Parfionovičs Jurijs

23 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Akmens lauva. Tibetiešu tautas pasakas

23 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas.  Akmens lauva. Tibetiešu tautas pasakas

.

SNIEGOTO KALNU ZEME

Tā Tibetu sauc paši tibetieši. Lūk, ar kādiem vārdiem sākas sens Tibetas apraksts, kuru devis kāds mācīts tibetietis pirms daudziem gadsimtiem: «Milzīgu, sniegotu kalnu vidū plešas tibetiešu zeme, dzestra zeme. Tibeta atrodas daudz augstāk nekā citas zemes, kuras ar to robežojas. Laiks vasarā un ziemā šeit ir mērens. Kā vistīrākā kristāla monumenti slienas kalnu gāles. Uz visām debess pusēm traucas daudz upju, viļņojas gaiši un dzidri ezeri…»

Tik tiešām Tibeta ir visaugstākā zeme pasaulē. Tā atrodas uz ziemeļiem no Indijas un ir milzīga plakankalne, kas vidēji paceļas trīs četrus kilometrus virs jūras līmeņa. Varenas kalnu grēdas, kuru virsotnes sasniedz astoņu kilometru augstumu, norobežo šo apbrīnojamo zemi un šķērso to no rietumiem uz austrumiem.

Majestātiski skaisti ir Tibetas dienvidu apgabali. Te alpu pļavās zaļo gara, sulīga zāle, ko rotā dažādas puķes. Dziļu aizu nogāzes apaugušas ar eglēm, paegļiem, cipresēm un sudrabainām lapeglēm. Siltās ielejās zeltainie miežu lauki mijas ar vītolu, papeļu un augļu koku birzīm. Upēs un ezeros mīt ļoti daudz zivju, purvos un upju līčos ligzdo meža pīļu un zosu bari.

Pavisam citāda aina redzama Tibetas plakankalnes ziemeļos. Seit simtiem kilometru tālu stiepjas vienmuļš, klinšains tuksnesis, kur vietumis redzami Tibetas grīšļu kumšķi un reti zemu krūmu puduri. Sis apvidus ievērojams ar to, ka tā ir savvaļas jaka — bifeļa attāla radinieka dzimtene. No savvaļas

jaka cēlies mājas jaks, kuru ar pilnām tiesībām sauc par «Tibetas barotāju».

Varētu uzrakstīt veselu grāmatu, kura pastāstītu, ko tibetiešiem dod šis melnais, pinkainais dzīvnieks ar asiem, platiem ragiem. Jaks tibetiešiem ir tas pats, kas svelmainās Sahāras iedzīvotājiem beduīniem kamielis. Jaki pārvadā kravas un tiek izmantoti jāšanai. Ar jakiem ar zemi un kul labību. Jaki dod treknu pienu, garšīgu gaļu un vilnu izturīgu audumu darināšanai. No jaku ādas izgatavo burdjukus — maisus pienam un piena produktiem, maisus graudiem un miltiem, lādes apģērbu un mājturības piederumu glabāšanai. Lai pārceltos pāri daudzajām upēm, noder zvalstlga laiva, kas arī darināta no jaka ādas, uzstieptas uz viegla koka karkasa. Pati laiva sver apmēram sešdesmit kilogramu, taču ar to var vest veselu tonnu kravas.

Pēc dzīves veida un nodarbošanās rakstura tibetieši iedalās divās lielās grupās — lopkopjos un zemkopjos. Lopkopji ir klejotāji. Kopā ar jaku un aitu ganāmpulkiem viņi pārceļo no vienām ganībām uz citām, vasarā kāpj arvien augstāk kalnos, bet līdz ar ziemas iestāšanos nāk atpakaļ uz zemienēm.

Lopkopja ģimene, mainīdama dzīves vietu, cauru gadu dzīvo lielā, melnā telti — banagā, kuras vidū atrodas no akmeņiem sakrauts pavards, bet sprauga augšā noder gan par dūmvadu, gan par logu. Vīrieši gana lopus, medi, vada jaku karavānas ar precēm pa kalnu takām un piesnigušām kalnu pārejām. Sievietes slauc govis, kuļ sviestu, vāc un kaltē jaku mēslus — vienīgo kurināmo bezmeža ganībās.

Taču tibetiešu lielākajai daļai ir nomet nieku dzīves veids, un viņi nodarbojas ar zemkopību. No senseniem laikiem visizplatītākā labība Tibetā ir mieži, pareizāk, īpaša miežu šķirne ar kailiem graudiem, kam bieza miziņa. No šiem rupjajiem graudiem gatavo czambu — tibetiešu galveno pārtikas produktu. Czambu pagatavo šādi. Vispirms podā sakarsē smiltis, tad ieber miežu graudus un grauzdē. Grauzdētos graudus vētījot, atdalās smiltis. Tīros graudus pēc tam rokas dzirnavās samaļ. Sie iegūtie krēma krāsas milti ir czamba. Tā nav jāvāra. Apsēdies ēst, tibetietis no halāta azotes izvelk bļodiņu, ko vienmēr nēsā Ildzi, ieber bļodiņā czambu, uzlej virsū tēju

vai ūdeni un ar lielo pirkstu maisa, lidz iegūst biezu pastu. $o pastu saviļā lodītēs un ēd. Ja turība atļauj, tad czambai var pievienot arī sviestu un cukuru.

Tibetas zemnieku māja atgādina nelielu cietoksni. Tā ir divu vai trīs stāvu akmens ēka. Akmeņi sasaistīti kopā ar māliem vai dūņām; sienas, kas uz augšu nedaudz sašaurinās, ir metru biezas. Apakšējam stāvam nav logu, un to izmanto par kūti. Uz otru — dzīvojamo stāvu var uzkāpt pa parastu baļķi, kam iecirsti robi. Kurā katrā bridi baļķi var uzvilkt augšā. Mājas jumts ir plakans, pārsegts ar nojumi un apjozts ar pusotra metra augstām margām. Seit glabājas graudi, siens, lauksaimniecības inventārs.

Tibetiešu — vīriešu un sieviešu parastās virsdrēbes ir vaļējs, nepogājams halāts ar garām piedurknēm, ko sauc par cjubu. Vasaras cjubu šuj no vadmalas, ziemas — no aitādas. Lopkopju cjuba ir nedaudz īsāka par zemkopju cjubu, lai tās garums netraucētu jājot.

Cjubu sajož ar auklu, kas pīta no jaka astriem. Pie tam virs jostas vienmēr izveido pārlaidumu, kas noder naudas maka, tabakmaka, pīpes, bļodiņas un citu sīku priekšmetu glabāšanai. Kad laiks mērens, novelk cjubas labo piedurkni, aizbāž to aiz jostas un atkailina labo plecu. Karstā laikā cjubu pavisam nolaiž no pleciem, apsienot piedurknes ap jostasvietu un aizspraužot cjubas stērbeles aiz jostas. Ziemā nabadzīgam tibetietim cjuba noder gan par segu, gan par paklāju gulēšanai: atraisījis jostu, tibetietis cjubā ietinas no galvas līdz kājām.

Sievietes virs cjubas valkā priekšautu, kas pašūts no krāsainām auduma strēmelītēm. Bez šāda svītraina priekšauta sieviete neparādās ārpus mājas, tāpat kā vīrietis neiziet no mājas bez dunča vai īsa, taisna zobena pie jostas.

Vīrieši un sievietes valkā tūka zābakus ar biezu, daudzkārtainu tūbas zoli, kam apakšā pašūta jēlmīta āda. Šie apavi ir ļoti ērti staigāšanai pa akmeņainiem ceļiem un takām.

Grūta un satraukumu pilna vienmēr ir bijusi Tibetas zemkopju un lopkopju dzīve. Gan viņu apstrādātā zeme, gan ganāmpulki, gan pašas ganības nekad nav piederējušas viņiem, bet vietējiem valdniekiem — cenpo, klosteriem vai cilšu

virsaišiem. Par zemi, lopiem un ganībām Tibetas darbarūķiem bija jāmaksā lieli nodokļi un jāstrādā dažādi smagi darbi. Atsevišķu valdnieku un cilšu virsaišu starpā zemes, lopu un ganību dēļ bieži notikušas asiņainas sadursmes. Tāpēc ne velti Tibetas zemnieka māja atgādina mazu cietoksni, bet katrs tibetietis nēsā līdzi ieročus.

Majestātiskā, bet skarbā Tibetas daba un briesmu pilnā dzīve norūdījusi tibetiešu raksturu. Viņi ir lepni un drosmīgi ļaudis, kas mīl brīvību. Viņi ir uzticami draudzībā un izpalīdzīgi nelaimē. Viņi nicina bailes un muļķību, alkatību un melus.

Visas šīs īpašības, kas raksturīgas tibetiešu tautai, atspoguļojušās varoņeposos, leģendās un pasakās. Ne velti saka: «Izlasi tautas pasakas, un tu iepazīsi tautas dvēseli.» Sī krājuma pasakas pastāstīs, kā drosmīgais nabags pieveic ļauno valdnieku, kā gudrība uzvar spēku, kā tiek sodīts skopums un atalgota labestība.

Tautas pasakas Tibetā ir tapušas daudzu gadsimtu laikā. Tās labprāt klausījušies dažāda vecuma un dažādu kārtu cilvēki. Pasakas netika speciāli pierakstītas, taču daudzi viduslaiku Tibetas autori tās ir ievietojuši savos darbos kā nelielas pamācības. Tautas pasakas atrodamas tādos pazīstamos darbos, kas Tibetā uzrakstīti pirms vairākiem gadsimtiem, kā, piemēram, «Gudrība un muļķība», «Piecas teiksmas», |Vērtīgais krājums», iPrincis un debesu feja».

Protams, viss, par ko stāstīts pasakās, ir tikai radoša izdoma. Tomēr šīs pasakas atspoguļo tibetiešu tautas domas un centienus, patiesi atklāj tās ļaužu raksturu un sadzīves īpatnības un dod iespēju lasītājam iepazīties ar «sniegoto kalnu zemes» iedzīvotāju gara dzivi.

V. Dilikova

brīnišķīgie graudi

Pirms daudziem simtiem gadu Tibetā bija pazīstama liela valsts Bulo. Sls zemes iedzīvotāji nodarbojās vienīgi ar lopkopību. Tāpēc viņi gatavoja ēdienus tikai no liellopu un aitu gaļas, nedzēra neko citu kā jaku un kazu pienu.

Par garšīgo czambu un cjanu1 , ko gatavo no miežu graudiem, neviens nebija pat dzirdējis.

Bulo valstī dzīvoja kāds izveicīgs kalējs. Kalējam bija dēls, vārdā Aču, — gudrs, labsirdīgs un drosmīgs jauneklis. Kādreiz no svešzemju tirgoņiem, kuri ieradās Bulo zemē tirgoties ar dažādām precēm, Aču uzzināja par zeltainajiem miežu graudiem, no kuriem varot pagatavot garšīgu un sātīgu ēdienu.

Sie brīnišķīgie graudi, kā pavēstīja tirgoņi, glabājoties varenā kalnu gara Zudas alā. Kalnu gars dzīvojot aiz deviņdesmit deviņiem augstiem kalniem un deviņdesmit deviņām platām upēm.

Tad Aču nolēma doties pie kalnu gara un izlūgties no viņa miežu sēklu savai tautai.

Jauneklis pastāstīja par savu nodomu tēvam un mātei.

Vecāki sākumā negribēja laist savu vienīgo dēlu tik grūtā un bīstamā ceļā. Bet jauneklis bija neatlaidīgs, un vecāki ar smagu sirdi piekāpās.

1 Czamba — līdz brūngani zeltainai krāsai grauzdētu miežu milti. Tibetieši šādus miltus iejauc ūdenī, saveļ lodītēs un ēd. Sis ir ikdienišķs ēdiens Tibetā.

C j a n s — nedaudz reibinošs dzēriens, ko pagatavo no miežiem.

Divdesmit draugu pieteicās pavadīt Aču pie kalnu gara. Visiem kalējs nokala pa varenam zobenam, un agrā pavasara rītā nelielais jātnieku pulciņš devās tālajā ceļā.

Daudz dienu, daudz nakšu jāja Aču ar saviem pavadoņiem. Grūts bija viņu ceļš. Tikko viņi bija tikuši pāri vienam kalnam^ kad priekšā uzreiz kā siena slējās cits kalns. Tikko pārcēlās* pāri vienai upei, kad ceļu jau šķērsoja nākamā.

Pa ceļam gāja bojā ne viens vien no drosmīgajiem Aču pavadoņiem. Viens iegāzās dziļā bezdibenī, otrs noslīka krāčainā upē, trešo saplosīja meža zvēri vai sakoda indīgas čūskas. Vārdu sakot, kad tika pāri deviņdesmit astoņiem kalniem un deviņdesmit astoņām upēm, dzīvs bija palicis tikai Aču viens pats.

Turēdams aiz pavadas savu zirgu, jauneklis soli pa solim sāka kāpt deviņdesmit devītajā kalnā. Sasniedzis kalna pāreju, viņš tur ieraudzīja vecu sievu, kas sēdēja zem augstas priedes un vērpa dziju. Aču piegāja pie viņas, goddevīgi palocījās un vaicāja, kur būtu meklējams kalnu gara Zudas mājoklis un kā līdz tam aizkļūt.

—   Kas tu tāds esi, un kāpēc tev vajadzīgs Zuda? — vecā sieva viņu tincināja.

Aču izstāstīja, no kurienes viņš ir un kāpēc te atnācis.

Vecajai sievai — zemes dievei — iepatikās pieklājīgais un glītais jauneklis, un viņa teica:

—   Zudu atrast ir gauži viegli. Nokāp lejā no kalna — tur tecēs upe. Pārcelies tai pāri un ej gar krastu uz augšu. Pie upes iztekas būs milzīgs ūdenskritums. Tur trīs reizes pilnā balsī izkliedz kalnu gara vārdu — un viņš nostāsies tavā priekšā.

Aču nonāca līdz deviņdesmit devītās upes iztekai un atrada ūdenskritumu, kas krākdams un šņākdams gāzās lejā no stāvā kalna. Viņš nostājās ar seju pret ūdenskritumu un skaļi iesaucās:

—   Cienījamais kalnu valdniek Zuda! Esi tik labs, parādies man! Es atnācu tev kaut ko lūgt.

Aču izkliedza šos vārdus trīs reizes, un pēkšņi no ūdenskrituma baltajām putām iznira milzīgs, vecs vīrs. Viņa galva pacēlās pāri kalnam, bet bārda nokarājās līdz pašai upei un izskatījās līdzīga ūdenskritumam.

—   Kas mani sauca? — pērkonīgā balsī vaicāja kalnu gars.

—   Vai tu, jaunekli? No kurienes tu nākdams, un kāpēc es tev esmu vajadzīgs?

—    Cienījamais kalnu valdniek Zuda, — Acu viņam atbildēja,

—   es esmu šurp mērojis ceļu no Bulo valsts. Stāsta, tev esot miežu sēklas. Esi tik labs, iedod man nedaudz šo sēklu, un es tās aiznesīšu savai tautai.

—    Tu, jaunekli, būsi kļūdījies, — iesmējās kalnu gars,

—   man nav nekādu sēklu. Miežus audzē čūsku valdnieks Kabulē, tam vienīgajam ir miežu sēklas.

Aču noskuma. Viņš sāka kalnu garu iztaujāt, kur mitinās čūsku valdnieks un kā dabūt no viņa miežu graudus.

—    Čūsku valdnieks, — Zuda viņam atbildēja, — mitinās lielā kalnu alā, kas atrodas septiņu dienu attālumā, ja jāj ar strauju zirgu. Taču viņš ir bezgala nikns un neredzēti skops. Kabulē nekādā gadījumā nebūs ar mieru dot cilvēkiem šos graudus. Pie viņa daudzi ir nākuši pēc miežiem, bet viņš tos visus nobūra par suņiem un aprija. Ja tu iesi pie viņa, arī tevi viņš pārvērtīs par suni un pēc tam notiesās.

—    Es nebaidos, — Aču teica kalnu garam, — ja tikai dabūtu miežu sēklas. Man ne no kā nav bail.

Kalnu garam drosmīgais jauneklis iepatikās, un viņš izstāstīja, kā nokļūt pie čūsku valdnieka Kabulē.

—    Lai iegūtu miežu graudus, — beigās pamācīja Zuda, — ir tikai viens ceļš — tie tev Kabulē jānozog. Rudenī čūsku valdnieks novāc ražu, graudus saber maisos un maisus sakrauj aiz sava troņa. So troni apsargā simt sardzes vīru. Ik pēc desmit dienām čūsku valdnieks dodas apciemot pūķu valdnieku. Taču nepagūst izdegt smaržīgā svece, kad viņš jau atgriežas mājās. Sardzes vīri mūždien izmanto šo gadījumu, lai brīsniņu atkristu un nosnaustos. Rau, pa šo īso laika sprīdi tad arī tev jāpagūst no Kabulē alas izzagt miežu graudus.

To pateicis, kalnu gars no azotes izvilka lodīti zirņa lielumā un iedeva Aču, teikdams:

—    Es jau esmu vecs un nevaru tev vairs iet palīgos. Pieņem no manis kā dāvanu šo Vēju pērli. Glabā to pie sevis. Ja vajadzēs, paņem mutē, un tā palīdzēs tev nesties vēja ātrumā. Tāpat iegaumē: ja nu čūsku valdnieks tevi pārvērtīs par suni, tad ātrāk dieb no viņa projām un pacenties atrast meiteni, kura tevi iemīlētu arī suņa izskatā. Kad tādu meiteni atradīsi, atgriezies sava zemē, un tur tu atkal atgūsi cilvēka izskatu. Nu, ej! Novēlu tev, jaunekli, labu izdošanosl

Acu uzkāpa savā zirgā un jāja tālāk. Ticis līdz čūsku valdnieka īpašumiem, viņš nocēla no segliem maisu ar ēdienu, noņēma zirgam iemauktus un palaida to vaļā. Bet pats pārmeta maisu pār muguru un sāka rāpties kalnā, kur mitinājās čūsku valdnieks Kabulē. Aizas pretējā pusē, iepretī čūsku valdnieka alai, Aču atrada nelielu alu, izklāja to ar sausu zāli un koku zariem, atlaidās guļus un sāka cītīgi novērot spīvā Kabulē mitekli.

Pienāca diena, kad Kabulē devās apciemot pūķu valdnieku. Sēdēdams savā slēptuvē, Aču bija iesnaudies, kad viņu pēkšņi pamodināja zvaniņu melodiska šķinda. Aču paskatījās un redzēja: no savas alas sardzes vīru pavadībā iznāca čūsku valdnieks. Mugurā viņam bija zvīņains apmetnis, nošūts no vienas vietas ar sudraba zvaniņiem.

Jauneklis saprata, ka Kabulē dodas ciemos pie pūķu valdnieka.

Aču zibenīgi izskrēja no savas paslēptuves, vienā mirkli nolaidās aizā un sāka nadzīgi rāpties uz čūsku valdnieka alu. Nokļuvis līdz alai, viņš ieraudzīja pie ieejas iemigušos sardzes vīrus. Taču, līdzko viņš grasījās iekļūt Kabulē miteklī, atkal atskanēja sudraba zvaniņu šķinda: tur jau atgriezās čūsku valdnieks. Sardzes vīri sarosījās un sāka slieties kājās, bet Aču metās zālē, kas auga abpus ceļam, un tur sastinga, aizturēdams elpu.

Kad čūsku valdnieks nozuda savā alā, Aču klusītiņām izlīda no zāles un nemanīts atgriezās savā slēptuvē.

Gulšņādams nelielajā alā, jauneklis ilgi lauzīja galvu, kā pamanīties, lai pirms čūsku valdnieka atgriešanās varētu izzagt miežu graudus. Beigu beigās viņš izdomāja. Aču nolēma piesiet pie koka, kas auga līdzās viņa mazajai alai, auklu un, atgrūžoties no aizas malas, vienā vēzienā pārkļūt tai pāri un tā ietaupīt laiku, kas vajadzīgs, nolaižoties aizā un uzrāpjoties līdz čūsku valdnieka miteklim.

Atkal pienāca pūķu valdnieka apciemošanas diena. Tieši dienas vidū čūsku valdnieks miesassargu pavadībā atstāja savu alu. Tad Acu, nezaudēdams ne mirkli, aši pieskrēja pie augstā koka, veikli uzrāpās tajā, piesēja pie resna zara auklu un, turēdamies aiz tās brīvā gala, drosmīgi metās pāri bezdibenim. Garā aukla viņu pārnesa tieši pie Kabulē mājokļa ieejas.

Uzmanīgi apiedams guļošos sardzes vīrus, Aču ieslīdēja alā. Tur bija tik tumšs, ka vai acī dur, un viņam nācās virzīties uz priekšu, ar vienu roku turoties pie sienas. Vairākkārt pagriežoties gan pa labi, gan pa kreisi, jauneklis sasniedza galveno zāli. Plašajā zālē zelta troņa priekšā dega mūžīgā uguns, spilgti apgaismodama visu telpu. Pie troņa gulēja sardzes vīri, bet aiz troņa atradās maisi ar graudiem.

Aču pārkāpa pāri sardzes vīriem un sāka bērt zeltainos graudus maisā, kas karājās viņam uz krūtīm. Piebēra pilnu maisu, vēl sagrāba graudus abās saujās, cik vien varēja, un tad devās uz izeju.

Iepriecinātais Aču aizmirsa piesardzību un pie alas izejas nejauši aizskāra divus sardzes vīrus. Tie abi vienā stiepienā pielēca kājās un ar gariem pīķiem aizšķērsoja jauneklim ceļu. Aču neapjuka. Viņš iesvieda sardzes vīriem acīs graudus, kurus bija sažņaudzis saujās, un paķēra zobenu. Kamēr sardzes vīri berzēja acis, jauneklis paguva izlēkt no alas. Bet saceltā kņada uzmodināja pārējos sargus. Kā bišu spiets viņi ielenca Aču. Dāļādams cirtienus pa labi un pa kreisi, drosmīgais jauneklis izrāvās no viņiem un metās bēgt.

Taču, sev par nelaimi, viņš ieskrēja tieši krūtīs čūsku valdniekam, kas nule atgriezās mājās. Priekšā — čūsku valdnieks, aizmugurē — sardzes vīri. Ko darīt? Tad Aču veikli iebāza mutē Vēju pērli un metās no stāvās klints uz galvas dziļajā aizā. To pamanījis, čūsku valdnieks ļauni pavīpsnāja un izstiepa savu roku uz jaunekļa pusi. Tūlīt nodārdēja pērkons, sāka plaiksnīties zibeņi un Aču pārvērtās par dzeltenu suni. Atcerēdamies kalnu gara sacīto, viņš joza tikai tālāk un tālāk no čūsku valdnieka. Viņam bija it kā izauguši spārni, un viņš vienā paņēmienā lidot pārlidoja pāri bezdibeņiem, traucās pāri augstiem kalniem. Aiz muguras visu laiku rībēja pērkona dārdi un uguni šķīla zibens, bet tie vairs Aču nevarēja kaitēt.

Par dzeltenu suni pārvērstais Aču skrēja un skrēja, līdz nonāca lielās Bulo valsts mazajā kaimiņzemē Ludžo. Ludžo, tāpat kā Bulo valstī, arī nesēja labību, vienīgi vietējā valdnieka —. tusa pils tuvumā auga daži augļu koki. Bet tālu visapkārt pjj tās mežonīga stepe, kur ganījās tikai jaku un aitu bari.

No kaimiņu zemes ļaudīm Acu uzzināja, ka viņu valdnieku sauc par Keņpanu. Keņpanam auga trīs skaistas meitas: vecāko sauca par Czetanu, vidējo — par Hamuco, jaunāko — par Emanu. No visām trijām Emana bija ne tikai visskaistākā, bet ari visjaukākā meitene. Viņa palīdzēja nabadzīgiem ļaudīm, nekad nedarīja pāri dzīvniekiem, pat tramīgie putniņi ēda viņai no rokas.

«Tikai Emana var mani glābt,» Acu nodomāja, atcerēdamies kalnu gara vārdus. Jauneklis nolēma labo meiteni uzmeklēt, uzdāvināt viņai sēklas un ar viņu sadraudzēties.

Aču dzeltena suņa izskatā vairākas dienas klīda ap valdnieka Keņpana pili. Beidzot viņš redzēja, ka Emana iznāca no piis un sāka pļaviņā plūkt puķes. Aču pieskrēja pie viņas un ņēmās priecīgi riet, ar zobiem ķert aiz drēbēm un luncināt asti. Skaistais, dzeltenais suns meitenei gauži iepatikās. Viņa pieliecās un noglaudīja sunim galvu. Bet suns paskatījās uz Emanu ar gudrām cilvēka acīm un norādīja ar ķepu uz maisu, kas tam karājās kaklā.

Emana noņēma maisu sunim no kakla, uzmanīgi to atsēja un ieraudzīja tur zeltainus graudus. Taču meitene nezināja, kas tie par graudiem un ko ar tiem dara. Tad suns atkal viņu parāva aiz drēbēm, bet pēc tam izkašņāja zemē nelielu bedrīti un sāka ar purnu rādīt gan uz sēklām, gan uz bedrīti. Beigu beigās Emana nojauta suņa vēlēšanos un sāka mest zeltainos graudus bedrītēs, ko ar ķepām bija paspējis izkašņāt Aču, un aizbērt tās ar zemi. Viņi strādāja krietnu laiku, kamēr bija iesējuši visas sēklas, tad Emana atgriezās pilī kopā ar dzelteno suni.

Labā meitene iemīlēja skaisto, piemīlīgo suni, bet suns tik ļoti pieķērās viņai, ka ne soli neatkāpās. Gudrās un izteiksmīgās suņa acis ar mīlestību un skumjām raudzījās uz Emanu, pūlēdamās uzminēt katru viņas vēlēšanos.

Pienāca rudens. Nogatavojās augļi, jaki un aitas ganībās bija uzkrājuši biezu tauku kārtu. Valdnieka Keņpana meitām pienāca laiks iziet pie vīriem.

Kādā siltā rudens vakarā pļaviņā pils priekšā tika sarīkotas

dzīres. No plašās apkaimes šeit sapulcējās cienījami ļaudis ar sievām, dēliem un meitām. Daudz dziesmu tika dziedāts, daudz deju dejots, daudz tējas ar pienu, sāli un sviestu izdzerts.

Beidzot pienāca pēdējā deja — deja, kad valdnieka Keņpana meitām jāizvēlas sev vīri. Sī deja saskaņā ar senu paražu meitenēm bija jādejo ar augļiem rokās un šie augļi jāpasniedz savam izredzētajam.

Valdnieka meitas nodejoja pirmo riņķi, un vecākā māsa, atdevusi savus augļus galvenā padomnieka dēlam, no dejas izstājās. Otro riņķi dejoja abas jaunākās māsas, un vidējā māsa, pasniegusi augļus kaimiņu valdnieka dēlam, arī beidza deju. Bet Emana nodejoja arī trešo riņķi, taču nevienu sev neizraudzījās. Sanākušo vidū bija daudz iznesīgu jaunekļu, taču meitenei neviens no tiem nebija pa prātam un viņa nevienam nevēlējās atdot savu sirdi.

Jaunekļus šāda Emanas rīcība kaitināja, un viņi sāka savā starpā sačukstēties.

—    Kuru tad galu galā Emana izvēlēsies sev par vīru? — viņi tērgāja, jo kurš gan nevēlējās dabūt par sievu šo gudro, skaisto un labsirdīgo meiteni.

Emana dejoja ceturto riņķi un pēkšņi pamanīja savu iemīļoto dzelteno suni. Ar valgām, asaru pilnām acīm Aču tupēja starp viesiem un, acu nenolaidis, raudzījās uz meiteni. Emanai sažņaudzās sirds, un, griežoties dejā, viņa neviļus tuvojās un tuvojās dzeltenajam sunim. Meitene, protams, i nedomāja izvēlēties sev par vīru suni. Taču, pienākot tam pavisam klāt, viņai nejauši paslīdēja kāja, augļi izkrita no rokām un aizvēlās tieši pie suņa.

—    Emana sev par vīru izvēlējusies suni! Emana sev par vīru izvēlējusies suni! — ļaunā priekā klaigāja jaunekļi, veltīgi izgaidījušies no viņas augļus.

Pat vecākās māsas nepažēloja nabaga meiteni, bet kopā ar citiem ņēmās viņu apsmiet.

Valdnieks Keņpans bija pārlieku lepns un patmīlīgs cilvēks. Redzēdams, ka ļaudis izsmej viņa meitu, viņš briesmīgi noskaitās un, norādīdams uz Emanu, pērkonīgā balsī iesaucās:

—   Ja jau tu esi iemīlējusi suni un visu ļaužu priekšā to izvē-

lējusies sev par vīru, tad ej kopā ar viņu, kur gribi, bet manā pilī gan vairs savu acu nerādi!

Emana, gauži raudādama, gāja projām, un dzeltenais suns no viņas ne soli neatpalika.

Emana atnāca uz lauka, kur bija iesējusi miežus, un redzēja: visapkārt līgo graudu pilnas, dzeltenas vārpas un kā sveicinot liecas viņas priekšā. Emana nokrita zemē, apkampa savu suni un sāka rūgti raudāt.

—    Nevajag raudāt, gudrā, brīnišķīgā Emana, — pēkšņi suns viņai teica cilvēka balsī.

No pārsteiguma meitene pat pārstāja raudāt un, paklusām iešņukstēdamās, ar izbrīnu un bailēm paskatījās uz dzelteno suni.

—    Nebrīnies un nebaidies, — Aču turpināja, — es esmu cilvēks, nevis suns.

—    Tu esi cilvēks? Kāpēc tad esi pieņēmis suņa izskatu? — nesaprašanā vaicāja Emana.

Aču nopūtās un sāka stāstīt:

—    Tu, protams, zini Bulo valsti. Es esmu šīs valsts kalēja dēls. Mūsu ļaudis, tāpat kā tavas zemes ļaudis, nekad nav sējuši miežus un nav ēduši ēdienu, kas pagatavots no miežu graudiem. Tāpēc es nozagu miežu graudus čūsku valdniekam Kabulē, bet viņš, par to atriebdamies, pārvērta mani par suni. Taču es atkal varu kļūt par cilvēku.

Emana paskatījās uz nobriedušo miežu druvu, uz suni, kas stāvēja turpat priekšā, un viņai likās, ka blakus stāv nevis dzeltens suns, bet brašs un drosmīgs jauneklis. Viņa noliecās pie suņa, apkampa to un drebošā balsī jautāja:

—    Kā tu varēsi atkal kļūt par cilvēku?

—    Kad mani no visas sirds iemīlēs kāda meitene, — Aču viņai atbildēja.

—    Es tevi mīlu! — Emana iesaucās. — Es tevi patiesi mīlu! Kāpēc tad tu nepārvērties par cilvēku? Kā vēl es tev varu palīdzēt?

—    Ja tu tiešām mani mīli, — Aču teica, — tad vispirms savāc nobriedušās miežu vārpas, uzšuj maisu un saber tajā graudus. Iesim uz manu zemi un pa ceļam visur sēsim miežus. Lai visi ļaudis lieto šos graudus. Kad tu atnāksi uz manu pilsētu, tu ieraudzīsi mani cilvēka izskatā.

Emana priecīga tikai pamāja ar galvu un ņēmās aši jo aši novākt ražu. Pēc tam viņa saplēsa savu priekšautu, sašuva no tā maisu un piebēra pilnu ar miežu graudiem.

Aču un Emana gāja dienām ilgi, visur sēdami zeltainos graudus.

Beidzot priekšā parādījās liela pilsēta, apjozta ar augstu mūri.

—          Seit es tevi pametīšu, — teica Aču, uzrunādams meiteni.

—   Es negribu, lai mani tautieši tevi redzētu man blakus, kamēr esmu vēl dzeltenā suņa izskatā. Kad ieiesi pilsētā, pajautā pretīnācējiem, kur dzīvo kalējs, un ej tieši uz turieni.

To pateicis, Aču ātri nozuda.

Sasniegusi pilsētas vārtus, Emana ļaudīm vaicāja, kur meklējama kalēja māja.

—    Kad aiziesi līdz tirgus laukumam, — pretīnācēji viņai atbildēja, — tur tev katrs parādīs.

Tikko Emana tuvojās tirgus laukumam, viņai priekšā izlēca dzeltens suns. Neaizskrējis līdz meitenei, suns pēkšņi apstājās un nozuda baltu dūmu mākonī, kas to pēkšņi apņēma. Dūmu mākonis drīz izklīda, un suņa vietā Emana ieraudzīja slaidu, glītu jaunekli. Tas bija Aču. Viņš paņēma Emanu aiz rokas un veda pie saviem vecākiem.

Aču tēvs un māte no prieka apraudājās, ieraudzījuši savu vienīgo dēlu dzīvu un veselu. Vecīši nezināja, kā jaukajai un labajai Emanai pateikties, jo tā viņu dēlu bija atbrīvojusi no čūsku valdnieka ļaunās burvestības.

Drīz kalēja mājā notika Emanas un Aču jautras kāzas. Kāzās bija salūgts daudz vienkāršu ļaužu. Kāzu ceremonijas laikā cita pēc citas radās jaunas dziesmas par godu jaunlaulātajiem. Dziesmas gan slavināja Aču drošsirdību, kurš savai tautai bija sagādājis miežu graudus, gan cildināja skaistās Emanas labsirdību un uzticību.

Kopš tā laika visā Tibetā audzē miežus un ļaudis ir iemācījušies no zeltainajiem graudiem pagatavot garšīgo czambu — tibetiešu iecienītu ēdienu.

KA NABAGA VĪRS VELNU PIEMUĻĶOJA

Senos laikos kādā aizā netālu no.Cangpo upes dzīvoja nabadzīgs vīrs, vārdā Agvans. Jau kopš agras bērnības viņš bija apaļš bārenis — auga bez tēva un mātes. Pat radinieku un labu draugu viņam nebija.

No vecākiem Agvans bija mantojis gabaliņu zemes, goteli un suni. Kaut nabadzīgi, tomēr savā nodabā būtu varējis dzīvot itin mierīgi, ja pārlieku nebaidījies no velniem. Lai kur gāja, lai ko darīja, vienmēr prātā stāvēja, ka naktī ieradīsies pats velns un viņu aizstieps prom.

«Ja es būtu apveltīts ar pārdabisku spēku,» Agvans bieži domāja, «es visus velnus sadedzinātu, pārvērstu pelnos un dziļi zemē apraktu, neļautu viņiem mierīgos ļaudis tramdīt.»^

Tā viņš visādi izdomājās par velniem un ar to pašu arī sev nelaimi piesauca. Reiz vēlu vakarā, kad virs kalna jau pacēlās sudrabotā mēness ripa, ne no šā, ne no tā nejauki iekaucās Agvana suns. Varēja domāt, ka viņam kāds būtu iezvēlis ar koku. Pēc tam tālumā atskanēja dipoņa. Tā nāca aizvien tuvāk un tuvāk.

Agvans paskatījās pa logu un spožajā mēness gaismā ieraudzīja zīdā un brokātā tērptu jātnieku uz melna zirga. «Tas ir velns, nevis cilvēks,» bailēs nodomāja Agvans. «Ne velti suns tik spalgi iekaucās.»

Pa to laiku velns — tas tiešām bija velns — piejāja pie Agvana būdas, nolēca no zirga un, ar kāju pasperdams, plaši atvēra durvis. Pārbiedētais Agvans zemu paklanījās, par cieņas apliecinājumu izbāza mēli — tā tibetieši sveicina augstus viesus — un drebošā balsī aicināja:

—     Nāciet iekšā, nāciet iekšā! Es tūlīt jūs pacienāšu ar tēju un sviestu …

Velns pavīpsnāja un atbildēja:

—     Šonakt es taisījos pamieloties ar tavu bailīgo dvēseli. Bet, tā kā tu man izrādīji dziļu cieņu, pagaidām tevi likšu mierā. Gaidi mani pēc septiņām dienām. Tad atkal šurp atjāšu.

To pateicis, velns uzlēca zirgam mugurā un aši aizauļoja. Cauru nakti Agvans grozījās no vieniem sāniem uz otriem, nekā nespēdams aizmigt. Beigu beigās viņš nolēma: «Tā jau nu

nesēdēšu, rokas klēpī salicis, un negaidīšu savu galu. Bēgšu, kur acis rāda. Jau rīt no paša rīta pametīšu šo būdu un došos pasaulē meklēt vietu, kur nemājo velni.»

Nākamajā dienā Agvans paņēma govi un suni, atvadījās no sava mitekļa un devās gar līču loču tekošu strautiņu svešumā.

Agvans gāja divas dienas un divas naktis, elpu neatvilcis, kamēr pamanīja māju ar lieliem, sarkaniem vārtiem. Viņš jau gribēja tur ieiet un palūgt naktsmājas, bet tad atcerējās vecus vīrus sakām, ka velni labprāt dzīvojot mājās ar sarkaniem vārtiem, un tāpēc aši aizkātoja tālāk.

Agvans tā slāja vēl piecas dienas un piecas naktis, līdz beidzot ieraudzīja baltu māju ar baltiem vārtiem. «Lai nu kas, bet velni še nedzīvo,» viņš nolēma un droši iegāja mājā. Pārkāpis pāri slieksnim, Agvans no bailēm nezināja, ko tālāk darīt… Istabas vidū augstā atzveltnes krēslā cienīgi sēdēja tas pats velns, no kura viņš bēga. Agvanam nebija ko zaudēt, un viņam galvā radās pārdroša doma. Iedams tuvāk velnam, viņš teica:

— Šodien ir tā diena, kad tu solījies atjāt pie manis. Bet kā nu es tā apgrūtināšu tevi ar tik garu ceļu, tāpēc, sak, nākšu vien pats šurp.

— Ha-ha-ha! — velns palaida smieklu. — Ja jau tu esi pret mani tik goddevīgs, tad es tavu dzīvību nekārošu. Tu uz laiku laikiem paliksi šeitan un barosi manus zirgus, govis un jakus. Bet tagad atbildi — kur tev atrodas sirds?

—     Re, še ir mana sirds,. 3 Agvans atbildēja, rādīdams uz krūtīm. — Bet kur ir tavējā?

—     Mana sirds atrodas kvēpināmā traukā, — velns teica un tūlīt pat pavēlēja: — Ātri apseglo manu zirgu! Es došos uz kādu ciemu savās velnu darīšanās un atgriezīšos tikai vēlu naktī. Pabaro, padzirdini lopus un uzklāj man vakariņu galdu.

. » Labi, labi, — Agvans teica, bet pats nodomāja: «Jāj tikai tālāk projām. Tagad es zinu, kā tevi pieveikt.»

Velns aizjāja. Bet Agvans, lieki nešķiezdams laiku, salasīja tā pavairāk žagaru, aplēja tos ar kausētu sviestu un sakūra milzīgu sārtu. Tad paķēra kvēpināmo trauku ar melnā velna ļauno sirdi un iemeta to ugunī. Iesprēgājās liesma, dzirksteles aizlidoja uz visām pusēm, un pret debesīm pacēlās augsts, smirdīgs dūmu stabs. Ar to pašu ļaunajam velnam arī bija gals.

Agvanam nu piederēja visi velna lopi, un viņš kā bagāts vīrs atgriezās savā būdā. Kopš tās reizes viņam no velniem vairs nebija bail.

BALTA LAUVAS SAVALDITAJS

Senos laikos Tibetā dzīvoja Jauns un nežēlīgs valdnieks, vārdā Lubsans. Kādu dienu viņš ne par šo, ne par to noskaitās uz savu sievu — skaisto Dolmo un pavēlēja uzticamam kalpam ievest viņu dziļi mežā un tur pamest plēsīgiem zvēriem par barību. Dolmo tajā laikā gaidīja bērnu.

Kalpam bija nabaga sievietes gauži žēl, bet ko lai dara: ja neizpildīsi valdnieka pavēli, zaudēsi pats savu galvu. Viņš uzsēdināja Dolmo zirgā un veda tālāk prom no Lubsana acīm.

Viņi jāja vienu dienu, jāja otru dienu. Kalni pacēlās aizvien stāvāki, mežs kļuva aizvien biezāks. Trešajā dienā pret vakaru kalps apturēja zirgu, nocēla Dolmo zemē, iedeva viņai drusciņ ēdamā, kramu ar posu un maizi, bet pats aizauļoja atpakaļ.

Pamesta gluži viena dziļā mežā, kur otru cilvēku ne ar uguni neatrast, Dolmo sāka raudāt un gāja uz priekšu, kur acis rāda. Viņa gāja, gāja un pēkšņi uzdūrās mazai, pa pusei sabrukušai būdelei. Ieraudzījusi būdu, Dolmo nopriecājās un nolēma palikt tajā dzīvot. «Kā nekā būs patvērums no plēsīgiem zvēriem,» viņa pie sevis nodomāja.

Dolmo klājās grūti. Viņa vāca savvaļas augļus, ogas un ēdamās saknes, pina no saviem matiem cilpas un tās izlika, lai ievilinātu putnus un sīkus zvēriņus. Strautā zivis viņa iemanījās ķert ar rokām. Dolmo juta, ka zem sirds nēsā bērniņu, un viņa dēļ centās saglabāt sev dzīvību.

Pienāca noteiktais laiks, bet bērns nepiedzima. Tikai trešajā gadā viņai piedzima dēls — spilgti ruds, stiprs un veselīgs puisēns.

Dolmo dēls izrādījās neparasts bērns. Runāt viņš sāka tajā pašā dienā, kad piedzima, un acis viņam mirdzēja tik spoži kā zvaigznes pie debesīm. Dolmo savu dēlu nosauca par Dorčži, kas nozīmē «pērkona bulta».

DorČže auga nevis dienām, bet stundām. Pēc gada viņš izskatījās kā gadus piecpadsmit vecs jauneklis un ar loku un bultām rīkojās tik veikli kā īsts mednieks. Nu pašai Dolmo vairs nevajadzēja rūpēties par iztiku. Dorčže katru dienu gāja medībās un nekad ar tukšām rokām nepārnāca.

Kādu dienu Dorčže devās medībās un atgriezās mājās ar lielu, brangu stirnu. Stirnu šķērzdams, dēls runājās ar māti un pēkšņi iejautājās:

—   Amā (tā tibetiešu bērni sauc māti), amā, visiem cilvēkiem ir tēvi. Kāpēc man vienīgajam nav tēva?

Tikko asaras valdīdama, Dolmo viņam atbildēja:

—   Tu vēl esi maziņš, manu dēliņ. Paaudzies nu lielāks, kļūsti rūdīts mednieks, tad es tev visu izstāstīšu.

Pagāja vēl gads. Dēls kļuva jo dienas jo stiprāks un spēcīgāks. Tagad pat kalnu lācis Dorčžem grieza ceļu, un viņš varēja noskriet briedi.

Viendien Dorčže aizgāja medībās. Dolmo gaidīja, bet viņš aizvien vēl neatgriezās. Dorčže pārnāca mājās tikai pie vakara un pārnesa uz muguras milzīgu tīģeri. Redzēdama, cik drosmīgs, spēcīgs un prasmīgs mednieks kļuvis dēls, Dolmo nopriecājās. Bet Dorčže, dīrādams tīģeri, atkal mātei vaicāja:

—   Amā, kas ir mans tēvs? Kur viņš dzīvo? Es gribu viņam uzdāvināt šī varenā tīģera ādu.

Dolmo gauži ieraudājās un teica dēlam:

—   Manu puisīt, tavs tēvs ir mūsu zemes valdnieks. — Un viņa izstāstīja dēlam savu bēdīgo dzīves stāstu.

Dorčže apskāva māti, brītiņu klusēja, padomāja un tad teica:

—   Nebēdājies, amā! Es rīt pat došos pie mūsu valdnieka un piespiedīšu viņu atzīt mani par savu dēlu, bet tevi aizvest atpakaļ uz pili.

Dolmo baidījās par dēlu, mēģināja viņu atrunāt, taču viņš stingri palika pie sava.

Nākamajā rītā agri jauneklis satina tīģera ādu, pārmeta to pār plecu, paņēma loku ar bultām un naski devās ceļā.

Dorčže uzkāpa daudzos kalnos un šķērsoja daudzas ielejas, kamēr nonāca pilsētā, kur dzīvoja un valdīja Lubsans. Pie pils vārtiem drosminieku apturēja sardzes vīri.

—    Kas tu tāds esi? — viņi tirdīja. — Kāda tev vajadzība satikt mūsu valdnieku?

—    Es esmu mednieks no tālajiem kalniem, — Dorčže viņiem atbildēja. — Atnesu valdniekam kā dāvanu — vei, šo tīģera ādu.

Sardzes vīri paziņoja Lubsanam, ka atnācis mednieks, un valdnieks pavēlēja ielaist jaunekli.

Kad Dorčže pienāca pie Lubsana, valdnieks paskatījās uz viņu un klusībā apcerēja: «Es zinu visus pazīstamos medniekus, bet nekad neesmu redzējis šo ugunsrudo stiprinieku, kurš pratis pievārēt tik milzīgu tīģeri.» Un viņš jautāja:

—    Kur tu nogalināji šo tīģeri?

—    Tālajos kalnos, pie pašas tavu īpašumu robežas, — sekoja atbilde.

—    Kā lai es tev atlīdzinu par tik varenu ādu? — Lubsans atkal vaicāja.

—     Man nav vajadzīga nekāda atlīdzība, — Dorčže atbildēja.

—  Esmu šurpu atnācis, lai te satiktos ar savu tēvu.

—    Kas ir tavs tēvs, un kur viņš dzīvo? — valdnieks tincināja tālāk. — Pasaki man, es pavēlēšu ataicināt viņu uz pili.

—    Mans tēvs esi tu, valdniek! — paziņoja Dorčže un vārdu vārdā izstāstīja visu, ko viņam bija stāstījusi māte.

Klausīdamies jaunekļa stāstu, Lubsans sarauca pieri un klusībā nodomāja: «Sis jauneklis, liekas, ir neparasts cilvēks, ja jau viens pats varēja pieveikt tik milzīgu tīģeri. Ka tikai nesadomā atriebties par māti un nekāro ieņemt manu troni? Drošs paliek drošs, kaut ar viltību, jātiek no viņa va|ā.»

Taču valdnieks izlikās iepriecināts un laipni teica jauneklim:

—    Ai, cik es esmu laimīgs, ka man ir tik spēcīgs un drosmīgs dēls! Bet, manu zēn, vispirms tev jāizpilda tas, ko tev likšu, un tikai tad es tevi pasludināšu par savu dēlu un atgādāšu arī tavu māti atpakaļ uz pili.

—    Pavēli! >— priecīgi iesaucās Dorčže. — Kas jādara?

—    Ziemeļu kalnos, — turpināja Lubsans, — mitinās Baltais Lauva. Kopš tā brīža, kad tas tur apmeties, neviens neuzdrošinās šīm vietām tuvoties ne kājām, ne jāšus. Nogalini Balto Lauvu un pārnes man viņa ādu.

—    Labi, — jauneklis atbildēja. — Gaidi mani un neaizmirsti

savu solījumu! — To pateicis, viņš Lubsana priekšā palocījās un atstāja pili.

Dorčže dienām ilgi gāja un gāja uz ziemeļiem un beidzot sasniedza augstus kalnus. Pienācis pie ceļu krustojuma, viņš ieraudzīja vecu vīru ar sirmu bārdu. Tas koka ēnā mierīgi atpūtās. Jauneklis piegāja pie vecīša, goddevīgi viņu pasveicināja un apvaicājās:

—   Vectētiņ, stāsta, ka šajā pusē dzīvojot lielais Baltais Lauva. Kā man viņu dabūt rokā?

—   Kam tev vajadzīgs Baltais Lauva? — vecais vīrs savukārt gribēja zināt.

—   Mūsu valdnieks pavēlēja man šo Lauvu nogalināt un atbrīvot apvidu no briesmīgā zvēra.

—   Tu, jaunekli, esi pārlieku drosmīgs, — vecais vīrs viņam atbildēja. — Taču Baltais Lauva nav parasts, bet brīnumains zvērs un viņu nogalināt nav joka lieta. Ej pa šo kalnu taciņu taisni vien, taisni vien, līdz nonāksi pie vientuļnieka mītnes. Tikai viņa spēkos ir tev palīdzēt pieveikt Balto Lauvu.

Dorčže patencināja veco vīru un sāka kāpt pa kalnu taku. Jo augstāk viņš kāpa, jo šaurāka un bīstamāka kļuva taka. Jauneklim no kāju apakšas gruva akmeņi, ripodami bezdibenī, un draudēja bezmaz aizraut arī viņu pašu līdzi. Dorčže ļoti nomocījās, bet neatlaidīgi kāpa uz augšu.

Beidzot kalnu taka ieveda viņu nelielā ielejā, kur stāvēja neizskatīga būdiņa. Aizmirsis nogurumu, jauneklis metās pie būdiņas un no visa spēka piedauzīja pie durvīm.

Dorčže krietnu brīdi klauvēja. Beigu beigās durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās gara auguma kalsnējs vīrs sarkanā tērpā.

—   Kāpēc tu esi šurp atnācis? Kas tev parādīja manu mājokli? — viņš jauneklim bargi noprasīja.

Jauneklis viņam izstāstīja gan par valdnieka pavēli, gan par savu sastapšanos ar sirmo vecīti. Noklausījies jaunekļa stāstījumu, vientuļnieks atmaiga, paņēma viņu pie rokas un, norādījis uz taciņu, kas tālumā vīdēja, teica:

—   Klausies mani uzmanīgi un labi iegaumē! Ej pa šo taku, un tā tevi aizvedīs pie kalnu ezera. Tur, ezera malā, aug sandalkoks. Baltais Lauva katru vakaru nāk pie ezera tajā vietā pa

dzerties. Uzrāpies sandalkokā, nolauz zaru un gaidi Lauvu. Vispirms pie ezera atlidos putni, lai padzertos. Pielūko, neizbiedē tos. Pēc tam atnāks meža zvēri. Ari tos netraucē. Beidzot parādīsies Baltais Lauva. Uzlec viņam mugurā un iesit pa galvu ar sandalkoka zaru, pie tam saki: «Vai tu man kalposi? Vai tu man kalposi?» Lauva sāks lēkāt, bet tu nebaidies, turies cieši viņam krēpēs un zvetē tikai ar sandalkoka zaru pa galvu. Spēki Baltajam Lauvam izsīks, un viņš būs ar mieru tev kalpot. Bet, ja tu nobīsies, Baltais Lauva nometīs tevi no muguras un saplosīs gabalu gabalos.

Jauneklis no visas sirds pateicās vientuļniekam un aši aizsnāja uz kalnu ezeru.

Pienācis pie ezera, viņš ieraudzīja ziedošu sandalkoku, nolauza zaru un paslēpās koka biezajā lapotnē.

Drīz vien debesis satumsa no nepārredzama putnu bara. Vēcinādami spārnus, tie notupās ezermalā un sāka dzert. Krietni padzērušies, putni atkal pacēlās gaisā un, spārniem švīkstot, aizlidoja. Pēc tam pie ezera padzerties no malu malām sāka nākt zvēri lieliem bariem. Šurp steidzās brieži un mežacūkas, kalnu kazas un savva]as ēzeļi — kulāni. Bet Dorčže, elpu aizturējis, tupēja kokā un gaidīja, kad parādīsies Baltais Lauva.

Tikko zvēri bija paguvuši nodzerties, tālumā atskanēja briesmīgi rēcieni, tik briesmīgi, ka no tiem sāka drebēt pat apkārtējo kalnu gali. Izbiedētie zvēri aizmuka kur kurais, bet ezeram vareniem lēcieniem tuvojās milzīgais Baltais Lauva. Lauva bija tik liels, ka neko daudz neatpalika no bifeļa. Viņa sniegbaltās krēpes nokarājās gandrīz līdz zemei.

Lauva apstājās tieši zem sandalkoka un aplaida acis apkārt. Dorčžem no bailēm sažņaudzās sirds. Tad viņš, bailes pārvarējis, lēca no koka Baltajam Lauvam tieši mugurā. Ar vienu roku jauneklis ieķērās Lauvam krēpēs, bet ar otru, pacēlis sandalkoka zaru, iesita viņam pa galvu, iesaukdamies:

—   Vai tu man kalposi, vai tu man kalposi?

—   Nē-ē! — atbildot ierēcās Baltais Lauva un sāka lēkāt, purināt galvu, kulstīt asti, pūlēdamies nosviest jaunekli no muguras.

Dorčže vēl stiprāk ieķērās Baltajam Lauvam krēpēs, ar kājām aptvēra viņa sānus un sita vienā sišanā ar sandalkoka zaru pa galvu, visu laiku saukdams:

—   Vai tu man kalposi, vai tu man kalposi?

Beidzot sandalkoka zara brīnumainais spēks nomierināja satracināto Lauvu un tas sāka lūgties:

—   Jaunekli, atlaid mani! Es tev kalpošu. Lai kur tu būtu, pamāj tikai ar sandalkoka zaru un saki: «Atnāc pie manis!» — un es tajā pašā mirklī būšu pie tevis un darīšu visu, ko tu pavēlēsi.

—    Labi, — teica Dorčže, — tagad ej mierīgi savu ceļu, bet nekad vairs neaiztiec ceļiniekus.

—   Lai notiek pēc tava prāta! — Baltais Lauva piekrita un skrēja uz kalniem, atpakaļ neatskatīdamies.

Dorčže dienām ilgi nāca atpakaļ, rāpdamies pa stāvām kalnu kraujām. Beidzot jauneklis sasniedza pili, un sardzes vīri viņu ielaida pie valdnieka.

—   Kur tad ir Baltā Lauvas āda? — valdnieks bargi noprasīja. — Kā tu iedrošinājies atgriezties, neizpildījis manu pavēli?

—    Es nenogalināju Balto Lauvu, — Dorčže atbildēja. — Es to savaldīju, un tagad tas nevienam nav vairs bīstams.

—    Tu savaldīji Balto Lauvu? H neticīgi pārjautāja valdnieks. — Kā tu man to pierādīsi?

Tad Dorčže pamāja ar sandalkoka zaru un skaļi teica:

—   Atnāc pie manis!

Viņš nepaguva izrunāt vārdus līdz galam, kad sākās spēcīgs, vēl nepieredzēts viesulis, kas pacēla gaisā akmeņus un putekļu mākoņus. Pils sagrīļojās un sasvērās kā laiva no viļņu trieciena. Atskanēja baiļu kliedzieni, un visā šajā kņadā ar šausmīgu rēcienu pils zālē iebruka milzīgais Baltais Lauva.

No bailēm drebēdams, Lubsans paslēpās jauneklim aiz muguras un trīsošā balsī sāka viņu lūgt:

—    Aizvāc Balto Lauvu, aizvāc Balto Lauvu! Es atzīšu tevi par savu dēlu un atgādāšu atpakaļ uz pili tavu māti…

Kad Baltais Lauva aizgāja un valdnieks no bailēm atžilba, viņš klusībā pie sevis prātoja: «Ja es nedabūšu pie malas šo mednieku, viņš dabūs mani. Došu viņam vēl vienu uzdevumu, pie tam tādu, lai viņa dienas reiz par visām reizēm būtu skaitītas.»

Izlikdamies laipns, Lubsans teica jauneklim:

—    Tu tiešām esi cienīgs būt mans dēls. Taču manam dēlam jāapprec visskaistākā sieviete pasaulē. Nav daiļākas meitenes par Indijas valdnieka meitu. Bet viņu ir nolaupījis ļauno rakšasu1 valdnieks un aiznesis uz savu nepieejamo pili, kas atrodas augstajos dienvidu kalnos. Ja tu dabūsi šo meiteni sev par sievu, tad es ar vislielāko prieku saukšu tevi par savu dēlu.

—    Labi, es princesi dabūšu, — Dorčže bija ar mieru un sāka gatavoties ceļam.

Viņš ielika maisiņā dažas saujas czambas, kaltētu sieru, vējā žāvētu gaļu, uzmeta plecā loku, paņēma bultu maksti ar bultām un, rokā turēdams sandalkoka zaru, devās tālajā ce|ā uz dienvidu kalniem.

Dienu no dienas Dorčže naski soļoja uz dienvidiem, un ceļā viņam gadījās liels ezers. Ezera malā stāvēja gara un resna sieva. Pēkšņi jauneklis pamanīja, ka šī sieva noliecās pie ūdens un dzēra, dzēra neatraudamās, turklāt tā, ka izdzēra ezeru sausu. Dorčže pabrīnījās un teica sievai:

—    Es brīnīdamies brīnos, kas tu esi par cilvēku, ja vienā paņēmienā vari izdzert veselu ezeru!

—    Ko nu par mani daudz brīnīties! — sieva atbildēja. — Bet es dzirdēju, ka viens mednieks spējis Balto Lauvu savaldīt. Tas nu gan ir šajā pasaulē kas nepiedzīvots!

—    Es jau pats esmu tas mednieks, — Dorčže viņai atzinās.

—    Puis, nemāni mani! — garā sieva neparko negribēja tam ticēt.

Tad jauneklis pamāja ar sandalkoka zaru un pasauca Balto Lauvu. Tūlīt pat uzbrāzās stiprs viesulis un viņu priekšā, draudīgi rūkdams, uzradās milzenis Baltais Lauva.

Garā sieva nobijās, paslēpās Dorčžem aiz muguras un iesaucās:

IS® Aizvāc Balto Lauvu, es tev par to kalpošu!

Un tālāk uz rakšasu valdnieka nepieejamo pili viņi gāja divatā.

Nebija noiets ne pusceļš, kad abi redz: stāv meitene, rokās tur zelta loku, bet pati veras debesīs, it kā tur kaut ko meklētu.

1 Rakšasi — tā tibetiešu folklorā sauc milžus cilvēkēdājus.

—   Meiten, — DorČže viņu uzrunāja, — kas tev debesīs pazudis?

—   Rīta agrumā es uzšāvu debesīs zelta bultu, — viņa atbildēja. — Tā aizvien vēl nav nokritusi. Pēc tās tad arī lūkojos.

—   Esi gan tu apbrīnojama šāvējai — sajūsminājās jauneklis.

—   Vienalga, bet nekādi nevaru līdzināties medniekam, kurš spējis savaldīt Balto Lauvu. Tas nu gan ir apbrīnas vērts cilvēks, — meitene viņam atbildēja.

—   Ei, puis, — garā sieva iesmējās, — parādi arī viņai Balto Lauvu!

Dorčže pamāja ar sandalkoka zaru, un viņa priekšā rūkdams nostājās briesmīgais Baltais Lauva. Meitene pārbijās, nometa zemē zelta loku, bet pati meklēja drošāku vietu jauneklim aiz muguras un lūdza Lauvu aizvākt, apsoloties par to Dorčžem kalpot.

Tālāk viņi devās jau trijatā. Jo tuvāk ceļinieki nāca rakšasu valdnieka pilij, jo grūtāk kļuva virzīties uz priekšu. Taciņa izzuda. Kur vien acis meta, ceļu aizšķērsoja stāvas klintis un dziļi jo dziļi bezdibeņi. Dorčže iegrima domās, tad pamāja ar sandalkoka zaru: viņa priekšā nostājās Baltais Lauva.

—   Vai tu nevarētu mums palīdzēt aizkļūt līdz rakšasu valdnieka pilij? — Dorčže viņam vaicāja.

—    Kālab ne? Sēdieties tik visi man mugurā un ciešāk turieties manās krēpēs, — Baltais Lauva atbildēja.

Visi trīs uzrāpās Lauvam mugurā, un tas, lēkdams no klints uz klinti, kā lidot pārlidodams bezdibeņus, aizgādāja viņus līdz rakšasu valdnieka pils mūrim.

Sī pils pacēlās kā milzu kalns. Varenie mūri bija celti no milzīgiem klints bluķiem, kaltie dzelzs vārti aizšķērsoja ieeju pilī.

Dorčže un abas sievietes paslēpās aiz liela koka un sāka gudrot, kā dabūt rokā princesi. Te jauneklis izdzirda kokā sarunājamies divus kraukļus. Viens teica:

—   Diez no kurienes atnākuši šie cilvēki, kas grib šejienes valdniekam nolaupīt Indijas princesi, bet nezina, kā tai piekļūt.

—   Vai tad tu zini? — otrs vaicāja.

—    Protams. Katru rītu princese kopā ar savām kalponēm

nāk pēc ūdens. Kaut arī viņas visas ir skaistas un vienādi ģērbušās, taču princesei uz pieres ir uzzīmēts lotosa zieds. Kad princese pienāk pie avota, īstais bridis viņu tvert ciet.

—   Vai tad no rakšasu valdnieka var kāds aizbēgt? — iebilda otrais krauklis. — Viņam pretī pat Baltais Lauva nestāsies.

—   Ari rakšasu valdnieks ir pieveicams, — pirmais atbildēja.

—   Vajag tikai ar zelta bultu, kas izšauta no zelta loka, trāpīt tirkīzā, kas karājas valdniekam uz krūtīm. Tad viņš kā nopļauts novelsies zemē beigts.

Dorčže paturēja prātā kraukļu sarunu, pateica abām sievietēm, kas kurai jā dara, kad pienāks rīts, un viņi sāka gaidīt svīstam gaismu.

Debesis kļuva blāvas, austrumos jau sāka sārtoties kalnu gali, un čīkstēdami atvērās smagi kaltie pils vārti. Pa tiem laukā izskrēja vairākas meitenes ar bambusa toveriem uz muguras un devās pēc ūdens uz avotu, kur viņas paslēpies jau gaidīja Dorčže. Kolīdz pie avota pienāca meitene ar lotosa ziedu uz pieres, viņš to sagrāba un pasauca Balto Lauvu. Meitene no bailēm sāka kliegt, viņas kalpones arī iekliedzās, un, šo kņadu sadzirdējis, pa pils vārtiem izlēca saniknotais rakšasu valdnieks. Viņa cietie mati stāvēja stāvus, no mutes ar augšup vērstiem ilkņiem šāvās uguns liesmas. Taču meitene jau stāvēja ar uzvilktu zelta loku. Ar drošu roku viņas raidītā zelta bulta smalkās drumslās sašķaidīja tirkīzu uz rakšasu valdnieka krūtīm un izurbās cauri viņa ļaunajai sirdij. Gārgdams viņš nogāzās zemē un izlaida garu, bet viņam palīgā steidzās pils sargi. Tad garā sieva, kura bija izdzērusi ezeru sausu, plati atpleta muti, un ezera ūdeņi, gāzdamies no mutes, applūdināja pili un visus tās iemītniekus.

Dorčže atvadījās no abām sievietēm, pateicās viņām par palīdzību un pavēlēja Baltajam Lauvam aizgādāt viņu kopā ar princesi pie mātes būdiņas.

Dolmo tā nopriecājās, redzot sveiku un veselu savu dēlu, kuru jau sen bija apraudājusi, ka to nemaz nav iespējams izstāstīt. Arī princese neko neiebilda, redzot, ka viņu atbrīvojis tik iznesīgs un drosmīgs jauneklis. Viņš taču bija savaldījis pašu Balto Lauvu! Princese labprāt bija ar mieru kļūt jaunekļa sieva.

Visi trīs ilgi prātoja un beidzot nolēma ierasties pie Lubsana un piespiest viņu reiz par visām reizēm turēt savu vārdu.

Baltais Lauva vienā mirklī viņus aiznesa līdz valdnieka pilij. Sardzes vīri pārbijušies muka uz visām pusēm, un Dorčže ar māti un līgavu iegāja pilī. Bet Baltais Lauva palika ārpusē.

—  No kurienes jūs uzradāties, no gaisa nokritāt, vai? — iesaucās pārsteigtais Lubsans. — Kas šī par meiteni?

—   Mēs ieradāmies no tālienes, — Dorčže viņam mierīgi atbildēja. — Sī meitene ir Indijas princese, mana līgava. Bet tagad pienākusi tava reize izpildīt solījumu.

—   Ei, sargi! — Lubsans nejauki iebļāvās. — Grābiet šos te visus trīs ciet!

Atsprāga pils varenās durvis līdz galam vaļā. Taču gaidīto sardzes vīru vietā uz sliekšņa parādījās Baltais Lauva. Plati atvēris rīkli, tas metās Lubsanam virsū, sagrāba viņu un tajā pašā mirklī ar viņu nozuda.

Nevienam nebija žēl ļaunā un viltīgā valdnieka. Lubsana sieva Dolmo likumīgi ieņēma viņa troni. Pēc tam valdīšana pārgāja viņas dēla rokās. Baltā Lauvas savaldītājs taisnīgi pārvaldīja valsti un nodzīvoja ilgu un laimīgu mūžu.

DIVI BRĀĻI

Kādā zemē sensenos laikos dzīvoja valdnieks, vārdā Dakcors. Valdniekam bija divi dēli. Vecāko dēlu sauca par Gedonu, jaunāko — par Dikdonu.

No mazām dienām Gedonu audzināja zīdītāja, kas nāca no nabadzīgas zemnieku ģimenes. Viņa bija ļoti labsirdīga un jo bieži mazulim stāstīja par tautas grūto dzīvi, allaž atkārtodama: «Kad izaugsi liels, pielūko — nekad un nevienam nedari pāri, palīdzi nabagiem, žēlo grūtdieņus!»

Gedons arī auga labsirdīgs un atsaucīgs. Pat bargais tēvs gauži mīlēja savu vecāko dēlu un visi, kas viņu tuvāk pazina, nebeidza slavēt.

Kad Gedons bija pieaudzis, viņš kādu dienu atnāca pie tēva un teica:

—   Dārgais tēv, atļauj man tev ko lūgt.

—   Ko tu vēlies? — tēvs dēlam vaicāja. — Saki, nekautrējies!

—   Pastaigādamies pa pilsētu, — jauneklis teica, — es sastapu daudz nelaimīgu cilvēku: ubagus, kas lūdza dāvanas, skrandainus kropļus, bāreņus, bezpajumtniekus, kam nav ne mājas, ne maizes kripatas. Mana sirds vai lūza aiz žēluma, raugoties uz viņiem. Atļauj man palīdzēt šiem ubagiem un trūkumcietējiem.

Valdnieks, to dzirdot, nepatikā saviebās, taču nespēja savam mīļajam dēlam atteikt.

—   Es tā pūlējos, lai valsts kasē ienāktu arvien vairāk naudas, — valdnieks atbildēja, — tikai tavā labā, mans dēls. Tad jau nu rīkojies ar manu savākto bagātību, kā vēlies.

Jauneklis kļuva priecīgs, saņēmis tēva piekrišanu, un lika savas zemes ļaudīm paziņot:

«Valdnieka dēls Gedons izdalīs dāvanas visiem nabagiem un trūkumcietējiem. Nāciet, un nevienam netiks atteikts!»

Padzirdējuši šādu jaunu vēsti, pa visiem ceļiem, kas veda uz pilsētu, gāzās ļaudis kā melna debess. Gāja ubagi un kropļi, bezzemnieki un bezpajumtnieki, bāreņi un atraitnes ar maziem bērniem uz rokām.

Kā vēja dzīti mākoņi nelaimīgo bari saplūda pie Gedona, un visi viņi saņēma nepieciešamo un vajadzīgo. Izsalkušie tika paēdināti, baskāji un puskailie — apauti un apģērbti, bezzemnieki dabūja tīrumus, dārzus un lopus, bet bezpajumtniekiem ierādīja mājvietu.

Gedons neskopodamies dāļāja naudu pa labi un pa kreisi no tēva valsts kases, nebēdādams nemaz par to, cik tur vēl paliek. Tad galminieks, kam bija uzticēta valsts kase, atnāca pie valdnieka un teica:

—   Jūsu dēls tik dāsni apdāvina ubagus, ka valsts kase jau ir pustukša..•

—   Ko man darīt? — neapmierināts vaicāja Dakcors. — Es pats dēlam atļāvu palīdzēt ubagiem un trūkumcietējiem.

Taču Gedons tikai deva un deva. Bagātā valsts kase bija gandrīz tukša. Valsts kases pārzinātājs atkal atnāca pie valdnieka, nokrita ceļos viņam pie kājām un teica:

—   Lielo valdniek, nedusmojies! Tavā valsts kasē, kas necik

sen vēl bija pilnum pilna, tagadiņ gauži maz kas palicis pāri, drīz i to pašu Gedons izdējās. Ko tad iesāksim?

Dakcors iegrima dzijās domās, paaicināja pie sevis vecāko dēlu.

—    Dārgais dēls! — viņš to uzrunāja. — Nedrīkst taču tik nesaprātīgi šķiest naudu abām rokām. Tu gribi pabarot visus izsalkušos un bagātīgi apdāvināt katru nabagu. Vai tad tas ir iespējams? Es tevi lūdzu — pārstāj izdāļāt mūsu valsts naudu!

Izdzirdējis šādus tēva vārdus, Gedons noskuma un nokārtu galvu aizgāja prom. «Kā lai turpmāk palīdzu nabagiem?» viņš prātoja. Te viņš atcerējās nostāstus par aizjūras salām, kur atrodams zelts un dārgakmeņi. «Došos pāri jūrai,» Gedons nolēma, «atradīšu tur prāvu bagātību un izdalīšu to nabadzīgiem ļaudīm.»

Viņš aizgāja pie tēva un teica:

—   Dod, tēv, man kuģi un atlaid mani pāri jūrai bagātību meklēt!

Dakcors baiļojās par savu vecāko dēlu un centās viņu atrunāt.

—    Manu zēn, — viņš teica, — jūrā plosās trakas vētras, tur mājo neredzēti briesmoņi, kas gatavi aprit katru. Aizjūras zemēs dzīvo mežonīgas ciltis, un retais no turienes vairs atgriežas. Tāpēc šādas domas met no galvas ārā! Tad jau labāk ņem un izdali pēdējo, kas vēl sagrabināms valsts kasē.

Gedons visādi centās tēvu pierunāt, bet viņš nekādi nebija ar mieru atlaist dēlu uz aizjūras zemēm.

Tad Gedons nogūlās zemē un apzvērēja:

—    Necelšos agrāk augšā, ne ēdīšu, ne dzeršu, kamēr tu mani neatlaidīsi pāri jūrai meklēt bagātību!

Lai arī kā vecāki centās atrunāt dēlu no jūras brauciena, visas pūles bija veltīgas. Gedons necēlās augšā no zemes, neņēma mutē ne kripatu ēdiena, ne malku dzēriena.

Tā pagāja septiņas garas dienas. Dakcors un viņa sieva nolēma: «Ja mēs nelaidīsim dēlu pāri jūrai, viņš tik un tā nomirs tepat aiz bada un slāpēm. Kas var zināt, kazi, no aizjūras vēl atgriežas dzīvs.» Un ar smagu sirdi viņi teica:

—    Celies augšā, dēliņ! Paēd un padzeries. Atvēlam tev braukt, kur esi nodomājis.

Jauneklis piecēlās, paēda, padzēra, izgāja no pils uz laukuma un skaļā balsi sauca:

—    Ei, ļaudis! Es dodos pāri jūrai meklēt dārgumus! Kurš ir bijis aizjūras zemēs, lai brauc man līdzi!

Atradās turpat simt tirgoņu, kuri agrāk krustām šķērsām bija izbraukājuši aizjūras zemes, un tagad viņi labprāt vēlējās doties kopā ar Gedonu meklēt bagātību. Vēl bija vajadzīgs pieredzējis jūrasbraucējs, kas labi pārzina visus jūras ceļus.

Tieši netālu no valdnieka pils mazā mājiņā mūža riogaii aizvadīja vecs jūrnieks. Viņš savā mūžā bija izbraucis pasaules jūru jūras, pabijis daudzās aizjūras zemēs, ne mazumu brīnumu pieredzējis, bet tagad reti kad iznāca aiz savas mājas vārtiņiem. Gedons aizgāja pie vecā jūrnieka un ņēmās viņu pierunāt braukt kopā jūrā un parādīt ceļu uz bagātām aizjūras zemēm.

—   Esmu vecs un nevarīgs, arī acis man slikti rāda, — jūrasbraucējs atbildēja Gedonam. — Ar citu pat nebūtu sācis par jūrā braukšanu runāt. Taču, zinot, ka tu nevis sev, bet nabadzīgiem ļaudīm meklē dārgumus, braukšu tev līdzi. Uzticīgi kalpošu, bet zinu, ka man nāksies nomirt svešumā. Gatavo kuģi tālajam ceļam!

Gedons atgriezās pilī, paņēma no tēva trīs tūkstošus zelta naudas gabalu. Par vienu tūkstoti nopirka lielu kuģi, par pārējo naudu iegādājās visu vajadzīgo ceļam.

Pienāca aizbraukšanas diena. Dakcors ar sievu devās līdz ostas pilsētai pavadīt Gedonu. Kad sākās atvadīšanās, viņu jaunākais dēls Dikdons lūdza:

—   Laidiet mani kopā ar vecāko brāli uz aizjūras zemēm!

Dakcors nodomāja: «Nebūtu peļami, ja Gedonam blakus

atrastos savs cilvēks,» — un piekrita jaunākā dēla lūgumam.

Ceļotāji uzkāpa uz kuģa, pacēla enkuru, uzvilka buras un izbrauca atklātā jūrā.

Vecais jūrasbraucējs ilgi vadīja kuģi, kamēr priekšā parādījās balta, mirdzoša kalnu grēda.

—   Tie tur ir sudraba kalni, — vecais jūrnieks teica. — Pie tiem mēs nepiestāsim.

Drīz vien sudraba kalni palika tālu aizmugurē.

Pēc septiņām dienām priekšā parādījās kalni, kas spīguļoja zilā krāsā.

—   Tie tur ir safīra kalni, — teica jūrasbraucējs. — Arī pie tiem mēs nepiestāsim.

Atkal pēc septiņām dienām ceļotāji ieraudzīja kalnu grēdu kas vizēja zeltainā krāsā.

—   Tie tur ir zelta kalni, — jūrasbraucējs paskaidroja. — tiem mēs piestāsim un izkāpsim malā.

Viņi piebrauca pie zelta kalniem, izkāpa malā un visapkārt, cik tālu acis sniedza, redzēja tikai zeltu: zelta smiltis, zelta akmeņus, pat klintis no tīra zelta.

Te nu tirgoņi tupu rāpu metās raust zeltu, bet jūrasbraucējs viņus atturēja:

—   šī nav vēl pati lielākā bagātība. īstā bagātība būs priekšā. Kuģojiet no šejienes tieši uz rietumiem, kamēr ieraudzīsiet krastu, uz kura atrodas pils. Tā uzcelta no septiņu veidu dažādiem dārgakmeņiem. Pils vārti būs aizslēgti, bet blakus tiem jūs atradīsiet dimanta piestalu. Blieziet trīs reizes ar šo piestalu pa vārtiem — tie tūlīt atvērsies, un jums pretī iznāks pieci simti skaistuļu. Pirmā skaistule nesīs mirdzošu, zilu akmeni. Lai Gedons to paņem un labi noglabā. Tas nav parasts akmens, bet brinumdārgakmens, kas izpilda jebkuru vēlēšanos. Pārējām skaistulēm rokās būs paplātes ar parastiem dārgakmeņiem. Ņemiet tos! Ja būs maz, palūdziet vēl, tikai raugieties: neesiet alkatīgi! Es jūtu, ka mana stunda ir situsi, neesmu vairs tālāk braucējs …

Pateicis šos vārdus, vecais vīrs nogūlās krastā un klusām aizvēra acis uz visiem laikiem. Ceļotāji apglabāja jūrasbraucēju zelta smiltīs, bet paši devās tālāk.

Ilgi vai neilgi viņi kuģoja, kas to lai zina, taču beidzot ieraudzīja pili, kas laistījās septiņu dārgakmeņu krāsās. Gedons ar saviem līdzbraucējiem izkāpa malā un gāja uz pili. Tās vārti bija cieši aiztaisīti. Te Gedons ieraudzīja dimanta piestalu, pacēla to un trīs reizes zvēla pa vārtiem. Tajā pašā brīdī vārti plaši atvērās un pa tiem cita aiz citas iznāca skaistules ar dāvanām rokās. Pirmā nesa akmeni, kas liesmoja zilās liesmās. Viņa pasniedza šo akmeni Gedonam, un viņš to noglabāja azotē. Pārējās skaistules piedāvāja tirgoņiem paplātes ar dārgakmeņu kaudzēm.

Pretēji Gedonam viņa brālis Dikdons bija gauži mantrausīgs, pēc bagātības alkatīgs cilvēks.

—  Ātrāk nesiet šurp maisus un pieberiet tos līdz malām pilnus ar dārgakmeņiem! — viņš kā skaldīt noskaldīja.

Tirgoņiem, tādu bagātību redzot, acis iedzalkstījās. Piekrāvuši kuģi pilnu līdz malām, tirgoņi sāka bāzt dārgakmeņus azotē, sagrābās un piebāza ar tiem makus, kas karājās pie jostas. Daiļavas par to tikai smējās un nesa viņiem paplāti pēc paplātes ar saulē mirdzošiem akmeņiem.

Beidzot Gedons attapās, ka jābrauc projām, un kuģis devās atpakaļceļā. Nebija vairs necik tālu līdz dzimtajam krastam, kad pēkšņi sacēlās vētra, mierīgā jūra saviļņojās un sāka trakot. Varenie viļņi kā skaidu apgāza pārlādēto kuģi, un tas nogrima kopā ar mantkārīgajiem tirgoņiem, kuriem drēbes no dārglietām bija kļuvušas pārāk smagas.

Uzpeldēja tikai Gedons, kas nebija paņēmis neko citu kā zilo akmeni. Uzpeldēja pats un palīdzēja izglābties Dikdonam. Abi brāļi pieķērās pie peldoša baļķa no kāda nogrimuša kuģa un ļāvās viļņu varai.

Vētrainā jūra viņus ilgi svaidīja, līdz beidzot milzīgs*vilnis izmeta abus nepazīstamā krastā.

Viņi atguvās, un tad Dikdons teica vecākajam brālim:

—  Mēs pametām vecākus un devāmies jūrā pēc dārgumiem. Kā lai tagad atgriežamies mājās tukšām rokām?

—         Kāpēc tad tukšām rokām? — Gedons brālim iebilda.

—   Man taču ir brīnumdārgakmens, kas izpilda jebkuru vēlēšanos. — To teikdams, viņš izvilka no azotes kā liesmu zili mirdzošu akmeni.

Sev par nelaimi, labsirdīgais Gedons parādīja jaunākajam brālim zilo dārgakmeni. To ieraudzījis, Dikdons iekāroja brīnumakmeni, bet savu miesīgo brāli sadomāja nomaitāt. «Vecāki jautās: «Kur Gedons?» — Es atbildēšu: «Noslīka jūrā kopā ar tirgoņiem.»

Iecerējis tādu ļaundarību, Dikdons teica vecākajam brālim:

—   Dārgais Gedon, mēs esam pagalam piekusuši, jāatpūšas. Taču abi reizē nekādā gadījumā nedrīkstam gulēt, jo brīnumdārgakmeni var kāds nozagt. Tā kā tu esi vecākais, tad pirmais liecies gulēt, bet es pabūšu sardzē.

•— Labi, — piekrita Gedons, nolikās turpat zemē un aizmiga.

Kamēr Gedons gulēja, Dikdons mežā sameklēja divus garus ērkšķus. Tad viņš klusām pielavījās vecākajam brālim, piesardzīgi izvilka no azotes zilo dārgakmeni un iedūra pa ērkšķim guļošajam katrā aci.

No neciešamām sāpēm Gedons drausmīgi iebrēcās, sāka valstīties pa zemi, pilnā balsī saukdams:

—   Dikdon! Dikdon! Nāc palīgā!

Taču no ļaundarīgā brāļa nebija vairs ne miņas. Paķēris brīnumdārgakmeni, viņš steidzās jo ātrāk pazust no šīs vietas.

Nabaga Gedons sauktin sauca Dikdonu, tomēr viņam atbildēja tikai paša atbalss. Viņš iebāza roku azotē, gribēja lūgt palīdzību brīnumdārgakmenim, bet azote bija tukša. Tikai tagad Gedons atskārta, kas bija vainojams viņa nelaimē. Aiz sāpēm un sarūgtinājuma Gedons zaudēja samaņu un gulēja zemē kā beigts.

Izgadījās tā, ka netālu kāds gans tobrīd ganīja bifeļu ganāmpulku. Viņš izdzirdēja palīgā saucienus un gāja raudzīt, kas tur īsti notiek. Piegājis skatās — zemē guļ cilvēks, tik tikko elpo, bet katrā acī tam iedurts pa ērkšķim. Gans uzmanīgi izvilka ērkšķus, un no skaudrām sāpēm Gedons atkal nāca pie samaņas. Gans viņu piecēla kājās un aizveda uz savu būdu. Tur viņš cietējam iezieda asiņainās brūces ar skābu pienu, un sāpes mazpamazām aprima.

Kamēr brūces nebija sadzijušas, Gedons palika gana būdā. Gans viņam uztaisīja stabuli, un nelaimīgais jauneklis augām dienām sēdēja uz būdas sliekšņa, izvilinādams no stabules skumjas melodijas.

Kad brūces sadzija, Gedons palūdza, lai gans aizved viņu uz tuvāko pilsētu.

—    Paliec un dzīvo šeit! — gans viņu lūdza. — Piens, biezpiens un arī gabals plāceņa priekš tevis allaž atradīsies.

Taču Gedons negribēja apgrūtināt ganu, kas pats tik tikko vilka dzīvību, un gans viņu aizveda uz pilsētu. Sī pilsēta bija Lisivaras valstiņas galvaspilsēta un atradās kaimiņos valdnieka Dakcora īpašumiem.

Gedons kopā ar ganu gāja pa ielu un pūta stabuli. Viņu pamanīja vietējā valdnieka dārznieks. Dārznieks bija gluži vien

tuļš cilvēks, bez ģimenes, un viņam loti iepatikās jauneklis, kas tik jauki stabulēja. Viņš pienāca Gedonam klāt un teica:

—   Klausies, jaunekli! Vai tu negribētu kopā ar mani apsargāt aug|u dārzu?

—   Kā gan es varu sargāt dārzu? Vai tad tu neredzi, ka esmu akls? — Gedons viņam atbildēja.

—   Ja tikai būtu vēlēšanās, aklums netraucētu, — dārznieks atteica. — Es starp kokiem novilkšu auklu ar zvaniņiem. Kad atlidos putni un sāks gatavos augļus knābāt, tu izdzirdēsi to klaigas, parausi aiz auklas: putni nobīsies un aizlaidīsies.

Tad Gedons atvadījās no gana un aizgāja līdzi labsirdīgajam dārzniekam.

Pa to starpu Dikdons bija aizkūlies līdz dzimtajai pilsētai. Viņš ieradās pilī netīrs un skrandains, metās vecākiem pie kājām, ar varēm no acīm spiezdams asaras.

—   Tu pārnāci viens? Kur tad tavs vecākais brālis? — tēvs viņam jautāja.

—   Nav vairs mūsu Gedona! Uznāca briesmīga vētra, kuģis nogrima, bet kopā ar to aizgāja bojā Gedons un visi pārējie braucēji. Es vienīgais izglābos, — melsa Dikdons.

Tēvs nokāra galvu, māte izplūda asarās un, zaudējusi samaņu, nogāzās zemē. Ap nelaimīgo valdnieci sāka rosīties kalpones, bet Dikdons teica tēvam:

—   2ēl jau, protams, Gedona, bet es nekā nevarēju darīt! Laikam viņam tāds liktenis. Toties es ieguvu brīnumdārgakmeni, kas izpilda jebkuru manu vēlēšanos. — Tad viņš izņēma no azotes zilo brīnumakmeni.

Taču akmens bija zaudējis savu mirdzumu: no tā vairs nezaigoja zilā, spožā gaisma. Dikdons izteica akmenim gan vienu, gan otru vēlēšanos, tomēr nekas nepiepildījās.

Te tēvs paskatījās uz jaunāko dēlu, pašūpoja galvu un aizgāja savās istabās.

Pilī turēja pieradinātu zosi. To vēl kā mazu savvaļas zoslēnu Gedons bija izglābis lapsai no zobiem un iemācījis saprast cilvēku valodu. «Aizsūtīšu mūsu zosi meklēt Gedonu,» nolēma valdnieks Dakcors. Viņš uzrakstīja zīmīti, pakāra to zosij kaklā un teica:

—   Tavs saimnieks un mans dēls Gedons nav atgriezies no

aizjūras. Stāsta, ka viņš esot noslīcis. Nezinu, vai tā ir patiesība. Tu aplido malu malas, apskaties kārtīgi — rasi, vēl atradīsi niusu Gedonu.

Zoss pamāja ar galvu, savicināja spārnus, uzlidoja augstu aaisā un nozuda valdnieka acīm.

Bet Gedons atradās tepat netālu, kaimiņu zemē. Viņš dzīvoja pils dārzā un palīdzēja dārzniekam sargāt ienākušos augļus no rijīgiem putniem.

Kādu ritu pa dārzu pastaigājās valdnieka meita un izdzirdēja stabules jaukās skaņas. «Kas gan mūsu dārzā tā stabulē?» viņa nobrīnījās un sāka steigties uz to pusi, no kurienes bija dzirdama stabulēšana.

Paspērusi dažus so|us, valdnieka meita pamanīja skaistu jaunekli, kas sēdēja zem kupla koka. Viņš klusām stabulēja, pavērsis pret debesīm savas neredzīgās acis.

—    Kas tu tāds esi? — valdnieka meita viņam vaicāja.

—   Esmu dārznieka jaunais palīgs, — jauneklis viņai atbildēja un savukārt jautāja: — Bet ko tu, meiten, šajā dārzā dari?

—   Es tāpat vien te pastaigājos, jo šis ir mana tēva dārzs, — viņa atbildēja.

Sapratis, ka viņa priekšā ir valdnieka meita, Gedons gribēja piecelties un aiziet, taču meitene viņu apturēja un nosēdās blakus.

—   No kurienes tu esi un kur tik labi iemācījies stabulēt? — viņa uzsāka sarunu.

—   Esmu tāds pats aklais, kādu pasaulē ir daudz, — Gedons viņai izvairīgi atbildēja. — Un stabule ir mans vienīgais mierinājums.

Jaunie ļaudis turpināja sarunāties, un valdnieka meita nemaz vairs nevēlējās aiziet no patīkamā un gudrā sarunu biedra.

Pienāca pusdienas laiks, atskanēja kalpoņu balsis, kas sauca valdnieka meitu pusdienās.

—   Pagaidi mani tepat, — viņa teica Gedonam. — Es tūlīt atnesīšu ēdienu.

Pēc negara brītiņa atgriezās valdnieka meita, nesdama paplāti, apkrautu dažādiem ēdieniem.

—   Paēdīsim abi kopā, — viņa uzaicināja jaunekli.

—   Esmu akls ubags, — Gedons viņai atbildēja, — un man nepiedien ēst kopā ar valdnieka meitu.

—   Tad ari es neēdīšu, — viņa uzstāja.

To valdnieka meita atkārtoja vairākas reizes, līdz beidzot Gedons bija ar mieru paēst ar viņu pusdienas.

Paēda. Jaunajiem cilvēkiem joprojām bija daudz kas pārrunājams.

Valdnieka meita, kuru sauca par Vanmo, patiesi iemīlēja neredzīgo jaunekli.

—   Mans mīļais, — viņa teica Gedonam, — es tevi iemīlēju no visas sirds un neiziešu ne pie viena cita par sievu.

—         Kur nu tas dzirdēts, — Gedons viņai skumji atbildēja,

—   ka valdnieka meita būtu iemīlējusi vienkāršu puisi, pie tam aklul Nevajag ar mani tā jokot. Es jau tāpat esmu nelaimes piemeklēts.

—   Es mīlu tevi tādu, kāds tu esi!.— Vanmo iesaucās. — Tā kā es nemeloju, tad patiesības spēks lai atdod gaismu kaut vienai tavai acij!

Tiklīdz viņa bija pateikusi šos vārdus, notika brīnums: viena acs jauneklim kļuva redzīga.

Vanmo vaicāja Gedonam:

—   Atbildi man godīgi — kas ir tavi vecāki, un kā tevi sauc?

—   Vai esi dzirdējusi par valdnieku Dakcoru un par viņa vecāko dēlu Gedonu? — jauneklis meitenei jautāja.

—   Kā nu ne, — valdnieka meita teica. — Valdnieks Dakcors taču dzīvo kaimiņzemē, bet Gedons ir viņa vecākais dēls. Nu, bet kāds tev sakars ar viņiem?

—   Es jau esmu Gedons, valdnieka Dakcora vecākais dēls,— smaidot atbildēja dārznieka palīgs.

Vanmo, to dzirdot, izbrīnījās un nezināja — ticēt vai neticēt šādiem jaunekļa vārdiem.

—   Kas tad ar tevi atgadījās? — viņa vaicāja.

Un Gedons valdnieka meitai izstāstīja, kā viņš bija devies uz aizjūru un kā jaunākais brālis Dikdons viņu padarījis aklu.

Vanmo satraucās, klausoties Gedona stāstu.

—   Kā tu tagad sodīsi brāli par tādu nedzirdētu ļaundarību? — viņa vaicāja jauneklim.

IH Es netaisos brālim atriebties, — Gedons atbildēja. — Un manā sirdī nav naida pret viņu.

iJg Nevar būt! Tam es neticu! — Vanmo dedzīgi iebilda.

Vai tad var piedot tik drausmīgu noziegumu?

—   Es tev, mī]ā, nemeloju, — atbildēja Gedons. — Un, ja tā ir, lai tad manu vārdu patiesības spēks atdod gaismu otrai acij!

Nebija Gedons šos vārdus paguvis līdz galam izteikt, kad notika nedzirdēts brīnums: arī otrā acs viņam kļuva redzīga.

Vanmo priekam nebija gala, kad viņa nojauta, ar kādu godīgu un labu jaunekli liktenis viņu savedis kopā.

—   Iesim ātrāk pie tēva! — viņa steidzināja Gedonu.

Te negaidot abiem blakus nolaidās liels, balts putns. Tā bija Gedona pieradinātā zoss. Zoss, aplidojusi visas tālās zemes un neatradusi savu pavēlnieku, tukšā atgriezdamās mājup, beidzot dārzā bija pamanījusi Gedonu.

Gedons apskāva zosi, sāka viņu glaudīt un atrada viņai kaklā pakārto tēva zīmīti. Viņš to izlasīja un otrā pusē uzrakstīja Šādu atbildi: «Kaut arī Dikdons mani padarīja aklu un nozaga manu brīnumdārgakmeni, esmu šobrīd sveiks un vesels, atrodos kaimiņzemē Lisivarā.»

Zoss atpūtās un ar priecīgo vēsti lidoja pie valdnieka Dakcora, bet Gedons devās līdzi Vanmo uz viņas tēva pili.

Vanmo tēvs smagi nopūtās un brīnījās, klausīdamies Gedona neparastos piedzīvojumus. Viņš ar priecīgu prātu izdeva savu meitu Gedonam par sievu un pavēlēja aši sarīkot kāzu godu. Dižciltīgajiem viesiem galdi bija klāti pilī, bet pārējiem ļaudīm izdalīja ēdienu un vīnu pilsētas laukumos.

Greznās dzīres turpinājās vairākas dienas. Tās vēl nebija lāgā beigušās, kad no Gedona tēva atauļoja ziņnesis pie Lisivaras valdnieka. Nolēcis no zirga, ziņnesis pasniedza valdniekam aizzīmogotu vēstījumu. 5ajā vēstījumā ar zelta burtiem uz zila papīra bija uzrakstīts: «Uzzināju, ka mans dēls Gedons pārcietis daudz pārestību un ieradies Tavā zemē. Ļaunojos uz Tevi, ka Tu man par to agrāk nepaziņoji. Nekavējoties ar godu pavadi manu dēlu! Ja tā neizdarīsi, ieradīšos pie Tevis ar karaspēku. Dakcors.»

Lisivaras valdnieks tūliņ izpildīja sava varenā kaimiņa vēlēšanos. Tajā pašā dienā viņš no pils mantu kambariem atvēlēja

Gedonam daudz dārgumu, bet viņa aizbraukšanu nolika uz nākamās dienas ritu.

Otrā rītā Gedons atvadījās no sievastēva, aizsūtīja bagātīgas dāvanas ganam, kurš viņu bija izglābis no drošas nāves, un karavāna devās ceļā. Pašā priekšā jāja jaunlaulātie, karavīru apsargāti, tad nāca neskaitāmi nastu nesēji dzīvnieki, kas bija smagi apkrauti ar dāvanām no Lisivaras pils mantu kambariem.

Karavāna lēnām tuvojās galvaspilsētai, kur valdīja Dakcors. Pie pilsētas vārtiem jauno pāri sagaidīja pats valdnieks ar valdnieci lielas svītas pavadībā. Skanēja taures, rībēja bungas, sveicot Gedonu un viņa jauno sievu.

Piejājis tuvāk, Gedons nolēca no zirga, goddevīgi sveicināja tēvu, apskāva māti un, pametis acis visapkārt, apvaicājās:

—   Kur tad mans brālis Dikdons?

—   Par savu ļaundarību viņš ieslodzīts cietumā, — tēvs atbildēja.

—   Šai priecīgajai dienai par godu dodiet viņam brīvību! — lūdza vecākais brālis.

—    Nevis' brīvību, bet nāves sodu pelnījis tavs jaunākais brālis! — tēvs iebilda Gedonam. — Mēs tikai tevi gaidījām, lai tu pats viņam noteiktu soda mēru.

—   Dārgo tēv, lai Dikdonu soda viņa paša sirdsapziņa, bet tu viņu atbrīvo, citādi es neiešu pilsētā, — Gedons paziņoja.

—    Un atnesiet man brīnumdārgakmeni, — viņš vēl piebilda.

Neko darīt. Valdnieks aizsūtīja kalpus, lai no cietuma atved Dikdonu. Ar noliektu galvu Dikdons piegāja pie vecākā brāļa, bet tas, it kā nekas nebūtu noticis, viņu apskāva un noskūpstīja. Tad Dikdonam no acīm sāka plūst asaras — un viņš sirds dziļumos zvērēja, ka nekad nevienam vairs ļaunu nedarīs.

Beidzot atnesa brīnumdārgakmeni, kurš bija zaudējis visu savu spožumu. Tiklīdz Gedons paņēma dārgakmeni rokās, tas atkal iezaigojās zilā mirdzumā. Paklanījies uz visām četrām debess pusēm, Gedons augstu rokās pacēla brīnumdārgakmeni un skaļi teica:

—   Ja tu esi īsts dārgakmens, kas izpilda jebkuru vēlēšanos, tad izdari tā, lai visiem nabagiem būtu sātīgs ēdiens un labas drēbes, lai bezpajumtniekiem rastos jumts virs galvas, lai slimie un kroplie izveseļotos, lai mūsu valstī itin visi dzīvotu laimīgi!

Pēkšņi it kā maiga vēja pūsma pārlidoja pār sanākušajiem: brīnumdārgakmens izpildīja Gedona vēlēšanos. Vēja pūsma nabagiem atgādāja ēdienu un drēbes, bezpajumtniekiem deva pajumti, no visām kaitēm izdziedēja slimos un kroplos.

Kopš šīs dienas ļaudis dzīvoja, postu nepazīdami, un visi vienā mutē slavēja labsirdīgo un bezbailīgo jaunekli, kurš bija parūpējies par savas tautas laimi.

PELE UN TAS TRĪS DĒLI

Pirms daudziem, daudziem gadiem kādā Dienvidtibetas valstiņā dzīvoja maza Pelīte. Viņas mājiņa atradās meža malā netālu no valdnieka pils.

Reiz Pele nojauta, ka viņai drīz būs pelēns. «Būtu labi, ja piedzimtu dēls,» viņa karsti vēlējās, «turklāt tik spēcīgs, kāds vēl pasaulē nav bijis.» Pele sāka upurēt dieviem, pie tam lūgdama:

—   O, varenie dievi! Dāvājiet man dēlu, pašu spēcīgāko, kāds vēl pasaulē nav bijis!

Dievi uzklausīja viņas lūgšanas. Pelei piedzima dēls, taču nevis pelēns, bet gan maziņš, maziņš tīģerēns. Tīģerēns pieņēmās augumā nevis dienām, bet stundām un drīz izauga par varenu Tīģeri.

Kādu dienu viņš piegāja pie mātes un teica:

—   Māmiņ, es nu aizeju pie saviem ciltsbrāļiem tīģeriem. Ja tev būs vajadzīga mana palīdzība, tad ieej tik mežā un pasvied gaisā dažas manas spalviņas. Pie tam trīs reizes mani pasauc. Un es tūlīt būšu klāt.

To pateicis, viņš iedeva Pelei spalvu kumšķīti — un prom bija.

Pēc neilga laika Pele atkal gaidīja bērnu. Viņa no jauna vēlējās dēlu. Šoreiz skaistu, pašu skaistāko dēlu pasaulē. Pele ņēmās upurēt dieviem un izlūgties sev skaistuli dēlu.

Drīz Pelei piedzima 'dēls, šoreiz nevis pelēns vai tīģerēns, bet gan mazs pāvēns. Pāvēns ātri pieņēmās augumā un drīz izauga

par neredzēti skaistu Pāvu, kura spalvas zaigoja visās varavīksnes krāsās.

Kādu dienu viņš teica mātei:

—   Māmiņ, man pienācis laiks uzmeklēt savus ciltsbrāļus pāvus. Ja tev būs vajadzīga mana palīdzība, atnāc uz pašu augstāko pauguru aiz mūsu mājas. Tur pasvied gaisā dažas manas spalvas un trīs reizes pasauc mani. Es tūliņ būšu klāt.

To teikdams, viņš iedeva Pelei vairākas savas spalvas, pacēlās gaisā un nozuda.

Pagāja laiks, un Pele gaidīja trešā dēla piedzimšanu. Šoreiz viņa prātoja: «Spēks un skaistums nav peļami, tomēr gudrība un bagātība noderīgāka.» Un Pele griezās pie dieviem ar šādu lūgšanu:

—   0, visspēcīgie dievi! Lūdzu jūs, dāvājiet man gudru un bagātu dēlu!

Pelei piedzima mazs puisēns, cilvēkbērns. Pele viņu nosauca par Hlacinu.

Pele mīlēja savu jaunāko dēlu un loloja viņu# vairāk nekā vecākos dēlus. Visvairāk viņa baidījās, ka ari Hlacins varētu no viņas aiziet. Pele izstāstīja dēlam par viņa vecākajiem brāļiem, kas bija aizgājuši pasaulē, un stingri jo stingri aizliedza Hlacinam iet tālu prom no mājas. «Aizies un vairs neatgriezīsies,» viņa baiļojās.

Hlacins auga un bija paklausīgs bērns. Caurām dienām viņš rotaļājās mājiņas tuvumā, kā māte bija pieteikusi. Arī jaunekļa gados viņš aizvien turējās pie mājas.

Kādreiz gadījās, ka Hlacinu ieraudzīja galma bārddzinis. Šim cilvēkam patika skaisti apcirpt matus un apgriezt nagus. Pamanījis jaunekli ar gariem, pāri pleciem krītošiem matiem, bārddzinis gribēja viņu apcirpt. Viņš piegāja pie Hlacina un jautāja:

—   Jaunekli, kā tevi sauc?

—   Mani sauc Hlacins, — viņš atbildēja.

—    Kur tu dzīvo? — bārddzinis tincināja.

—    Es dzīvoju pie māmiņas šajā mājiņā. Mana māmiņa ir Pelīte, — jauneklis stāstīja.

Bārddzinis pabrīnījās un teica:

—    Kādi tev gari mati! Ļauj, es tev tos apcirpšu.

—    Labi, — Hlacins bija ar mieru.

Bārddzinis cirpa jauneklim matus un pats savām acīm negribēja ticēt: tiklīdz kāda matu cirta nokrita zemē, tā tūdaļ pārvērtās par dārgakmeni. Tad viņš sāka apgriezt Hlacinam nagus — nogrieztie nagi nokrituši pārvērtās par brīnišķīgiem tirkīziem.

Pārsteigtais bārddzinis tajā pašā dienā pastāstīja valdniekam par apbrīnojamo jaunekli, mazās Pelītes dēlu.

Valdnieks bija mantrausīgs un nežēlīgs cilvēks. Viņš nolēma iegūt Hlacinu sev par vergu un turēt viņu pilī. «Kad šim ataugs mati un nagi,» valdnieks prātoja, «pavēlēšu tos nogriezt, bet dārgakmeņus pievākšu sev.»

Valdnieks pasauca kalpu un pavēlēja atvest uz pili Hlacinu.

—    Kāpēc tu manā liegtajā mežā gāji? — pieņēmis bargu izskatu, valdnieks uzbruka jauneklim. — Par to es tavu māti sodīšu ar nāvi, bet tevi padarīšu par savu vergu uz visu mūžu.

—         Neesmu gājis jūsu mežā, — teica nobiedētais Hlacins.

—   Lūdzu, neaiztieciet manu māti, bet mani atlaidiet mājās…

—    Tu, puis, melo! — valdnieks viņu rupji pārtrauca. — Lai tad notiek — pažēlošu tevi! Ja jau tu gāji manā mežā, tad atved no turienes četrus spēcīgus tīģerus manas pils četru vārtu apsargāšanai. Ja tādu pakalpojumu izdarīsi, šoreiz tev piedošu. Ja netiksi galā, vaino pats sevi!

Lai kā Hlacins lūdzās bezsirdīgo valdnieku un centās viņu pārliecināt par savu nevainību, tas negribēja nekā dzirdēt. Valdnieks viņa vainu bija savā galvā izperinājis, lai iegūtu jaunekli sev par vergu.

Hlacins atgriezās mājās kā apmāts.

—   Kas tev atgadījies, dēliņ? — Pelīte viņam vaicāja.

Jauneklis izstāstīja mātei, ko valdnieks bija licis izdarīt

Māte viņam atbildēja:

—    Nebēdājies, manu puisēn, vecākais brālis tev palīdzēs. — To pateikusi, Pelīte iedeva Hlacinam tīģera spalvu kumšķīti un izstāstīja, kas ar to jādara.

Hlacins aizgāja uz mežu, pasvieda gaisā tīģera spalvas un ska|i iesaucās:

—   Brāli Tīģeri! Brāli Tīģeri! Brāli Tīģeri!

Hlacins nedabūja ne apskatīties, kad no biezokņa izlēca milzīgs, svītrains zvērs un atbildēja:

—   Esmu ieradies, brāli Hlacin. Kas tev noticis?

—   O, brāli Tīģeri, — jauneklis viņam teica, — valdnieks man pavēlēja atvest no meža četrus spēcīgus tīģerus viņa pils vārtu apsargāšanai. «Citādi,» viņš saka, «māti sodīšu ar nāvi, bet tevi par vergu padarīšu.»

—   Tik vien? — milzenis Tīģeris iesmējās. — Es tev atvedīšu kaut simt tīģeru!

Tīģeris plati atvēra rīkli un vairākas reizes apdullinoši ierēcās. Uz šiem rēcieniem no visām meža malām sāka skriet šurp tīģeri. Drīz tiešām to bija sapulcējies ne mazāk par simtu.

—         Vai nu pietiks? — smiedamies vaicāja Hlacina brālis.

—   Sēdies man mugurā, un jāsim uz pili.

Tā nu viņi devās uz pili: pa priekšu Hlacins jāja uz milzīgā Tīģera, aizmugurē skrēja pārējie zvēri.

Pils kalpi, ieraudzījuši tik daudz tīģeru, metās bēgt kur kurais. Skrēja un kliedza:

—   Sardze! Sardze! Pie ieročiem!

Bet sardzes vīri, aiz bailēm zaudējuši vai prātu, paši nezināja, kur sprukt.

Tīģeri nepievērsdami nevienam ne mazāko vērību, devās tieši uz valdnieka pieņemamo zāli.

—   Valdniek! — Hlacins skaļi iesaucās. — Kur jūs esat? Es jums atvedu tīģerus.

Izdzirdējis jaunekļa balsi, pārbiedētais valdnieks saņēma drosmi un iesteberēja pieņemamajā zālē.

—   Re, paši labākie tīģeri, kādus tikai varēju atrast jūsu mežā! — Hlacins viņam teica. — Izvēlieties no tiem četrus!

Valdnieks pabrīnījās, bet nebilda ne vārda. Viņš noskatīja četrus tīģerus un jaunekli ar pārējiem zvēriem atlaida.

Bet doma par dārgakmeņiem mantkārīgo valdnieku neatstāja. Pēc dažām dienām viņš atkal ataicināja Hlacinu pie sevis un teica:

—   Tu man jau vienreiz pakalpoji, pakalpo arī šoreiz. Manas pils četriem zelta tornīšiem vajadzīgs rotājums. Sagādā man četrus košākos pāvus, lai viņi uz šiem tornīšiem tupētu. Ja tos sagādāsi, atdošu tev par sievu savu meitu un viņai pūrā nežēlošu

arī pusi savas valsts. Ja ne — pavēlēšu tavu māti sodīt ar nāvi, bet tevi padarīšu par savu vergu uz visu mūžu. Tu tomēr biji manā liegtajā mežā.

Jauneklis atgriezās mājās noskumis un izstāstīja mātei par valdnieka jauno prasību.

—          Nebēdā neko, gan viss būs labi, — Pelīte viņu mierināja.

—   Brālis Pāvs tev palīdzēs.

Un viņa dēlam iedeva sauju pāva spalvu, paskaidrodama, kas ar tām jādara.

Hlacins devās uz augstāko pauguru aiz mājiņas, pasvieda gaisā pāva spalvas un trīs reizes iesaucās:

—    Brāli Pāv! Brāli Pāv! Brāli Pāvi

Tūlīt atskanēja spēcīgu spārnu vēzieni un jaunekļa priekšā zālē nolaidās skaists Pāvs.

—   Esmu šeit, brāli Hlacin, p| Pāvs teica. Kas tev būtu vajadzīgs?

—   O, brāli Pāv, — jauneklis viņam atbildēja, — valdnieks man pavēlēja sagādāt mežā četrus skaistus pāvus, lai tie tupētu un greznotu viņa pils zelta tornīšus. «Citādi,» viņš teica, «māti sodīšu ar nāvi, bet tevi uz visu mūžu padarīšu par vergu.»

—   Neraizējies, |§| Pāvs iesmējās, — tūlīt es sapulcināšu visus pāvus un lidosim pie valdnieka.

To teicis, Pāvs uzlaidās augstā kokā un spalgā balsī iebrēcās.

Drīz vien gaisā sāka švīkstēt spārni un salaidās neskaitāmi daudz pāvu.

—    Sēdies man mugurā, un lidosim uz pili, — Hlacinam teica brālis Pāvs.

Jauneklis ērti iekārtojās Pāvam uz muguras, un viss putnu bars pacēlās gaisā.

—    Rau, paši labākie pāvi no jūsu meža, valdniek! — Hlacins teica, ieiedams pils pieņemamajā zālē. — Izvēlieties no tiem sev četrus!

Valdnieks bija nepatīkami pārsteigts. Kā nu ne, jauneklis atkal ne tikai izslīdēja viņam no rokām, bet var tagad arī pieprasīt princesi par sievu un vēl piedevām pusi valsts. Valdnieks izvēlējās četrus pāvus un jau grasījās iziet no zāles.

—    Valdniek! — Hlacins viņu aizturēja. — Kad es varēšu saņemt apsolīto?

Ej, ej! — valdnieks neapmierināti teica. — Es vēl padomāšu.

Pēc dažām dienām valdnieks ataicināja Hlacinu uz pili un viņam teica:

—   Jaunekli, mana dzimta ir slavena un varena. Ar ko var lepoties tava dzimta? Tu esot kaut kādas Peles dēls. Lai tad viņa pierāda savas dzimtas spēku. Ja tava māte cīņā uzvarēs manu ziloni, tad es tev atdošu savu meitu par sievu un pusi valsts piedevām. Pretējā gadījumā tu visu mūžu būsi mans vergs.

—   Kā gan maza Pelīte lai cīnītos ar milzu ziloni! — Hlacins uztraucās. — Man nav vajadzīga ne jūsu meita, ne jūsu valsts. Lieciet vienīgi manu māti mierā …

Taču cietsirdīgais valdnieks tikai uzbrēca:

—   Nedzesini tik daudz muti, ātrāk ej pakaļ savai Pelei!

Un kalpi grūšus izgrūda jaunekli no pils.

Hlacins bēdīgs pārnāca mājās. «Tagadiņ jau gan nekas vairs nepalīdzēs,» viņš sarūgtināts domāja.

—   Ko tev valdnieks teica? — Pelīte vaicāja dēlam.

—   Māmiņ! — Hlacins metās pie mātes. — Valdnieks pavēlēja tev cīnīties ar viņa milzīgo ziloni! Citādi viņš tevi sodīšot ar nāvi, bet es uz mūžīgiem laikiem būšot viņa vergs …

Pelīte iegrima domās, tad teica:

~ Nebēdā neko, manu zēn, gan ar valdnieku tiksim galā ari šoreiz … Paņem no tā trauciņa indi, nozied ar to mani no galvas līdz kājām, bet pie astes man piesien garu aukliņu.

Hlacins izdarīja tā, kā Pelīte mācīja, pēc tam ielika viņu krekla piedurknē un devās uz pils laukumu.

Tur jau viss bija sagatavots. Divkaujas laukumu norobežoja augsts žogs. Aiz tā pacēlās paaugstinājums ar valdnieka troni un padomnieku sēdekļiem. Apkārt drūzmējās vienkāršā tauta.

Laukuma vienā pusē stāvēja varens zilonis. Pakaļējā kāja viņam bija piekalta pie smaga baļķa. Hlacins nostājās laukuma pretējā pusē.

—   Sāciet! — nokomandēja valdnieks, apsēzdamies tronī, un kalpi noņēma zilonim no kājas ķēdi.

Pacēlis snuķi un skaļi taurēdams, milzis devās pretī Hlacinam. Bet Hlacins izlaida no piedurknes Pelīti. Tā aiztecēja pie ziloņa. Zilonis, ieraudzījis Peli, pacēla priekšējo kāju, lai to samītu. Taču Pelīte veikli sāka rāpties pa otru kāju uz augšu. Tad zilonis nolaida snuķi un gribēja mazo zvēriņu sagrābt. Taču Pelīte pamanījās un ielīda snuķī, veicīgi sāka rāpties uz augšu un drīz aizkļuva līdz ziloņa galvai.

Inde, ar ko bija ieziesta Pelīte, drīz jo drīz iekļuva zilonim asinīs, un tas aiz neciešamām sāpēm sāka taurēt. Trakumā zilonis sagāza žogu un metās uz paaugstinājumu. Tauta un ievērojamie augstmaņi metās bēgt uz visām pusēm.

—   Palīgā! — bailēs iesaucās valdnieks, pīdamies savā garajā amata tērpā.

Taču to pašu brīdi inde iedarbojās un zilonis bez dzīvības nogāzās zemē. Hlacins piegāja pie ziloņa, sāka vilkt aiz aukliņas un izvilka Pelīti.

Valdniekam nekas cits neatlika kā izpildīt savu solījumu. «Labāk ar šo apbrīnojamo jaunekli neielaisties,» viņš nolēma un pavēlēja rīkot meitai kāzas.

Kad vecais, ļaunais valdnieks nomira, Hlacins nāca viņa vietā. Viņš dzīvoja pilī kopā ar savu māti Pelīti, un tauta nespēja vien nopriecāties par labo un taisnīgo valdnieku.

AKMENS LAUVA

Agrākos laikos Nagcju ciemā dzīvoja nabadzīgs vīrs, vārdā Cirens. Cirenam nebija ne zemes, ne lopu. Pussakritušā būdā viņš patvērās pa nakts melnumu un iztiku pelnīja, cirzdams malku.

Cirenam bija grūta dzīve. Katru dienu viņš cēlās jau mazā gaismiņā, ņēma līdzi bļodiņu czambas un gabaliņu kaltēta siera un gāja uz mežu malku cirst.

Dziļi mežā atradās neliels klajums. Te neatminamos laikos kāds akmenī bija izcirtis lauvu. Akmens Lauva stāvēja kā dzīvs, un nabadzīgais vīrs pie tā bija pieradis. Cirens, sacirtis tā pavairāk malkas, pirms atgriešanās ciemā nežēloja soļus līdz klajumam, lai pie Akmens Lauvas atpūstos un iekostu sieru ar czambu.

Ķerdamies pie ēdiena, Cirens nekad neaizmirsa nolikt Akmens Lauvam priekšā kādu kripatiņu no savām trūcīgajām pusdienām. Pie tam viņš pieklājīgi teica:

—    Cienījamais Lauva, nogaršo manu sieru un czambu!

Tā pagāja diena pēc dienas, mēnesis pēc mēneša. Tad kādu reizi notika kaut kas brīnumains. Cirens nolika Akmens Lauvam priekšā savu parasto ziedojumu un tikko pats gribēja bāzt kumosu mutē, kad pēkšņi Lauva ierunājās cilvēka balsī:

—    Labo cilvēk, — Lauva teica, — paldies tev. Tavās krūtīs pukst atsaucīga sirds. Tev jau pašam nekā nav, tikai sauja czambas, tomēr tu katru dienu vēl dalies ar mani.

Izdzirdējis Akmens Lauvas balsi, nabaga vīrs no bailēm nezināja, ko iesākt. Bet laipnie Lauvas vārdi viņu drīz nomierināja, un viņš atbildēja:

—    Cienījamais Lauva, es domāju, ka tu esi tikpat vientuļš kā es, tāpēc arī tev pasniedzu nedaudz czambas. Zēl, protams, ka esmu nabadzīgs cilvēks un nekā cita tev nevaru piedāvāt.

—    Tu esi patiesi labs cilvēks, — Akmens Lauva teica Cirenam, IH tāpēc atnāc pie manis rīt pirms saules lēkta un es tev pateikšos. Katrā ziņā paņem līdzi maisu.

Nākamajā rītā Cirens piecēlās jau mazā gaismiņā. Paņēma czambas maisiņu un devās pie Akmens Lauvas.

—    Vai tas esi tu, nabaga malkas cirtēj? — Lauva jautāja pienākušajam Cirenam.

—    Jā, es pats, — nabaga vīrs atbildēja.

—     Ievēro, ko tev teikšu, — Akmens Lauva turpināja. — Tūliņ es atvēršu rīkli, bet tu nebaidies, iebāz tajā roku — tur atradīsi zeltu. Ņem, cik sirds vēlas! Tikai to gan atceries — līdz ar pirmo saules staru mana rīkle aizvērsies. — To pateicis, Akmens Lauva plati atvēra savu rīkli.

Cirens iebāza tur roku un izvilka zelta stieni. Tā viņš darīja vairākas reizes, kamēr maisiņš bija pilns. Tad Cirens teica Lauvam:

—    Cienījamais Lauva, no visas sirds tev pateicos par tavu lielo laipnību.

—    Vai tev maiss ir pilns? — Lauva vaicāja. — Kāpēc tu nepaņēmi lielāku maisu?

—   Manam mūžam jau pietiks ari no šī, — nabaga vīrs atbildēja. — Re, paskaties tikai! — To teikdams, Cirens pacēla savu maisiņu.

Tad uzlēca saule — un Akmens Lauvam rīkle aizvērās.

Cirenam nu sākās cita dzīve. Viņam vairs nevajadzēja agri celties un iet uz mežu pēc malkas. Par Akmens Lauvas zeltu viņš iegādājās daudz zirgu, daudz jaku un aitu. Uzcēla jaunu, lielu māju. No tā laika Cirens dzīvoja, trūkumu nepazīdams. Un viņam bija, kā tauta saka, «lopu bez skaita un graudu bez mēra».

Netālu no Cirena dzīvoja bagātnieks, ar iesauku Djodens, kas tibetiešu valodā nozīmē — skopulis. Ar skaudību viņš noraudzījās uz Cirena bagātību un klusībā prātoja:

«Agrāk plikadīdam nebija ne kārnas aitas, bet, pavei, šobrīd zirgu un jaku tik daudz, cik zvaigžņu pie debesīm. Kā gan šis vienā rāvienā tādā mantā iedzīvojies? Nemaz nesaki, būs mežā garām braucošu tirgoni aplaupījis. Jāaizkāpj līdz viņam, kazi, kaut ko uzzināšu.»

Ar šādām domām kaudamies, kādā dienā Djodens ieradās ciemos pie Cirena. Saimniekam viņš sarunāja daudz glaimīgu vārdu, uzlielīja garšīgo ēdienu, bet tad it kā netīšām ievaicājās, kur Cirens ņēmis tik daudz naudas.

Cirens pēc dabas bija lādzīgs un lētticīgs cilvēks. Nekā neslēpdams, viņš Djodenam izstāstīja, kā ticis pie bagātības.

Djodens uzzināja par Akmens Lauvu, un melna skaudība plosījās viņa sirdī, kā ūdens pēc lietusgāzes plosās kalnu upē. Cirens devīgi cienāja viesi, bet tam garšīgie kumosi kaklā spriedās. Djodens sēdēja Cirenam pretī, bet galvā urbās tikai viena doma: «Kāpēc gan ar mani tas nevarēja atgadīties?»

Djodens pārnāca mājās. Cauru nakti negulēja, no vieniem sāniem uz otriem svaidījās, kala plānus, kā viņam no Akmens Lauvas iegūt zeltu. Uz rīta pusi nolēma: «Izlikšos arī es par nabadzīgu malkas cirtēju.»

Bagātnieks nu dienu dienā vilka mugurā visskrandainākās drēbes, ņēma cirvi pār plecu un gāja uz mežu it kā malku cirst. Tāpat kā Cirens, viņš atpūtās pie Akmens Lauvas, iekoda tur nedaudz czambas un pie tam kādu krikumu nolika Lauvam priekšā.

Un tad vienreiz Akmens Lauva sāka runāt.

—     Labo cilvēk, — viņš teica, — tu katru dienu mani cienā, un es gribu tevi apdāvināt par tavu dāsno sirdi.

Djodens izdzirdēja šos vārdus un tā nopriecājās, ka žēlā balsī sāka gausties:

—    Jā, varenais Lauva, jā! Apdāvini mani, apdāvini gan! Es taču esmu tik nabadzīgs, tik bezgala nabadzīgs!

—    Pagaidi, nesteidzies, — Lauva turpināja. — Rīt atnāc pie manis tā paagrāk un paņem līdzi maisu.

Nākamajā dienā bagātnieks piecēlās jau agri pirms gaismas svīduma. Viņš paņēma krietni lielu maisu, kas bija sašūts no jaku ādām, un devās pie Akmens Lauvas.

Akmens Lauva atvēra rīkli un atjāva ņemt zeltu.

—     Tikai pielūko, līdz saules lēktam lai tev būtu izvilkta roka no manas rīkles! — Akmens Lauva brīdināja.

—    Labi, labi, — neiecietīgi atrūca Djodens un iebāza roku Lauvas rīklē. Zelta stieni pēc stieņa viņš vilka no turienes laukā un lika ādas maisā.

Taču laiks nestāvēja uz vietas. Beidzot Lauva ievaicājās:

—    Vai tad nepietiks? Drīz jau lēks saule!

—    Nē, nē! — Djodens atbildēja. — Man maiss tik tikko pusē. — Un aizvien vēl vilka laukā zelta stieņus.

Pēc kāda brītiņa Akmens Lauva atkal atgādināja bagātniekam:

—     Sargies! Saule kuru katru brīdi uzlēks!

Bet Djodens viņam pikti purpināja pretī:

—     Dzirdu jau, dzirdu! Maisā vēl vietas gana. — Un tik vilka aizgūtnēm zelta stieņus no Lauvas rīkles.

Rau, tikko viņš kārtējo reizi iebāza roku Lauvam rīklē, aiz meža parādījās pirmie saules stari un akmens žokļi cieši jo cieši sacirtās.

—     Roka! Mana roka! — Djodens pilnā balsī iebrēcās.

Bet bija jau par vēlu. Akmens Lauvas žokļi kā stangās turēja viņa roku. Lai kā Djodens pūlējās izraut roku Lauvam no rīkles, viss bija veltīgi.

Tik bargi Akmens Lauva sodīja skopo bagātnieku par viņa alkatību.

ATTAPĪGAIS RINČENS

Reiz Tibetā dzīvoja vecs lama1 . Viņa nelielā mājiņa atradās skaistā uzkalnā netālu no ciemata.

Vecajam vīram radinieku nebija, un viņu apkalpoja jauns zēns Rinčens, kas bija apaļš bārenis — auga bez tēva un mātes. Lama augām dienām lasīja svētās grāmatas, bet Rinčens darīja dažādus mājas darbus. Viņš gāja uz upīti pēc ūdens, gatavoja ēdienu un mazgāja drēbes.

Lama ēda gauži maz un nekad ne mutē neņēma gaļu. Atšķirībā no citiem mūkiem viņš stingri ievēroja svinīgo solījumu — neatņemt dzīvību nevienai radībai. Tāpēc vecais lama ēda tikai czambu, sviestu un piedzēra pienu.

Sāds ēdiens nebūt nebija pa prātam viņa kalpam Rinčenam, spēcīgam jauneklim ar apskaužamu ēstgribu. Viņš vai katru dienu par gaļu vien domāja un bieži lūdza savu saimnieku .atļaut viņam nokaut aitu vai nomedīt kalnu kazu. Bet lama uz stingrāko atteicās dot šādu atļauju. Pie tam lama neskopojās ar pamācībām, teikdams:

—    Nav lielāka grēka kā atņemt dzīvību kādai radībai — to tu allaž atceries!

Kādu dienu trekna aita bija noklīdusi no ganāmpulka un viena pati klaiņoja lamas mājiņas tuvumā, plūkdama zāli. Rinčens pamanīja šo aitu, un viņam varen iekārojās pamieloties ar gaļu.

Attapīgais jauneklis tūlīt izdomāja, kā viņš iedabūs aitu katlā, pie viena izjokojot veco lamu. Rinčens paklusām piezagās aitai klāt, sagrāba to un aizstiepa uz mājas apakšstāvu2 . Pēc tam viltnieks uzkāpa augšā, paņēma virvi un vienu tās galu pa grīdā ietaisītu caurumu nolaida lejā. Izveidojis cilpu, Rinčens to apmeta aitai ap kaklu, tad pats iegāja pie sava saimnieka.

—     O, svētais lama! — viņš teica, goddevīgi vērsdamies pie vecā vīra. — Ap māju klaiņoja no ganāmpulka noklīdusi aita.

1 Lama — tā tibetieši sauc garīdzniekus, mūkus un citus baznīcas kalpus.

* Pat vismazākajām tibetiešu mājām ir divi stāvi, jo apakšējais stāvs netiek apdzīvots — tajā tur lopus.

Es to atstiepu uz mūsu māju un lejā piesēju. Citādi aitu varētu vēl apēst vilks. Bet aita ir nemierīga, visu laiku cenšas izrauties, tāpēc es nekādi nevaru izlaist no rokām virvi, pie kuras tā piesieta. Palīdziet man — paturiet šo virvi, kamēr es aizskriešu un uzmeklēšu ganu!

Vecais lama gan nevarēja īsti saprast, kālab jātur virve, ja jau aita ir piesieta. Taču, būdams vientiesīgs, viņš akli noticēja savam kalpam un saņēma abās rokās virves galu.

—    Ja aita sāks rauties projām, — Rinčens piebilda, — tad stingri velciet aiz virves un neļaujiet dumjajam dzīvniekam aizbēgt. — To pateicis, viņš aši skrēja lejā, it kā grasītos iet meklēt ganu.

Bet Rinčenam i prātā nenāca to darīt. Viņš paņēma asu nūju un sāka bakstīt aitai sānos. Aita sāka kāpties atpakaļ, spārdīties, tāpēc vecais lama, kā Rinčens bija pieteicis, nostiepa virvi, turklāt tik stingri, ka nabaga aita nožņaudzās.

Pēc laba laika Rinčens atgriezās pie lamas un teica:

—     Svētais lama! Izmeklējos malu malās, bet ganu nekur neatradu. Aita ir virvē sapinusies un nožņaugusies. Visprātīgāk ir sacirst to gabalos un apēst.

Nekā ļauna nenojauzdams, lama atļāva savam kalpam aitu nodīrāt un apstrādāt, tikai piebilda:

—     Gaļu ēd pats, bet man, tāpat kā vienmēr, pasniedz czambu un pienu.

Iepriecinātais Rinčens aitu veikli apstrādāja, pirmo reizi pēc ilgiem laikiem pielika pilnu vēderu ar garšīgo aitas gaļu. «Atlikušo gaļu saulē izkaltēšu, un man tās pietiks krietnam laikam,» viņš klusībā nopriecājās.

Tomēr iznāca citādi, nekā Rinčens bija iecerējis. Ganiņš, meklēdams noklīdušo aitu, nonāca pie lamas mājiņas. Viņš nejauši ieskatījās pa logu un redzēja, kā Rinčens izrīkojas ar aitu. Ganiņam pašam bija bail iet pie lamas, bet vakarā viņš visu izstāstīja vecākiem.

Otrā rītā aitas saimnieks griezās pie lamas un apsūdzēja viņa kalpu. Saimnieks vecajam vīram izstāstīja, kā tikusi nožņaugta aita, un lama briesmīgi noskaitās.

—    Tavas vainas dēļ es esmu pastrādājis lielu grēku. Ar savām rokām atņēmu dzīvību dzīvai radībai! — lama bez žēlastī

bas bruka virsū Rinčenam. — Lai no tevis šajā mājā vairs nebūtu ne smakas! Uz ātrāko pazūdi no manām acīm …

Rinčenam nekas cits neatlika kā savākt savu nožēlojamo mantību, sabāzt to mugursomā un pamest vecā lamas mājiņu.

Sākumā jauneklis, palicis bez jumta virs galvas, pārlieku noskuma. «Kur es tagad dzīvošu?» viņš bažījās. Bet Rinčens bija dzīvespriecīgs jauneklis, kas nekad nenokāra degunu. Drūmās domas viņš aizgaiņāja prom un sāka sparīgi soļot pa ceļu uz priekšu, lai ietu pretī jaunai dzīvei.

Nogājis krietnu gabalu aiz ciemata, Rinčens izdzirdēja sev aiz muguras ātrus soļus. Viņš pagriezās un ieraudzīja jaunekli, kurš steidzās viņam paka).

—    Pagaidi! — svešais sauca. — Iesim kopā, divatā vienmēr jautrāk.

Pa ceļam jaunekļi sāka sarunāties un Rinčens izstāstīja svešajam par kalpošanu pie vecā lamas un par savām izdarībām ar aitu, kuras dēļ nu palicis bez pajumtes.

—    Visu laiku lauzu galvu, kā lai nopelnu naudu, — viņš pabeidza savu stāstījumu.

—    Varen jauki, draugs! — svešais iesaucās. — Tieši es esmu tas cilvēks, kurš tev palīdzēs. Zini — esmu zaglis, pie tam dikti veikls. Mums itin drīz gaidāms labs ķēriens, un tad tev vairs nevajadzēs sūdzēties par naudas trūkumu.

Tā viņi gāja divatā, pļāpādami par šo un to, bet pievakarē ieraudzīja lielu māju, kas atradās netālu no ceļa.

—    Tu pagaidi šeit pat, — Rinčenam teica ceļabiedrs, — bet es iešu izlūkot, vai mums te kas sanāks.

Zaglis atgriezās, kad bija pavisam satumsis.

—      Priecājies, draugs, — viņš teica Rinčenam, — mūs gaida liela nauda. Vei, šo māju saimnieks, varen bagāts cilvēks, vakar nolicis karoti. Viņam nav nekādu radinieku, palikusi tikai viena vienīga meita. Bagātajam saimniekam bijis dēls. Pirms daudziem gadiem viņš aizmucis no mājas, un kopš tās reizes par viņu ne ziņas, ne miņas. Lūk, ko es izdomāju. Tu ierāpies pa logu istabā, kur guļ mirušais, un tur paslēpies. Bet es iešu taisnā ceļā pie nelaiķa meitas un uzdošos par viņas brāli, kurš atgriezies mājās pēc daudziem klejojuma gadiem. Viņa jau nu maniem vārdiem nenoticēs. Tad es teikšu: «Lai mūsu strīdu izšķir ne

laiķis!» Ieiesim abi istabā, kur guļ mirušais, es griezīšos pie viņa un jautāšu: «Vai tad es neesmu tavs pazudušais dēls?» — Bet tu nekavējies un atbildi: «Jā, tu esi mans dēls.» Meitai nebūs vairāk ko iebilst, un viņa atdos man pusi nelaiķa mantas, bet es tajā dalīšos ar tevi. Taču pielūko — paliec istabā līdz rītam, — zaglis piebilda, — pa naktīm šeit palaiž vaļā niknus suņus, un viņi var tevi saplosīt. Arī mūsu pasākums izgāzīsies, ja tevi noķers.

Rinčens bija ar mieru izdarīt visu tā, kā zaglis iecerējis. Viņš ierāpās istabā, kur atradās mirušais, un tur paslēpās.

Pa to starpu zaglis droši gāja pie durvīm un skaļi pieklauvēja. Kalps viņu ielaida, un viņš devās istabā tieši pie jaunās saimnieces.

—     Kas jūs esat? — viņa vaicāja zaglim. — Ko jūs vēlaties?

—    Māsa! — iesaucās zaglis. — Es esmu tavs pazudušais brālis. Vai tad tu mani vairs nepazīsti?

—    Nē, Jf| teica pārsteigtā meitene. — Es nevaru jūs pazīt, jo gulēju vēl šūpulī, kad mans brālis aizbēga no mājām. Jūs pazīt varēja tikai tēvs, taču viņš diemžēl vakar nomira.

—     Kā! — zaglis iesaucās. — Mans tēvs miris! Kas gan tagad man noticēs, ja pat miesīga māsa atsakās mani atzīt! Tad iesim istabā, kur atrodas tēva līķis, un pajautāsim pašam nelaiķim, vai es esmu viņa dēls vai neesmu.

Meitene bija ar mieru, un viņi kopā devās uz istabu, kur atradās apbedīšanai apkoptais mirušais saimnieks.

—    Vai jūs, tēvs, esat šeit? — jautāja zaglis, ieiedams tumšajā istabā.

—    Jā, — aizkapa balsī atbildēja Rinčens.

—     Es atnācu jums pajautāt, — zaglis turpināja, — vai esmu jūsu dēls vai neesmu.

—    Tu esi mans dēls, — tikko izdvesa Rinčens.

Izdzirdējis šos vārdus, zaglis aši izmetās no istabas, raudams sev līdzi pārbiedēto un pārsteigto meiteni.

—    Tagad, māsa, — teica zaglis meitenei, kad viņa bija nedaudz atguvusies, — tu, protams, vairs nešaubies par manu vārdu patiesīgumu. Taču es diemžēl nevaru pavadīt tēvu pēdējā gaitā. Mani gaida steidzamas darīšanas, un man šonakt pat

jā dodas ceļā. Es atstāšu tev visu tēva mantu. Atdod man tikai zeltu, kas glabājas mājā.

Meitene bija ar mieru un izņēma no lādes maisu ar smagiem zelta stieņiem. Zaglis stenēdams uzvēla maisu sev mugurā, atvadījās no meitenes un devās projām.

Otrā rītā agri, vēl pirms saules lēkta, Rinčens izrāpās pa logu un sāka gaidīt zagli. Sen jau bija uzlēkusi saule, bet zaglis aizvien vēl nerādījās. Tad Rinčens gāja atpakaļ un jautāja kalpam, kā atrast saimnieci. Kalps parādīja jauneklim jaunu, skaistu meiteni sēru tērpā.

—     Kur ir jūsu brālis? — Rinčens vaicāja, tuvodamies meitenei.

—     Mans brālis aizgāja jau vakarā, paņēmis līdzi visu tēva zeltu, — viņa atbildēja.

Tad nu jauneklim atvērās acis, ka zaglis viņu piekrāpis un nolēmis viens pats visu iegūto bagātību paturēt. «Dabūju, ko biju pelnījis,» ar īgnumu nodomāja Rinčens. «Turpmāk būs mācība — nepīties ar nekrietniem cilvēkiem.» Ieskatījies meitenes godīgajā sejā, jauneklis nokaunējās par savu rīcību un nolēma zaglim atņemt nozagto zeltu un atdot to meitenei.

— Aizdodiet man, lūdzu, zirgu, — viņš atkal uzrunāja meiteni. — Man ar jūsu brāli jākārto svarīgas darīšanas, un es pacentīšos viņu panākt.

Meitenei iepatikās jaunekļa atklātā seja, un viņa pavēlēja kalpam atvest apseglotu zirgu. Rinčens uzlēca zirgam mugurā un kā viesulis aizdrāzās pa ce]u pakal zaglim.

Ap pusdienas laiku jauneklis tālumā pamanīja savu negodīgo ceļabiedru, kurš tobrīd atpūtās zem kupla koka. Rinčens visu labi pārdomāja. Tik viegli zaglis savu laupījumu jau nu neatdos. Turklāt viņam pašam nebija nekāda ieroča, bet zaglim pie jostas karājās garš duncis.

Tad Rinčens nolēma ņemt palīgā viltību. Pieplacis zirgam pie kakla, viņš auļos aizdrāzās garām zaglim, izlikdamies, ka nav šo pamanījis. Tiklīdz zaglis palika krietni tālu aizmugurē, jauneklis izņēma no mugursomas jaunu zābaku un nometa to uz ceļa. Pajājis vēl kādu gabaliņu, nometa uz ceļa arī otru zābaku, bet pats ar zirgu netālu paslēpās.

Zaglis ar neslēptu izsmieklu pavadīja garām aizauļojošo

Rinčenu un, brītiņu nogaidījis, devās uz priekšu, līkdams zem smagās zelta nastas. Pēkšņi viņš pamanīja gluži jaunu zābaku, kas gulēja pašā ceja vidū. «Tas nelga tādā trakā ātrumā auļojis, ka no maisa izkritis viens zābaks,» zaglis nosprieda. «Bet ko tu iesāksi ar vienu pašu zābaku, kaut arī jaunu, ja nav otra?» Pagājis vēl mazu gabaliņu, zaglis ieraudzīja otru zābaku. «Reku, arī otrais,» viņš nodomāja. «Zēl, ka pirmo atstāju uz Ceļa.» Zaglis brīdi pārdomās svārstījās, līdz beidzot nolēma iet atpakaļ pēc pirmā zābaka. Taču nēsāt šurp un turp tik smagu nastu uz muguras zaglim negribējās, un viņš paslēpa maisu ar zeltu ceļmalas biezajā zālē.

Nogaidījis, kamēr zaglis paiet krietnu gabalu, Rinčens aši iznāca no krūmiem, uzcēla maisu ar zeltu zirgam mugurā un auļoja atpakaļ, gandrīz notriekdams zemē pārsteigto blēdi.

Rinčens meitenes māju sasniedza tikai vēlu vakarā, kad vecais saimnieks jau bija apbērēts.

—     Te ir jūsu zelts, — Rinčens teica meitenei, nosviezdams maisu ar visu zeltu.

—                     Kālab tad brālis atdeva atpakaļ savu mantojuma tiesu? — meitene pabrīnījās.

—      Viņš jums nav nekāds brālis, — Rinčens meitenei atbildēja un godīgi visu izstāstīja par zagļa izdarībām. — Atļaujiet man palikt pie jums, — viņš lūdza.^ĶEsmu pasaulē pavisam vientuļš…

Meitenei atklātais un pēc vaiga izskatīgais jauneklis iepatikās.

—      Labi, palieciet! — Viņa bija ar mieru. — Palīdzēsit man saimniecībā.

Tā Rinčens atrada sev mājvietu, un itin drīz viņš ar meiteni nosvinēja arī kāzas.

NOBURTAIS VARDULĒNS

Vecos laikos dzīvoja kāds valdnieks. Valdnieka pilī kalpoja veca sieviņa — ūdensnesēja. Visu mūžu viņa nekā cita nedarīja kā pienesa ūdeni valdnieka virtuvei. Turpat strādāja arī viņas

virs — skaldīja malku, kurināja krāsnis, iznesa samazgas. Abi vecīši strādāja no agra rīta līdz melnai tumsai, bet dzīvoja nabadzīgāk par katru nabagu — staigāja citu novalkātās drēbēs, pilnu vēderu varēja paēst tikai svētkos.

—     Nabadzība vēl nebūtu lielākā nelaime, — vecīši spriedelēja savā starpā, — bet, re, nelaime tā, ka mums nav bērnu. Nebūs neviena, kas par mums vecumdienās gādā, kas mūs pēdējā gaitā pavada.

Kādu dienu vecenītei uztūka ceļgals. Ar katru dienu tas milza lielāks un lielāks, līdz beidzot vecenīte nevarēja ne tikai valdnieka virtuvei ūdeni pienest, bet arī ne soli paspert. Tikai gulēja savā kambarītī un vaidēja.

Pagāja viens mēnesis, otrs. Tad kādā dienā uztūkums pārplīsa un no tā izvēlās mazs Vardulēns. Ieraudzījis Vardulēnu, vecītis nobijās un teica:

—     Sis Vardulēns nav nekas cits kā ļauns vilkatis. Viņš jānogalē, kamēr nav par vēlu!

Vecenītei kļuva Vardulēna žēl. Viņa sāka raudāt un pārmeta vīram, teikdama:

—    Ļauna vai laba šī mazā radība, kas to lai zina? Bet mēs tak esam tik nelaimīgi, jo mums nav ne dēla, ne meitas … Nav kam pavardu iekurināt, nav kam ūdeni atnest… Varbūt šis Vardulēns mums ir atsūtīts dēla vietā. Vai tad tā drīkst viņu nomaitāt?

Vecītis mīlēja savu sievu. Viņš negribēja tai pretī runāt, tāpēc arī Vardulēnam ne pirkstu nepiedūra. Bet pats negribēja ne acīs redzēt šo lielgalvaino valbaci. Vardulēns viņam bija tik pretīgs, ka vecītis aizgāja dzīvot citur.

Tā vecenīte palika pavisam viena un vēl vairāk pieķērās mazajam Vardulēnam. Viņa to ņēmās auklēt kā miesīgu dēlu: gan gāja ar viņu pastaigāties, gan atdeva viņam savu pēdējo kumosu.

Kādu dienu vecenīte izbrīvēja sev brīvu brītiņu, ietupināja mazuli azotē un devās pastaigāties. Pļaviņā viņa izlaida Vardulēnu palēkāties un jokodamās teica:

—    Eh, Vardulēn, ja tu prastu runāt kā cilvēks, tad gan būtu labi!

Pēkšņi Vardulēns piepūtās un cilvēka balsī viņai atbildēja:

—    Māmiņ, māmiņ! Tu daudz neskumstil Es izaugšu liels, apņemšu sievu, un viņa mums saimniecībā palīdzēs. Tad tev būs vieglākas dienas.

Aiz brīnumiem un prieka vecenīte nevarēja ne vārda izteikt. Un no šī brīža viņa vēl vairāk iemīlēja savu Vardulēnu.

Pagāja vai nu daudz, vai maz laika, bet te kādu dienu Vardulēns teica vecenītei:

—   Māmiņ, man pienācis laiks precēties. Aizej sarunā man līgavu!

—    Kur tad lai es eju? — vecenīte iebilda. — Kas gan gribēs ar tevi — mazu Vardulēnu saradoties? Pie tam mūsu ģimene ir tik nabadzīga, ka otras nabadzīgākas vairs nevar būt.

—    Nešaubies, māmiņ, ej taisnā ceļā pie valdnieka! —Vardulēns viņai atbildēja. — Aizej pie viņa un saki: «Valdniek, tev ir trīs meitas, vienu no viņām atdod manam dēlam par sievu!»

—    Eh, dēliņ, — vecenīte nopūtās, — vai nu valdnieks būs ar mieru atdot savu meitu tev par sievu?

—    Ja jau es sūtu, tad ej, māmiņ, droši! — Vardulēns stingri palika pie sava.

Kas jādara, jādara. Vecenīte saposās un devās uz pili.

—     O, lielais valdniek, — viņa teica, zemu klanīdamās,

—   man, vecenei, pie tevis ir darīšana. Atļauj griezties ar lūgumu.

—    Kāda tev darīšana? — valdnieks viņai nelaipni vaicāja.

—   Esi atnākusi ubagot ēdienu vai drēbes?

—    Man nevajag ne tava ēdiena, ne tavu drēbju. Tev, valdniek, ir trīs meitas, atdod vienu par sievu manam dārgajam dēliņam!

—    Tu, vecen, laikam neesi pie pilna prāta? — valdnieks izbrīnījies pārskaitās. — Lai mana meita izietu par sievu pie tava dēla! Kā tu uzdrošinājies kaut ko tādu domāt!… Ei, kalpi! Metiet ārā un dzeniet projām šo neprātīgo veceni!

Tūlīt saskrēja kalpi un izgrūda nabaga sieviņu aiz pils vārtiem.

Viņa atgriezās mājās sapīkusi, sāka savu Vardulēnu rāt:

—    Ak tu, muļķa, muļķa mazuli! Vecs sakāmvārds taču saka: «Pāvs nedraudzējas ar žagatu, un zilonis neprec govi.» Vai tad

tā nav? Labāk izmet no galvas savu iedomu precēt valdnieka meitul

Uzzinājis, ka valdnieks atteicis, Vardulēns sadusmojās un draudīgi nokvakstēja:

—     Nu, labi, tagad iešu es pats! Valdnieks negribēja ar labu atdot man meitu, paņemšu ar varu. Paliec, māmiņ, šeit un gaidi mani!

Vecenīte nepaguva neko pateikt, kad Vardulēns trīs reizes palēcās un nākamajā mirklī atradās pie valdnieka pils vārtiem.

—     Ei, valdniek! Valdnieka kalpi un padomnieki! — viņš pērkonīgā balsī iesaucās. — Es atnācu precībās pie valdnieka meitas. Ātrāk veriet vaļā vārtus!

Valdnieks un viņa svīta, izdzirdējuši balsi, kas dārdēja kā pērkons, nodomāja: «Vai tikai pats pūķu valdnieks nav te ieradies?» Viņi metās pie loga, paskatījās un lejā tik tikko samanīja mazu, za|u Vardulēnu.

—     Ko tev vajag? Kā tu drīksti te bļaustīties? — valdnieks viņu rupji aprāja.

—     Esmu kalpones — ūdensnesējas dēls. Mana māte bija atnākusi sarunāt tavu meitu man par sievu, bet tu viņu ar kaunu izdzini. Tagad esmu ieradies pats. Vai atdosi man savu meitu par sievu?

Valdnieks sāka smieties, vēderu izgāzis, un uzrunāja apkārt stāvošos augstmaņus:

—     Paraugieties tikai — mazs Vardulēns, bet cik skaļa balss! Vai esat kāds redzējis tādus brīnumus? — Tad bargi paskatījās uz Vardulēnu un uzpūtīgi teica: — Manas meitas ir tik daiļas kā pavasara puķes, bet tu izskaties pēc saulē ceptas karašas. Vai nu es atdošu savu meitu par sievu tādam gaudenim! Vācies ātrāk projām! Citādi es pavēlēšu palaist vaļa medību suņus — un tie tevi saplosīs lēveru lēveros.

—    Ja tu negribi atdot savu meitu man par sievu, — Vardulēns atbildēja valdniekam, — tad es smiešos.

—              Smejies, kamēr pārsprāgsti, — valdnieks noskaitās,

—   kas man par to!

Ha-ha! Ho-ho! — kā pērkons no skaidrām debesīm iedārdējās Vardulēna smiekli.

No šo smieklu dārdiem sāka ļodzīties valdnieka pils tornīši un no tiem sāka birt kārniņi. Bet valdnieks un viņa svīta tikko varēja noturēties uz kājām — tie tika mētāti no vienas puses uz otru.

—    Ei, tu! Beidz smieties! — nobiedētais valdnieks uzsauca Vardulēnam. — Es tūlīt iešu un pajautāšu vecākajai meitai, vai viņa būtu ar mieru iet pie tevis par sievu.

Valdnieks devās uz pils tālākām istabām un sāka runāt ar vecāko meitu, bet tā izplūda asarās, teikdama:

—    Dārgais tēvs, par ko tu uz mani dusmojies? Ja tu būtu mani mīlējis, tad taču nepiedāvātu man kļūt par maza, ķēmīga Vardulēna sievu … Es labāk mirstu nekā eju par sievu pie tāda kurkuļa!

Valdnieks atgriezās un teica Vardulēnam:

—    Es gribēju tev piedāvāt par sievu savu vecāko meitu, bet viņa nav ar mieru. Viņai nepatīk, ka tu esi tāds mazs neglītenis.

—    Tad es sākšu raudāt, — Vardulēns teica valdniekam.

—             Ja gribi raudāt — raudi, — valdnieks viņam atbildēja,

—   bet man nenāk ne prātā spiest savu meitu ar varu … Ja jaks negrib dzert, viņu ar varu nepiespiedīsi.

Tad Vardulēns atvēra savu lielo muti, cik plati vien varēja, un sāka raudāt. Asaras straumēm plūda viņam no acīm. Tās lija un lija tā, ka drīz strautu strauti no visām debess pusēm saplūda pie valdnieka pils mūriem. Cēlās aizvien augstāk un augstāk, sniedzās gandrīz jau līdz pašiem logiem… Vēl mazliet — un applūdīs visa pils.

Valdnieks redzēja, ka joki nebūs, un iesaucās:

—     Klausies, Vardulēn, neraudi! Es iešu un pajautāšu savai vidējai meitai, vai viņa gribētu kļūt tava sieva.

Valdnieks aizgāja pie meitām un vaicāja vidējai meitai, vai viņa būtu ar mieru precēt Vardulēnu, bet tā vīzdegunīgi atbildēja:

—    Vai tad es no tavām meitām esmu visnicināmākā? Kāpēc tu gribi izdot mani par sievu nabadzīgas kalpones dēlam?

—     Nekā nevaru tev līdzēt, — valdnieks atkal teica Vardulēnam. — Arī vidējā meita nevēlas kļūt tava sieva. Viņa saka, tu esot nabadzīgas kalpones dēls.

—    Tad es lēkāšu! — noskaitās Vardulēns.

—    Nu lēkā, cik tev patīk! — valdnieks dusmīgi viņam atbildēja.

Vardulēns palēcās vienu reizi, palēcās otru reizi, pēc tam vēl un vēl… Ar katru reizi viņš lēca augstāk un augstāk. No viņa lēcieniem sāka drebēt un trīcēt zeme. Pils sāka līgoties no vienas puses uz otru — teju, teju sabruks.

Valdnieks tā nu pārbijās, ka kļuva gluži bāls aiz bailēm, un pārvērstā balsī iebļāvās:

—    Nelēkā! Nelēkā vairāk! Es iešu un pajautāšu savai jaunākajai meitai.

Valdnieks teciņiem metās uz tālākām istabām un sāka lūgties, lai jaunākā princese izietu pie Vardulēna par sievu.

—    Ja jau Vardulēnam ir tik brīnišķīgs spēks, — jaunākā meita tēvam atbildēja, — tad es iziešu pie viņa par sievu, kaut arī viņš ir nabadzīgas kalpones dēls.

Valdnieks itin priecīgs atgriezās pie Vardulēna un paziņoja:

—    Labi, es atdodu tev par sievu savu jaunāko meitu.

Princesi ietērpa kāzu tērpā, aplika rotas, izveda aiz pils vārtiem un nodeva Vardulēna ziņā. Vecākās māsas par viņu smējās:

—    Novēlam tev laimi un prieku ar jauno vīru! Pasaki tikai mums — kurā purva staignājā tu ar viņu kopā kurkstēsi?

Jaunākā princese atšķirībā no savām māsām bija gudra, jauka un čakla meitene. Jau ar pirmo dienu viņa sāka rosīties saimniecībā: nesa ūdeni, kurināja pavardu, gatavoja ēdienu. Vecā māte nevarēja vien nopriecāties par savu vedeklu. Tikai viņu kaut kas satrauca. «Mēs esam nabadzīgi ļaudis,» viņa domāja. «Mūsu mājoklis nabadzīgs, mantas nekādas. Kā pie mums lai dzīvo tik skaista meitene, kas pieradusi pie pils greznības? .. g

Kādu rītu abas sievietes tā paagrāk pamodās un savām acīm neticēja. Viņu nožēlojamā būdiņa bija pārvērtusies par lielu māju ar daudzām bagātīgi iekārtotām istabām. Visur bija redzamas lādes — pilnas dažādām mantām, sienas rotāja grezni paklāji, zelta bļodās laistījās dārgakmeņi, pērles, tirkīzs un koraļļi.

Nebija sievietes no pārsteiguma atguvušās, kad atvērās durvis un istabā ienāca glīts jauneklis zaļā halātā, zaļos zābakos, apjozies ar zobenu zaļā makstī.

—    Kas tu tāds esi? — viņas tam jautāja.

—     Vai tad nepazīstat? — jauneklis vaicāja un abām uzsmaidīja. — Nav jau arī nekāds brīnums. Iepriekš taču jūs mani redzējāt tikai neglītā Vardulēna izskatā. īstenībā es esmu pūķu valdnieka dēls. Par Vardulēnu mani nobūra kāda |auna burve, un kā tādam man bija tik ilgi jāstaigā, kamēr zemes meitene piekrita k)ūt par manu sievu.

Princese nopriecājās, ka viņas Vardulēns ir paša pūķu valdnieka dēls. Un viņa nolēma uzlūgt vecākās māsas ciemos, lai viņu priekšā padižotos ar savu turību. Viņa teica vīram:

—    Uzlūgsim ciemos manas māsas, nav labi tuviniekus aizmirst.

—    Tiesa, tuviniekus aizmirst nav labi, — vīrs viņai atbildēja. — Tikai tavas māsas ir skaudīgas un nenovīdīgas un satikšanās ar viņām nekā laba nesola.

Šoreiz sev par postu, jaunākā princese neuzklausīja vīra gudros vārdus. Kādu dienu viņš aizbrauca apciemot savus piederīgos, bet viņa ņēma un uzlūdza ciemos abas vecākās māsas.

Māsas ieradās un vai plīsa no skaudības, redzēdamas jaunākās māsas brīnišķīgo māju un viņas lielo bagātību. Uzzinājušas, kas īstenībā bija mazais Vardulēns, vecākās māsas vai koda sev pirkstos. Jaunākā māsa viņas cienā ar dažādiem ēdieniem, bet šīs nespēj ne kripatiņu norīt, sēd bālas, stāsta, ka viņām no smacīgā gaisa galvas sasāpējušās.

Jaunākā māsa uzaicināja abas pastaigāties -— aiziet līdz upei saplūkt puķes. Māsas to vien bija gaidījušas. Viņas samirkšķinājās un tūlīt piekrita. Bet prātā abām bija pastaigas laikā jaunāko māsu dabūt pie malas.

Visas trīs aizgāja, bet vecajai vīramātei kļuva ap sirdi pavisam nemierīgi. Viņai nebija patikusi vecāko māsu samirkšķināšanās un sačukstēšanās. Viņa pasauca kalpu un pavēlēja tam sekot māsām, bet vedeklu neizlaist no acīm.

Pa to starpu māsas jau bija nonākušas pie upes. Viņas stāvēja uz krasta un skatījās upes straujajā plūdumā. Abas vecākās nemanot stūma jaunāko māsu arvien tuvāk un tuvāk stāvajai kraujai. Jaunākā māsa i aptvert nepaguva, kas te notiek, kad kā lidot nolidoja no stāvās kraujas. Lejā tikai ūdens noplunkšķēja. Straujā kalnu upe sagrāba nelaimīgo, sagrieza virpulī, dauzīja pret akmeņiem, vilka dibenā …

Pastrādājušas tādu nelietību, vecākās māsas, ska]i raudādamas un vaimanādamas, skubīgi joza uz māju.

Viņām pretī nāca māsasvīrs, vaicādams, kur palikusi viņa sieva.

—    Mūsu dārgā māsa iekrita upē, atsitās pret akmeņiem un nogāja dibenā … — ļaundares atbildēja, mirkdamas viltus asarās, it kā aiz dzijām bēdām.

—    Bet kas tad nāk jums aiz muguras? — māsasvīrs itin bargi noprasīja.

Abas pameta acis atpakaļ un no bailēm nezināja, kur dēties. Tur nāca jaunākā māsa kalpa pavadībā. Viscaur slapja — viņa metās vīram ap kaklu, sūkstīdamās:

—     Es tevi nepaklausīju un uzlūdzu savas māsas ciemos, bet viņas gribēja mani noslīcināt. Paldies, ka mūsu kalps bija tuvumā. Viņš metās man paka] ūdenī un no straumes izvilka…

Vecākās māsas stāvēja, nevarēdamas ne vārda izrunāt, bet jaunākās māsas vīrs viņām tikai pikti pateica:

—    Mani jūs zākājāt par ķēmīgu Vardulēnu un nabadzīgas kalpones dēlu. Pašas savu māsu aiz skaudības gribējāt upē noslīcināt! Pēc vaiga jūs esat skaistules, bet pēc dabas gan nekrietnas. Lai jūsu izskats vairs nevienu nemānītu, kļūstiet tādas, kādas esat savos darbos!

Viņš nepaguva izrunāt šos vārdus līdz galam, kad abu ļauno māsu vietā uzradās divi lieli, nejauki krupji. Kurkstēdami, ka vai ausis pušu plīsa, tie aizlēca prom no mājas, un vairāk neviens tos netika redzējis.

BANORS UN BURVIS

Kādreiz dzīvoja varens valdnieks, vārdā Gampo. Neskaitāmi bija viņa zirgu un jaku ganāmpulki, pilni kambari ar dārgumiem. Visi kaimiņu valdnieki apskauda valdnieka Gampo varenību un bagātību. Bet valdnieks pats jutās visnelaimīgākais cilvēks pasaulē. Kur tie gadi, kad viņš par sievu bija apņēmis skaisto Cirenu, bet pa šiem daudzajiem gadiem viņa tam nebija dāvājusi neviena bērna.

—     Kam tad es novēlēšu savas bagātības? — bēdīgs teica valdnieks savai skaistajai sievai. — Kas par mums vecumdienās rūpēsies?

Cirena gan lūdza visus dievus pēc kārtas, gan_ meklēja palīdzību pie svētajiem lamām, taču veltīgi. Gadi gāja, bet bērnu joprojām nebija.

Gadījās tā, ka kaimiņu zemē dzīvoja ļaunprātīgs burvis. Daudz tumšu darbu viņš pastrādāja ar savu buršanu, daudz bēdu viņš sagādāja labiem ļaudīm. Uzzinājis par valdnieka Gampo bēdām, burvis sadomāja atkal jaunu ļaunprātību. Viņš pieņēma svētā lamas izskatu un kādā dienā ieradās valdnieka Gampo pilī.

—     O, valdnieki — goddevīgi teica viltus lama. — Es dzirdēju, ka tu gauži vēloties dēlu. Ja nu tā ir, varu tev palīdzēt. Daudz gadu esmu mitis kalnu alā, apgūdams maģijas māku, un tagad neviens man šajā ziņā nespēj līdzināties. Nevis vienu, bet veselus trīs dēlus varu tev dāvāt, ja tu piekritīsi manam noteikumam.

—     Kādam tad noteikumam? — Gampo neuzticīgi pārvaicāja. — Ja man būs bērni, tad vari sev ņemt pusi dārgumu no maniem mantu kambariem.

—    Man nav vajadzīgas tavas bagātības, — burvis atbildēja. — Pietiks, ja tu atdosi manā kalpībā vienu no saviem dēliem.

—     Kāpēc tev vajadzīgs mans dēls? — valdnieks dusmīgi teica. — Ņem bagātību un noalgo sev kaut tūkstoš kalpu!

Bet burvis stingri palika pie sava, un valdniekam ar smagu sirdi bija vien jāpiekrit viņa prasībai.

—     Še tev trīs zāļu graudiņi, — burvis iesāka. — Lai tava sieva tos ieņem citu pēc cita! Pēc trim mēnešiem viņa dzemdēs pirmo dēlu, vēl pēc mēneša otro un vēl pēc mēneša — arī trešo. Tie būs gauži neparasti bērni. Pēc trim gadiem viņi būs jau pieauguši un pieņēmušies pilnā spēkā. Tad es atkal atnākšu pie tevis un vienu paņemšu sev līdzi.

To teikdams, burvis pasniedza valdniekam trīs zāļu graudiņus un, kā nācis, tā aizgāja.

Burvis nebija valdnieku krāpis. Pēc trim mēnešiem vald

nieka sievai piedzima puisēns, vēl pēc mēneša — otrs un pēc tam ari trešais.

Bērni auga nevis dienām, bet stundām. Viņi bija tikai gadu veci, taču jau varēja auļot uz neapseglotiem zirgiem un šaut ar loku. Otrā dzīves gadā puikas iemācījās lasīt, rakstīt un apguva daudzas zinātnes. Turpretī trešā gada beigās viņi ne ar ko neatšķīrās no labi noaugušiem divdesmit gadus veciem jaunekļiem.

Ļaunais burvis, atkal pieņēmis svētā lamas izskatu, ieradās Gampo pilī.

—    Valdniek, — viņš teica, zemu palocīdamies, — es gaidu apsolīto atalgojumu.

Gampo un Cirena gauži mīlēja savus dēlus. Bet dotais vārds ir jātur. Valdnieks ar valdnieci iegāja blakusistabās un sāka prātot, kuru no dēliem atdot lamam. «Vecāko dēlu gan ne,» abi sprieda. «Viņš taču mantos valsti un valdnieka troni. Arī vidējo dēlu nevar atdot: viņš tak aizvietos vecāko brāli, ja ar šo kas atgadās.»

Tā nu jaunākajam dēlam, kuru sauca par Banoru, bija vien jāaiziet svešzemju lamas kalpībā.

—     Nekā nevar darīt, manu puisēn, — nopūzdamies teica viņam tēvs, — tev jāiet kopā ar šo svēto cilvēku un no visas sirds viņam jākalpo.

Māte atvadoties piekļāva dēlu sev pie krūtīm, un asaras straumēm lija pār viņas vaigiem …

Burvis izveda jaunekli no pils un lika sev sekot. Viņi ilgi gāja pāri augstiem kalniem un cauri dziļiem mežiem, līdz sasniedza zaļu ieleju, kur pacēlās milzīga pils.

—     Seit es dzīvoju, — teica burvis, norādīdams uz pili. — Tālāk tu iesi viens, bet es došos savās gaitās. Pils tuvumā tu redzēsi āzi, kas būs piesiets pie staba. Netālu atradīsies salmu kūlis. Atraisi kūli un pasvied to āzim. Pēc tam atver laidara vārtus. Tur es turu savas pīles un vistas. Kaktā tu atradīsi māla podu ar graudiem. Ar tiem pabaro putnus… Tas, rau, ari viss tavs darbs šodienai. Kad to paveiksi, gaidi mani pagalmā, tikai pielūko: neiedomājies viens pats ieiet pilī!

Banors nepaguva atbildēt ne viena paša vārda, kad burvis bija nozudis bez pēdām. Jauneklis pabrīnījās un devās taisnā ceļā uz pili.

Pils tuvumā viņš patiesi ieraudzīja piesietu āzi, bet netālu — salmu kūli. Jauneklis atraisīja kūli un pasvieda to āzim. Kolīdz salmi pieskārās zemei, tie kā uz burvja mājienu pārvērtās par trim milzīgiem vilkiem. Vilki krita virsū āzim un — nebija ko redzēti — to aprija, un tad joza prom kalnos.

Banors, būdams pēc dabas drosmīgs, nenobijās, tādus brīnumus redzot. «Laikam svētais lama mani pārbauda,» viņš nodomāja. Banoram jau nebija ne jausmas, ka viņa jaunais saimnieks nebija vis lama, bet gan ļauns burvis.

Banors atvēra laidara vārtus. Tur vistas kladzināja, pīles pēkšķēja, bet kaktā uz paliktņa atradās pods ar mērcētiem miežu graudiem. Jauneklis paņēma sauju graudu un pasvieda tos putniem. Tiklīdz graudi pieskārās zemei, tie tajā pašā mirklī pārvērtās par trim nikniem meža kaķiem. Kaķi klupa virsū putniem, nobeidza tos, aprija un tad joza prom kalnos.

Ari šoreiz Banors nenobijās. «Sī savādā pils labi jāapskata,» viņš nodomāja un, neraugoties uz burvja aizliegumu, droši atvēra durvis.

Jauneklis labu laiku klīda pa pili, iedams no istabas istabā. Pie sienām karājās grezni paklāji un dārgi ieroči, uz galdiem stāvēja zelta bļodas un izrotāti kristāla kausi, taču nekur nemanīja ne mazākās dzīvības.

Beidzot viņš nonāca istabā, kur visas sienas bija no stikla. Istabā stāvēja zelta gulta, un tajā gulēja brīnumdaiļa meitene. Meitenei pie galvgaļa sudraba vāzē plauka neredzēti skaists zieds.

Jauneklis ļoti nopriecājās, ieraudzīdams šajā neapdzīvotajā un noslēpumainajā pilī cilvēku, pie tam tik daiļu būtni. Viņš piegaja pie gultas un sāka meiteni modināt. Bet visas viņa pūles bija veltīgas. Meitene kā nemodās, tā nemodās.

Cenzdamies uzmodināt daiļavu, Banors aizskāra vāzi ar ziedu un nejauši to pastūma sānis. Līdzko tas bija noticis, meitene tajā pašā mirklī pamodās un atvēra acis. Ieraudzījusi jaunekli, viņa gauži izbrīnījās.

—     Kas tu tāds esi? — viņa vaicāja. — Kā tu iekļuvi šajā pilī?

—     Es esmu svētā lamas jaunais kalps, — Banors viņai atbildēja un izstāstīja par savu brīnišķīgo piedzimšanu.

—              Viņš nav nekāds svētais lama! — meitene iesaucās.

—    Viņš ir briesmīgs un )auns burvis. Viņam vislabāk garšo dzīvu cilvēku sirdis. Ar buršanu un dažādām viltībām viņš atrod sev kalpus un pēcāk tos nogalina. Ari mani burvis šeit ievilināja, lai apēstu manu sirdi, bet pēc tam pārdomāja un teica: «Precēšu tevi.» No savas pils viņš mani nekur ārā nelaiž. Kad pats kaut kur aiziet, tad man pie galvgaļa noliek burvju ziedu, un es iekrītu tādā kā nāves miegā.

Kaut ari jauneklis bija drosmīgs, no daiļavas stāsta viņam auksti drebuļi pārskrēja pār muguru. «Aizbēgt no šejienes es nedrīkstu,» viņš nodomāja, «tēvs un māte taču atdeva mani burvim par kalpu. Lai atvairītu nāvi, pašam jātiek ar viņu galā.» Tā nodomājis, Banors teica daiļavai:

—    Mīļā meitene, vai tu nezini, kā varētu nogalēt šo briesmoni? Tad mēs abi būtu glābti.

—     Pieveikt burvi nav nemaz tik viegli, — viņa skumji atbildēja. — Nepietiek nogalināt tikai burvi, jāatrod un jāiznlcina ari viņa talismans, citādi burvis agri vai vēlu atkal būs uz kājām.

—     Es protu veikli rīkoties ar ieročiem, — jauneklis lepni paziņoja, — un man ir tīrais nieks ar vienu zobena cirtienu uz vietas noguldīt šo briesmoni. Bet man nav ne jausmas, kur meklēt viņa talismanu.,.

—    Ak, — daiļava nopūtās, — pat visspēcīgākais cirtiens, ja tas tiek izdarīts burvim no priekšpuses, nav viņam bīstams. Burvi var ievainot tikai no mugurpuses, bet viņš ne pret vienu nepagriež muguru. Tad nu zini: kamēr tu izpildi visas burvja pavēles, ari tevi viņš var nogalināt tikai ar cirtienu mugurā.

—    Paldies par brīdinājumu, meitene, — jauneklis nopriecājās. — Tagad jau nu es zināšu izsargāties.

—     Uzklausi mani labi uzmanīgi un nepārtrauc, — viņa dusmīgi sacīja. — Kad burvis atgriezīsies, viņš droši vien pavēlēs tev pils virtuvē trīs reizes apiet apkārt krāsnij. Ja tu nepaklausīsi, viņš var ar tevi izdarīt, kas vien ienāk prātā. Ja tu iesi apkārt krāsnij, viņš mīs tavās pēdās un nobendēs tevi no mugurpuses.

—     Kā tad man rīkoties? — jauneklis uztraucās.

—    Neliegšu savu padomu. Klausies! — meitene atbildēja.

—   Burvis tev teiks: «Ej apkārt krāsnij!» — bet tu viņam pretī: «Virtuvē ir tumšs, un es neredzu, kur man jāiet. Ejiet jūs pa priekšu, bet es iešu aiz jums …» Nu burvis būs sprukās nevarēs atteikties un ies pa priekšu. Tikai tu pielūko: turi šajā mirkli savu zobenu gatavībā! Ja tev izdodas burvi pievārēt, skrej naski pie manis, un tad es pateikšu, kur meklēt viņa talismanu.

Banors tencināja daiļavu par labajiem padomiem un dzīrās aiziet.

—    Pagaidi, — viņa teica, — vispirms noliec ziedu agrākajā vietā. Es aizmigšu, bet tu steidzies ārā pils pagalmā un gaidi burvi atgriežamies.

Jauneklis tā arī izdarīja.

Kolīdz saule nogrima aiz augstajiem kalniem, sāka pūst spēcīgs vējš, pils vārti dārdēdami atvērās un Banora priekšā nostājās viņa saimnieks savā īstajā izskatā. Viņu ieraudzījis, jauneklis no bailēm nezināja, ko darīt. Garie, cietie mati burvim stāvēja, izslējušies uz visām pusēm kā dzeloņcūkai sari. Asinīm pieplūdušajās acīs, likās, šaudījās liesmas. No mutes laukā burvim rēgojās paši īstākie un līkākie mežakuiļa ilkņi. Pie jostas karājās garš duncis ar lielu kaula spalu.

—     Vai esi izpildījis manus rīkojumus? — dārdošā balsī viņš vaicāja Banoram.

—    Viss izdarīts, kā pavēlējāt, — jauneklis atbildēja.

Burvis neuzticīgi pablenza uz jaunekli un ieveda viņu pilī.

Ieejot virtuvē, viņš Banoram norādīja uz lielu krāsni, kas

tumsā bija tikko saredzama, un teica:

—    Apej trīs reizes apkārt šai krāsnij!

—    Te jau ir pārāk tumšs, — jauneklis pazemīgi iebilda.

—   Lūdzu, ejiet jūs pa priekšu un parādiet man ceļu!

Burvis nikni ar acīm kā zibsnīt nozibsnīja uz jaunekli, bet neka neiebilda un veicīgi devās uz priekšu. Burvis tik veikli nesās apkārt krāsnij, ka Banors, iedams aiz viņa, nekā nevarēja atrast izdevīgu mirkli, lai cirstu viņam ar savu zobenu.

—     Paliec še un gaidi mani, — beidzot burvis noburkšķēja un nozuda pils tālākās istabās.

Nākamajā dienā jau mazā gaismiņā burvis devās savās*gaitās. Kolīdz viņš nozuda aiz vārtiem, jauneklis atkal steidzās uz

stikla istabu. Viņš atstūma no guļošās meitenes burvju ziedu, un viņa tūlīt pamodās.

—    Vakar tu neprati viltībā pārspēt burvi, — meitene teica, atvērdama acis, — tad pacenties šodien būt gudrāks par viņu, citādi viņš tevi nobeigs.

—    Ja es zinātu, kas burvim padomā, — teica Banors.

—    Nebaidies, esmu viņu par visu sīki iztaujājusi, — meitene atbildēja. — Vakarā burvis tevi aizvedīs uz lielu zāli un pats apsēdīsies krēslā, kas atradīsies telpas vidū. Tev viņš pavēlēs trīs reizes līdz zemei paklanīties. Kolīdz tu nolieksies, viņš vienā mirklī tev nocirtīs galvu.

—    Tad man beigas, — jauneklis bēdīgi teica. — Es tak nedrīkstu atteikties izpildīt viņa pavēli…

—             Atteikties jau nu nedrīkst, — meitene viņu pārtrauca,

—   taču pārspēt burvi viltībā gan tu vari. Viņš tev teiks: «Trīs reizes paklanies manā priekšā līdz zemei!» — bet tu neesi muļķis un viņam atbildi: «Es nekad nevienam neesmu līdz zemei klanījies un nezinu, kā to dara. Lūdzu, parādiet man!» Burvis varbūt arī noskaitīsies, tomēr tavu lūgumu izpildīs. Tālāk jau nu pats zini, kā rīkoties.

Atkal Banors nolika ziedu pie daiļavas galvas un viņu iemidzināja, bet pats atgriezās virtuvē gaidīt burvi.

Nepaguva jauneklis ne pagrauzt sakaltušu siera kancīti, ko bija virtuvē atradis, kad debesis satumsa, noplaiksnīja zibeņi un plaši vaļā atrautajās durvīs nostājās burvis.

—    Nāc man līdzi! — viņš dusmīgi uzsauca un aizveda Banoru uz milzīgu, tukšu zāli, kuras vidū stāvēja tikai viens liels krēsls. Burvis tajā apsēdās, ar rokas mājienu pieaicināja jaunekli un pavēlēja viņam krēsla priekšā trīs reizes līdz zemei paklanīties.

—    Es jau esmu valdnieka dēls, —Banors visgudrām iebilda burvim. — Man nekad nav nācies klanīties, un es nezinu, kā to dara. Lūdzu, parādiet man!

Burvis aiz trakām dusmām sāka pat zobus griezt.

—    Tāds kalps kā tu nekam neder! — viņš uzkliedza. — Pat paklanīties neproti! Sēdies krēslā un skaties abām acīm!

Banors, izlikdamies apjucis, veikli apsēdās krēslā, bet burvis nostājās viņam priekšā. Pēc tam burvis notupās uz ceļiem un noliecās krēsla priekšā, ar pieri skardams grīdu. Kad burvis trešo reizi noliecās krēsla priekšā, jaunekļa zobens zibens ātrumā nolaidās pār ļaunā burvja galvu un to nocirta.

Nocirtis briesmonim galvu, Banors mudīgi aizskrēja pie meitenes, viņu uzmodināja un ņēmās taujāt, kur meklējams burvja talismans.

—     Blakus virtuvei atrodas noeja pils pazemē, — viņa atbildēja. — Iziesi cauri deviņām tumšām istabām, kas pakāpienveidā iet uz leju, un nonāksi pie augstas, gludas sienas. Ar zobena spalu trīs reizes piesit pie šīs sienas, skaļi saucot: «Siena, atveries!» Tiklīdz tu būsi trīs reizes šos vārdus izteicis, siena atvērsies un ielaidīs tevi mazā kambarītī. Kambarīša pašā vidū uz paaugstinājuma stāvēs briesmīga Jaunā gara — visu zīlnieku un burvju aizgādņa māla statuja. Māla briesmonis rokās turēs kristāla pokālu ar dzidru šķidrumu. Viņš pagriezīs uz tavu pusi galvu, atvērs rīkli un uzkliegs: «Ne soli tālāk, cilvēk, vai arī tu uz vietas izlaidīsi garu!» Bet tu nemaz nenobīsties. Ja pusceļā apstāsies, būsi pagalam. Droši ej klāt pie māla briesmoņa, izņem viņam no rokām kristāla pokālu, bet pašu statuju sadauzi sīkās drumslās. Tad nāc atpakaļ, tikai pielūko — neizlaisti zemē ne piliena šķidruma no šī pokāla!

Jauneklis — viens divi! — atrada ieeju pazemē, citu pēc citas šķērsoja deviņas tumšās istabas un nonāca pie augstās, gludās sienas. Pacēlis zobenu, viņš trīs reizes ar tā spalu iebelza pa sienu, pie tam katru reizi iesaukdamies: «Siena, atveries!»

Tiklīdz viņš trešo reizi šos vārdus izteica, siena šņirkstēdama atvērās. Jaunekļa priekšā atradās mazs kambarītis, kuru apgaismoja vāja, mirgojoša gaisma. Gaisma nāca no dzidrā šķidruma kristāla pokālā, kuru savās rokās turēja māla briesmonis. Briesmonis pagrieza galvu, atvēra rīkli un nejaukā balsī ieķērcās:

—     Ne soli tālāk, cilvēk, vai ari tu uz vietas izlaidīsi garu!

Taču jauneklis droši piegāja māla briesmonim klāt, izņēma

viņam no rokām kristāla pokālu un ar vairākiem zobena cirtieniem sadauzīja pašu statuju.

Turēdams rokās mirdzošo pokālu, Banors uzmanīgi atnāca atpakaļ un atdeva savu guvumu daijavai.

—    Tagad, — viņa nopriecājās, — burvja burvestības spēks

pavisam iznīcināts, un viņš nekad vairs nevarēs atgriezties pasaulē.

—    Bet ko tu darīsi ar šo pokālu? — painteresējās jauneklis.

—     Katrs piliens no šī kristāla pokāla var atdzīvināt vienu no burvja noburtajiem cilvēkiem, — teica meitene. — Nāc man līdzi, un es tev viņus parādīšu.

Abi līkumoja pa daudziem un dažādiem gaiteņiem, līdz beidzot apstājās milzīgu dzelzs durvju priekšā.

Meitene ar kristāla pokālu pieskārās durvīm, un tās žņerkstēdamas atvērās.

Jaunie cilvēki atradās bezgalīgi garā un drūmā istabā, kuru apgaismoja tikai viens šaurs logs. šajā istabā nāves miegā gulēja vīrieši un sievietes, bērni un veči.

—    Viņu sirdis ir aprijis burvis, atstādams pašus neskartus, — meitene teica. — Uzšļaksti katram pa pilienam šķidruma no šī pokāla, un viņi atdzīvosies …

Drīz pils istabās bija dzirdama daudzu ļaužu balsu murdoņa, šos ļaudis Banors bija atbrīvojis no burvestības varas. Viņi, cits citu pārtraukdami, pateicās drošsirdīgajam jauneklim, kas viņus bija atgriezis dzīvē.

—    Ņemiet no šīs pils, kas kuram iepatīkas, un ejiet visi mājās! — atvadoties viņiem teica Banors.

Arī jauneklim un meitenei nebija ne mazākās vēlēšanās palikt baismīgajā un drūmajā burvja pilī. Apkrāvuši zirgus un jakus ar burvja pils dārgumiem, abi atgriezās pie Banora vecā* kiem un sāka tur dzīvot, nelaimes un bēdas nepazīdami.

NORSANS UN VIŅA DRAUGI

Tas notika sen. Kādā ciemā augsta kalna nogāzē dzīvoja zemnieks Sodnams. Viņš nedzīvoja bagāti, bet nebija arī nabags. Viņam piederēja divi jaki un neliels aitu ganāmpulks. Augām dienām Sodnams strādāja uz lauka, bet aitas ganīja bārenis Norsans.

No rīta līdz ar saules lēktu Norsans izdzina aitas ganībās, bet vēlu vakarā tās pārdzina mājās. Par to Sodnams viņam bija

ierādījis nelielu kambarīti savā mājā un deva arī paēst — czambu, miežu plāceņus, bet dažreiz pat krūzīti piena vai kaltēta siera gabaliņu.

Norsans savā kambarītī nedzīvoja viens. Kopā ar viņu te mitinājās kucēns un kaķēns. Norsans tos abus novārgušus bija pievācis, pārnesis mājās un pabarojis. Kopš tās dienas viņi visi trīs kļuva nešķirami draugi. Dzen Norsans uz ganībām aitas, iebāž kaķēnu azotē, bet kucēns skrien blakus un ik pa brīdim pamet acis uz Norsanu. Ja noklīst aita, kucēns neliekas mierā, kamēr sameklē. Apsēžas Norsans pusdienot, kucēns un kaķēns jau klāt kā saukti. Norsans ēd pats un neaizmirst arī abus draugus. Tā viņi pavadīja dienu pēc dienas.

Bet tad ne gaidīta, ne lūgta Norsanam uzkrita nelaime. Reiz viņš dzina aitas uz kalnu ganībām, taču vakarā, atgriezies mājās, smagi sasirga. Nākamajā rītā uz miesas parādījās augoņi, mēle uzpampa un gandrīz pazuda balss. Gulēja Norsans savā kambarītī uz tūbas paklāja, bet parunāt nevarēja ne vārda, vienīgi acis šaudījās pa istabu — tātad bija vēl dzīvs. Sodnams viņam atnesa czambu un tēju, bet Norsans ne ēda ko, ne dzēra.

Pēc dažām dienām viņš jutās pagalam vārgs. Viss dega vienās ugunīs, galva bija k|uvusi tik smaga, ka to ne pacelt.

«Tagad,» Norsans apsvēra, «laikam pēdējā stundiņa pienākusi.» Te pēkšņi viņš dzirdēja, it kā divi sarunātos. Viens teica:

—    Saslimis mūsu Norsans, un neviens pats nezina, kā viņu izdziedināt.

Otrs nopūtās un atbildēja:

—    Mēs jau mīļu prātu palīdzētu, tikai viņš mūsu valodu nesaprot.

«Kas tie varētu būt?» pabrīnījās Norsans, ar pūlēm pavēris acis. Skatās un kaktā ierauga kaķēnu ar kucēnu. Kaķēns vaicā kucēnam:

—    Saki — kas par slimību uzbrukusi mūsu draugam?

—              Viņu ganībās indīgs ērkšķis sadūris, — kucēns atbildēja.

—   No tā arī slimība piemetās.

—    Vai tu nezini, kā viņa slimību izārstēt? — kaķēns nerimās.

—    Ārstēšana ir pārāk vienkārša, — kucēns teica. — Jāsajauc melnas kazas asinis ar tīģerzāles novārījumu. Ar šo maisījumu jāieziež augoņi, bet kazas aknas jāapēd — tad ari visa slimība būs kā ar roku atņemta. Tikai kā lai to mūsu draugam dara zināmu?

Norsans klausās un pats nesaprot, vai tas rādās sapni vai notiek īstenībā.

Nākamajā dienā Sodnams, kā parasti, atnesa savam ganam ēdamo un dzeramo. Norsans saņēma visus spēkus un pastāstīja viņam, kā slimību būtu iespējams izārstēt.

—     Labi, — Sodnams bija ar mieru, — mēģināts nav zaudēts.

Sodnams aizgāja kalnos, atrada tīģerzāli un pagatavoja novārījumu, par kādu viņam bija stāstījis Norsans_. Tad nokāva melnu kazu, tās asinis sajauca ar tīģerzāles novārījumu un ar šo maisījumu apzieda Norsana augoņus, bet kazas aknas iedeva viņam apēst. Pagāja divas trīs dienas, un Norsanam slimība bija kā ar roku atņemta. I kakls vairs nesāp, i augoņi nozuduši.

Kopš tā laika bija pagājis gads vai divi. Kādu dienu agri pavasarī ne no šā, ne no tā saslima Sodnama meita. Viņai sāka sāpēt galva, turklāt tik stipri, ka viņa caurām dienām un naktīm kliedza vienā kliegšanā. Sodnams darīja visu, lai palīdzētu savam vienīgajam bērnam: gan slavenus dziedniekus aicināja, gan dieviem upurēja — taču viss veltīgi. Meitenei ar katru dienu kļuva sliktāk…

Sodnams aiz bēdām bija savu saimniecību pametis pavisam novārtā. Vienīgi Norsans, tāpat kā agrāk, dzina aitas uz kalnu ganībām, bet ap sirdi viņam bija gauži smagi. Norsanam vēl labi stāvēja prātā, kā pats bija mocījies, un viņam līdz asarām kļuva žēl nelaimīgās meitenītes.

Kādā naktī Norsans nekā nevarēja aizmigt un krietnu laiku gulēja tāpat vien ar aizvērtām acīm. Te pēkšņi dzird — blakus divi sarunājas:

—     Paskaties, kā dziednieki pūlas: gan zāles meitenītei dod, gan buramos vārdus pie viņas gultas skaita, bet nekas nelīdz. Ir gan viņi dumiķi!

Jauneklis atvēra acis un redzēja, ka sarunājas atkal kucēns ar kaķēnu.

—     Tā jau nu tas ir, — kaķēns piekrita. — Bet kāpēc tad meitenītei ir tik stipras sāpes?

—     Iemesls ir pavisam vienkāršs, — kucēns atbildēja. — Viņai kādā nakti zirneklis ielīda ausi, tāpēc ari galva tā sāp.

—    Vai šo zirnekli var dabūt ārā? — kaķēns tincināja.

—    Tas nav grūti, — kucēns teica. — Jāuzslien gaiši zilas vadmalas telts, iekšā jāsakur uguns un jāizšļaksta ūdens. Meitenīte jāieliek teltī un jāsit bungas. Zirneklis nodomās, ka pienākusi vasara, līst lietus un ducina pērkons. Tad šis kā likts bez visām zālēm rāpsies no auss laukā.

Norsans labi iegaumēja kucēna teiktos vārdus un nākamajā rītā teica Sodnamam, ka pamēģināšot meitenīti izdziedināt.

—     Lūdzu tevi, dārgo Norsan, palīdzi manai meitai! — lūdzās Sodnams. — Tad tu man būsi kā miesīgs dēls, kad meita izaugs liela, kļūs tava sieva.

—     Iedod man tikai gaiši zilu telti, ogļu krāsniņu un bungas, — Norsans palūdza.

Norsans uzslēja telti un izdarīja visu tā, kā kucēns bija teicis. Un tad Sodnams redzēja pats savām acīm, ka meitenei no auss izrāpās liels zirneklis. Zirnekli tūlīt pat nosita, bet meitenīte jo ātri izveseļojās.

Kopš šīs dienas Sodnams bārenim Norsanam bija tēva vietā. Neltedza viņam ēdienu, drēbes un apavus kā miesīgam dēlam. Kad meita paaugās, Sodnams viņu izprecināja Norsanam un nodeva visu savu saimniecību viņa rokās.

MEITENE UN TRĪS ĻAUNIE BRĀĻI DĒMONI

Neatminamos laikos kādā ielejā sniegotu kalnu vidū dzīvoja māte un meita. Jaunā meitene bija tālu izslavēta ar savu skaistumu un čaklumu. Augām dienām viņa rosījās saimniecībā, un katrs darbs viņai gāja no rokas. Ne viens vien jauneklis no apkārtējiem ciemiem tīkot tīkoja pēc viņas rokas. Taču vecā mate nevēlējās palikt viena un, minot dažādus iemeslus, visiem preciniekiem atteica.

Aiz sniegotiem kalniem mežu biežņā mita trīs brāļi — dēmoni. Arī līdz viņiem aizklīda valodas par jauno, skaisto meiteni. Viņi apsegloja trīs melnus zirgus un nākamajā mirklī jau

atradās pie mājiņas, kur dzīvoja meitene. Visi trīs iegāja mājiņā, paklanījās mātei un, vērsdamies pie meitenes, vienā balsī izru’ nāja vārdus, kādus pieņemts teikt precībās.

—    Mīļā meitene, — viņi uzsāka, — mēs esam trīs vareni brāļi. Neizmērojama ir mūsu bagātība, nav saskaitāmi mūsu zirgi un jaki, nav izmērāmi graudi mūsu apcirkņos. Ienāc mūsu mājā par vecākā brāļa sievu un esi tur vienīgā saimniece!

Vecā māte uzreiz neuzdrošinājās atteikt trijiem pēc izskata tik bargiem svešiniekiem. Viņa savukārt paklanījās brāļiem un atbildēja šādiem vārdiem:

—     Paldies jums par parādīto godu, bet savu mīļo meitu, savu vienīgo acuraugu, es nevaru tā ar vieglu roku atdot svešā dzimtā. Jūs taču pat nezināt, kā sauc manu meitu. Uzminiet viņas vārdu, tad lai vecākais no jums ņem meiteni par sievu.

Brāļi nosauca daudzus un dažādus sieviešu vārdus, tomēr uzminēt īsto neizdevās, un viņi jāja uz mājām ar garu degunu.

Ceļā brāļi sastapa Zaķi, kas cilpoja pa mežu.

—     Ei, Zaķi, kurp tu tā cilpo? — brāļi dēmoni Zaķim vaicāja.

—    Meklēju sev ko ēdamu, — Zaķis viņiem atbildēja.

—    Veltīgi tu šurpu turpu met savas cilpas, — brāļi teica.

—     Labāk būtu palīdzējis mums, un mēs tev dotu tik daudz zaļumu un dažādu sakņu, cik tev vēderā lien.

—     Kas jums par vajadzību? — Zaķis taujāja. — Un kā es varu jums palīdzēt?

—    Tepat netālu ielejā dzīvo veca māte ar skaistu jo skaistu meitu. Uzzini, kā sauc meitu, un pasaki mums, — dēmoni viņam paskaidroja.

—    Nu, tas man tīrais nieks, — Zaķis itin priecīgs teica.

—    Es vienā stiepienā būšu tur un to uzzināšu.

Zaķis aizcilpoja pie meitenes mājas, paslēpās zem lodziņa, tupēja, ausis izslējis, un klausījās. Pēc laba brītiņa māte sauca meitu:

—     Paradīzes Ziediņ! Paradīzes Ziediņ! Drīz lietus būs klāt, novāc no jumta graudus.

«Tātad meiteni sauc par Paradīzes Ziediņu,» Zaķis aptvēra. Viņš klusībā šo vārdu vairākas reizes atkārtoja un joza pie brāķiem dēmoniem.

Zaķis cilpoja pa mežu, un pēkšņi ābelei no pašas galotnes nokrita vairāki āboli. Zaķis nobijās, palēcās, paskatījās visapkārt: redz — āboli. Viņš sāka tos grauzt un tā aizrāvās, ka aizmirsa meitenes vārda pirmo pusi. «Ziediņš … Ziediņš .. .> viņam malās pa galvu, bet, kāds Ziediņš, nu nekādi vairs nespēja atcerēties. «Ābeles Ziediņš — vei, kā sauc meiteni,» nodomāja Zaķis un ar šo vārdu mutē joza pie dēmoniem.

Uzzinājuši meitenes vārdu, brāļi dēmoni kļuva priecīgi un atkal jāja precībās. Atjājuši pie mājiņas, viņi teica vecajai mātei:

—     Tavu meitu sauc par Ābeles Ziediņu. Izpildi savu solījumu un atdod viņu par sievu mūsu vecākajam brālim!

—    Nav tiesa! Nav tiesa! Tā manu meitu nesauc. Ejiet vien projām tukšām rokām! —vecā māte brāļiem dēmoniem atbildēja.

Neko darīt. Atkal brāļiem dēmoniem vajadzēja vien jāt uz māju ar garu degunu. Ceļā viņi sastapa Lapsu.

—     Pagaidi, Lapsa, nebēdz projām, — brāļi teica. — Palīdzi mums Šoreiz, un mēs tev dosim tik daudz gaļas, cik tu vari apēst.

—     Kas jums par vajadzību? Un kā es varu jums palīdzēt? — Lapsa vaicāja.

—     Aizteci tepat netālu uz ieleju! Tur mājiņā dzīvo veca sieva ar skaistu jo skaistu meitu. Uzzini, kā sauc meiteni, un pasaki mums!

Lapsa veikli uzmeklēja mājiņu, kur dzīvoja meitene ar māti, un paslēpās pie durvīm. Drīz viņa izdzirdēja vecās mātes balsi:

—     Paradīzes Ziediņ! Paradīzes Ziediņ! Sāk jau krēslot, ej nu vakariņas gatavot…

«Tātad meiteni sauc par Paradīzes Ziediņu,» Lapsa nodomāja un deva kājām ziņu, pa ceļam visu laiku murminādama: «Paradīzes Ziediņš! Paradīzes Ziediņš!»

Ceļā gadījās upīte. Lapsa metās peldus upītei pāri un ūdenī pamanīja zivju baru. Lapsai tā sagribējās zivtiņu, ka siekalas sāka tecēt.

Viņa aizdomājās par zivīm un aizmirsa meitenes vārda otro pusi. Izkāpa krastā, bet galvā palicis tikai: «Paradīzes, Paradīzes …» — tālāk — dari, ko gribi! — nekādi nevar atcerēties. «Laikam Paradīzes Zivtiņa,» Lapsa nodomāja un ar šo vārdu uz mēles aizjoza pie brāļiem dēmoniem.

Brāļi atkal saposās un devās pie meitenes precībās. Viņi, tāpat kā iepriekšējo reizi, nostājās pie mājas un vienā balsī teica vecajai mātei:

—     Tavu meitu sauc par Paradīzes Zivtiņu.

—     Nav tiesai Nav tiesa! — vecā sieva nopriecājās. — Manu meitu gan tā nesauc. Ejiet vien projām, kā nākuši!

Brā]i gan nikni saskatījās, taču neko darīt — viņiem atkal vajadzēja atgriezties mājās ar garu degunu.

Ceļā viņiem pretī lidoja Žagata.

—    Pagaidi, Žagata! Pagaidi, Žagata! Aizlido tepat netālu uz ieleju! Tur atrodas maza mājiņa. Mājiņā dzīvo skaista jo skaista meitene ar vecu māti. Uzzini, kā sauc šo meiteni, un tu no mums dabūsi dārgu dāvanu.

Žagata bija pārlieku kāra uz dāvanām. Viņa — žvikt! — aizlidoja pie mājiņas un notupās tur taršinga* galā.

Drīz Žagata izdzirdēja vecās mātes balsi, kura uzrunāja meitu:

—     Paradīzes Ziediņ! Paradīzes Ziediņ! Sāk jau krēslot, beidz nu aust, nodzēs gaismekli un nāc gulēt…

«Ahā,» Žagata nopriecājās, «meiteni sauc par Paradīzes Ziediņu, par ziediņu, kas aug paradīzē.» Viņa labi iegaumēja meitenes vārdu un lidoja pie brāļiem dēmoniem.

—     To meiteni sauc par Paradīzes Ziediņu — par ziediņu, kas aug paradīzē, — Žagata tiem nožadzināja.

«Zaķis teica, ka meiteni saucot par Ābeles Ziediņu, bet Lapsa meiteni nosauca par Paradīzes Zivtiņu, taču kļūdījās. Tagad Žagata saka, ka meiteni sauc par Paradīzes Ziediņu. Laikam viņai būs taisnība,» nosprieda brāļi un ceturto reizi jāja pie meitenes precībās.

—     Tavu meitu sauc par Paradīzes Ziediņu, — visi trīs lepni kā uzvarētāji teica vecajai mātei.

«Bulta, kas izšauta no loka, sānis nenovirzās, un solījums, kas otram dots, jātur,» teikts tibetiešu sakāmvārdā. Brāļi dēmoni

1 Taršings — gara kārts ar jaka asti vai auduma strēmelēm galā. Tibetieši šādas kārtis iesprauž zemē mājas priekšā un domā» ka tās viņus pasargā no ļauniem gariem.

pareizi bija nosaukuši meitenes vārdu, un mātei vajadzēja vien savu meitu atdot par sievu vecākajam brālim.

Viņa izveda no sta|ļa baltu zirgu, palīdzēja meitai uzkāpt tam mugurā un atvadoties pačukstēja:

—     Sargi šo zirgu, meitiņ! Viņš nebaltā dienā tev lieti noderēs.

Vecā māte ilgi stāvēja uz ce|a un ar asaru pilnām acīm noskatījās paka) savam lolojumam.

Pie brāļiem dēmoniem Paradīzes Ziediņš piedzīvoja drūmas dienas.

No rīta agruma līdz vakara tumsai viņa nepazina ne miera, ne atpūtas. Paradīzes Ziediņa plecus nospieda nebeidzamie mājas darbi, bet par to viņa dzirdēja vienīgi pārmetumus un saņēma pat kūlienus. Ļaunie brāļi izturējās pret viņu sliktāk nekā pret kalponi un nežēlīgi sita, ja viņa tiem kaut ko neizdarīja pa prātam. Viņa gan šad un tad pasūdzējās vīram, bet viņš sievu tikai izrāja, teikdams, lai brāļiem pretī nerunājot.

Kādu dienu dēmoni teica Paradīzes Ziediņam:

—     Mēs aizjājam tālu un tik drīz neatgriezīsimies. Paliec mājās un pielūko: kārtīgi apkop lopus! Tikai nesadomā atvērt mazās durtiņas, kad ved aiz mājas piebūvē! — To pateikuši, viņi uzlēca savos melnajos zirgos un prom bija.

Daiļava palika pavisam viena. Viņa rosās saimniecībā, baro lopus, uzpoš istabas, tomēr nevar acu atraut no piebūves mazajām durtiņām. Paiet viena diena, paiet otra, mazās durtiņas nedod un nedod viņai miera.

«Kas gan notiks,» viņa domāja, «ja es tur iemetīšu aci?»

Galu galā Paradīzes Ziediņš neizturēja. Klusiņām piegāja pie piebūves durvīm un mazliet tās pavēra. Skatās un netic savām acīm — viss kambaris pilns ar cilvēku kauliem. Pie kambara sienām karājas dažādi apģērba gabali, un starp tiem meitene ar šausmām pamanīja arī savas mātes jauno priekšautu. Tad nu meitene vai sastinga un skaidri noģida, ka vīrs un viņa abi brāļi īstenībā ir cilvēkēdāji. Meitene nokrita uz ceļiem pie mātes priekšauta un sāka gauži raudāt.

»5 Neraudi, meitiņ! — pēkšņi viņa izdzirdēja mātes balsi, jo bija ierunājies mātes priekšauts. — Bēdz ātrāk no šejienes projām! Ļaunie brāļi aizjāja meklēt jaunu upuri. Kad atgriezī

sies, viņi tevi apēdis. Tāpēc kāp baltajam zirgam mugurā un jāj veicīgi projām! Vispirms apliec šo jauno priekšautu: tas tev palīdzēs no cilvēkēdājiem paslēpties. _

Meitene saņēma sevi rokās, apsēja mātes priekšautu un brīnies vai nebrīnies! — pārvērtās par kuslu vecenīti.

Viņa izveda no sta|ļa balto zirgu un auļoja projām, tālāk nb ļauno brāļu mītnes.

Paradīzes Ziediņš jāja un jāja, līdz pēdīgi nonāca pavisam svešā vietā. Tur viņa salīga valdnieka pilī par ūdensnesēju un žagaru lasītāju. Taču mātes priekšautu meitene nekad nenoņēma — baidījās, ka cilvēkēdāji viņu neatrod, un tāpēc visi jauno meiteni redzēja tikai kā vecu vecenīti.

Katru rītu Paradīzes Ziediņš gāja uz upīti pēc ūdens. Upmalā viņa saglauda matus, noņēma priekšautu un kā uz burvja mājienu atkal kļuva jauna, daiļa meitene. Kolīdz izdzirdēja kādu nākam, tūlīt apsēja mātes priekšautu un atkal pārvērtās par kuslu vecenīti.

Kādu rītu Paradīzes Ziediņš, kā parasti, sukāja matus upītes malā un gadījās, ka vietējais gans viņu redzēja īstajā izskatā. Gans varen izbrīnījās un metās, ko kājas nes, uz pili pie valdnieka.

—     O, lielais valdniek! — teica gans, krizdams ar seju pret zemi. — Upes malā es redzēju jaunu sievieti. Viņas skaistumu es nemaz nevaru aprakstīt. Teikšu tikai vienu — otru tik daiļu meiteni meklēdams nesameklēsi!

Valdnieku sagrāba traka ziņkārība, un viņš steigtin aizsteidzās ganam līdzi uz upmalu. Bet nevienu citu kā veco ūdensnesēju viņi tur neatrada.

«Gans iedomājies mani iznerrot,» valdnieks ļaunojās un pavēlēja ganu sodīt — nopērt ar pletni.

«Tad ta murgs!» prātoja gans, kasīdams pēc pēriena muguru. «Saki, ko gribi, pats savām acīm tak redzēju jaunu, skaistu meiteni. Kā tad viņas vietā pēkšņi veca sieva radās?»

Gans noskaitās un — lai notiktu kas notikdams! — nolēma pierādīt, ka viņam taisnība. Otrā rītā agri gans aizsnāja uz upīti, paslēpās krūmos un sāka gaidīt. Te viņš redzēja, ka vecā pils ūdensnesēja, noņēmusi priekšautu, pārvērtās par jaunu daiļavu.

Tad gans vienā lēcienā bija no krūmiem laukā, paķēra priekšautu un iemeta upītē, bet daiļavu aizveda pie valdnieka.

—    Tu esi īsts paradīzes ziediņšl — teica pārsteigtais valdnieks, uzzinājis meitenes vārdu un dzīves gājumu.

Valdnieks ganu dāsni apdāvināja, un drīz pilī svinēja greznas kāzas — valdnieka un Paradīzes Ziediņa kāzas.

Sīs zemes valdnieks bija jauns un labsirdīgs cilvēks. Viņš meiteni patiesi iemīlēja, un Paradīzes Ziediņš ar viņu dzīvoja laimīgas dienas. Ne velti sakāmvārds saka: «Kas dzīvē pārlaidis tumšu nakti, prot redzēt saulainas dienas jaukumu.»

Bet cits sakāmvārds saka arī tā: «Pēc sastapšanās nāk šķiršanās.» Pagāja laiks, un valdniekam vajadzēja doties darīšanās uz savas zemes tālākiem novadiem. Tas notika tieši ap to laiku, kad jaunā sieva gaidīja bērna piedzimšanu.

Valdnieks aizjāja, un itin drīz pēc tam Paradīzes Ziediņam piedzima skaists, ņiprs puisēns. Par šo priecīgo notikumu viņa nekavējoties uzrakstīja vēstuli un ar ziņnesi sūtīja to savam vīram.

Ziņnesis auļoja: jāsteidzas! Viņš jājot stipri nogura un te, ceļa malā zem kupla koka, ieraudzīja sēdām trīs vīrus un dzeram vīnu.

—    Ei, jātniek, — viens no tiem uzsauca ziņnesim, — nokāp atpūsties un neatsakies iebaudīt kopā ar mums malciņu vīnal

Ziņnesim pārlieku garšoja vīns, un viņš no šāda cienasta nedomāja atteikties. Nokāpa no zirga, apsēdās pie svešiniekiem un sāka dzert.

«Kas dzer vīnu, tas daudz pļāpā,» teikts senā sakāmvārdā. Ziņnesis dzēra vīnu un saviem pudeles brāļiem klāja visu vaļā — gan par zemes valdnieku, gan par viņa jauno sievu, kura agrāk dzīvojusi pie ļaunajiem cilvēkēdājiem un vecenes izskatā no tiem aizbēgusi.

Trīs svešinieki jau nebija nekas cits kā trīs brāļi — cilvēkēdāji. Viņi visu šo laiku jo cītīgi bija dzinuši pēdas bēglei un, to meklēdami, atklīduši šajā pusē.

Klausīdamies pļāpīgajā ziņnesī, brāļi nu visbeidzot uzzināja, ka meitene atbēgusi šeit. Viņi izvilka apreibušajam ziņnesim no azotes vēstuli un izlasīja: «Piedzimis dēls — tavas dzimtas turpinātājs. Atgriezies pēc iespējas ātrāk!» Cilvēkēdāji uz karstām

pēdām šo vēstuli saplēsa drisku driskās un tās vietā uzrakstīja pavisam citu: «Piedzimis radījums ar vērša galvu, bet cilvēka rokām un kājām. Dod rīkojumu — ko darīt?»

Otrā rītā ziņnesis pamodās, jutās atskurbis un auļoja tālāk. Ziņnesis ieradās pie valdnieka un nodeva vēstuli. Valdnieks atvēra vēstuli, izlasīja, un viņam kļuva smagi ap sirdi. «Kā gan varēja tā notikt?» valdnieks ilgi lauzīja galvu. Viņš gauži mīlēja savu sievu, tāpēc vēlējās to mierināt un uzrakstīja atbildi: «Neskumsti un gaidi mani!»

Ziņnesis paņēma vēstuli un jāja atpakaļ. Ticis līdz tai vietai, kur turpjājot bija saticis trīs brāļus, ziņnesis redzēja, ka tie viņu jau gaida.

—     Ei, ziņnesi! Kāp zemē no zirga un nāc pie mums pasērst! — viņi tam uzsauca.

Ziņnesis nebija otrreiz jālūdz. Viņš atkal apsēdās pie ļaunajiem brāļiem, itin ātri pietempās un aizmidzis nogāzās zemē. Brāļi to vien bija gaidījuši. Viņi izvilka ziņnesim no kabatas vēstuli un tās vietā ielika citu. Tajā uzrakstīja: «Nekrietnā sieviete, ņem savu izdzimteni un vācies, kur acis rāda!»

Ziņnesis izgulēja dzērumu un jāja uz pili. Tur viņš atdeva vēstuli valdnieka sievai. Valdniece izlasīja, un viņai sirds krūtīs vai pamira. Viņa nevarēja saprast, kāpēc vīrs uz viņu tik ļoti sadusmojies.

Neko darīt, vajadzēja vien pili atstāt. Viņa paņēma dēlu, uzsēdās savam baltajam zirgam mugurā un, grūtu domu tirdīta, jāja prom no pils.

Viņa jāja vai nu ilgi, vai neilgi, beidzot zirgs viņu ieveda tuksnesī, tādā vietā, kur neredzēja neviena cilvēka. Te zirgs apstājās un pēkšņi cilvēka balsī ierunājās:

— Labo saimniec! Uzklausi katru manu vārdu un izdari visu tā, kā es teikšu! Paņem nazi un nokauj mani. Manu ādu izklāj uz zemes. Manus kaulus saliec pašā vidū, nagus noliec visās četrās debess pusēs, bet krēpes izmētā pa roku galam. Ja tu visu tā izdarīsi, lielu labumu pieredzēsi.

Bet Paradīzes Ziediņš — dari, ko gribi! — nekā nevarēja nokaut savu balto zirgu, jo tā bija mīļa piemiņa no mātes.

Tad zirgs pats metās zemē, apsviedās apkārt un izlaida garu. Pēc tam Paradīzes Ziediņš izdarīja visu tā, kā zirgs bija teicis.

Nogurusi viņa nolikās blakus dēlam atpūsties, un te viņu pieveica miegs.

Māte un dēls atmodās nevis uz kailas zemes, kur bija aizgājuši gulēt, bet mīkstā gultā lielā, skaistā mājā. Istabās atradās lādes, pilnas ar dažādām mantām, zem logiem burbuļoja avots ar tīru, dzidru ūdeni. Visapkārt mājai auga augļu koki, ziedēja skaistas puķes…

Pagāja daudz dienu. Valdnieks pa to starpu nokārtoja darīšanas un steidzās uz mājām pie mīļotās sievas. Ceļā viņš ieraudzīja brīnišķīgu celtni, kādas šajā vietā agrāk nebija bijis, un nolēma uzzināt, kas te dzīvo. Iegāja iekšā, bet — viņam pretī nāca sieva ar dēlu uz rokām!

Vīra un sievas priekiem nebija gala.

Viņi viens otram visu izstāstīja un noģida, ka te darbojušies ļaunie brāļi — cilvēkēdāji.

Valdnieks aizveda sievu atpakaļ uz savu pili, bet lempīgo ziņnesi bargi sodīja.

Taču ļaunie brāļi nedeva miera. Viņi par visu vari gribēja atriebties Paradīzes Ziediņam.

Kādā dienā, pārvērtušies par trim tirgoņiem, viņi paņēma visvisādas preces, apslacīja tās ar indi un ieradās pilī.

Paradīzes Ziediņš pazina jaunāko brāli pēc rētas ausī un paslepus to darīja zināmu valdniekam. Valdnieks pavēlēja kalpiem izrakt pieņemamajā istabā dziļu bedri un no virsas to nosegt ar paklājiem.

Tad valdnieks aicināja uz turieni šķietamos tirgoņus, un tie, tiklīdz uzkāpa uz paklāja, iegāzās bedrē kopā ar savām saindētajām mantām. Kalpi aši aizbēra bedri un virsū uzlika smagu akmens plāksni.

Tā vispēdīgi dabūja galu ļaunie brāļi dēmoni.

VIENTIESĪGAIS LODUPS

Kādas pilsētas nomalē dzīvoja atraitne ar dēlu, kuru sauca par Lodupu. Puisēns auga veselīgs un paklausīgs, kur vien varēdams mātei palīdzēja. It kā vajadzētu dzīvot vien un priecā

ties. Tikai, re, nedienas — Lodups bija pārāk dumjš. Ko citi pateica, viņš visam noticēja. Apkārtējie bērni to izmantoja un lētticīgo Lodupu visādi izjokoja, stāstīdami viņam dažnedažādas blēņas.

Reiz Lodups aizgāja uz pļavu pastaigāties un saplūkt puķes. Viņš salasīja lielu pušķi skaistu, dzeltenu ziedu un apsēdās ceļmalā atpūsties. Te — kur gadījušies, kur ne — pienāca divi kaimiņu puikas.

—    Ei, Lodup! — viens teica. — Tev tak papēži pavisam dzelteni kļuvuši.

—    Un kas par to? — viņš vaicāja.

—    Kā, vai tad tu nezini? Ja papēži kļuvuši dzelteni, tad skaidrs, ka cilvēks vairs nav dzīvotājs, — otrs atbildēja, un abi puikas aizgāja savu ceļu.

Lodups zobgaļiem noticēja, nogūlās zemē, aizvēra acis un sāka gaidīt, kad nāves dievs Jama ieradīsies pēc viņa.

Garām nāca augstmaņa kalps ar sviesta podu pils virtuvei. Viņš pamanīja puiku, kurš gulēja ar aizvērtām acīm, apstājās un sāka izvaicāt.

—     Ei, puika! Ko tu te guli?

—    Man papēži kļuvuši dzelteni, un es esmu miris, — vientiesīgais Lodups viņam atbildēja.

—    Ha-ha-ha! — kalps iesmējās. — Negvelz nu niekus! Vai tad nomiris var runāt? Labāk celies augšā un nāc man līdzi! Aizstiepsi šo podu līdz pilij, dabūsi vistu.

«Garāmgājējs laikam saka taisnību,» Lodups nodomāja. Viņš piecēlās, uzlika sviesta podu uz pleca un kopā ar kalpu sāka soļot uz pili.

Visu ceļu Lodups par apsolīto vistu vien domāja.

«Dabūšu vistu,» viņš prātoja, «tā dēs olas un izperēs cāļus. Cāļi paaugsies, es tos pārdošu. Par saņemto naudu iegādāšos telīti. Telīte paaugsies — būs man pašam sava govs un, kad tā atnesīsies, būs teļš. Pārdošu govi ar teļu un nopirkšu sev mājiņu. Iekārtošu mājiņu un tad apņemšu sievu. Mums augs bērns, protams, dēls. Dēlu es mīlēšu, taču blēņas darīt gan viņam neļaušu. Ja ar labu neklausīs, piecirtīšu kāju un padraudēšu ar pirkstu, re, šitā.»

Tā prātodams, vientiesīgais Lodups sāka no visa spēka cirst

kājas pret zemi un vicināt rokas: sviesta pods nokrita zemē un sašķīda gabalos.

—     Ko tu izdarīji? — kalps iebrēcās. — Kāpēc cirti kājas pret zemi?

—    Dēls mani neklausa, — ar asarām acīs atbildēja Lodups.

—     Kas par dēlu? Vai tu muļķa prātā esi, vai? — uzbruka viņam saērcinātais kalps.

Lodups jau ņēmās kalpam skaidrot, kā viņš iecerējis rīkoties ar apsolīto vistu, bet tas šo sagrāba aiz apkakles un, ne vārda neteicis, aizstiepa pie augstmaņa.

—     Kāpēc tu pie manis atstiepi tik jocīgu puisi? — pārsteigtais augstmanis vaicāja kalpam.

—     Es uzticēju viņam nest podu ar labāko sviestu jūsu virtuvei, — kalps goddevīgi atbildēja, — bet šis stulbenis ceļā sāka dauzīt kājas pret zemi un vicināt rokas: pods nokrita un saplīsa.

—     Kāpēc tu tā darīji? — augstmanis Lodupam bargi jautāja.

—     O, pavēlnieki — viņš atbildēja. — Jūsu kalps man apsolīja par sviesta poda atnešanu vistu. Es pa ceļam labi izdomāju, ko ar šo vistu darīšu, lai tiktu pie savas mājiņas. Ja būs mājiņa, būs arī sieva. Būs sieva, būs arī dēls. Bet puika jau no mazām dienām jātur stingrībā. Tiklīdz viņš sāks blēņoties, es tā domāju, tūlīt piecirtīšu kāju, padraudēšu ar pirkstu, lai šis jūt, ka ar mani joki mazi. Tāpēc arī piecirtu kāju.

To visu noklausījies, augstmanis skaļi iesmējās, iedeva Lodupam naudas gabalu un atvēlēja iet atpakaļ uz mājām.

Pagāja laiks, un Lodups izauga liels. Māte sāka meklēt viņam līgavu. Kādā bagātā ģimenē, kas dzīvoja netālu no pilsētas, auga viena vienīga meita jau precību gados, vārdā Basana. Meitenes vecāki negribēja viņu laist uz svešu māju un meklēja znotu, kurš paliktu dzīvot kopā ar viņiem. Tad nu Lodupa māte sarunāja šo meiteni savam dēlam par sievu. Mātei, protams, bija žēl no Lodupa šķirties, bet ko lai dara — dēls taču jāapprecina, jo kaimiņos neviens negribēja izdot meitu par sievu vientiesīgajam puisim.

Norunātajā dienā pie Lodupa mājas atauļoja līgavas draugi grezni izrotātos zirgos. Lodupa mate viņiem pasniedza pa kau-

sara stipra ar aka — tibetiešu šņabja, uzkodām vārītu gaļu, bet dēlam vēlēja posties ceļā.

Lodups uzģērba savu labāko cjubu — tā tibetieši sauc virsējo apģērbu —, ciešāk savilka jauno jostu, izveda apseglotu zirgu un viesiem teica:

—    Jūs jājiet papriekšu! Gan es jūs panākšu, tikai atvadīšos no mātes.

—     Pielūko, nekavējies! — ciemiņi noteica un devās atpakaļceļā.

Jau satumsa, kad Lodups beidzot atvadījās no mātes un jāja uz līgavas māju. Uzlēca mēness. Lodups auļoja pa ceļu, bet viņam blakus visu laiku skrēja viņa paša ēna. Lētticīgais puisis, pamanījis ēnu, izbailēs nodomāja: «Kas gan te līdzās auļo? Citādi nebūs — man zogas klāt Jaunais gars.. -»

Viņš palaida zirgu pilnos auļos, taču ari ēna sāka kustēties tikpat ātri. Gribēdams dīvaino būtni nobiedēt, Lodups norava no galvas cepuri un svieda ar to ēnai. Pameta acis — bet ēna auļo, kā auļojusi, blakus. Pēc cepures viņš nosvieda savu jauno jostu, cjubu un pat zābakus. Viss veltīgi! Tā taču bija paša ēna.

Tad pārbiedētais Lodups nolēca no zirga un diedza prom no ceļa. «Lai tas tur ņem manu zirgu, kaut tikai pats palieku sveiks un vesels!» viņš izmisumā nolēma. Ari ēna nolēca no zirga un nedomāja no viņa atstāties — skrēja blakus.

Netālu zaļoja kupls koks. Lodups metās pie tā. Kamēr viņš atradās koka pavēnī, ēna nozuda. Lodups te atvilka elpu un nolēma, ka tas tur beidzot no viņa atstājies. Brītiņu atpūties, viņš snāja uz ceļa pusi. Iznācis klajā vietā, atkal sev blakus pamanīja ēnu. Tad Lodups dieba atpakaļ pie koka un nolēma no turienes neaiziet līdz pat rītausmai. Viņš uzrāpās uz zara, apķērās ar rokām ap stumbru un aizmiga.

Sajā laikā pa ceļu gāja trīs laupītāji, meklēdami laupījumu. Vispirms viņi pievāca cepuri, kas mētājās ceļa malā, pēc tam jauno jostu, cjubu un zābakus. Pagājuši gabaliņu tālāk, laupītāji pamanīja apseglotu zirgu, kas plūca ceļmalā zāli.

Viņi nopriecājās par negaidīto guvumu, devās pie koka atpūsties un sadalīt atrastās mantas. Apsēdās zem koka un sāka strīdēties, kuram pienāktos zirgs. Tieši šajā kokā gulēja Lodups. Blēžu skaļās balsis puisi uzmodināja. Viņš paskatījās lejā un

dzirdēja, ka tie kliedza: «Zirgs ir mans!… Nē, mans!… Nē, mans!…»

—     Zirgs ir mans! — pēkšņi pilnā balsī iebrēcās Lodups, pats to nemaz negribēdams.

Laupītāji, izdzirdējuši balsi, kas skanēja no augšas, aiz bailēm nezināja, kur sprukt. «Kas gan cits, ja ne dēmons, nakts laikā tup kokā?> viņi nodomāja un pazuda kā vēja aizpūsti. Laupītāji aizmuka no šīs briesmīgās vietas kur kurais. Bet Lodups pie sevis noteica: «Pavei, kas man visu laiku bija dzinušies pakaļ! Turklāt nevis viens, bet veseli trīs!»

Lodups brītiņu nogaidīja. Pārliecinājies, ka neviena nav, viss ir klusu un mierīgi, viņš norāpās no koka, apģērbās, uzlēca zirgam mugurā un aizjāja savu ceļu.

Līgavas mājā viņš ieradās tikai pret rīta pusi. Māja pilna ciemiņu, galdi bagātīgi klāti, gaida vienīgi viņu ierodamies.

—     Kur tu tik ilgi kavējies? — viņam pārmeta sadusmotie līgavas vecāki.

—     Ak, labāk nevaicājiet! — Lodups atbildēja, zobus klabinādams. — Kaut ko tādu tikai vienreiz mūžā var piedzīvot. Labi, ka vēl dzīvs paliku. Par to i runāt negribu.

Te pienāca līgava, uzradās lama, nolasīja lūgsnu, un jaunie ļaudis kļuva vīrs un sieva.

Ciemiņi apsēdās pie klātiem galdiem, sāka jaunlaulātos godināt, vēlēt viņiem ilgu mūžu, bagātību un tik daudz lopu, cik zvaigžņu pie debesīm.

Lodups pārlaida acis galdam un, redzēdams daudz visādu ēdienu, atcerējās savu trūcīgo mājiņu un nabadzīgo māti. Lodups māti gauži mīlēja un nolēma viņai atlikt no katra ēdiena pa drusciņai. Viņš paslepus paņēma no galda māla krūku un pabāza to zem cjubas stērbeles. Kolīdz galdā pasniedza kādu garšīgu ēdienu, viņš tūlīt labāko gabaliņu iebāza krūkā.

Tā viņš paguva izdarīt vairākas reizes. Tad, sev par nelaimi, Lodups iebāza labo roku ar jaka gaļas gabalu krūkā, bet nekādi roku vairs nevarēja izvilkt ārā. Tā bija iesprūdusi — dziedi vai raudi!

Ar vienu pašu kreiso roku ēst bija neērti, un viņš izlikās, ka ir paēdis. Sēž, labo roku tur zem cjubas stērbeles, ar kreiso brauka

sev vēderu. Līgavas vecāki, ciemiņi — visi cenšas pierunāt līgavaini kaut ko vēl iebaudīt, taču viņš atbild:

—     Labprāt, bet vairāk nevaru.

Kāzu dzīres beidzās, ciemiņi izklīda, un Lodups tika atstāts ar savu jauno sievu viņiem ierādītajā istabā. Viņš apsēdās uz gultas malas, labo roku turēdams zem cjubas. Basana pamanīja vīra dīvaino izturēšanos un sāka iztaujāt: kāpēc viņš pie galda tik maz ēdis, kāpēc tagad slēpjot labo roku? Lodups sākumā kautrējās, bet tad izstāstīja visu, kā bija noticis.

—    Nieki! — Basana iesmējās. — Lejā pie pavarda ir liels» balts akmens. Nokāp tur un sasit krūku pret šo akmeni. Tad tava roka būs brīva.

—    Tu esi gudra sieva. Tā es arī izdarīšu, — Lodups teica.

Viņš uzmanīgi nokāpa pie pavarda un tumsā pamanīja kaut

ko apaļu un baltu. Atvēzējis roku, Lodups ar sparu trieca krūku pret šo balto priekšmetu. Krūka sašķīda lauskās, taču, jaunajam vīram par šausmām, «baltais akmens» sakustējās un izdvesa smagu vaidu. Tas izrādījās nevis akmens, bet gan sievastēva sirmā galva…

«Esmu nositis vecu cilvēku, turklāt savu sievastēvu …» trakās bailēs nodomāja Lodups. «Man no šejienes jāpazūd!»

Viņš klusām atvēra vārtus un diedza prom, kur deguns rāda.

Krietnu gabalu noskrējis, Lodups nolēma atvilkt elpu un iebēga kādas mājas pagalmā.

Gadījās tā, ka pagalmā bija sakrautas medus kāres. Nogurušais Lodups, ietinies savā cjubā, nolikās gu|us uz tām un aizmiga kā nosists. Vēlu naktī viņš pamodās, drebēdams no aukstuma. Meklēdams siltāku vietiņu, ielīda šķūnī, kur glabājās aitu vilna, ierakās tajā un atkal aizmiga.

Lodups pamodās, tikko ausa gaisma, un agrā rīta blāvajā svīdumā ieraudzīja sevi no galvas līdz kājām aplipušu ar baltu vilnu. Un kāds tur brīnums, jo viņa cjuba, rokas, seja — viss bija notriepts ar lipīgo medu. Taču vientiesīgais Lodups domāja ko citu. «Dievi mani ir pārvērtuši par aitu, jo esmu nežēlīgā kārtā nositis vecu cilvēku,» viņš savā prātā nosprieda. «Tagad man vajadzēs visu mūžu dzīvot kopā ar aitām.» Ar tādām domām kaudamies, viņš izskrēja no pagalma un iemetās aitu ganāmpulkā, kas ganījās tuvējā paugura nogāzē.

Cauru dienu viņš četrrāpus klaiņoja kopā ar aitām, cenzdamies tās atdarināt, un ar lūpām plūca zāli. Vakarā viņš kopā ar ganāmpulku devās uz aitu kūti, lai tur zem jumta pārlaistu nakti.

Kā par nelaimi, pusnaktī vairāki laupītāji ielavījās aitu kūtī un sāka tur meklēt vislielāko un treknāko aitu. Aptaustījuši Lodupu, tie izvēlējās tieši viņu, jo nebija citas ne resnākas, ne smagākas aitas» Pats spēcīgākais laupītājs uzvēla Lodupu sev mugurā un aizstiepa pie tuvējās upītes. Tur pārējie laupītāji jau kūra ugunskuru un lēja katlā ūdeni, lai tajā vārītu aitas gaļu.

Laupītājs nosvieda savu nesamo netālu no ugunskura, atvilka elpu un sāka uz akmens asināt dunci. Tad piecēlās un ar dunci rokā tuvojās savam laupījumam. Nu Lodups vairs neizturēja un bailēs pārvērstā balsī iebļāvās:

—    Labie ļaudis, nenokaujiet mani!

Izdzirdējuši tādu brēcienu, laupītāji drausmīgi pārbijās.

—    Vilkatis! Vilkatis! — viņi iebļāvās un deva kājām vaļu.

Bet nāves bailes pārcietušais Lodups piecēlās un stingri nolēma: «Lai būtu kas būdams, labāk atgriezīšos pie sievas.»

Viņam par laimi, vecais sievastēvs bija palicis sveiks un vesels, tikai puns radies uz galvas. Bet Basana par notikušo vainoja sevi un žēloja Lodupu. Viņa bija no visas sirds pieķērusies šim vientiesīgajam, taču labsirdīgajam un godīgajam puisim. Bija viņu jau malu malās izmeklējusies. Tāpēc visi tikai nopriecājās, kad Lodups pārradās. Viņš ar savu jauno sievu un viņas vecākiem sāka dzīvot laimīgi un saticīgi.

Pagāja vairāki gadi. Lodups aizmirsa savas agrākās neveiksmes un nolēma nodarboties ar tirdzniecību, lai nopelnītu naudu. Viņš iegādājās preces, uzkrāva tās zirgiem un jakiem mugurā un devās ceļā uz Indiju, cerēdams tur gūt labu peļņu.

Pa ceļam Lodups iegriezās plašā iebraucamajā vietā un nolēma te apstāties un atpūsties. Vakariņu laikā viņam blakus apsēdās saimnieks un sāka stāstīt dažnedažādus notikumus, kurus it kā piedzīvojis viņš pats. Lodups klausījās, klausījās, ko stāstīja saimnieks, tad teica:

—    Cienījamo saimniek, šādiem nedzirdētiem notikumiem var ticēt tikai pavisam glupjš cilvēks.

—     Kā, godājamo viesi, — jūs apšaubāt manu vārdu patiesīgumu? — saimnieks uztraucās. — Vai maz zināt, ka pie manis runcis aizdedzina lampas un iznēsā tās pa istabām? Vai tas nav apbrīnojami?

«Saimnieks sācis melst,» Lodups nodomāja un teica:

—    Tas nu gan nevar būt.

—     Labil — saimnieks iesaucās. — Ja runcis mums neatnesīs iedegtu lampu, tad es atdošu jums savu māju ar visu iedzīvi. Bet, ja nebūšu melojis, tad pievākšu jūsu preces, nastu nesējus zirgus un jakus un jūsu naudas maku piedevām.

—    Piekrītu, — Lodups bija ar mieru, būdams pārliecināts, ka krietni pārmācīs lielībnieku.

Taču saimnieks bija nepārspējams viltnieks. Viņš jau sen bija iemācījis runcim zobos atnest degošu lampu. Lampu, protams, aizdedzināja nevis runcis, bet kalps. Tomēr daudzi ceļinieki uzķērās uz šīs makšķeres un ar to pašu atvadījās no visas savas mantas.

Ari šoreiz notika tas pats. Līdz ar tumsas iestāšanos istabā ienāca liels, balts runcis, nesdams zobos degošu lampu.

—    Nu, kam taisnība? — viltnieks apmierināts vaicāja.

Lodupam nebija ko atbildēt. Tā viņam vajadzēja šķirties no

savām precēm, piedevām vēl atdot iebraucamās vietas saimniekam maku ar visu naudu. Lodupam bija kauns piemuļķotam atgriezties mājās, tāpēc viņš nolēma palikt turpat iebraucamajā vietā par kalpu.

Pagāja krietns laiks. Nesaņēmusi nekādu ziņu no vīra, Basana sāka uztraukties. «Viņš laikam sava'vientiesīguma dēļ būs atkal iekūlies kādā ķibelē,» sieva nodomāja un nolēma doties vīru meklēt.

Basana pārģērbās par vīrieti, vairākiem jakiem uzkrāva mugurā saiņus ar vilnu un devās ceļā. Viņa izvēlējās to pašu ceļu, pa kuru bija jājis Lodups, un pēc dažām dienām nonāca pie plašās iebraucamas vietas. «Apstāšos šeit un mēģināšu ko uzzināt par savu vīru,» Basana nolēma. Bet vīrs, sievai par brīnumu, ir šeit: atver vārtus, jakus ieved šķūnī. Vīrs sievu, tērpušos vīriešu drēbēs, tā ari nepazina. Tad sieva vīru uzrunāja.

—    Kāpēc tu esi šeit? — viņa vaicāja. — Kur ir tavas preces?

Sastapis sievu, Lodups sākumā apjuka, pēc tam nopriecājās un izstāstīja, kā viņu šejienes saimnieks bija apmānījis.

—     Klusē un neliec manīt, kas es tev esmu, — sieva brīdināja bet pati aizgāja pie saimnieka sarunāt naktsmājas.

Vakarā, kā parasti, saimnieks sāka viņai stāstīt dažnedažādus notikumus, nepiemirsa ieminēties arī par savu runci.

—     Kurš nu jums noticēs, ka runcis to prot darīt? — Basana viņu pamudināja.

—    Saderēsim! — piedāvāja viņai iepriecinātais saimnieks.

—   Es lieku ķīlā savu māju un visu iedzīvi, bet jūs pretī — savu mantu.

—     Es vēl padomāšu, — Basana teica. — Un rit no rīta došu atbildi.

Nākamajā rītā viņa teica saimniekam:

—     Esmu gatavs (Basana taču uzdevās par vīrieti), esmu gatavs saderēt, ka jūsu runcis nevarēs ienest istabā lampu, kad satumsis.

—    Lieliski! — saimnieks teica un sajūsmā berzēja rokas.

—   Pagaidīsim līdz vakaram. — To pateicis, viņš aizgāja rīkoties saimniecībā.

Basana pa to laiku uzmeklēja savu vīru un pamācīja, kas viņam vakarā būtu jādara.

Izpildīdams sievas piekodinājumu, pievakarē Lodups noķēra trīs pelītes, ielika kastītē un to iebāza azotē. Kad sāka krēslot, viņš paslēpās pagalmā pretī viesu istabas durvīm. Istabā jau sēdēja saimnieks un ciemiņš, gaidīdami, vai parādīsies runcis, nesdams lampu, vai ne.

Tiklīdz pavisam satumsa, no kalpu istabas iznāca runcis ar degošu lampu zobos. Viņš devās tieši uz viesu istabas durvīm. Runcis vēl nebija nogājis ne pusi ceļa, kad Lodups izlaida no kastītes vienu peli. Runcis bezmaz vai metās tai pakaļ, taču ilgā •dresūra guva virsroku — un runcis gāja tālāk. Tad Lodups izlaida otru pelīti. Šoreiz runcis metās pakaļ pelītei, gandrīz jau izmeta lampu, tomēr atkal novaldījās un nesa lampu cienīgi tālāk. Kad runcis sasniedza viesu istabas slieksni, Lodups izlaida trešo pelīti tieši runcim deguna priekšā. Tas nu bija par daudz! Aizmirsis, kas gadu gados iemācīts, runcis nosvieda lampu un joza paka] pelītei.

Viesu istabā valdīja dziļa tumsa, bet runcis ar lampu kā nerādījās, tā nerādījās.

—     Brītiņu vēl pagaidīsim, — saimnieks teica. — Runcis Šovakar nezin kāpēc kavējas.

Bet runcim i prātā nebija lampa. Viņš cītīgi tupēja pie peļu alas un uzglūnēja tās iemītniecēm.

—    Es ilgāk negaiduy — beidzot teica Basana. — Jūs, saimniek, esat zaudējis.

Saimniekam nācās vien atzīt savu sakāvi un atdot par vīrieti pārģērbtajai Basanai gan māju, gan preces, kuras viņš agrāk derībās bija ieguvis no viesiem. Taču Basana un Lodups nevēlējās dzīvot šajā iebraucamajā vietā. Viņi to atdāvināja vecajam kalpam, kurš visu mūžu bija liecis muguru viltīgā saimnieka labā. Basana un Lodups sakrāva mantu zirgiem un jakiem mugurā un devās uz savām mājām.

UZTICAMA DRAUDZĪBA

Tālos aizlaikos dzīvoja kāds nabadzīgs vīrs, vārdā Norbu. Viņš strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, bet trūkums kā nelūgts viesis tupēja visos četros istabas kaktos. Nabaga vīrs neko labāku nevarēja izdomāt kā pamest trūcīgo iedzīvi, dzimto ciematu un doties plašā pasaulē meklēt labākas dienas.

Norbu pārdeva savu nožēlojamo mantību, par iegūto naudu nopirka ēzeli, divus gabalus pašaustas vadmalas un devās ceļā.

Viņš ilgi snāja dienām un naktīm pāri kalniem un ielejām, tālu aizmugurē atstādams dzimto vietu.

Iedams cauri kādam ciemam, Norbu sastapa klaigājošu bērneļu baru. Viņi bija noķēruši peli, piesējuši to aukliņā un strīdējās, ko tagad ar to iesākt. Pārbiedētā pelīte centās izrauties, mezdamās te uz vienu, te uz otru pusi, un žēli pīkstēja.

—    Ei, bērneļi! — Norbu tiem uzsauca. — Kāpēc jūs mokāt šo mazo pelīti? Labāk būtu palaiduši vaļā.

—    Atpērc no mums, tad palaidīsim to brīvībā, — nerātneļi vīram atbildēja.

Norbu pažēloja pārbiedēto dzīvnieciņu, iedeva bērniem vadmalas gabalu un palaida pelīti vajā.

Norbu gāja tālāk un redzēja, ka vairāki pusaudži bija ielenkuši mazu pērtiķīti. Viņi visādi pūlējās tam iemācīt dažādus trikus, lai uzjautrinātu ļaudis, taču pērtiķītis nespēja noģist, ko īsti no viņa grib. Puikas dusmojās uz pērtiķīti un to sita, bet pērtiķītis tikai izmisis brēca.

Norbu iežēlojās ari par šo zvēriņu. Viņš atdeva puikām otru vadmalas gabalu, un tie palaida pērtiķīti brīvībā.

Iedams prom no kāda ciema, Norbu sastapa medniekus, kuri atgriezās mājās. Viņi vilka sev līdzi virvē piesietu mazu, pinkainu lācēnu. Lācēns turējās pretī, neparko negribēja iet, bet mednieki viņu visādi zākāja un slānīja ar nūjām.

Te Norbu atcerējās, cik grūti viņam pašam bija paciest ciema vecākā belzienus un sunīšanu, un viņš medniekiem teica:

—    Vai jūs nemainītu savu lācēnu pret manu ēzeli?

Mednieki kļuva itin priecīgi un tūliņ bija ar mieru mainīt lācēnu pret ēzeli. Norbu atdeva ēzeli medniekiem, bet pats aizveda lācēnu līdz mežam un palaida brīvībā.

Tā šķīries no pēdējās mantas, Norbu kļuva pavisam nabags, tik nabags, par kuru saka, ka «viņam nepieder nekas vairāk kā paša ēna».

Kādā vakarā izsalkušais Norbu gāja garām ievērojama augstmaņa mājas vārtiem un cerēja te izlūgties kaut ko ēdamu. Taisni tobrīd augstmaņa saimniecības pārzinis bija izzadzis no mantu kambara zīda baķi. Viņš jau bija izstiepis to aiz vārtiem, kad nejauši uzdūrās savai saimniecei. Tad blēdīgais saimniecības pārzinis, kā teikts sakāmvārdā, uzmauca melnu cepuri balta cilvēka galvā. Viņš nometa zīda baķi nabaga vīram pie kājām un pilnā kaklā iebļāvās:

—     Nelietīgais ubags kunga mājā apzadzies!

Saskrēja ļaudis, nabagu sagrāba un aizveda pie paša augstmaņa. Augstmanis pablenza uz Norbu un bargi teica:

—     Šis klaidonis pelnījis visbargāko sodu. Iešujiet viņu ādas maisā un iemetiet upē!

Augstmaņa kalpi sagrāba Norbu, iebāza ādas maisā, aizstiepa līdz upei un mešus iemeta ūdenī.

Straume ilgi nesa maisu ar nabaga vīru, līdz beidzot maiss

aizķērās aiz upē iekrituša koka stumbra. Ko visu Norbu nedarīja, lai izk|ūtu no maisa, bet pūles bija veltīgas! «Mana pēdējā stundiņa nav vairs tālu,» viņš sērīgi domāja. «Ja nenoslīkšu, tad noslāpšu vai nomiršu badā.»

Nabaga vīram par laimi, šajā brīdī upmalā attecēja Pelīte. Viņa pamanīja upē maisu un skaļi iepīkstējās. Pelītes pīkstienu sadzirdējuši, no meža izlēca Pērtiķēns un Lācēns — tie paši, kurus nesen Norbu bija paglābis no nelaimes. Vienādais liktenis, kas tos bija piemeklējis, zvēriņus cieši sadraudzēja, un viņi nu dzīvoja kopā, cits citam palīdzēdami.

Cerēdami atrast maisā kaut ko ēdamu, visi trīs pa upē iekritušā koka stumbru pielaipoja pie maisa un izvilka to krastā. Tad veikli maisu pārplēsa un — tavu brīnumu! — atrada tajā cilvēku, kurš viņus bija izglābis no bojāejas.

Ieraudzījuši savu labdari, Pelīte, Pērtiķītis un Lācēns bija gan izbrīnījušies, gan priecīgi — grūti to pat vārdos izstāstīt! Izglābto viņi apsēdināja zaļā pļavā, bet paši veikli aizmetās uz mežu, salasīja augļus, riekstus, ēdamās saknes un nabaga vīru krietni paēdināja, jo viņš aiz bada vai mira nost.

Pienāca vakars. Visi sēdēja, draudzīgi. pļāpāja, te pēkšņi redz — tālumā iemirdzas kaut kas spožs. Ziņkārīgais Pērtiķītis aizkūleņoja paskatīties, kas tur mirdz, un ieraudzīja zālē akmeni, kas izstaroja spožu gaismu. Viņš paķēra šo akmeni un atnesa Norbu.

Nabaga vīrs negribēja ticēt savām acīm, ieraudzījis tādu brīnišķīgu mantu. No veciem ļaudīm viņš bija dzirdējis par brīnumainu dārgakmeni, kurš izpilda jebkuru vēlēšanos, un tūlīt nojauta, ka šis ir tas pats brīnumainais dārgakmens.

Norbu tūdaļ palūdza brīnumainajam dārgakmenim uzcelt šeit, upes malā, staltu māju ar staļļiem un saimniecības ēkām un ierīkot plašu augļu dārzu visapkārt. Viņš nebija paguvis izteikt savu vēlēšanos, kad tā jau piepildījās. Sajā mājā bija visa kā papilnam un nabaga vīrs sāka dzīvot, bēdu nepazīdams un trūkumu nejuzdams.

Kādu dienu pie Norbu jaunajā mājā atklīda tirgonis, ar iesauku Pinkainis. Šis tirgonis bija Norbu pazinis jau agrāk. Redzēdams, kādas bagātības šobrīd pieder Norbu, tirgonis jutās varen pārsteigts. «Kā gan ubags, kurš nesen bija pārticis no citu žēlastības dāvanām,» viņš lauzīja savu galvu, «ir iedzīvojies tādā mantā, ticis pie lepnas mājas?»

Tirgonis ņēmās vientiesīgo Norbu tincināt. Tas viņam arī visu izklāja kā uz delnas, nekā neslēpdams.

Tiklīdz Pinkainis padzirdēja par brīnumaino dārgakmeni viņu sagrāba briesmīga alkatība un viņš sāka lūgties:

—     O, draugs! Tu dzīvo tik lielā pārticībā. Tev ir viss, ko tikai sirds var vēlēties. Bet paskaties uz mani! Vai tu domā, ka esmu tikpat bagāts kā agrāk? Kur nu! Esmu galīgi izputējis. Tikai tu vari man palīdzēt. Aizdod savu brīnumaino dārgakmeni, lai arī es tieku pie turības!

Labsirdīgais Norbu nekādi nevarēja atteikt, ja pazīstams cilvēks viņam ko lūdza. Norbu atdeva savu brīnumaino dārgakmeni tirgonim, un viņš to aiznesa sev līdzi.

Pinkainis bija ne tikai pārlieku alkatīgs, bet arī nenovīdīgs un turklāt ļauns cilvēks. Aizslājis gabaliņu no Norbu mājas un nolicies uz naktsguļu, viņš, uzrunādams brīnumaino dārgakmeni, teica:

—     O, brīnumaino dārgakmeni Paņem no sava iepriekšējā pavēlnieka Norbu māju un visu pārējo bagātību un pārnes to uz šo vietu! Bet Norbu lai atkal kar savu nabaga tarbu kaklā un staigā ubagodams!

Vakarā Norbu nolikās gulēt mīkstā dūnu gultā, bet otrā rītā jūt, ka sāp visi kauli un ka viņš guļ uz kaut kā cieta. Pamodās, pameta acis apkārt — ne mājas, ne mantas, ne lopu. Un pats guļ nevis dūnu gultā, bet uz kailas zemes savās vecajās nabaga vīra skrandās.

Tirgonis bija vientiesīgo vīru bezkaunīgi piekrāpis, un viņam nekas cits neatlika kā iet ubagot.

Pelīte, Pērtiķītis un Lācēns drīz vien uzzināja, ka viņu glābējs atkal staigā no ciemata uz ciematu, vākdams ubaga dāvanas, atrada viņu un vaicāja:

—     Kāda nelaime tevi piemeklējusi? Kur tad tava māja un manta?

Ieraudzījis savus vecos draugus, Norbu gauži ieraudājās un izstāstīja viņiem visu, kas bija noticis. Pelīte, Pērtiķītis un Lācēns |oti uztraucās.

—    Tirgonis Pinkainis tak ir negodīgs ļaundaris! Sim uz lūpām medus, bet sirdī — ledus. Vai tad tā var rīkoties? Nomierinies, gan brīnumaino dārgakmeni mēs viņam atņemsim! — visi trīs mierināja Norbu un, nekavējoties ne mirkli, devās cejā.

Brīnumainā dārgakmeņa jaunais pavēlnieks jau bija paguvis plašā apvidū kļūt slavens ar savu bagātību un varenību. Viņš mājai apkārt bija licis uzcelt divus augstus vaļņus, svešiniekus iekšā nelaida, un neviens i nezināja, kurā no daudzajām istabām gulēja tirgonis.

Klusi, klusi Pelīte ielīda aiz mūriem, iekļuva mājā, iztecēja cauri visām istabām un uzmeklēja tirgoņa guļamistabu. Taču brīnumaino dārgakmeni skopais tirgonis slēpa nevis guļamistabā, bet gan blakusistabā, kur glabājās graudi. Dārgakmeni viņš bija piestiprinājis pie bultas smailes, bultu iespraudis graudu kaudzē, bet blakus piesējis kaķi.

Pelīte izlīda ārā un izstāstīja saviem draugiem visu, ko bija redzējusi.

—    Neko nevarēsim līdzēt, būs vien jāatgriežas tukšā, — skumji noteica Lācēns.

—     To nu nē! — viņam iebilda Pērtiķītis. — Es kaut ko izdomāju. Tu, Pelīt, šovakar pat ielien tirgoņa guļamistabā un mazliet apgrauz viņam matus, tad mēs itin viegli varēsim dabūt dārgakmeni.

Kad satumsa, Pelīte ielīda tirgoņa guļamistabā. Viņa nogaidīja, kamēr Pinkainis cieši aizmieg, tad nograuza viņam vairākus matu kumšķus.

Tirgonis pamodās un redzēja, ka uz grīdas mētājas mati. «Laikam peles man matus nograuzušas,» viņš nodomāja. «Ja pats nesargāšos, uz galvas nepaliks ne matiņa. Pa naktīm būs jāpiesien kaķis pie galvgaļa.»

Viņš tā arī izdarīja.

Pienāca nākamā nakts. Lācēns un Pērtiķītis palika ārpusē, bet Pelīte atkal ielīda aiz mūra. Tagad istabā, kur glabājās graudi, kaķa nebija. Bet arī šoreiz Pelīte nekā nevarēja izdarīt, jo brīnumainais dārgakmens bija piesiets pie pašas bultas smailes: lai arī kā Pelīte rāpās, nokļūt līdz tai nevarēja.

Viņa sarūgtināta atgriezās pie saviem draugiem un pastās* tīja, ka neko nav spējusi izdarīt.

—    Ak tu, dumiķe, dumiķe! — Pērtiķītis viņai teica. — Tev vajag pie bultas atkašāt graudus, un bulta pati nogāzīsies. Tad ari brīnumainais dārgakmens būs tev rokā.

Atkal Pelīte tecēja uz Pinkaiņa māju un izdarīja mats matā, kā Pērtiķītis bija mācījis. Bulta nogāzās un kopā ar to arī brīnumainais dārgakmens. Pelīte grasījās to aizstiept, bet nasta izrādījās pārāk smaga.

Pelīte atgriezās pie draugiem nokārtu galvu.

—    Nevaru, — viņa iepīkstējās, — nekā nevaru pacelt brīnumaino dārgakmeni.

Lācēns kļuva pavisam bēdīgs.

—    Tad jau mums vajadzēs iet prom tukšā, — viņš noskumis sacīja.

Pērtiķītis iegrima domās un tad teica:

—    Pelīt, es tev pie astes piesiešu aukliņu: tu atgriezies pie brīnumainā dārgakmeņa, cieši sakamp to ar visām četrām ķepiņām un gaidi. Mēs abi tevi izvilksim kopā ar visu dārgakmeni.

Tā, palīdzēdami cits citam, zvēriņi pamanījās izdabūt no tirgoņa mājas brīnumaino dārgakmeni. Pērtiķītis noglabāja dārgakmeni pašā drošākā vietā — sev mutē un tad uzsēdās Lācēnam mugurā. Pelīte, kas bija nokususi par visiem vairāk, ielīda Lācēnam ausī un nolikās tur atpūsties. Tā nu visi trīs draugi devās atpakaļ.

Pa ceļam viņi nonāca pie upes. Lācēns metās peldus pāri upei un domāja: «Re, es viens pats nesu gan Pērtiķīti, gan Peli, gan brīnumaino dārgakmeni. Cik es esmu stiprs!» Tā domādams, viņš pašapmierināti vaicāja saviem biedriem:

—    Vai tad es neesmu varen stiprs?

Pelīte saldi gulēja, tāpēc neatbildēja, bet Pērtiķītis nedrīkstēja runāt, jo turēja mutē brīnumaino dārgakmeni un baidījās, ka tas varētu izkrist. Lācēns sadusmojās un ierūcās:

—    Ja negribat man atbildēt, es jūs tūliņ iemetīšu ūdenī!

Pērtiķītis notrūkās.

—     Tā nu nevajag darīt! Nevajag! — Pērtiķītis iesaucās, un — plunkš! — tam no mutes ūdenī iekrita brīnumainais dārgakmens.

Visi izrāpās krastā, un Pērtiķītis apbēra Lācēnu ar pārmetumiem. Tas, būdams vainīgs, nodūra pinkaino galvu, jo viņam jau nebija ko iebilst.

—   Ar rāšanos maz būs līdzēts, — Pelīte metās starpā. — Labāk paskatieties, ko es izdomāju! — Skaļi pīkstēdama, viņa sāka tekalēt pa krastu.

Pēc brīža no ūdens sāka snaikstīt galvas ūdens iemītnieki un apvaicāties:

—   Pele, Pele! Ko tu tur pīksti un skraidi?

—   Kā, vai tad jūs nezināt? — Pelīte viltīgi viņiem atbildēja. — Šurpu nāk liels karaspēks. Sis karaspēks izdzers no upes visu ūdeni un jūs, upes iemītniekus, samīdīs.

—   Ko lai mēs darām? — nobijušās vaicāja zivis, bruņurupuči, vardes, vēži un ūdensčūskas.

—   Jāglābjas, — Pelīte viņiem atbildēja, — un tālab gar upi jāuzceļ stiprs mūris. Mēs to varētu izdarīt, bet krastā nav akmeņu 11.

Visi ūdens iemītnieki sāka no upes stiept akmeņus, bet Lācēns, Pērtiķītis un Pelīte no tiem cēla mūri.

Daudz dažādu akmeņu draugiem sanesa upes iemītnieki, bet brīnumainā dārgakmeņa kā nebija, tā nebija. Beidzot malā izrāpās liela varde, ķepās turot dārgakmeni un kurkstot:

—   Ve, ve, par visiem skaistākais un smagākais akmens!

Zvēri tūlīt pazina brīnumaino dārgakmeni.

—   Ir gan mūsu Pelītei nags! — iesaucās Pērtiķītis, paķēra akmeni un atkal to iebāza mutē.

Tad viņš lepni uzsēdās Lācēnam mugurā, Pelīte atkal ielīda tam ausī un zvēri knaši devās ceļā.

Norbu nezināja, kā pateikties saviem draugiem, kuri atdeva viņam brīnumaino dārgakmeni. Viņš uzlika dārgakmeni sev uz delnas un teica šādus vārdus:

—   O, brīnumaino dārgakmen, kas izpildi katru vēlēšanos! Lai šeit paceļas augstāka pils nekā valdnieka mājoklis! Lai apkārt sakuplo skaists dārzs ar augļu kokiem! Lai kokos dziedātu putni un uz zemes plauktu ziedi! Lai es nekad nešķirtos no saviem uzticamajiem draugiem! Lai brīnumainais dārgakmens nekad nenonāk alkatīga un ļauna cilvēka rokās!

Dārgakmens izpildīja visas nabaga vīra vēlēšanās. Viņš

ilgi dzīvoja kopā ar saviem draugiem — Pelīti, Pērtiķīti un Lācēnu, ne bēdu, ne raižu nepazīdams. Viņa mājas durvis allaž bija viesmīlīgi atvērtas visiem nabaga ļaudīm un trūkumcietējiem.

KLEJOJOŠAIS FAĶĪRS UN ĻAUNAIS VALDNIEKS

Senos laikos dzīvoja kāds valdnieks, vārdā Sagba. Viņam bija daudz pavalstnieku, daudz dārgumu glabājās pils mantu kambaros, bet nepārredzamajās ganībās ganījās lieli zirgu, jaku un aitu ganāmpulki.

Taču uzpūtīgajam un mantrausīgajam Sagbam aizvien vē! bija visa par maz. Viņš ar skaudību nolūkojās uz kaimiņu valdniekiem, un rokas viņam niezēt niezēja, domājot: «Eh, kā vajadzētu sagrābt viņu zemes un bagātību!»

šīs domas nedeva Sagbam mieru ne dienu, ne nakti. Tāpēc viņš allaž staigāja drūms, pat vistuvākie kalpi reti redzēja smaidu sava kunga sejā.

šagbas pavalstnieku vidū bija kāds klejojošs faķīrs, iesaukts par Cjuļbo jeb Burvi. Ne velti viņu tā sauca — Cjuļbo prata rādīt ne tikai jocīgus stiķus, bet arī spēja ļaudis ievest sapņu pasaulē, lai tur kaut uz īsu brīdi viņi aizmirstu smago dzīvi un justos laimīgi un apmierināti.

Valodas par Cjuļbo nonāca arī līdz valdnieka šagbas ausīm. Kādu dienu viņš saviem kalpiem pavēlēja atvest klejojošo faķīru uz pili.

—   Esmu dzirdējis, ka tev esot spējas darīt cilvēkus laimīgus un apmierinātus, — valdnieks sacīja faķīram. — Nu, izdari arī ar mani tādu brīnumu! Es taču vienmēr esmu tik drūms un skumjš.

—   O, lielo valdniek! — Cjuļbo viņam atbildēja. — Mana māksla dara laimīgus vienīgi nabagus, turklāt tikai uz īsu brīdi. Es, piemēram, spēju likt nabadzīgam, izsalkušam zemniekam iedomāties, ka viņš ir pielicis pilnu vēderu gaļas vai kļuvis par zirgu ganāmpulka īpašnieku. Bet tas nav nekas vairāk kā māņi.

Tas nesniedz ļaudīm īstu laimi, bet palīdz tikai uz īsu brīdi aizmirst savas nedienas un likstas. Vai tad es varu tā rīkoties ar tevi, lielo valdniek?

—    Nebaidies un parādi man savu māku! Es tev to atļauju,—. neatlaidās Sagba.

—     Nē, nē! — Cjuļbo atteicās. — Es nekad neuzdrošināšos tā jokot ar savu valdnieku.

—    Tev nav ko baidīties! — Sagba viņafh apgalvoja. — Es tūlīt uzrakstīšu tādu papīru, kur apsolos tevi nesodīt, lai arī kas ar mani notiktu.

To pateicis, valdnieks sāka rakstīt apsolīto papīru.

Tikko viņš bija teikto paguvis ar savu parakstu apliecināt, pēkšņi ārā varēja saklausīt balsu murdoņu, zirgu kāju dipoņu un sazviegšanos.

Valdnieks pavērās pa logu un ieraudzīja, ka pļaviņā pie pirts ļaužu kā melna debess. Viņi kūra ugunskurus, ņēma zirgiem no muguras nost nastas, slēja teltis.

«No kurienes šie ļaudis?» Sagba domāja, bet nevarēja neko. saprast. «Kā viņi iedrošinās apmesties pretī manas pils logiem?»

Sagba uzkliedza sardzes priekšniekam un pavēlēja aši uzzināt, kas bez atļaujas izrīkojas uz viņa zemes.

—    Gan viņi savu patvaļu vēl rūgti nožēlos, — valdnieks drūmi teica.

Sardzes priekšnieks ātri izmetās no pils, bet tūliņ palika stāvam kā apmāts. Visapkārt, cik tālu vien acis sniedza, murdēja ļaudis. Tur bija gan greznās drēbēs tērpti augstmaņi, gan stalti karavīri, gan padevīgi kalpi, gan noguruši ceļavīri — nastu nesēju jaku un ēzeļu dzinēji.

Netālu no pils vārtiem bija uzslieta milzīga, grezna telts. Sardzes priekšnieks piegāja tuvāk teltij un ieraudzīja divus troņus: vienu no tīra zelta, otru — no sudraba.

—     Kam pieder šī telts, un kam te nolikti divi troņi? — sardzes priekšnieks pieklājīgi apvaicājās kalpam, kas taisni tobrīd gāja garām.

—     Sī ir varenā Sainibu — likteņa dieva telts. Zelta tronis ir viņam pašam, bet sudraba tronis — viņa dēlam, — kalps teica un vēl piebilda: — Mēs ieradāmies no pazemes valstības un šobrīd šeit atpūšamies, lai tālāk ietu savu ceļu uz debesīm.

No pārsteiguma sardzes priekšnieks nevarēja pateikt ne vārda. Pa galvu, pa kaklu viņš metās atpaka) un izstāstīja valdniekam visu, ko bija redzējis un uzzinājis.

Valdnieks Sagba, to dzirdot, arī jutās stipri satraukts. Cik necik atguvies, viņš nodomāja: «Ja Sainibu, lielais un varenais likteņa dievs, ir apmeties manas pils tuvumā, tad jau man viņš jāapciemo un jāpasniedz dārgas dāvanas.»

Valdnieks Sagba pasauca savus kalpus, pavēlēja paņemt no mantu kambariem visretākos dārgakmeņus un nākt viņam līdzi uz Sainibu telti.

Apsveicēju procesijas priekšgalā tuvodamies teltij, valdnieks ieraudzīja dievu, kas sēdēja zelta tronī.

—    O, lielais un varenais Sainibu! — zemu klanīdamies, viņu uzrunāja Sagba. — Atļauj mums, taviem kalpiem, goddevīgi tevi sveikt, pasniedzot šīs pieticīgās dāvanas, un vaicāt — kālabad esi mūs pagodinājis ar savu ierašanos?

—     Savā pazemes dārzā es iestādīju vīnkoku, — Sainibu atbildēja. — Tas auga, auga, un tā zari iesniedzās debesīs, bet stumbrs ar saknēm palika pazemē. Tagad debesu dievi mielojas ar mana koka ogām, bet es dzīvoju tumsā. Tāpēc arī dodos uz debesīm, lai saņemtu savus augļus.

Valdnieks gan klausījās, ko dievs runāja, bet pats klusībā priecājās: «Pati laime man iekritusi rokās, nedrīkstu to tagad palaist garām.» Un, vērsdamies pie Sainibu, viņš pieglaimīgi teica:

—    O, lielais dievs! Mēs abi esam valdnieki. Tu valdi zem zemes, es valdu virs zemes. Mūsu abu varenība tikai pieņemsies spēkā un nostiprināsies, ja mūsu ģimenes saradotos. Esmu dzirdējis, ka tev esot dēls. Man ir izaugusi varen gudra un skaista meita. Parādi man to godu un ņem manu meitu savam dēlam par sievu! No šādas saradošanās mūsu ģimenes iegūs tikai labumu.

Sainibu brīsniņu padomāja, paglaudīja savu kuplo bārdu un tad teica:

—    Labi, esmu ar mieru. Nebūtu nemaz peļami apvienot mūsu īpašumus. Tāpēc lai dēls paliek pie tevis. Kad atgriezīšos no debesīm, sarīkosim kāzas. — Un vēl piebilda: — Es došos uz debesīm pieprasīt turienes dieviem savu vīnogu daļu. Nezinu,

kā debesu dievi pret to izturēsies. Starp viņiem taču sastopami ari ķildnieki. Tāpēc šad un tad paraugies uz debesīm, vai tās ir mierīgas vai ne.

To pateicis, Sainibu deva zīmi, un milzīgā karavāna devās ceļā pie debesu dieviem.

Aiz prieka vai saprātu zaudējis, valdnieks Sagba kopā ar pazemes valstības princi atgriezās savā pilī. «Drīz jo drīz,» viņš klusībā kala plānus, «nebūs uz zemes varenāka valdnieka par mani.»

Bet Sagba neaizmirsa ari likteņa dieva atvadu vārdus. Katru dienu viņš kāpa uz savas pils jumta un ilgi vērās debesīs. Tās bija bez mākoņiem un mierīgas.

Tad kādu dienu debesis pēkšņi satumsa, sāka dārdēt pērkons, plaiksnīt zibeņi un straumēm gāzties asinslietus. «Citādi nebūs — Sainibu karaspēks ir uzsācis kauju ar debesu dieviem,» nosprieda līdz nāvei pārbiedētais valdnieks.

Pēkšņi ar milzīgu blīkšķi no debesīm nokrita galva ar kuplu bārdu. Tad viss atkal apklusa.

Ieraudzījis nokritušo galvu, valdnieks Sagba noskuma. Tā bija paša Sainibu galva. Visvairāk viņš baidījās no tā, ka tikai Sainibu dēls neieraudzītu sava tēva galvu un aiz bēdām nenomirtu. Tad būtu zudušas jebkuras cerības saradoties ar pazemes valstības mantinieku.

Sagba tūlīt pat pavēlēja pils pagalmā sakraut milzīgu bēru sārtu un nokritušo galvu atdot ugunij, princim par to nebilstot ne vārda.

Kad sārts dega pilnās liesmās, Sainibu dēls, pamanījis liesmu mēles, piegāja pie loga un kalponei vaicāja:

—    Kāpēc pils pagalmā sakurts tik augsts sārts?

—             Ai! Vai tad jūs nezināt? — vientiesīgā meitene iesaucās.

—    Sajā sārtā sadedzina jūsu tēva galvu, kura nokrita no debesīm.

Izdzirdējis tik bēdīgu vēsti, jauneklis sāka gauži raudāt, izskrēja no pils un metās tieši sārtā. Augstu gaisā uzšāvās uguns liesmas, un jaunek]a vairs nebija.

Valdnieks Sagba sadrūma vēl vairāk. No viņa nesenā prieka nu nebija ne miņas. Līdz ar prinča nāvi visi viņa lolotie sapņi pagaisa.

Valdnieks Sagba sēdēja savā istabā, skumjās domās nogrimis. Pēkšņi pie viņa iedrāzās sardzes priekšnieks, krita ar seju pie zemes un teica:

—     O, valdniek! Pie pils vārtiem pienākusi pazemes valdnieka Sainibu karavāna. Viņš pārlieku dusmojas, vaicā, kālab tu neiznākot viņu sagaidīt.

Sagba apjuka un nobijās. «Ko lai es Sainibu saku par dēlu?» galvā viņam šaudījās domas.

Kas jādara — jādara. Valdnieks ietērpās goda tērpā un devās sasveicināties ar pazemes valdnieku.

Viņš piegāja pie zelta troņa, paklanījās Sainibu un apvaicājās, kā beidzies karš ar debesu dieviem un vai Sainibu saņēmis savu vīnogu daļu.

—     Viss ir kārtībā, — Sainibu atbildēja. — Debesu dievi sākumā negribēja ne dzirdēt par manu vīnogu daļu, pēc tam ieradās Indra, galvenais dievs, un nokārtoja mūsu strīdu miera ceļā, — Sainibu stāstīja, bet pats meta acis visapkārt, it kā meklētu kādu. — Kur tad kavējas mans dēls? Kāpēc viņš nesagaida mani?

Sagba nobijās, nobālēja un ar dziļām skumjām balsī teica:

—     O, varenais Sainibu! Tava dēla vairs nav starp dzīvajiem.

—     Kā tas varēja notikt?! — iekliedzās Sainibu, pielēkdams no troņa.

—     Nomierinies un uzklausi mani, lielais Sainibu! — trīsošā balsī iesāka Sagba. — Pirms dažām dienām no debesīm nolija asinslietus un nokrita tava galva. Es pavēlēju sakraut bēru sārtu un atdot galvu ugunij. Jauneklis, uzzinājis par šo bēdīgo notikumu, metās pats ugunī, un liesmas viņu aprija uz visiem laikiem.

—    Tu, nudien, esi prātā jucis! -^.dārdošā balsī kliedza saniknotais Sainibu. — Vai tad tu neredzi mani stāvam savā priekšā dzīvu un veselu? Par kādu nocirstu galvu tu te gvelz! Paklausot tavam lūgumam, es šeit atstāju mīļoto dēlu, bet tagad tu ar savu dzīvību samaksāsi par viņa nāvi…

Lielās bailēs valdnieks Sagba nokrita Sainibu pie kājām un sāka lūgt žēlastību.

—    Lielais un varenais pazemes valstības valdniek, — viņš teica, — tavs dēls ir miris, taču viņa nāvē nudien neesmu nemaz

vainīgs … Lūdzu tavu žēlastību — neatņem man dzīvību! Nem visas manas zemes, manu zeltu un sudrabu, manus kalpus un manus lopus! Padari mani par savu vergu, tikai nenogalini.

—    Piecelies un paskaties, kas es patiesībā esmu! — pēkšņi atskanēja klusa un mierīga balss, kas nemaz nebija līdzīga saniknotā dieva balsij.

Valdnieks Sagba piesardzīgi pacēla galvu un paskatījās. Nebija ne zelta troņa, ne pazemes valdnieka, ne lielās karavānas. Viņš gulēja netālu no savas pils, izstiepies celma priekšā, uz kura sēdēja klejojošais faķīrs.

Tagad valdnieks saprata, ka viss notikušais ir bijis tikai Cjuļbo radīts murgs. Aiz dusmām un kauna piesarcis, viņš grasījās pasaukt sardzes vīrus un tūdaļ sodīt faķīru ar mokpilnu nāvi. Taču Cjuļbo rokās turēja papīru, ko bija parakstījis pats Sagba. Tāpēc, nebildis ne vārda, valdnieks devās uz savām istabām un krietnu laiku kaunējās cilvēkiem acīs rādīties.

Turpretī tauta kopš šī brīža vēl vairāk iemīlēja klejojošo faķīru Cjuļbo, kas bija licis uzpūtīgajam valdniekam vārtīties pa zemi pie savām kājām un dziļā pazemībā lūgt žēlastību.

KĀ NABADZĪGAIS JAUNEKLIS BAGĀTO ZAGLI NOĶĒRA

Reiz kādā ciemā dzīvoja māte ar dēlu. Māti sauca par Ločžo, dēlu — par Sonamu. Tiesa, viņi dzīvoja nabadzīgi, taču badā arī gluži nemira. Ločžo augu dienu rosījās saimniecībā: baroja un slauca govi, kūla sviestu, auda, gatavoja ēdienu. Arī Sonams nedzīvoja, rokas klēpī salicis: te vienam atved malku, otram iztīra kūti, trešajam palīdz tīrumā. Viņš bija attapīgs, godīgs un čakls jauneklis, tāpēc cieminieki viņam labprāt deva darbu.

Jauneklim kaimiņos dzīvoja kāds bagātnieks. Savu bagātību šis cilvēks bija ieguvis ar viltu un zagšanu. Viņš visur nodibināja pazīšanos un centās sadraudzēties ar vientiesīgiem ļaudīm, lai pēc tam tos apzagtu. Tuvākie un tālākie kaimiņi jau sen turēja aizdomās bagātnieku par nekrietnajām izdarībām, taču

pie rokas noķert viņu neizdevās. Izmanīgs un viltīgs viņš bija, labi prata noslēpt vai pārdot nozagtās mantas.

Reiz šis bagātnieks sadomāja kaut ko iegūt arī Sonama mājā. Viņš jaunekli it kā nejauši satika uz ceļa un mīlīgi teica:

• — Jauno cilvēk, es rīt pie jums ieiešu paciemoties, iepazīsimies tuvāk. Kas tur peļams, ja mūsu ģimenes savā starpā sadraudzētos?

Sonams tūlīt saprata — bagātnieks ne velti uzprasās pie viņiem ciemos —, bet to neizrādīja. Tieši otrādi — izlikās iepriecināts un atbildēja:

—    Tas būs patīkami, lūdzu, atnāciet! Sakāmvārdā ne velti teikts: «Pāvs rotā mežu, draudzība — ļaudis.»

Mājās Sonams sāka prātot un izprātoja, kā viņam nekaunīgo bagātnieku atmaskot. Viņš paņēma grozu un devās pa sētām vākt vecus dzelžus. Savāca pilnu grozu, nolika pieliekamajā, bet tad palūdza, lai māte palīdz viņam bagātnieku pārmācīt. Ločžo šaubīdamās pašūpoja galvu, bet piekrita.

Nākamajā dienā bagātnieks ieradās pie Sonama ciemos. Sonams bija sagatavojis pieticīgu cienastu. Kamēr viņi ēda, dzēra un sarunājās, Ločžo iegāja pieliekamajā un tur sāka pārkravāt dzelžus no viena groza otrā. Dzelzs gabali sitās cits pret citu, bet cauri sienai to šķindēšana atgādināja naudas žvadzēšanu:

—     Kas jums pieliekamajā notiek? — izbrīnījies vaicāja bagātnieks.

—     Tur mana māmuļa noņemas, — jauneklis atbildēja. — Viņai briesmīgi patīk pārskaitīt naudu. Ari nule dara to, traucē jums atpūsties. Lūdzu, piedodiet viņai!

—    Nieki, tas mani nemaz netraucē, — bagātnieks ņēmās Sonamu pārliecināt.

—     Nē, nē, — Sonams iebilda, — mēs jums neizrādījām pienācīgo cieņu.

To pateicis, Sonams piecēlās, iegāja pieliekamajā, iznesa no turienes zelta naudas gabalu un pasniedza to bagātniekam, pie tam teikdams:

—    Jūs pirmo reizi apciemojāt mūsu māju, bet jums neļāva pat mierīgi pasēdēt. Pieņemiet šo mazo dāvanu kā manas patiesas nožēlas apliecinājumu!

Ieraugot zelta naudas gabalu, bagātniekam acis vien iedzalkstījās un viņš nodomāja: «Sie abi tikai izliekas tādi nabagi, bet viņiem acīmredzot naudas ir vesels lērums. Ne velti pieliekamajā zelta naudas gabali šķindēja vienā šķindēšanā. Kā es varētu tikt tiem klāt?» Bagātnieku sagrāba alkatība, un viņš nolēma: «Nekavēšu velti laiku, šonakt pat tur ielīdīšu un izstiepšu visu zeltu.»

Patiesībā zelta naudas gabals, kuru jauneklis iedeva bagātniekam, mājā bija vienīgais. Pēc ciemiņa aiziešanas māte Sonamam pārmeta:

—    Tu, dēls, rīkojies nesaprātīgi, atdodams mūsu pēdējo naudu. Mums taču nekā vairāk nav. Kā mēs uz priekšu dzīvosim?

—     Nebēdājies, māmiņ! — Sonams viņai atbildēja. — Pazaudēsi aunu — atradīsi zirgu; pazaudēsi vienu zelta naudas gabalu — atradīsi desmit.

Dziļā naktī bagātnieks piezagās pie Sonama majas. Viņš klusām parakās zem mājas sienas un līda iekšā. Bet Sonams un māte negulēja. Kolīdz alkatīgais bagātnieks bija ielīdis pieliekamajā, jauneklis viņu sagrāba aiz apkakles, stingri piespieda pie grīdas un skaļi iesaucās:

—    Māmiņ, māmiņ! Nes šurp lampu! Es noķēru zagli!

Ločžo aizdedzināja eļļas lampu, un tās gaismā māte un dēls

ieraudzīja savu neseno ciemiņu. Sonams likās pārsteigts un teica:

—    Tad nu gan ir joki! Vai tas esi tu? Es nevarēju saprast, kas šeit notiek. Dārgais draugs, kas tad tev padomā? Es tev uzdāvināju zelta naudas gabalu, bet tu ieradies mani aplaupīt! To sauc «samaksa ar ūdeni par cienastu ar vīnu». Neņem tikai ļaunā, ka es tevi tūdaļ sasiešu, bet no rīta aizvedīšu pie tiesneša, lai viņš rīkojas tālāk.

Bagātnieks nobijās un sāka Sonamu lūgt, lai viņu atlaiž. Par to viņš jauneklim apsolīja dāvināt naudu un lopus. Bet Sonams bija un palika nelokāms.

—    Mani varbūt tu arī apdāvināsi, — viņš teica, — toties pēc tam citiem nozagsi desmit reižu vairāk. Turklāt sazagtas mantas man nevajag.

No rīta viss ciems redzēja, kā Sonams veda pie tiesneša sa

sieto bagātnieku. Tiesneša priekšā zaglis nekā nevarēja izlocīties, jo viņš bija noķerts nozieguma vietā. Tiesnesis viņam atņēma visu sazagto bagātību, bet pašu iesēdināja cietumā. Turpretī jauneklim kā apbalvojumu pavēlēja izsniegt desmit zelta monētas. Ari cieminieki jutās iepriecināti, ka beidzot tikuši vaļā no zag)a, un sadāvināja Sonamam daudz dažādu mantu.

ZEMNIEKS UN VIENACIS JAKS

Pirms daudziem, daudziem gadiem Tibetā bija valdnieks, kam par visu vairāk garšoja zivis. Brokastīs, pusdienās un vakariņās viņš katrā ziņā pieprasīja zivju ēdienu.

Kādreiz tajā pusē uznāca neredzēts sausums. Upes izžuva, bet lieli ezeri pārvērtās par maziem dīķiem. Ar katru dienu zivju k|uva mazāk, līdz beidzot tās pavisam izzuda.

Valdniekam galdā vairs nepasniedza zivis. Bez zivju ēdiena viņam pat kumoss sprūda rīklē. Tad valdnieks pavēlēja pa visu zemi izziņot: «Kurš uz pili atnesīs zivi, tas saņems lielu balvu.»

Kādu dienu nabadzīgs zemnieks gāja gar dīķi un pamanīja lielu zivi, kas brīnumainā kārtā tur vēl bija patvērusies. Dīķis bija bezmaz vai pilnīgi izžuvis, un zemnieks viegli noķēra zivi ar rokām.

Ne mirkli nekavējies, pat mājās neiegriezies, nabadzīgais zemnieks devās taisnā ceļā uz pili, vēlēdamies ātrāk saņemt apsolīto balvu. Pie pils vārtiem viņu apturēja pēc vaiga nikns vienāds — sardzes vīrs.

—    Ei, lauķi, stāt! Kas tev te meklējams? — viņš rupji uzkliedza zemniekam.

—    Es … Es … Man vajadzētu valdnieku satikt, — zemnieks apjucis atbildēja.

—    Kālab tev valdnieks vajadzīgs? — sardzes vīrs stingri noprasīja.

—    Es… Man ir zivs. Es gribu to pasniegt kā dāvanu, — stostīdamies noteica nabadzīgais zemnieks.

«Zivs!» 5o vārdu dzirdot, sardzes vīrs kļuva domīgs: «Par zivi valdnieks šo devīgi apbalvos.»

Un viņš bargā balsī pavēlēja:

—   Dod šurpu zivi un pagaidi tepat! Es pats zivi nodošu valdniekam un iznesīšu tev to, ko valdnieks dāvās, r — Nē, nē! — zemnieks atteicās. — Es šo zivi noķēru, es to arī valdniekam rokās ielikšu.

—  Labāk pārdod zivi man, — vienacis ņēmās zemnieku pierunāt. — Es tev maksāšu piecas monētas tīrā zeltā. Vai tad tas ir maz par vienu pašu zivi?

Bet zemnieks paslēpa zivi aiz muguras un neatlaidīgi iq. dzās, lai šo ielaižot pilī.

—  Nu labi, — sardzes vīrs teica, — es tevi ielaidīšu. Bet par to tev būs jāatdod man puse no tā, ko saņemsi no valdnieka.

—              Lai notiek pēc tava prāta! Atdošu tev pusi no tā, ko saņemšu no valdnieka, — zemnieks piekrita.

—              Tikai nepiemāni, citādi tev plāni klāsies! — draudēja sardzes vīrs un atjāva zemniekam iet pašam pie valdnieka.

Paspēris dažus soļus, nabadzīgais zemnieks pagriezās un pavaicāja:

—              Ei, sardzes vīr, kā tevi sauc? Ar ko tad man balva būs jādala?

—  Mani sauc par Vienaci Jaku. Pilī jau katrs mani pazīst, — šis lepni atbildēja.

Ieraudzījis lielo, svaigo zivi, valdnieks kļuva ļoti priecīgs un bija ar mieru zemniekam maksāt tik daudz naudas, cik viņš prasīs.

Valdnieks pavēlēja kalpam ņemt dāvanu — lielo zivi, bet pats sāka zemnieku iztaujāt:

—     Ko tu vēlētos saņemt pretī?

—               Es nekāroju ne zeltu, ne sudrabu, — zemnieks atbildēja.

—    Liec saviem kalpiem, lai tie man uzskaita tūkstoš nūjas sitienu.

Valdnieks, to dzirdot, negribēja ticēt savām ausīm.

—    Šim zemniekam laikam nav visi mājās! — viņš teica galminiekiem. Tie nesaprašanā tikai rokas noplātīja. — Nu labi, — valdnieks teica zemniekam, — pasaki mums, bet šoreiz bez jokiem — ko tu vēlētos saņemt pretī?

—    Joki man nemaz nav prātā, — zemnieks rāmi teica,

—   nežēlo, dod man tūkstoš nūjas sitienu!

Valdnieks jau bezmaz vai saskaitās, bet, atcerējies lielo zivi, atmaiga un saviem kalpiem pavēlēja:

—    Nežēlojiet, noskaitietarī šim neprašam tūkstoš nūjas sitienu, tikai dariet to ar vieglāku roku nekā parasti!

Viens, divi, trīs … — nūjas sāka rībināt zemnieka kailo muguru. Kad nūju sitieni tuvojās piektajam simtam, zemnieks pēkšņi piecēlās un teica:

—    Pietiek, es savu da|u papilnam esmu saņēmis!

Visi nesaprašanā saskatījās, un valdnieks vaicāja:

—     Kas tad saņems pārējos — otrus piecus simtus sitienu?

—    Tavs sardzes vīrs, kurš šobrīd stāv pie vārtiem, — zemnieks atbildēja un izstāstīja par savu norunu ar Vienaci Jaku.

Valdnieks sākumā skali smējās, pēc tam sarauca uzacis un pavēlēja atvest sardzes vīru.

Pa to laiku Vienacis Jaks lauzīja galvu, kā viņam notērēt savu daļu. Te atskrēja kalps un pavēlēja viņam nekavējoties ierasties pie valdnieka. «Lauķis nav vis mani piemānījis,» sardzes vīrs nopriecājās. «Tūlīt es saņemšu savu tiesu. Kaut tikai šis lempis nebūtu atdevis pārāk lēti!»

Bet Vienača Jaka cerības izkūpēja, kad viņš ieraudzīja valdnieka bargo vaigu un kalpus ar nūjām rokās.

—    Vai zemniekam bija tev jāatdod puse no savas da|as? — valdnieks stingri noprasīja Vienacim Jakam.

Sim vai mēle pielipa pie aukslējām. Sākumā viņš jau gribēja noliegt, taču nobijās un tikai apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Tad velc nost drēbes, tepat uz līdzenas vietas tu saņemsi savu tiesu! — Vienacis Jaks izdzirdēja valdnieka vārdus.

Tūdaļ viņam pielēca klāt kalpi, norāva halātu un uzskaitīja atlikušos piecus simtus nūjas sitienu.

—    Tagadiņ pateicies zemniekam par dāsnumu! — valdnieks pavēlēja sardzes vīram, kad tas ar pūlēm pietrausās no grīdas.

—    Tencinu, tencinu! — zemniekam sacīja Vienacis Jaks ar asarām acīs. — Bet tu esi alkatīgs cilvēks. Vai tad nevarēji atdot lētāk tik parastu zivi?

Te valdnieks sāka skaļi smieties, pavēlēja pils mantzinim noskaitīt katram pa pieci simti zelta naudas gabaliem un atlaida, lai iet savu ceļu.

DROŠSIRDĪGĀ MEITENE

Vecos laikos Lokas apvidū dzīvoja kāda zemnieku ģimene: tēvs, māte un meita Pakmo. Plašā apkaimē Pakmo bija izslavēta ar savu gudro prātu, čaklumu un skaistumu. Visvairāk ļaudīm patika viņas jaukā un skanīgā balss. Pati dziesmu dieviete nebūtu varējusi nodziedāt aizgrābjošāk par šo zemnieka meiteni.

Pakmo itin bieži gāja uz mežu lasīt žagarus. Viņa lasīja žagarus un dziedāja dziesmas, turklāt tik daiļskanīgi un aizkustinoši, ka pat asinskārais leopards, izdzirdējis viņas dziedāšanu, aizmirsa dzīt pēdas savam upurim.

Kādu dienu jauneklis, vārdā Dokcens, devās uz mežu medībās. Biezajā mežā līdz viņam atlidoja dziesma, kuru dziedāja Pakmo.

Dokcens klusībā nodomāja: «Man šī meitene katrā ziņā jāredz un jāuzzina, kas viņa ir.» Viņš aši devās uz to pusi, no kurienes skanēja dziesma.

Drīz starp kokiem Dokcens ieraudzīja meiteni, kas dziedāja, un no pārsteiguma palika vai mēms. «Viņa ir tik daiļa kā debesu jaunava, bet dzied kā putniņš kalipings,» jauneklis prātoja un nākamajā mirklī uztvēra dziesmu un sāka dziedāt meitenei līdzi. Viņa izdzirdēja Dokcena balsi, pēc tam ieraudzīja arī viņu pašu, tomēr dziedāja tik tālāk.

Tādā kārtā pēc tibetiešu meiteņu paražas viņa parādīja, ka arī jauneklis viņai ir tīkams.

Kopš tā laika Dokcens kļuva biežs ciemiņš zemnieka mājā. Dokcens bija krietns cilvēks un sirsnīgs pret citiem, un Pakmo vecāki viņu ātri iemīļoja. Viņi jaunekli allaž laipni sagaidīja, viesmīlīgi viņu cienāja un nevarēja vien acu novērst no jaunajiem ļaudīm, kas bija viens otram kā radīti.

Bet Pakmo un Dokcena jaukajām dienām drīz pienāca gals. Jaunekļa tēvs, bagāts cilvēks, nolēma savu dēlu saprecināt ar valdnieka padomnieka meitu. Lai kā Dokcens pretojās, tēva lēmums bija negrozāms — drīz svinēja kāzas.

Jaunā sieva Dokcenam nebija tīkama. Viņa neprata ne dziedāt, ne dejot, bet vislabprātāk tikai greznojās, ēda treknu gaļu un piedzēra saldu vīnu.

Dokcens katru dienu kavējās domās pie zemnieku meitenes Pakmo. Kaut viņa nestaigāja tērpusies zīda drānās, taču ar savu slaido augumu atgādināja debesu feju. Kaut ari nebalinājās un nekrāsojās, viņas seja skaistumā un piemīlībā starot staroja. Dokcena ausīs joprojām skanēja Pakmo dziesmas, līdzīgas putniņa kalipinga treļļiem, un neaizmirstams bija Pakmo smaids, kas allaž priecēja sirdi.

Jauneklis par visu vairāk vēlējās apciemot zemnieka ģimeni un atkal redzēties ar Pakmo. Taču pēc kāzām tēvs aizliedza dēlam iziet no mājas un Dokcens nekā nevarēja tikties ar savu mīļoto. Jo dienas jo apnicīgāka viņam kļuva nemīlamā sieva. Turklāt viņa nevarēja lepoties ar saticīgu raksturu, bija allaž ķildīga un gražīga.

Gāja diena pēc dienas, mēnesis pēc mēneša. Aiz grūtsirdības Dokcens sāka sirgt. Līdz kāzām viņš vai plīsa no veselības, bet tagad kļuva jo dienas jo bālāks un bālāks, līdz dziļās skumjās nomira.

Pakmo nezināja par mīļotā nāvi. Viņa gaidīt gaidīja savu Dokcenu, bet tas nenāca.

Viņa to gaidīja aprīlī, kad ieducinājās pirmais pērkons, tOmēr Dokcens nenāca. Viņa to gaidīja maijā, kad putni sāka dziedāt dziesmas. Bet Dokcens nenāca. Viņa to gaidīja saulainās dienās un mēnesnīcas naktīs. Dokcens kā nenāca, tā nenāca.

Kādā naktī, kad spoži spīdēja apaļš mēness, Pakmo sēdēja pie loga un gaidīja savu mīļo. «Šonakt jau nu viņš katrā ziņā atnāks,» viņa cerēja. Un tiešām — mēness gaismā parādījās cilvēks, pienāca pie mājas un pieklauvēja. «Dokcens atnācis!» nopriecājās meitene, steidzās pie durvīm un tās plaši atvēra. Uz sliekšņa patiesi stāvēja Dokcens. Viņš nebija vis atjājis uz zirga, bet atnācis kājām, tērpies vienkāršā, baltā tērpā bez rotājumiem, un seja viņam rādījās bāla un sērīga. Bet Pakmo aiz prieka nespēja dabūt ne vārda pār lūpām. Viņa paņēma savu mīļoto aiz rokas, ieveda mājā un atnesa kausu augļu vīna.

—    Mīļais, kur tu tik ilgi kavējies? — meitene Dokcenam vaicāja, kad viņš bija izdzēris vīna kausu.

Bet viņš nekā neatbildēja.

«Agrāk Dokcens allaž bija jautrs, smējās un jokoja. Turpretī šonakt viņš ir bāls un skumīgs. Kāpēc gan tā?» lauzīja galvu

pakmo. No šīm domām viņai kļuva nemierīgs prāts, un viņa taujāja:

—     Mans dārgais draugs, kas tev noticis?

—     Nāc man līdzi, un tu visu uzzināsi, — viņš atbildēja.

Dokcens gāja projām, Pakmo viņam sekoja. Viņš aizveda

meiteni uz sava tēva māju. Pakmo dzirdēja, ka pagalmā rībēja bungas.

—     Kāpēc sit bungas? — Pakmo vaicāja.

—     Vai tu vēl nesaproti? Tur ir bēres un ļaudis nes bēru upurus, — Dokcens paskaidroja.

—     Kas tad te tiek bērēts? Varbūt miris tavs tēvs? — Pakmo joprojām neko nesaprata.

—     Nē, tos upurus nes manās bērēs, — Dokcens viņai skumji atbildēja un izstāstīja visu, kā bija noticis.

Nabaga meitene sāka rūgti raudāt, kopā ar viņu raudāja arī Dokcens. Abi ilgi raudāja, bet pirms rītausmas Dokcens paņēma Pakmo pie rokas un aizveda uz mājām. Meitene aicināja viņu ienākt istabā, tomēr viņš atteicās:

—     Tuvojas jau rītausma, un man jātiek atpakaļ. Pēc mēneša pilnmēness naktī mēs atkal satiksimies.

Sajā mirklī uzpūta spēcīga vēja brāzma — un jauneklis nozuda, it kā nemaz te nebūtu bijis. Pakmo no bēdām un skumjām nokrita zemē bez samaņas. Viņa atguvās un sāka saukt:

—     Dokcen! Dokcen!

Bet neviens viņai neatbildēja.

Kopš šīs reizes katru mēnesi pilnmēness naktī pie Pakmo ieradās viņas mīļotais. Viņa to pacienāja. Abi sarunājās un pat jokoja, taču, līdzko svīda rīta gaisma, Dokcens, kā nācis, tā nozuda.

Kādu reizi Dokcens pilnmēness naktī, kā parasti, ieradās pie Pakmo. Kad viņa laiks tuvojās beigām un pienāca šķiršanās brīdis, meitene ar asarām acīs teica:

—    Es gauži priecājos par mūsu satikšanās reizēm, bet man gribas būt ar tevi kopā vienmēr, ne tikai pilnmēness naktī.

Dokcens iegrima dziļās domās, tad viņai atbildēja:

—    Ja tev krūtīs pukst drosmīga sirds, tad tu vari man palīdzēt. Bet tas ir pārlieku bīstami.

—     Saki — kas man jādara? — Pakmo atbildēja. — Drošsirdības man pietiks.

—      Labi, — Dokcens turpināja, — nākamajā pilnmēness naktī papēm kausu piena, kausu vīna, divus plāceņus, trīs gabalus vārītas gaļas un iznāc no mājas. Kad būsi iznākusi, pagriezies uz dienvidiem un visu laiku ej tikai taisni, ne pa labi, ne pa kreisi nenogriezies. Savā ceļā tu satiksi dzelzs cilvēku. Viņš dzers verdošu metālu, pie tam vienā laidā runādams: «Gribu dzert! Gribu dzert!» Padod viņam kausu piena un ej tālāk. Tad tu sastapsi divus aunus ar dzelzs ragiem, auni badīsies. Pamet viņiem pa plācenim un ej droši tālāk. Tev ceļu aizšķērsos trīs karavīri ar paceltiem zobeniem. Nebaidies, pacienā viņus ar vārītu gaļu un ej garām. Tad tu pienāksi pie melnas mājas. Mājai nebūs neviena loga, bet mājas priekšā pie durvīm stāvēs divi drausmīgi briesmoņi ar gariem, pinkainiem matiem un asiem ilkņiem mutē. Tie būs paša nāves dieva Jamas sulaiņi. Tu pasniedz viņiem kausu saldā vīna, bet pati droši ieej mājā. Tur dzīvo astoņi ļauni burvji, taču parasti pilnmēness naktī viņi nemēdz būt mājās. Pašā pirmajā istabā uz melna galda atrodas zelta bļoda. Bļodā ir iemestas astoņas sirdis: septiņas vecas un viena jauna — manējā. Vecās sirdis sāks klaigāt: «Ņem mani! Ņem mani!» Turpretī jaunā sirds iesauksies: «Neņem mani! Nenes mani projām!» Bet tu neklausi. Nebaidies, paņem manu sirdi un neatskatīdamās joz atpakaļ. Ja tu atnesīsi manu sirdi, es atdzīvošos un mēs vienmēr paliksim kopā.

Te uzbrāzās vējš — un Dokcens, kā nebijis, pazuda.

Drīz pienāca pilnmēness nakts. Pakmo savāca visu nepieciešamo, izgāja no mājas un droši devās uz dienvidiem. Meitene bija labi iegaumējusi Dokcena teikto un izdarīja visu tā, kā viņš licis.

Tiklīdz Pakmo paņēma jauno sirdi, iebāza to azotē un iznāca no mājas, nezin no kurienes uzradās astoņi burvji un iebrēcās:

—     Ei, kalpi ar pinkainajiem matiem! Neļaujiet nozagt sirdi! Grābiet ciet zagli!…

Bet mēdz teikt: «Arī nāves dieva kalpiem atmodīsies sirdsapziņa, ja tiem savā reizē būs parādīts gods.» Viņi burvjiem atbildēja:

—    SI meitene mums neliedza kausu salda vīna. — Un palaida viņu garām.

Pakmo skrēja, ko kājas nesa, bet pašai sirds krūtīs no bailēm vai stinga. Pieskrēja pie karavīriem, kas turēja paceltus zobenus. Burvji atkal brēca:

—    Cērtiet meiteni gabalosl Viņa nozaga sirdi!

Bet karavīri vienā mutē atteica:

—    Šī meitene mūs pacienāja ar vārītu gaļu. — Un palaida viņu garām.

Pakmo skrēja, atpakaļ neatskatīdamās, bet ceļam šķērsām priekšā stāvēja divi auni ar dzelzs ragiem.

—    Auni ar dzelzs ragiem, — brēca tiem ļaunie burvji, — šī meitene nozaga sirdi, nobadiet viņu!

—    Viņa mums nežēloja svaigus plāceņus, — auni atbildēja un Pakmo neaiztika.

Burvji redzēja, ka meitene izslīdēs viņiem no rokām, un sāka paši dzīties pakaļ.

Pakmo nonāca līdz dzelzs cilvēkam, bet burvji skrēja viņas pēdās un kliedza:

—    Dzelzs cilvēk, nosit šo meiteni!

—     šī meitene man padeva kausu piena. Kālab lai es viņu nosistu? Jūs gan man devāt dzert verdošu dzelzi, jūs paši esat pelnījuši nāvi.

To pateicis, dzelzs cilvēks pacēla smagu dzelzs rungu — un ļauno burvju — cilvēku siržu zagļu vairs nebija.

Kad atausa rīts, Pakmo pārradās mājās, atnesdama Dokcena sirdi. Tajā pašā mirklī meitenes priekšā dzīvs un vesels nostājās pats Dokcens. Viņš palika dzīvot pie Pakmo viņas vecāku mājā, un kopš tā brīža viņi nekad vairs nešķīrās.

CENSELS

Tālā senatnē kādā ciemā dzīvoja jauns puisis. Visa viņa bagātība bija kārna govs un nožēlojama būdele. Puisis bija nabadzīgs, bet apķērīgs un ar zelta rokām — jebkuru darbu paveica veikli un prasmīgi. Tāpēc cieminieki viņu iesauca par Censelu, kas nozīmē — gaišais prāts.

Bija sagadījies tā, ka arī šīs zemes valdnieku sauca par čenselu.

Kādu dienu viens no galminiekiem teica:

—    0, lielo valdniek! Starp taviem pavalstniekiem ir nabadzīgs puisis, kuru arī sauc par Censelu.

Patmīlīgajam valdniekam tas nebija pa prātam, un viņš pavēlēja nabaga puisi nekavējoties atvest uz pili.

—    Vai tā taisnība, ka tevi sauc par Censelu? — valdnieks viņam uzpūtīgi vaicāja.

—    Ļaudis mani tā iesaukuši, — nabaga puisis mierīgi atbildēja, nekā ļauna nenojauzdams.

—     Nu, ja tevi sauc par Censelu, tad tev jābūt gudram un attapīgam, citādi, spried pats, kāpēc tādā vārdā saukties? — neiecietīgi bilda valdnieks. Pēc tam, norādīdams uz lielu tirkīzu, kas rotāja viņa krūtis, valdnieks turpināja: — Ja tu triju dienu laikā pratīsi tikt pie šī tirkīza, tad es neiebildīšu, ka tevi sauc par Censelu, un tev atdošu vēl pusi savas bagātības. Ja to nespēsi izdarīt, tad es pievākšu valsts īpašumā tavu nožēlojamo būdeli un kārno govi, bet tev pašam pavēlēšu izdurt acis.

To pateicis, valdnieks atlaida Censelu, bet pilī pavēlēja pieņemt vairāk sargu un nevienu svešinieku nelaist tālāk par vārtiem.

Četri jātnieki dienu un nakti apsargāja pils vārtus. Durvis, kas veda uz valdnieka iekšējiem kambariem, uzmanīja četri vīri ar skanīgām bungām. Pie lielajiem pavardiem virtuvē vienmēr modri stāvēja divi pavāri, un divas kalpones augu diennakti uzturēja uguni mazajos pavardos, kur vārīja tēju. Iekšējos kambaros nāca un gāja visuzticamākie galminieki, bet dārgais tirkīzs karājās pašam valdniekam kaklā. Vairāk nekā labo aci pierē valdnieks sargāja šo tirkīzu. Ko nu te brīnīties — šis taču nebija parasts tirkīzs, bet gan brīnumtirkīzs. Kamēr tas bija klāt, valdnieks no nāves nebaidījās.

Pirmā diennakts pagāja itin mierīgi. Nekas nenotika arī otraja diennaktī. Visu šo laiku sargi un uzraugi negulēja. Viņi bija tā pārguruši, ka trešajā diennaktī acis liptin lipa ciet.

Pa to starpu Censels bija apmainījis savu goteli pret muciņu salda un stipra vīna un sieviešu drēbēm. Viņš nogaidīja divas diennaktis, bet trešajā naktī pārģērbās sieviešu drēbēs, sasukāja

sev matus kā sievietei, uzvēla plecā vīna muciņu un naski snāja uz pils vārtiem.

Nakts bija pagadījusies salta. Visi četri jātnieki, kas apsargāja vārtus, bija izsalušies līdz kaulam. Viņus māca miegs, un viņi sapņoja par malku vīna, lai cik necik sasildītos. Ieraudzījuši par sievieti pārģērbušos Censelu, sardzes vīri uzsauca:

—     Ei, sieva, uz kurieni iedama? Vai tev nav pārdodams vīns? Vai tu nezini, ko tur Censels dara?

Tikko valdīdams smieklus, Censels viņiem pārvērstā sievietes balsī atbildēja:

—    Es tādu Censelu nepazīstu, bet vīniņu, ja vēlaties, varu pārdot. Tikai pasteidzieties, mani gaida citi pircēji!

Krietni ietempuši saldo un stipro vīnu, nogurušie sardzes vīri apreiba ātri kā mušas un nogāzās zemē. Censels viņus uzsēdināja jāšus uz pils mūra, zirgus piesēja gabaliņu tālāk un pats iegāja pilī.

Pie ieejas durvīm iekšējos kambaros cieši aizmiguši gulēja četri sargi, un Censels, iedams garām, sadūra viņu bungām ādu. Miegs bija pieveicis pavārus un kalpones, kas vārīja tēju. Pavāriem jaku piedurknēs Censels sabēra upes akmentiņus un tās aizsēja, bet kalponēm uzbāza galvā salmu kūlīšus.

Iegājis valdnieka guļamistabā, Censels ieraudzīja galminiekus, kas gulēja kā nosisti ciešā miegā. Censels sasēja kopā viņu bizītes (Tibetā taču daudzi vīrieši pin matus bizēs) un piegāja pie gultas, kur saldi krāca pats valdnieks. Censels piesardzīgi noņēma viņam no kakla dārgo tirkīzu un, kā ienācis, tā izgāja no guļamistabas, neviena netraucēts.

«Jādod būtu manīt, ka esmu šeit bijis,> viņš nodomāja un skalā balsī iesaucās:

—    Es esmu Censels! Es paņēmu valdnieka tirkīzu! — To teicis, viņš metās bēgt.

Izdzirdējis šo saucienu, valdnieks bailēs izlēca no gultas. Pieķēris roku pie krūtīm, viņš saprata, ka nozudis tirkīzs, un nelabā balsī iebļāvās:

—    Mans dārgais tirkīzs! Nozagts mans tirkīzs! Ķeriet zagli!

Sie bļāvieni pamodināja ciešā miegā gulošos galminiekus, un viņi grasījās iet savam pavēlniekam palīgā. Bet kas to

deva! Censels tak bija sasējis viņu bizītes. Galminieki mīdījās uz vietas un tikai klaigāja:

—    Neturi mani ciet! Laid vaļā!

Pa to laiku Censels bija nozudis.

Kņada uzmodināja kalpones. Viņas metās pie krāsniņām uzpūst uguni, bet salmu kūļi uz viņu galvām sprakšķēdami aizdegās. Pavāri pielēca kājās. Redzēdami, ka meitenēm uz galvas liesmo salmi, savicināja piedurknes, lai uguni nodzēstu, bet no viņu piedurknēs sabērtajiem akmentiņiem kalpones iedzīvojās tikai punos un zilumos. Radās tāds jampadracis!

Censels to izmantoja un joza cauri virtuvei. Durvju sargi, pamanījuši Censelu, ķērās pie bungām. Sadurtā bungu āda pārplīsa, bet no skaņas ne vēsts.

Klaigas un brēka pilī uzmodināja sardzes vīrus pie ārējiem vārtiem. Tie uzkliegdami cirta piešus saviem «zirgiem», bet tie — ne no vietas! Sardzes vīri taču sēdēja uz vaļņa! Bet Censels uzlēca vienam no zirgiem mugurā un ātrāk par putnu aizlaidās no pils projām.

Nākamajā dienā Censels ar dārgo brīnumtirkīzu ieradās pilī pie valdnieka.

—             Esmu jūsu pavēli izpildījis, — viņš palocīdamies teica.

—  Ceru, ka savu solījumu neesat aizmirsis.

Valdnieks savā iedomībā no dusmām un kauna nezināja, kur dēties. Kā nu ne, viņš ne tikai palika par muļķi, bet viņam pēc norunas bija jāatdod vēl puse savas bagātības.

«Kā tas varēja notikt,» valdnieks lauzīja galvu, «ka tāds nabags guva pār mani virsroku? Viņš būs bargi jāsoda.» Valdnieks nikni blenza uz puisi un skaļā balsī teica:

—    Jā, jā, tev izdevās nozagt dārgo brīnumtirkīzu. Bet kā tu uzdrīkstējies manā pilī sacelt tādu traci? Par to tev uz vietas nocirtīs galvu!

—   Tad saņem savu tirkīzu! — Censels iesaucās un ar sparu trieca to pret zemi.

Dārgais brīnumtirkīzs sašķīda drumslu drumslās, un to pašu brīdi valdnieks miris nogāzās no troņa. Galminieki sāka rosīties un skraidīt šurpu — turpu, bet Censels iznāca no pils un aizgāja savu ceļu.

.

ALKATĪGAIS LAMA

Reiz mežmalā satikās Zaķis, Vilks, Lapsa un Lācis. Visi sasēdās bariņā un sāka cits citam stāstīt par ikdienas priekiem un bēdām. Pēkšņi zvēri pamanīja tālumā mūku — lamu, kas lēnītēm tipināja uz savu klosteri.

—               Esmu dzirdējis, — Zaķis teica, pametis acis uz lamu,

—     ka mūki esot nesavtīgi ]audis un nevienam ļaunu nedarot! Tikai nemāku teikt, vai tā taisnība. Pavei, tur nāk lama! Pārbaudīsim pie viņa izdaudzināto mūku labsirdību un nesavtīgumu.

—    Vajadzētu gan, — Lācis atrūca pretī. — Bet kā lai to izdara?

—     Rau, tā, — iesaucās Zaķis un ņēmās stāstīt pārējiem, ko viņš bija izdomājis.

Zvēri viņu uzklausīja un itin priecīgi piekrita.

Lama pa to starpu nesteigdamies gāja pa ceļu un, nodūris galvu, pie sevis klusībā murmināja lūgšanas vārdus. Uz muguras viņš nesa ar šo un to ēdamu piebāztu maisu, bet rokās turēja izšūtu lūgšanu paklājiņu1 .

Pēkšņi lama pamanīja priekšā Lapsu, kas bija izlaidusies garšļaukus šķērsām pāri ceļam. Beigta kas beigta, vienīgi kuplās astes galiņš mazliet trīcēja. Lama, rudasti ieraugot, kļuva priecīgs un nodomāja: «Tas nu ir atradums! Mednieki laikam būs šo stipri ievainojuši, un viņa nevar tālāk tikt. Es viņu nositīšu, bet ādu par labu naudu pārdošu.»

Viņš nolika lūgšanu paklājiņu ceļa malā, bet pats veikliem soļiem snāja pie rudās viltnieces. Viņa pielaida lamu sev itin tuvu, tad pielēca augšā un, uz pakaļkājām pieklibodama, tenterēja projām.

«No manis jau nu tu neizspruksi!» lama noskaitās, norāva no muguras maisu un, ko kājas nes, metās pakaļ Lapsai. Bet arī šī sāka skriet ātrāk. Lama nometa pat halātu, bet panākt Lapsu nevarēja. Pēkšņi Lapsa pasitās sānis un nozuda biezajā zālē. Gabaliņu paskrējusi, viņa nokrita zemē, it kā galīgi būtu zaudējusi spēkus.

1 Paklājiņš, uz kura apsēžas tibetiešu lamas, skaitot lūgšanas.

Lama palūkojās visapkārt un zaļajā zālē pamanīja rudasti. «Tagad jau nu gan, dārgā, tu esi man rokā,» viņš klusībā cerēja. Lama noāva zābakus, pameta tos ceļmalā, bet pats kailām kājām, elpu aizturējis, zagās klāt Lapsai.

Lamam bija tikai roka vēl jāpastiepj, kad Lapsa negaidot «atdzīvojās» un pa galvu, pa kaklu metās meža biezoknī. Bet lama no pārsteiguma izvalbīja acis, atvēra muti, tak ne vārda nespēja izrunāt, rokas vien noplātīja.

Bet ko tu rudastei padarīsi! Lama tukšā atgriezās uz ceļa. Kur tad zābaki? Izmeklējās riņķī apkārt — zābaku nav, it kā zemei cauri būtu izkrituši.

—    Kas tas par murgu! — lama iesaucās un steidzās atpakaļ, lai paņemtu halātu, maisu un lūgšanu paklājiņu.

Arī to vairs nebija.

Tad lama gauži pārbijās.

«Citādi nebūs — kāds ļauns gars ir pārvērties par lapsu un manas mantas pievācis. Jālasās ātrāk no šejienes projām, kamēr pašam āda vēl vesela!» Bailīgi acis visapkārt mezdams, viņš sāka jo veicīgi kātot uz savu klosteri.

Nekāda ļaunā gara nebija. Kamēr lama dzinās pakaļ Lapsai, Vilks un Lācis, kas bija ceļmalā paslēpušies, viņa mantas salasīja un aiznesa. Mežmalā viņi izklāja lūgšanu paklājiņu, izbēra uz tā visu, kas atradās maisā, un pieēda pilnus vēderus, smiedamies par alkatīgo lamu. Beigās Zaķis vēl piebilda:

—    Pareizi teikts sakāmvārdā: «Pēc graša noliecies, no azotes pilnu maku pazaudēji.»1

SMILTIS UN PĒRTIĶĒNI

Agrākos laikos kādā ciemā dzīvoja divi labi draugi — Garsems un Nagsems. Garsems bija vientiesīgs un labsirdīgs cilvēks. Turpretī Nagsems jau no sākta gala izrādījās viltīgs un mantkārīgs.

1 Tibetiešu halātiem nav kabatu, un viņi savas sīkās mantas nēsā azotē.

Kādreiz abi devās kalnos pēc ēdamām saknēm. Garsems kādā vietā sāka atrakt sakni, un pēkšņi viņa kaplis atsitās pret ko cietu. Skatās — vara vāze. Viņš pasauca Nagsemu, abi kopā izraka vāzi: tā bija pilna ar zelta naudu.

Nagsems ieraudzīja zeltu un iekāroja to visu ar viltu pievākt sev.

—    Dārgais draugs, — viņš visgudrēm pieglaimīgi teica Garsemam, — lai šī vāze ar zelta naudu glabājas pie manisl Tu esi pārāk labsirdīgs cilvēks, pēkšņi var uzrasties kāds blēdis un no tevis visu zeltu izmānīt. Pie manis tas būs drošā vietā. Ja tev ievājadzēsies naudas, atnāksi un ņemsi, cik vien vajag.

Kā runāts — tā darits.

Pagāja viens mēnesis, otrs mēnesis. Garsems nolēma savu mājokli salabot un devās pie Nagsema pēc naudas. Nagsems, pamanījis draugu nākam, izlikās drūms un noskumis, sēdēja un bezmaz vai raudāja.

—              Kas ta noticis? — Garsems viņam līdzcietīgi vaicāja.

—   Kāpēc tu tāds bēdīgs?

—     Nemaz nezinu, kā tev pateikt, — Nagsems, smagi nopūzdamies, atbildēja. — Vakar garām mājai gāja ubags. Gribēju es labu izdarīt, sak, atmetīšu nabagam kādu naudas gabalu. Attaisīju vāzi, bet tur zelta naudas vietā rēgojās tikai upes smiltis. Domāt, kalnu gars būs ar mums ļaunu joku izspēlējis …

Kaut ari Garsems bija liels vientiesis, taču tagadiņ ari viņš noprata, ka draugs grib visu zeltu viens pats paturēt. Bet Garsems to neizrādīja, tikai noteica:

—     Pasaulē jau ne tādi vien brīnumi notiek.

Ar šiem vārdiem viņš atvadījās no sava blēdīgā drauga un gāja mājās.

Nākamajā dienā Garsems nopirka tirgū divus pērtiķēnus. Viņš tiem iemācīja sēdēt pie galda tāpat, kā sēž cilvēki, pieradināja valkāt cilvēku drēbes un atsaukties uz Nagsema dēlu vārdiem.

Pēc tam Garsems atkal aizgāja pie Nagsema un teica:

—    Dārgais draugs! Esmu cilvēks bez bērniem, būtu nu palaidis savus puisēnus uz kādām dienām pie manis paciemoties.

Nagsems nopriecājās, ka draugs neuzņem valodas par zeltu» un, vārda neiebildis, ļāva saviem bērniem iet līdzi Garsemam.

pēc nedēļas Nagsems iegriezās pie drauga, lai paņemtu bērnus atpakaļ. Garsems viņu sagaida uz mājas sliekšņa izbijies un apmulsis, nevar ne vārda izteikt.

—     Kas tev noticis? — Nagsems viņam jautā.

—    Ai, labāk nerunā! — draugs atbild. — Man te tāda nelaime notikusi, ka mēle neklausa tev to pastāstīt…

—     Kas tad galu galā ir noticis? — Nagsems uzstāja. — Klāj vaļā savas bēdas! Mēs tak abi esam tikpat kā miesīgi brāļi.

—    Visas šīs dienas pie manis dzīvoja tavi bērni jautri un bezbēdīgi, — smagi nopūzdamies, iesāka Garsems, — bet šodien es atgriežos no lauka, ieeju iekšā: tur tavu dēlu vietā uz sola lēkā divi pērtiķēni. Saucu tavus bērnus vārdā, un pērtiķēni metas man pretī. Citādi jau nebūs — ļaunais gars tavus bērnus ir pārvērtis par pērtiķēniem …

Nagsems metās mājā iekšā, bet tur tiešām pie galda sēž divi pērtiķēni un grauž riekstus, ģērbušies viņa dēlu drēbēs.

Pērtiķēni pamanīja Nagsemu un lēca pie viņa, cerēdami, ka viņš tiem atmetīs kaut ko garšīgu.

—     Nu, vai man nebija taisnība? — Garsems viņam vaicāja.

—    Neticu, neticu! — Nagsems iebļāvās. — Cilvēki nevar pārvērsties par pērtiķiem!

—     Kāpēc gan ne? — Garsems viņam atbildēja. — Zelta naudas gabali tak varēja pārvērsties par parastām smiltīm.

Tagad Nagsems saprata, kādu joku draugs, viņam atriebdamies, nospēlējis, un nosarcis teica:

—    Piedod man, teikšu patiesību — zelta monētas nepārvērtās par smiltīm: es tās noslēpu. Atnāc un paņem savu tiesu.

—    Taisnību sakot, arī tavi bērni nav par pērtiķēniem pārvērtušies, es viņus aizsūtīju uz mežu ogot, — smaidīdams atbildēja Garsems.

Kaut arī Nagsems bija izrīkojies netaisni ar savu vientiesīgo draugu, taču draugs viņam piedeva, neturēja vairs ļaunu prātu. Turpmāk, kolīdz pamana, ka Nagsemam kaut kas nelāgs padomā, Garsems saka:

—    Pielūko, ka tavi bērni atkal par pērtiķēniem nepārvēršas!

CATATUTU UN FENIKSS

Kādreiz sīksīko putniņu māte Catatutu novija sev ligzdiņu zālē un iedēja tajā trīs oliņas. To uzzināja ķirzaka Pika, kura dzīvoja turpat netālu alā. Pikai varen garšoja putnu olas, un viņa tās zaga, kur vien varēja. Tiklīdz Catatutu aizlidoja pēc barības, ķirzaka Pika jau klāt. Paķēra vienu olu, aizstiepa uz savu aliņu un tur mielojās.

Catatutu atgriezusies pamanīja, ka ķirzaka ēd viņas olu, un raudādama ņēmās ļaundari rāt, bet šī pavicināja asti un paslēpās dziļāk aliņā.

Nākamajā dienā Pika atkal nozaga olu un aizstiepa.

Mazā Catatutu gauži satraucās un aizlidoja pie putna Fēniksa — visu putnu valdnieka, lai meklētu aizsardzību pret ķirzaku Piku.

—    O, varenais Fēniks, mana cerība, — bēdu sagrauztā balsi viņu uzrunāja Catatutu, — paskaties, cik es esmu nelaimīga! Laupītāja Pika aizstiepa no manas ligzdas divas olas, līdz ar to esmu zaudējusi divus mazus putniņus. Aizstāvi mani un jo bargi sodi ļaundari!

Ar mirdzošajām spalvām rotātais Fēnikss, tupēdams savā ligzdā varenā ozolā, mazajai, necilajai Catatutu dusmīgi atcirta:

—    Vai tad tu neredzi, ka esmu aizņemts? Kā tu uzdrošinies mani, putnu valdnieku, traucēt tādu nieku dēļ! Katrai mātei pašai jārūpējas par saviem mazuļiem un nav jāapgrūtina citi.

Catatutu, dzirdot, ka putnu valdnieks Fēnikss atsakās viņai nelaimē palīdzēt, noskuma un aizvainota teica:

—    Tu, Fēniks, esi visu putnu valdnieks, tāpēc arī griezos pie tevis pēc palīdzības. Tev mana nelaime, kā redzu, liekas sīkums, bet tālredzīgi ir teikts sakāmvārdā: «Ja mazu liesmiņu tūlīt nenodzēsīsi, no tās var izcelties liels ugunsgrēks; ja sīku negadījumu laikus nenovērsīsi, tas var radīt lielu nelaimi.» Ja nu tā gadīsies, tad mani nevaino.

—     Nu, lasies, lasies projām! — dusmīgi viņai uzbrēca putns Fēnikss. — Un neaizkavē mani ar savām dumjajām sūdzībām!

Apbēdinātā un sadusmotā Catatutu atgriezās savā ligzdiņā. «Kāpēc man vajadzēja iet pie valdnieka pēc palīdzības?» viņa apcerēja. «Sen zināma patiesība, ka stiprajiem un bagātajiem

maza bēda par vājajiem un nabagajiem. Pašai jārauga nosargāt savs miteklis.»

Tā nodomājusi, Catatutu no mazas rīkstītes iztaisīja lokanu loku, bet no sausas zāles stiebriņa — bultu un, paslēpusies uz tuvākā koka zara, gaidīja ierodamies Piku.

Pagāja neilgs laiciņš, un viņa pamanīja Piku, kas, mezdama zaglīgus skatus visapkārt, piesardzīgi līda uz viņas ligzdu. Kolīdz Pika pacēlās uz pakaļkājām, lai dabūtu no ligzdas pēdējo olu, Catatutu uzvilka loku un iešāva bultu laupītājai acī.

Pika aiz sāpēm iepīkstējās, sāka griezties uz vietas riņķī, tad metās uz upi, lai ar aukstu ūdeni remdētu sāpes. Taisni tobrīd upmalā pēc sātīgām pusdienām snauda Lauva. Pusaklā Pika, lāgā neredzēdama ceļu, ielēca Lauvam tieši nāsi. Lauva, jau laizdamies miegā, briesmīgi pārbijās un, nesaprazdams, kas notiek, drāzās uz upi.

Upē, viļņos rāmi šūpodamies, atpūtās varens Pūķis. Pamanījis Lauvu, kas bija pa galvu, pa kaklu iezvēlies ūdenī, pārbiedētais Pūķis kā bulta uzšāvās debesīs. Pie tam viņš nejauši aizķēra ozolu ar putna Fēniksa ligzdu un saplēsa tā vienīgo olu.

Saniknotais putns Fēnikss dzinās pakaļ Pūķim un sāka to visādi sunīt.

—    Tu esi Pūķis, bet es — Fēnikss, — viņš teica. — Tu mīti ūdenī, bet es — uz zemes, un mēs viens ar otru savu mūžu neesam ķildojušies. Tad kāpēc tu sadauzīji manu olu? Mēs, fēniksi, taču tikai reizi gadā izdējam pa vienai olai, un mums izaug tikai viens vienīgs putnēns. Kā gan tu uzdrošinājies atlidot no sava ūdens mājokļa, izpostīt manu ligzdu un atstāt mani bez pēcnācēja?

—    O, cēlsirdīgo putnu valdniek Fēniks! — Pūķis viņam atbildēja. — Es savā nodabā lēnītēm peldēju lejup pa upi, kad pēkšņi ūdenī iežāvās Lauva, gribēdams man uzbrukt. Ko tad man bija gaidīt — glābdamies no nelaimes, taisnā ceļā traucos debesīs. Pavisam nejauši aizķēru koku, un tā nu sanāca, ka netīšām izpostīju tavu ligzdu. Ne jau es te vainīgs, bet gan Lauva. Pie viņa arī griezies un viņam arī izsaki savus pārmetumus!

Saērcinātais putns Fēnikss laidās uz Lauvas midzeni.

—               O, gudrais putnu valdniek Fēniks! — Lauva viņam teica.

—    Es mierīgi savā nodabā atpūtos krastā, bet tajā brīdī kāda dulna ķirzaka ieskrēja man tieši nāsī. Tādas neparastas rīcības pārbiedēts un aiz sāpēm satraukts, nekā cita nezināju darīt kā drāzt upē iekšā. Un tā es nobiedēju Pūķi. Kā pats saproti, tad vainīgs neesmu vis es, bet gan ķirzaka Pika, viņa arī pelnījusi sodu.

Putns Fēnikss uzmeklēja ķirzaku, bet tā taisnojās:

—    O, brīnišķīgais putnu valdniek Fēniks! Es gan nemaz neesmu vainīga. Es itin miermīlīgi pastaigājos pa zāli, bet nelietīgā Catatutu iešāva man bultu tieši acī. Aiz trakām sāpēm es nesos uz upi, ceļu nelūkodama, un nejauši iekļuvu Lauvam nāsī. Lauva ielēca upē un nobiedēja Pūķi. Kaut ari Pūķis izpostīja tavu ligzdu, taču pie visa vainīga ir Catatutu. Ej sodi viņu!

Visbeidzot putns Fēnikss aizlidoja pie sīko putniņu mātes Catatutu ligzdiņas. Kolīdz Fēnikss ar pārmetumiem uzbruka Catatutu, viņa to pārtrauca, teikdama:

—    O, putnu valdniek Fēniks! Es tev lūdzu palīdzību, bet tu man atteici, piebilzdams, ka katrai mātei pašai jāsargā savi mazuļi un ka neesot lieki jāapgrūtina citi. Es kā prazdama tad ari atvairīju ļauno ķirzaku. Ja tu pats nenosargāji savu olu, tad neuzvel vainu citiem. Vai tad es tevi iepriekš nebrīdināju, ka pat niecīga liksta, ja tā laikus netiek novērsta, var radīt lielu nelaimi!

Putnu valdnieks Fēnikss nekā nevarēja iebilst šiem mazās Catatutu vārdiem un nokaunējies aizlidoja projām.

KA ZAĶIM LŪPA PĀRPLĪSA

Reiz dzīvoja pasaulē kāds Zaķis. Vislabprātāk viņš darīja šādus vai tādus nedarbus. Kādu dienu viņš ieraudzīja aizā beigtu zirgu, aizļepatoja uz ganībām pie gana un sauca:

—    Tev ir laimējies, gans! Rau, tur, aiz kalna, guļ beigts zirgs. Steidzies veicīgi un nomauc tam ādu!

—     Nē, — gans atbildēja, — maniem jakiem nastas ir nober

zušas muguras līdz asinīm. Tiklīdz es aiziešu, atlidos Krauklis un sāks knābāt viņu brūces.

—    Gan jakiem nekas nenotiksi — Zaķis ņēmās ganu pierunāt, sizdams ar ķepu sev pie krūtīm. — Steidzies ātrāk, bet es tavā vietā uzmanīšu ganāmpulku.

Beigu beigās gans paklausīja Zaķim un aizdieba dīrāt zirgu, taču Zaķis tūlīt prom pie Kraukļa un viņam teica:

—    Ei, Kraukli! Ir gan tev laime uzsmaidījusi! Gans aizgāja no ganībām, bet tur jakiem muguras līdz asinīm noberztas. Lido ātrāk turpu un paknābā viņu brūces!

Krauklis tikai pašūpoja galvu un noķērcās:

—    Es nekur nelidošu. Vai redzi, cik manā ligzdā daudz olu? Ja tikai uz brīsniņu ligzdu atstāšu, puikas tās vienā rāvienā izvazās.

—    Nebaidies! — Zaķis drošināja Kraukli. — Es apsargāšu ligzdu, un neviens tavas olas neaiztiks.

Beigu beigās Krauklis ļāvās pierunāties, savicināja spārnus un aizlidoja uz ganībām.

Zaķis to vien bija gaidījis: joza, cik kājas nesa, pie puikas un viņam teica:

—    Ei, puikiņ! Izdevīgāku brīdi gan tu nesagaidīsi: Krauklis tikko aizlidoja no savas ligzdas. Kāp veicīgi kokā — un visas Kraukļa olas būs tavas!

Puika bēdīgs paskatījās uz Zaķi un atbildēja:

—    Es nekā nevaru tikt: māte lika māju pieskatīt. Ja aiziešu, ielīdīs zagļi un visu aizstieps.

—    Eh tu, dumiķi! — Zaķis viņam teica. — Vari droši paļauties uz mani, es māju nosargāšu.

Un puika nākamajā mirklī joza uz ligzdu pēc olām.

Bet Zaķis — prom pie zaglēna un ņemas viņu kūdīt:

—    Klausies, puis! Tu tak esi dzimis zem laimīgas zvaigznes. Puika tikko aizskrēja uz Kraukļa ligzdu pēc olām, mājās nepalika ne dzīvas dvēseles. īstais brīdis tev to aptīrīt!

—    Vai pareizi? — zaglēns vaicāja. — Tad es vienā mirklī! — To pateicis, viņš tūlīt nozuda.

Taču gans, nodīrājis beigtajam zirgam ādu, atgriezās ganībās. Skatās: Zaķa nav, bet Krauklis knābā jakam muguru. Gans sāka kliegt, paķēra akmeni un svieda ar to Krauklim. Krauklis

pacēlās gaisā un aizlidoja uz savu ligzdu. Pielido pie ligzdas. Skatās: tur puika jau priekšā un bāž olu pēc olas azotē. Krauklis varen pārskaitās, izpleta spārnus, cik platus varēdams, un metās puikam virsū. Puika nobijās un pa galvu, pa kaklu joza uz mājām. Atskrējis mājās, redz: zaglis jau savācis visas mantas un grasās stiept projām.

—    Ķeriet zagli! Ķeriet zagli! — puika sauca.

Zaglēns nobijās un laida ļekas vaļā.

Gans lamā Kraukli, Krauklis rāj puiku, puika dzenas paka) zaglim, bet zaglis, saķēris galvu, bēg. Izcēlās neiedomājams tracis. Bet Zaķis pa to starpu ļipatu, ļepatu kalnā un no turienes vēro notiekošo. Redzēdams, ka visi iekļuvuši viņa izliktajās cilpās, garausis sāka tā smieties, ka augšiūpa pārplīsa.

Tā līdz šim laikam zaķim arī palikusi pāršķelta lūpa.

Vēl tagad Tibetā tiem, kas citus izsmej un izjoko, mēdz teikt: «Pietaupi savas lūpas!»

ZAĶIS UN LAUVAS

Sen, sen atpakaļ kalna nogāzē lielā alā dzīvoja Lauva un Lauvene. Tie bija ļoti spēcīgi zvēri, visspēcīgākie plašā apkaimē. Neviens četrkājainais neiedrošinājās tiem stāties pretī un mēroties spēkiem. Tāpēc visi dzīvnieki, kas mitinājās turpat tuvumā, allaž trīcēja par savu dzīvību.

Taču vairāk par visiem baidījās mazais Zaķis, kas savu mājokli bija ierīkojis kalna piekājē. Un notika tā, ka Lauva uzgāja šim pašam Zaķim virsū tajā brīdī, kad viņš mierīgi gulēja zem krūma. Lauva ar savu milzīgo ķetnu sagrāba Zaķi un atvēra jau briesmīgo rīkli, grasīdamies garausi uz vietas aprīt.

—     Nesteidzies mani apēst, tēvoci Lauva! — pārbiedētais Zaķis pēkšņi attapās. — Es jau pats tevi pa malu malām meklēju un tā piekusu, ka nolikos slīpi. Lūdzams, piedod man!

—     Kālab tad tu mani meklēji? — ierūcās pārsteigtais Lauva,, neizlaizdams Zaķi no saviem nagiem.

—     Pie mums ielejā ir uzradies zvērs, — Zaķis atbildēja*

—    kas stipri līdzīgs tev, tikai pēc izskata vēl spēcīgāks un niknāks. Viņš mani noķēra, sūtīja pie tevis un lika pateikt šādus vārdus: «Lai Lauva uz karstām pēdām aizvācas no šitā apvidus, vai arī es viņu drisku driskās saplosīšu!»

Lauvam aiz liela niknuma pat krēpes stāvus sacēlās.

—    Vai tad ir visā mūsu apvidū, — viņš ierēcās, — par mani kāds stiprāks zvērs? Tūlīt aizved mani pie tā — un tu redzēsi, kā es ar viņu tikšu galā!

—    Tēvoci Lauva, — attapīgais Zaķis tad bilda, — es tevi lūdzu — esi nu piesardzīgs! Tu pat nezini, cik spēcīgs ir tas svešais. Labāk tad apēd mani, bet neielaidies ar to tur cīniņā! Tev pašam būs sliktāk.

Sie Zaķa vārdi nokaitināja nikno, taču panaivo Lauvu.

—    Pietiek tērgāt! — viņš pilnā balsī iesaucās. — Ātrāk ved mani pie tā nekauņas, vai arī es tev nomaukšu ādu pār acīm!

Viņš izlaida Zaķi no nagiem, un tas sīkiem solīšiem dipināja pa priekšu, bet Lauva tam cieši sekoja.

Tā Zaķis Lauvu atveda pie lielas un dzijas akas, kura bija līdz pusei pilna ar ūdeni. Pielēcis pie akas, mazais viltnieks teica:

—    Tēvoci Lauva, pamet acis uz leju — un tu redzēsi to briesmīgo radījumu ar nagiem un ilkņiem, kas nebūs ne drusciņ mazāki par tavējiem.

Lauva nostājās uz pašas akas malas un paskatījās lejā. Ūdens virsma vizēja gluda kā spogulis* un viņš tajā ieraudzīja visā godībā savu attēlu.

—    Viņš ir tur, tēvoci Lauva! — Lauvam aiz muguras iesaucās Zaķis. — Es viņu labi redzu. Skaties, cik viņš nekautrīgi uz tevi blenž! Esi uzmanīgs un nedomā šo briesmoni sakaitināt!

Zaķa vārdi Lauvu vēl vairāk saniknoja. Viņš sāka gar akas malu šurpu—turpu skraidīt, pieņemt biedējošu izskatu un pilnā rīklē rēkt. Odens spogulis, pats par sevi saprotams, skaidri parādīja Lauvu draudošajā izskatā, bet, dzirdot paša rēcienu atbalsi, Lauva bija pārliecināts, ka rēc tas otrs.

—Pareizi, tēvoci Lauva! — viltīgais Zaķis nerimās kūdīt Lauvu. — Iez zobus pretī un rēc, tikai nedomā mesties cīņā ar šo briesmoni!

Zaķa pēdējie vārdi Lauvu galīgi satracināja. Viņš izpleta nagus, saboza krēpes un, lai savu pretinieku saplosītu gabalu gabalos, metās uz galvas akā.

Akas sienas bija mūrētas no kaltiem akmeņiem. Lai ari kā Lauva pūlējās, ārā izk|ūt viņš vairs nevarēja. Viņš gan tagad nojauta, kādā slazdā iekļuvis, taču bija par vēlu. Iepriecinātais Zaķis, negaidīdams beigas, ātri aiznesās uz savām mājām. «Par vienu asinskāru ienaidnieku ir kļuvis mazāk,» viņš domāja. «Labi būtu pieveikt arī otru!»

Netālu no Lauvu midzeņa slējās vecas pilsdrupas. No kādreizējās pils bija saglabājies tikai biezs mūris. Vēji un lieti gadusimtos šo mūri bija stipri drupinājuši, un tas kuru katru mirkli draudēja sabrukt.

Pie mūra pamata akmeņi bija izbirzuši: tur rēgojās tikai caurums. Šis caurums vienā pusē bija plats, bet otrā — ļoti šaurs. Pa Šo caurumu Zaķis ne vienu reizi vien bija izmucis no lielo plēsoņu nagiem.

Un, re, atcerējies veco mūri, Zaķis izprātoja, kā izrēķināties ar Lauveni.

Nākamajā dienā agri no rīta viņš atskrēja pie Lauvu midzeņa. Lauvene negulēja. Viņa staigāja šurpu un turpu alas priekšā, jo bija uztraukusies par savu vīru. Zaķis apstājās drošā attālumā un teica:

—    Labdien, krustmāte Lauvene! Kāpēc tu esi tāda nemierīga?

Lauvene uz Zaķa vaicājumu tikai ierēcās un turpināja staigāt šurpu un turpu.

—    Tu laikam gaidi savu vīru? — Zaķis nerimās. — Diezin vai tu viņu vēl kādreiz redzēsi! Vakar mēs abi sastrīdējāmies kāda nieka dēļ. Mums jau abiem karstas dabas, iekaisām un sākām kauties. Es tā apstrādāju tavu vīru, ka viņš laikam gan vairs necelsies.

Dzirdot tik nekaunīgu sīkuļa Zaķa valodu, Lauvenei asinis sakapa galvā. Ar dārdošu rēcienu viņa metās Zaķim virsū. Taču ari tas nesnauda. Atlēcis sānis, kā bulta taisnā ceļā šāvās uz pilsdrupām. Briesmīgi nokaitinātā Lauvene — šim pakaļ. Zaķis aši ieskrēja pils mūra caurumā un otrā pusē pa tā šauro daļu izlēca ārā, ka nebija ko redzēt. Lauvene drāzās viņam pakaļ, bet

caurumā iesprūda. Viltīgais Zaķis to vien bija gaidījis. Pūlēdamās atbrīvoties, Lauvene, saņēmusi visus spēkus, lauzās uz priekšu. No viņas varenajiem rāvieniem vecais mūris sagrīļojās un vienā mirklī sabruka, zem saviem gruvešiem aprokot Lauveni.

Tā mazais, bet attapīgais Zaķis atbrīvoja visu apvidu no abiem varenajiem plēsoņām. Ne velti tibetieši cildina prātu un attapību, bet tam, kuram patīk ar savu spēku mu|ķīgi plātīties, atgādina: «Arī Lauva bija varen stiprs, tomēr to nāvē iedzina gudrais Zaķis.»

AMBE UN RAMBE

Kādā lielā zemnieka mājā dzīvoja Pelēkais Runcis. Saimnieki Runcim ēst nedeva, bet viņš jau arī nebija izsalcis. Mājā taču mitinājās peles, ka ne saskaitīt, un Runcis, nebūdams slinks, itin labi pārtika no tām.

Tā viņš dzīvoja, bēdu nepazīdams, līdz pienāca vecums. Vecumā Runcim kļuva arvien grūtāk noķert veiklās un izmanīgās peles. I redze pavājinājās, i kādreizējā veiklība bija zudusi. Kamēr Runcis pamana pelīti un sataisās to grābt, no šīs vairs nav ne smakas.

Pelēkajam Runcim pienāca bada dienas. Pavisam reti izdevās noķert kādu aizsnaudušos pelīti. Runcim — gribi vai negribi! — bija jāsāk gudrot, kā uz priekšdienām dzīvot, kā būt. Viņš ilgi domāja un beidzot izdomāja.

Runcis aizgāja uz pieliekamo, kur mitinājās peles. Tās tūlīt aizmuka uz visām pusēm. Bet Runcis, sataisījis mīlīgu balsi, viņām sauca pakaļ:

—    Nebēdziet projām, peles, pagaidiet! Paklausieties, ko jums teikšu!

Peles apstājās, saslēja austiņas, bet Runcis sāka viņām dziedāt šādu dziesmu:

—   Vainīgs esmu jūsu priekšā, peles. Sliktu dzīvi dzīvoju. Daudz ļaunu darbu pastrādāju, daudz jūsu — peļu nomaitāju … Nu klāt ir vecums — un es nožēloju savus grēkus. Svēti apsolos — no šī brīža es jums ne nagu nepieduršu. Skraidelējiet, kur

vien gribat, un nebaidieties no manis! Tikai norunāsim — divas reizes dienā, no rīta un vakarā, jūs pēc kārtas iesiet man garām un pateicībā par to, ka esmu tik labs, paklanīsieties.

To pateicis, Runcis novērsās no pelēm, it kā viņam par tām nebūtu nekādas daļas.

Peles priecīgas — kālab lai neticētu Runcim? Skraidelē savā nodabā, kur tikai iedomājas. Dažas drosminieces pat sāka lēkt apkārt Runcim riņķa danci. Taču tas mierīgi snauž, i acu vaļā never.

Pienāca vakars. Runcis notupās uz paklājiņa pieliekamā vidū, bet peles kārtīgi sastājās rindā un paklanīdamās sāka iet šim garām. Runcis sēž mierīgi, pat nepakustas. Taču, tiklīdz pēdējā pelīte nonāca pie Runča un pateicībā nolieca galvu, tā viltnieks to — caps! — ar ķepu ciet. Nabadzīte nepaguva ne iepīkstēties, ne pārējām ziņu padot.

Tā katru dienu no rīta un vakarā peles gāja garām Runcim, bet tas allaž pamanījās, citām neredzot, sagrābt pēdējo peli. Nu atkal Pelēkais Runcis sāka dzīvot bez bēdu.

Peļu vidū bija divas draudzenes, pārlieku gudras un viltīgas pelītes. Vienu sauca par Ambi, otru — par Rambi. Viņas redz: Runcis peles it kā neķer, tomēr peļu kļūst jo dienas jo mazāk. «Šeitan nav viss, kā vajag,» abas draudzenes nodomāja. «Ne velti lielais viltnieks Pelēkais Runcis mums tādus noteikumus priekšā nolasīja.» Un viņas nolēma Runča viltību atklāt.

Vakarā, kā parasti, peles atkal sastājās rindā. Šoreiz rindas priekšgalā stāvēja Rambe, bet beigās — Ambe. Peļu rinda sāka iet garām Runcim, un te Rambe iesaucās:

—    Kur tu esi, Ambe?

Bet viņa nekavējoties atbildēja:

—    Esmu šeit, Rambe!

Tā viņas abas sasaucās visu laiku, kamēr pagāja Runcim garām. Runcis tupēja un varen dusmojās, taču pēdējo pelīti — Ambi sagrābt neuzdrīkstējās. Saprata, ka tad viņa viltība nāktu gaismā.

Runcis tovakar nolikās gulēt ar tukšu vēderu. «Gan no rīta pabrokastošu, kā nākas,» viņš sevi mierināja. «Ko var zināt, varbūt izdodas vienā grābienā pat divas peles dabūt!»

Tomēr no rīta notika uz mata tāpat kā vakarā. Draudzenes

bez apstājas savā starpā sasaucās, un Runcis neko nevarēja darīt.

Runcis stipri noskaitās. «Labi,» viņš sirdījās, «tagad, kad pienāks vakars, es gan viņām parādīšu savus nagusl»

Taču Ambe un Rambe viņu acīgi uzraudzīja. Draudzenes itin labi redzēja, ka Runcim no nepacietības un niknuma kustas astes galiņš un ik pa brīdim ietrīcas ūsas, tāpēc viņas pateica pārējām pelēm:

—    Vakarā esiet piesardzīgas un ne mirkli neizlaidiet Runci no acīm!

Runcis ar mokām sagaidīja vakaru. Vēderā, kā teikt, vāveres riņķa danci dancoja. Kad peles rindā sāka iet garām, viņš atkal dzirdēja:

—    Kur tu esi, Ambe?

—    Esmu šeit, Rambe!

Runcim zils un zaļš gar acīm nošķīda — un viņš taisīja lēcienu peļu rindai pašā vidū. Taču peles, iepriekš brīdinātas, mirklī pamuka uz visām pusēm un Runcis nepaguva saķert nevienu pašu. Viņš jau sen nespēja lēkt tik zibenīgi kā agrāk.

Pelēkais Runcis nu saprata, ka šajā mājā viņš sev iztiku sagādāt vairs nevarēs, un aizgāja meklēt peles uz citu vietu. Kopš tā laika peles sāka dzīvot pavisam brīvi un neaizmirsa pateikties Ambei un Rambei par abu gudrību un apķērību.

VARDE UN KRAUKLIS

Kādu dienu Krauklim palaimējās noķert treknu Vardi. To knābī stingri turēdams, Krauklis uzlaidās blakusmājas jumtā, lai tur, neviena netraucēts, labi pamielotos. Kolīdz Krauklis nolika Vardi uz jumta, tā jo priecīgi iekurkstējās.

—    Kas tevi, Varde, tā iepriecina? — Krauklis ņēmās viņu tincināt.

—             Nekas, Kraukli, nekas sevišķs, — Varde viņam atbildēja.

—   Tā laimīgi sagadījies, ka uz šī paša jumta dzīvo mans brālis. Tu nemaz nezini, cik viņš ir nikns un stiprs! Viņš gan neļaus nevienam man pāri darīt.

Krauklim Vardes vārdi par nikno brāli lāgā nepatika. Drošības labad viņš nolēma Vardi notiesāt kaut kur citur.

Sakampis Vardi knābī, Krauklis pārlaidās uz ūdensnoteku. Bet Varde te ņēmās kurkstēt vēl priecīgāk.

—     Par ko gan tev atkal tā jāpriecājas? — Krauklis noprasīja.

—     Nezinu, Kraukli, vai vērts tādus sīkumus pieminēt, — Varde atbildēja. — Tieši šajā ūdensnotekā mitinās mans tēvocis un šis jau ir krietni vien stiprāks un niknāks par manu brāli.

Krauklis nobijās un nolēma labāk aizlaisties tālāk prom no Vardes niknajiem un varenajiem radiniekiem.

Viņš Vardi atkal sagrāba knābī, nolaidās lejā, notupās netālu no akas.

—     Te nu gan tavi radinieki nedzīvo? — palaidis Vardi zemē, Krauklis apjautājās.

—     Nē, šeit mani radi nedzīvo, — Varde žēlā balsī iekvarkstējās.

Līdzko Krauklis grasījās mierīgi notiesāt Vardi, tā teica:

—     Eh, Kraukli, Kraukli! Paskaties, cik tev notrulis un netīrs knābis! Gauži derētu pirms ēšanas to uzasināt un notīrīt. Vei, vei, tepat ir plakans akmens! Tas tev labi noderēs.

«Patiešām,» Krauklis nodomāja, «knābis jāuzasina.» Viņš pielēca pie akmens un sāka gar to trīt savu knābi.

Tiklīdz Krauklis no Vardes aizgriezās, tā taisīja augstu lēcienu un nozuda akā.

Krauklis, uzasinājis knābi, grasījās ķerties pie Vardes, bet — skaties, kā gribi! — šīs nekur vairs nav.

Krauklis uzlēca uz akas malas. Šurpu—turpu galvu grozīja, līdz dziļi lejā saskatīja Vardi.

|— Vardīt, Vardīt, tu esi šeit? — viņš piemīlīgā balsī vaicāja. — Es jau nobijos, sak, būšu tevi pavisam pazaudējis. Lec nu šurp, tagadiņ man knābis tīrs un ass kā īlens.

—     Es jau, Kraukli, mīļu prātu, bet nekā nevaru izrāpties. Labāk laidies tu lejā. Seit mani varēsi arī apēst! — pārgalvīgi iekvarkstējās Varde un ienira akas dibenā.

KĀ ZAĶIS IZGLĀBA KULĀNU

Reiz agri pavasarī izbadējies Vilks ļekoja krustu šķērsu, meklēdams barību. Ielejā viņš pamanīja gluži jaunu Kulānu — savvaļas ēzeli — un soli pa solim sāka lavīties tam klāt. «Ai, kā derētu to apēst pusdienās!» viņš jau priecājās.

Kulāns staigā savā nodabā, paplūc jaunās zālītes kumšķi, briesmas nenojauš. Pēkšņi uzpūta vējš un aiznesa līdz viņam Vilka smaku. Kulāns pacēla galvu, gribēja cirsties sāņus, bet noprata, ka sen par vēlu: Vilks jau tepat blakām. Tad Kulāns viņam teica:

—     Ei, Pelēci, maz tev labuma mani tagad notiesāt. Pēc ziemas esmu pavisam noliesējis, tikai kauli un āda. Pacieties līdz rudenim, uzbarošos pa vasaru, kļūšu divreiz resnāks! Tad tu arī varēsi apēst.

Vilkam tas bija pa prātam.

—    Labi, norunāsim, ka tieši pēc sešiem mēnešiem tu pats atnāksi uz šo vietu un mani sagaidīsi, — tā Vilks pateica un aizjoza meklēt citu medījumu.

Pagāja seši mēneši, pienāca rudens. Kādu ritu Vilks pamodās tā paagrāk un diedza uz norunāto vietu. Viņš nesās pāri pauguriem, bet pretī viņam nāca Kūmiņš.

—    Labrīt, Pelēci! — Kūmiņš šo uzrunāja. — Kur ta nu tik agrā stundā steigdamies?

—    O, Kūmiņ, — Vilks viņam atbildēja, — esmu ceļā uz ieleju. Tur mani gaida jauns Kulāns, lai es šo apēstu.

—             Tas nu ir kas nedzirdēts, Pelēci! — nopriecājās Kūmiņš.

—   Taču Kulāns ir varen liels dzīvnieks: tu viens pats jau šo vīkstīdams neievīkstīsi savā vēderā. Ņem mani līdzi un atmet man arī kādu kumosu no sava medījuma!

—     Labi, labi, Kūmiņ, — Vilks bija ar mieru, — iesim kopā.

Abi joza tālāk un pa ceļam sastapa Zaķi.

—    Labrīt, Pelēci, labrīt, Kūmiņ! — Zaķis viņus goddevīgi sveicināja.,;— Uz kurieni jūs tā steidzaties šajā brīnišķīgajā rītā?

—    Labrīt, Zaķi, — Vilks viņam atbildēja. — Esmu taisnā ceļā uz ieleju. Tur mani gaida labi nobarojies Kulāns, kuru es

nogalēšu un aprišu. Bet Kūmiņš tek man līdzi, lai ari viņam es atmestu kādu kumosiņu.

—     Dārgo Pelēci, at|auj arī man iet jums līdzi, — lūdzās Zaķis. — Kulāns taču ir varen liels dzīvnieks, bet tādai nieka radībiņai kā man daudz nevajag.

—     Nāc vien, nāc, Garausi! — Vilks bija ar mieru. — Mēs tikai priecāsimies, ja tu būsi mūsu pulkā.

Tālāk viņi skrēja trijatā. Tuvojoties ielejai, viņi redzēja jauno Kulānu, kurš jau gaidīja Vilku. Kulāns pa vasaru, ganīdamies sulīgā zālē, bija krietni paaudzies un labi apvēlies. Pelēcim un Kūmiņam sāka pat siekalas tecēt, garšīgās un bagātīgās brokastis gaidot.

—              Labrīt, labrīt, Kulān, — Vilks laizīdamies viņu uzrunāja.

—   Prieks tevi redzēt tik lielu un brangu! Tūlīt es tevi nogalināšu un apēdīšu. Tu, protams, atceries mūsu norunu! Kopā ar mani atnāca Kūmiņš un Zaķis. Arī viņiem atmetīšu savu daļu.

To teikdams. Vilks soli pa solim nāca tuvāk Kulānam, sagatavojies lēkt virsū nabaga dzīvniekam un pārkost rīkli, kā to vilki parasti mēdz darīt.

—     Ei, Pelēci, — pēkšņi iejaucās Zaķis, — pagaidi brītiņu! Man galvā iešāvās laba doma. Zēl brango Kulānu nogalināt ar parasto paņēmienu. Ja tu viņam ķersies pie rīkles, tad veltīgi izlīs zemē daudz asiņu. Iesaku tev Kulānu labāk nožņaugt, tad nenolīs ne pilītes asiņu.

Vilks ilgi domāja, tad teica:

—     Es tev piekrītu, Zaķi. Bet kā to izdarīt?

—     Tas nemaz nav grūti, — Zaķis atbildēja. — Netālu no šejienes atrodas ganu būda. Palūdz, lai gani aizdod virvi. Iesiesim galā cilpu, uzmetīsim to Kulānam kaklā un spēcīgi vilksim. Un Kulāns nosmaks kā likts.

Tā ari nolēma. Kūmiņš ātri aizdiedza pie ganiem un atstiepa virvi. Zaķis paņēma virvi, vienā galā tai iesēja lielu cilpu, bet otrā — divas mazākas cilpas.

—    Tagad, — viņš teica, — lielo cilpu metam tik Kulānam kaklā. Tā kā Kulāns ir liels un spēcīgs dzīvnieks, viņu nožņaugt nav nieka lieta, tāpēc mums no visa spēka jāvelk aiz virves otra gala. Lai būtu vieglāk vilkt, tu, Pelēci, iebāz galvu vienā cilpā,

bet tu, Kūmiņ, otrā cilpā. Es turēšu virvi ar saviem stiprajiem

zobiem.

To pateicis, Zaķis uzmeta lielo cilpu Kulānam kaklā. Ilgi nedomādami, Vilks un Kūmiņš iebāza savas galvas mazajās cilpās virves otrā galā.

—    Nu, vai esat gatavi? — Zaķis šiem apvaicājās.

—    Jā, jā, — abi vienā mutē atbildēja.

—    Tad tik velciet! — atjautīgais Zaķis nokomandēja.

Kūmiņš un Vilks ņēmās vilkt virvi uz vienu pusi, bet Kulāns,

protams, uz otru. Kulāns bija krietni vien spēcīgāks par Vilku un Kūmiņu, tāpēc abus rāva kā niekus sev līdzi.

—     Kāpēc tu nemaz nevelc! — Vilks, klunkurēdams pa zemi, uzbrēca Kūmiņam.

—     Velc pats stingrāk! — tas atbildēja, pūlēdamies par katru cenu izraut galvu no cilpas.

—     Velciet tak abi divi! — skaļi uzsauca Zaķis un pamirkšķināja ar aci Kulānam.

Vientiesīgais Kulāns tikai tagad apjēdza, kas šeit notiek. Viņš metās auļos, raudams sev līdzi Vilku un Kūmiņu. Kulāns sāka lēkšot aizvien ātrāk un ātrāk, bet Vilks un Kūmiņš jo stiprāk tika dauzīti pret akmeņiem un kokiem. Kad Kulāns bija apskrējis lielu līkumu un atgriezās pie Zaķa, Vilks un Kūmiņš vairs nedvašoja — abi bija izlaiduši garu. Zaķis atbrīvoja Kulānu no cilpas un pamācīja, teikdams:

—    Teci ganīties un pielūko: uz priekšdienām esi gudrāks, bez cīņas nedodies nevienam vilkam nagos!

Bet pats jo apmierināts cilpoja uz mājām, klusībā domādams: «Šodien man veicās — lielu darbu padarīju, plašu apvidu no diviem plēsoņām atbrīvoju.»

KŪMIŅŠ PAR VALDNIEKU

Pasaulē reiz dzīvoja viltīgs Kūmiņš. Kādā tumšā naktī viņš devās uz ciemu, cerēdams tur vistu kūtī panašķēties. Taču Kūmiņš nokļuva nevis vistu kūtī, bet krāsotāja darbnīcā un nejauši

iegāzās zilas krāsas podā. Ar lielām pūlēm Kūmiņš izrāpās no poda un diedza projām.

Pret rītu krāsa cik necik apžuva un Kūmiņam kažoks saule* gaismā laistīt laistījās spožā, zilā krāsā. Citas lapsas bija pārsteigtas, ieraudzījušas tik neparastu radījumu. Izbrīnījušās tās ņēmās tincināt Zilo Kūmiņu:

—    Kas tu tāds esi, o, svešiniek?

Kūmiņš, būdams pēc dabas attapīgs, ātri aptvēra, kā šo negadījumu varētu izmantot sev par labu, un lepni atbildēja:

—   Es esmu paša varenā Debesu Imperatora sūtīts, lai te, uz zemes, valdītu pār visiem četrkājainiem. Es esmu jūsu valdnieks!

Jaunā, negaidītā ziņa vēja ātrumā izplatījās pa visu mežu. To žadzināja žagatas, tērgāja vāveres, cits citam to tālāk pavēstīja vilki un lāči. Valodas par zvēru jauno valdnieku nonāca pat līdz lauvām un ziloņiem. Tie, redzēdami savādo, zilo radījumu, kas pēc krāsas nebija līdzīgs nevienam citam zvēram, arī noticēja Kūmiņa izdomātai pasaciņai.

Kopš šī brīža varenais Zilonis visur un vienmēr nēsāja Zilo Kūmiņu uz savas muguras, bet bezbailīgie lauvas uzskatīja par lielu godu kalpot tam par miesassargiem. Viltīgais Kūmiņš kļuva tik iedomīgs, lepns un varens, ka pat tīģeriem un lāčiem nebaidījās uzlikt krietnas nodevas.

Kādu dienu Kūmiņš atcerējās māti un gribēja padižoties viņas priekšā ar savu varenību. Viņš saposa ziņnesi, arī kādu padevīgu kūmiņu, un lika pateikt mātei šādus vārdus: «Tavs dēls kļuvis par valdnieku. Atnāc viņu apciemot!»

Kūmiņa māte apvaicājās ziņnesim:

—    Vai tikai mans dēliņš nav kļuvis iedomīgs?

—     Kā nu ne, — ziņnesis atbildēja. — Viņš allaž izskatās augstprātīgs. Saietas vienīgi ar ziloņiem un lauvām, bet mūs» kūmiņus, sev i tuvumā nelaiž.

Kūmiņa māte noskuma, uzzinājusi par tādu dēla uzvedību* un teica:

—     Iedomība nekad pie laba gala nenoved… Es gan savu kāju pie dēla nesperšu — tā vari viņam pasacīt.

Zilais Kūmiņš, noklausījies ziņneša atbildi, noskaitās un aiztrieca to ratā. Bet ziņnesis atgriezās lapsu barā un ņēmās klāstīt saviem draugiem:

—    Mūsu valdnieks — saki, ko gribi! — ir un ir parasts kūmiņšEs tikos ar viga māti — viņa ir tāda pati kā mēs visi.

Lapsas bija lielā nesaprašanā — ticēt Šiem vārdiem vai ne? Tad vienam no kūmiņiem radās labs padoms:

—     Sanāksim šovakar visi kopā un sāksim vienā balsi riet Ja mušu valdnieks ir parasts kūmiņš, tad viņš katrā ziņā atsauksies. Tā mēs arī uzzināsim patiesību.

pret vakaru Zilais Kūmiņš lepni izjāja uz sava Ziloņa, bet lapsas, sanākušas mežmalā, sāka visas vienā balsī riet. Tikko jīdz Zilā Kūmiņa ausīm nonāca viņa radinieku rejas, arī viņš, aizmirsis savu augsto stāvokli, pēc sena lapsu ieraduma ņēmās kaukt līdzi.

«Tā nu gan ir visparastākā lapsa!» izdzirdējis uz savas muguras sēdētāja balsi, saprata Zilonis.

—     Ak tu, nekauņa, viltnieks! — Zilonis ietaurējās un, pacēlis snuķi, lingot nolingoja viltus valdnieku no muguras zemē.

Ar lielām pūlēm Zilais Kūmiņš izspruka no satracinātā milža un joza pie lapsām uz mežmalu. Taču lapsas, ņēmušas ļaunā sava radinieka nedzirdēto augstprātību, bruka šim virsū, koda, kur vien varēja, un ar kaunu padzina.

Tā līdz sava mūža galam viltvārdim Kūmiņam bija jāklīst pa mežu vienam, jo citi zvēri nevēlējās viņu pieņemt savā barā.

.

SATURS

V. Dilikova. Sniegoto kalnu zeme ….

Brīnišķīgie graudi ; Kā nabaga vīrs velnu piemuļķoja ; Baltā Lauvas savaldītājs ; Divi brāļi ; Pele un tās trīs dēli ; Akmens Lauva ; Attapīgais Rinčens ; Noburtais Vardulēns ; Banors un burvis ; Norsans un viņa draugi ; Meitene un trīs ļaunie brāļi dēmoni ; Vientiesīgais Lodups ; Uzticamā draudzība ; Klejojošais faķīrs un ļaunais valdnieks . Kā nabadzīgais jauneklis bagāto zagli noķēra ; Zemnieks un Vienacis Jaks ; Drošsirdīgā meitene ; Censels ; Alkatīgais lama ; Smiltis un pērtiķēni ; Catatutu un Fēnikss ; Kā Zaķim lūpa pārplīsa ; Zaķis un Lauvas ; Ambe un Rambe ; Varde un Krauklis ; Kā Zaķis izglāba Kulānu ; Kūmiņš par valdnieku

Серия «Страна волшебных превращений» КАМЕННЫЙ лев Тибетские народные сказки Рига «Лнесма» 1080 На латышском языке С русского перевела Аусма Спрнвуле Художник Айвар Спруджс

ИБ М 2739

Jauniki skolas vecuma bērniem AKMENS LAUVA TibetUiu lautas pasakas

Redaktore E. Marjutlna. Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzls. Tehniski redaktore L. Engere. Korektore I. Kalniņa.

Nodota salikšanai 25.03.80. Parakstīta Iespiešanai 12.06.80. Formits 70X90/16. Dobspiedes papīrs

100       g. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 10,82 uzsk. Iespiedi.: 8,51 Izdevn. I. Metiens 46 000 eke. Pasūt. Nt 649-0. Cena 66 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 RIgi, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 420/3067I/B-580. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, pollgrifljas un grimatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Ciņa», 226011 RIgi, Blaumaņa ieli 38/40.

Content

Parfionovičs Jurijs 23 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Akmens lauva. Tibetiešu tautas pasakas

SNIEGOTO KALNU ZEME

brīnišķīgie graudi

KA NABAGA VĪRS VELNU PIEMUĻĶOJA

BALTA LAUVAS SAVALDITAJS

DIVI BRĀĻI

PELE UN TAS TRĪS DĒLI

AKMENS LAUVA

ATTAPĪGAIS RINČENS

NOBURTAIS VARDULĒNS

BANORS UN BURVIS

NORSANS UN VIŅA DRAUGI

MEITENE UN TRĪS ĻAUNIE BRĀĻI DĒMONI

VIENTIESĪGAIS LODUPS

UZTICAMA DRAUDZĪBA

KLEJOJOŠAIS FAĶĪRS UN ĻAUNAIS VALDNIEKS

KĀ NABADZĪGAIS JAUNEKLIS BAGĀTO ZAGLI NOĶĒRA

ZEMNIEKS UN VIENACIS JAKS

DROŠSIRDĪGĀ MEITENE

CENSELS

ALKATĪGAIS LAMA

SMILTIS UN PĒRTIĶĒNI

CATATUTU UN FENIKSS

KA ZAĶIM LŪPA PĀRPLĪSA

ZAĶIS UN LAUVAS

AMBE UN RAMBE

VARDE UN KRAUKLIS

KĀ ZAĶIS IZGLĀBA KULĀNU

KŪMIŅŠ PAR VALDNIEKU

SATURS