pa kuru varēja tikt lejā.

—    Ja jūs sakāt, lai es lūdzu, ko gribu, — jauneklis teica,

—    tad es gribētu tādu zobenu, ar kuru vienā cirtienā varētu pāršķelt mūri, mežu vai arī noripināt tūkstoš galvas. Un tādu kreklu, kuru uzvelkot viss notiktu tā, kā es vēlētos.

—    Ņem, bet ar šīm mantām rīkojies prātīgi, — vecītis sacīja.

—  Ja tev nebūs galvas uz pleciem, daudz posta pieredzēsi, i

Dabūjis bagātīgās dāvanas un mīļi atvadījies, jauneklis jāja prom unnokļuva tādā zemē un tādā pilsētā, kur ļaudis cieta lielu badu. Bērni raudāja, vājās roķeles stiepdami pretī garāmgājējiem, bet pieaugušie vieni, aiz bada saļimuši, vārtījās uz ielām, otri, nespēdami paiet, tenterēja un streipuļoja. Pilsētā neredzēja ne kaķus, ne suņus, ne peles —* ļaudis jau visus bija apēduši, pat kokiem mizu nograuzuši. Mūsu jauneklis jāj pa šo pilsētu un bēdīgs domā: «Ak, ja šīs pilsētas ielās, krustcelēs, šķērsielās un laukumos rastos galdi ar tādiem ēdieniem un dzērieniem, kādi man bija melnajā pilī! Ak, ja katrs bērns dabūtu krūzi piena un gabalu pīrāga! Ak, ja visi noģībušie un pakritušie pieceltos un paēduši atgūtu spēkus!»

Kā viņš gribēja, tā arī notika. Radās galdi ar ēdieniem un dzērieniem, un cilvēki tūdaļ atlaba, atžirga, sāka dejot, lēkāt, dziedāt un iet rotaļās. Bērni guldzieniem dzēra pienu, ēda pīrāgus, plaukšķināja rokas un klaigāja. Līksmās balsis sasniedza arī karaļa pili. Karalis nobijās, ka cilvēki no ilgās badošanās būs prātā sajukuši, steidzās ārā skatīties, kas tur notiek, bet, ieraudzījis paēdušus, apmierināti smaidošus cilvēkus un klātus galdus, pats iebaudīja un brīnījās, ka ēdieni šeit garšīgāki nekā paša karaļa pilī.

—     Kas izdarījis tādu brīnumu un manus ļaudis pabarojis?

Ja es glābēju satiktu, savas meitas roku viņam nežēlotu.

—     Es esmu glābējs, — jauneklis sacīja. — Es tieši meklēju sievu, tālab vari izprecināt man savu meitu.

—     Paga, paga, — karalis saka. — Kur tu tāds prātvēders radies? Kas redzēja, ka tu šos gardumus te nometi?

—    Ja tādu runu tu sāc, tad galdi lai nozūd, — jauneklis Jļ sacīja.

Un galdi nozuda. Nu karalis jaunekļa varenības nobijās un no tiesas sāka gudrot, kāds viņam būtu labums no šāda znota, jo pats jau bija diezgan vecs. Viņš aizveda jaunekli uz savu pili, tas — žviks! — sarīkoja dzīres, bet karalis lika savai meitai iet pie jaunekļa par sievu. Karaļmeita bija saderinājusies ar kaimiņu zemes valdnieku un negribēja ne skatīties uz jaunekli — vienkāršu puisi. Tomēr — vai kāds šķērslis viņas negribēšana! — karalis, kārtīgi paēdināts, padzirdināts un zelta apžilbināts, ar varu atdeva jauneklim meitu par sievu.

Kaimiņu zemes valdnieks noskaitās uz karali, kāpēc tas nav turējis doto vārdu un līgavu izprecinājis citam, savāca lielu karaspēku un devās uz bada noplicināto zemi.

—   Tu, znotiņ, mani ēdināji un dzirdināji, bet nupat varens karapulks nāk mums virsū. Vai spēsim turēties pretī?

—    Ko citu lai darām, — znots sacīja. — Dod man acu apmānīšanai kādus simt vīrus, bet tu pats ar savu meitu — manu sievu — vari tupēt aizkrāsnē.

Jauneklis paņēma simt vīru, tomēr pat tie bija lieki, kaut arī ienaidnieka karaspēks trīs dienas un trīs naktis vēlās uz karaja zemi kā miglas vāli; jauneklis pacēla savu burvju zobenu un ar vienu cirtienu apkāva visus ienaidniekus kā mušas. Palika dzīvs tikai svešās zemes karalis, jo karaļi allaž aiz savu vīru mugurām slēpjas un savu dzīvību saudzē. Sis karalis nekādi nevarēja aizmirst bijušo līgavu, tāpēc laiku pa laikam slepeni tikās ar viņu un neatlaidīgi izprašņāja, kur slēpjas viņas vīra spēks, ka viņš ar vienu vēzienu visus šā karavīrus pieveicis.

—   Ja tu mani mīli, — viņš sacīja, — tad uzzini sava vīra noslēpumu, un pēc tam mēs dzīvosim kopā kā divi dūjiņas.

Karaļmeita to ļoti vēlējās, tāpēc ar laipnību, mīlību un visādu viltību piespieda vīru pateikt noslēpumu. Tad svešās zemes valdnieks sarīkoja lielas izlīguma dzīres, aicināja ciemos karali, karaļmeitu un viņas vīru. Jaunekļa vīna traukā svešās zemes valdnieks iebirdināja miega zāles, un, tikko jauneklis aizmiga, viņš novilka tam brīnumaino kreklu, atsēja zobenu un ar to pašu sakapāja sīkos gabaliņos. Gabaliņus iebāza maisā, uzmeta zirgam mugurā, uzšāva ar pletni un izdzina no savas zemes robežām. Karaļmeitu valdnieks paturēja sev, bet viņas tēvu iemeta pagrabā un visu viņa valsti pievienoja savējai.

Zirgs slien un glauž ausis: nezina, kurp jāt. Atcerējies, ka viņš nekur citur netika tik labi cienāts kā melnajā pilī un nekur citur arī tik daudz auzu nebija dabūjis, tik bezbēdīgi dienas vadījis, zirgs aiznesa jaunekļa pīšļus uz šo pili un pie pirmajām durvīm iezviedzās. Atvērās visas simt durvis, saimnieki un viņu ļaudis pabāza galvas, vecītis noņēma maisu no zirga muguras un atrada briesmīgi sakapāto jaunekli. Viņš visas ķermeņa daļas salika kopā un uzlēja dziedinošo ūdeni. Jauneklis tūdaļ sāka berzēt acis un grozīties, tad sacīja:

— Cik ciets miegs! Vai tikai nebūšu pārlieku daudz vīna dzēris?

—     Tavs cietais miegs bija pārvērties mūžigā miegā, — vecītis teica, un tad jauneklis atcerējās visu notikušo: kā sieva mīlinādamās uzzināja viņa noslēpumu un kā viņš nežēlīgi tika piekrāpts. Jauneklis raudāja, ka visu zaudējis — brīnumaino kreklu, apburto zobenu, negodīgo sievu un godīgo sievastēvu.

—     Neraudi, — vecītis sacīja. — Es tev mēģināšu palīdzēt, tomēr daudz posta vēl dabūsi ciest. Ņem manus ratus, pieber tos ar zeltu, brauc uz to pilsētu, kurā cilvēkus pabaroji, pēc tam zirgu ar ratiem palaid mājās.

Jauneklis tā arī darīja. Aizbraucis uz sava sievastēva pilsētu, kurā tagad saimniekoja svešās zemes karalis ar viņa negodīgo sievu, sāka bārstīt pa ielām naudu, pats izlikdamies piedzēries. Pēc tam viņš novēlās uz naudas kaudzes un aizmiga. Cilvēki grābstīja naudu viņam no sānapakšas, kamēr tās palika pavisam maz. Tad garām brauca kāds nabaga vīrs ar pilniem ratiem riteņu. Jauneklis viņam atdeva pēdējo naudu, aizveda sāņus un sacīja:

—     Tavu riteņu man nevajag, pievāc tos atpakaļ, bet izdari man vienu pakalpojumu. Es pārvērtīšos par zirgu, un tu aizved mani uz zirgu tirgu. Tur nevienam citam nepārdod kā tikai savam jaunajam karalim.

Vīrs bija ar mieru. Jauneklis pārvērtās par tik strauju zirgu ar zelta krēpēm, ka zeme zem tā pakaviem rībēja. Karalis uz zirgiem bija kā apmāts, tāpēc, tikko ieraudzīja neredzēto zirgu ar zelta krēpēm, par katru cenu gribēja to iegūt. Vīrs pat nezināja, cik par tādu zirgu lai prasa, tāpēc abi drīz vien salīga. Karalis aši uzlēca zirgam mugurā, aizjāja uz savu pili, piesēja zirgu pie lieveņa un izveda sievu, lai viņa papriecājas par pirkumu. Bet sieva nodrebēja kā apse un sacīja:

—     Ne jau zirgu-tu pārvedi, bet manu pirmo vīru.

Karalis nobijās, tūdaļ pavēlēja zirgu sakapāt sīkos gabalos, sadedzināt uz septiņiem sārtiem, bet pelnus izšaut no divpadsmit dižgabaliem. Uz lieveņa izsteidzās karalienes kalpone, paglaudīja zirgam zelta krēpes un teica:

—     Zirdziņ, zeltkrēpīt, karalis jau deva pavēli tevi nokaut.

—    Ja tev, meitenīt, manis kaut cik žēl, — zirgs cilvēka balsī sacīja, — tad palīdzi man. Tikko mani nokaus, samitrini lupatiņu manās asinīs un aproc to karaļa sētā.

Kalpone tā arī izdarīja, kā zirgs bija lūdzis, un tajā vietā, kur viņa apraka lupatiņu, izauga brīnumaina ābele ar zelta āboliem.

Nākamajā rītā karalis, ieraudzījis ābeli, priecājās, ka tādas nevienam neesot, un veda sievu, lai viņai to parādītu.

Sieva sadrūma kā melna nakts un sacīja:

—    Tā nav ābele, tas ir mans pirmais vīrs.

Karalis pavēlēja kalpiem ābeli nocirst, sadedzināt un tās pelnus izšaut.

Tā pati kalpone atkal atnāca pie ābeles, pieglaudās pie stumbra un šņukstēja:

—    Ai, ābelīt, zeltlapīt, karalis liek tevi ar saknēm izraut, sadedzināt ugunī un izšaut no dižgabala.

—             Ja tu man labu vēli, — ābele cilvēka balsī pačukstēja,

—   noplūc vienu manu ābolu un iemet karaļa dārzā.

Kalpone tā arī izdarīja. Nākamajā rītā karalis gāja pastaigāties un ieraudzīja, ka dārzā viļņojas dīķis, bet tā ūdens smaržo pēc vijolītēm, un pašā dīķa vidū — pīļtēviņš peld. Karalis pakampa šauteni un izšāva uz pīļtēviņu. Kas to lai zina, trāpīja vai ne, bet pīļtēviņš apvēlās augšpēdu pašā dīķa vidū. Karalis izģērbās, nolika zobenu un peldēja pēc pīļtēviņa. Taču dīķis pēkšņi izgaisa, pīļtēviņš nolaidās pie drēbēm, ar spārnu pieskārās pie brīnumainā krekla un atkal pārvērtās par cilvēku. Paņēmis apburto zobenu, vispirms atvēzējās pret negodīgo karali, pēc tam lika sadedzināt savu viltīgo sievu un viņas pelnus no divpadsmit dižgabaliem izšaut. Tad viņš izlaida no pagraba sievastēvu un valdīja abās valstīs, ar kaimiņiem dzīvodams mierā un saticībā, jo visi baidījās viņa brīnumainā zobena. Pēc tam viņš sarīkoja kāzas. Jūs jautāsit: ko apņēma par sievu? To pašu kalponi, kura bija pārvērsta par čūsku un kura visā šajā garajā pasakā jaunekli glāba no likstām. Arī es tajās kāzās biju, man medus cepuri uzdāvināja, pēcāk šī cepure saulē izkusa. Kaut tikai jūsu ausis, pasaku klausoties, neizkustu!

LĀČA BŪDIŅA

Dzīvoja vecītis ar vecenīti, un viņiem bija meita. Vecenīte nomira, vecītis apņēma citu sievu, kurai pašai bija meita. Pamāte |oti neieredzēja pameitu. Viņa vīru allaž mudināja, lai tas savu meitu aizved uz mežu un tur atstāj. Vecītis vairs nevarēja izturēt un aizveda meitu uz mežu. Viņš tur atrada pamestu būdiņu, ielaida meitu iekšā un sacīja:

—    Tu paliec te, nebaidiesl Es mežā cirtīšu kokus, un tu mani dzirdēsi.

Vecītis piesēja pie priedes dēli, vējš to kustināja, un dēlis klaudzēja, bet vecītis kā gāja, tā aizgāja uz mājām. Tēvameita dzird, ka mežā klaudz. Viņa domā: tur tēvs skalda malku. Gaida, gaida, vakars jau klāt, laiks gatavot vakariņas. Viņa atraisīja kulīti, kurā pamāte bija ielikusi ceļamaizi, skatās un redz: tur nav vis milti, bet pelni, speķa vietā — ogles gabals. Nu ies pasaukt tēvu. Aizgāja un ieraudzīja: pie priedes piesiets dēlis, un vējš to klaudzina. Tēvameita noskuma. Iestājās nakts, k|uva tumšs. Viņai vienai palikt būdiņā bija bail. Atvērusi būdiņas durvis, sāka saukt:

—   Kas mežā,

Kas silā,

Lai nāk pie manis ciemā!

Mežā atsaucās lācis:

—   Es mežā,

Es silā,

Pie tevis eju ciemā!

Lācis atnāca un sacīja:

—   Meitiņ, meitiņ, atver durvis —

Vai nu rokām, vai ar mietu.

Tēvameita piegāja pie durvīm, laipni atvēra tās ar rokām, nevis ar mietu un ielaida lāci iekšā. Tad lācis sacīja:

—    Meitiņ, meitiņ, vāri putru!

Tēvameita iekūra uguni, vārīja putru. Atskrēja pele un klusi sacīja:

—   Meitiņ, meitiņ, dod piciņu putras: es tev būšu laba palīdze!

Tēvameita paņēma piciņu putras un iedeva pelei. Lācis, to pamanījis, vaicāja:

‘ — Meitiņ, meitiņ, ar ko tu runā?

Tēvameita atbildēja:

—  Vējš te pūstin pūš,

Salmi grabēt grab,

Tā es arī runāju.

Tēvameita izvārīja putru, nogaršoja — nekas, laba, lai ari no pelniem. Paēda abi ar lāci. Tad lācis sacīja:

—    Meitiņ, meitiņ, uzklāj man gultu. Vienu kārtu akmeņu, vienu kārtu malkas paga|u, virsū dzirnakmeni!

Tēvameita uzklāja gultu, lācis uzrāpās uz krāsns, bet kur nu šis aizmigs — liek tēvameitai paņemt atslēgas un skraidīt pa istabu. Tad pele saka:

• — Dod man atslēgas, bet pati lien zem krāsns!

Pele skraida un žvadzina atslēgas. Lācis met zemē pagales un vaicā:

—    Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

—     Dzīva.

Pele atkal skraida ar atslēgām: viņa ir maza, akmeņi un pagales viņai netrāpa. Lācis nometa visu kārtu pagaļu un visu kārtu akmeņu, beidzot — blauks! — arī dzirnakmeni.

—    Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

. — Dzīva.

Pēc tam lācis nokāpa no krāsns pats un saka:

—    Meitiņ, meitiņ, pakasi man galvu — vai nu rokām, vai ar mietu!

Tēvameita ar rokām laipni pakasīja lācim galvu.

—    Meitiņ, meitiņ, iepūt man ausī!

Kā pūta, tā radās rauši, visvisādi garšīgi ēdieni un kariete ar sešiem zirgiem priekšā. Tēvameita brauc uz mājām, kur dzīvo tēvs un pamāte. Kuce to dzird un rej:

—   Vau, vau, mājās jau brauc,

Vau, vau, tēvameita,

Vau, vati, raušus tā ved,

Vau, vau, lielāko man!

Tēvameita piebrauca ar pilnu vezumu raušu, kucei nometa vislielāko. Pamāte aiz skaudības briesmīgi noskaitās, ka viņas meitai nav ne raušu, ne karietes. Lika tēvam arī viņas meitu aizvest uz mežu. Savai meitai iedeva līdzi baltos miltus un speķi.

Tēvs pamātes meitu aizveda uz mežu un pameta lāča būdiņā.

Kad iestājās nakts, mātesmeita iznāca uz sliekšņa un sauca:

BP^Kas mežā,

Kas silā,

Lai nāk pie manis ciemā!

Lācis atsaucās:

—   Es mežā,

Es silā,

Pie tevis eju ciemā!

Lācis atnāca un sacīja:

—   Meitiņ, meitiņ, atver durvis Vai nu rokām, vai ar mietu.

Mātesmeita nevīžoja atvērt ar rokām, tāpēc atvēra ar mietu. Tad lācis sacīja:

—    Meitiņ, meitiņ, vāri putru!

Mātesmeita iekūra uguni, vārīja balto miltu putru. Atskrēja pele un mīlīgi lūdza:

—   Meitiņ, meitiņ, dod man piciņu putras: es tev būšu laba I palīdze!

—   Vai negribi pa galvu? — mātesmeita atbildēja. — Es kuram katram putru nedošu vis!

Lācis vaicāja:

—    Meitiņ, meitiņ, ar ko tu runā?

Mātesmeita atbildēja:

—    Te atskrēja pele, plijas virsū un prasa putru.

—    Sper ar kāju, sit ar slotu!

Mātesmeita spēra pelei ar kāju un sita to ar slotu. Pele iemuka savā alā. .

Lācis nu sacīja:

—           Meitiņ, mfeitiņ, uzklāj gultu. Vienu kārtu akmeņu, vienu kārtu malkas pagaļu, virsū dzirnakmeni!

Mātesmeita uzklāja.

—            Meitiņ, meitiņ, uzcel mani uz krāsns — vai nu rokām, vai ar sekumiem.

Mātesmeita paņēma no kakta sekumus un ar lielām mokām uzcēla lāci uz krāsns. Lācis apgūlās un sacīja:

—           Meitiņ, meitiņ, paņem atslēgas un skraidi pa istabu, lai žvadz.

Mātesmeita cītīgi skraidīja un nogura. Lācis nometa visu kārtu pagaļu.

—   Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

—   Dzīva.

—    Lācis nometa visu kārtu akmeņu un atkal vaicāja:

—   Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

Mātesmeita tik tikko vairs spēja atsaukties. Lācis — blauks! — nometa dzirnakmeni.

—    Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

Mātesmeita vairs neatsaucās. Lācis izkurināja krāsni, sadedzināja mātesmeitu, savāca pelnus, iebēra vācelītē, noķēra sešus zvirbuļus, iejūdza tos ratos un lika braukt.

Zvirbuļi piebrauca pie vecīša mājas, bet kuce atkal rej:

—  Vau, vau, mājās jau brauc.

Vau, vau, mātesmeita,

Vau, vau, zvirbuļi ved,

Vau, vau, ratos pelni!

Pamāte iznāca uz sliekšņa, izdzirda kuces riešanu un aiz dusmām pārplīsa.

Bet tēvameita ar savu tēvu vēl šodien dzīvo laimīgi un ēd raušus.

BĀRENĪTE UN ĪKŠĶĪŠI

Reiz dzīvoja atraitnis un atraitne. Katram bija pa meitai. Abi dzīvoja kaimiņos, un meitas allaž spēlējās kopā. Atraitne kādudien sacīja atraitņa meitai:

—    Ja tavs tēvs mani apņemtu par sievu, tad es tevi ļoti

mīlētu, tu allažiņ varētu mazgāties pienā un-vīnu dzert. Bet manai meitai būtu jāmazgajas ūdeni un ūdens jādzer.

Meita pastāstīja tēvam, ko atraitne tika sacījusi. Tēvs tūdaļ atraitni pārveda mājā. Pārnākusi dzīvot atraitņa mājā, pamāte savai meitai tūdaļ lika mazgāties pienā un vīnu dzert, tomēr šī kā neglīta bija, tā palika, bet pameitai deva tikai ūdeni vien, tomēr pameita dienu no dienas kļuva skaistāka.

Tad pamātes naids pret pameitu sāka augt augumā — un viņa bez mitas gudroja, kā pameitu varētu nobeigt, lai to vairs acīs neredzētu.

Reiz pamāte iedeva pameitai maizes donu un groziņu.

—             Ej, — pamāte sacīja, — uz mežu un pārnes man pilnu grozu zemeņu!

—    Kā lai pārnesu zemenes, ja tagad ir ziema?

—    Nav mana daļa! Ja nepārnesīsi, tad nerādies man acīs! Pameita paņēma maizi un grozu, uzmeta mugurā kažociņu

un, brizdama pār sniega kupenām, devās uz mežu. Ogu viņa nekur neredzēja, tikai pamanīja mazu būdiņu ar aizputinātiem Jogiem, bet pa logiem, ar elpu atkausējuši ledu un piespieduši degunus pie rūts, raudzījās trīs mazi cilvēciņi īkšķa lielumā. Pameita pieklauvēja un sacīja:

—             Vai es nevarētu ieiet pie jums apsildīties, esmu ļoti nosalusi?

—ķ Ienāc sasildies, — īkšķīši atbildēja.

Atvērusi durvis, pameita laipni sasveicinājās, tad apsēdās uz sola pie krāsns un ņēmās grauzt maizes doniņu. Nu īkšķīši vaicāja:

—    Kālab tu ziemas vidū atnāci uz mežu?

—    Pamāte mani sūtīja zemenes salasīt, bet es nekur tās nevaru atrast. Man bail iet uz mājām.

Tad īkšķīši sacīja:

—    Varbūt ari mums tu iedotu maizi?

Pameita savu maizes donu pārlauza uz pusēm un deva īkšķīšiem, sacīdama:

—    Ēdiet veseli!

Kad visi bija krietni paēduši, īkšķīši sacīja:

—    Lievenī stāv slota. Paņem to un noslauki sniegu no durvju priekšas.

pameita gāja slaucīt Kad bija noslaucījusi, ieraudzīja skaistu skaistās ogasj Tās bija nogatavojušās sarkanas un smaržīgas! Pameita tūdaļ pielasīja pilnu grozu zemeņu, tad atgriezās būdiņā patencināt īkšķīšus un atvadīties no viņiem.

Bet īkšķīši savā starpā runāja:

—     Ko mēs viņai par labo sirdi dāvināsim?

Viens sacīja:

—    Es viņai uzdāvināšu lielu laimi.

Otrs sacīja:

—    Tikko viņa bildīs vārdu, tā nauda birs no mutes.

Un trešais sacīja:

—     Ķēniņš viņu apņems par sievu.

Pameita patencināja īkšķīšus, atvadījās un devās uz mājām.

Pārnākusi sacīja:

—     Labvakar! Es pārnesu ogas.

Tikko viņa bilda vārdu, tā zelta naudas gabals izkrita no mutes. Pēcāk viņa sāka stāstīt par īkšķīšiem un pilna istaba piebira ar naudu. Pamāte, redzēdama tādu pameitas laimi, pie sevis nodomāja:

«Ja šai tikusi tāda laime, tad manai meitai tiks vēl lielāka.»

Izcepa meitai raušus, sakūla sviestu, iedeva speķi un sacīja:

—     Ej arī tu uz to būdiņu un pārnes zemeņu ogas!

īstā mei-ta uzvilka siltu kažoku, aizgāja uz mežu, uzmeklēja to pašu būdiņu. Iegājusi iekšā, apsēdās uz sola, sāka ēst savus raušus, piekozdama klāt speķi un svieštu. īkšķīši vērās viņā, tad sacīja:

—    Iedod arī mums nogaršot!

—    Memmīte deva tikai man, — īstā meita atbildēja.

Tad īkšķīši sacīja:

—             Lievenī stāv slota. Paņem to un noslauki sniegu no durvju priekšas.

—    Kas vēl nebūs! Slaukiet paši, es jums neesmu kalpone!

Paēda, pamielojās un gāja pa durvīm, ne labdienu, ne ardievas nepateikusi. Nu īkšķīši sāka spriest:

—    Ja šī ir tik neganta, ko mēs viņai dāvināsim?

Viens sacīja:

—             Es šo apdāvināšu tā: ja viņa jau ir tik neganta, tad ar šo brīdi lai kļūst vēl negantāka.

Otrs sacīja:

—            Es šo apdāvināšu tā: tikko viņa bildis vārdu, tā šai no mutes lēks krupji laukā.

Trešais sacīja:

— Es šo apdāvināšu tā: lai beigās viņu piemeklē briesmīga nāve.

Tad īstā meita palūkojās visapkārt, vai nav ogu, bet, nekur tās neatradusi, dusmīga pārnāca mājās. Tikko viņa iesāka stāstīt par savu gājienu, tā krupis pēc krupja lēca no mutes laukā. Pielēca pilna istaba krupju. To redzēdama, pamāte pavisam pārskaitās uz pameitu. Uzkāra tai kaklā slapjas dzijas šķeteres, iedeva cirvi rokas un sacīja:

—    Ej pie upes, izcērt āliņģi un izmazgā šķeteres!

Pameita aizgāja pie upes, izcirta āliņģi un sāka mazgāt. Garām brauca ķēniņdēls un vaicāja:

|p Ko tu šeit dari?

—    Pamāte izdzina dziju mazgāt.

Tikko viņa bilda vārdu, tā nauda bira laukā. Ķēniņdēlam Joti iepatikās, ka viņai no mutes birst nauda, un arī tas, ka viņa bija skaista, tāpēc viņš teica:

—    Vai tu būtu ar mieru kļūt man par mīļotu sievu?

Pameita bija ar mieru. Viņa iesēdās ķēniņdēla karietē, aizbrauca uz tā pili un apprecējās ar viņu. Pēc kāda laika viņiem piedzima dēls. Jaunā ķēniņiene savas labās sirds dēļ aicināja dzīrēs arī pamāti. Kad dzīres bija galā, ķēniņš aizjāja medībās, bet pamāte ar savu meitu vēl palika sērst. Abas sagrāba ķēniņieni un izmeta pa logu taisni' upē. Ķēniņiene noslīka. Ķēniņš pārjāja no medībām, bet ķēniņienes vairs nav. Tikai naktī pa upi atpeldēja raiba pīlīte, ielidoja pa logu tajā istabā, kur gulēja bērniņš, pārvērtās par ķēniņieni, pabaroja bērnu, noguldīja to un sacīja:

— Ja citā reizē, kad es naktī atlidošu, ķēniņš paņems šķēpu un trīs reizes cirtīs man, tad es atkal kļūšu par cilvēku.

To teikusi, viņa pārvērtās par raibu pīlīti, aizlaidās un aizpeldēja pa upi. Aukle visu to redzēja un dzirdēja. Viņa aiztecēja pie ķēniņa un visu izstāstīja. Nākamajā naktī, tikko viņa atlidoja, ķēniņš trīs reizes atvēzējās ar šķēpu — un ķēniņiene atkal

kļuva par cilvēku. Nu atkal rīkoja dzīres. Ciemiņi norunāja, ka pamāte un tās meita jānogalē un abu kauli jāizkaisa vējā. Vēl tagad viņu kauli sniegā spīguļo. Bet ķēniņš ar sievu dzīvoja laimīgi, jo viņai no mutes allaž bira nauda.

PELNRUSĶIS

Kādam vīram bija trīs dēli, kurus viņš ļoti mīlēja. Jo vairāk vecums tēvu lieca pie zemes, *jo lielāki auga dēli, jo vairāk izgaisa ģimenes saticība. Brāļi sevišķi daudz pārestību nodarīja jaunākajam, ko dēvēja par Pelnrušķi. Vecākie brāļi savā starpā plēsās un kāvās, gandrīz vai viens otram acis skrāpēja ārā, bet visas dusmas pēc tam izgāza uz jaunāko, uz Pelnrušķi. Pārmeta, ka viņš esot sliņķis un vējgrābslis, ka velti maizi ēdot un ka tāpēc tāds slaists un dīkdienis lai guļot pelnos un istabā vietu neaizņemot. Viņi tikmēr jaunāko brāli stumdīja, bukņīja un nievāja, līdz tas vaimanādams un raudādams aizgāja prom no mājām. Tēvs Pelnrušķim Šķiroties deva svētību, jo viņu necerēja vairs ieraudzīt, bet vecākie brāļi lēkāja un svieda tam pakaļ rungas, priecādamies, ka beidzot no viņa tikuši vaļā.

Pelnrušķis devās uz tumšu mežu, kuram ne gala, ne malas un kur naktī tikai jāņtārpiņi un pūču acis iespīdas, bet dienā caur koku kuplajām galotnēm ne saules stariņš nespēj izlauzties. Viņš jau domāja, ka nokļūs kādam negantam vilkam rīklē un nekad vairs nesasniegs meža otru malu, bet te ieraudzīja: stāv muiža uz gaiļa kājas, un tās durvis aizvien griežas uz viņa pusi. Pelnrušķis nopriecājās, ka atradis vietu, kur cilvēki dzīvo. Viņš nolēma iet iekšā un lūgt, lai dod viņam darbu. Iekšā viņš atrada sievu — tik resnu kā muca.

—   Ak darbu gribi dabūt? — sieva smējās tādā balsi, it kā muca būtu pilna ar akmeņiem un kāds to valstītu.

—    Gribu,3#$: Pelnrušķis sacīja. — Es šajā tumšajā mežā nomaldījos, izsalku un noguru. Nekāda darba nebaidos, tikai ļaujiet man šeit palikt.

—   Ak nekāda darba nebaidies? L^bi, darbu tu dabūsi. Trīs dienas ganīsi manas ķēves: no rīta dzīsi prom, vakarā dzīsi mā

jās. Ja tu ganīdams nevienu nenozaudēsi, dabūsi visu, ko tikai gribēsi, bet, ja vakarā kaut vienu neieslēgsi stallī, galvu tev nocirtīšu. Tu nedomā, ka varēsi no manis aizmukt. Viss šis mežs ir mana valstība, un visur es tevi dabūšu rokā.

Pelnrušķis sarauca pieri, it kā būtu iekodis skābā ābolā, taču tūda] attapās. Kas tur liels! Vfņš tēva mājās ne vienreiz vien zirgus bija piegu|ā jājis un nevienu netika nozaudējis. Nenozaudēs arī tagad.

Ar nemierīgu sirdi viņš aizgāja uz stalli apskatīt ķēves. Tās niķojas, ar kājām kārpa zemi, šķielē uz viņu šķībām acīm. Mēģināja paplaukšķināt pa spīdīgajiem purniem — kur nu, tās zobus atņirdza, it kā gribētu tūlīt viņam galvu nokost.

«No vilka bēgu, uz lāča uzskrēju,» Pelnrušķis pie sevis domā. «Labāk būtu pacietis brāļu ņirgāšanos un lamāšanos nekā pie šīm riebīgajām ķēvēm sev galu dabūjis.» Tā viņš arī palika stallī pārnakšņot uz salmu panta. Bet pusnaktī kaut kas nočaukstēja — un viņš pie pašas auss juta vienas ķēves silto elpu. Tā sacīja:

—     Mana māte ir ragana, un mēs esam četras raganas meitas. Viņa mūs pārvērta par ķēvēm, lai tevi pazudinātu. Kad tu mūs rīt aizdzīsi uz mežu, mums uzklups dunduri un mēs sāksim bizot. Tu nemaz nemēģini mūs noķert — brikšņos pats dabūsi galu, bet mūs nesadzīsi. Man žēl tavas jaunības, jo es pati esmu raganas jaunākā meita, tāpēc gribu tev palīdzēt. Cauru dienu tu vari mierīgi gulēt, bet vakarā iesaucies: «Lapsenes, lapsenes, dzeniet ķēves mājās!» Lapsenes mums iedzels, un mēs pašas saskriesim stallī. Ko sacīs mūsu māte — es jau iepriekš zinu, bet tev tas nav jāzina.

Nākamajā rītā Pelnrušķis aizdzina ķēves uz mežu. Tās aizaulekšoja, aizbrīkšķināja uz pašiem kadiķu un ērkšķu biezokņiem, bet vakarā viņš iesaucās:

—    Lapsenes, lapsenes, dzeniet ķēves mājās!

Pacēlās vesels mākonis lapseņu. Tās krita uz ķēvēm kā bargs negaiss, un ķēves zviegdamas, sprauslādamas un spārdīdamās aulekšoja uz mājām, taisni uz stalli. Un te sākās vēl lielāka zviegšana un tracis, kad jagana visas pēc kārtas ņēmās ar vicu sist: kāpēc tās skrējušas uz mājām?

—   Ja tas lempis jūs vēl reizi pārdzīs, tad ne tik vien dabūsiet! :

Raganas jaunākā meita tajā naktī atkal noliecās pie Pelnrušķa un lika viņam otrā reizē ķēves dzīt citādāk:

—    Sirseņi, sirseņi, dzeniet ķēves mājās!

Un atkal sirseņi Pelnrušķim paklausīja, bet saniknotā ragana saujām rāva krēpes ķēvēm laukā, ar dzelzs āķi durstīja sānus, visādi gānīja un lamāja.

Trešajā naktī raganas meita atkal nāca glābt Pelnrušķi un sacīja:

—    Mēs visas četras esam savērtas uz diega kā baravikas, bet kamols ir šajā stallī. No rīta tu kamolu attin, bet vakarā satin. Četri diegi vijas caur četriem staļļa kaktiem. Kad tu šos diegus tīsi, reizē arī mūs atvilksi uz stalli.

Kā raganas meita sacīja, tā viss arī notika. Staļļa kaktā Pelnrušķis atrada kamolu, un, tikko sāka to tīt kopā, zviegdamas ataulekšoja četras ķēves, bet ragana visām iezvēla pa galvu ar mietu, un visas četras pārvērtās par meitenēm.

Ragana griež zobus un saka:

—   Trīs dienas tu ķēves godam noganīji, tagad vari būt man par znotu. Izvēlies, kura meita tev patīk.

—   Mājās es esmu jaunākais dēls, tāpēc vēlos jūsu jaunāko meitu.

—    Bet tagad tu pazūdi no manām acīm, jo es jūtu, ka ilgi nebūšu laba un drīz vien savas meitas atkal varu pārvērst par biedēklēm.

—    Es pārvērtīšos par mākoni, paņemšu tevi mugurā, un mēs abi laidīsimies pie manām māsām, jo mums katrai ir sava mājiņa uz gaiļa kājas un māte ragana tikai retu reizi mūs ataicina uz savu muižu. Es gribu atvadīties no māsām un saņemt no viņām dāvanas.

Raganas jaunākā meita pārvērtās par mākoni, Pelnrušķi uzsēdināja sev mugurā, iesvilpās kā viesulis un aizlaidās par mežu, ka egļu un priežu galotnes Pelnrušķim pēdas vien kutināja. Drīz viņi sasniedza tās vietas, kur dzīvoja raganas meitas. Pirmā māsa abiem deva naktsmājas, pacienāja un svainim uzdāvināja zvanu. Otrā māsa pacienāja, padzirdināja un svainim iebāza kabatā stabuli. Trešā māsa darīja tāpat — iedeva viņam

āmuru. Lai arī Pelnrušķim nebija nemazākās jēgas, kāds viņam labums no šādām dāvanām, tomēr viņš patencināja un atkal ar raganas jaunāko meitu, kas pārvērtās par mākoni, laidās pa debesu plašumiem. Viņi nolaidās svešā vietā pie kādas pils ar vara jumtu, bet pati pils līdz pusei bija iegrimusi zemē.

—     Tagad es atstāšu tevi vienu un paskatīšos, kā tu bez manis iztiksi. Mēs, Pelnrušķi, vēl redzēsimies un tad varbūt dzīvosim kopā, taču iespējams arī, ka ne, — to sacījusi, Pelnrušķa nākamā sieva aizlaidās pa viņai pašai vien zināmiem ceļiem. Pelnrušķis nolaidās pie vara pils, tikai nekur nevarēja atrast durvis. Viņš izdzirda kādas neskaidras balsis, bet nezināja, kā tikt iekšā. Iesita ar āmuru pa sienu, tūdaļ izdrupa eja un viņš saklausīja divu cilvēku — meitenes un vīrieša sarunu. No viņu vārdiem kļuva skaidrs, ka meitene ir šīs pils iemītniece, bet vīrietis — jauns nomaldījies ceļinieks. Meitene lika viņam iet dārzā un stundas laikā atrakt divpadsmit lielgabalu. Kad visi divpadsmit lielgabali vienā laikā izšaušot, tad kā meitene, tā pils tikšot atbrīvota. Bet, ja puisis to nevarēšot izdarīt, viņa galva tikpat kā kāpostgalva uzreiz noripošot pagrabā.

Pelnrušķis tūdaļ devās uz dārzu, izņēma no kabatas zvanu, paskandināja: visi lielgabali izlēca no zemes un vienā reizē izšāva. Rībiens bija tik varens, ka pils pēc tam pacēlās no zemes. Pelnrušķis sāka pūst stabuli, un viss atdzīvojās — pils iemītnieki, sulaiņi, mednieki, virēji, pat tas jauneklis, kura galva gluži kā kāpostgalva bija noripojusi pagrabā. Tūdaļ visi galdi tika klāti, visādi gardumi un dzērieni tajos likti. Meitene metās Pelnrušķim pie kājām, tencināja par atbrīvošanu, solījās viņam mūžīgi būt pateicību parādā, mīlēt un godāt viņu. Meitene iedeva viņam gan pils, gan dārgumu krātuvju un klēšu atslēgas, tikai vienā kambarī lūdza neiet. Kā nu Pelnrušķis neies — ziņkārības dzīts, viņš atvēra kambara durvis un ieraudzīja: pie griestu baļķa pieslēgts ar važām pūķis un atbalstīts ar mietiem, lai nenokrīt. Uz kambara loga noliktas trīs krūzes ūdens.

—    Dod man padzerties, labo cilvēk, — pūķis vārgā balsī palūdza. — Nekas ļauns nenotiks, ja tu padzirdināsi izslāpušo.

Pelnrušķis padzirdināja viņu, un ļaunais tūdaļ notika: pūķis piepūtās un pārrāva važas, jo krūzē bija spēka ūdens. Pūķis, tiklīdz nokrita zemē, tūdaļ lieliem lēcieniem joņoja pa pils zālēm,

sakampa meiteni aiz bizēm un uzmeta sev mugurā. Pelnrušķis mēģināja panākt viņu un iesist ar āmuru, bet pūķis pacēlās gaisā un svilpdams aiztrauca kā melns mākonis.

Ko Pelnrušķis lai iesāk, palicis viens pats pilī ar vara jumtu? Viņš devās meklēt raganas meitu, kura zina visādas burvības,— varbūt viņa arī šajā reizē viņam palīdzēs.

—    Trīs reizes es tevi glābu no-savas mātes raganas, lai arī viņa mani un māsas tā pēra, ka mēs kļuvām raibas kā dzeņi. Visādas brīnumainas mantas es tev uzdāvināju, jo negribēju, lai tu ietu bojā mana brāļa — pūķa pilī ar vara jumtu. Pēc taisnības tev vajadzēja mani ņemt par sievu, nevis dzīties pakaļ pūķa nolaupītajai līgavai.

—             Pēc taisnības tā vajadzētu darīt, — Pelnrušķis saka.

—   Tikai, redzi, es drusku baidos no tevis. Ja tu aizsvilsies dusmās kā visas sievas, tad var gadīties, ka tu mani pārvērtīsi par kādu krupi, bet pati pārvērtīsies par mākoni un viesulis tevi aiznesīs pāri deviņiem mežiem. Bet man visu mūžu būs jālēkā. Vienalga, vai tu man palīdzēsi vai nepalīdzēsi, es tomēr iešu meklēt meiteni no vara pils.

—    Neko darīt, — raganas meita saka, — mīlēt nevar piespiest ar varu. Es tev varētu dot tādu dzērienu, lai tu tikai mani vien mīlētu, bet pūķa nolaupīto meiteni pavisam aizmirstu. Tomēr es gribu būt laba pret tevi, tāpēc sēdies man mugurā: laidīsimies tavu meiteni atbrīvot.

Raganas meita atkal pārvērtās par mākoni, un viņi kā viesulis aizsvilpa pāri mežiem, pilsētām un kalniem. Kāda kalna virsotnē viņi atrada mūra pili, bet pilī sēdēja meitene, sukāja matus im gauži raudāja. ‘Raganas meita izvilka viņu no torņa un uzsvieda sev kaklā. Pelnrušķis noslaucīja viņai asaras. Pēkšņi dzird — rūc pērkons, melns mākonis kā melns kuģis dzenas pakaļ.

—     Nebaidies, — raganas meita saka. — Tur mans brālis pūķis par melnu mākoni pārvērties. Bet manas burvestības ir varenākas.

Un patiesi — tikko melnais mākonis bija kāda sprīža tālumā, raganas meita uzpūta karstu dvašu un melnais mākonis pārvērtās par putekļiem.

—  Tagad dzīvojiet, — raganas meita saka, — pili ar vara jumtu bez pūķa un raganām.

Tā viņi abi ari darīja.

PATS

Kāda zemnieka rijā spokojās. Ne no rīta,, ne vakarā zemnieks nevarēja kult. Viņš kūla tikai pa dienu.

Sā zemnieka mājā viendien iegriezās vecs atvaļināts zaldāts un lūdza naktsmājas. Zemnieks sacīja, ka viņam neesot kur zaldātu guldināt. Tas tomēr lūdzas vienā gabalā:

—   Atjauj kaut rijā man pārgulēt.

Zemnieks viņam pastāstīja, ka rijā mājojot velns un zaldātu varot nobendēt. Zaldāts pateica, ka šis no velna nebaidoties un ka rijā varot gulēt. Ja tā, zemnieks viņam atļāva arī.

Pēc vakariņām zaldāts aiziet uz riju un apguļas. Skatās — rijā pakrāsnī vēl kvēlo ogles. Drīz vien dzird — šurp lumpačo velns ar vienu aci. Zaldāts viņam vaicā:

—   Vai tev acs nesāp?

Velns atbild, ka sāpot gan, bet neko nevarot darīt.

Tad zaldāts viņam saka:

—  Es divdesmit piecus gadus biju dakteris, varu tev aci izdziedēt.

Zaldāts liek velnam notupties pie kvēlojošām oglēm, lai labāk apskatītu aci. Kad velns notupstas, zaldāts apskata aci un saka: acī esot liels karstums. Lai tiktu no karstuma vaļā, velnam no Maskavas jāatnesot dzelzs stienītis, bet no Pēterburgas stipras virves. Velns apsolās visu atnest, lai tikai zaldāts šo izdziedējot.

Bet zaldāts savā nodabā domā: «Iekams velns visu atnesīs, pa to laiku izgulēšos.» Velns laidās prom. Pēc neilga brītiņa šis bija atpakaļ ar stienīti un virvēm. Nu modina zaldātu, lai dzie• dinot aci. Zaldāts saka: vēl jau esot tumšs. Jāatnesot celmi un' jāiekurinot krāsns. Velns visu izdara. Tagad zaldāts apņemas viņu dziedēt Tikai vēl piebilst:

—      Kad es tev sākšu liet acī zāles, tu nekusties. Ja nopilēs garām kaut lāsīte, tava acs neatlabs.

Velns piedāvājās, lai viņu piesienot pie ārdiem. Zaldāts piesēja ari. Piesietais velns nu zaldātam vaicā:

—   Kā tevi sauc?

. — Pats, — zaldāts atbild. Viņš nokaitēja no Maskavas atnesto dzelzs stienīti. Paņēma to un kā dūra vienīgajā acī, tā šis aiz sāpēm laidās pa gaisu ar visiem ārdiem un riju.

Aizlaidies uz elli, velns brēc, kauc un gaudo. Citi velni šim vaicā:

—   Kāpēc tu tā brēc? Kas tev nodarīja pāri?

Tas kaukdams atbild:

—    Patsl Pats!

Velni tā ari netika gudri, kas viņu brālim kait, tomēr tajā rijā vairs nerādījās.

VECIS UN VELNS

Vecis mežmalā sēja pupas. Velns atnāca pie veča un saka:

—   Veci, veci, ko tu šeit sēj?

Vecais velnam atbildēja:

—    Pupas sēju.

—    Kā mēs šis pupas sadalīsim? — velns vaicā.

Vecis saka:

— Tev būs saknes, man — laksti.

Kad pupas nogatavojās, vecis nogrieza un aizveda mājās lakstus, bet velnam atstāja saknes. Atnāca, velns, savāca saknes un neko nevarēja izkult.

Citā gadā vecis atbrauca uz lauka sēt rāceņus. Velns atkal klāt. Atnāk un vecim saka:

—    Tagad tev būs saknes, bet man — laksti.

—    Labi, — vecis velnam atbildēja.

Rudenī velns nogrieza lakstus, bet vecis izraka rāceņus un aizveda uz mājām. Un velnam atkal nekas netika.

Pienāca trešais gads. Vecis brauc sēt zirņus. Atnāk velns un vaicā:

—   'Ko tu, veci, šeit sēj?

Vecis velnam atbildēja:

—   Zirņus sēju.

—   Bet kā mēs sadalīsim ražu? — velns vaicā.

Vecis saka:

—Kad uzsals ledus, tad arī sadalīsim. Es vētīšu, bet tu, velns, ķersi ciet.

Pienāca ziema, vecis izkūla zirņus. Velns atnāca pēc savas daļas. Vecis uz ledus vētī zirņus, bet velns ķer, ķer, tomēr neko nevar noķert.

Velns nogura un pārstāja ķert. Tikai mežs iešalkojās, kad velns muka prom no Veča. Bet vecis zirņus uz ledus saslaucīja kaudzē un aiznesa uz mājām.

Tā vecis piemānīja velnu.

LIETUS UN VĒJŠ

Gāja pa ceļu kāds vīrs, darbu meklēdams. Pēkšņi viņš dzird •— zem tilta kaut kas neganti kaujas. Neko nedomādams, vīrs pateica:

—    Tas uz veselību! Lai tikai kaujas!

Vīrs iet atkal tālāk. Viņu panāk divi svešzemnieki, un viens vaicā:

—    Saki — kuram tu teici uz veselību? Viņam vai man?

Vīrs domā, ka viņš ne vienam, ne otram to nav teicis.

—    Tāpat vien sacīju, vējam!

Bet tur bija kāvies vējš ar lietu. Nu vējš lietum saka:

—    Redzi, muļķi, es teicu, ka sacīja man un nevis tev!

Vīrs atkal iet savu ceļu.

Vējš panāk vīru un saka:

— Zini ko, tu ej uz tādu un tādu muižu, salīgsti tur strādāt pie kunga un citu neko neprasi kā tikai šo: lai viņš tev iesēj trīs pūrus kviešu.

Kungam zemes, cik uziet, trīs pūrus kviešu iesēt viņam tīrais nieks.

Vīrs tā arī salīgst ar kungu. Vīrs sāka strādāt pie kunga, kungs viņam iesēja trīs pūrus kviešu. Kad šos kviešus sēja, sacēlās vējš, iznēsāja graudus uz visām pusēm, un tā ar trim pū-

riem apsēja milzīgu lauku. Kvieši uzdīga un sazēla kā biezs mežs.

Tagad vējš grib padižoties. Nepacietības dīdīts, aizskrēja pie lietus un saka:

—    Vai tu zini, cik gudrs ir tas vīrs? Viņš aizgāja uz muižu strādāt, salīga darbā par trim pūriem kviešu! Un viņš ar trim pūriem apsēja milzīgu lauku. Cik vareni kvieši tur aug!

Lietus saka:

.— Labi, ka viņš ir tik gudrs. Bet uznāks negaiss, krusa nokapās viņa kviešus, un nekas nepaliks pāri!

Tagad vējš nobijās, atkal aizskrēja pie vīra.

—    Zini ko, krusa tavus kviešus nokapās. Tu pārdod tos kungam — kaut arī par nieka naudu, par puscenu.

Vīrs aiziet pie kunga un saka:

—    Pērc, kungs, no manis kviešus. Kur es tos likšu: man nav ne klēts, ne šķūņa.

Kvieši bija ļoti brangi, tāpēc kungs tos nopirka. Tikko nopirka, otrā dienā uznāca negaiss un tā nokapāja kviešus, ka nekas nepalika pāri. Vējš aizskrēja pie lietus un sacīja:

—    Vai zini, cik gudrs ir tas vīrs? Viņš pārdeva kungam kviešus, un, tikko kungs nopirka, tā krusa tos nokapāja, nekā vairs nav!

Bet lietus saka:

—    Tik vien tās gudrības! Pārdeva kungam! Bet tagad uznāks silts lietus, kvieši atkal sazels — un to izaugs divreiz vairāk.

Vējš atkal aizsteidzās pie tā paša vīra.

—    Zini ko? Tie kvieši atspirgs! Pērc atpakaļ kviešus! Kungs tev tos atdos par puscenu!

Ko kungs lai iesāk ar tādiem kviešiem? Viņš priecīgs, ka vīram atpakaļ iesmērējis. Tikko vīrs nopirka, tūdaļ kļuva siltāks, iestājās jaukas dienas, uzlija silts lietus, kvieši sāka zelt, augt un izauga divtik skaisti un biezi. Vīrs nopļāva kviešus, piekrāva pilnu šķūni. Vējš tagad aizskrēja pie lietus padižoties:

—    Ja tu zinātu, cik gudrs ir šis vīrs! Viņš pieveda pilnu šķūni kviešu.

Tagad lietus saka:

—    Viņš vairāk neizkuls kā tikai sieku no rijas!

Vējš atskrien pie vīra un saka:

—      Zini ko? Tu rijā žāvē kviešus. Lai tu cik daudz kviešu žāvētu, tik un tā no rijas izkulsi tikai sieku!

Vīrs nolika rijā žāvēt piecus kūļus, izkūla un skatās — sieks vien ir. Nolika žāvēt trīs kūļus — tāpat sieks vien ir. Tad virs rijā lika žāvēt tikai pa vienam kūlim. Kā izkuļ vienu kūli, tā sieks, kā izkuļ otru, tā atkal sieks. Un vīrs izkūlis tik daudz kviešu, ka bail. Viņš vairs nezina, kur graudus bērt. Nu vējš atkal aizskrien pie lietus un saka:

—     Ja tu zinātu, cik gudrs ir šis vīrs! Viņš izkūla tik daudz kviešu, ka nevar izdomāt, kur tos likt.

Lietus neko vairs nesaka, tikai gudro: «Viņam no tiem kviešiem tik un tā nekāda labuma. Gan vēl redzēsim, vai viņš pīrāgus ēdīs?» Vējš atkal skrien pie vira.

—      Vai zini, lietus atkal kaut ko ļaunu sagudrojis. Brauc ātrāk uz dzirnavām! Samal kviešus un izcep divus pīrāgus — vienu lielu, otru mazu! Aiznes tos uz tā tilta, kur mēs ar lietu kāvāmies, un noliec, sacīdams: «Lielais pīrāgs lai tiek lietum, mazais — vējam.»

Vīrs tā arī izdarīja. Lietus un vējš, pīrāgus ēzdami, izlīga mieru un vīram ļaunu vairs nedarīja.

NAMDARIS UZVAR RAGANU, PĒRKONU UN VELNU

Pa mežu iet namdaris, nesdams rokā cirvi. Iet, iet, nonāk pie trim ceļiem. Redz: pa vienu ceļu pretī nāk pērkons, pa otru — velns. Visi trīs satikās un sasveicinājās.

—    Uz kurieni iedams? — pērkons namdarim vaicāja.

—    Eju darbu meklēt,— namdaris atbildēja.

—    Tad labi, — pērkons sacīja, — sāksim šeit dzīvot.

—     Norunāts.

Visi trīs tūdaļ ķērās pie darba: steidza celt māju. Pērkons lieca kokus pie zemes un lauza nost, velns ar nagiem plēsa mizu, namdaris ar cirvi tēsa baļķus. Drīz vien māja bija gatava. Visi

sāka tajā dzīvot. Tad uzrušināja drusku zemes un iesēja rāceņus.

Te ragana iemānījās rāceņus zagt. Ko darīt? Namdaris, pērkons un velns norunāja, ka ies visi pēc kārtas rāceņus sargāt, pirmo reizi gāja velns. Aiziet — skatās, skatās, nekas nav redzams. Pusnaktī klausās — atbrauc ragana un saka:

—     Rībunplīkš!

Dzelzī kalti ratiņi,

Drāšu pātadziņa!

Viņa sāka velnu tik briesmīgi slānīt, ka tas, pametis rāceņus, vaidēdams muka uz mājām..

Otrā naktī pērkons gāja sargāt. Un atkal notika tas pats: ragana tam pamatīgi sadeva pa ādu. Trešajā naktī ies sargāt namdaris.

Viņš paņēma līdzi vijoli, apsēdās uz celma un spēlē. Pašā pusnaktī dzird — ragana brauc, sacīdama:

—     Rīb un plīkš!

Dzelzī kalti ratiņi,

Drāšu pātadziņa!

Bet kā ragana izdzirda spēlējam, tā — tprū! — apstājas un klausās. Klausījās, klausījās, beidzot izkāpa no ratiņiem un lūdza, lai namdaris viņu iemācot spēlēt. Namdaris iedeva viņai vijoli — ragana mēģina un mēģina, bet nekas nesanāk.

—    Tavi pirksti dikti resni, — namdaris viņai saka.

—    Vai tu nevarētu tos pataisīt tievākus? — ragana vaicā.

—    Kā nu nevarēšu? Bāz tik tos šite, — namdaris saka, ar cirvi iešķēliscelmā spraugu.

Ragana iebāza pirkstus spraugā, bet namdaris izrāva ķīli un saspieda raganas nagus; tad paņēma drāšu pātadziņu un sāka viņu šaustīt, sacīdams:

—    Vai vēl nāksi rāceņus zagt, vai vēl nāksi rāceņus zagt?

Namdaris zvetē un zvetē raganu, bet šī ap celmu skrien riņķī

un brēc: beidzot raganai notrūka nagi un viņa, atpakaļ neskatīdamās, laidās prom, ko kājas nes. Bet namdaris iesēdās ratiņos un brauca uz mājām.

Namdaris pērkonam saka:

—   Mēs visi tik un tā šeit nevarēsim sadzīvot. Vienam jāpaliek te, bet pārējiem jāiet prom.

—    Labi, pērkons saka, — es palikšu.

—    Nē, — velns nav ar mieru, — labāk es palikšu.

Ari namdaris saka to pašu.

—   Ja jau tā, — pērkons saka, — tad cits citu iesim baidīt. Kurš nenobīsies, tas ari paliks.

Pirmajā vakarā gāja baidīt velns. Tikko aizgāja, sacēlās briesmīgs negaiss, tāds auris, kādu nevar pat iedomāties, šķiet, zeme ar debesīm jūk kopā — tā rūc, šņāc un gaudo … Bet nekas! Namdaris ar pērkonu nenobijās.

Otrā vakarā gāja baidīt pērkons. Aizgāja un sāka spļaut zibeņus. Pērkons tā rūca, ka, likās, debesis gāžas kopā. Velns pārbijās un pa skursteni spruka prom, ka neviens viņu vairs neredzēja. Palika tikai pērkons un namdaris.

Trešajā naktī gāja baidīt namdaris. Viņš iesēžas raganas ratiņos un saka:

—     Rīb un plīkš!

Dzelzī kalti ratiņi,

Drāšu pātadziņa!

Pērkons domāja, ka ragana brauc. Pārbijies metās skriet, ne atpakaļ neskatīdamies. Tā namdaris, ticis vaļā no pērkona un velna, ļoti jauki dzīvoja.

SIEVA VELNAM UZ RAGIEM

Bija agrs pavasaris. Kadu ritu viena sieva gāja uz miestu. Vajadzēja brist pāri upei. Upe bija pārplūdusi gandrīz pāri krastiem. Sieva skatās — nav ne tilta, ne laipas. Lai bristu, ūdens pārāk dziļš un auksts. Sieva noraizējusies noburkšķēja: «Tikai velns mani varētu pārnest.» Te uzreiz velns klāt un saka: —' Sēdies man uz ragiem: es tevi pārnesīšu!

Sieva apsēdās velnam uz ragiem, un tas viņu pārnesa pār upi. Bet sievai uz ragiem tā iepatikās, ka viņa vairs nekāpj zemē. Velns saka:

Kāp zemē, pietiek sēdēt! Esmu jau tevi pārnesis.

Bet sieva jau snauž uz ragiem — aizmigusi. Velns kratašo nost, šī nekrīt, guļ kā pieaugusi. Velns pacēlās gaisā, sāka skraidīt un kūleņot pa koku galotnēm — sieva nekrīt zemē. Velns laidās ar sievu uz ragiem pār kalniem, krūmājiem un muklājiem — tik un tā nevar tikt vaļā no viņas. Skatās — gar mežmalu brauc podnieks, uz tirgu ved podus. Velns piesteidzas pie podnieka un lūdz:

|— Esi tik labs, cilvēk, palīdzi tikt vaļā no šīs sievas, man pašam tas nav pa spēkam.

—    Ko tu man par to dosi? — podnieks vaicā.

—     Pašlaik man nekā nav, bet vēlāk es tevi labi atalgošu, — velns atbild. — Tikai nokrati man no ragiem sievu.

Podnieks — pliukš! |§ ar pātagu sievai pa sāniem, sieva — hop! — kā noplaucēta pamostas un — blaukš! — no ragiem nokrīt zemē kā kāpostu maiss. Tad sieva piecēlās un gāja savu ceļu. Velns podniekam saka:

—    Tagad, labo cilvēk, klausies! Es iešu un apsēdīšu jūsu karaļmeitu. Es viņu visādi mocīšu. Viņai nelīdzēs nekādas dakteru zāles, nekādas zīlnieku burvestības, nekādas mācītāju lūgšanas, tikai tu viens varēsi viņai palīdzēt. Tu aiziesi uz karaļa pili, izliksies par. dakteri un izārstēsi karaļmeitu, bet ārstēsi tāpat, kā aiztrieci sievu no maniem ragiem, — uzšausi tai ar pātagu pa sāniem, un tā būs visa ārstēšana. Tas arī būs tev mans atalgojums.

Velns apsēda karaļmeitu un ņēmās viņu mocīt. Karaļmeita trakoja, ārdījās, niknojās un lamājās pēdējiem vārdiem. Un neviens nevarēja palīdzēt karaļmeitai atveseļoties. Podnieks, izlikdamies par dakteri, aizgāja pie karaļa un piedāvājās izārstēt viņa meitu. Karalis šaubīgi aplūkoja vīru, tomēr pie slimnieces ielaida. Tikko karaļmeita vārtīdamās sakņupusi nokrita zemē, dakteris, vienā mirklī — pliukš!; — uzšāva tai pa sāniem. Slimniece sagriezās kā ūdenszāle, apsēdās un skatās, acis bolīdama, kas noticis. Karalis nu dakterim saka:

—     Ko tu, labo cilvēk, gribēsi par meitas izārstēšanu, to es tev mīļu prātu arī došu.

—     Ja es dabūtu divus siekus zelta, ietu prom apmierināts, — podnieks atbildēja.

—    Tu esi tā vērts, — karalis teica un iedeva viņam divus siekus zelta.

Podnieks atmeta podniecību, nopirka sev labu saimniecību un sāka zili zaļi dzīvot. Viņam pašam visa kā bija papilnam, bet viņš neskopojās arī citam palīdzēt vai nabagam kādu artavu atmest. Kur gadījās, kur ne — velns ar blīkšķi klāt un saka:

—    Ko tu dari? Ar manu gādību tu tiki pie naudas un tagad to šķied visādiem plukatām! Vai tu nevarēji uzcelt krogu? Tad tu būtu mans sabiedrotais. Bet nu tu pieminēsi mani!. ļ.

Velns aizdrāzās prom.

Kādu dienu podnieks redz — pie viņa atbrauc divi karaļa vīri un saka:

—    Mīļo dakter, mūsu karaļmeita atkal saslimusi ar to pašu kaifi. Un viņai kļuvis vēl ļaunāk. Karalis lūdz, lai tu ierastos viņu izārstēt. Esi žēlīgs, glāb nelaimīgo meiteni!

Podnieks saprata, ka velns tagad viņam atriebjas. «Velns nu vairs man nepalīdzēs,» viņš pie sevis nodomāja. Tā šaubu pilns viņš tomēr aizbrauca, bet velns no kakta uz podnieku tikai blisina savas kaķa acis, ņirgājas, pat mēli vienreiz parādīja. Podnieks nevar apjēgt, ko lai iesāk. Bet karaļmeita mētājas pa gultu, kliedz, visādiem vārdiem lamājas. Pat pašam dakterim kļuva nelāgi ap dūšu. Nevarēdams izdomāt, ko darīt, viņš pavērās pa vienu logu, pavērās pa otru un skaļi iekliedzās:

—     Ļaudis, aizveriet visus vārtus un visas durvis, jo nāk tā sieva, kura velnam uz ragiem jāja!…

Velns kā spruka prom no slimnieces, tā aizkūpēja ar visu istabas logu.

Karaļmeita atlaba, bet velns podniekam vairs nerādījās acis, jo briesmīgi baidījās no tās sievas.

NABAGAIS UN ALKATĪGAIS

Kāds nabadzīgs vīrs mežā, upes krastā, cirta kokus. Cērtot cirvis — švīrks! — nomuka no kāta un.— plaukš! — iekrita upes dzelmē. Nabagais vīrs apraudājās:

—    Ak vai, manu cirvīt! Kas man to izzvejos? Zēl cirvīša!

Tobrīd steberu steberēdams, kleberu kleberēdams atkliboja sirms večuks un vaicāja:

—     Kāpēc tu vaimanā? Kas tev atgadījies?

—     Man cirvītis iekrita dzelmē, bet citu es nespēju nopirkt. Kā tagad lai kokus cērtu un bērniem maizi pelnu? — vīrs žūdījās. . _

—    Paliec klusu! Nezūdies, es tev cirvīti izzvejošu, — večuks sacīja un — viens divi mēteli nometis — žļaks! — upē. Pēc brīža viņš iznira un iznesa zelta cirvīti, sacīdams: — Še, ņem! Vai tas ir tavs cirvis?

—     Nē, nav mans! — nabaga vīrs atteica.

Večuks atkal — žļaks! — ienira ūdenī un pēc brīža iznira ar sudrabā cirvi.

—    Nav mans, nav mans! — nabaga vīrs iesaucās, to ieraudzījis.

Večuks trešo reizi iemetās dzelmē un iznesa dzelzs cirvi.

—     Tas ir mans cirvītis! — nabaga vīrs aiz prieka iesaucās.

—   Tencinu, no sirds tencinu! Un jau taisījās ar savu cirvīti steigties uz mājām, bet večuks viņu apturēja, sacīdams:

—    Ja tu esi tik taisnīgs, tad es tev dāvinu ij zelta, ij sudraba cirvi.

Nabaga vīrs pārnesa mājās šādu bagātību un ļaudīm visu izstāstīja.

Kāds alkatīgs kaimiņš, to padzirdējis, arī sadomāja iet uz mežu. Aizgāja un cirta tajā pašā vietā, bet vaļīgi uzliktais cirvis — švīks! — nomuka no kāta un — plunkš! — ūdenī. Ai, cik gauži alkatīgais kaimiņš raudāja, cik žēli vaimanāja! Te večuks kleberu kleberēdams jau klāt.

—     Kas tev atgadījies? — viņš alkatīgajam kaimiņam vaicā.

—     Man cirvītis iekrita dzelmē un nogrima. Kas man to sameklēs? || tas atbild.

—     Es! — večuks sacīja un — plunkš! — iemetās ūdenī. Pēc brīža iznira ar dzelzs cirvi un vaicāja:

—    Vai tas ir tavs cirvis?

—    Nav mans, nav mans! — alkatīgais kaimiņš atsaucās.

—  Mans bija labāks!

Večuks atkal saduļķoja ūdeni un pēc brīža iznira ar sudraba cirvi un vaicāja:

—     Vai tas ir tavs?

—     Nav mans! Mans bija labāks!

Večuks trešo reizi — plunkš! — iemetās upē un iznira no

ūdens ar zelta cirvi.

—     Tas ir mans! — alkatīgais kaimiņš priecīgi iesaucās. Noskaities par nekaunīgo melošanu, večuks — plunkš! B

vēlreiz ienira ūdenī. Alkatīgais kaimiņš gaidīja: varbūt dimanta cirvi iznesīs? Drīz vien večuks iznira ar trim cirvjiem — zelta sudraba un dzelzs — un alkatīgajam kaimiņam vaicāja:

—     Varbūt visi trīs ir tavi?

Alkatīgais jau gribēja kampt visus trīs, bet cirvji viņu sāka sist: zelta — pa ausīm, sudraba — pa sāniem, dzelzs — pa kamiešiem. Pamatīgi nokulstīja, piekāva un palaida. Alkatīgais kaimiņš tik tikko spēja pārvilkties mājās. Pārvilcies grūti saslima un drīz nomira.

PUISIS UN VELNS

Kāds vīrs gāja uz upi zvejot. Neko viņš nevar nozvejot: zivis neķeras. Staigā un pukojas: «Kāds velns mani apsēdis!»

Velns tūdaļ klāt un saka:

—     Tu, vai zini, apsoli man to, ko mājās neesi atstājis, tad nozvejosi tik zivju, cik gribēsi. Tikai paraksties! Iegriez savā pirkstā un paraksties ar asinīm. Es esmu vecais Sirmis Kalnis Kaulis.

Vīrs parakstījās. Nu viņš noķēra daudz jo daudz zivju. Aiznesa tās uz mājām un ieraudzīja, ka piedzimis dēls.

Dēls labi auga un izauga par brašu puisi. Tēvs saka:

—     Es tevi apsolīju vecajam Sirmim Kalnim Kaulim.

—     Ko lai dara, iešu pie viņa, — dēls viņam atbild.

Dēls paņem spieķi, iet pa mežiem un laukiem, meklēdams veco, bet nekur nevar atrast. Pieiet pie kādas būdiņas. Tajā būdiņā sēž vecenīte. Puisis viņai vaicā:

—     Vai tu nezini, kur dzīvo vecais Sirmis Kalnis Kaulis?

Tā saka:

—    Nezinu, bet uzgaidi tepat. Es sasaukšu kopā visus putnus, pavaicāšu, vai tie nezina.

Vecenīte izgāja ārā, iesvilpās, un tūdaļ salaidās pilni koki putnu. Pavaicāja putniem, un tie atbildēja:

—     Nezinām.

Puisis iet tālāk. Pieiet pie citas tādas pašas būdiņas. Tajā dzīvo sirma vecenīte. Puisis viņai vaicā:

—     Vai tu nezini, kur dzīvo vecais Sirmis Kalnis Kaulis?

Viņa tāpat atbildēja, ka nezinot, bet lūdza pagaidīt, kamēr

pasaukšot visus zvērus un tiem pavaicāšot. Vecenīte izgāja ārā, pasauca. Saskrēja visvisādi zvēri — ij vilki, ij lāči, ij cūkas, ij citi. Beigās vēl atnāca lauva. Vecenīte vaicā visiem zvēriem, vaicā lauvam, vai nezina. Tie atbild, ka nezinot.

Vecenīte iedeva puisim drusku paēst, un viņš gāja tālāk. Drīz kādā būdiņā atrada vecīti, iegāja iekšā un vaicāja:

—     Vai nezini, vecīt, kur ir vecais Kaulis?

—     Nezinu, dēls, kur viņš dzīvo, bet upe zina. Uz šo upi atlido peldēties trīs Kauļa gulbītes. Tu pārnākšņo pie manis! Kad viņas no rīta atlidos peldēties, ielien kārklu krūmā un paņem jaunākās spārnus.

Puisis tā ar izdarīja. Ielīda kā/klu krūmā un ieraudzīja, ka gulbītes ir skaistas meitenes. Viņš paņēma vecākās spārnus.

Gulbītes izpeldējās, iznāca no ūdens — vecākajai vairs nav spārnu! Tūda| sāka meklēt kārklu krūmos. Atrada puisi, pamatīgi iekaustīja, atņēma spārnus un aizlidoja. Puisis noskuma un gāja pie vecīša.

Vecītis viņam saka:

—     Es tev skaidri pateicu, ka jāņem jaunākās spārni, bet tu neklausīji.

Puisis atkal pārnākšņo pie vecīša. Nākamajā dienā iet uz kārklu krūmiem, noslēpj otras gulbītes spārnus. Divas — žvīks! — aizlidoja, bet vidējā uzmeklēja puisi, iekaustīja viņu un arī aizlidoja. Puisim trešo nakti jāpaliek pie vecīša. No rīta viņš aiziet pie upes, gulbītes atkal atlido peldēties. Tagad viņš noslēpa jaunākās spārnus. Vecākās aizlidoja, bet jaunākā lūdzas:

—    Atdod man spārnus, sēdies man mugurā un lidosim!

Puisis atdeva spārnus, un abi lido. Aizlidoja uz kādu kalnu tur atrada veco Sirmi. Vecais puisim saka:

—    Ja tu, dēls, esi ieradies, tad būsi man par znotu, tikai iepriekš tev būs kāds laiciņš jāpaliek manā kalpībā.

Vecais viņu aizveda uz mežu un lika izraut visus kokus, sacīdams:

—     Ja izdarīsi šo darbu, būsi mans znots, ja ne — pašam beigas.

Puisis apsēžas un raud. Atnāk meitene, kura viņu šurp atnesa, un saka:

—     Liecies uz auss un guli!

Viņa pasauca velnus, un tie pa vienam vien aizvāca visus kokus. No rīta atnāk vecais — darbs padarīts. Tad viņš puisim lika apart lauku un iesēt kviešus, v lai trijās dienās tie izaugtu, tad nopļaut, izkult un kāzām izcept raušus.

Atnāk meitene, puisi nomierina, visu pati izdara trijās dienās. Vecais gudro: «Kas šeit notiek?» Puisim liek uzcelt klēti no akmeņiem, kas nav ne lieli, ne mazi — kā kaņepju sēklas. Meitene sasauc kopā visas žurkas un klēti uzceļ, puisim iedod atslēgas, lai aiznes vecajam. Tavu brīnumu! Klēts lepnu lepnā! Nu vecais puisim saka:

—     Tagad tu būsi mans znots, tikai iepriekš tev vajadzēs pajādelēt uz ērzeļa. Man ir trīs ērzeļi: izvēlies vienu un jāj.

Puisis domā: «Ko tagad darīt?» Atnāk meitene un saka:

—     Nu ir slikti. Kad tu aiziesi uz stalli, ņem visdūšīgāko. Iepriekš nokal sev divus durkļus. Kad uzsēdīsies ērzelim mugurā un tas sliesies uz pakaļkājām, tu triec tam durkli kaklā.

Puisis aizgāja uz stalli, paņēma vislielāko ērzeli, to sadurstīja, tā ka ērzelis palika pat ļengans un vairs nevarēja paskriet.

Nākamajā dienā vecais nespēj locīt kaklu, bet tik un tā saka:

—     Tu būsi mans znots, tikai uzmini, kura meita ir tava līgava. Es viņas pārvērtīšu par vārnām.

Jaunākā puisim pateica, ka viņa pirmo reizi nostāšoties malā un pakasīšot knābi, otro reizi viņa būšot vidū un pacelšot spārnu bet trešo reizi — pakasīšot galvu.

Vārnas lidinās un lidinās, vecais puisim liek minēt. Puisis uzminēja pirmo reizi, otro reizi, uzminēja arī pēdējo reizi. Vecais neko vairs nevar darīt.

—     Labi, tu būsi mans znots, bet vispirms tev vēl jāizpeldas

verdošā pienā.

puisis to pateica meitenei. Tā saka:

—    Nebaidies, es tev palīdzēšu.

Viņa aizgāja, apbūra vannu. Vecais gudro: «Kas šeit par velna būšanu — visu izdara meita.»

Viņi apprecējās. Kad abi aizgāja uz istabu gulēt, jaunā sieva saka:

—     Slikti mums klāsies, bēgsim prom.

Viņa iespļāva gultā siekalas, un abi klusām aizgāja.

No rīta sulaiņi nāk viņus modināt:

—     Ģērbieties, nāciet ēst!

Siekalas atbild:

—    Jau ceļamies, ģērbjamies.

Tikmēr abi jau tālu bija aizbēguši. Sulaiņi nāk otru reizi. Siekalas atbild:

—    Jau ceļamies, ģērbjamies un ejam.

Pēc brītiņa vecais pats nāk skatīties. Skatās — jaunā pāra vairs nav, un vecais velnam liek dzīties pakaļ.

Velns dzenas, dzenas. Jaunā sieva dzird, ka viņiem dzenas pakaļ, un saka:

—     Es pārvērtīšos par rudziem, bet tu staigā un aplūko tos.

Atskrien velns, vaicā:

—     Ko te grozies apkārt! Vai neredzēji līgavu ar līgavaini?

Tas viņam paskaidro:

—     Kad rudzus sēju, tad redzēju, bet tagad tie jau zied.

Velns atgriežas un visu pastāsta vecajam. Vecais noskaišas:

—              Vajadzēja ņemt ciet to vīru, kas staigāja ap rudziem: rudzi paši būtu pārnākuši mājās.

Abi bēg tālāk. Dzird, ka viņiem atkal dzenas pakaļ. Tagad jaunā sieva saka:

—              Es pārvērtīšos par baznīcu, bet tevi pārvērtīšu par mācītāju: tu skaiti lūgšanas.

Atskrien velns, metas iekšā baznīcā un mācītājam vaicā, vai šis neesot redzējis te līgavu ar līgavaini. Mācītājs atbild:

—    Kad cēlu šo baznīcu, tad redzēju, bet tagad neko nezinu.

«Atkal bešā,» velns domā pie sevis un atgriežas mājās. Visu izstāsta vecajam. Tas noskaišas vēl vairāk:

—    Muļķis tu esi: vajadzēja ņemt ciet mācītāju, bet baznīca pati būtu pārnākusi mājās.

Tad vecais pats dzinās paka). Meita dzirdēja, ka jau dzenas nobijās, bet padomāja un sacīja:

—    Es pārvērtīšos par ezeru, bet tevi pārvērtīšu par līdaku! Tu izlien no ūdens un paplaukšķini ar asti, lai viņš tevi ķer rokā.

Vecais pieiet pie ezera un sāk ķert līdaku. Ķer, ķer, bet nekādi nevar noķert. Tad viņš nolemj pārvērsties par vērsi un izdzert ezeru. Dzēra, dzēra, kamēr pārplīsa.

Bet jaunais pāris aizgāja uz puiša tēva mājām un dzīvoja laimīgi.

TRĪS BRĀĻI

Kādās mājās divi brāļi bijuši gudri, bet trešais muļķis. Reiz visi trīs sadomājuši doties pasaulē laimi meklēt. Abi gudrie gājuši pa vienu ceļu, bet muļķis — pa citu ceļu. Kad prāvs gabals bijis nostaigāts, muļķītis sācis saukt brāļus:

—    Brāļi! Nāciet šurp skatīties, ko es atradu!

Abi brāļi sacījuši:

—    Eima palūkot, varbūt muļķis tiešām atradis labu mantu. Atnākuši pie viņa un jautājuši:

—    Ko īsti tu šeit atradi?

Tas rādījis ecēšu tapu un sacījis:

—    Vai redzat, brālīši, cik labs iesms būs brieža cepšanai?

Abi brāļi nospļāvušies un sacījuši:

—    Muļķis paliek muļķis. Nav ne brieža, ne cita kā, bet viņš priecājas par ecēšas tapu — būšot labs iesms brieža cepšanai! — un gājuši savu ceļu tālāk.

Muļķis atkal pagājis kādu gabalu un sācis saukt:

—    Brālīši, brālīši! Nāciet šurp skatīties, ko es tagad atradu!

Abi sprieduši, iet vai neiet, bet norunājuši:

—    Tomēr iesim palūkot, varbūt muļķis atradis ko labu.

Aizgājuši un ieraudzījuši — muļķis stāv pie nokaltuša vītola un klaigā. Nu abi jautājuši:

—    Kāpēc tu klaigā? Ko nu esi atradis?

—    Skatieties, brālīši, kāds sauss koks brieža cepšanai!

—     Ielaidies tikai ar jukušu: nav ne brieža, ne cita kā, bet viņš sauc bez pārstājas… Eima savu ceļu!

Un atkal abi gājuši savu ceļu, bet muļķis — savu. Drīz vien muļķis sācis saukt:

—i Ei, brālīši, brālīši! Nāciet šurp skatīties, ko es tagad atradu!

Abi brāļi vairs negribējuši kļausities, bet muļķis saucis vienā saukšanā.

—             Ja jau visu laiku tā sauc un sauc, tad iesim palūkot: varbūt atradis ko labu.

Atnākuši un jautājuši:

—    Ko tu šoreiz atradi?

Tas atbildējis:

—    Skaties — briedis!

Tūdaļ visi šo briedi nogalējuši, atnesuši sauso vītolu, ecēšas tapu par iesmu, bet nevienam nav bijis uguns. Tad ieraudzījuši, ka ne visai tālu deg liesmiņa. Tūdaļ viens no gudrajiem aizgājis un ieraudzījis: kāds nejauks vecis kurina uguni. Brālis nu lūdzis:

—    Vecīt, dod man uguni.

Vecis sacījis:

—             Pastāsti man nedzirdētu pasaku, tad es tev došu uguni. Ja nepastāstīsi, izgriezīšu tev sloksni ādas no muguras.

Brālis stāstījis šā, stāstījis tā, nekas nav sanācis. Vecis tūdaļ viņam no muguras izgriezis sloksni ādas. Pirmais brālis gājis prom. Nācis otrs gudrais brālis — un atkal tas pats. Vecais sacījis:

—             Pastāsti man nedzirdētu pasaku, tad es tev došu uguni. Ja nepastāstīsi, tūdaļ izgriezīšu sloksni ādas no muguras.

Viņš stāstījis šo un to, bet nekas nav sanācis. Vecis arī viņam nodīrājis sloksni ādas no muguras. Nu muļķis gājis lūgt uguni. Vecis to pašu atbildējis:

—             Pastāsti man nedzirdētu pasaku, tad es tev došu uguni. Ja nepastāstīsi, tūdaļ izgriezīšu sloksni ādas no muguras.

Bet muļķis vecim tūlīt sacījis:

—   Es pastāstīšu, tikai tu man nesaki «melo». Ja pateiksi «melo», tad es tev izgriezīšu no muguras divas sloksnes.

Vecis bijis ar mieru.

Tad muļķis sācis stāstīt:

—    Reiz eju pa mežu un ieraugu kokā dobumu; pakāpies skatos — dzenīši. Tūlīt ielienu dobumā, visus dzenīšus apkauju, noplūcu, izķidāju, iekuru uguni, apsvilinu, izcepa un apēdu. Tad lienu laukā no dobuma, bet nevaru izlīst. Dodos uz mājām, atnesu cirvi, izcērtu lielāku caurumu un izlienu laukā. Pēc tam atkal eju pa mežu, klausos un dzirdu — kaut kas dārd, brīkšķ un drāžas taisni uz manu pusi; skatos un redzu — deviņas stirnas uz vienas kājas lec. Es tām pa kāju — blauks!— kāja — knauks! — pārlūst. Es stirnām galvas apgriežu, ādas nodīrāju un eju. Atkal eju tālāk pa to pašu mežu; dzirdu — spindz, dūc, kauc un svelpj. Skatos un redzu — deviņi vilki vienu biti kauj nost. Es vilkus aiztriecu prom, biti notveru un paņemu līdzi. Tā bite man sanes pilnas stirnādas medus. Eju un nonāku pie kādas upes. Kā eju pa laipu, tā ielūstu. Septiņas stirnādas ar medu iekrīt ūdenīr un medus izkūst. Ko nu darīt! Saldo ūdeni žēl atstāt, bet nav ar ko dzert. Gudroju šā, gudroju tā, pēc tam noņēmu savu galvaskausu. Ar to sāku dzert saldo ūdeni — un tik dzeru! Dzeru vienā dzeršanā, kamēr vien ir salds. Un atkal eju. Eju, un visi cilvēki sāk smieties par mani. Apskatos apkārt, kāpēc viņi smejas. Bet viņi saka: «Paskaties, cilvēk, tev uz galvas vairs nav galvaskausa!» Es — caps! — aiz galvas, un visi pirksti ieķeras smadzenēs. Nospļaujos un eju atpakaļ. Paņemu savu galvaskausu, uzlieku galvā un atkal eju. Man vēl ir palikušas trīs stirnādas, pilnas ar medu, bet septiņas tikai ar šūnām vien. No šūnām es salipinu sev zirģeli un jāju. Aizjāju līdz krogam, bet man nav ar ko piesiet zirģeli. Nolaužu vītola zaru, piespraužu, un zirģelis stāv. Ieeju iekšā — krogs tukšs. Atgriežos pie sava zirģeļa. Skatos un redzu — vītols, ar kuru es zirģeli biju piespraudis, izaudzis līdz pašām debesīm. Es sāku kāpt pa šo vītolu — kāpju, kāpju, līdz iekāpju debesīs. Tūdaļ trīs stirnādas ar medu aiznesu un iedodu dievam tam kungam. Dievs tas kungs man uzdāvina septiņas govis. Es visas septiņas govis dzenu pie tā cauruma, pa kuru iekāpu debesīs. Skatos —: mans zirģelis

ar. visu vītolu aizgājis prom. Gudroju, ko nu iesākt. Aizdzenu govis pie svētā Pētera un apmainu pret pieciem maisiem pelavu. Un tad es sāku no pelavām vīt virvi, tad tik sāku vīt! Noviju arī. Iedzenu mietu, piesienu virvi un laižos lejā. Laižos, bet virve par īsu — es karājos gaisā. Drīz atjāj pieguļnieki un iekurina tieši zem manis uguni. Kā ugunskurs sāk sprakšķēt, tā izdedzina man pierē dobumu. Tad atlido bites, iemetas šajā dobumā un sāk nest medu. Bites nes un nes medu, un es kļūstu ļoti smags. Virve neiztur, pārtrūkst, un es nokrītu ellē.

Vecis viņam jautājis:

—    Un ko tu redzēji ellē?

Muļķītis atbildējis:

—    Skatos un redzu —mans tēvs, sēdēdams tavam tēvam mugurā, jāj laukā!

Nu vecis iekliedzies:

—    Melo! Tas nevar būt!

Muļķis viņam tūdaļ izgriezis no muguras divas sloksnes, aiznesis brāļiem uguni. Viņi izcepuši briedi, un visi paēduši.

VASKA ĶĒVĪTE UN BIEŠU RATIŅI

Es jau biju tik liels, ka ganīju mātes vistas. Gribēju ganīt arī lopus tāpat kā citi mūsu ciema bērni, bet māte neļāva. Viņa mēdza sacīt: «Pagaidi vēl pāris gadu, kad paaugsies, tad ganīsi ij govis, ij aitas.»

Mātei bija daudz bišu. Tās sanesa daudz medus un vaska.

Reiz māte man iztaisīja vaska ķēvīti, biešu ratiņus ar lakstu redelēm, iejūdza ķēvīti, saģērba mani krējuma drēbēs, uzāva stikla zābaciņus, galvā uzlika cukura cepurīti, iesēdināja ratiņos un laida pabraukāties, sacīdama: «Tikai pielūko, lai mājās atgrieztos sveiks un vesels.»

Es braucu prom. Ceļā ķēvīte nezin no kā nobijās, aizrikšoja pa laukiem un pļavām aiz deviņiem ciemiem un piekususi apstājās pie kāda ceļmalas kroga.

Iekams es atjēdzos, krodzinieka kazas un cūkas jau bija klāt un apēda manus ratiņus. Tik tikko paspēju uzlēkt ķēvītei mugurā un aizjāt uz mājām.

Māte mani sagaidīja ar lielu žagaru, kliedza un rājās, kāpēc es atgriezies bez ratiņiem. Nobijos un metos bēgt. Pārlēcu pār grāvi un aizkājoju uz mežu. Kamēr es skrēju, zābaciņi saplīsa, drēbes notecēja un cepurīte izkusa.

Ieskrēju mežā, iekāpu ozolā un sēžu. Skatos — ap mani dīc odi; viens trīsgadīgs, otrs piecgadīgs. Sēdos mugurā piecgadīgajam, un tas mani uznesa stārķa ligzdā.

Tur bija visvisādi zariņi, lupatiņas un pakulas. Es ietinos pakulu vīkšķī un sāku snaust. Tajā brīdī atnāca mednieks, paņēma no stārķa ligzdas pakulu vīkšķi kopā ar mani, iebāza šautenes stobrā, pamatīgi sastampāja un kā šāva, tā es aizspindzu līdz savām mājām, krizdams izsitu jumtā un griestos caurumu un iekritu savā gultā.

MELIS

Bajārs piebēra maisu ar naudu, nolika to uz galda un apsolīja atdot tam, kurš vislabāk melos. Daudzi kāroja dabūt šo naudu, tāpēc meļi strīpām nāca uz muižu, bet, cik viņi tur mānījās, cik pūta pīlītes, bajārs nevienam nepateica — «tu melo».

Tad uzradās kāds nabaga vīrs, kas gribēja izmēģināt laimi:

—    Es gāju reiz pa ceļu, — viņš iesāka, — un satiku vīru, kurš veda ķēvi. Vairs negribēju tālāk ceļot kājām, tāpēc ņēmos kaulēties, lai viņš man pārdod ķēvi. Vīrs prasīja piecus grašus, bet man tik daudz nebija, tālab kaut kā nopirku par sešiem grašiem. Vezdams ķēvi, nonācu pie lauka, kas bija apsēts ar griķiem. Ķēve sāka vārtīties pa šo lauku. Vārtīdamās aplipa ar zemi un griķu sēklām. Pēc trim dienām griķi sadīga, pēc citām trim — uzziedēja, vēl pēc trim — nogatavojās. Šos griķus apsēda irbes. Es nezināju, kā paglābties no tām. Nopinu divus grozus, sasēju tos ar auklu un uzkāru ķēvei mugurā. Pie astes piesēju spriguli un liku sist irbes, kad tās nolaidīsies griķos. Ķēve tā arī darīja.

Līdzko irbes nolaidās griķos, ķēve tās sita ar spriguli un irbes krita taisni grozos. Ķēve tik daudz irbju apkāva, ka drīz vien abi grozi bija pilni. Sie grozi bija tik smagi, ka aukla ķēvi pārgrieza uz pusēm. Ķēves priekša skrēja savu ceļu, bet pakaļējā daļa — savu. Es atkal paliku viens.. Iedams ļoti izslāpu un nolēmu padzerties. Noliecos pie upes, bet man nebija trauka, ar ko pasmelt ūdeni. Domāju, ko iesākt. Noņēmu sev galvaskausu, pasmēlu ūdeni un padzēros. Kad biju nogājis vēl pamatīgu ceļa gabalu, lauka vidū ieraudzīju ozolu, kura galotnē cilvēki kūla zirņus. Zirņu laksti krita zemē, turpretim zirņi turējās ozola zaros. Es jautāju: «Kā tas var būt, vīri, ka laksti krīt zemē, bet zirņi turas augšā?» Vīri atbildēja: «Tava galva, redzams, tukša kā pods, ja tu neko nejēdz.» Es pataustīju galvu — galvaskausa vairs nav. Atgriezos pie upes, atradu galvaskausu, uzliku to galvā un gāju uz priekšu. Ieraudzīju tik garu pupu, ka, atliecis galvu, nevarēju saredzēt galotni. Gribēju apskatīt galotni, tāpēc sāku kāpt pa pupu augšā. Kāpu, kāpu, kamēr tiku debesīs.

—    Un kas dzirdams debesīs? — bajārs jautā.

—    Tas pats, kas uz zemes. Vieni linus kulsta, citi kuļ.

— Ar ko tevi tur cienāja?

—    Es palīdzēju linus kulstīt, tāpēc man deva griķu putru ar skrandžiem. Kad pabeidzu darbu, gribēju atgriezties uz zemes. Aizgāju uz to vietu, pa kuru biju uzkāpis, bet pupu vairs neatradu. Tad savu mēteli saplēsu šaurās strēmelēs, sasēju tās kopā, vienu galu piesēju pie debesu roktura un sāku laisties lejā. Laidos, laidos, kamēr josta izbeidzās. Tad nogriezu tai no augšas gabalu un piesēju to apakšā. Bet nepietika arī ar to. Lēcu zemē, un manas kājas iegrima līdz ceļiem. Nekādi nevarēju izvilkt kājas. Aši aizgāju uz mājām, paņēmu lāpstu, atraku kājas un atkal soļoju tālāk.

—    Bet kur palika pupa? — bajārs jautā.

—   Galotni atradu, bet piecdesmit asis garo stublāju vairs neatradu.

—    Kas varēja aiznest šo stublāju? — bajārs atkal jautā.

—    Jūsu vecvectēvs iejūdza divpadsmit zirgu un aizveda šo stublāju.

—    Bet kāpēc manam vecvectēvam vajag šā stublāja?

—        Viņš, lūk, ganīja lopus, tāpēc gribēja sev izdrāzt pātagas kātu.

—        Tu melo! — bajārs iesaucās. — Mans vectēvs nekad naV ganījis lopus!

—       Tencinu par labu vārdu, — vīrs sacīja. — Tagad nauda pieder man.

Vīrs uzsvieda maisu plecos — un tik vien bajārs viņu redzējis!

KA REIZ VECĪTIS AR VECENĪTI SAĶĪVĒJAS

Vecītim un vecenītei bija brūnaļa. Reiz vecīši'ēda pusdienas, bet govs stāvēja pie loga un gremoja. Rādīdams uz govi, vecītis vecenītei pa jokam sacīja:

—    Pavei, večiņ, govs tevi mēdī.

Vecenīte noskaitās un — klauks, klauks!ar karoti govij pa pieri. Govs — blauks! — nogāzā:s zemē un notirināja kājas. Vecītis aizsvilās dusmās uz savu vecenīti, iedeva viņai spieķi ar grozu un dzina prom no mājām.

Vecenīte apraudājās un devās pasaulē. Apstaigāja daudz ļaužu, bet nekur neatrada patvērumu. Pievakarē vecenīte ietipināja mežā. Tur biezoknī viņa atrada baltu mājiņu, kurā dzīvoja kaza. Mājiņa nebija parasta: sienas tai celtas no siera, jumts no plāceņiem un krāsns no sviesta. Vecenīte iegāja iekšā.

—        Labvakar, mīļo kaziņ, — vecenīte sacīja. — Visu pēcpusdienu staigāju, bet nekur nevarēju rast patvērumu. Varbūt tu, kaziņ, kauču vienu nakti pieņemtu mani savā pajumtē?

—        Lūdzu, lūdzu, vecenīt, vietas te diezgan. — Un kaza pieņēma vecenīti.

Vecenīte pārgulēja pie kazas.

No rīta kaza sacīja:

—        Es eju uz mežu. Tu, vecenīt, pieskati manu mājiņu, kamēr pārnākšu.

—    Labi, pieskatīšu, — vecenīte bija ar mieru.

Bet vecenītei nebija ko darīt. Viņa uz brītiņu apgūlās. Kā apgūlās, tā cieši aizmiga. Pa miegam vecenīte dzird — kāds grabinās. Pamostas un redz — trīs stirnas mājiņu grauž. Viss stūris jau apēsts, pat lauki redzami. Vecenīte nobijās, ātri saģērbās, no mājiņas sienas nolauza gabalu siera, no krāsns pakampa sviestu un klunčo pa mežu uz mājām.

Kad vecītis neredzēja, viņa uzkāpa uz istabaugšas, apsēdās kaktā un sēž.

Vecītis priekšnamā uz kāša uzkāra katlu un vārīja sev vakariņas. Vecenīte noknieba piciņu sviesta un — plunkš! — iemeta katlā. «Tiš, prom, raganas, man katliņu piegružosietl» vecītis rāja vistas, kas tupēja istabaugšā. Pēc brīža vecenīte atkal noknieba piciņu sviesta un — plunkšl — iemeta katlā. «Tiš, riebekles!» vecītis atkal vistām uzkliedza. Vecenīte trešo reizi iemeta piciņu sviesta. Vecītis pavisam zaudēja pacietību, paņēma stibu un kāpa uz istabaugšas, sacīdams: «Nu sadošu jums, ka vairs nemētāsies, kā nevajag!» Uzkāpj un skatās — vecenīte sēž, ierāvusies kaktā, un dreb. Vecītim kļuva žēl vecenītes. Viņš noveda viņu no istabaugšas lejā ēst siltas vakariņas, un abi atkal mīlīgi dzīvoja tālāk.

KA ZEMNIEKS PIE KUNGA BROKASTIS GĀJIS

Kungs reiz pastaigādamies saticis zemnieku un tam vaicājis:

—   Cik cilvēku bija tirgū?

Zemnieks viņam atbildējis:

—    Aizej un redzēsi, es cilvēkus neskaitīju.

Kungs zemnieku aicinājis otrā dienā atnākt brokastīs. Zemnieks bijis ar mieru.

No rīta iedams zemnieks atradis aizmigušu zaķi. Noķēris to un nesis pie kunga. Kungs zinājis, ka zemnieks atnāks, tāpēc palaidis visus suņus. Kad zemnieks bijis tuvu pie kunga mājām, suņi viņam metušies virsū. Tad zemnieks palaidis vaļā zaķi, un

suņi klupdami krizdami dzinušies tam paka], bet zemnieks ieģā-: jis kunga istabā.

Kungs pavēlējis sulainim zemnieku piekaut. Sulainis aizvedis viņu uz klēti. Tur bijusi mučele vīna. Zemnieks izrāvis spundi, un vīns sācis tecēt uz grīdas. Sulainis muČeli aizbāzis ar pirkstu, lai vīns vairs netecētu. Zemnieks laimīgi pārnācis mājās, bet sulainis tā arī palicis stāvot pie vīna mučeles.

DIVI MEĻI

Kādreiz divi meļi gāja pasaulē — viens pa priekšu, otrs nopakaļus. Kur pirmais ciemodamies visādas blēņas samelsa, tur otrais, pēc trim dienām atnācis, viņa vārdus apstiprināja un daudz ko no savas puses vēl pielika klāt.

Pirmais aizgāja uz kādu tālu ciemu un stāstīja:

—    Cik sīki jūsu putni! Manā zemē ir tik lieli putni, ka saule sešas stundas stāv aptumsusi, ja putns lido tai garām.

To viņš sacīja, vērodams šī ciema putnus. Visi, kas dzirdēja tādus melus, galvas vien grozīja un brīnījās. Tā samelojis, viņš gāja tālāk. Pēc trim dienām tajā pašā vietā atnāca otrais melis. Tas apstiprināja pirmā vārdus un vēl piebilda:

—    Taisnību sakot, es pats neesmu redzējis, kā putns laižas garām saulei, bet esmu redzējis šā putna izkritušo spalvu, kas noklāja simt desetīnu lielu lauku, un kāts tai bija tik resns, ka tukšajā vidū cilvēki varēja dzīvot.

Pirmais melis aizgāja uz tālāku novadu, kur ļaudis dārzos novāca ražu (bija rudens), un nevarēja beigt brīnīties, ka šo ļaužu dārzos augot tik niecīgi kāposti. Kad viņam jautāja, lai pastāstot par savu pusi, viņš atbildēja:

—    Mūsu ciemā aug tik lieli kāposti, ka sievas no vienas galvas simt alus kublus ieskābē.

Pēc tam tajā pašā vietā atnāca otrais melis. Ļaudis tūdaļ sāka taujāt:

—     Kāda raža šogad dārzos jūsu pusē? Vai taisnība, ka tur kāpostiem tik lielas galvas? …

Melis saka:

—    Taisnību runājot, es netiku redzējis, cik kublu sievas pie* skābē. Redzēju tikai, kā veda no dārza kacenu. Divpadsmit zirgu, brālīt balto, tik tikko jaudāja vezumu pakustināt. Man vēl nav gadījies redzēt, ka senators brauktu ar tādu pulku zirgu! Vezums bija tik augsts, ka jāpieslien kāpnes, lai augšā tiktu.

Tad pirmais melis devās tālāk. Kādā vietā viņu ielūdza kāzās, kurās visādu cienastu vidū uz galda bija arī ārkārtīgi liels siers. Namatēvs tūdaļ ciemiņam sacīja:

—    Vai citā vietā, ciemiņ, esi redzējis tik lielu sieru?

Melis viņam atbildēja:

—    Tas nav nekāds lielais! Ne jau tādu mani vecāki vienās dzīrēs bija sējuši! Kad taisījās sieru siet, vajadzēja divpadsmit zirgu, kas to samīca, jo cilvēkiem ar savām rokām un kājām tas nebija pa spēkam.

To dzirdot, visas sievas raustīja plecus un vienā balsī sacīja:

—    Ai dieniņ! Kas to būtu domājis!

Kad pirmais melis bija prom, otrais tajā pašā vietā jautājumu par siera lielumu izklāstīja tā:

—    Es netiku redzējis, kā sieru sēja, bet pats savām acīm skatījos, kā to dalīja. Resnajā galā atrada ķēvi iestrēgušu, bet tievajā galā — kumeļu. Zirgi, lūk, nespēja no siera izbrist ārā.

Nonācis vēl tālākos ciemos, pirmais melis stāstīja, kādā mājā viņa vecāki dzīvojot. Viņš teica:

—    Kad mani vecāki māju beidza celt, tad strādnieki, iedami pusdienās vai gulēt, savus cirvjus un citus , darbarīkus aizsprauda aiz mākoņiem — tik augsta bija šī māja!

Pirmais melis aizgāja, un pēc trim dienām tur ieradās otrais. Viņam tūdaļ vaicāja:

—    Saki, cilvēk mīļo, — vai tev gadījies redzēt tik lielu māju, par kādu viens ceļinieks viņdien stāstīja?

Tas atbildēja:

—    Es netiku redzējis, kā cēha šo māju, bet apskatīju gatavu un patiesi dabūju pabrīnīties, kad vakaros vistas, uzlaidušās uz jumta, no debesīm zvaigznes knābāja, tikai mēnesi nevarēja aizsniegt, jo tas tālu garām lēca.

Vai viņi abi vēl ilgi melsa visādas blēņas, vai daudz samelsa — to es netiku dzirdējis. Ja gadīsies dzirdēt — pastāstīšu.

ZAĶU GANS

Kāds karalis reiz izsludināja, ka viņš savu meitu atdošot par sievu tam, kurš uzbūvēšot tādu kuģi, ar kuru varētu braukt pa ūdeni, zemi un gaisu. Vienam zemniekam auga trīs dēli. Trešais dēls, vārdā Ansis, bija muļķis. Tālab vecākais dēls gāja uz mežu kuģi būvēt. Viņš aizgāja un sāka būvēt. Atnāca kāds večuks un vaicāja, ko viņš gribot taisīt. Dēls atbildēja, ka silītes gribot iztaisīt. Večuks viņam teica:

—     Lai tev sokas silīšu taisīšana!

Un ko tagad vecākais dēls taisīja — allaž iznāca silītes.

Tad otrais dēls gāja kuģi būvēt. Tikko viņš aizgāja uz mežu, večuks atkal bija klāt un vaicāja, ko viņš gribot taisīt. Viņš večukam atbildēja, ka gribot iztaisīt liekšķeres. Večuks viņam teica:

—     Lai tev sokas liekšķeru taisīšana!

Un ko tagad otrais dēls taisīja — allaž iznāca liekšķeres.

Pēc tam trešais dēls gāja uz mežu kuģi būvēt. Tikko viņš aizgāja un sāka būvēt, tas pats večuks atkal bija klāt un vaicāja, ko viņš gribot taisīt. Jaunākais dēls atbildēja: karalis esot izsludinājis, ka savu meitu atdošot par sievu tam, kurš uzbūvēšot tādu kuģi, ar kuru varētu braukt pa zemi, ūdeni un gaisu. Viņš tādu kuģi tagad gribot būvēt. Večuks viņam teica:

—    Lai tev sokas tava kuģa būvēšana!

Un kuģa būvēšana viņam tā gāja no rokas, ka baļķi paši no sevis cits citam lipa klāt. Kuģis drīz vien bija gatavs. Vispirms Ansis brauca pa zemi un sabradāja visus skudru pūžņus pēc kārtas. Skudras lūdzās, lai viņš tām paklausot — lai braucot pa ūdeni. Ja viņam būšot kāda vajadzība, tās arī viņu paklausīšot. Ansis paklausīja skudrām un tālāk brauca pa ūdeni. Viņš ūdenī brauca tik vareni, ka zivis muka uz visām pusēm. Tad zivis lūdza, lai viņš braucot pa gaisu, jo citādi tām ūdenī neesot glābiņa. Ja viņam būšot kāda vajadzība, tās arī viņu paklausīšot. Ansis paklausīja zivīm un tālāk brauca pa gaisu. Aizbrauca pie karaļa pils un karalim sacīja:

—     Te ir tāds kuģis, ar kuru var braukt pa zemi, ūdeni un gaisu.

Un tagad karalis lai dodot Ansim savu meitu par sievu. Bet karalis iznāca laukā, paskatījās, un viņam šķita, ka puisis nav diezgan izskatīgs. Tāpēc karalis Ansim nedeva savu meitu par sievu. Karalis teica: puisim jāizdarot vēl viens darbs, un tikai tad viņš meitu dabūšot. Karalis paņēma sieku linsēklu un izkaisīja zālē. Ansim tagad šis sieks linsēklu jāsalasa. Un viņš lasa. Skudras, ieraudzījušas Ansi, vaicāja, ko viņš lasot. Ansis pastāstīja, ka zālē karalis izkaisījis linsēklas un tagad viņam tās jāsalasot. Skudras pateica, ka tās tūliņ linsēklas salasīšot, jo viņš tām esot klausījis un nebraucis pa zemi, bet pa ūdeni. Skudras viņam sanesa pilnu sieku linsēklu. Viņš paņēma to un aiznesa karalim. Bet karalis saka:

—    Tu, Ansi, manu meitu vēl nedabūsi, tev vēl viens darbs jāizdara.

Karalis paņēma savas meitas gredzenu un iemeta to |oti dzi)ā ūdenī, kur allaž vērpetes vien griezās. Ansis apsēdās uz krasta un raudāja. Zivis ieraudzīja viņu un vaicāja, kāpēc viņš raudot. Ansis sacīja, ka te karalis savas meitas gredzenu iemetis ūdenī un viņam tas jāizvelkot, bet viņš nekādi to nevarot izdarīt. Zivis pateica, ka tās gredzenu viņam sameklēšot un izvilkšot, jo arī viņš tām esot klausījis un nebraucis pa ūdeni, bet pa gaisu. Tikko zivis gredzenu atrada, tūdaļ atdeva Ansim. Ansis atkal to aiznesa karalim, bet karalis teica:

—   Tu, Ansi, manu meitu vēl nedabūsi, tev jāizdara vēl viens darbs.

Karalis no aploka izlaida simt zaķu. Ansim tie visi jāgana un vakarā visi jāsadzen aplokā.

Kad karalis šos zaķus izlaida, tie aizcilpoja uz visām pusēm, tikai Ansis viens palika uz vietas. Viņš noskumis staigāja apkārt. Tā staigādams, viņš atrada svilpīti. Tikko viņš ar to pasvilpa, visi zaķi tūdaļ saskrēja kopā.

Karaļa meita Ansim atnesa azaidu un redzēja, ka visi zaķi ir pie viņa. Meita visādi runāja un lūdza Ansi, lai iedodot viņai vienu zaķi. Ansis neparko negribēja dot. Beidzot viņš teica: ja karaļa meita šo nobučošot, tad viņš vienu zaķi došot. Karaļa meita šo nobučoja, un Ansis tai iedeva vienu zaķi. Viņa, zaķi ietinusi priekšautā, priecīgi nesa uz mājām. Kad viņa labu gabalu bija pagājusi, Ansis pasvilpa ar savu svilpi — zaķis uzreiz izlēca no priekšauta un atcilpoja pie Anša. Viņam atkal visi simt zaķi bija kopā.

Karalis jāšus nogādāja Ansim pusdienas un lūdza, lai viņš iedodot vienu zaķi, bet Ansis nekādi negribēja dot. Pēcāk, kad karalis lūgtin lūdza, Ansis viņam sacīja: ja karalis nobučošot savai ķēvei zem astes, tad viņš došot vienu zaķi. Karalis nokāpa un nobučoja, un Ansis viņam iedeva vienu zaķi. Karalis šo zaķi iesēja nēzdogā, uzsēdās zirgā un priecīgi aulekšoja mājup. Kad viņš labu gabalu bija jājis, Ansis pasvilpa un zaķis, izlēcis no nēzdoga, atcilpoja pie Anša.

Vakarā Ansis visus zaķus sadzina aplokā un, iegājis pie karaļa, atkal lūdza, lai tas dodot viņam savu meitu par sievu. Bet karalis teica: viņš savu meitu vēl nedošot; pēc pāris dienām sanākšot saeima, un tad Ansim, kad visi redzēšot un dzirdēšot, vesels maiss taisnības būšot jāpiestāsta, pēc tam viņš dabūšot karaļa meitu. Beidzot tā diena bija klāt: sanāca visa saeima, un Ansis devās uz turieni. Tikko viņš iegāja, karalis viņam iedeva lielu ādas maisu, un Ansim tagad tas jāpiestāsta pilns taisnības. Ansis iesāka ar to, ka pats karalis esot izsludinājis un apsolījis savu meitu par sievu dot tam, kas uzbūvēšot tādu kuģi, ar kuru varētu braukt pa zemi, ūdeni un gaisu, un teica:

—     Vai tā nav taisnība, karali? .

Karalis sacīja, ka tā esot taisnība. Tad Ansis teica:

—    Lien tik maisā! Es tādu kuģi uzbūvēju. Vai tā nav taisnība, karali?

Karalis sacīja, ka esot taisnība. Tad Ansis teica:

—    Lien tik maisā! Tu savu meitu man tik un tā nedevi. Vai tā nav taisnība?

Karalis atbildēja, ka esot taisnība,

—    Tad lien tik maisā! Pēc tam karalis izkaisīja veselu sieku linsēklu un tās man bija jāsalasa. Es salasīju arī un aiznesu karalim. Vai tā nav taisnība, karali?

Viņš sacīja, ka esot taisnība.

—    Nu tad lien tik maisā! Pēcāk karalis savas meitas gredzenu iemeta ūdenī un tas man bija jāsameklē. Es sameklēju un aiznesu karalim. Vai tā nav taisnība, karali?

Viņš atbildēja:

—     Ir taisnība.

—     Tad lien tik maisā! Vēl karalis palaida simt zaķu, un man tie pa dienu bija jāgana, bet vakarā visi jāsadzen kopā. Vai tā nav taisnība, karali?

Viņš atbildēja, ka esot taisnība.

—     Tad lien tik maisā! Kad karalis tos zaķus palaida, tad karaļa meita atnesa man azaidu. Viņa lūdza, lai es iedodot vienu zaķi, un es viņai sacīju: lai nobučo mani, tad es viņai došu zaķi. Viņa mani nobučoja, un es viņai iedevu vienu zaķi. Vai tā nav taisnība, karali?

Viņš sacīja, ka esot taisnība.

—     Tad lien tik maisā! Pēc tam karalis jāšus man atgādāja pusdienas. Un viņš tāpat lūdza vienu zaķi. Es viņam teicu, lai viņš savai ķēvei zem astes no .. .bu …

Tad karalis iesaucās:

—     Pietiek, Ansi! Maiss jau pilns!

Ansis dabūja karaļa meitu un priecīgs dzīvoja ar savu jauno sievu.

VĒZIS PAR DZIEDĀTĀJU

Es reiz aizgāju pie ezera makšķerēt. Iemetu makšķeri un gaidu. Redzu — pludiņš raustās. Paceļu makšķeri: uz āķa ķepurojas kaut kas liels. Pat satrūkos. Redzu — tā ir vārna. Domāju: kā tas varēja gadīties? Un tanī brīdī man virs galvas sāka kaut kas kliegt, tik neganti kliegt! Paskatos uz augšu — līdaka dzenas pakaļ jugliņam; tā dzenas, un tas tā kliedz, tā brēc, ka visa apkārtne skan. Par laimi,.jugliņš paspēja iesprukt mežā un palika dzīvs.

Kamēr es skatījos, kā jugliņš muka no līdakas, makšķeri ar resno galu biju pieslējis pie zemes. Taisos ņemt makšķeri, bet tā jau aug — dziļi zemē ielaidusi saknes, sazarojusi un salapojusi. Un tās zaros kāds dzied, skaisti dzied, pat skaistāk nekā lakstīgala. Paskatos uz augšu — tur milzīgs vēzis tup uz vienas lapas un dzied.

Vēzi pārnesu mājās — tas ari šobaltdien vēl dzied.

KAD ES JAUNS BIJU

Kad es jauns biju, daudz visādu notikumu pieredzēju. Reiz gāju uz Kretingu, skatos — muca degvīna apgāzusies un viss degvīns iztecējis. Es tik gāju savu ce)u tālāk, bet, kad nācu atpakaļ, zosis bradāja pa degvīnu un piedzērušās vārtījās. Es tās zosis gribēju pārnest mājās. Man nekā cita nebija līdzi kā tikai aukliņa, tāpēc sasēju zosis kopā, uzmetu sev plecā un nesu. Zosis vēcināja spārnus un atskurba. Viņas sāka mani nest pa gaisu. Nesa pār upēm, mežiem un koku galotnēm. Ko nu darīt: nesa aizvien tālāk. Tad aukla pārtrūka un es nokritu gāršā. Bija tumša nakts. Kurp nu lai eju?

Gāju, gāju, skatos — spīd uguntiņa. Nonācu pie mājiņas, domāju, palūgšu naktsmājas. Atvēru durvis — tur tup vilks, bet acis tam spīd kā ugunis. Es nobijos, un viņš arī nobijās. Vilks kā lēca pār slieksni, tā es pieķēros tam pie ausīm un jāju. Vilks augu dienu skrēja un skrēja. Aiznesa mani laukos. Tur ieraudzīju kādu saimniecību. Nokāpu un gāju meklēt naktsmājas. Es vilku ievedu kūtī un palaidu pie aitām. Pats izlūdzos naktsmājas un pastāstīju, ka man ir svešzemju aita, kuru ielaidu pie viņu aitām. Ļaudis mani pieņēma, iedeva vakariņas un izguldināja. Es gulu un klausos, ko viņi savā starpā runā.

—    Palūkosim, — viens saka, — kāda ir tā aita. Ja laba, tad viņam atņemsim.

Nu es pie sevis domāju: ja vilks aitas būs nokāvis un viņi tās atradīs beigtas, man plāni klāsies. Ko darīt? Skatos — turpat stāv bišu strops. Es šo bišu stropu iecēlu gultā un apsedzu, bet pats izlīdu pa logu, paslēpos krūmos un klausos.

—    Visas aitas beigtas! — mājinieki kliedz. — Iesim piekaut to blandoņu!

Katrs paņēma pa mietam un nu tik man zvels! Viens nostājās pie durvīm, lai es nevarētu izmukt. Kā zvēla pa stropu, tā bites bija spārnos un sāka dzelt; sitēji nobijās un laidās, ko kājas nes. Tas, kurš stāvēja pie durvīm, domāja, ka es gribu aizmukt, un sita skrējējus, kamēr visi bija gar zemi.

Nu, pēc tam es gāju, gāju, līdz pārnācu mājās.

KA TRĪS BRĀĻI VEPRI KAVA

Reiz dzīvoja trīs brāļi. Viņiem bija diezgan daudz zemes. Brāji uzara šo zemi un iesēja labību. Labība vareni auga. Pienāca rudens — laiks labību pļaut, bet brāļiem nav kur to likt. Senāk istabas vidū stāvēja koka stumbrs. Brāļi nopļāva labību un sakrāva stirpā uz stumbra. Kaķis gulēja uz krāsns un manīja, ka stirpā ieperinājusies pele. Kaķis kā graba ciet peli, tā stirpa nogāzās zemē. Bet pie stirpas stāvēja kubls ar ūdeni. Stirpa kā gāzās, tā iegāzās kublā. Brāļi labību nolika žāvēt, izkūla graudus, tad ar graudiem sāka barot vepri._ Baroja, baroja, līdz to nobaroja. Pienāca laiks vepri kaut. Mājās bija trīs vīri, vēl citus trīs pasauca palīgā no ciema. Visi nostājās istabas vidū un gaida vepri — kaus nost. Meita aizgāja vepri saukt. Bet vepris nobarojies tik resns, ka nevar pārkāpt pār slieksni. Tad vīri paņēma grābekļu urbi, slieksnī izurba caurumu, un caurums nebija no mazajiem — tajā gandrīz varēja iebāzt pirkstu. Vepris pa caurumu ielīda istabā, tomēr vīri to nekādi nevarēja dabūt gar zemi. Nu gaudena vecenīte nokāpa no krāsns un — šņiks šņāks! — vepri uzreiz nodūra. Pasauktie vīri aizgāja uz mājām, savējie devās pēc salmiem — vepris jāsvilina. Meita ņēmās slaucīt istabu, kopā ar gružiem saslaucīja arī vepri, uzrausa uz liekšķeres un izbēra mēslainē.

Atnāca vīri — vepra vairs nav. Meklē visās malās — nekur nevar atrast. Izskrēja pagalmā, skatās — vārna kašņājas pa mēslaini. Tā vepri pakampa knābī un nesa prom.

Vīri sacēla traci, sāka dzīties pakaļ. Dzenies arī tu, varbūt vārnu notversi.

BĀRENIS UN MILZIS

Es nezinu, kur un kad, bet pēc vecāku nāves pasaulē palika viens puika. Viņš bija nabags un nekur nerada mājvietu, tāpēc sadomāja doties pasaulē: varbūt kādā vietā uzies sev pajumti.

Tik vien bārenim bija ceļamaizei kā piciņa biezpiena un gabaliņš siera, bet rokā — ozola spieķītis. Ceļodams viņš atrada

novārgušu putniņu, kas zemē gulēja kā nedzīvs. Gribēdams sasildīt, puika iebāza to azotē un gāja tālāk. Iedams nonāca pie kalna un uzkāpa augšā, lai pavērtos apkārt. Tur bārenis satika briesmīgu milzi, kas grasījās viņu nosist. Bārenis ar savu spieķīti pabikstīja milzim kājas pirkstu, un tas aiz sāpēm sāka lēkāt un kliegt.

Nu, nu, — bārenis teica, — kāpēc tik briesmīgi kliedz? Es vēl tik tikko tev pieskāros ar savu spieķīti. Kas tad būs, ja es pa īstam sadošu tev pa sāniem?

To sacīdams, jau pacēla spieķīti.

Milzis iesaucās:

—| Nesit, nesit! Izlīgsim un dzīvosim kā brāļi un draugi! Tavs spieķītis sāpīgi sit. Labāk pamēģināsim spiest — redzēsim, kuram vairāk spēka.

Un milzis, pacēlis baļķi, to saspieda tā, ka tam serde sāka vārīties.

—    Tas nav nekas, — bārenis sacīja, — es saspiedīšu akmeni. — Un, paņēmis savu piciņu biezpiena, to saspieda tā, ka sula sāka tecēt.

—    Tev gan ir spēks! — milzis brīnījās. — Tagad metīsim akmeni: kurš no mums tālāk varēs aizmest?

Milzis paņēma akmeni, tik lielu kā galva, un krietni tālu aizmeta, bet bārenis izņēma no azotes putniņu un kā meta, tā tas lidoja un lidoja, kamēr pavisam pazuda no acīm.

—    Tev gan ir metiens!

Milzis baidījās tālāk cīkstēties ar bāreni un aicināja viņu mājās pie saviem brāļiem. Brāļi nobijās no tāda stiprinieka un norunāja bāreni nosist, kad viņš naktī gulēs. Brāļi paņēma dzelzs stieni un tā zvēla pa spilvenu, ka sagāzās pat gulta. Viņi domāja, ka jau sašķaidījuši bārenim galvu. Taču bārenis tīšām bija nogūlies kājgalī un galvas vietā nolicis podu. Kad gulta sagāzās, bārenis pielēca kājās un uzbrēca:

—    Kas aiztika manu gultu? Kur ir mans spieķītis?

Milži nobijās un tūdaļ pa durvīm muka prom, bet mājas atstāja bārenim vienam pašam un pēcāk viņam ar lielu līkumu gāja apkārt.

PAR MILZI — KALĒJA DĒLU

Kādreiz dzīvoja kalējs, un viņam bija tikai viens vienīgs dēls, pie tam tik stiprs, ka jau triju gadu vecumā ar lāci varēja spēkoties. Kad dēlam bija divpadsmit gadu, tēvs viņam nokala divpadsmit pudu smagu dzelzs spieķi un laida pasaulē: varbūt kādu darbu atradīs, sev maizi nopelnīs.

Dēls iet, balstīdamies uz spieķa. Iet pa ceļu un redz — tuvumā ļaudis ar četriem arkliem zemi ar. Ieraudzījuši tik lielu vīru un vēl ar dzelzs spieķi rokā, ļaudis tā nobijās, ka aizmuka uz visām pusēm. Milzis piegāja pie viena arkla, pamēģināja art, bet, kājās stāvēdams, nevar arklu aizsniegt — tas viņam par mazu. Tad viņš nometās ceļos un tā sāka art. Ara, kamēr zirgs nogura. Pēc tam ara ar otru zirgu. Drīz arī tas nogura. No milža aršanas pārgura arī trešais un ceturtais zirgs — tie pat kājās vairs nejaudāja nostāvēt. Toties milzis apara visu lauku.

Vakarā viņš vienu zirgu ielika vienā kabatā, otru — otrā, trešo zirgu ielika cimdā, bet ceturto paņēma saujā un iet pie tā zemnieka, kura lauku bija aparis.

Aizgāja, izņēma no kabatām zirgus un saka:

—    Varbūt man atradīsies vēl kāds darbs?

Zemnieks saka:

—    Atradīsies gan. Celmi jārauj laukā.

Milzis pārgulēja, no rīta piecēlās un gāja celmus raut. Viņš tikai aizbāž savu spieķi aiz saknēm, un celms tūdaļ izgāžas. Milzis īsā laikā izrāva tik daudz celmu, cik pieci vīri veselā nedēļā neizrautu. Nu ļaudis no milža nobijās vēl vairāk.

Pienāca pusdienas laiks — visi baidās milzim nest azaidu. Beidzot kāda sieva aiznesa viņam spaini boršča, piecus klaipus maizes un mučeli alus. Boršču un maizi milzis apēda, bet alu izdzēra tikai pusi mucas.

Kad milzis pabeidza celmus raut, viņš paņēma padusē mučeli ar atlikušo alu un gāja uz mājām. Ceļmalā ieraudzīja vīru eglē pakārušos. Tas karādamies saka:

—    Dod arī man drusciņ alus padzerties.

Milzis viņam iedeva mučeli. Vīrs karādamies dzēra, dzēra, līdz izdzēra visu alu. Milzis saskaitās un sāka šo sist ar spieķi;

Zvetēja, zvetēja, kamēr striķis pārtrūka. Tikko vīrs nokrita zemē, tūlīt sašķīda sīkās druskās un no viņa izbira daudz naudas.

Milzis naudu sabēra alus mucā, atnāca pie zemnieka un lūdza:

—   Atdod man par darbu šo mučelil

Zemniekam žēl jaunās mucas, taču .bail, ka milzis ,viņu nepiekauj, un tāpēc atdod arī.

—   Ņem!

Milzis iet prom no zemnieka un, ko tikai satiek, tam vaicā: varbūt vēl kādam celmi raujami vai kāds cits darbs darāms?

Ļaudis viņam parādīja muižu. Kungs tā nobijās, kad milzis tam darbu prasīja, ka zaudēja pat valodu.

Pēc tam kungs saviem kalpiem lika piebērt piecus maisus smilšu, iejūgt zirgus un tad milzim sacīja:

—            Labi, es tev došu darbu: brauc uz dzirnavām un samal šo labību.

Dzirnavas bija ezera vidū uz salas, un tajās saimniekoja velni. Kungs domā: «Milzis uz turieni aizbrauks ar smiltīm, un velni viņu nožņaugs. Tā arī tikšu vaļā no nelūgtā strādnieka.»

Milzis brauc. Ezers jau klāt. Bet tilta uz salu nav, un pa ūdeni jau nebrauksi. Daudz negudrodams, milzis sāka raut kokus un mest ūdenī. Drīz vien lielisks ceļš pa ezeru bija gatavs un milzis aizbrauca uz dzirnavām.

Skatās, dzirnavas tukšas, taču dzirnakmeņi griežas un mal. Viņš tūdaļ iebēra vienu maisu, bet pats aizgāja izjūgt zirgus. Kur bijuši, kur ne —'parādījās velni, ielenca milzi un ņēmās lēkāt apkārt. Te viņam matus parausta, te pie deguna pieķer.

Sākumā milzis ar labu lūdza, lai liekot šo mierā, bet, kad velni nerimās, viņš sāka tos ar spieķi vantēt, ka visi tūdaļ aizmuka.

Pēcāk milzis piegāja pie dzirnakmeņiem un redzēja, ka tie maļ nevis labību, bet smiltis. Viņš pakampa savu spieķi un devās mekiēt pa dzirnavām velnus. Viņš kliedza:

—r Es jums rādīšu! Kāpēc manus kviešus apmainījāt pret smiltīm?

Atrada velnus un atkal ar spieķi sāka tos slānīt.

Velnēni brēca:

—     Mēs neesam mainījuši! Mēs neko nezinām! Tu pats atvedi smiltis!

Bet milzis negrib ne dzirdēt. Zilināja, zilināja tiem ādu, kamēr velni smiltis pret kviešiem apmainīja.

Milzis beidza malt, iekrāva maisus ratos, skatās — zirgu vairs nav! Atkal viņš atgriezās pie velniem un vēl reizi tos ar spieķi ņēmās pārmācīt, lai atdod viņa zirgus. Velni brēca:

—     Tavus zirgus vilki apēda!

Bet milzis negrib ne dzirdēt.

Velni bija spiesti dot viņam pāri vislepnāko ērzeļu, kaut arī no tiesas milža zirgus vilki bija apēduši. Milzis iejūdza ērzeļus un brauca uz muižu. Kungs iznāca pie vārtiem un aiz brīnumiem apstulba: milzi laida prom ar vienkāršiem zirgiem, bet šis atgriezies ar ērzeļiem un kviešu miltus no smiltīm samalis! Kungs nobijās un izprecināja viņam savu meitu, lai tikai milzis neko ļaunu tam nedara.

GUDRA MEITA

Reiz ķēniņš uzdeva mīklu:

—     Kas ir vismīļākais, kas ir visātrākais, un kas ir vistreknākais?

Un ķēniņš apsolīja sešus tūkstošus zelta dālderu tam, kurš šo mīklu atminēs. Visi domāja un gudroja, bet neviens nevarēja uzminēt.

Tajā zemē kādam nabaga vīram bija gudra meita. Tikko meita dabūja dzirdēt par šādu mīklu, viņa tēvam sacīja:

—    Aizej, tēt, pie ķēniņa un pasaki: vismīļākā ir veselība, visātrākā — doma, vistreknākā — zeme.

Nabags aizgāja pie ķēniņa un tā arī pateica.

—     Kas tev, vecīt, to izstāstīja? — ķēniņš brīnīdamies vaicāja.

—     Mana meita, — nabags atbildēja.

Šis ķēniņš bija skopulis. Viņš sāka prātot, kā sešus tūkstošus paturēt sev, un tālab sacīja:

__ Lai tava meita no viena linu stiebra noauž man simt pus*

baķu audekla, tad naudu dabūs, ja ne — tiks sodīta.

Vecais vīrs raudādams pārnāca mājās un visu pastāstīja meitai. Meita tēvam sacīja:

—             Neraizējies, tēt! Mēs izvilksim no slotas dažus žagarus, salauzīsim tos un aizsūtīsim ķēniņam, lai viņš iztaisa stelles tā audekla aušanai. .

Nabags aiznesa ķēniņam salauztos žagarus un lūdza iztaisīt stelles tā audekla aušanai. Ķēniņš paskatījās un sacīja, ka stelles no tādiem gabaliņiem nevarot iztaisīt. Tad nabags viņam atbildēja:

—             Tāpat,«ķēniņ, no viena linu stiebra nevar noaust tik daudz audekla.

Tad ķēniņš iedeva nabaga vīram yвrоtas olas un sacīja:

—             Aiznes savai meitai, lai viņa izperē cāļus, citādi viņai slikti klāsies.

Nabags iet uz mājām un raud. Pārnācis visu pastāstīja meitai. Meita atkal tēvam sacīja:

—    Neraizējies, tēt, viss būs labi.

Viņa paņēma miežu graudus, iebēra krāsnī, sakaltēja un sacīja:

—            Aiznes, tēt, ķēniņam šos miežus. Lai viņš tos izaudzē un sama] putraimus .cāļu barošanai.

Nabags atkal aizgāja pie ķēniņa un visu pateica.

Ķēniņš, to dzirdēdams, iesaucās:

—    Vai tad kaltēti mieži dīgst?

—    Arī no vārītām olām cāļi nešķiļas, — nabags atbildēja.

Ķēniņš redz, ka gudra meita gadījusies, padomāja vēl un

teica:

—             Pasaki savai meitai, lai viņa ierodas pie manis ne braukšus, ne jāšus, ne kājām, lai nav ne apģērbusies, ne plika un lai atnes ne to, kas viņai ir, ne arī to, k5 viņai nav.

Tad nabaga vīra meita noķēra zaķi un balodi, ietinās tīklā, uzsēdās uz āža un aizkleberēja pie ķēniņa. Kad ķēniņš ieraudzīja, ka tuvojas nabaga meita, viņš palaida visus suņus, lai tie meitu saplosītu un ķēniņam paliktu nauda. Tikko meita ieraudzīja skrienam suņus, viņa tūdaļ palaida zaķi, un tie pāri laukam aizskrēja zaķim pakaļ. Bet meita ieradās pie ķēniņa ne jāšus, ne kājām, ne

braukšus un nebija ne plika, ne apģērbusies. Vēl viņa iedeva ķēniņam balodi, bet tas izrāvās un aizspurdza prom. Tad viņa sacīja:

—     Es atnesu ķēniņam ne to, kas man ir, ne arī to, kā man nav.

Un ķēniņš bija spiests meitai atdot solītos sešus tūkstošus dālderu.

Tā meita pārspēja ķēniņu.

MANTRAUSIS UN MUĻĶIS

•

Reiz divi brāļi sadalīja tēva saimniecību. Vecākais brālis, liels mantrausis būdams, pievāca visu mantu, bet jaunākajam, muļķa puisim, atdeva tikai pirtiņu.

Kādu dienu muļķis apjozās ar virvi un devās uz tirgu paskatīties, kas tur jauns. Ceļā viņš noķēra zaķi, piesēja pie virves un veda. Vecākais brālis satika muļķi un vaicāja:

—    Ko tu ved?

—    Kāpostu ēveli, — muļķis atbildēja. — Pērc, ja gribi. Tu ielaidīsi to dārzā, un ēvele visus kāpostus pati sagriezīs un ieskābēs, saimniecei nebūs jāpūlas.

Vecākais brālis nopirka zaķi un ielaida kāpostu dārzā. Zaķis apgrauza visus kāpostus un aizcilpoja.

Brālis aiz dusmām gribēja piekaut muļķi, kāpēc tas viņu piekrāpis.

—    Bet vai tu viņam devi ēst? — muļķis vaicāja.

—    Nē, nedevu, — brālis atbildēja.

ffi§| Tāpēc viņš arī apgrauza kāpostus, — muļķis paskaidroja.

—   Vajadzēja pabarot.

—    Jā, esmu vainīgs, — brālis atzinās un muļķim neko nedarīja.

Citā reizē muļķis noķēra lapsu. Brālis ieraudzīja muļķi ar lapsu un vaicāja:

—    Ko tu pārvedi?

—     Zosu gani, — muļķis atbildēja. — Pērc, ja gribi. Tev nebūs jālīgst zosu gans.

Brālis nopirka lapsu un aizveda ganīt zosis. Lapsa visas zosis nokoda, divas apēda un aizmuka. Brālis aizgāja pārmācīt mujķi, kāpēc tas viņu piekrāpis.

—    Bet vai tu zosu ganei devi ēst? — muļķis vaicāja.

Mg| Nē, nedevu, — brālis atbildēja.

. — Tāpēc viņa arī nokoda zosis, — muļķis paskaidroja.

— Vajadzēja pabarot.

—           Jā, ešmu vainīgs, — brālis atzinās un muļķim neko nedarīja.

Pēc kāda laika muļķis noķēra vilku. Brālis atkal vaicāja:

—    Ko tu pārvedi?

—           Aitu cirpēju, — muļķis atbildēja. — Pērc, ja gribi. Tas skaisti nocirps aitas.

Brālis nopirka vilku un ielaida aitu kūtī. Vilks saplēsa visas aitas un aizbēga. Brālis aizgāja piekaut muļķi, kāpēc tas viņu . piekrāpis.

—    Bet vai tu cirpējam devi ēst? — Muļķis vaicāja.

—    Nē, nedevu.

—    Tāpēc viņš arī saplēsa aitas, — muļķis paskaidroja.

—  Vajadzēja pabarot.

—    Jā, esmu vainīgs, — brālis atzinās.

Muļķis drīz vien no meža atveda lāci.

—    Ko tu tagad atvedi? — brālis vaicāja.

—            Dravnieku, — muļķis atbildēja. — Pērc, ja gribi. Tas. lieliski apkops tavu dravu.

Brālis nopirka lāci un aizveda uz dravu. Lācis apēda visas šūnas ar medu un bitēm.

Brālis sakampa savu galvu un nozvērējās vairs neielaisties nekādās darīšanās ar muļķi, bet zvēri, tencinādami muļķi, sanesa viņam pilnu pirti visādiem meža labumiem.

TRIS LAIMES

Kāds vīrs reiz atnāca pie ķēniņa un sacīja:

—    Es tev, gaišība, trīs laimes atnesu pārdot. Vai pirksi? Ķēniņš atbildēja:

—    Saki, lūdzams, — kādas laimes tu gribi pārdot?

—     Pirmā laime: «Dari ko darīdams, apdomā galu.»

Ķēniņš tūliņ vaicāja:

—    Cik tu gribi par šo laimi?

—    Simts zelta dukātu, — vīrs atbildēja.

Ķēniņš tūda| lika noskaitīt simts zelta dukātu.

—    Un kāda ir otrā laime?

Vīrs teica:

—    Ja tavā priekšā ir lielceļš, tad nebrauc pa sānu ceļiem

Ķēniņš vaicāja:

Cik tu gribi par to?

—    Tikpat, — vīrs atbildēja.

—    Ņem!

Tad ķēniņš vaicāja:

—    Bet kāda irlrešā laime?

Vīrs atbildēja:

—    Nemeklē naktsmājas tur, kur saimniece ir jauna, bet saimnieks — vecs.

Arī par to ķēniņš samaksāja simts zelta dukātu. Vīrs pievāca naudu un gāja prom, bet ķēniņš uz katras savas mantas lika izšūt vai iegriezt uzrakstu: «Dari ko darīdams, apdomā galu.»

Vienulaik ķēniņam uzradās tādi nelabvēļi, kas gribēja viņa nāvi. Tie uzpirka ķēniņa bārddzini un lūdza, lai tas ar bārdas nazi ķēniņu nogalina. Bārddzinis apsolījās to izdarīt. Bet, dzīdams ķēniņam bārdu, viņš uz dvieļa gala ieraudzīja vārdus: «Dari ko darīdams, apdomā galu.» Tikko viņš grasījās ķēniņam pie kakla likt bārdas nazi, tas tūdaļ izkrita viņam no rokām. Ķēniņš redzēja, ka bārddzinis kļūst bāls, un vaicāja:

—     Ko tu ieraudzīji?

Bārddzinis atbildēja:

—    Es tevi, gaišība, grasījos nogalināt, jo tavi ienaidnieki mani bija uzpirkuši. Bet, tikko ieraudzīju tavu uzrakstu, man tūdaļ iešāvās prātā: «Un kāds būs mans gals, ja es tā darīšu?» Bārdas nazis man tūdaļ izkrita no rokām.

Kad ķēniņš redzēja tādu brīnumu, viņš bārddzini apveltīja ar savu žēlastību, bet tos, kas taisījās viņu nogalināt un bija uz

pirkuši bārddzini, visus sodīja ar nāvi. Tagad ķēniņš nopirkto laimi vērtēja vēl augstāk.

Reiz ķēniņam bija jābrauc uz saeimu. Ķēniņš redzēja, ka viņa sulaiņi, meklēdami taisnāku ceļu, nebrauc pa lielceļu, bet iegriežas šauros sānu ce|os, un tiem sacīja, lai nenogriežas no lielce]a, bet sulaiņi teica:

—    Mīļo ķēniņ, mēs allaž tā braucām.

Ķēniņš atbildēja:

—    Jums mani jāklausa!

—    Labi, lai notiek tava griba, — sulaiņi bija ar mieru.

Kad viņi aizbrauca galā, dabūja zināt, ka laupītāji uz šaurā

sānu ceļa ķēniņam uzglūnējuši, lai viņu noslepkavotu, jo viņš allaž pa to ceļu esot braucis.

Citā reizē ķēniņš pilsētā meklēja naktsmājas. Viņš apmetās kādās mājās un ieraudzīja, ka saimnieks ir vecs, bet saimniece jauna. Ķēniņš tūda] sulaiņiem pavēlēja, lai sameklē citas naktsmājas. Tie sāka iebilst:

—    Visā pilsētā labākas istabas nav.

Ķēniņš atbildēja:

—    Lai arī būtu sliktāka istaba, tikai lai ir cita!

Ķēniņu aizveda uz citu viesnīcu, bet pārējie ļaudis palika pārnakšņot vecajā vietā. Kas notika ar viņiem? Naktī viņus visus līdz pēdējam noslepkavoja laupītāji, kas meklēja un gribēja noslepkavot ķēniņu. Ķēniņš bija ārkārtīgi priecīgs, ka nopircis tādas laimes, ar kurām trīs reizes izglābies no nāves. Vai viņš no nāves izglābās arī ceturto reizi — nav zināms. Kāds vīrs viņam bija pārdevis tikai trīs laimes…

GUDRAIS ZEMNIEKS

Pasaulē reiz dzīvoja gudrs zemnieks. Kad šis viendien ceļmalā sēja kviešu kūļus, garām brauca tās zemes ķēniņš. Viņš apstājās, uzrunāja zemnieku un vaicāja, cik peļņas šis iegūstot no savas saimniecības. Zemnieks atbildēja: ļgļ^llZemes man nav daudz, tālab ari mana peļņa nav nekāda lielā. Gadā sanāk apmēram divi simti dālderu.

—     Un kur tu šo naudu liec?

—    Piecdesmit dālderu atdodu ķēniņam, piecdesmit dālderu aizietpar parādiem, piecdesmit dālderu aizdodu citiem, piecdesmit dālderu iemetu purvā, — zemnieks atbildēja.

Ķēniņš nesaprata zemnieka vārdus. Viņš lūdza paskaidrot. Un zemnieks paskaidroja:

—    Piecdesmit dālderu atdodu ķēniņam — tie ir nodokļi, ko es maksāju par savu zemi. Piecdesmit dālderu aiziet par parādiem — mans tēvs, lūk, ir vecs, viņš mani audzināja, un tagad tēvs man jāuztur. Piecdesmit’ dālderu aizdodu citiem — es, veries, audzinu dēlu, tik daudz katru gadu iztērēju viņa vajadzībām, un par to viņam mani vecumdienās būs jāuztur. Piecdesmit dālderu iemetu purvā, tā sacīt — es audzinu meitu un krāju viņai pūru. Kad aizlaidīšu pie vīra, tad pūra nauda būs tikpat kā purvā iemesta — pie manis tā vairs neatgriezīsies.

Ķēniņam zemnieka skaidrojums ļoti patika, un viņš, neko lielu negudrojis, tam sacīja:

—    Pielūko, lai tu savu sakāmo nevienam citam nestāstītu kā tikai manā klātbūtnē. Ja būsi pacietīgs — dabūsi dāvanas, ja pļāpāsi — tiksi sodīts.

Zemnieks deva vārdu, ka nevienam neko nestāstīs kā tikai ķēniņa klātbūtnē, un ķēniņš aizbrauca savu ceļu. Pēc kāda laika ķēniņš sarīkoja dzīres un saviem ciemiņiem uzdeva šādu mīklu:

—    Kādam zemniekam no savas saimniecības gadā sanāk divi simti dālderu peļņas. Piecdesmit dālderu viņš atdod ķēniņam, piecdesmit viņam aiziet par parādiem, piecdesmit viņš aizdod citiem un piecdesmit dālderu iemet purvā. Uzminiet — kā zemnieks to visu sadala?

Neviens nevarēja pateikt. Tad ķēniņš sacīja:

—     Es dodu trīs dienas laika padomāt.

Ķēniņa vecākais ministrs sāka gudrot: «Droši vien ķēniņš, ceļodams pa valsti, šo mīklu būs dzirdējis no ļaudīm. Jābrauc un jā apjautājas.» Un brauca pa tiem ceļiem, pa kuriem ķēniņš bija braucis. Nekur tālu neaizbraucis, ministrs ceļmalā satika zemnieku, kas pļāva kviešus, un pavaicāja:

—    Vai pie reizes mūsu ķēniņš te nav braucis?

—    Jā, reiz brauca garām. Es vēl tiku runājis ar viņu.

—     Par ko tu runāji?

—    Ķēniņš man lika, lai nevienam citam nestāstot kā tikai viņa klātbūtnē.

—    Ņem naudu, tikai pastāsti man!

Zemnieks paņēma rokās dālderi, skatās — uz tā izkalta ķēniņa seja — un tūda], raudzīdamies naudā, ministram visu pa* stāstīja. Par to viņš dabūja divdesmit piecus dālderus.

Pēc trim dienām ministrs devās pie ķēniņa un izstāstīja mīklas atminējumu. Viņš vienīgais arī bija atminējis.

Ķēniņš saprata, ka tas pats zemnieks viņa ministram būs izskaidrojis mīklu. Viņš tūda] pavēlēja atvest zemnieku. Kad zemnieku atveda, ķēniņš sacīja:

—    Es tev tiku teicis: pielūko, nevienam citam nestāsti savu sakāmo kā tikai manā klātbūtnē, bet tu ņēmi un izpļāpāji manam ministram!

—    Ministrs man iedeva sudraba dālderi, uz tā es ieraudzīju ķēniņa seju un tās priekšā izstāstīju, — zemnieks atbildēja.

—    Tev taisnība, — ķēniņš atzinās.

Ķēniņš pūlējās izdibināt zemnieka gudrību un turpināja:

—    Tagad pasaki man: kāpēc tev mati uz galvas ir sirmi, bet bārda — melna?

—    Tāpēc, ka mati uz galvas ir divdesmit gadu vecāki nekā bārda, — zemnieks atbildēja.

—    Ja tu esi tik gudrs, tad pasaki: cik augstas ir debesis?

—    Debesis it nemaz nav augstas. Tikko uz zemes pieklaudzini, tūda] debesīs dzird. Ja tu, ķēniņ, tam netici, tad, lūdzu, kāp debesīs, bet es te pieklaudzināšu, un tu, ķēniņ, tur dzirdēsi.

—    Bet nu pasaki man: cik dziļa ir zeme?

—    Zeme ir ļoti dziļa. Jau pagājuši divdesmit pieci gadi kopš tā laika, kad pavadīju savu vecotēvu, un viņš vēl nav atgriezies.

—    Labi, šodien tu vari iet uz mājām. Kad es tevi pasaukšu nākamreiz, atnāksi atkal, — ķēniņš zemniekam sacīja.

Drīz vien ķēniņš atkal sarīkoja dzīres. Sasauca visus savus ministrus un daudz ciemiņu. Arī gudrais zemnieks tika pasaukts. Ķēniņš nosēdināja zemnieku sev blakus pa kreisai rokai. Ķēniņš iedzēra uz tā ciemiņa veselību, kas sēdēja viņam pa labai rokai, iepliķēja to un sacīja: «Tā jādara visiem, kas dzer uz sava kaimiņa veselību pa labai rokai.» Un visi tā darīja. Pienāca kārta ari zemniekam iedzert un iepliķēt savu kaimiņu pa labai

rokai — ķēniņu. Visi skatās: ko darīs vienkāršais lauku cilvēks? Iepliķēt ķēniņu — tas nozīmē pašam meklēt galu! Zemnieks brīdi pagaidīja, tad sacīja:

—     Lūdzu, jūsu augstība ķēniņ, un jūs, augstie ciemiņi, |au . jiet man iepriekš bilst dažus vārdus, pēc tam es darīšu to, kas man pēc kārtas jādara.

—     Runā vien, — ķēniņš atļāva.

—    Jūsu gaišība ķēniņ un augstie ciemiņi! Kāds cilvēks reiz peldēja pa jūru uz sadragāta kuģa lauskas. Viņš aizīrās līdz krastam, bet tur bija briesmīgi atvari. Ja peldēs tiem pāri, noslīks, bet, ja pagriezīsies atpakaļ un turēsies uz ūdens, varbūt arī paliks dzīvs. Sakiet man —ko šis bēdubrālis lai izvēlas: vai krastā dabūt galu, vai ari pagriezties atpakaļ un varbūt izglābt dzīvību?

Visi ciemiņi atbildēja:

—     Labāk pagriezties atpakaļ un izglābt dzīvību.

—    Tad ari es pagriezīšos atpakaļ, — zemnieks sacīja, iedzēra un iepliķēja savu kaimiņu pa kreisai rokai — vecāko ministru.

—     Es redzu, ka tu esi gudrs vīrs, — ķēniņš sacīja. — Vari iet mājās. Pēc divām nedēļām atnāc vēlreiz.

Pēc divām nedēļām zemnieks atkal ir klāt, bet pie galma vārtiem stāv sargs un viņu nelaiž iekšā. Tas saka:

—    Ja atdosi man pusi no tā, ko ķēniņš tev iedos, tad laidīšu iekšā.

Zemnieks saprata, ka sargs muļķīgā kārtā grib iedzīvoties, un tam sacīja:

—     Labi, varu atdot tev visas dāvanas, tikai tu par to paraksties un laid ātrāk iekšā.

Sargs parakstīja papīru, un zemnieks devās pie ķēniņa. Ķēniņš viņam sacīja:

—     Redzu, ka manā valstī nav gudrāka vīra par tevi. Prasi, ko tikai gribi, visu dabūsi.

—     Es gribētu divdesmit piecas rīkstes, — zemnieks atbildēja.

Ķēniņš brīnījās, tomēr bija ar mieru dot. Tad zemnieks sacīja:

—    Tikai tās rīkstes nebūs man. Es visas dāvanas, ķēniņ, apsolījos atdot tavam sargam. Te ir sarga paraksts.

Ķēniņš paskatījās, tad pasauca vārtu sargu un lika tam iedot divdesmit piecas rīkstes. Nu ķēniņš sacīja:

—ļ Ja visas tavas dāvanas pievāca vārtu sargs un tu paliki bešā, tad vari prasīt* vēlreiz, ko tikai vēlies, un es tev labprāt došu.

—    Labi būtu, ja es dabūtu vecus seglus, — zemnieks atbildēja.

—    Es tev došu lepnu zirgu ar jauniem segliem, — ķēniņš piedāvāja.

—    Iztikšu ar veciem segliem, jūsu gaišība, — zemnieks atbildēja.

Ķēniņš uzrakstīja papīru: «Vecos Seglus Dāvinu… tādam un tādam.» Tajā zemē visus vārdus rakstīja ar lielo burtu. Un tajā zemē tiešām bija liela muiža, vārdā Vecie Segli. Zemnieks devās uz to muižu un tās īpašniekam, kādam ģenerālim, sacīja:

—    Kopš šīs dienas es esmu muižas īpašnieks. Te ir ķēniņa papīrs.

Ģenerālis nezināja, kas noticis, tāpēc briesmīgi noskaitās un tūdaļ devās pie ķēniņa. Ķēniņš tam sacīja:

—    Biju pavisam piemirsis, ka manā valstī ir tāda muiža, bet teikto vārdu nevaru ņemt atpakaļ — Vecie Segli jāatdod gudrākajam vīram manā valstī. Ja arī tu būsi gudrs, tad uzdāvināšu tev citu muižu. .

KĀPĒC MAN NEKĀ NAV?

Reiz dzīvoja puisis, kas bija pliks nabags, jo tam nekas nepiederēja. Sadabūjis vecus lanckarus, viņš tos uzvilka mugurā un devās pasaulē. Ja satika kādu cilvēku, tūlīt vaicāja:

—    Kāpēc man nekā nav?

—    Vai tev ir kāds darbs?

—    Nē, nav.

—   Ja nav darba,H uzrunātais viņam atbildēja, — kā lai tu pie mantas tiec?

Un nabags gāja tālāk, visiem prašņādams, kāpēc šim nekā neesot. Tā viņš nonāca kādā pilsētā. Iet pa pilsētu un redz —

augļu dārzs, bet dārzā pastaigājas ķēniņš ar ķēniņieni. Viņš pieiet pie ķēniņa un vaicā:

—    Kāpēc man nekā nav?

—         Vai tu proti lasīt, rakstīt vai kādu amatu? — Nē, neprotu!

—    Kā lai tu pie mantas tiec, ja neko neproti?.

Nabags iet tālāk un ierauga: uz pils lievenēm sēž ķēniņa meita un auž jostas. Viņš pieiet pie tās un vaicā:

—    Kāpēc man nekā nav?

—    Vai tu jau esi precējies?

—      Nē, vēl neesmu.

—             Apņem sievu, un tad tev būs sieva, — ķēniņa meita viņam atbild.

Nabags pasmējās un gāja tālāk: kur viņš sievu liks, ja pašam nekā nav?

Ķēniņš redzēja nabagu pasmejamies un gribēja zināt, ko meita tam teikusi. Un viņš meitai vaicāja:

—     Ko tas cilvēks tev jautāja?

—    Viņš jautāja, kāpēc šim nekā neesot.

—     Un ko tu viņam atbildēji?

—   Neteikšu.

—    Pasaki!

—    Neteikšu!

Lai arī kā ķēniņš centās meitu piespiest pateikt, tomēr veltīgi. Tad ķēniņš lika sameklēt to puisi. Nabagu sameklēja, atveda pie ķēniņa, un ķēniņš viņam vaicāja:

— Ko tu ķēniņa meitai jautāji?

—    Es jautāju, kāpēc man nekā nav.

—     Un ko viņa tev atbildēja?

—    Apņem sievu, un tad tev būs sieva!

Nu ķēniņš aizsvilās dusmās uz meitu.

—               Ja jau šis neprecējies dzīvo tādā postā, — viņš saka,

—    kas gan būs tad, kad apņems sievu un sagaidīs bērnus?… Ja tu šim tādu padomu devi, tad ej pie viņa un dzīvo ar to!

Un ķēniņš padzina meitu kopā ar nabaga puisi. Abi aizgāja uz svešu pilsētu, un ķēniņa meita puisim saka:

—   Es uzvilkšu citas drēbes, bet manas galma drēbes tu aiznes tam tirgonim, no kura mans tēvs allaž ņem preces, un

pārdod par tik un tik rubļiem. Ja tirgonis vaicās, kam tās drēbes pieder, saki — tavai sievai.

Nabaga puisis aiznesa drēbes pie tirgoņa, pateica cenu, bet tirgonis vaicāja:

—     Kur tu dabūji šīs drēbes?

—     Tās pieder manai sievai.

—     Tu tās nozagi!

—    Tās pieder manai sievai, — nabaga puisis paliek pie sava.

Tirgonis noskaitās, pasauca policiju un lika apcietināt puisi.

—     Kur tu dabūji šīs drēbes? — policija vaicā.

—    Tās pieder manai sievai.

—    Ja tās būs tavas sievas drēbes, — tirgonis saka, — es tev atdošu visu savu mantību.

—     Labi!

Un nabaga puisi paņēma ciet, bet tirgonis parakstījās, ka atdos visu savu mantību, ja drēbes piederēs puiša sievai.

—     Un kur ir tava sieva?

—    Aiz pilsētas mani gaida.

Abus aizveda pie ķēniņa meitas.

Ieraudzījuši ķēniņa meitu, visi tūdaļ viņu pazina, bet ķēniņa meita šiem saka:

—     Kālab jūs mokāt šo cilvēku? Viņš ir mans vīrs.

Tirgonis nokāra degunu un bija spiests atdot nabaga puisim visu savu mantību.

Nu nabaga puisis ar ķēniņa meitu pārcēlās dzīvot uz tirgoņa māju. Visa kā tur bija papilnam, trūka tikai naudas. Ķēniņa meita noauda jostu, izšuva ar dārgakmeņiem, tad puisim lika to aiznest un pārdot. Puisis jostu piesēja kārts galā (kā jau nepraša) un nēsāja pa pilsētu. Bet tajā pilsētā nevienam nebija tadu jostu. Kāds tirgonis ieraudzīja, ka nabaga puisis pārdod jostu, un vaicāja:

—     Kur tu ņēmi šo jostu?

—     Tā pieder manai sievai.

—     Atzīsties, ka nozagi!

—     Tā pieder manai sievai.

Pa to laiku apkārt sapulcējās vēl citi tirgoņi. Visi vienā balsī teica, ka josta esot zagta. Turpretim puisis palika pie sava:

—     Tā pieder manai sievai.

Nu tirgoņi lika kopā katrs pa divi tūkstoši un teica:

—    Ja šī josta piederēs tavai sievai, tad šī nauda piederēs tev!

Tad puisis aizveda tirgoņus pie ķēniņa meitas, tā ņēmās strostēt šos, kāpēc bez vajadzības aiztiekot viņas vīru. Tirgoņi nobijās, atdeva nabaga puisim solīto naudu un tukšā devās mājup. Tagad visa kā bija papilnam: ij naudas, ij visādu citu labumu.

Nu nabaga puisis ar ķēniņa meitu dzīvoja laimīgi. Te viendien ķēniņš atsūta savus kalpus uz tirgoņa mājām, kurās apmetusies ķēniņa meita ar savu vīru, — vajagot tik un tik preču.

—    Lai pats ķēniņš brauc šurp, — ķēniņa meita saka, — citādi nedosim!

Kalpi atgriežas pilī un stāsta, kā bijis: tirgonis negribot dot preces. «Lai,» šis teicis, «pats ķēniņš brauc šurp!»

—    Ko?! Lai «pats ķēniņš brauc šurp»? Labi! Jūdziet zirgus!

Iejūdza. Un ķēniņš brauca. Bet ķēniņa meita pazina tēva

straujo dabu, tāpēc apakšā uzvilka dzelzs tērpu. Atbrauca ķēniņš, izlēca no ratiem un devās taisni pie meitas. Un cērt viņai ar zobenu pa pleciem! Bet zobens atlec. Tikai tad ķēniņš attopas un pazīst savu meitu. Viņš nevar vien beigt brīnīties:

—    Kā tu te gadījies?

Tā un tā, ķēniņa meita izstāsīja, kā viss noticis.

—    Tev taisnība, — ķēniņš sacīja. Tad norakstīja viņiem pusi savas zemes un tanī pašā vakarā sarīkoja kāzas. Arī es tajās biju: kodaļā sēdēju un kāziniekus vēroju, un visu, ko dzirdēju un redzēju, vārdu pa vārdam pierakstīju.

KNIPIS

Reiz dzīvoja ļoti blēdīgs saimnieks. Viņš strādniekiem nekad nemaksāja algu, allaž to noblēdīja. Beidzot viņš vairs nevarēja dabūt kalpus. Tad pie saimnieka atnāca kāds puisis, vārdā Pēteris, un viņam saka:

—    Vai tu negribētu mani salīgt par kalpu uz gadu?

Saimnieks saka:

—    Apžēlojies, nāc pie manis! Es dikti meklēju kalpu!

Pēc tam viņš puisim vaicā:

—    Bet kādu algu tu gribēsi?

—     Es neko negribu, tikai gada beigās, kad iešu prom, iesitīšu tev knipi pa degunu — un būsim norēķinājušies.

Saimnieks domā, ka tas neko lielu nesāpēs: pats pamēģināja iesist sev knipi. Tā arī salīga.

Darbdienās saimnieks puisi sūta strādāt, bet svētdienās liek lopus ganīt. Kad puisis ganīja lopus un vērsis negribēja celties, viņš pieskrēja tam klāt un tā iesita knipi pa pieri, ka vērsis uz vietas bija beigts. Ieraudzījis tādus brīnumus, saimnieks nobijās.

—    Mani gaida tas pats!

Ko nu darīt? Saimnieks aizskrēja pie sava kunga sūdzēties:

—     Ko lai iesāku, mans kungs? Salīgu puisi, kurš citu algu negrib kā tikai man pa degunu iesist vienu knipi. Nupat viņš ar knipi nobeidza vērsi. Arī mani nobeigs kā likts!.

Kungs saimniekam deva šādu padomu:

—     Kad tu aiziesi uz mājām, tad vakarā sūti viņu uz manām auzām: tur ir izveicīgi lāči. Tikko puisi ieraudzīs, tūdaļ viņu saplosīs.

Saimnieks priecīgs pārnāk mājās un vakarā saka:

—     Pēterit, ejam, lūdzams, sargāt auzas. Ja kāda ķēve tur iebridusi ēd, tu notver un ved uz mājām.

Puisis paņēma apaušus un gāja.

Saimnieks domā: «Cik jauki, lāči šo saplosīs!»

Pēteris auzās atrada divus lāčus. Viņš uzlika tiem apaušus, pārveda mājās un piesēja priekšnamā pie dzirnām. Pats iegāja istabā, apgūlās pie krāsns un krāc. Saimnieks to dzird un saka:

—    Pēter, es tevi sūtīju auzas sargāt, bet tu guli!

Tas atbild:

—     Es jau pārvedu divas ķēves.

—    Kur tu tās liki?

—     Piesēju pie dzirnām.

Saimnieks aizdedzināja sveci un gāja skatīties — pie dzirnām atrada divus lāčus un briesmīgi nobijās. Tad viņš aizgāja pie tā paša kunga un sacīja:

—     Kungs, esi žēlīgs un glāb mani kā varēdams: mans puisis jau pārvedis mājās divus lāčus un piesējis pie dzirnām.

Kungs viņam sāka stāstīt:

—     Es zinu kādu velna apsēstu ozolu, kuru neviens nevar nocirst. Sūti savu puisi, lai viņš to nocērt.

Saimnieks pārnāk mājās un saka:

—     Pēter, ej un nocērt to ozolu, jo muiža lika agri no rīta nokraut asi malkas. Jau šovakar ej.

Puisis paņēma cirvi un aizgāja pie ozola. Viņš nocirta ozolu un saskaldīja. Ozolā bija velns: puisis to paņēma, pārveda mājās un tāpat piesēja pie dzirnām, bet pats likās uz auss.

Saimnieks vaicā:

—     Vai tu biji tur, uz kurieni tevi sūtīju?

—     Biju, nocirtu un saskaldīju.

—     Vai tu koka garu atradi?

Puisis saka:

—     Atradu tādu sīku rēgu, pārvedu mājās un pie dzirnām piesēju.

Saimnieks tūda) gāja skatīties, ieraudzīja pie dzirnām piesietu velnu un tā nobijās, ka tikko nenomira. Aši aizskrēja pie kunga un lūdza:

Žēlīgais kungs, ko lai daru? Puisis jau pārvedis velnu un pie dzirnām piesējis.

Kungs saka:

—     Es tev došu rakstu. Lai viņš aizstaigā uz kādu pilsētu. Kurš tanī pilsētā ieiet, ārā nekad vairs netiek, jo tur dzīvo laupītāji.

Saimnieks pārnesa rakstu un parādīja puisim.

—     Kā.nu būs, Pēterīt? Kungs dzen uz pastu. Vai tu iesi kājām vai jžfei uz to pilsētu? Te kungs iedeva rakstu: pastā viņam trīs simti zelta dukātu esot.

Pēteris atbildēja:

—     Braukšus braukšu, tikai tu atnes man kādu klēpi kaņepāju un kādu mucu darvas.

Saimnieks atnesa. Puisis visu iedeva savam piesietajam velnam, un tas viņam novija pātagu, bet vīdams izlietoja visus kaņepājus un izsmērēja visu mucu darvas. Tad puisis divjūga

kamanās iejūdza lāčus, velnu paņēma par kučieri, pats Pēteris par kungu — un brauc.

Kad viņi tuvojās pilsētai, Pēteris kučierim lika nopliukšķināt ar pātagu. Tikko sāka pliukšķināt, pilsētā logiem izbira rūtis. Visi steidzās skatīties, kas tas par troksni, ka rūtis birst ārā. Ieraudzījuši kungu, kas atbraucis lāču pajūgā, visi taujāja:

—    Ko kungs vēlas?

Pēteris parādīja rakstu. •

—              Te man ir kunga dots raksts. Sajā pilsētā viņam esot trīs simti zelta dukātu.

Pilsētnieki sacīja, ka tā neesot taisnība. Puisis kučierim pavēlēja:

—    Pliukšķinil

Kā šis sāk pliukšķināt, tā visa pilsēta kliedz:

—    Nepliukšķini vairs, kungs, atdosim tev naudu!

Visa pilsēta savāca un atdeva viņam naudu un lūdza tikai vienu — lai puisis brauc uz mājām. Pēteris paņēma naudu, atgriezās mājās, atdeva naudu saimniekam un sacīja:

—Aiznes šo naudu savam kungam, bet pats ej izsūdzēt grēkus, jo gada beigas jau klāt un tu dabūsi pelnīto atmaksu. Kā sitīšu knipi, tā tava dziesma būs nodziedāta.

Saimnieks, dzirdēdams tik briesmīgus Pētera vārdus, krita viņam pie kājām un sacīja:

Esi žēlīgs, Pēterīt, ņem kaut vai visu manu saimniecību, tikai atstāj mani dzīvu!

Puisis paņēma visu viņa saimniecību un izdalīja tiem, kam saimnieks bija noblēdījis algu, bet pats kaut kur nozuda.

Varbūt viņš arī šodien vēl staigā pa plašo pasauli, ar knipjiem pārmācīdams negodīgus saimniekus.

GUDRĀ ATRAITNE

Senos laikos dzīvoja kāda atraitne ar lielu bērnu baru. Viņa gāja strādāt uz muižu. Reiz atraitne saslima un nevarēja aiziet uz muižu darbā. Kungs par to briesmīgi saskaitās un padzina viņu. Tagad nabadzītei nebija ar ko savus bērnus barot.

Atraitne sadomāja kungam atriebties. Pusnaktī, kad visi gulēja, viņa izveda no kūts visskaistākos kunga vēršus, aizveda tos uz mežu un piesēja. Nākamajā dienā kungs ieraudzīja, ka vēršu nav, un sūtīja kalpus, lai tos meklē rokā. Vakarā kalpi pārnāca tukšā.

Atraitne savam kaimiņam pastāstīja, ka viņa varot uzzināt, kur ir kunga vērši. Šīs valodas sasniedza kunga ausis. Viņš sūtīja kalpus, lai tie atved atraitni. Atraitne aizgāja, izlika kārtis un sacīja, ka vērši esot tādā un tādā vietā. Kalpi devās uz turieni, vēršus atrada un pārveda mājās. Atraitne par «izzīlēšanu» dabūja rio kunga labu atlīdzību.

Vienreiz nezināmi zagļi nozaga naudu no ķēniņa lādes. Zagļus nevarēja nedz atrast, nedz tikt skaidrībā, kas zadzis. Ķēniņš aicināja pie sevis visādus zīlniekus, bet arī tie neko nezināja pateikt. Tad viņš nejauši satika to kungu, kuram bija nozagti vērši. Ķēniņš tūdaļ sūtīja savus sūtņus, lai atved atraitni. Atraitne sacīja, ka viņa neesot zīlniece, bet sūtņi neklausījās, nogādāja viņu pie ķēniņa. Nabadzīte krita ķēniņam pie kājām un lūdzās, lai viņu laižot vaļā: viņa neesot zīlniece. Ķēniņš neklausījās un viņai pavēlēja, lai iet uz ierādīto istabu un līdz rītam padomā un pasaka, kur ir nauda, ja ne — dabūšot rīkstes. Ko nabadzītei darīt? Viņa iet uz istabu, apsēžas un raud.

Ķēniņa naudu bija nozadzis viņa paša sulainis. Viņš uztraucās un baidījās ķēniņa atriebības, tāpēc pielavījās klausīties pie zīlnieces istabas durvīm. Pieliek ausi un gaida. Nabaga atraitne zināja, ka rīkstes dabūs kā likts, ja neizzīlēs. Viņa staigā pa istabu, lauza rokas un vaimanā:

—    Svīdīs gaisma, uzlēks saule, sēdamvietai tad būs darbs!

Zaglis, to dzirdēdams, dreb un domā:

«Tagad viņa visu jau zina un pateiks ķēniņam.»

Viņš atvēra durvis, metās atraitnei pie kājām un lūdza, lai viņa. nesakot, kas nozadzis. Pastāstīja, kur nauda noslēpta, un apsolīja atraitnei daudz naudas, ja viņa to nenodošot. Atraitne bija ar mieru.

Otrā rītā atraitne ķēniņam «izzīlēja», ka nauda ir dīķī, — no turienes to arī izvilka.

Ķēniņš aiz lieliem priekiem sarīkoja dzīres un saaicināja daudz ievērojamu ciemiņu. Ķēniņš vēl reizi gribēja pārbaudīt zīlnieci, tāpēc pavāram pavēlēja, lai atraitnei cāļa vietā izcep vārnu. Sākās dzīres. Visiem ciemiņiem atnesa ēst ceptus cāļus, bet atraitnei — vārnu. Atraitne skatījās un grozījās, jo viņa, lūk, pirmo reizi mūžā sēdēja kungu dzīrēs, un pēdīgi iesaucās:

—    Vārniņ, vārniņ, kas tevi te atnesa!

Ķēniņš un visi ciemiņi brīnījās, kā atraitne uzminējusi. Tūdaļ tika pavēlēts atnest viņai ceptus cāļus.

Pēc tam ķēniņš iedeva atraitnei daudz naudas un viņa taisījās braukt uz mājām. Ķēniņš vēl reizi gribēja pārbaudīt viņu un pavēlēja nolikt zem sēdekļa olas. Atraitne atvadījās, iekāpa ratos un iesaucās:

—    Tagad sēdēšu kā vista uz olām!

Ķēniņš nu bija pārliecināts, ka viņa ir vislabākā zīlniece. Tā nabaga atraitne ilgus gadus varēja labi dzīvot un iztikt bez zīlēšanas.

DIEVA PAVĀRS

Kāds vīrs reiz tirgū nopircis lielu cūku barības maisāmo karoti un gājis uz mājām. Pa ceļam visu laiku skatījies uz sauli un steidzies. Tikko tuvumā ieraudzījis muižu, vēl pielicis soli, lai nepamanīts aizlavītos garām: ja kungs ieraudzīs, var muižas darbā aizdzīt…

Bet nabagam grūti izvairīties no kunga acīm.

Kā šis iet garām muižas puķu dobēm, tā ierauga — taisni pretī nāk kundze. Vīrs ķeras pie gudrības: staigā ap dobi un raugās uz augšu. Kundze, pienākusi viņam klāt, vaicā:

—    Kāpēc tu lūkojies uz augšu?

Vīrs zināja, ka šai kundzei nesen nomiris dēls, tāpēc ari atbildēja:

—     Es esmu dieva pavārs, steidzos uz debesīm, lai nenokavētu dievam pusdienas izvārīt.

—    Ak tu esi no debesīm? Vai nezini, kā manam dēlam tur klājas? — kundze vaicā.

—     Pavisam draņķīgi! — dieva pavārs atbild. — Staigā noskrandis, jaunas drēbes sev nevar nopirkt. Svētais Pēteris aizliedza tirgoties ar adatām, tāpēc viņš nespēj pat vecās salāpīt. Dēls strādā dieva kancelejā. Kad dievs spēlē kārtis, tad viņš, bez kapeikas pie dvēseles būdams, sēž galda malā un noskatās.

—     Bet vai viņam ir ko ēst?

—     Kur nu būs! Kas viņam dos! Debesīs it viss katram vajadzīgs pašam savs.

—    Vai tu nevarētu aiznest viņam visu nepieciešamo?

—     Oja, kāpēc ne! Varu gan!

Kundze palūdza, lai dieva pavārs uzgaida, bet pati aizgāja uz istabu pēc naudas, adatām un drēbēm. Viņa paņēma simt rubļu, sava vīra jauno uzvalku, duci adatu, pusšoku raušu, visu * sasēja sainī un iedeva dieva pavāram. Tas saini — žviks! — uz pleca, naudu kabatā un aiziet savu ceļu.

—    Tikko dieva pavārs bija prom, pārnāca mājās pats kungs. Kundze priecīgi sagaidīja viņu un ņēmās visu stāstīt. Kungs . saka:

—     Esi gan tu muļķe! Viņš tavam dēlam neko neaiznesīs! Tas bija zaglis. Jādzenas pakaļ. Vai sen viņš aizgāja?

Kundze nobijusies izdveš:

—     Nē, nesen!

Kungs sēdās savam bērim mugurā un jāja ķert zagli. Bet dieva pavārs, ieraudzījis, ka viņam dzenas pakaļ, saini paslēpa krūmos, pats uzkāpa uz tuvākās mājas salmu jumta un sāka to plēst nost. Bija dienvidus, visi dzīvojās pa istabu, tāpēc neviens to nemanīja. Kungs piejāj klāt un vaicā:

—    Vai tu neredzēji, uz kurieni aizgāja dieva pavārs?

—     Redzēju gan: aizgāja aiz meža, no turienes ceļš uz debesīm daudz īsāks. Tikai tev viņu grūti būs panākt, jo ceļš ļoti līkumains un ātri var nomaldīties. Ja es jātu, tad panāktu kā likts. Bet tu, ja arī panāktu, viņu nepazītu.

—    Tad esi tik labs, jāj, — kungs lūdzas.

—    Man taču līdz pievakarei puse jumta jānoplēš. Redzi, nav vaļas, — vīrs, uz jumta tupēdams, atrunājas.

—    Es tavā vietā plēsīšu jumtu, bet tu dzenies pakaļ zaglim! — kungs lūgtin lūdzas.

—    Nu labi, — vīrs atbild, nošļūc no jumta un sēžas bērim mugurā. Iepriekš viņš aizjāja pie krūmiem, kur bija paslēpis saini, paņēma to un jāja taisni uz mājām.

Pēcpusdienā vīri iznāca ārā un redz: kāds viņu jumtu plēš nost.

—    Kas tev lika plēst jumtu? — viņi vaicā.

—    Pirmīt kāds vīrs te plēsa, bet viņš aizjāja zagli ķert, tāpēc mani atstāja savā vietā! — kungs atbild.

Vīri norāva kungu no jumta, sadeva viņam pamatīgas sukas un tad palaida vaļā.

Tikko kungs pārnāca muižā, kundze steidzās vaicāt:

•— Kā ir, vai zagli noķēri?

—    Noķēru, — kungs atbildēja. — Tas bija īstais dieva pavārs. Viņš stāstīja, ka dēlam debesīs grūti staigāt, tāpēc atdevu viņam arī bēri.

—   Areče, ka taisnību tev tiku sacījusi! — kundze nomierinājās.

APSVEIKUMS

Kādam kungam bija vārda diena. Klaušiniekiem tika piekodināts kungu apsveikt un aiznest viņam dāvanas. Vagars sacīja:

—    Kungam nepatīk, ja kāds gari runā. Runājiet, cik vien īsi varat. Tikko atvērsiet kunga istabas durvis, viens no jums lai saka: «Apsveicam kungu!» Bet pārējie, kuri stāvēs aiz durvīm, piebalsojiet: «Ar visu dzimtu!»

Runāts — darīts. Klaušinieki drošsirdīgajam deva nest dāvanu, bet pārējie palika aiz durvīm. Tas abās rokās paņēma podu medus un iet. Kunga mājā grīda tā uzspodrināta, ka cilvēks ar koka tupelēm, tikai turēdamies pie sienas, var paiet. Kā klaušinieks spēra soli, tā tupeles paslīdēja, pods ar medu izkrita no rokām un vīrs izstiepās garšļaukus. Viņš krizdams iekliedzās:

—    Kaut velns tevi parautu!

Pārējie klaušinieki zināja, kas viņiem jāsaka, un visi kopā piebalsoja:

—    Ar visu tavu dzimtu!

ZOSS DALĪŠANA

Reiz dzīvoja vecītis ar vecenīti. Viņiem vairāk nekā nebija kā tikai viena zoss. Drīz vecītis arī šo zosi nokāva, izcepa, uzlika galdā un savai sievai sacīja:

—    Kā mēs to ēdīsim, ja maizes nav? Labāk aiznesīšu zosi kungam un tās vietā maizi palūgšu.

Sieva atbildēja:

—    Nes.

Vecītis tūdaļ paņēma zosi, aiznesa kungam, paklanījās viņa priekšā un sacīja:

—    Atnesu kungam zosi, bet kungs varbūt man iedotu kādu maizes donu?

Kungs atbildēja:

—    Sirsnīgi tencinu! Tagad tu zosi sadali mūsu starpā, tā, lai nevienam nenodarītu pāri, tad dabūsi maizi.

Šim kungam bija sieva, divi dēli un divas meitas. Viņš iedeva vecītim nazi, un tas sāka dalīt. Vispirms vecītis nogrieza zosij galvu, iedeva to kungam un sacīja:

—    Jūs esat šo māju galva, tāpēc jums galva arī jāsaņem.

Pēc tam nogrieza guzu un sniedza kundzei, sacīdams:

—   Jums allaž jāsēž mājās un tās jāpieskata.

Tad nogrieza abas kājas, iedeva dēliem un sacīja:

—    Jums jāstaigā sava tēva pēdās, tāpēc jums pienākas kājas.

Pēc tam nogrieza spārnus, iedeva meitām un sacīja:

—    Jūs ilgi nepaliksiet pie vecākiem, tiklco izaugsiet lielas, tā lidosiet pie saviem tautu dēliem.

Pēdīgi viņš paņēma zoss rumpi un teica:

—    Bet es esmu muļķa cilvēks, tāpēc man jāsaņem šis rumpis.

Kungs vecīti uzslavēja par labo dalīšanu, apbalvoja viņu,

iedeva naudu un maizi.

To padzirdēja kāds bagāts vīrs. Viņš izcepa piecas zosis un aiznesa tam pašam kungam. Paklanījās un sacīja:

—   Atnesu kungam piecas zosis uzdāvināt.

Kungs atbildēja:

—    Tencinu! Tagad zosis sadali mūsu starpa tā, lai nevienam netiktu nodarīta pārestība.

Bagātnieks gudro šā, gudro tā, bet nekādi ngprot sadalīt. Tad kungs sūta sulaini, lai pasauc to pašu nabadzīgo vecīti kurs viņu reizi viņiem zosi jau ļoti labi sadalījis. Kad vecītis at* nāca, kungs viņam sacīja:

—  Sadali mums šīs piecas zosis tā, lai nevienam netiktu nodarīts pāri.

Vecītis tūdaļ paņēma vienu zosi, iedeva to kungam ar kundzi un sacīja:

Jūs esat divi, zoss — trešā.

Tad paņēma otru zosi, iedeva dēliem un sacīja: p§§|| Jūs esat divi, zoss — trešā.

Paņēma trešo zosi, iedeva meitām un sacīja:

—   Jūs esat divas, zoss — trešā.

Pēc tam paņēma sev divas zosis un sacīja:

—   Zosis ir divas, es pats — trešais.

Kungs vecīti uzslavēja un piedevām vēl apdāvināja, bet bagātnieku padzina un neko neiedeva.

ATRASTĀ MANTA

Kāds kalps neieredzēja vagaru un gribēja tam atriebties. Reiz viņš uz lauka pacēla no zemes salmu un aptina to ap pirkstu. Vagars pamanīja viņam uz pirksta kaut ko'zeltainu un vaicāja:

—    Ko tu atradi?*

Kalps iebāza roku azotē un sacīja:

—    Neteikšu.

Vagars sacīja:

—    Vari neteikt, es tāpat zinu.

Ko tad .es atradu?

—  Muižas jaunkundze te gāja un pazaudēja zelta gredzenu, tu atradi un gribi noslēpt. Iešu pie kunga un nosūdzēšu, ka tu atradi gredzenu un neatdod. Tad tu dabūsi sukas!

Vagars kalpu nu ved pie kunga un visu laiku runā:

—  Es pirmais ieraudzīju gredzenu! Dalīsim uz pusēm atlīdzību par atrasto mantu.

:— Lai notiek, — kalps saka.

Kad abi aizgāja uz muižu, vagars kungam pateica, ka viņi atraduši jaunkundzes .gredzenu. Kungs vaicā:

—   Kurš no jums gredzenu atrada?

.— Es ieraudzīju, viņš pakampa! — vagars iesaucās.

—   Tad es jums katram uzdāvināšu pa vērsim.

Kalps saka:

— Es neņemšu tādu dāvanu. Mani bērni nav raduši ga\u ēst. Bet, ja pieradīs pie gaļas, kur es to pēcāk dabūšu?

Vagars čukst:

—    Ņem, ņem, es atpirkšu no tevisl

—   Tad es jums katram došu pa mucai kviešu!

Kalps tāpat neņem.

—    Bērni pieradīs ēst pīrāgus. Bet kur es tos pēcāk ņemšu? Vagars atkal saka:

—    Ņem, ņemļ es atpirkšu no tevis.

Beidzot viņi vienojās.

—    Bet kur ir gredzens? — kungs vaicā.

Kalps saka:

—            Nekādu gredzenu es neesmu atradis, tikai satmu ap pirkstu biju aptinis!

Kungs aplam noskaitās un lika abiem uzskaitīt pa divdesmit pieciem pletnes cirtieniem. Vagaram pirmajam uzskaitīja. Gribēja sadot arī kalpam, bet tas sacīja:

—     Es savu dalu atlīdzības par atrasto mantu atdodu viņam! Tā kalps atriebās vagaram.

TAMUZINES UN iMBARES VELNI

Kopš seniem laikiem dienvidrietumos no Salantu pilsētiņas — Salantasļkreisajā krastā atrodas Imbares pilskalns. Dienvidos no Kulsodes ciema plešas liels mežs, tā dēvētā Tamužines gārša, kura jau sirmā senatnē bijusi slavena; ar spokiem un rēgiem. Ļaudis mēdz stāstīt, ka Tamužines gāršā kādreiz bijusi velnu galvaspilsēta. .

Pirms simt vai ari vairāk gadiem dzīvojuši divi lieliski muzikanti: Mikņus un Matužis.

Kādā sestdienas vakarā abi nākuši no godībām un meža tuvumā, kur viņiem vajadzējis šķirties katram uz savām mājām, apstājušies uzsmēķēt. Matužis atvadīdamies Mikņum saka:

—      Tu, Joz, labāk nāc uz manu pusi. Man šķiet, ka mums kāds uzglūn, varbūt tas ir Tamužines velns. Tev tālu jāiet pa mežu, var tevi aizvest maldu ceļos.

—     Ko nu mels blēņas, — Mikņus iesmējās, atvadījās no drauga un devās uz priekšu.

Patiešām — tikko Mikņus paprāvu gabalu bija nogājis, tā ari nomaldījās. Viņš iet bez ceļa un takas, vairs it nemaz nepazīst apkārtni. Te jūt — kaut kāds spēks viņu velk uz priekšu. Piepeši mežā kļūst gaišs un viņš ierauga tik daudz uguņu, ka acis žilbst. Mikņus skatās vēl un ierauga skaistu pili. Apstājas un gudro: kur viņš tagad atrodas, kādā pasaules malā nonācis? Gudroja, gudroja, bet ko nu vairs izgudrosi: vīrs nomaldījies — un tas ir viss. Viņš sagudroja, ka jāiet uz pili un jāpavaicā ceļš. Tikko viņš piegāja pie pils vārtiem un pieklauvēja, tūdaļ iznāca skaists kungs. Kungs pavērās uz Mikņu un vaicāja:

—     Ko tu šeit meklē?

Mikņus ļoti nobijās, pacēla cepuri un lūdza:

—     Piedod, kungs! Es esmu nomaldījies. Tu, kungs, esi tik žēlīgs un parādi man ceļu, lai es varu tikt uz Klausgalvju Mesēdiem.

Kungs vaicā:

—     Bet kur tu biji?

Mikņus, baidīdamies vēl vairāk nokaitināt lielo kungu, saka:

—     Spēlēju godībās un tagad eju uz mājām, bet ceļā nomaldījos.

—     Varbūt tu varētu ari mums uzspēlēt? — kungs vaicā.

Un viņš sāka lūgt, lai Mikņus ienāk pilī un iepriecina ciemiņus, kas ieradīsies no Tamužines muižas, un jaunlaulāto sievu no kaimiņu ciema. Mikņus bija ar mieru spēlēt un devās uz pili. Tikko viņš uz savas vijoles ņēmās čīgāt varenu maršu, kungs nopriecājās, ka dabūjis tik labu muzikantu. Viņš pacienāja Mikņu ar saldu vīnu un iedeva sauju melnas naudas. Pēc tam atbrauca

ciemiņi. Mikņus sagaidīja viņus ar brašu maršu. No šiem ciemiņiem viņš tāpat dabūja pilnu cepuri melnas naudas.

Sākās lielas dzīres. Tajās bija daudz kuņģu» kundžu un jaunkundžu, kas dzēra un ēda visgardākos ēdienus. Dzēra vīnu, alu un miestiņu, dejoja un dziedāja nedzirdētas dziesmas Mikņum nesaprotamā valodā. Un kādus tik jaukumus viņš tur dabūja redzēt! Beigu beigās atveda arī kunga pieminēto jaunlaulāto sievu. Ļoti resns kungs Mikņum lika uzraut polku, un visi dejoja. Pēc tam tas pats resnais kungs jaunlaulātajai sievai uzlika kaklā virvi un iestūma viņu skapī, kas bija pilns ar uguni. Mik. ņum tas viss bija kaut kas neredzēts, un viņš visu vēroja ieplestām acīm. Redzēja, ka ikviens jauns ciemiņš, ienākdams pilī, iemērc roku ūdenī, kas ieliets akmens traukā pie sliekšņa, un ar to apslapina savas acis.

Kungiem nemanot, Mikņus iemērca savu roku un apslapināja kreiso aci. Ak šausmas, ko viņš ieraudzīja! Visi kungi vairs nebija nekādi kungi un nekādi cilvēki, bet visbriesmīgākie lopi un zvēri ar ragiem, nagiem un drausmīgām astēm, bet skaistās jaunkundzēs — cūkas un kazas! Ēdieni vairs nebija ēdieni, bet mēslu kaudzes un sapuvusi gaļa. Vīnu dzēra nevis no skaistiem kausiem, bet no zirgu pusnadžiem. Mikņum pat mati uz galvas saslējās stāvus no tādām šausmām! Viņš gribēja mukt prom, bet apdomājās, jo šis velnu bars viņam neko ļaunu nedarīja.

Mikņus sadūšojās un kādam velnam vaicāja:

—     Kāpēc jūs esat tik briesmīgi?

Dzirdēdams tādu Mikņus vaicājumu, velns dūšīgi palēcās uz augšu, bet tūdaļ atkal nomierinājās, paraudzījās uz viņu un vaicāja:

—     Ar kuru aci tu redzi?

Mikņus, neko ļaunu nedomādams, atbildēja:

—    Ar kreiso.

To dzirdēdams, velns uzreiz ar pirkstu izdūra Mikņum kreiso aci. Piepeši nodrebēja skaistā pils un nozuda skaistās ugunis.

Nabaga Mikņus berzē izdurto aci un aiz sāpēm vaimanā. Ar labo aci viņš redz, ka sēž ar savu vijoli Imbares pilskalnā. Aiz Kulsodes ciema, kur sākas Tamužines gārša, dzirdama kaukšana, gaudošana un dzelzs žvadzoņa: tur velni pirms saules lēkta pārvācas uz savu valstību.

No rīta Mikņus, pārnācis mājās, uzzināja, ka pakārusies kaimiņu saimniece, kuru viņš bija redzējis pie velniem un kurai velns bija uzmetis virvi kaklā un iestūmis uguns skapī.

Pēc šā notikuma Tamužines velni vēl daudzas reizes pulcējās Imbares pilskalnā un daudziem cilvēkiem lika nomaldīties no ceļa. Bet tagad, kad caur Tamužines gāršu izbūvēts dzelzceļš un dienu un nakti dun vilcieni, velniem tas vairs nepatīk un tie aizvākušies uz citu vietu, jo neviens tos vairs nav redzējis un neviens naktī tur vairs nav nomaldījies.

Lai arī Mikņus palika ar vienu aci, tomēr, izkratījis no cepures naudu, ko velni bija iedevuši par spēlēšanu, atrada zelta rubļus. Kopš tā laika viņš bagāti un laimīgi dzīvoja līdz sava mūža beigām.

PAR TRIM RATNIEKIEM

Pa mežu iet trīs ratnieki un gaužas par savu likteni.

—     Ek, — viņi saka, — cik bagāti mēs kļūtu, ja varētu tikt vaļā no saviem vēderiem! Bet tagad — ko nopelnām, to visu nolādētie vēderi tik un tā aprij.

Viņu vārdus izdzirda kāds vecītis.

—    Vai jūs gribat tikt vaļā no vēderiem? — vecītis viņiem vaicāja.

—    Kā nu negribēsim? Ja rastos kāds cilvēks, kas atņemtu mums negausīgos vēderus, mēs viņam būtu ļoti pateicīgi.

—\ Labi, es to varu izdarīt!

. Viņš tūdaļ vienam, otram un trešam izrāva vēderus un uzkāra tos uz trim ozoliem. ,

Nu ratnieki soļo priecīgi, ka tikuši vaļā no vēderiem: kas tagad nekait? Vairs nebūs jāēd, veltīgi laiks jāzaudē un jānēsā tāds smagums, varēs tikai strādāt un naudu krāt. Ratnieki aizgāja uz pilsētu un sāka strādāt. Kā pienāk vakars, tā rublis rokā. Bet kur to likt? Bāž tik kabatā. Ratnieki pilsētā sabija gandrīz divus gadus un sakrāja tik daudz naudas, ka nevar ne saskaitīt.

Reiz pienāca svētku diena. Ratnieki sapulcējās kopā un stāstīja cits citam, cik kurš mēnesī nopelnījis. Stastīdami atcerējās arī savus vēderus.

—      Ko tas līdz, — viņi sacīja, — ka mēs esam bagāti, ja mums nav vēderu? Būtu vēderi, varētu paēst, un tad arī prāts kļūtu priecīgāks… Tagad tikai skaties uz naudu, sargā to, bet Jabuma nekāda! Lai piķis parauj šo naudu! Iesim vēderus meklēt!

—     Iesim.

Un aizgāja.

Ratnieki atnāk uz mežu un redz — ozoli gandrīz ar saknēm nograuzti, bet vēderi guļ zemē sarukuši, sarāvušies, saulē nodzeltējuši … Ratniekiem sametās bailes.

—     Te nu bija, — viņi saka, — beigas mums ir: vēderi vairs n eatdzīvosiesl

—             Nebaidieties, — vecītis zem egles atsaucās, — es jums vēderus pieaudzēšu.

Viņš tūdaļ ņēma un piesprauda katram savu vēderu. Ratnieki vairs nezina, kā atlīdzināt vecītim.

—    Kamēr dzīvi būsim, — viņi saka, tikmēr tevi neaizmirsīsim.

Viņi pārnāca mājās, tūdaļ nokāva vērsi, nopirka visādus dzērienus … Ko nu! Naudas papilnam, vēderi ir: dzer, ēd un dzīvo kā nieres pa taukiem.

Pagāja mēnesis. Ratnieki paskatās — kabatas tukšas, ne plika graša iekšā! Neko darīt. Viņi atkal ķērās pie darba: vajadzēja strādāt vēdera tiesai, taču nevienam tagad nenāca prātā tikt no vēdera vaļā.

AKMENS PAR LIECINIEKU

Puisis pie kāda budža nokalpoja piecpadsmit gadu. Tik ilgā laikā viņš iekrāja drusku naudas. Reizēm budzis gāja aizņemties no puiša, reizēm nemaksāja algu, bet allaž solījis, ka visu nokārtošot pēcāk. Tā budzis sarausa daudz naudas, tikai atdot ij nedomāja. Reiz puisis strādāja tīrumā un noguris apsēdās uz akmens atvilkt elpu. Sēdēdams viņš budzim iemifiējās par parādu. Tas negrib ne dzirdēt. Nu puisis saka:

—    Vajadzības gadījumā šis akmens man būs par liecinieku. Pagāja kāds laiks. Puisis atkal paprasīja budzim parādu.

Budzis liedzās, ka nekādu naudu no puiša neesot aizņēmies. Puisis budzi iesūdzēja tiesā. Tomēr parādnieks liedzās arī tiesā. Puisim liecinieku nebija. Viņš sacīja:

—     Bet mēs tad un tad to un to runājām uz akmens tavā paša tīrumā.

—    Nē, — budzis palika pie sava, — nekādu akmeni es nezinu un ar tevi neko neesmu runājis.

—    Ko tu saki? Pat akmens varētu būt par liecinieku!

—    Nu, ja jau tā, — tiesnesis saka, — tad naudas aizdevējam akmens jāatved par liecinieku, mēs tam pavaicāsim.

—     Kā tik lielu akmeni lai atved? Ne trīs zirgi tādu nepavilks! — budzis izmeta.

—    Ja tu saki — liels, tad zini, kāds tas akmens ir! Kā redzams, esi aizņēmies arī naudu, — tiesnesis nosprieda.

Budzis sāka stostīties un vairs nezināja, kā liegties.

Tā budzim neizdevās izgrozīties: parāds puisim bija vien jāatdod. '

KURŠ BIJA VISLIELĀKAIS?

Kādreiz dzīvojis kāds vecis, kam bijuši trīs dēli, viens vērsis un viens āzis. Vērsis bijis tik liels, ka tas nekad nav varējis papilnam padzerties. Tad tēvs saviem dēliem sacījis:

—    Jājiet pie ezera un šo vērsi padzirdiniet, jo viņš nekad nav gana padzēries.

Visi trīs dēli sēdušies vērsim mugurā: viens starp ragiem, otrs muguras vidū, bet trešais pie, astes. Jājuši, jājuši un ceļā satikuši kādu raitnieku. Pirmais dēls raitniekam sacījis, lai viņš pasveicinot šā otro brāli. Raitnieks rikšojis trīs dienas un trīs naktis, sasniedzis otro brāli un pasveicinājis. Otrais brālis atkal sacījis, lai raitnieks pasveicinot viņa trešo brāli. Tas rikšojis

vēl trīs dienas un trīs naktis, sasniedzis pēdējo brāli un viņu pa. sveicinājis.

Beidzot dēli aizjājuši pie ezera, vērsis izdzēris visu ūdeni un aizgājis uz otru krastu zāli plūkt. Brāļi apgūlušies uz maura un sākuši tērzēt. Kamēr viņi tērzējuši, atlidojis ērglis, pakampis vērsi un aiznesis projām. Brāļi norunājuši doties uz mājām un notikušo pastāstīt tēvam. Tēvs uzklausījis viņus un sacījis:

—     Ko vairs lai dara? Mums vēl ir āzis. Es pats iešu to ganīt.

Un aizvedis āzi uz lauka. Kamēr to ganījis, uznācis lietus.

Viņš ņēmis un palīdis zem āža bārdas. Kamēr vecis tur kvemējis, atlidojis ērglis un grasījies āzi pakampt. Te vecis izlīdis no āža bārdas apakšas, ērglis nobijies un aizlaidjes. Drīz vien tas atkal atlidojis un atnesis vērša ribu. Vecis atliecis galvu un tikmēr raudzījies, kamēr ērglis aiz dusmām ribu ietriecis viņam acī. Vecis aci paberzējis un domājis, ka tā būs lietus lāse vai kāds gruzis, un āzi pārvedis uz mājām.

Kad viņš otrā rītā piecēlies, acs jau stipri sūrstējusi. Un vecis vienam dēlam sacījis*:

—     Iekāp manā acī un palūko, kas tur iekritis.

Dēls iekāpis un meklējis trīs dienas un trīs naktis, beidzot acī atradis vērša ribu. Kustinājis, kustinājis, bet neko nevarējis izdarīt un izkāpis no acs bešā.

Tad vecis saaicinājis daudzus vezumniekus ar zirgiem un ķēvēm, bet dēlam licis iekāpt acī un apmest ķēdi ap ribu. Kad tas bijis padarīts, iejūguši trīs zirgus, izvilkuši ribu un nometuši zemē.

Pēc daudziem gadiem šī riba pārklājusies ar zemi, un tajā vietā uzcēluši trīs viensētas. Ribas gals rēgojies ārā no zemes. Katru nakti nākusi lapsa un grauzdama tā kustinājusi ribu, ka mājas drebējušas, kamēr sagruvušas. Cilvēki tās atkal cēluši no jauna, un tās atkal sagruvušas.

Reiz visu triju viensētu vīri norunājuši iet un uzmanīt, kas viņu mājas grauj. Kamēr viņi sēdējuši, pielavījusies lapsa. Tikko viņa ņēmusies ribu grauzt, tūdaļ visas mājas sākušas drebēt.

Nākamajā naktī šie vīri atnesuši līdzi kramenīcas, lai lapsu nošautu. Kā lapsa bijusi klāt, tā viņi nomērķējuši un šāvuši. Nu visi ieraudzījuši, ka lapsas āda ir neredzēti skaista, un sākuši to

dīrāt. Nodīrājuši vienu pusi un jau gribējuši lapsu apvelt uz otriem sāniem. Vēluši, vēluši, bet neesot spējuši pakustināt. Atnesuši mietus, un tikpat nekas nelīdzējis. Tad devušies meklēt vairāk vīru.

Pa to laiku garām gājusi kāda veca sieva. Ieraudzījusi skaisto lapsu, pagriezusi to uz otriem sāniem, nodīrājusi ādu un aizgājusi savu ceļu. Lapsādu pārnesusi mājās un atdevusi ģērēt. Pie izģērētās lapsādas pielikusi piecus simtus aitādu un dēlam pašuvusi cepuri.

Kurš no viņiem visiem bija vislielākais?

SLINKĀ SIEVA

Kāds vīrs dabūja slinku sievu. Viņa nestrādāja ne mājās, ne uz lauka. Aizgājusi linus plūkt, likās uz auss un gulēja. Darbus allaž atstāja citai dienai, sacīdama:

—    To darīšu rīt, to parīt, bet šodien nekas vairs nav darāms.

Tā sieva diendienā slinkoja, un tāpēc lini palika uz lauka

nenoplūkti. Vīrs tikai mazu klēpīti pārnesa mājās, izkaltēja, izmina un sievai lika vērpt. Tā atkal atrunājās:

Man nav tītavu, kā lai es vērpju!

Vīrs saposās uz mežu, lai nocirstu kādu koku tītavām. Arī slinkā vērpēja aizsteidzās uz mežu, iekāpa eglē un gaidīja, kamēr nāks vīrs. Kad tas atnāca un sāka cirst koku tītavām, viņa nelabā balsī iesaucās:

—    Kas koku tītavām nāks cirst, tā sievai drīz būs jānomirst! Kas koku tītavām nāks cirst, tā sievai drīz būs jānomirst!

Dzirdēdams tādus vārdus, vīrs pagrozīja galvu un devās prom no meža. Viņš negribēja, lai sieva mirtu.

Pārnācis sievu atrada jau mājās. Tā vaicāja: ģļ — ,Kur ir tītavas?

. Vīrs atbildēja:

s—r Iedomājies tikai! Labā lauma mani brīdināja: «Kas koku tītavām nākš cirst, tā sievai drīz būs jānomirst!» Vai tītavu dēļ man tevi jāpazudina? Labāk iztiksim bez tītavām un vērpšanas!

Slinkajai sievai tādi vīra vārdi ļoti patika. Tītavu nebija, un viņa nemaz nevērpa. Tā slinkodama, drēbes novalkāja un palika vienā kreklā, bet arī tas tikko turējās mugurā — jau bija pārāk noskrandis.

Reiz viņus abus ielūdza kāzās. Slinkā sieva aši taisījās iet kopā ar vīru, bet noskrandušajā kreklā kāzās nevarēja rādīties. Viņa sūtīja vīru pie radiem, lai aizņemas kreklu. Pa to laiku sieva iekūra krāsni un gribēja izcept kāzu pīrāgu. Vīrs aizgāja pie radiem, bet kreklu nedabūja, tikai baltu zosi. To viņš nesa, iespiedis padusē.

Sieva pa gabalu redzēja, ka vīrs kaut ko baltu nes, un domāja, ka tas ir krekls. Viņa ātri novilka savu pēdējo noskrandušo kreklu un sadedzināja. Vīrs pārnāk un rāda zosi. Sieva pavisam noskuma: viņai tagad nav nekāda krekla, bet trakoti gribētos kāzās panašķoties un pamieloties. Viņa sēž un raud, nezinādama, ko iesākt.

Vīrs domāja, domāja un sadomāja viņu par slinkumu pārmācīt. Iejūdza zirgu, atnesa salmu kūli un sacīja:

—   Varam braukt, tikai tev drusku būs jāpamokās. Vai esi ar mieru?

Slinkā sieva bija ar mieru. Tad vīrs apsēja viņai apkārt salmu kūli, pabāza zem sēdekļa, uzsēdās virsū un tā brauca uz kāzām. Kad viņš aizbrauca, ratus nolika pagalmā, bet kūli ar sievu mājas durvju tuvumā. Vīrs laiku pa laikam nāca ārā pa-* skatīties, kā sievai klājas, caur salmiem iebāza tai mutē ēdienu, bet viņa prasīja arvien vairāk un vairāk.

Iereibušie un priecīgie ciemiņi brīžiem nāca ārā un grūstīja kūli, daži pat apsēdās uz tā. Bet ko slinkā sieva lai iesāk: gulēja tik tikko dzīva, un tas bija viss. Beidzot viņai tik stipri iesāpējās sirds, ka ņēmās vīru gauži lūgties, lai brauc uz mājām, un nosolījās tā plūkt linus, ka visa zeme drrrrrebēs, un tā vērpt, ka ausis pat aizkrrrrritīs. Kad sieva tā sāka runāt, vīrs saprata, ka viņa mācību jau dabūjusi.

Viņš iemeta sievu ratos un brauca mājās. Slinkā sieva patiesi kļuva loti čakla. Tagad visi viņu aicināja ciemos un viņa gāja arvien jaunā, skaistā, pašas austā kreklā. No viesībām viņa allaž ātri brauca uz mājām, lai vēl kaut ko varētu padarīt.

LIEKĒDIS DĒLS

Kādam tēvam auga liekēdis dēls, lielu lielais sliņķis, kuru nekādi nebija iespējams piespiest strādāt. Tēvs visādi nomocījās ar viņu — gan dzīšus dzina pie darba, gan bārtin bāra, bet dēls kā bija slaists, tā arī palika, tēvs neko nevarēja darīt. Dēls bija ieņēmis galvā, ka atradīšot nezin kādu naudu zemē kaltējamies, tā kļūšot bagāts* un dzīvošot bez bēdām. Tēvs nepriecājās par tādām blēņām, jo zināja, ka slinkums ir bada draugs, tāpēc nepārstāja dēlu skubināt un mudināt, lai viņš sāk strādāt.

Reiz tēvs, pārnācis no lauka, redzēja, ka dēls atkal slaistās un slinkumu lāpa, izlikdamies sacīja, ka vienā vietā manījis naudu kaltējamies.

—    Iesim, dēls, — tēvs teica, — steigsimies: lauka galā — meža malā atradīsim milzīgi daudz naudas. Mums visa kā būs papilnam. Ņem tikai cirvi un lāpstul

Dēls aiz priekiem tik augstu palēcās un tik veikli apgriezās, ka pēc brītiņa, iepletis acis, jau stāvēja lauka galā. Tur tēvs lika viņam cirst apsi.

—    Es redzēju, ka nauda kaltējas tieši zem šiem kokiem, te jābūt.

Tēvs ķērās pie celmu raušanas. Dēls tāpat, netaupīdams spēkus, cirta kokus. Drīz vien nomizoja pusbaļķi un ar tēva palīdzību izlauza celmu, bet naudu neatrada. Nepagāja ilgs laiks — gar zemi jau bija otrais, tad trešais koks, bet nauda vēl nav dabūta rokā.

—    Te mums, — tēvs saka, — abiem jāmeklē, te nauda kaltējās. Visu pauguru vajadzēja nolīst un visus celmus pārmeklēt. Naudai te jābūt… Tā nekur nevar aizbēgt…

Dēls atvilka elpu, no jauna sasparojās un atkal sāka strādāt: lai arī sviedri lija no pieres un visa mugura bija slapja, tomēr naudu viņš negribēja atstāt zemē.

Tā viņi ņēmās no brokastīm līdz pusdienlaikam un visu apsāju nolīda, tikai nauda vēl nebija dabūta rokā.

Abi noguruši apsēdās un runāja, kas tālāk būtu darāms. Tēvs iestāstīja dēlam, lai viņš pēcpusdienā atkal nāk strādāt un visu Šo līdumu uzar ar spīļarklu un noecē, jo, zemi irdinot un velēnas saplēšot, naudu varēšot ātrāk izart vai izecēt. Tomēr arī pēc šiem darbiem nauda vēl nebija atrasta.

Tagad tēvs noskumušo dēlu mēģināja iepriecināt šādiem vārdiem:

—             Mūsu darba augļi neizpaliks, mēs naudu tik un tā dabūsim rokā, ja ne šoreiz, tad rudenī: tā nekur nepazudīs!

Nu tēvs lika plēsumu apsēt ar vasarājiem. Vasarāji skaisti sadīga un tik lepni auga, ka prieks bija skatīties.

Rudenī pēc apkūlībām tēvs ar dēlu piekrāva pilnus ratus visādu labumu un abi aizbrauca uz tirgu. Tur pircēji viņiem naudu deva riekšavām.

—            Redzi, dēls, — tēvs saka, — cik labi ir drusku pasvīst. Nauda straumēm plūst. Es tev tiku teicis: «Raksim un meklēsim, tad kļūsim bagāti.» Lūk, jau esam naudu atraduši un izrakuši, esam bagāti un būsim vēl bagātāki, ja katru gadu tā pūlēsimies un strādāsim.

Dēls nodūra acis un klusi atbildēja:

—              Ak šitā tu mani piemānīji!… Būtu es to zinājis pašā sākumā, tik viegli tu mani nepiedabūtu pie darba!

Dēls tajā reizē tā atbildēja, taču pēcāk rīkojās savādāk: kopš tā laika viņš kļuva par labu strādnieku un nekad vairs neslinkoja.

PAR VILTĪGO SULAINI

Kādam bajāram bija ļoti viltīgs sulainis. Sis sulainis reiz savam kungam sacīja:

—    Es tevi piekrāpšu.

—     Kā tu to izdarīsi? — kungs brīnījās.

Abi saderēja uz simt auksiniem1 .

Reiz bajārs ar sulaini brauca kaut kur ļoti tālu. Ceļā Uznāca vakars. Viņi ceļa malā ieraudzīja muižu. Kungs sulainim sacīja:

—    Aizej uz muižu un palūdz naktsmājas.

1 Auksins — sena naudas vienība Lietuvā. (Tulk.)

Sulainis aiziet, satiek muižas īpašnieku un lūdz naktsmājas. Muižnieks tās atvēl. Sulainis tīšām vēl piebilst:

— Mans kungs ir kurls, ar viņu runājot, skali jākliedz. Sulainis atgriežas pie ratiem un pavēstī, ka viņi naktsmājas te dabūšot, un tīšām vēl piebilst:

—    Viss būtu labi, tikai namatēvs te ir kurls, ar viņu runājot,

skali jākliedz.

Bajāru un sulaini sagaidīja gods godam. Abi muižnieki savā starpā runāja tik skali, ka skanēja visa muiža. Cauru vakaru, viens otru pārkliegdami, viņi stāstīja par savām muižām un visām citām lietām.

Otrā dienā pirms prombraukšanas ciemiņš namatēvam vaicā:

—     Saki, mījais, — vai tu jau sen esi kurls? ,

Namatēvs izbrīnā plati iepleš acis.

—     Es nemaz neesmu kurls, —viņš atbild. Bet kā jūs — vai sen jau nedzirdat?

—    Arī es neesmu kurls, — otrs atbild.

Tā abi saprata sulaiņa viltību. Kungs atdeva sulainim saderētos simt auksinus un lūdza vairs nenodarboties ar krāpšanu.

LIESMIŅA UN DZIRKSTELTTE

Reiz dzīvoja liesmiņa un dzirkstelīte. Abas gāja pastaigāties. Ceļā dzirkstelīti sāka mocīt slāpes un viņa gribēja padzerties, bet ūdens nekur nebija atrodams. Kādā vietā pamanīja jēra pēdu, pielijušu ar ūdeni. Dzirkstelīte nu saka:

—    Māsiņ, es dzeršu!

Bet liesmiņa lūdz:

—    Nedzer, noslīksi.

Dzirkstelīte viņai paklausīja, un abas devās tālāk meklēt ūdeni. Gāja, gāja un nonāca pie vērša pēdas, kas bija pielijuši ar ūdeni. Un atkal dzirkstelīte saka:

—    Māsiņ, es dzeršu!

Bet liesmiņa viņu lūdz:

—    Nedzer, noslīksi.

Bet dzirkstelīte vairs nepaklausīja. Kā dzēra, tā arī noslīka.

Liesmiņa, palikusi viena, raud un nezina, ko iesākt. Aiztek pie vērša un dzied:

— Ej, vērsīt, pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Bet vērsis saka:

—    Kad mani jūgā jūgs, tad es iešu pēdu dzert.

Liesmiņa aiztek pie jūga un dzied:

—  Ej, jūdziņ, vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Jūgs saka:

—    Kad cirvis mani cirtīs, tad es iešu vērsi jūgt.

Liesmiņa aiztek pie cirvja un atkal dzied:

—   Ej, cirvīt, jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Cirvis saka:

\ Rad klints mani uztrīs, tad es iešu jūgu cirst.

Liesmiņa aiztek pie klints un dzied:

—   Ej, klintiņa, cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Klints saka:

—     Kad upe mani apšjāks, tad es iešu cirvi trīt.

Liesmiņa aiztek pie upes un dzied:

—   Ej, upīte, klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Upe saka:

—• Kad manī augs kārkls, tad es iešu klinti apmākt.

Nu liesmiņa aiztek pie kārkla un dzied:

—    Ej, kārkliņ, upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Kārkls saka:

—    Kad kaza mani grauzīs, tad es iešu upē augt. Liesmiņa aiztek pie kazas un dzied:

—Ej, kaziņa, kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Kaza saka:

—    Kad vilks mani plēsīs, tad es iešu kārklu grauzt. Liesmiņa aiztek pie vilka un dzied:

—   Ej, vilciņ, kazu plēst,

^ Ies kaziņa kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst, x Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Vilks saka:

—     Kad strēlis mani šaus, tad es iešu kazu plēst.

Liesmiņa aiztek pie strēļa un dzied:

—  Ej, strēlīt, vilku šaut,

Ies vilciņš kazu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Strēlis saka:

tlfc^ Kad tīkls mani tvers, tad es iešu vilku šaut.

Liesmiņa aiztek pie tīkla un dzied:

Ej, tīkliņ, strēli tvert,

Ies strēlītis vilku šaut,

Ies vilciņš kazu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt, |

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Tīkls saka:

—     Kad pele mani grauzīs, tad es iešu strēli tvert.

Liesmiņa aiztek pie peles un dzied: ,

—   Ej, pelīte, tīklu grauzt,

Ies tīkliņš strēli tvert,

Ies strēlītis vilku šaut,

Ies vilciņš kāzu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt, ^ Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Pele saka:

—    Kad kaķis mani ķers, tad es iešu tīklu grauzt.

Liesmiņa aiztecēja pie kaķa, apskāva, nobučoja viņu, tad sāka dziedāt:

—  Ej, kaķīt, peli ķert,

Ies .pelīte tīklu grauzt,

Ies tīkliņš strēli tvert,

, Ies strēlītis vilku šaut,

Ies vilciņš kazu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Kaķis tūlīt lēca no krāsns zemē un skrēja ķert peli, pele steidzās grauzt tīklu, tīkls steidzās tvert strēli, strēlis steidzās šaut vilku, vilks steidzās plēst kazu, kaza steidzās grauzt kārklu, kārkls steidzās augt upē, upe steidzās šļākt klinti, klints steidzās trīt cirvi, cirvis steidzās cirst jūgu, jūgs steidzās jūgt vērsi,, bet vērsis aizsteidzās un izdzēra savu pēdu. Dzirkstelīte atdzīvojās, sabučojās ar liesmiņu, un abas gāja uz mājām.

BĒRNU PASAKA.

Vecenīte gāja aitas ganīt. Ceļā satika akmeni.

—    Kurp iedama? — akmens viņai vaicā.

—    Aitas ganīt, — vecenīte atbild.

—    Eima abi! — akmens saka.

—    Eima! — Un abi gāja. Vecenīte — klibiks, klibiks, akmens __ bulduks, bulduks S dodas uz priekšu. Ieraudzīja dzirksteli.

—    Kurp iedami? -— tā. vaicā.

—   Aitas ganīt. Eima kopā!

—    Labs ir! Eima!

Vecenīte — klibiks, klibiks, akmens — bulduks, bulduks,

dzirkstele — žvīks, žvīks. Satiek vēzi.

—    Kurp iedami? — šis vaicā.

—   Aitas ganīt. Eima kopāl

—    Labs ir! Eima! — Un vēzi paņēma,līdzi.

Vecenīte —r. klibiks, klibiks, akmens — bulduks, bulduks,

dzirkstele — žvīks, žvīks, vēzis — čabu , čabu. Ce]ā satiek beku.

—    Kurp iedami? — tā vaicā.

—   Aitas ganīt!

—    Ņemiet līdzi arī mani!

—    Labs ir! Eima visi kopā!

Vecenīte — klibiks, klibiks, akmens — bulduks, bulduks, dzirkstele — žvīks, žvīks, vēzis —• čabu, čabu, beka — pļeks, pjeks.

Tā visi aizgāja uz pļavu līdz aitu pulkam. Tur aitām bija nojume, kur gulēt naktī, un ganam būdiņa. Vecenīte apgūlās gultā, akmens uzvēlās uz jumta, beka atlaidās garšļaukus pie sliekšņa, vēzis uzrāpoja uz sola, bet dzirkstele ielēca pavardā pie oglēm.

Naktī laupītājs atnāca zagt aitas. Vispirms viņš gribēja iededzināt gaismu un sāka pūst dzirksteli. Tikko dzirksteli aiztika, tā šī uzšāvās laupītājam uz rokas un apdedzināja to. Zaglis nobijies lēca atpakaļ un apsēdās uz sola. Tur gulēja vēzis un ieknieba laupītājam tik sāpīgi, ka tas pārbīlī steidzās laukā pār slieksni, bet paslīdēja uz bekas un novēlās zemē. Akmens kā krita no jumta, tā ļoti sāpīgi iezvēla laupītājam.

Un tā laupītājs aitas ari nenozaga.

SVILGALVITIS UN SUŅUBURKŠĶIS

Dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņiem bija mazs putniņš — svilgalvītis. Reiz putniņš aizgāja pie suņuburkšķa un sacīja:

—    Suņuburkšķi, suņuburkšķi, pašūpo mani!

Suņuburkšķis atbild:.

—   Nešūpošu.

— Ja tu nešūposi, tad es iešu pie kazas. Tā tevi nograuzīs, — svilgalvītis saka.

Putniņš aizgāja pie kazas.

—           Kaza, kaza, nāc suņuburkšķi .grauzti Suņuburkšķis mani nešūpo.

Kaza atbild:

—   Neiešu.

Un suņuburkšķi grauzt negāja. Tad svilgalvītis devās pie vilka.

—           Vilks, vilks, ej kazu ķert! Kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Vilks atbild:

—    Neiešu.

—           Tad es, — svilgalvītis saka, — iešu pie medniekiem. Tie tevi nošaus.

Svilgalvītis aizgāja pie medniekiem.

—            Mednieki, mednieki, ejiet vilku šaut! Vilks*nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

—   Neiesim, — mednieki atbild.

Tad svilgalvītis aizgāja pie grožiem.

Groži, groži, ejiet medniekus sieti Mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Groži atbild:

—    Neiesim.

Svilgalvītis aizgāja pie uguns.

—            Uguns, uguns, ej grožus dedzināti Groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

—    Neiešu, — uguns atbild.

Tad viņš aizgāja pie ūdens.

—             Ūdens, ūdens, ej uguni dzēsti Uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Odens atbild:

—    Neiešu.

Tad svilgalvītis aizgāja pie vēršiem.

—              Vērši, vērši, ejiet ūdeni dzert! Odens nenāk uguni dzēst, uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

—    Neiesim, — vērši atbild.

—     Es iešu pie milnas, — svilgalvītis saka.

Aizgāja pie milnas.

—              Milna, milna, ej vēršus sist! Vērši nenāk ūdeni dzert, ūdens nenāk uguni dzēst, uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

—    Neiešu, — milna atbild.

—    Ja tu neiesi, tad es iešu pie tārpa. Tārps tevi sagrauzīs.

Aizgāja pie tārpa.

—             Tārps, tārps, ej milnu grauzt! Milna nenāk vēršus sist, vērši nenāk ūdeni dzert, ūdens nenāk uguni dzēst, uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Un tārps atbild:

—    Neiešu.

Svilgalvītis beidzot aizgāja pie vistas.

—             Vista, vista, ej tārpu knābāt! Tārps nenāk milnu grauzt, milna nenāk vēršus sist, vērši nenāk ūdeni dzert, ūdens nenāk uguni dzēst, uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Tad vista metās tārpu knābāt, tārps — milnu grauzt, milna — vēršus sist, vērši — ūdeni dzert, ūdens — uguni dzēst, uguns — grožus dedzināt, groži — medniekus siet, mednieki — vilku šaut, vilks — kazu ķert, kaza — suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis — svilgalvīti šūpot.

.

PŪĶIS

Sensenos laikos dzīvoja kāds zemnieks. Viņš pierunāja pūķi, lai tas viņam nes graudus. Pūķis bija ar mieru, tikai lūdza izcept viņam olu kulteni. Zemnieka sieva izcepa olu kulteni un aiznesa pūķim, bet zemnieks kambarī uz grīdas nolika muldu graudiem. Otrā dienā aiziet uz kambari, skatās — mulda līdz malām pilna graudu. Kopš tās dienas pūķis allaž nesa un nesa graudus.

Tad zemnieks salīga kalponi graudu malšanai. Kalpone bija skaista un zemnieka dēlam ļoti patika. Reiz viņš tēvam sacīja, ka gribot apņemt sievu. Tēvs viņam atbildēja:

—    Ja esi noskatījis meitu, tad ņem. Arī mums būs labāk: nevajadzēs līgt kalponi un lieki izdot naudu.

—     Bet es gribu Martu, mūsu kalponi, — dēls paskaidroja.

'' Vai'tev pasaulē nav bagātāku meitu! — tēvs noskaitās.

•— Šai nav nekāda pūra, pati tikai kalpone!

-Tomēr dēls citas negribēja kā tikai Martu. Tad tēvs viņam sacīja:

—     Sī Marta ir briesmīgi slinka! Nu labi. Ja viņa samals visu malumu — visu muldu graudu, tad viņu varēsi ņemt.

Dēls nenocietās, gāja Martai talkā. Aizgājis uz kambari, skatās — viņa sakarsusi tā maļ, tā griež dzirnas, ka sviedri pil, bet graudi muldā kā nebeidzas, tā nebeidzas. Abi maļ vienu vakaru, maļ otru — un atkal tas pats. Tad Marta aizgāja pie kādas vecenītes un sacīja:

—     Nekādi nevaru samalt muldu graudu. Pilna un pilna, kaut gan abi ar saimnieka dēlu maļam.

—     Labi, — vecenīte viņai saka. — Ej uz mājām, paņem jaunu māla podu, iededzini sveci un, aiznesusi pie dzirnavām, apsedz to ar podu. Pulksten divpadsmitos naktī podu noņem un, ieraudzījusi gaili, notver to aiz galvas, tikai nesit.

Kalpone aizgāja uz mājām un visu izdarīja tā, kā vecenīte mācīja: paņēma sveci, aizdedzināja, nolika pie dzirnām un apsedza ar jaunu māla podu, bet pati sāka malt. Maļ un maļ, tomēr mulda kā pilna, tā pilna. Kad pulkstenis rādīja divpadsmit, kalpone noņēma podu un ieraudzīja uz muldas malas gaili, kurš no kakla ber graudus. Gribēja nosist gaili, bet atcerējās vecenītes vārdus un sāka mīļi lūgt:

Kāpēc tu, gailīt, bez pārstājas ber graudus? Es nekādi tos nespēju samalt. Bet, ja nespēju samalt, tad saimnieks savam dēlam neļauj mani precēt. Es tik ļoti gribu kļūt viņa sieva.

Tad gailis viņai sacīja:

—    Izcep man kulteni no desmit olām. Tikko būsi izcepusi, pusnaktī ej malt, un viss būs tā, kā tu gribi.

Marta izcepa olu kulteni un vakarā to aiznesa uz kambari. Aizgājusi tūlīt ķētascdzirnas griezt, kad pēkšņi ieraudzīja: muldā vairs graudu nav. Atnāk saimnieks un vaicā:

—    Vai tu,-Marta, jau samali?

—    Samalu, — meita atbild.

Bet saimnieks netic. Pats aiziet uz kambari, paskatās — mulda patiesi tukša. Viņš domāja, ka pūķis noskaities, un briesmīgi noskuma. Tad pagudroja, pagudroja un sacīja:

—    Ja samali, tad vari iet pie vīra, tikai parādi savu pūru.

Marta aizgāja uz istabu, atvēra pūra lādi un sāka rādīt, bet

pašai sirds dreb drebēdama. Viņas pūrs nebija liels: pie svešiem kalpojot, neko nevarēja sakrāt. Bet, tikko ņēmās cilāt savus audeklus, tā gala tiem nav. Jo vairāk ceļ ārā, jo skaistākus atrod.

—    Nu, — saimnieks saka, — audekli tev ir. Tagad parādi savu naudu.

Marta atvēra otru lādi, skatās — lāde pilna ar zelta naudu. Tagad viņa atskārta, ka visu atnesis pūķis.

Kad zemnieks ieraudzīja Martai tik lielu pūru, viņš teica:

—     Es redzu, ka tu būsi manam dēlam laba sieva.

Dēls un Marta, to dzirdēdami, kļuva ļoti priecīgi un pēc divām dienām sarīkoja kāzas.

Pūķis arī pēc kāzām allaž dabūja olu kulteni un jaunajam pārim nebeidza nest mantu.

LAUMAS PAR VĒRPĒJAM

Reiz dzīvoja kāds zemnieks.,. Viņam bija dēls. Dēls uzauga un pārveda vedeklu.

Dēls reiz kaut kur aizbrauca, bet vedekla palika mājās. Bija

sestdienas vakars. Kad satumsa, pie vedeklas atnāca sievas ar vārpstām un sacija:

—    Vai darbs mums būs?

Vedekla domāja, ka atnākušas vienkāršas sievas, un bija ar mieru dot viņām darbu. Bet sievas bija laumas. Vedekla sievām atnesa pa kodaļai linu, tās tūdaļ savērpa un sacīja:

—    Atnes vairāk.

Vedekla atnesa visus linus. Tūdaļ visi lļjii bija savērpti. Pēc tam laumas sacīja:

—    Dod mums vairāk darba!

Vedekla atnesa pakulas. Arī tās vienā mirklī bija savērptas. Vedekla nobijās un sacīja:

—    Gana jūs esat vērpušas, ejiet uz mājām!

Laumas atbildēja:

—    Mēs neiesim, iekams visu tev nesavērpsim.

Vedekla atnesa pēdējās pakulas, bet pati aiztecēja pie kaimiņienes un pastāstīja, kādas viešņas viņu apciemojušas. Kaimiņiene sacīja:

—  Ej mājās, aizdedzini vaska sveci, iedod viņām kādas izsukas un saki: «Rītu zemē kaut kas tā brēc, ka visi lauki skan.»

Vedekla pārnāca mājās, iedeva viešņām kodaļu izsuku un iededzināja vaska sveci. Laumām nepatika vaska sveces gaisma, un viņas sacīja:

—    Nodzēs sveci, mums pietiek ar to pašu gaismu.

Bet vedekla sacīja:..

—    Vai zināt, ko es dzirdēju?

Laumas vaicāja:

—    Ko tad dzirdēji?

Vedekla teica:

—    Rītu zemē bērni brēc.

Laumas metās ārā klausīties brēkšanu. Vedekla pa to laiku aizbultēja durvis. Laumas, neko nedzirdēdamas, steidzās atpakaļ uz istabu, bet durvis bija aizbultētas.

Viņas sacfja:

—   Tava laime, ka esi tik gudra. Citādi mēs tavus matus ■savērptu!

To sacījušas, laumas tumsā nozuda.

PAPARDES ZIEDS

Kāds vīrs pusnakti gājis pa mežu. Bijusi Jāņu nakts, kad zied īstā paparde.^ Tobrīd papardes zieds uzplaucis. Virs, iedams garām, pieskāries ziedam, un tas aizkritis viņam aiz pastalu auklas. Vīrs uzreiz sācis it visu zināt. Viņš ieraudzījis, kas notiek raibajā pasaulē, ko dara mājinieki, saredzējis visas zemē paslēptās bagātības un aprakto naudu. Vīrs iedams noguris un apsēaies atpūsties. Sēdēdams sācis pāraut kājas. Kad āvis to kāju, aiz kuras pastalu auklas aizkritis papardes zieds, autu attinot, zieds nokritis zemē, un vīrs atkal neko lielu vairs nav zinājis.

KAPEC SAULE SPĪD DIENA, BET MĒNESS NAKTI

Sensenos neatminamos laikos, kad cilvēku pasaule vēl nav bijis, kādā skaistā mājā dzīvojis Mēness un Saule. Viņi, kopā dzīvodami, tā iemīlējušies viens otrā, ka apprecējušies un sagaidījuši meitu. Meitai devuši vārdu Zeme.

Daudzus jo daudzus gadus Mēness ar Sauli dzīvojis saticīgi, bet kādā jaukā dienā abi sanīdušies.

—    Ja tev ir tik karsta daba, es tevi pametīšu, — Mēness Saulei sacījis.

—    Ja tu arī turpmāk būsi tik auksts, es vairs nedzīvošu ar tevi, — Saule atbildējusi.

—     Labi, šķirsimies. Bet meita paliks pie manis, — Mēness teicis.

—    Nē. Es meitu tev neatstāšu. Vai gribi, lai viņa, dzīvodama pie tevis, nosaltu? — Saule noskaitusies.

Abi devušies pie Pērkona un lūguši izšķirt viņu strīdu.

Pērkons uzklausījis Mēnesi un Sauli, tad dārdošā balsī sacījis:

—     Lai notiek tā: Saule pa dienu uzraudzīs meitu Zemi, bet Mēness — pa nakti.

Tā viņi līdz .šim pilda Pērkona gribu: no rīta līdz vakaram

Saule pieskata savu meitu Zemi, bet no vakara līdz rītam — Mēness to auklē. Ja Mēnesim nav laika, tad Zemi apmirdz viņa māsas zvaigznes.

AKLAIS OSIS

Parasti ļaudis osi dēvē par aklo, jo tas plaukst vēlāk nekā citi koki un lapas arī nomet agrāk. Pavasarī, kad plaukst citi koki, osis vaicā: «Vai plaukt jau ir laiks?» — Koki zobodamies atbild: «Ko nu, vēl par agru, vēl nav laiks.» Paiet kādas dienas, un osis atkal vaicā, bet koki smiedamies atbild: «Ir gan mujķa koks, mēs jau sen esam izplaukuši, tikai šis vēl nevar sataisīties.» Tad osis steigā uzplaukst. Rudenī atkārtojas tas pats. Osis atkal vaicā: «Vai nomest lapas jau ir laiks?» — «Mums jau sen vairs nav lapu,» koki atbild, zobodamies par aklo osi, jo visiem vēl ir lapas. Bet osis notic koku vārdiem un agrāk par citiem nomet lapas.

JONS UN KUNGS

Kādā tālā zemē dzīvoja nabadzīgs vīrs, gatavais plikata. Viņam bija trīs dēli: divi gudri, trešais — Jons — muļķis.

Tēvs nodzīvoja deviņdesmit gadu un nomira. Pirms nāves viņš savu mantu sadalīja dēliem. Vecākais dabūja tarbu, vidējais — cirvi, bet jaunākais — muļķis Jons — vāli.

Ko viņi lai iesāk? Vecākais dēls staigā apkārt, vāc tarbā visādus krāmus, ko tikai var atrast, — tā arī iztiek. Vidējais dēls visur iet ar cirvi — skalda malku vai citu ko padara. Bet muļķim Jonam ar vāli nav nekāda darba. Kaimiņi viņu pamācīja:

—    Tu salīgsti darbā pie kunga, citādi badā nomirsi.

Jons paklausīja kaimiņiem un salīga darbā pie kunga. Norunāja, ka kungs maksās vienu sietu pupu gadā. Labi vien ir.

Vispirms kungs sūta Jonu apart tīrumu. Jons spīļarklā iejūdz vēršus un iet. Kungs viņam saka:

—    Tagadiņ, Jon, tu apar tik, cik Petruška apskries.

petruška bija kunga kuce. Tā allaž gāja arājiem līdzi uz mēžu vai tīrumu.

Jons devās art,.un Petruška skrēja pa priekšu. Kur Petruška skrēja, tur Jons ara.

Jonam bija pavēlēts vakarā, kad viņš pārnāks mājās, vēršus novietot kūtī un pabarot ar sienu.

Līdzko satumsa, Jons pārnāca mājās un redz — vārti jau aizslēgti, bet vārtos ir caurums, pa kuru Petruška var ielīst. Petruška ielīda pagalmā un aiztecēja, kur šai vajag. Jons stāv pie vārtiem. Ko viņš lai dara? Atnesa cirvi, sacirta vēršus gabalos, lai varētu pa caurumu iebāzt pagalmā. Tāpat sacirta arī spīļarklu un pa gabalam iebāza pagalmā. Sacirsto spī]arklu atstāja turpat, bet vēršu gabalus sanesa kūtī un apkrāva ar sienu. ”

Mu]ķis Jons aizgāja pie kunga un sacīja:

—i Tavu pavēli, kungs, es izpildīju. Cik Petruška apskrēja, tik uzaru. Vēršus ar arklu pārdzinu mājās, arklu atstāju pagalmā, bet vēršus novietoju kūtī un pabaroju ar sienu.

Kungs gribēja redzēt, kā Jons ar vēršiem un spīļarklu ticis pagalmā un kā vēršus pabarojis. Aiziet uz kūti un skatās — vērši sacirsti gabalos, salikti kaudzē un apkrauti ar sienu. Bet ^pīļarkls sacirsts un pagalmā sakrauts grēdā.

Kungs atnāk pie Jona un saka:

` — Tu, muļķi Jon, esi izputinājis mani.

*    Bet Jons atbild:

—    Nē, kungs, neesmu izputinājis, varbūt vēl izputināšu.

Otrā dienā kungs mu]ķim Jonam saka:

—    Tagad, Jon, ej un nokauj aitu!

Jons atbild:

—    Es nezinu, kura kaujama.

Kungs $&ka:

—     Kura skatīsies uz tevi, to arī nokauj.

—    Labs ir.

Jons aizgāja uz kūti, atvēra durvis: visas aitas sāka skatīties uz viņu. Viņš kāva citu pēc citas — un nokāva visas. Atnāk pie kunga un saka:

—   Kungs, aita jau nokauta.

Kungs vaicā;

—   Kura?

—   Visas. «

—   Kāpēc tā?

Tāpēc, ka visas skatījās uz mani, — Jons atbild.

—   Tu, muļķi, esi izputinājis mani! — kungs iesaucas.

Bet Jons saka:

Nē, kungs, neesmu izputinājis. Varbūt vēl izputināšu. Pēc pāris dienām kungam jābrauc ciemos. Kungs ar kundzi saposās. Kad kungs sēdās ratos, viņš iedeva Jonam klēts atslēgu un sacīja:

— Še tev, Jon, klēts atslēga un sargi klēts durvis, lai neko nenozog.

Kungs ar kundzi aizbrauca, bet Jons nostājās pie klēts durvīm. Viņam apnika tā stāvēt. Paņēmis atslēgu, viņš atslēdza durvis, atvēra un izcēla no eņģēm, jo baidījās, ka zagļi durvis nenozog. Jons devās vakarēt un durvis aiznesa sev līdzi, bet klēti atstāja bez durvīm.

Atnāca zagļi un izzaga no klēts visu mantu. Atgriezās kungs, skatās S klēts bez durvīm, bet klētī nav ne mantas, ne Jona. Te redz — Jons nāk un nes durvis. Kungs vaicā:

—   Kur tu biji?

—   Vakarēt, kungs.

i Bet kāpēc tu izcēli un aiznesi klēts durvis?

—  Baidījos, lai tās nenozog. Tu, kungs, man liki. sargāt klēts durvis, tāpēc es arī paņēmu tās sev līdzi.

—    Tu, muļķi, esi izputinājis mani, — kungs saka. .

Bet Jons atbild:

—    Nē, kungs, neesmu izputinājis. Varbūt vēl izputināšu. «Ko nu iesākt?> kungs domā. «Mājās man nekā vairs nav,

jā iet prom.>

Kungs sameklē divus maisus un tajos liek savu pēdējo iedzīvi. Vienā maisā liek kungs, otrā — kundze. Jons stāv un skatās. Kolīdz kungs pagriežas nost no maisa, Jons — špuks! —

ielien kunga maisā. Kungs to pat nepamana. Vēl uzliek Jonam virsū dažādus krāmus un maisu aizsien. Kungs un kundze maisus uzmet plecos un iet prom no mājām. Kundze vēl pavaicā:

—    Nezi, kur palicis mūsu Jons?

Bet kungs saka:

ļ— Lai viņš skrien ugunī, šis muļķis. Viņš mūs izputināja.

Lai viņš mums vairs nerādās acisl Tā kungi gāja savu ceļu.

Viņi gāja cauru dienu. Pievakarē nonāca pie upes, nometa maisus no pleciem, abi aiz noguruma nokrita zemē, un kungs saka:

—    Vai, kā piekusu, elpas trūksti Bet Jons maisā atsaucas:

—    Man arī elpas trūkst, kungsl Kungs vaicā:

—    Kur tu, muļķi, esi?

Jons atbild:

' — Es esmu maisā, kungs.

Kungs atraisīja maisu, izgāza Jonu no maisa un saka:

—    Tu, muļķi, esi izputinājis mani.

Bet Jons atbild:

—    Nē, kungs, neesmu izputinājis. Varbūt vēl izputināšu. Kungs savai kundzei saka:

—             Es gulšos te, tu gulies man blakus, bet muļķis Jons lai guļas malā. Kolīdz viņš aizmigs, es viņu sagrābšu un iemetīšu upē.

Jons visu to dzirdēja, lai arī kungs sacīja klusiņām. Kungs j'au aizmieg, bet Jons nelaižas miegā, baidās, ka kungs viņu neiemet upē. Viņš uzcēlās un ielīda vidū starp kungu un kundzi. Nu kundze palika malā. Kā tikai kungs pamodās, tā — capsl — kundzi aiz apkakles un — plunkš! — upē. Kungs domāja, ka tas ir Jons. Kundze tā arī noslīka. Tad kungs saka:

—   tev, blēdi, vajag! Tagad tu mani vairs neputināsi! Bet Jons saka:

—    Taisnība, kungs, taisnība. Viņa tevi vairs neputinās.

—    Vai tu, muļķi, esi te?

—    Te gan.

—    Tu, muļķi, esi izputinājis manil Un Jons atbild:

—    Taisnība, kungs, tagad gan esmu izputinājis.

Pēc tam Jons atstāja kungu pie upes, bet pats aizgāja savu ceļu.

PUTNU KARALIS

Senos laikos putni norunāja sapulcēties lielā, līdzenā pļavā un ievēlēt sev karali. Atlaidās ērglis, stārķis, strazds, irbe, cielava, gulbis, cīrulis, zvirbulis un mazais zeltgalvītis.

Katrs gribēja būt par karali, bet pašam nepietika drosmes pieteikties. Visi čaloja un čivināja, kamēr stārķis, iepletis spēcīgos spārnus, sagudroja: kas visaugstāk pacelsies, tas arī būs karalis. Visi putni bija ar mieru.

Tikko stārķis, dodams zīmi, noklabināja ar knābi, putni kā mākonis cēlās gaisā. Drīz vien irbe pirmā noplakšķēja uz zemes, arī vista nolaizdamās gandrīz izmežģīja kājas. Pārējie putni, lai gan lidoja, cik jaudāja, tomēr necik ilgi nenoturējās gaisā un cits pēc cita noguruši laidās lejā.

Tikai stārķis ar ērgli pacēlās tik augstu, ka gandrīz nebija saredzami. Beidzot nogura arī stārķis. Ērglis, palicis viens, sāka gavilēt:

—   Es esmu karalis! Es esmu karalis! Kurš prot lidot augstāk par mani?

—   Es! — zeltgalvītis iečivinājās vigam pie pašas auss un uzlidoja augstāk par ērgli. — Es esmu karalis!

Izrādās, ka šis, gudrinieks, kad citi putni cēlās gaisā, bija notupies ērglim uz muguras un gaidījis, kamēr tas nogurs. Ērglis vēl mēģināja pārspēt zeltgalvīti, bet kur nu! Vai nogurušais var panākt žirgto?

Tā mazais putniņš ar viltu visus pārspēja un kļuva par karali. Tomēr zeltgalvītis, nokaunējies par savu viltību, kopš tā laika ložņā pa krūmiem, un visi putni, to ieraudzījuši, sauc:

—    Karalīti, zeltgalvītil Karalīti, zeltgalvīti!

KAPEC DZEGUZE BĒRNUS NEPERĒ

Senos laikos dzīvojis |oti liels un briesmīgs putns Skuks. Tas ķēris un rijis visus pārējos putnus. Beidzot Skuks visā pasaulē izķēris putnus, vēl palicis tikai neliels bariņš. Dzīvi palikušie putni sapulcējušies kopā un noslēpušies lielā biezoknī, kur Skuks nespējis iebāzt ne savu knābi. Skuks lidinājies ap biezokni, glūnējis, vai kādu nenoķers, ja vien izlīdīs ārā, taču neviens nerādījies, un viņš putniem neko vairs nevarējis izdarīt. Kopš tā laika Skuks pazudis, bet putni vēl arvien neesot iedrošinājušies atstāt biezokni, jo baidījušies, vai tikai Skuks neesot kur paslēpies. Tā putni dzīvojuši ilgu laiku, neredzēdami briesmīgo putnu, tomēr neviens negribējis iet pirmais paskatīties, kur Skuks palicis. Beidzot dzeguze izrādījusies visdrošākā. Viņa sacījusi: «Labi, es iešu paskatīties Skuku, tikai tas no jums, kura ligzdā es iedēšu olu, lai perē un audzē manus bērnus, ja Skuka nagos es dabūšu galu.» Visi putni bijuši ar mieru, un dzeguze aizlidojusi meklēt Skuku. Viņa to atradusi beigtu purvā. Skuks gulējis ar uzpūstu vēderu. Dzeguze aiz priekiem nolaidusies tam uz vēdera, izslējusies un sākusi līksmi klaigāt: «Skuks, Skuks, Skuks! Kukū, .kukū, kukū!» Visi putni izlidojuši no biezokņa un bijuši brīvi. Kopš tā laika dzeguze vairs neperē savus bērnus — tos izperē citi putni, kuru ligzdā viņa iedēj olu. Bet dzeguze, visiem atgādinādama toreizējos priekus, katru pavasari kūko.

STRĪDS PAR TRIM KLAIPIEM

Badadzeguze kādreiz no griezes aizņēmās maizi. Pēcāk atdeva divus klaipus. Grieze prasa trīs: tik esot ņēmusi. Liecinieku abām nav. Norunāja, ka strīdu izšķirs dzeguze. Tā negrib iemantot ne griezes, ne badadzeguzes dusmas, tāpēc saka: «Man nav nekāda gudrā galva, varu kļūdīties; Drīz vien izperēšu bērnu, kad tas uzaugs, tad izšķirs jūsu strīdu.» Bet dzeguze negrib iejaukt bērnu neizdibināmā strīdā, tāpēc pati bērnus neperē — viņa olas dēj cielavas ligzdā. Badadzeguze ar griezi joprojām, gaida, kad dzeguze izšķirs viņu strīdu, un nemitīgi ķīvējas: viena saka — div, div, otra — trīs, trīs. Bet dzeguze aiz priekiem, ka gudri piemānījusi abas, kūko un tik pasmejas.

SIKSPĀRNIS, DADZIS UN TILBITE

Sensenos laikos sikspārnis, dadzis un tilbīte reiz salīguši kuģi un devušies pāri jūrai pirkt preces. Bet sikspārnim pašam naudas neesot bijis, tāpēc aizņēmies no kaimiņiem. Kad aizceļojuši pāri jūrai, tur sapirkušies milzum daudz preču: sikspārnis — nezinu, kādas pircis, dadzis nopircis visvisādas vilnas drānas, bet tilbīte pirkusi dārgus dimanta akmentiņus. Savus pirkumus iekrāvuši kuģī un ceļojuši uz mājām, bet kuģis nogrimis ar visām precēm, tomēr paši izglābušies. Un viņi šo nelaimi nespēj aizmirst. Sikspārnis, nevarēdams atdot parādus, vēl šobaltdien slēpjas, lai nesatiktu tos, no kā naudu aizņēmies, — tāpēc nelido pa dienu, bet tikai naktī. Dadzis vēl tagad sētmalēs un ceļmalās glūn, vai neieraudzīs savas vilnas drānas. Ja kāds iet garām, dadzis allaž ķeras pie apģērba un aptausta, vai nevalkā viņa drānu. Arī tilbīte skraida pa upmalām un meklē savus dārgakmeņus.

KĀDĒĻ KURMIS PA CEĻU NESTAIGĀ

Reiz zvēri bija norunājuši taisīt ceļu. Kurmis aiz sava laiskuma sacīja:

—       Man ceļa nevajag, es allaž pa zemes apakšu staigāju. Tādēļ tagad, tikko kurmis uznāk uz ceļa, viņš nevar cietajā zemē ielīst, apgāžas ar īsajām kājām gaisā un nobeidzas.

VILKS PAR BAJĀRU

Vilks dižojās, ka šis esot cēlies no bajāru dzimtas, bet suns to joprojām saukāja par lauķi. Reiz vilks atnesa dokumentus, ka Šis neesot nekāds lauķis, un lika sunim tos izlasīt.

Suns nebija skolots, tāpēc visus papīrus aiznesa kaķim. To* brīd kaķim nebija vaļas lasīt, un tas dokumentus nolika uz krāsns. Dokumenti bija taukaini. Peles tos atrada un sagrauza sīkās driskās.

Vilks atnāca pie suņa un prasīja, lai atdodot dokumentus. Suns gāja pie kaķa. Kaķis uzkāpa uz krāsns un trāpījās taisni tad, kad peles grauza dokumentus. Kaķis klupa virsū pelēm, .suns — kaķim. Bet vilks, kad satiek suni, allaž prasa, lai šis atdodot bajāra dokumentus.

Tā vēl šobaltdien tie visi dzīvo naidā. Kaķis nozvērējās: kurb tikai satiks peli, tūdaļ ēdīs nost. Arī suns vēl arvien ir sirdīgs uz kaķi: kā ierauga kaķi, tā metas šo vajāt. Vajātais kaķis skrien un skrien — aizvien vēl meklē dokumentus.

.

SATURS

Lapsas ragaviņas . Lapsa, vilks un zaķis ; Suns par ādmini . Stārķis un dzērve , Vēzis un vārna . Debesis gāžas . Gailis, suns un lapsa ; Kā vilks sadomāja maizi cept ; Kārklu grīstes telēns . Kaza — pa pusei plūkāta, pa pusei plucināta ; Ezis un kungs . Aņute ; Egle — zalkšu karaliene . MGovs par vērpēju . Bārenīte Elenīte un viņas brālītis aventiņš . Liktenis. . Ģulbju karaliene . Zeltmatītis un Zeltzvaigznīte . Pasaka par trim māsām . Divpadsmit brāļu — divpadsmit melnu kraukļu ; Saules, meita . Apburtā meitene un pūķis . Pērkons un kunigaikša meita ; Muļķītis ; Lidojpšais kuģis ; Dzīvnieku valoda ; Dzelzs vilks . Jauneklis un čūska ; Lāča būdiņa . Bārenīte un īkšķīši ; Pelnrušķis . Pats ; Vecis un velns . Lietus un vējš . Namdaris uzvar raganu, pērkonu un velnu ; Sieva velnam uz ragiem ; Nabagais un alkatīgais . Puisis un velns . Trīs brāļi ; . Vaska ķēvīte un biešu ratiņi . Melis ; Kā reiz vecītis ar vecenīti saķīvējās . Kā zemnieks pie kunga brokastīs gājis . Divi meļi . Zaķu gans ; Vēzis par dziedātāju ; Kad es jauns biju . Kā trīs brāļi vepri kāva ; Bārenis un milzis ; Par milzi — kalēja dēlu ; Gudrā meita ; Mantrausis un muļķis ; Trīs laimes. ; Gudrais zemnieks ; Kāpēc man nekā nav? ; Knipis ; Gudrā atraitne.; Dieva pavārs ; Apsveikums ; Zoss dalīšana ; Atrastā manta ; Tamužines un Imbares velni; Par trim ratniekiem ; Akmens par liecinieku . Kurš bija vislielākais? ; Slinkā sieva ; Liekēdis dēls ; ; Par viltīgo sulaini ; Liesmiņa un dzirkstelīte . Bērnu pasaka . Svilgalvītis un suņuburkšķis Pūķis ; Laumas par vērpējām . Papardes zieds ; Kāpēc Saule spīd dienā, bet Mēness naktī ; Aklais osis ; Jons un kungs ; Putnu karalis ; Kāpēc dzeguze bērnus neperē . Strīds par trim klaipiem ; Sikspārnis, dadzis un tilbīte . Kādēļ kurmis pa ceļu nestaigā ; Vilks par bajāru

КОРОЛЕВА-ЛЕБЕДЬ Литовскив народные сказки Второе (сокращенное) издание Серия «Страна волшебных превращений» Рага ■ «Лпесма» 1980 На латышском языке Составила А. ЛСбите Перевел с литовского А. Суковскис Художник X. Пурвнньш

Jaunākā skolas vecuma birnlem GULBJU KARALIENE Lietuoleiu lautas pasakas

Redaktore E. Marjutlna. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdis. Tehniski redaktore L. Engere.

Korektore J. Indine.

Nodota salikšanai 27.08.79. Parakstīta Iespiešanai 18.12.79. Formāts 70x90/16. Dobspiedes papīrs 80 g. Latiņu garnitūra. Augstspiedjims. 14.62 uzsk. Iespiedi.; 11.49 Izdevn. L^MĀlens 45 000 eks. Pasūt. № 2053-D. CenaJS^^ap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 80/303241 B-513. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gr&matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Ciņa». 226011 Rlgi. Blaumaņa Ielā 38/40.

Content

Ļobite Aldona 22 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Gulbju karaliene. Lietuviešu tautas pasakas

LAPSAS RAGAVIŅAS

LAPSA, VILKS UN ZAĶIS

SUNS PAR ĀDMINI

STĀRĶIS UN DZĒRVE

VĒZIS UN VĀRNA

GAILIS, SUNS UN LAPSA

KA VILKS SADOMĀJA MAIZI CEPT

KĀRKLU GRĪSTES TELĒNS

KAZA — PA PUSEI PLūKĀTA, PA PUSEI PLUCINĀTA

EZIS UN KUNGS

AŅUTE

EGLE ZALKŠU KARALIENE

GOVS PAR VĒRPĒJU

BĀRENĪTE ELENITE UN VIŅAS BRĀLĪTIS AVENTIŅS

LIKTENIS

GULBJU KARALIENE

ZELTMATITIS UN ZELTZVAIGZNTTE

PASAKA PAR TRIM MASĀM

DIVPADSMIT BRĀĻU — DIVPADSMIT MELNU KRAUKĻU

SAULES MEITA

APBURTA MEITENE UN PŪĶIS

PĒRKONS UN KUNIGAIKŠA MEITA

MUĻĶĪTIS

LIDOJOŠAIS KUĢIS

DZĪVNIEKU VALODA

DZELZS VILKS

JAUNEKLIS UN ČŪSKA

LĀČA BŪDIŅA

BĀRENĪTE UN ĪKŠĶĪŠI

PELNRUSĶIS

PATS

VECIS UN VELNS

LIETUS UN VĒJŠ

NAMDARIS UZVAR RAGANU, PĒRKONU UN VELNU

SIEVA VELNAM UZ RAGIEM

NABAGAIS UN ALKATĪGAIS

PUISIS UN VELNS

TRĪS BRĀĻI

VASKA ĶĒVĪTE UN BIEŠU RATIŅI

MELIS

KA REIZ VECĪTIS AR VECENĪTI SAĶĪVĒJAS

KA ZEMNIEKS PIE KUNGA BROKASTIS GĀJIS

DIVI MEĻI

ZAĶU GANS

VĒZIS PAR DZIEDĀTĀJU

KAD ES JAUNS BIJU

KA TRĪS BRĀĻI VEPRI KAVA

BĀRENIS UN MILZIS

PAR MILZI — KALĒJA DĒLU

GUDRA MEITA

MANTRAUSIS UN MUĻĶIS

TRIS LAIMES

GUDRAIS ZEMNIEKS

KĀPĒC MAN NEKĀ NAV?

KNIPIS

GUDRĀ ATRAITNE

DIEVA PAVĀRS

APSVEIKUMS

ZOSS DALĪŠANA

ATRASTĀ MANTA

TAMUZINES UN iMBARES VELNI

AKMENS PAR LIECINIEKU

KURŠ BIJA VISLIELĀKAIS?

SLINKĀ SIEVA

LIEKĒDIS DĒLS

PAR VILTĪGO SULAINI

LIESMIŅA UN DZIRKSTELTTE

BĒRNU PASAKA.

SVILGALVITIS UN SUŅUBURKŠĶIS

PŪĶIS

LAUMAS PAR VĒRPĒJAM

PAPARDES ZIEDS

KAPEC SAULE SPĪD DIENA, BET MĒNESS NAKTI

AKLAIS OSIS

JONS UN KUNGS

PUTNU KARALIS

KAPEC DZEGUZE BĒRNUS NEPERĒ

STRĪDS PAR TRIM KLAIPIEM

SIKSPĀRNIS, DADZIS UN TILBITE

KĀDĒĻ KURMIS PA CEĻU NESTAIGĀ

VILKS PAR BAJĀRU

SATURS