Nazinjans Arzašess

24 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Armēņu Tautas Pasakas. Meitene ar zelta matiem

Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Armēņu Tautas Pasakas. Meitene ar zelta matiem

.

PASAKA PAR TŪKSTOŠMĒLĪTI LAKSTĪGALU ' AZARANBLBULU

Senos laikos dzīvoja kāds vecs ķēniņš. Viņam bija trīs dēli. .Viendien viņš ataicināja dēlus pie sevis un sacīja:

—    Mūsu pili jau sagrauzis laika zobs — jāceļ jauna.

Tā arī izdarīja: veco pili nojauca, bet tās vietā uzcēla jaunu. Ķēniņš sapulcināja visus galvaspilsētas iedzīvotājus un parādīja tiem pils istabas un zāles. Ļaudis, tās skatīdamies, aiz sajūsmas šūpoja galvas, skaļi brīnījās un nebeidza slavēt. Tikai kāda vecenīte teica:

—   Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Tava pils ir skaista, tomēr varēja būt vēl skaistāka — tai kaut kā pietrūkst.

Ķēniņš tūliņ lika pili nojaukt un tās vietā uzcelt jaunu — labāku. Dēli tā arī izdarīja: šo pili nojauca un uzcēla jaunu — labāku par iepriekšējo. Ķēniņš sapulcināja iedzīvotājus no pusķēniņvalsts un parādija viņiem pils istabas un zāles. Ļaudis, tās skatīdamies, aiz sajūsrrfas šūpoja galvas, skaļi brīnījās un nevarēja vien beigt slavēt. Te atkal ieradās tā pati vecenīte uti teica:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Tavas pils istabas ir skaistas, tomēr varēja būt vēl skaistākas — tām kaut kā pietrūkst.

Ķēniņš atkal lika pili nojaukt un tās vietā uzcelt jaunu — labāku par iepriekšējo. Ķēniņdēli uzcēla jaunu pili, kas bija neizsakāmi skaista. Ķēniņš sapulcināja iedzīvotājus no visas ķēniņvalsts un parādīja viņiem jaunās pils istabas un zāles; ļaudis nevarēja vien beigt brīnīties un pili slavēt.

Atkal ieradās tā pati vecenīte un teica:

—    Tava pils, ķēniņ, ir skaista, otru tik skaistu nekur neatrast, tomēr tā neko lielu nav vērta, ja tajā nemājo un nedzied tūkstošmēlīte lakstīgala Azaranblbula. Sadabū šo lakstīgalu, ieliec zelta būrī, lai tā dzied, vitero un pogo tūkstoš mēlītēm neapklusdama! Tad gan visā pasaulē nebūs otras tik skaistas un jaukas pils kā tavējā.

To pateikusi, vecenīte nozuda.

Otrā rītā ķēniņš ataicināja pie sevis nazīrus un vezīrus un viņiem sacīja:

—   Dodieties pasaulē uri sadabūjiet man lakstīgalu Azaranblbulu!

Bet nazīri un vezīri atbildēja:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Kā lai mēs šo lakstīgalu atrodam, ja nekad to neesam redzējuši un nezinām, kur tā meklējama?

Tad ierunājās ķēniņdēli:

—   Nebēdājies, tēv! Mēs iesim un sameklēsim tev šo lakstīgalu.

Ķēniņdēli devas ceļa. Ilgu vai neilgu laiku viņi gāja. tas viņiem labāk zināms, līdz nonāca pie skaista dārza. Padevuši dārzniekam labdienu, brāļi sacīja:

—    No tava dārza tālāk ved trīs ceļi. Saki — uz kurieni tie ved?

Dārznieks atbildēja:

—    Augšējais ce|š ved uz Baki pilsētu, vidējais — uz Saki, bet apakšējais — nezin kurp: kurš pa to ies, atpakaļ nekad vairs neatgriezīsies.

—    Ja tā, — sacīja jaunākais ķēniņdēls, — tad tu, vecākais brāli, ej uz Baki, tu, vidējais, uz Saki, bet es pats iešu pa apakšējo ceļu: redzēsim, kas notiks. Kurš pirmais no mums atgriezīsies, lai pie šī dārznieka sagaida pārējos.

Brāļi šķīrās un katrs devās pa savu ceļu. Vecākais nonāca Baki, vidējais — Saki, bet jaunākais aizvien vēl gāja un gāja uz turieni, no kurienes atpakaļ nekad vairs neatgriežas. Ilgu vai neilgu laiku viņš gāja, tas viņam labāk zināms, pēdīgi nonāea pie lielas mājas. Mājas priekšā sēdēja sirms vecītis. Jaunākais brālis sveicinādams palocījās un gāja tālāk. Līdzko paspēra pāris soļu, izdzirda vecīti saucam:

—    Ei, jaunekli, panāc šurp!

Jaunākais brālis atgriezās. Vecītis viņam vaicāja:

—    Uz kurieni iedams, dēliņ?

—    Eju meklēt lakstīgalu Azaranblbulu.

■— Tad zini, — vecītis sacīja, — es apsargāju šīs zemes ķēniņu un viņa vislielāko dārgumu — Azaranblbulu. Daudz ļaužu esmu aizraidījis uz viņpasauli, kuri bija kārojuši iegūt tūkstošmēlīti lakstīgalu. Neviens, kas šeit bija ieradies, atpakaļ vairs neatgriezās. Bet tev es gribu palīdzēt, jo tu man neuzplijies ar savu vajadzību, nelūdzies, nepazemojies, tikai pieklājīgi mani pasveicināji un gāji uz savu galvu tālāk. Redzu: tev ir lepna un drosma sirds. Tu man patīc. Klausies, ko teikšu, un ielāgo katru manu vārdu: re, šī ir cepure, ko uzliekot galvā cilvēks top neredzams. Kad aiziesi līdz ķēniņa pilij, uzmauc cepuri, paņem lakstīgalu un tūliņ nāc atpakaļ, tikai pieraugi: neko citu pilī neaiztiec!

Jaunākais brālis uzmauca galvā cepuri, iegāja pilī un nolīda kaktiņā. Pēc laiciņa ieradās ķēniņš svītas pavadībā. Sulaiņi uzklāja galdus — sakrāva visādus ēdienus un dzērienus. Kad vakariņas bija ieturētas, ķēniņš likās gulēt. Pārējie aizgāja. Tiklīdz ķēniņš iemiga, jaunākais brālis izlīda no sava kakta. Skatās: pie sienas karājas brīnum skaists zobens. Viņš paņēma to un piesēja sev pie jostas. Atkal aplaida acis apkārt. Redz: uz galda stāv ķēniņa pīpe, izrotāta dimantiem. Iebāza arī to kabatā. Piegāja pie ķēniņa guļvietas. Uz paklāja ieraudzīja dzintara lūgšanu krelles. Paņēma. Paskatījās uz guļošo ķēniņu un — savām acīm netic: tas bija nevis ķēniņš, bet gan neredzēti skaista meitene. Jaunākais brālis noskūpstīja viņu uz viena vaiga, tad uz otra, noņēma no sienas būri ar lakstīgalu Azaranblbulu un devās prom no pils.

Viņš aizgāja atpakaļ pie dārznieka, taču brāļi vēl nebija atgriezušies.

—   Ja tā, — jaunākais brālis sacīja dārzniekam, — še, ņem šo zobenu, varbūt tev noderēs. Un vēl, lūdzams, pieskati azaranblbulu — tūkstošmēlīti lakstīgalu, kamēr es pārnākšu.

Jaunākais brālis devās pa vidējo ceļu, aizgāja līdz pilsētai. Skatās: pretī nāk vidējais brālis un streipuļodams nes uz muguras milzīgi lielu maisu.

Jaunākais brālis viņam vaicā:

—    Kā tu, brāl, tik tālu esi nonācis? Ķēniņa dēls kļuvis par nesēju! Vai tad ķēniņa, mūsu tēva, valsts kase jau tukša? Met zemē maisu un nāc man līdzi!

Viņš aizveda vidējo brāli uz lepnu tirgotavu, nopirka viņam jaunas drēbes un apavus, tad paēdināja.

—    Cik jāmaksā par tēriņu? — jaunākais brālis vaicāja tirgotājam.

—    Piecas zelta monētas.

Jaunākais brālis atdeva tirgotājam dzintara lūgšanu krelles, teikdams:

—    Ņem ķīlā krelles! Kad atsūtīšu naudu, šīs krelles atdosi man atpakaļ.

Tirgotājs nesāka izvaicāt, paņēma lūgšanu krelles un pakāra uz naglas pie sienas.

Jaunākais brālis aizveda vidējo brāli pie dārznieka.

—    Pieņem manu vidējo brāli savā pajumtē! — viņš sacīja dārzniekam. — Es iešu meklēt vecāko.

Jaunākais brālis devās pa augšējo ceļu. Aizgāja līdz pilsētai. Pēkšņi redz: pretī nāk vecākais brālis, dzīdams sev pa priekšu divus ēzeļus. Ēzeļi ved atkritumu maisus.

Jaunākais brālis viņam vaicā:

—    Kā tu, brāl, tik tālu esi nonācis? Ķēniņa dēls kļuvis par atkritumu vācēju! Atstāj ēzeļus un nāc man līdzi!

Viņš aizveda vecāko brāli uz lepnu tirgotavu, nopirka viņam jaunas drēbes un apavus, tad paēdināja.

—    Cik jāmaksā par tēriņu? — jaunākais brālis vaicāja tirgotājam.

—    Piecas zelta monētas.

Jaunākais brālis atdeva tirgotājam dimantiem rotāto pīpi, teikdams:

—    Ņem ķīlā pīpi! Kad atsūtīšu naudu, šo pīpi atdosi man atpakaļ.

Tirgotājs paņēma pīpi un pakāra pie sienas.

Atgriezās jaunākais un vecākais brālis pie dārznieka, pasauca vidējo, un visi trīs devās uz mājām.

Brāļi gāja un gāja. Ilgu vai neilgu laiku gāja, tas viņiem labāk zināms.

Jaunākais brālis sāka atpalikt, jo bija pārlieku noguris. Bet vecākais un vidējais aiz skaudības, ka jaunākais atradis dārgo lakstīgalu, sadomāja nelāgu darbu. Nonākuši pie akas, abi pārklāja tai pāri segu un paši apsēdās uz grodu malām katrs savā pusē. Kad pienāca jaunākais brālis, vecākais mīlīgā balsī sacīja:

—    Apsēdies arī tu, mīļais brāli, un atpūties!

Līdzko jaunākais brālis vidū apsēdās, vecākie abi reizē piecēlās un jaunākais iekrita akā. Tad vecākie brāļi paķēra dārgo lakstīgalu Azaranblbulu un diedza, cik jaudas, pie ķēniņa — sava tēva.

Jaunākais brālis tikām tupēja akā, drebēja aiz aukstuma, bet ārā nekādi nespēja izkļūt.

Pa šo ceļu parasti gāja kāda bagāta tirgotāja karavāna. Tā gāja arī šajā reizē. Tirgotājs gribēja pasmelt no akas ūdeni un ieraudzīja: akā tup daiļš jauneklis.

—    Ei, ko tu tur dari? — viņš tam uzsauca.

—    Gāju nakti garām un iekritu, —jaunākais brālis viltīgi atbildēja, — un tagad nezinu, kā tikt laukā.

Tirgotājs nometa viņam virvi, izvilka jaunekli no akas un vaicāja:

—    Kā dēls tu esi?

—    Neviena, — jaunākais brālis atbildēja. — Man nav nedz

tēva, nedz mātes.

—    Tad esi mans dēls: visu mūžu man nav bijis bērnu.

Tirgotājs aizveda jaunāko brāli sev līdzi, apģērba un apāva,

iemācīja viņam tirgoņa amatu, un tā abi sāka laimīgi un saticīgi

dzīvot.

Pa to laiku jaunais ķēniņš (kā atminaties, viņš bija nevis ķēniņš, bet gan pārģērbusies meitene), Azaranblbulas saimnieks, no rīta pamodies, ierauga: pazudusi dārgā tūkstošmēlīte lakstīgala. Arī lūgšanu krelles nozagtas, nekur nemana zobenu, tāpat nav redzama dimantiem rotātā pīpe. Ķēniņš nu ataicina pie sevis nazīrus un vezīrus un pavēl sapulcināt karaspēku, lai dotos karagājienā.

Kad ķēniņš ar savu karaspēku nonāca pie dārznieka, viņš aiz pārsteiguma nespēja dabūt vārdu pār lūpām: dārznieks ar viņa zobenu tēsa mietiem galus. Nazīri un vezīri uzklupa dārzniekam un ņērnās viņu kaustīt.

—     Nesitiet mani, nedzeniet postā! Man šis zobens nemaz nav vajadzīgs, — dārznieks lūdzas. — Aiz nabadzības es to liku lietā, jo nespēju nopirkt cirvi. Man šo zobenu uzdāvināja kāds lāga jauneklis.

Ķēniņš vaicā:

—    Kur ir šis jauneklis?

Dārznieks atbild:

—    Viņš aizgāja pa vidējo ceļu.

Ķēniņš tūliņ pagrieza savu karaspēku pa vidējo ceļu. Nonāca pilsētā, iegāja tirgotavā un redz: pie sienas karājas dzintara lūgšanu krelles.

—    Cik maksā šīs krelles? — viņš vaicā.

—    Piecas zelta monētas, — tirgotājs atbild.

Ķēniņš samaksāja prasīto naudu un paņēma krelles. Atkal atgriezās pie dārznieka un viņu izvaicāja, uz kurieni vēl gājis šis jauneklis.

—    Pa augšējo ceļu, — dārznieks paskaidro.

Ķēniņš devās ar visu karaspēku pa augšējo ceļu, līdz nonāca pilsētā, iegaja tirgotavā un redz: pie sienas karājas dimantiem rotātā pīpe.

—   Cik maksā šī pīpe? — viņš vaicā.

—    Piecas zelta monētas, — tirgotājs atbild.

Ķēniņš samaksāja prasīto naudu un devās prom. Atkal atgriezās pie dārznieka un vaicā:

—    Pa kuru ceļu šis jauneklis aizgāja beidzamo reizi?

Dārznieks parādīja.

Jaunais ķēniņš nonāca līdz pilsētai, kur dzīvoja vecais ķēniņš ar abiem vecākajiem dēliem. Jaunais ķēniņš aizsūtīja pie ķēniņa ziņnešus un lika tam pateikt šādus vārdus:

—    Lai iznāk no pils tas, kurš nozadzis Azaranblbulu! Ja ne, mēs noslaucīsim pilsētu no zemes virsas!

Vecais ķēniņš ataicināja abus dēlus un sacīja:

—    Izejiet laukā pie lakstīgalas saimnieka!

Vecākie brāļi izgāja, un jaunais ķēniņš viņiem vaicāja:

—    Pastāstiet — kā jūs dabūjāt Azaranblbulu?

Brāļi paraustīja plecus un atbildēja:

—    Ka dabūjām? Iegājām tavā istabā un paņēmām.

—   Melojat! — jaunais ķēniņš pikti uzsauca. — Vācieties prom no manām acīm!

Un viņš no jauna aizsūtīja pie vecā ķēniņa ziņnešus. Vecais ķēniņš neko nespēj saprast un izlaiž pa visu valsti šādu vēsti: «Lai tūliņ ierodas pilī tas, kurš nozadzis tūkstošmēlīti lakstīgalu, citādi lakstīgalas* saimnieks nodedzinās un līdz ar zemi nolīdzinās mūsu valsti, ka tajā akmens uz akmens vairs nepaliks.»

Šī vēsts nonāca arī jaunākā brāļa ausīs.

—    Kas ir, tēvs, — jaunākais brālis ieminas savam audžutēvam, — aiziesim un izdibināsim, kādēļ tik satraukts mūsu zemes valdnieks.

—    Kas mums gar to daļas! — tirgotājs atbild. — Mēs tak šo Azaranblbulu neesam zaguši.

—    Tomēr aiziesim, — jaunākais brālis lūdzas.

Aizgāja abi pie vecā ķēniņa. Jaunākais brālis bija pārģērbies, lai ķēniņš nepazītu.

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! — viņš, zemu palocīdamies, saka.

—    Es tevi lūdzu: atalgo šo tirgotāju, kā pieklājas, bet, par ko, nevaicā — tas lai paliek manā ziņā. Un es tev par to izdarīšu labu darbu: padzīšu no tavas zemes lakstīgalas Azaranblbulas saimnieku.

Aiziet jaunākais brālis pie jaunā ķēniņa un saka:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Dārgo lakstīgalu nozaga tikai viens cilvēks, bet tu gribi visus nevainīgus ļaudis iznīcināt. Kaunies, ķēniņ! Azaranblbulu nozagu es, tad ar mani vienu arī izrēķinies, kā vēlies!

—   Pastāsti, kā tu dabūji rokā lakstīgalu! — jaunais ķēniņš pavēl.

—    Gaužām vienkārši. Gāju garām vecītim, paņēmu no viņa cepuri, kuru uzliekot galvā cilvēks kļūst neredzams, un, tiklīdz tu pēc vakariņām aizgāji gulēt, pievācu lūgšanu krelles, zobenu un pīpi, tad paņēmu būri ar lakstīgalu un aizgāju. Tas arī viss.

—    Tā gan, — saka jaunais ķēniņš. — Tik tiešām tas biji tu. Labi, nāc cīkstēties! Ja tu pieveiksi mani, lakstīgala piederēs tev, ja ne — es nocirtīšu tev galvu.

Abi metās kohā[1], un jaunākais brālis ar vienu roku nolika jauno ķēniņu gar zemi un piespieda to vēl ar celi.

—    Neko darīt, tu uzvarēji, — jaunais ķēniņš sacīja.

—    Man tika pareģots, ka tas, kurš nolaupīs Azaranblbulu un pieveiks mani koha cīniņā, būs mans vīrs. Es taču esmu nevis ķēniņš, bet meitene — ķēniņa meita.

—    Es to zinu, — jaunākais brālis atbildēja. — Jau tajā reizē to atklāju, kad tu gulēji.

Abi sadevās rokās un gāja pie vecā ķēniņa. Lakstīgala Azaranblbula, kas līdz šim bija klusējusi, nu iesāka pils istabās pogot un vīterot tūkstoš mēlītēs tik jauki, ka vai sirdi vilka no krūtīm laukā.

—    Kālab lakstīgala sākusi dziedāt? — vecais ķēniņš vaicāja.

—    Tālab, ka viņas saimniece un arī tas, kurš viņu nolaupījis, atrodas šeit, — atbildēja jaunākais brālis. — Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Vai tu vairs nepazīsti savu jaunāko dēlu?

Un viņš izstāstīja visu, kā bija noticis.

Ķēniņš tai pašā mirklī lika izraidīt no savas valsts abus vecākos dēlus. Tad saaicināja no visas zemes zurnu spēlmaņus un citus muzikantus un sarīkoja jaunākajam dēlam līksmas kāzas.

Tā pasakās allaž notiek, ka piepildās visas vēlēšanās.

Lai tas piepildās arī jums!

.

ČŪSKULĒNS OCAMANUKS UN AREVAMANUKS JEB TAS, UZ KURU SAULE SADUSMOJĀS

Reiz dzīvoja ķēniņš, kam nebija bērnu. Vienu dienu viņš medīja kalnos un pamanīja saulē sildāmies čūsku ar čūskulēniem.

«Āre, pat čūskai ir bērni, bet man nav,» viņš nodomāja. «Nav ne dēla, ne meitas, pat ne maza čūskulēna.»

Kad ķēniņš pārnāca mājās, viņam pavēstīja:

— Ķēniņienei piedzimis dēls — galva kā cilvēkam, bet rumpis kā čūskai.

Jaunajam princim ielika vārdu — Ocamanuks, kas nozīmē «čūskulēns». Viņu centās barot ar visādiem gardumiem, tomēr

viņš neko neņēma mutē — prasīja cilvēka galu. Un tā ķēniņš pavēlēja, lai katru dienu pilī tiktu atvesta jauna meitene, ko pasniegt princim pusdienās.

Pienāca kārta kāda nabadzīga zemnieka ģimenei vest meitu uz pili. Zemniekam bija divas meitas: viena — paša meita, otra — sievas. Zemnieks sacīja sievai:

— Vedīsim tavu meitu uz pili.

Bet sieva uzstāja, ka jāved vīra meita — viņas pameita. Sieva tik dikti strīdējās un ķīvējās, kamēr vīrs piekāpās. Viņa sāka vīkšt vīra meitu uz pili. Meita raud gaužas asaras, arī tēvs raud, bet neko nespēj līdzēt — no rīta tik un tā būs jāiet pie Ocamanuka. Devās visi pie miera. Naktī meita redz sapni: it kā pie viņas kāds ierodas, bet, kas īsti, — nevar saprast, un saka:

«Tu nebaidies nekā! Paņem līdzi krūzi ar pienu, nazi un vēršādu! Ietinies vēršādā, pieej pie Ocamanuka, pārgriez viņam čūskas ādu un pašu nomazgā pienā! Tad redzēsi, kas notiks.»

No rīta piecēlusies, meita pastāstīja redzēto sapni tēvam. Abi saposās un aizgāja uz pili. Ķēniņa kalpi meitu nolaida dziļa pagrabā, kur dzīvoja princis Ocamanuks. Viņš metās viņai virsū, taču vēršādu ar reizi nespēja pārkost.

Meita veicīgi pārgrieza princim čūskas ādu un pašu nomazgāja pienā. Ada nokrakšķēja, meita izbailēs spēji atkāpās, nogāzās zemē un krizdama izlauza sev priekšzobu.

Pēc brītiņa piecēlusies, aplaida acis apkārt un ieraudzīja: viņas priekšā stāv jauns skaistulis, kam tumšie uzacu loki kā melni spārni stiepjas katrs uz savu pusi.

Nodomājis, ka meita jau beigta, tēvs ielūkojās pagrabā. Un ko viņš ieraudzīja? Viņa meita stāv un rāmi sarunājas ar daiļu jaunekli.

Zemnieks aizdiedza pie ķēniņa un pastāstīja, ko redzējis. To izdzirduši, ķēniņš un ķēniņiene tapa līksmi un aiz lieliem priekiem tūliņ sarīkoja kāzas: princi apprecināja ar zemnieka meitu, kas nelaimīgo jaunekli bija atpestījusi no čūskas izskata. Patiesības labad jāteic, ka Ocamanuka jeb čūskulēna vārds princim jau bija tik pierasts, ka neviens to citādi vairs nedomāja saukt.

Jaunais pāris droši vien būtu ilgi un laimīgi dzīvojis, taču negaidot iesākās karš un Ocamanuks devās aizstāvēt savu zemi pret ienaidniekiem. Aizjādams viņš ķēniņienei piesacīja;

—    Māmiņ, nelaidiet manu sievu nekur projām no pils, it sevišķi uz viņas teva mājām!

Pamāte tikmēr dzīvoja, vai pušu plīsdama aiz dusmām, ka nebija laidusi meitu pie čūskulēna, un pukojās par pameitas ieprecēšanos ķēniņa pilī. Pēdīgi sadomāja ļaunu darbu. Tiklīdz Ocamanuks aizjāja karā, viņa ieradās pilī pie ķēniņienes un lūdza atļaut pameitai paciemoties tēva mājās. Ķēniņiene sākumā negribēja atvēlēt, taču pēc tam piekāpās un atvēlēja.

Abas pārnāca mājās. Pamāte savāca veļu, kāda tikai mājās bija atrodama, un sacīja:

•— Iesim, meitas, uz upi mazgāt veļu!

Aizgājušas pie upes, viņas noģērbās un sāka mazgāt. Te pēkšņi pamāte iegrūda tēva meitu ūdenī — ašā straume sagrāba viņu un nesa taisni prom uz jūru.

Tad pamāte ieģērba savu meitu pameitas drēbēs un aizsūtīja uz pili. Bet nabaga pameita tikmēr peldēja un peldēja pa straumi uz priekšu, pieķērusies pie kāda dēļa gala, līdz vilnis viņu izmeta vientuļā salā. Pameita izkāpa krastā un gauži ieraudājās, jo žēl bija izpostītās dzīves un mīļotā vīra — prinča Ocamanuka.

Nopinuši no niedrēm seģeni, viņa ietinās tajā un bēdīga klīda apkārt pa salu. Klīda, klīda, kamēr negaidot uzdūrās zaru būdai. Ieskatījās iekšā un aiz pārsteiguma iekliedzās: tur pie izdzisuša pavarda ciešā miegā gulēja skaists jauneklis — īsts spēkavīrs.

Jauneklis pamodās un arī nespēja vien nobrīnīties.

—    Kas tu tāda esi? — viņš pameitai vaicāja. — Kā šeit gadījies?

Pameita izstāstīja, cik bēdīgs liktenis viņu piemeklējis.

Arī jauneklis viņai izstāstīja savas dzīves stāstu.

—    Es biju kāda bagāta vīra dēls, — viņš iesāka. — Dzīvoju vienos priekos, ne rūpju, ne bēdu nepazīdams. Aiz gara laika pastaigājos un jāju medībās, nedz sevis, nedz citu labā neko nedarīdams. Biju tik pārmēru izlutināts, ka domāju: man pieder visa pasaule. Reiz kādā tveicīgā, saulainā dienā biju aizjājis pamedīt, taču veltīgi: cauru dienu jādelēju pa kalniem, bet neviena zvēra vai putna tā arī nenošāvu, jo saules stari man žilbināja acis. Un es nodomāju: «Rīt no rīta nošaušu sauli, lai netraucē medīt.» Otrā rītā, tiklīdz no kalna virsotnes izlīda saules maliņa, es uz

vilku stiegru — un tai pašā mirklī debesis pārklāja liesmojoša blāzma, kas padarīja mani aklu. Ugunīga roka saņēma mani aiz matiem un aizlingoja prom, un es attapos šeit, šajā vientuļajā salā. Tagad esmu nolādēts: nevaru panest saules gaismu, tāpēc esmu spiests dzīvot tikai naktī, bet dienā — gulēt. Saules stari man ir nāvējoši. Tagad visi nicīgi mani saukā par Arevamanuku, tas ir, par tādu, uz kuru sadusmojusies saule. Taču šo rūgto likteni es pats esmu izpelnījies.

Abi jaunie ļaudis nosprieda kļūt vīrs un sieva, jo pats liktenis viņus bija savedis kopā uz šīs vientuļās salas.

Sieva dienā strādāja, kopa zemi, bet vīrs naktī gāja medībās un nesa no avota ūdeni.

Aizritēja dienas. Viņiem piedzima dēls. Arevamanuks tad sacīja sievai:

—    Nav labi, ka dēls aug uz šīs salas — te viņš neredz nedz citus cilvēkus, nedz var ko iemācīties. Naktī pārvedīšu tevi ar laivu pie saviem vecākiem, un tu varēsi tur dzīvot kopā ar dēlu.

Arevamanuks uzrakstīja tēvam un mātei vēstuli: «Aizsūtu pie jums savu sievu un dēlu, bet pats dienas gaismā nedrīkstu nekur citur atrasties kā vienīgi zaru būdā, citādi aiziešu bojā.»

Arevamanuka vecāki ar prieku pieņēma vedeklu un mazdēlu savā pajumtē.

Kādu reizi viņi izdzirda, ka vedekla tumsā midzina dēlu un dzied:

—    Guli, dēliņ, guli saldā miedziņā…

Un kāda vīrieša balss piebalso:

—    Guli, dēliņ, guli…

Brīnums: kas tas varētu būt? Viņi uzplijās vedeklai, lai pasaka, un viņa beigu beigās atzinās.

—    Tas ir jūsu dēls. Viņš naktīs atbrauc ar laivu apraudzīt mazo dēliņu. Tikai neaiciniet viņu iekšā: rītausmā viņam vienmēr jābūt atpakaļ savā būdā, citādi — beigas.

Tēvs ar māti nogaidīja nakti un iezagās dārzā. Redz: vedekla staigā, uz rokām auklēdama dēlu. Pēkšņi dzird — viņu kāds pasauc, un tad saucējs pats klusi parādās starp kokiem. Vecāki ieskatās ciešāk; tas ir viņu dēls. Abi saķer dēlu aiz rokām, skūpsta, glāsta un vilkšus velk uz māju.

—    Neaizkavējiet mani! — dēls lūdzās. — Es nedrīkstu iet iekšā, nedrīkstu pie jums palikt, citādi man gals klāt.

Tēvs un māte viņam nenoticēja, ar varu ievilka mājā, sāka cienāt ar ēdieniem un dzērieniem, kavēt laiku sarunās. Arevamanuks pavisam aizmirsās. Bet, kad iemirdzējās pirmie saules stari, viņš bez elpas novēlās zemē. Tomēr dzīvība viņā vēl nebija dzisusi. Māte un tēvs izplūda asarās, plēsa vai matus sev no.galvas, taču tas neko nelīdzēja.

Nākamajā naktī Arevamanuka māte redzēja sapni. Kāds savāds cilvēks ieradās pie viņas un sacīja: «Celies ātrāk augšā, uzauj kājās dzelzs apavus, paņem rokā dzelzs ceļaspieķi un ej uz rietumiem! Tai vietā, kur tavi apavi noplīsis un spieķis salūzis, tu atradīsi zāles, kas atdzīvinās tavu dēlu.»

Māte piecēlās, uzāva dzelzs apavus, paņēma dzelzs spieķi un devās uz rietumiem. Viņa gāja ilgi — ne jau vienu vai divus gadus vien. Izgāja cauri balto ļaužu zemei, tad — melno ļaužu zemei, pēc tam nonāca zemē, kur apkārt laidelējās un šaudījās vienīgi putni un zvēri, pēcāk arī tie pazuda, un viņa attapās pašā zemes malā. Tur slējās skaista gaišzila marmora pils. Māte piegāja pie pils — un tās priekšā salūza dzelzs spieķis un saplīsa dzelzs apavi. Viņa iegāja pa arku košā dārzā, izgāja tam cauri un ieraudzīja priekšā slienamies vēl vienu gaišzilu arku. Tā viņa izgāja cauri divpadsmit dārziem un divpadsmit arkārn, līdz nokļuva gaišzilā guļamistabā, kur rāmi dusēja zvaigznes — tieši apaļš tūkstotis. Gāja tālāk un ieraudzīja greznu peldbaseinu. Taču tur neviena nebija. Visapkārt valdīja klusums. Māte devās tālāk. Skatās: stāv zelta gulta, un uz gultas sēž gaismas dieviete Luisa — zelta saulesstara Arekaga māte. Viņa pamanīja Arevamanuka māti un tai vaicāja:

—    Kālab tu atnāci pie manis, sieviete?

—    Atnācu tevi lūgt, lai tu atgriez manam dēlam dzīvību, — Arevamanuka māte, zemu palocīdamās dievietes priekšā, atbildēja.

—    Tu esi izaudzinājusi sliktu dēlu, — dieviete Luisa sacīja. — Esi pārlieku izlutinājusi. Viņš kļuvis ļauns un gribēja nonāvēt manu dēlu Arekagu — saulesstaru.

Arevamanuka māte nodūra acis, nosarkdama aiz kauna, un tad sacīja:

—    Ai, gaismas dieviete, tev taisnība, taču viņš jau daudz bēdu izcietis un ir labojies! Piedod viņam un atgriez viņā dzīvību! Tu esi māte, arī es esmu māte, tev vajadzētu mani saprast.

—     Lai notiek tā, kā tu vēlies, — nopūtās labā dieviete Luisa. — Paslēpies, vei, tur, aiz pērļu aizkara! Tūliņ uz zemes iestāsies nakts un Arekags — saulesstars pārnāks mājās. Viņš nopeldēsies baseinā, bet tu, kad viņš izkāps laukā, pasmel no šī baseina ūdeni un ar to nomazgā savu dēlu! Dēls atdzīvosies.

Tikko dieviete bija izteikusi šos vārdus, pārnāca Arekags, mētādams ugunīgus starus, un iekāpa baseinā. Kad viņš no tā izkāpa, Arevamanuka māte pasmēla ūdeni un ar pilnu krūku devās atpakaļceļā. Mājās viņa nomazgāja dēlu saules ūdenī, un viņš atdzīvojās, reizē atbrīvodamies arī no burvestības.

Vēsts par šo brīnumu aplidoja malu malas, tā nonāca arī līdz Ocamanukam, kurš bija atgriezies no kara. Pārjājis mājās, viņš tūliņ bija nopratis, ka viņa īstā sieva ir samainīta ar citu.

Daudz negudrodams, Ocamanuks devās pie Arevamanuka mātes lūgt padomu: varbūt viņa varētu palīdzēt viņa bēdās un pamācīt, kā atrast īsto sievu, bez kuras palīdzības viņš līdz šim brīdim būtu palicis čūskas izskatā.

Arevamanuka mājā Ocamanuku laipni uzņēma, apsēdināja pie galda, cēla priekšā cienastu. Viņš izstāstīja Arevamanukam, viņa tēvam, mātei un sievai visu savu dzīvi pēc kārtas. Kad nonāca līdz tai vietai, kur meita, kas viņu izglābusi, izbailēs spēji atkāpusies un krizdama izlauzusi sev priekšzobu, vedekla pasmaidīja un viņai mutē pavīdēja zelta priekšzobs.

Ocamanuks tūliņ pazina savu mīļoto sievu. Visi apjuka un nezināja, ko iesākt. Tad Ocamanuks paaicināja Arevamanuku sānis un viņam sacīja:

—    Tu, Arevamanuk, neesi vainīgs, arī es neesmu vainīgs, ka dzīve mūs tā izjokojusi. Kas ir — pārbaudīsim, ko liktenis mums katram būs lēmis! Pacienāsim sievu ar sālītu cepeti, bet paši paņemsim rokā pa glāzei ūdens. Kuram viņa palūgs ūdeni nodzerties, tam arī paliks par sievu.

Abi uzlēca zirgos un aizjāja uz lauku. Sieva iznāca no mājas ar bērnu uz rokām un pasauca:

—    Arevamanuk!

Viņš tūliņ steidza nokāpt no zirga un jau gribēja pasniegt ūdeni, kad sieva negaidot vēlreiz pasauca:

—    Ocamanuk!

Arī Ocamanuks nokāpa no zirga. Sieva, stāvēdama abu vidū, sacīja;

—    Arevamanuk, še tev dēls! Es viņu atstāšu tev, audzini to, bet pati iešu līdzi Ocamanukam, jo esmu viņa likumīgā sieva.

To pateikusi, viņa paņēma no Ocamanuka glāzi, padzērās un aizgāja kopā ar viņu.

No debesīm nokrita trīs āboli: viens tam, kurš pasaku stāstīja, otrs tam, kurš pasaku klausījās, bet trešais tam, kurš no pasakas gudrību mācījās.

.

PASAKA PAR MEDNIEKU MARKOSU

Senos laikos dzīvoja mednieks, vārdā Markoss. Reiz viņ5 aizgāja medībās un ieraudzīja: pie liela akmens melna čūska žņaudz raibu čūsku. Mednieks nomērķēja uz melno čūsku, izšāva un — sazin kā tas gadījās, kā ne — trāpīja nevis melnajai, bet raibajai čūskai un to nogalināja.

Mednieks Markoss sadrūma.

«Ai, ko es esmu izdarījis!» viņš domāja. «Ja nespēju vaīrs trāpīt tur, kur mērķēju, — kas es par mednieku! Lai mani zeme aprij, ja vēl kādreiz ņemšu rokā bisi!»

Vai varat iedomāties, kas bija noticis? Izrādījās, ka raibā

čūska bija čūsku valdnieka sieva. Čūsku valdnieks briesmīgi noskaitās uz mednieku Markosu, pavēlēja diviem saviem pavalstniekiem doties pie viņa un iedzelt viņam papēdī tik stipri, lai inde sāk tecēt pa degunu.

Čūskas aizlīda līdz Markosa mājai, uzrāpās uz jumta un tur pie erdika — jumta lūkas paslēpās, lai nogaidītu, kad mednieks liksies gulēt.

Tobrīd pie Markosa atnāca ciemiņi. Redzēdami mednieku pārāk sadrūmušu, viņi vaicāja:

—   Markos, kas tev lēcies? Vai neesi savārdzis? Jebšu kāda cita nelaime piemeklējusi?

Markoss atbildēja:

—    Nē, neesmu savārdzis, taču man atgadījās nelaime, kas ir daudzkārt ļaunāka par katru slimību. Šodien gribēju nošaut melno čūsku, lai izglābtu raibo, bet notika otrādi. Un es nozvērējos, ka no šī brīža nekad vairs neņemšu rokā bisi: kas es par mednieku, ja netrāpu tur, kur mērķēju!

Noklausījušās, ko Markoss saka draugiem, čūskas steidzās atpakaļ pie valdnieka. Viņas tam izstāstīja, ko bija dzirdējušas. Valdnieks tagad lika mednieku nevis sadzelt, bet atvest uz pili.

Čūskas aizrāpoja uz mednieka Markosa māju un viņam sacīja:

—    Posies, Markos, mūsu valdnieks tevi gaida!

Mednieks Markoss devās līdzi čūskām pie čūsku valdnieka. Ceļā viena čūska viņam sacīja:

—   Melnā čūska ir mūsu valdnieka nāvīgākā ienaidniece. To, ka tu valdnieci netīšām nogalināji, valdnieks tev piedod, bet par to, ka izsekoji viņa ienaidnieci, viņš grib tevi atalgot. Tikai tu atsakies no visām balvām, vienīgi palūdz, lai valdnieks tevi nolaiza ar savu čūskas mēli. Tad tu kļūsi gudrāks par visiem cilvēkiem pasaulē.

Markoss ieradās pie čūsku valdnieka. Valdnieks viņam vaicāja:

—    Vai tu nogalināji valdnieci?

Mednieks izstāstīja visu, kā bijis.

Tad valdnieks vaicāja tālāk:

—    Ja tu ieraudzītu melno čūsku, vai to pazītu?

—    Ilgu mūžu tev, valdniek! Ja ieraudzītu, pazītu gan.

Valdnieks pavēlēja ataicināt čūskas no malu malām un lika tām rāpot garām medniekam.

—    Nu? — valdnieks Markosam vaicāja. — Vai viņu pulkā redzēji melno čūsku?

—    Ne, neredzēju, — Markoss atbildēja. — So vidū viņas nebija.

Tad čūsku valdnieks kalpiem pavēlēja:

—    Paskatieties labi — vai nav vēl kur nolīdusi kāda čūska?

Kalpi atbildēja:

—    Nav ieradusies tikai viena čūska — visvecākās čūsku vecenes dēls.

—    Atgādājiet viņu šurp! — valdnieks izrīkoja.

Čūsku vecenes dēlu atveda uz pili.

—    Ilgu mūžu tev, valdniek! — sacīja Markoss. — Sī ir tā pati

melnā čūska.

Pēc valdnieka pavēles melno čūsku saplosīja tik sīkos gabalos, ka tos vairs nevarēja ne salasīt.

Čūsku valdnieks uzrunāja Markosu:

—    Tu izdarīji man labu pakalpojumu, un es gribu tevi atalgot. Vari lūgt balvu, kādu tikai vēlies.

—    Balvas es neveļos, — mednieks atbildēja. —Vienīgais lūgums: nolaizi mani ar savu čūskas mēli!

—    Lai tas nolauž kaklu, kas tev devis šo padomu! — valdnieks sacīja. — Es tevi nolaizīšu, jo nedrīkstu atteikt, taču atceries: tas atnesīs nelaimi kā tev, tā man.

Čūsku valdnieks nolaizīja mednieku Markosu un vēl nobrīdināja:

—     Par to nesaki nevienam ne vārda, pat sievai ne! Un savu miesu nekad neatkailini nevienas dzīvas radības priekšā!

Mednieks Markoss atvadījās no čūsku valdnieka un izgāja no pils. Te ieklausās: akmeņi, zāles stiebriņi, koki — visi sarunājas savā starpā. Markoss aizgāja līdz savam ciemam un dzird: viens suns saka otram:

—    Šonakt ieradīsies vilki aitas zagt. Varbūt arī mums atlēks kāds gaļas kumoss.

Bet mazs, ruds sunītis tiem iebilst:

—    Kā jums nav kauna! Mēs brīdināsim saimnieku, kad vilki ieradīsies, un viņš tos nošaus.

Mednieks Markoss izbrīnījies aptvēra, ka spēja saprast koku un zvēru valodu viņam radusies no čūsku valdnieka. Viņš aizgaja pie aitu saimnieka un to brīdināja:

—    šonakt esiet modri — atnāks vilki! Un rudo sunīti neieslēdziet iekšā, lai paliek pagalmā! Viņš jums pavēstīs par vilku ierašanos.

Saimnieks sāka smieties.

—    Kā tu, Markos, to zini? Ja tā būs taisnība, ko sacīji, došu tev divas vistreknākās aitas.

Tikko iestājās nakts, mazais, rudais sunītis sāka riet. Saimnieks izskrēja no istabas un redz: vilki zogas pie aitām. Viņš vilkus nošāva, bet no rīta aicināja Markosu uz aitu ganībām un ļāva viņam izraudzīties divas vistreknākās aitas. Kad viņi piegaja pie ganāmpulka, Markoss izdzirda vienu jēriņu sakām:

—    Kam es piederēšu, tam būs tūkstoš aitu liels ganāmpulks — un es būšu aitu barvedis.

To dzirdot, mednieks Markoss saimniekam sacīja:

—    Man nav vajadzīgas treknas aitas, jo mans pakalpojums nav tik liels. Dod man šo mazo jēriņu — un pietiks.

Kopš tā brīža medniekam Markosam bagātība pati nāca mājā: nepagāja ilgs laiks, un viņam jau piederēja tūkstoš aitu liels ganāmpulks.

Vienu reizi kaimiņu sievas sapulcējās pie mednieka Markosa sievas un sāka viņu ķircināt:

—    Kas tu par sievu! Pat nezini, kā vīrs pie bagātības ticis?

—    Patiesi nezinu, — Markosa sieva atzinās.

—    Iznāk, ka viņš no tevis to slēpj. Vai tas kur dzirdēts? Uzstāj, un viņš visu izstāstīs.

Vakarā mednieka sieva uzplijās vīram, lai viņš izstāsta savu noslēpumu.

—    Sieva, vai tad tev slikti klājas? — Markoss iebilda. — Kāpēc sadomāji izdibināt manu noslēpumu? Ja to atklāšu, pats tūliņ nomiršu.

—    Lai būtu kā būdams, tomēr izstāsti! — sieva neatlaidās. — Citādi vairs nebūšu tev sieva.

—    Nu labi, — Markoss nopūzdamies sacīja. — Izstāstīšu. Tikai vispirms liec kapsētā izrakt kapa bedri un sagatavo līķautu! Uzzinājusi manu noslēpumu, tūliņ varēsi mani apbedīt.

Sieva tā ar mieru, jo ziņkārība ir tik liela, ka vīra nāve nemaz nesatrauc. Galvenais — uzzināt viņa noslēpumu.

—    Iešu vēl pēdējo reizi paskatīties uz savām aitām, — Markoss sacīja. — Kad atgriezīšos, visu tev izstāstīšu — un nomiršu. '

Markoss atnāk pie sava aitu pulka, skatās: viena aita mūk, 1 bet auns tai dzenas pakaļ. Un aita saka aunam:

—    Nolec no šī paugura! Ja nenositīsies, ņemšu tevi par vīru.

Bet auns viņai atbild: ļ

—   Es neesmu tāds muļķis kā mednieks Markoss, lai sieva» dēļ ietu nāvē. Ja negribi — nevajag, apņemšu citu sievu. Tevis deļ iet nāvē — nenāk ne prātā! i

«Pat auns gudrāks par mani,» Markoss nodomāja. Pārnācis mājās, viņš padzina sievu, kas ziņkārības dēļ bija gatava upurēt viņa dzīvību.

Ilgu laiku Markoss dzīvoja viens, sakrāja lielu bagātību. Vienreiz pienāca ziņa, ka tās zemes ķēniņš, kurā dzīvoja Markoss, ir smagi sasirdzis. No visas zemes sapulcējās gudri zintnieki un dziednieki. Viņi visādi ķēniņu dziedināja, taču nespēja izdziedināt. Pēdīgi kāds gudrais izlasīja rakstos, ka šo slimību var izārstēt ar novārījumu, kas pagatavots no čūsku valdniekā galvas. Šo galvu var dabūt tikai viens cilvēks, kura miesu klāj čūskas āda.

Ķēniņš lika saviem pavalstniekiem sameklēt šo cilvēku. Tā viendien, kad mednieks Markoss peldējās, divi gaili slepus noskatījās, ka mednieka miesu klāj čūskas āda.

Viņi tūliņ aizsteidzās pie ķēniņa un saka:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Ko mums dosi, ja pateiksim, kura cilvēka miesu klāj čūskas āda?

Ķēniņš atbild:

— Došu tik daudz zelta, cik jūs abi sverat kopā, tikai pasakietU

—    Medniekam Markosam ir āda kā čūskai.

Ķēniņš tai pašā mirklī lika atvest mednieku Markosu un ar varu izģērbt kailu.

—   Dodies pie čūsku valdnieka! — ķēniņš pavēlēja Markosam. — Vai nu atnes viņa galvu, vai arī es nocirtīšu tavējol

Markoss neko nevarēja darīt — vajadzēja vien iet pie čūsku valdnieka, čūsku valdnieks bija tik gudrs, ka nesāka pat izvaira!, kālab Markoss ieradies, jo pats tāpat visu saprata.

—    Redzi nu, — viņš sacīja Markosam, — es tevi brīdināiu, ka tavs lūgums mūs iedzīs nelaimē.

—    Es neesmu vainīgs, — Markoss atbildēja. — Trīsdesmit gadu slēpos no cilvēkiem, bet mani nejauši ieraudzīja gani. Tagad ķēniņš pavēlēja atnest tavu galvu. Ja neatnesīšu, viņš nocirtīs manējo.

—     Ko lai dara, — sacīja čūsku valdnieks. — Ja ķēniņš uzzinājis, kas viņu var glābt, ātrāk neliksies mierā, iekams dabūs mani rokā. Cērt nost man galvu! Kad pārnesīsi galvu mājās, ielej toverī ūdeni un vāri tajā galvu tik ilgi, kamēr no ūdens būs atlikusi tikai septītā da|a. Ar šo ūdeni piepildi divus kausus. Vienu izdzer pats, bet otru iedod ķēniņam. Neaizmirsti, izdari visu tā, kā lieku!

Mednieks Markoss nocirta čūsku valdniekam galvu, pārnesa to mājās un izdarīja visu tā, kā bija piekodināts.

Tiklīdz viņš izdzēra kausu, tūliņ pārvērtās par astoņpadsmit gadus vecu jaunekli. Kad ķēniņš izdzēra savu kausu, mirklī izveseļojās un arī kļuva par divdesmit gadiem jaunāks. Ķēniņš apsēdās tronī, bet mednieku AAarkosu iecela par savu pirmo vezīru un viņam sacīja:

—    Kaut esmu ķēniņš, tomēr tevi uzklausīšu visās lietās, tāpēc ka nav pasaulē otra gudrāka cilvēka par tevi.

Mednieks Markoss atbildēja:

—    Par mani bija gudrāks čūsku valdnieks, arī labsirdīgāks. Par visu viņam jāpateicas.

Nu ir piepildījušās viņu velēšanās. Lai piepildās ari jūsējas!

.

PASAKA PAR NEPARASTO GURĶI

Reiz dzīvoja dārznieks. Vienu gadu viņa dārzā izauga neparasti liels gurķis — tik liels kā rnuca. Daudzi centās dārznieku pierunāt to pārdot, tomēr dārznieks nevienam gurķi nepārdeva, jo nespēja no tā šķirties.

Par šo neparasto gurķi dabūja zināt ķēniņdēls. «Iešu pie dārznieka,» viņš nolēma, «izmēģināšu savu laimi. Varbūt man, Ķēniņdēlam, viņš neuzdrīkstēsies atteikt.»

Ķēniņdēls ieradās pie dārznieka, piebēra tam pilnu maisu ar zelta monētām un pieprasīja gurķi.

— Nu labi, — sacīja dārznieks, — tu esi ķēniņdēls, un tev

grūti atteikt, ari samaksāji, kā ķēniņdēlam klājas. Ņem gurķi, tikai pieraugi: līdzko iziesi no dārza, neskaties atpakaļ, ej taisni vien uz priekšu, kamēr nonāksi, vei, līdz tai garajai platānai! Tur varēsi atvilkt elpu.

Ķēniņdēls paņēma gurķi un sāka iet. Pēkšņi dzird — aiz muguras iestrinkšķas zurna, iešķindas tamburīni un kāda balss sauc: «Ei, puis, atskaties!» Tomēr ķēniņdēls gāja tālāk un neatskatījās. Tikai pie garās platānas apstājās atvilkt elpu. «Kas ir — pārgriezīšu gurķi un paskatīšos, kas iekšā,» viņš gudro. «Tik daudzi kāroja šo gurķi, bet ieguvu es vienīgais.» Ķēniņdēls sadabūja nazi, sāka gurķi griezt, un tas tūliņ pats pāršķēlās divās daļās: laukā iznāca meitene — smuidra skaistule ar zelta matiem.

—     Kas tu tāda esi, skaistulīt? — ķēniņdēls pārsteigts iesaucās. — Kļūsti mana līgava!

Meitene atbildēja:

—    Labi, esmu ar mieru.

—    Bet kā lai tevi, savu līgavu, tāpat vien vedu uz pili? — sacīja ķēniņdēls. — Tā nedrīkst, jāievēro paražas. Tu uzkāp platānā, kur būsi drošībā, un gaidi mani! Es drīz atgriezīšos kopā ar zumu un tamburīnu spēlmaņiem un ar godu tevi aizvedīšu pie sava tēva uz pili.

Meitene neiebilda. Ķēniņdēls viņai palīdzēja uzkāpt platānā. Viņa paslēpās kuplajos zaros un sāka gaidīt. Ilgs vai neilgs laiks pagāja, kas to lai zina, te pie platānas pienāca kāda vecene. Viņa zem koka avotā pamanīja meitenes ēnu un, pacēlusi galvu, uzsauca:

—    Meitiņ, manu sirsniņ, nokāp no koka! Gribu redzēt, kāda tu izskaties.

—    Nē, es nekāpšu, māmuliņ, man no tevis bail, — meitene atbildēja. — Es te gaidu savu līgavaini. Viņš tūliņ atnāks man pakaļ.

Tad vecene sacīja:

—     Pavirzies sānis, es pati uzkāpšu kokā! Gaidīsim abas tavu līgavaini.

—    Nē, nekāp vis!—meitene iebilda.

—    Ja ne, tad ne, — vecene noteica, ļauni iesmiedamās, un sevī nosprieda: «Labāk šo meiteni noburšu, pati pieņemšu viņas izskatu un viņas vietā iziešu pie vīra.»

Vecene sāka burt, murmināt, plātīties rokām, līdz meiteni nobūra un pārvērta par putniņu. Tad pati pieņēma meitenes izskatu, uzkāpa platānā, apsēdās uz zara un sāka gaidīt ķēniņdēlu.

Necik ilgi — pēc savas līgavas ieradās ķēniņdēls kopā ar draugiem muzikantiem un nocēla no platānas burvi, kas bija līdzīga meitenei. Ķēniņdēlam apkārt sāka uzmācīgi lidināties mazs putniņš. Tas lidinās un cenšas notupties uz pleca. Ķēniņdēls noņem to un atdod savam draugam. Tomēr putniņš izraujas un atkal notupstas ķēniņdēlam uz pleca. Viņš atkal to noķer un atdod citam draugam. Taču putniņš no jauna — spurkšl — izraujas un nolaižas atpakaļ uz pleca. Ķēniņdēlam apnika šāda spēlīte, viņš satvēra putniņu un, norāvis tam galvu, iemeta kādā dārzā. Tur, kur nokrita putniņa galva, izauga liels un kupls zīdkoks.

—    Kam man šis koks vajadzīgs? — dārza saimnieks sacīja. — Aizsedz tikai sauli.

Viņš sāka koku cirst. Kad viņš to cirta, viena skaida karotes garumā ielēca kādas nabadzīgas vecenītes pagalmā, pārvērtās par skaistu karoti un paslēpās kastītē blakus citām karotēm.

Otrā rītā, kad nabadzīgā vecenīte izgāja no mājas, karote izlēca no kastītes un, atsitusies pret zemi, pārvērtās par meiteni ar zelta matiem. Meitene uzkopa vecenītes istabu, tīri izslaucīja pagalmu, visu sakārtoja, izvārīja putru un atkal, pārvērtusies par karoti, paslēpās kastītē pie citām.

Pārnāca vecenīte mājās un nekādi nevar tikt gudra: kas tad tas? Kas uzkopis istabu? Kas izslaucījis pagalmu? Kas izvārījis putru?

Viņa aizgāja pie kaimiņienēm un stāsta:

—    Vadzi, sievas, kādi brīnumi notiek manā mājā! Viss sakārtots, izslaucīts, arī pusdienas izvārītas, bet, kas to manā vietā izdarījis, nespēju saprast.

Viena kaimiņsieva deva padomu:

—    Noslēpies un pavēro — tad uzzināsi, kas un kā.

Nākamajā dienā vecenīte noslēpās aiz bieza aizkara un redz?

no karošu kastītes izlec viena karote, pārvēršas par meiteni un

sāk visu piekopt un kārtot, iekur pavardu, cep maizi un plāceņus.

Kad meitene visu bija padarījusi un jau gribēja atkal paslēpties kastītē, vecenīte viņu saķēra aiz svārku stērbeles un nelaida vaļā.

Meitene sāka lūgties:

—    Palaid mani, māmuliņ! Es negribu visu laiku būt cilvēka izskatā, laid mani vaļā!

Tomēr vecenīte ietiepās.

— Nē, nelaidīšu vis! Man ir dēls — viņš drīz pārjās mājās un tevi apņems par sievu.

—    Es nevaru, māmuliņ, būt tava dēla sieva, jo esmu cita līgava.

—    Tad esi mana meita un manam dēlam — māsa, — vecenīte sacīja.

—     Labi, — meitene atbildēja. — Pagaidām dzīvošu pie tevis, tikai nesāc mani izvaicāt!

Tā zeltmate meitene sāka dzīvot vecenītes mājā.

Kā pa to laiku klājās ķēniņdēlam? Viņš dzīvoja ar savu sievu burvi, nejuzdams nedz prieka, nedz līksmes.

Daudz vai maz laika pagāja, kas to lai zin, te ķēniņš izdod pavēli: katrā mājā jāizmitina no ķēniņa zirgu staļļiem viens zirgs, tas labi jābaro un jākopj.

Atveda ķēniņa zirgu izmitināšanai arī uz vecenītes māju. Vecenīte gan iebilda, sacīdama:

—     Kā lai es izmitinu ķēniņa zirgu? Man nav ne spēcina, ne zirgam barības.

—     Kas mums par daļu! Izmitini, kā proti. Ķēniņa pavēle jāpilda, — ķēniņa kalpi viņai atbildēja.

Uzzinājusi, ka viņu mājā atvests ķēniņdēla zirgs, meitene sacīja:

—    Nebēdājies, māmuliņ, es zirgu pieskatīšu un apkopšu.

Meitene piesēja zirgu pagalmā un iečukstēja tam ausī:

—    Mīļo zirdziņ, es izskalošu savus matus avota ūdenī un šo ūdeni izliešu tev zem kājām — tūliņ apkārt sazaļos zālīte, ko varēsi ēst un atkopties.

Tā arī notika. Zirgs atkopās — spalva sāka spīdēt, krēpes viļņoties kā zīds.

Pienāca diena, kad ķēniņa zirgi bija jāved atpakaļ uz pils zirgu staļļiem. Meitene atnāk pie zirga un saka:

—    Mīļo zirdziņ, kad tevi vedīs ārā no pagalma, tu apgulies zemē un guli! Lai kā tevi pērtu, necelies augšā!

Ieradās ķēniņdēls ar kalpiem pēc sava zirga. Zirgu per, mudina celties kājās, taču tas guļ, kā gulējis.

—    Esi gan tu zirgu briesmīgi nobarojusi, — kalpi saka vecenītei. — Nevar pat dabūt augša.

—    Ne jau es, bet mana meita viņu kopa, — vecenīte atbild.

—    Tad pasauc viņu, lai pati tiek ar zirgu galā!

Meitene atnāca un zirgam uzsauca:

—    Kāpēc tu necelies augšā? Vai gribi kļūt neuzticīgs savam saimniekam? Redzams, arī tavs saimnieks ir no neuzticīgajiem, kas neprot turēt doto vārdu…

Tiklīdz viņa to pateica, zirgs piecēlās un sāka iet. Bet ķēniņdēls skatās meitenē un redz:-šī skaistule ir daudz līdzīgāka tai meitenei, kas izkāpa no gurķa, nekā viņa sieva.

Kopš šī brīža ķēniņdēls vairs nezināja miera — nedz ēda, nedz gulēja. Otrā dienā viņš izdeva šādu pavēli: no katras mājas jānāk pa vienai sievietei uz pili vilnu kārst.

Sanāca kārsējas, ieradās arī zeltmate meitene.

Viņas cītīgi kārsa, laikus darbu padarīja. Atnāca ķēniņdēls un vaicāja:

—    Bet tagad sakiet — kādu dāvanu katra vēlaties saņemt?

Viena lūdza šalli. Otra — krelles. Trešā — aproci. Bet, kad

pienāca kārta.zeltmatei, viņa sacīja:

—    Uzdāvini man ienākušos granātābolu, mazu lellīti un asu bārdasnazi!

Dzirdot šādu lūgumu, ķēniņdēls izbrīnījās. Tomēr visu prasīto nopirka.

Saņēmusi dāvanu, zeltmate gāja pa vientuļu kalnu ceļu un, nogriezušies sānis, paslēpās aiz mežrozīšu krūma.

Bet ķēniņdēls, kas viņu izsekoja, paslēpās krūmam otrā pusē. Apsēdusies zem krūma, meitene sacīja:

—    Ai, granātābolīt, paklausies manu bēdu stāstu — klausīdamies sašķelies un sadalies sīkās daiviņās! Ai, lellīt, paklausies manu bēdu stāstu — klausīdamās griezies dejā bez apstājas! Ai, bārdaanazīt, paklausies manu bēdu stāstu — klausīdamies topi

aizvien asāks un asāks! — Un meitene sāka stāstīt) — Es biju noburta un ieslodzīta gurķī. Mani no turienes atbrīvoja ķēniņdēls un atstāja uz platānas zara. Tur mani uzgāja Jauna burve un pārvērta par putniņu, bet līgavainis norāva man galvu. Es pārvērtos par kuplu koku, taču darza saimnieks mani nocirta. Tad pārtapu par karoti, pēc tam — par meiteni un par meiteni arī paliku…

Kamēr meitene stāstīja, granātābols sašķēlās un sadalījās sikās daiviņās, lellīte griezās dejā, bet bārdasnazis tapa aizvien asāks un asāks.

Beigusi bēdu stāstu, meitene gribēja ar bārdasnazi nogalināties. Te pieskrēja klāt ķēniņdēls, apskāva viņu un aizveda uz pili. Ķēniņš piesprieda ļaunajai burvei nāves sodu, bet savam dēlam un zeltmatei sarīkoja lepnas kāzas.

Tā piepildījās viņu velēšanās. Lai piepildās arī jūsējās!

.

PASAKA PAR MURZU — NEREDZAMO STRĀDNIECIŅU

Senos laikos dzīvoja Pele un Vanags. Abi sadraudzējās un sāka gudrot, kādus darbus kopīgi pasākt, lai atlēktu katram savs labums. Norunāja sēt kviešus. Iesēja, nopļāva, nokūla, izvētīja un sāka dalīt. Vanags saka:

—    Es sametīšu tos divās kaudzēs.

Labi. Viņš sadalīja pa graudiņam divās līdzīgās daļās, bet viens graudiņš palika pāri. Vanags saka — tas ir mans, taču Pele iebilst — nē, mans. Ataicināja par šķīrēju Ērgli. Ērglis Vanagam saka:

—    Apēd šo graudu — un viss kārtībai

Pele, to dzirdot, pavīpsnāja un sacīja:

—   Nu labi, ēd vesels! Tādēļ jau neiesim nīsties. Šonakt tu pārnakšņo pie manis, bet rīt no rīta varēsi lidot, kurp prāts nesas.

Abi devās uz Peles alu, paēda, padzēra un likās gulēt. Naktī Pele piecelās un atvēzējusies iecirta guļošajam Vanagam ar zobenu tik stipri, ka nabadziņš tik tikko jaudāja izlidot no alas.

Ar pēdējiem spēkiem viņš uzlaidās kokā un tur ar mokārn aizsnaudās. Agri no rīta atnāca mednieks, ieraudzīja Vanagu, nomērķēja, bet te pēkšņi izdzirda balsi:

—    Medniek, es esmu ievainots!

Mednieks izbrīnījies aplaida acis apkārt, gudrodams: kas varējis viņu uzrunāt? Neviena neredzēdams, atkal sāka mērķēt, taču no jauna kāds vaidot sacīja:

—    Medniek, es esmu ievainots!

Kas tie par brīnumiem! Mednieks lūkojas uz visām pusēm — nekur neko nemana. Sāk mērķēt trešo reizi, bet te Vanags kā akmens nokrīt viņam pie kājām un lūdzas:

—    Nenogalini mani, medniek! Gaļas no manis — nieka kumoss, spalvas — asinīm notraipītas. Labāk paārstē manas rētas!

Medniekam tika Vanaga žēl. Viņš aiznesa to uz mājām un sievai sacīja:

—    Izārstē putnu!

Sieva izmazgāja Vanagam rētas, iezieda ar ziedēm, uzlika zāļu kompreses, un — necik ilgi — rētas aizdzija. Kad Vanags pilnīgi izveseļojās, viņš medniekam sacīja:

—    Nāc, medniek, man līdzi!

Abi kopā devās ceļā. Vanags lido pa gaisu, bet mednieks iet pa zemi. Nonāca līdz jūras krastam.

—    Medniek, mums jātiek viņā krastā, — Vanags saka. r— Sēdies man mugurā, lidosim!

Mednieks uzsēdās Vanagam mugurā, un Vanags sāka lidot pāri jūrai. Gabaliņu palidojis, nometa mednieku tieši jūrā.

Līdzko mednieks sāka slīkt, Vanags nolaidās lejā, aizķēra viņu ar spārnu un nesa tālāk. Jūras vidū viņš atkal nometa mednieku ūdenī un pēc tam no jauna aizķēra ar spārnu. Arī trešo reizi izrīkojās tāpat. Kad bija aizlidojuši līdz otram krastam, Vanags medniekam sacīja;

—    Tagad esam norēķinājušies. Tu man liki trīs reizes drebēt bailēs, arī es tevi nobaidīju tieši trīs reizes. Bet nu būsirn draugi! Tūliņ tevi aizvedīšu uz sava tēva mājām. Viņš tevi gribēs atalgot par to, ka izglābi mani no nāves, tomēr tu neko neņem, lūdz vienīgi zīda tabakmaku.

Aizgāja abi līdz Vanaga mājām. Vanaga māte metās medniekam virsū, grasīdamās viņu noknābt, taču Vanags teica:

—    Māt, ko tu dari! Tas ir mans glābējs.

Nu ierunājās Vanaga tēvs:

—    Ja tu esi izglābis mūsu dēlu, vari lūgt visu, ko vēlies.

—     Es neko nevēlos, — mednieks atbildēja. — Lai jums stipra veselība!

—    Nē, mēs nevaram palikt tev parādā, — iebilda Vanaga tēvs. — Par labu darbu jāsaņem balva.

—    Tad dod man savu zīda tabakmaku!

Vanaga tēvs atnesa medniekam tabakmaku.

—    Še, medniek, tabakmaks, — viņš sacīja, — tikai pieraugi: neņem to ātrāk no kabatas ārā un never vaļā, iekams nebūsi pārkāpis savas mājas slieksni!

Mednieks paņēma tabakmaku un devās atceļā. Vanags viņu; pavadīja, pārnesa pāri jūrai, tad atvadījās un aizlidoja atpakaļ' uz savu ligzdu, bet mednieks aizsojoja uz mājām. Kad bija jau netālu no sava ciema, viņu sagrāba ziņkāre.

«Tomēr paskatīšos, kas tas par tabakmaku,» viņš nosprieda.

Līdzko mednieks tabakmaku atvēra, tā nokļuva milzīgā tirgus laukumā, kur visi klaigā, grūstās, cits citam prašņādami sieru, maizi, tabaku. Mednieks apjuka, stāv uz vietas kā zibens ķerts. Jau tumsa nāk virsū, tuvojas nakts. Te pieklunkuro kāds klibiķis un vaicā:

—    Ei, puis, ko dosi, ja tevi no šejienes izpestīšu?

—    Ņem visu, ko vēlies, — mednieks atbild, — tikai aizvāc mani prom no šīs tirgus burzmas!

—     Labi, — klibiķis saka. — Atdod man to, kas tev mājās ir, bet ko tu nezini.

—    Norunāts, — mednieks ar mieru. — Tas droši vien būs kāds sīkums. Es visu labi atceros, kas atrodas mājās.

Klibiķis paņēma un aizsēja tabakmaku — un tirgus laukums mirklī nozuda.

Mednieks pārnāca mājās. Sieva viņu priecīgi sagaida, sēdina pie galda, cienā ar gardiem ēdieniem un dzērieniem. Pēc tam ieminas:

—    Klau, vīriņ, kāpēc mūsu dēls nenāk mājās?

—    Dēls?

—   Tu laikam nezini. Kamēr biji aiz jūrām, mums piedzima dēls.

Abi izmeklējās dēlu, bet nekur neatrada.

Dēlu pa to starpu bija pievācis klibiķis, aizvedis uz salu, kas atrodas starp Melno un Balto jūru, un tur atstājis vienu.

Dēls zvejoja zivis un no tām pārtika. Tā viņš nodzīvoja uz salas viens sešpadsmit gadu.

Kādā jaukā dienā viņš ierauga — uz salas atlaižas trīs baltas dūjiņas, nomet spalvas un pārvēršas par trim skaistām meitām. Skaistules iekāpa ūdeni un sāka peldēties. Jauneklis piezagās pie spalvām un vienas dūjiņas spalvas paslēpa. Kad meitas izkāpa ārā, divas ieģērbās spalvās, bet trešā palika stāvam kaila.

—   Ei tu, cilvēks vai zvērs, briesmonis vai skaistulis, iznāc no slēptuves un atdod man spalvas! — viņa iesaucās. — Tās man vēl būs vajadzīgas. Ja gribi, kļūšu tava sieva un tu — mans vīrs.

Jauneklis iznāca no krūmiem, atdeva skaistulei baltās spalvas, un viņa tam iedeva kaņioliņu, teikdama:

—    Nomet zemē, un iesim tam pakaļ!

Kamoliņš ritēja taisni uz jūru, un no salas uz sauszemi radās balts, gluds ceļš. Viņi aizgāja pa ceļu līdz krastam un tur ieraudzīja pilsētu, kur apmetās dzīvot. Sieva saimniekoja pa māju, bet vīrs nolīga par kalpu pie kāda bagātnieka.

Viendien šis bagātnieks iet garām kalpa mājiņai un tur ierauga jaunu sievieti.

—    Kā sieva tā ir? —» viņš vaicā saviem kalpotājiem.

—    Tā vīra, kurš nolīdzis pie tevis par kalpu.

Bagātnieks noskaitās.

—    Kas es par saimnieku, ja manam kalpam ir tik skaista sieva? Es pats viņu gribu par sievul

Bagātnieks sarīkoja lepnas vakariņas, saaicināja visus paziņas, kalpotājus un sacīja:

—    Izdomājiet, kā šo kalpu dabūt pie malas, lai varu apprecēt viņa sievu!

Viesi ēda, dzēra, līksmojās, taču neko nespēja izdomāt, tikai kāds klibiķis piecēlās un sacīja:

—    Starp Balto un Melno jūru dzīvo divi stārķi: vienam —' zelta knābis, otram — sudraba spārni. Lieciet, lai kalps šos stārķus atgadā šurp! No turieties viņš — drošāks par drošu — neatgriezīsies.

Otrā rītā bagātnieks ataicina pie sevis kalpu un saka:

—    Starp Balto un Melno jūru dzīvo divi stārķi. Vienam — zelta knābis, otram — sudraba spārni. Dabū šos stārķus rokā un atnes man!

Kalps pārnāca mājās gaužām noskumis un sievai pastāstīja, ko saimnieks pavēlējis.

—    Nebēdājies! — sieva viņam saka. — Sēdies, ēdīsim vakariņas!

Abi apsēdās pie galda, sātīgi paēda, tad sieva izgāja pagalmā un pasauca:

—    Arāb!

Tai pašā mirklī viņas priekšā nostājās arābs.

Sieva viņam sacīja:

—    Sadabū divus stārķus — vienu ar zelta knābi, otru ar sudraba spārniem!

—    Tūliņ, — arābs atbildēja un nozuda.

Tikko virs ar sievu bija iemiguši, pie durvīm pieklaudzināja arābs un atnesa divus stārķus.

No rīta mazā gaismiņā sieva iedeva stārķus vīram, sacīdama:

—    Tagad ej pie saimnieka! Durvis atver tikai līdz pusei vaļā un saki, ka esi atnesis prasīto! Ja saimnieks teiks: «Dod šurp!» — palaid stārķus sev pa priekšu istabā, bet, ja sacīs: «Nevajag,» — tad palaid tos vaļā, lai lido prom!

Vīrs aizgāja pie saimnieka, atvēra durvis līdz pusei vaļā un saka:

—■ Atnesu prasītos stārķus.

Bet saimnieks atbild:

—    Man tie nav vajadzīgi.

Vīrs palaida stārķus vaļā.

Otrā dienā bagātnieks no jauna saaicināja viesus un kalpotājus un lika atkal kaut ko izdomāt. Viesi ēd, dzer, līksmojas, taču izdomāt neko nespēj. Tad piecēlās tas pats klibiķis un

sacīja: »

—    Aizsūtīsim viņu uz Aragaca kalnu, lai tur noķer lauvu un atved šurp. Kamēr viņš pūlēsies to izdarīt, lauva viņu saplosīs gabalos.

No rīta bagātnieks ataicināja kalpu pie sevis un pavēlēja atvest no Aragaca kalna dzīvu lauvu. Kalps pārnāca mājās pagalam noskumis. Izstāstīja sievai par cietsirdīgā saimnieka

pavēli.

—    Nebēdājies, vīriņ! — sieva saka. — Sēdies, ēdīsim vakariņas!

Abi apsēdās pie galda, sātīgi paēda, tad sieva izgāja pagalmā un pasauca:

—    Arāb!

Tai pašā mirklī viņas priekšā nostājās arābs un vaicās

—    Ko vēlies, meitene brīnumdare? Sieva viņam saka:

—    Atved no Aragaca kalna dzīvu lauvu ar aizsietu rīkli un

sasietām ķetnām!

—    Tūliņ, — arābs atbild.

Tikko viņi bija iemiguši, pie durvīm atskanēja klaudzināšana — bija ieradies arābs un atvedis lauvu. No rīta sieva iedeva lauvu vīram, teikdama:

—    Aiznes lauvu saimniekam, durvis atver līdz galam vaļā' Ja viņš teiks: «Dod šurp!» — atraisi ķetnas un ielaid lauvu istabā! Ja sacīs: «Nevajag,» — tad palaid to vaļā, lai jož uz mežu!

Vīrs aiznesa lauvu uz bagātnieka māju, atvēra durvis līdz galam vaļā un saka:

—    Saimniek, es atnesu prasīto lauvu. Bet saimnieks atbild:

—    Man tas nav vajadzīgs. Vīrs palaida lauvu vaļā.

Nākamajā dienā bagātnieks atkal sarīkoja dzīres, saaicināja viesus un kalpotājus. No jauna pieprasīja, lai tie palīdz jauno kalpu dabūt pie malas.

Viesi ēda, dzēra, taču izdomāt neko nespēja. Atkal piecēlās tas pats klibiķis un sacīja:

—    Tagadiņ aizsūtīsim viņu uz tādu vietu, no kurienes viņš nekad nepārnāks.

Pārējie sāka prašņāt:

—    Uz kurieni?

Klibiķis atbildēja:

—    Aizsūtīsim pēc neredzamā strādnieciņa Murzas, kas prot darīt visus darbus.

Otrā rītā saimnieks pasauca kalpu un pavēlēja:

—    Dodies vienalga kurp, tikai atved man Murzu — neredzamo strādnieciņu! Ja neatvedīsi, nocirtīšu tev galvu.

Kalps pārnāca mājās drūmāks par drūmu un sievai saka:

—     Saimnieks mani sūta pēc Murzas — neredzamā strādnieciņa. Ja nepārvedīšu, draud nocirst galvu.

Sieva nopūtās un sacīja:

—    Šoreiz, vīriņ, nespēju tev palīdzēt. Vajadzēs pašam iet meklēt. Še kamoliņš, nomet to zemē! Tas ripos tev pa priekšu un aizvedīs pie manas māsas. Viņai tad izstāstīsi savu vajadzību.

Vīrs saposās ceļam, nometa kamoliņu zemē un gāja. Kamoliņš aizripoja līdz nelielai mājiņai. Ārā iznāca meitene un sveicināja:

—     Laipni lūdzu, nāc iekšā, mīļais svaini! Kādi vēji tevi atpūtuši?

—    Es ierados pēc Murzas, — svainis atbildēja.

—    Tūliņ uzzināsim, kur viņš atrodas.

Meitene sasita plaukstas, un tai pašā mirklī visas vardes, cik vien to bija šīs pasaules dīķos un upēs, salēca meitenes pagalmā.

Viņa tām vaicāja:

—    Vai Murza ir jūsu pulkā?

—    Nē, nav, — vardes atbildēja. — Mēs pat nezinām, kur viņš atrodas.

—    Nu labi, varat doties projām!

Meitene aicināja svaini istabā, paēdināja, padzirdināja, tad sacīja:

—   Še tev cits kamoliņš! Nomet to zemē, un tas sāks ripot, līdz aizvedīs pie manas māsas. Viņai tad izstāstīsi savu vajadzību.

Vīrs paņēma kamoliņu, nometa zemē un devās tam pakaļ. Kamoliņš aizripoja pie nelielas mājiņas. Ārā iznāca meitene un smaidīdama sacīja:

—    Tūkstoškārt esi sveicināts, mīļais svaini! Meklēju tevi malu malās, nu tu pats esi klāt. Kāda vajadzība tevi šurp atvedusi?

—    Es ierados pēc Murzas, — svainis atbildēja.

—    Tūliņ uzzināsim, kur viņš atrodas.

Meitene sasita plaukstas, un tai pašā mirklī no visām pasaules malām, no visām jūrām un upēm sarāpoja pagalmā bruņurupuči.

Meitene tiem vaicāja:

—    Vai Murza ir jūsu pulkā?

—    Nē, nav.

Meitene aicināja svaini istabā, paēdināja, padzirdināja, bet otrā rītā mazā gaismiņā iedeva viņam kamoliņu, sacīdama:

—    Nomet kamoliņu zemē un ej tam pakaļ! Tas aizvedīs tevi pie mūsu mātes. Viņai izstāstīsi savu vajadzību.

Vīrs nometa kamoliņu zemē, kamoliņš sāka ripot, un viņš devās tam pakaļ. Kamoliņš aizripoja pie lielas mājas. Ārā iznāca sievasmāte un vaicāja:

—    Kāds vējš tevi atpūtis, mīļais znotiņ? Uz šejieni nedz zvērs spēj atkļūt, nedz putniņš atlidot, bet tu esi klāt. Nāc istabā un pastāsti, kas uz sirds!

—    Es ierados pēc Murzas, — znots atbildēja.

Sievasmāte iznāca uz lievenēm, sasita plaukstas, un tai pašā

mirklī no visām malu malām — no Masisa un Aragaca ielejām sarāpoja pagalmā čūskas.

Sievasmāte čūskām vaicāja:

—    Vai Murza ir bijis jūsu pulkā, un kur viņš atrodas patlaban?

Čūskas viņai atbildēja:

—     Šodien ir desmitā diena, kopš viņu paņēmis uz pili čūsku valdnieks un liek viņam tur strādāt savā labā.

Sievasmāte paēdināja un padzirdināja znotu, bet no rīta mazā gaismiņā iedeva viņam kamoliņu, sacīdama:

—    Še kamoliņš, nomet zemē un ej tam pakaļ! Tas aizvedīs pie staltas pils, kas pieder čūsku valdniekam. Iezodzies pilī un paslēpies aiz krāsns, kurā maizi cep! Tupi tur, aizturējis elpu, lai cusku valdnieks nespēj tevi atklāt, citādi tev iedzels. Nogaidi, kamēr čūsku valdnieks atnāks un sacīs: «Murza, uzklāj galdu!» Galds tūliņ pats pārklāsies ar galdautu, uz tā paši saradīsies visādi ēdieni. Čūsku valdnieks paēdīs un aizies. Tad tu saki tā: «Murza, gals klāt, cik ļoti gribas ēst! Pabaro mani!» Kad būsi paēdis, saki: «Murza, es atnācu tev pakaļ!» Un ej no pils projām!

Tā viss ari notika. Kad čūsku valdnieks bija ieturējis vakariņas un aizgājis gulēt, vīrs sacīja:

—    Murza, gals klāt, cik ļoti gribas ēst! Pabaro mani!

Tūliņ viņa priekšā parādījās galds, uz galda — galdauts,

uz galdauta — visādi ēdieni. Vīrs paēda, padzēra un sacīja:

—    Murza, es atnācu tev pakaļ!

Neredzamais Murza viņam atbildēja:

—    Jau sen to vajadzēja darīt. Čūsku valdnieks mani pagalam nomocījis.

—    Tad saki, Murza, — kur tu esi? — vīrs vaicāja. — Nāc, iesim prom!

—    Es jau gaidu pie durvīm, — Murza atbildēja.

Pagājis gabaliņu, neviena sev līdzās nemanīdams, vīrs atkal vaicāja:

—    Murza, kur tu esi?

—    Šeit, — atsaucās neredzamais strādnieciņš.

Nonāca abi pie jūras. Bija jau satumsis vakars.

—    Murza, ko darīsim? — vaicāja vīrs. — šeit pārlaidīsim nakti vai mēģināsim pārcelties uz otru krastu?

—    Kālab celties uz otru krastu? — Murza atsaucās. — Es mirklī uzcelšu māju, un tajā pārnakšņosim. Aizver acis! … Bet tagad atver!

Vīrs atvēra acis un redz: jūras krastā stāv īsta pils. Abi iegāja iekšā un posās uz dusu. Pa to starpu pie krasta pieīrās pārcēlājs, izvilka laivu malā un izbrīnījās:

—    Es tikai nesen no šejienes atīros, tad nekādas pils nebija. Kā pēkšņi tā radusies?

Pārcēlājs iegāja pilī: tur sēd jauns vīrs. Ieraudzījis pārcēlāju, viņš sacīja:

—    Murza, pie mums ieradies viesis. Pabaro viņu!

Nez no kurienes uzradās galds, uz galda — ēdiens. Viesis paēda, padzēra, tad jaunais vīrs sacīja:

—    Murza, nokop galdu!

Galds tai pašā mirklī nozuda.

Pārcēlājs izbrīnījās un lika priekšā:

—    Kas ir — mainīsimies! Es tev došu savu tauri, bet tu man — neredzamo strādnieciņu.

—    Ko spēj'tava taure?

—    Tad klausies: ja tajā iepūš vienu reizi — laukā iznāk kavalērijas pulks, ja iepūš otru reizi — iznāk kājinieku karaspēks-.

—    Labi, mainīsimies, — vīrs ar mieru.

Likās visi gulēt. No rīta vīrs piecēlās, paņēma tauri un izgāja laukā. Viņš gāja, gāja, tad ieprasījās: ' — Murza, kur tu esi?

—    Šeit, — Murza atsaucās. — Man ne prātā nenāk palikt pie pārcēlāja.

Vīrs pārnāca mājās un visu izstāstīja sievai. Sieva sacīja:

■— Ej pie saimnieka un saķi, ka Murzu nekur nevarēji atrast!

Vīrs paklausīja sievai un gāja. . 1

—    Es nekur neatradu Murzu, — viņš sacīja saimniekam. — Lūdzams, piedod!

Bet saimnieks noskaitās ne pa jokam un iebļāvās:

—    Nepiedošu vis! Tūliņ likšu tev nocirst galvū!

Virs .nodūra acis Un sacīja:

—    Ko lai dara — cērt, tikai pirms tam atvēli papūst tauri!

Viņš paņēma tauri, iepūta tajā vienu reizi — laukā iznāca kavalērijas pulks, iepūta otru reizi — iznāca kājinieku karaspēks.

Vīrs karaspēkam pavēlēja:

—    Nocērtiet galvu manam saimniekam! Viņš raka otram bedri, lai tad pats tajā.iekrīt!

Karavīri — viens divi — izpildīja pavēli un izrēķinājās ar ļauno bagātnieku.

—    Iesim, vīriņ,, uz to pilsētu, kur dzīvo tavi vecākil— sieva sacīja vīram. — Un Murzu ņemsim līdzi.

—    Es nezinu, kurā pilsētā viņi dzīvo, jo nekad viņus neesmu redzējis, — atbildēja vīrs. — Izaugu viens pats uz salas.

—   Ja tu nezini, tad zinu es.

Viņi aizgāja uz pilsētu, kur bija dzimis vīrs. Murza pilsētas malā uzcēla pili. Vīrs un sieva ieturēja vakariņas un gāja gulēt.

Naktī Murza vīra vecākus aizmigušus pārnesa uz pili. No rīta vecīši pamodušies ieraudzīja, ka atrodas pilī. Viņiem pretī iznāca jauns pāris.

—    Re, šis ir tavs tēvs un šī — māte, — sieva sacīja vīram.

Bet vecākiem viņa teica:

—    Re, šis ir jūsu dēls, kuru bija nozadzis klibiķis.

Visi lielā aizgrābtībā smējās un raudāja prieka asaras. Pēc tam sarīkoja dižas dzīres un līksmojās septiņas dienas no vietas.

Kā piepildījās viņu ilgas un cerības, lai piepildās arī jūsējās! No debesīm nokrita trīs āboli. Viens tam, kurš pasaku stāstīja, otrs tam, kurš to klausījās, bet trešais tam, kurš no pasakas gudrību mācījās.

.

MEITENE AR ZELTA MATIEM

Reiz dzīvoja kāda sieva. Viņai bija meita un pameita. Visa viņu bagātība — viena vienīga gotiņa.

Pamāte ik rītu, izdzīdama gotiņu ganībās, pameitai iedeva maizes doniņu un sacīja:

— Tfu, kaut tu izputētu! Še maize un ej ganīt govi! Bet nedomā maizi aiztikt: panēsā pa pļavu un pārnes mājā! Un neaizmirsti paņemt ganos vārpstiņu! Kamēr staigāsi govij pakaļ, dziju savērpsi.

Pameita, mocīdamās ar izsalkumu, augas dienas ganīja govi un vērpa dziju. Viendien dzijas pavediens pārtrūka un vārp-

stiņa sāka velties uz priekšu; zemē bija caurums, un vārpstiņa tajā iekrita. Pameita palūkojas pa caurumu un redz: pazemē sēž pūķa māte, grauž maizes vietā dzelzs gabalu un vērpj,

Pameita viņai uzsauca:

—    Mīļo māmuliņ, pasniedz man vārpstiņu!

Pūķa māte atbildēja:

—    Kas tu tāda esi, drosulīt, ka uzdrīksties ar mani runāt? Te, pazemē, nedz putniņš atlido, nedz čūska atrapo. Kazi, tu nokāpsi pie manis lejā?

Pameita nokāpa pazemē. Vecene viņai saka:

—    Izmazgā man galvu!

Pameita sāka mazgāt pūķa mātei galvu un sukāt matus. Vecenes rnati bija tik cieti kā cūkas sari un tajos visādu kukaiņu, ka biezs.

—    Nu, kā tev patīk mani mati? — vecene vaicā. — Vai skaisti?

—    Skaisti, — pameita atbild, — zīžaini un mīksti. TācH bija manai mīļajai mātei.

—    Tu, kazi, ēst gribi? — vecene vaicā. — Še maize!

Pameita piegāja pie vecenes, paņēma gabaliņu: tā bija nevis

maize, bet kizjaks — sakaltuši lopu mēsli. Viņa tur kizjaku rokās un nezina, ko iesākt.

Vecene vaicā:

—    Vai garda mana maize?

Un pameita atbild:

—    Garda, māmuliņ, tikpat garda, kā manas mīļās mātes cepta.

—    Bet tagad nobaudi skābus kāpostus!

Pameita ieskatās podā: tur ieskābēta varde un čūska.

—    Nu, vai gardi mani kāposti? —• vecene vaicā.

Pameita atbīda podu un atbild:

—   Gardi, māmuliņ, tikpat gardi, kā manas mīļās mātes skābēti.

Ta pameita neko nepatīkamu vecenei nepateica. Tad vecene pameitai sacīja:

—    Nāc nu šurp! Vai redzi, tur no zemes laužas ārā divi avotiņi — vienā melns ūdens, otrā balts. Melno ūdeni neaiztiec, bet baltā iebāz galvul

Pameita tā ari izdarīja. Skatās: mati mirdz tīrā zeltā. Pameita izbijusies vecenei saka:

—   Ai, māmuliņ, ja pamāte to ieraudzīs, izplūks man visus matus!

—    Nebīsties, — vecene mierina, — es tev apsiešu ap galvu lakatiņu.

—    Es tik un tā baidos, — pameita gaužas. — Droši vien gotiņa pa šo laiku būs pazudusi.

—   Nav pazudusi, — pūķa māte atbild. — Kamēr gotiņu ganīsi, dari tā: paspied vienu ragu — no tā tūliņ sviests sūksies, paspied otru ragu — no tā medus tecēs. Ēd, atkopies un topi skaistule!

Pagāja dažas dienas, pameita atkopās un kļuva dižena skaistule.

—   Tfu, kaut tu izputētu! — šķendējās pamāte. — No kā tu kļūsti skaistāka, ja ganos tikpat kā nedabū ēst? Rīt lai iet ganos mana meita, varbūt arī viņa kļūs skaistāka.

Otrā rītā gāja ganīt govi īstā meita. Māte tai iedeva līdzi kaimahu1 , sviestu, sieru, baltmaizi.

—    Ēd, meitiņ, — māte vēl pieteica, — un kļūsti dižena skaistule!

īstā meita aizgāja uz pļavu. Vārpstiņa tikai pāris reižu apgriezās, tad pavediens pārtrūka un vārpstiņa iekrita caurumā, īstā meita piegāja pie cauruma, palūkojās pazemē. Redz: tur sēž pūķa māte, grauž dzelzs gabalu un vērpj.

—    Ei, vecā ragana, — īstā meita uzsauca, — atdod manu vārpstiņu!

Pūķa māte viņai atbildēja:

—    Nokāp pati lejā!

īstā meita nokāpa. Vecene nu liek viņai izmazgāt galvu.

—   Tfu, — īstā meita nospļaujas, — tā tik vēl trūka, lai es pieskartos taviem pretīgajiem matiem!

Vecene tad saka:

—    Apēd gabalu maizes — re, kur tas stāv!

—   Tfu, — īstā meita nospļaujas, — tā tik vēl trūka, lai es šādu draņķi mutē ņemtu!

> Ka i m a h s — rūgušpiens, samaisīts ar krējumu.

—   Nu, tad nobaudi skābus kāpostus, vei, tai podā!

—    Tfu, — īstā meita atkal nospļaujas, — tu prātā jukusi, vai: podā tak ieskābēta varde un čūska!

—    Nāc šurp! — vecene saka. — Vai redzi, tur no zemes laužas divi avotiņi — vienā balts ūdens, otrā melns. Iebāz galvu melnajā ūdenī!

īstā meita iebāza galvu melnajā ūdenī, un tai matu vietā tūliņ no pakauša nokārās ēzeļa aste. Kad īstā meita pārnāca mājās, māte izmisusi iesaucās:

—    Kaujiet to govi nost! Viņas dēļ mana meita dabūjusi ēzeļa asti!

To dzirdot, pameita aizskrēja pie pūķa mātes un saka:

—    Māmuliņ, pamāte grib govi nokaut. Ko darīt?

Vecene viņai atbild:

—    Neraudi, meitiņ, lai kauj! Tikai salasi visus govs kauliņus un aproc zemē! Redzēsi, ka viss būs labi.

Kad govi nokāva, pameita gauži raudāja. Gaļu neēda, tikai lasīja kopā kauliņus.

—    Tfu, kaut tu izputētu! — nolamājās pamāte. — Kāpēc tev vajadzīgi šie kauli?

—    Gribu zemē apglabāt, — pameita atbildēja.

To dzirdēdamas, pamāte ar savu meitu sāka par pameitu zoboties, smieties, tomēr viņa tik un tā lasīja kauliņus. Salasīja visus un apraka sliekšņa priekšā.

Ilgs vai neilgs laiks pagāja, kas to zinās pateikt, te vienreiz māte ar meitu sāpošās uz dievnamu. Aizejot pamāte izbēra uz grīdas prosu un sacīja:

—    Visus prosas graudiņus salasi un, vei, šo vanniņu pieraudi pilnu ar asarām!

Abas aizgāja, bet pameita sāka lasīt prosas graudiņus un raudāt. Šai brīdī istabā ienāca sveša vecenīte un vaicāja:

—    Kālab tu, meitiņ, raudi un kālab lasi prosas graudiņus? Kas tev atgadījies?

—    Nekas, māmuliņ, nav atgadījies. Tāpat vien skumji tapa. Bet prosu lasu tāpēc, ka negribu sēdēt bez darba.

Vecenīte sacīja:

—    Nav tiesa.

Pameita redz, ka vecenīti nevarēs piemānīt, tāpēc izstāstīja viņai visu, kā ir.

Vecenīte tad sacīja:

—    Lai piemeklē nelaime tos, kas moka nabaga bārenīti! Paņem, meitiņ, slotu un saslauki prosu, bet vanniņā ielej ūdeni, piemet klāt šķipsniņu sāls, un viss būs kārtībā.

To pasacījusi, vecenīte aizgāja, bet pameita paklausīja un izdarīja tā, kā viešņa bija pamācījusi.

Tad pameita izgāja ārā, kur sliekšņa priekšā bija aprakti govs kauli. Sak, paskatīšos, kas ar tiem noticis. Un ierauga —. kaut tavas acis šādu prieku redzētu! — pie sliekšņa stāv apseglots zirgs, bet pie segliem piesiets vīstoklis ar brīnum skaistiem tērpiem.

Pameita uzvilka skaistās drēbes mugurā un kļuva tik daiļa, !;a ne vārdos izteikt. Tad uzsēdās zirgam mugurā un arī devās uz dievnamu. Ļaudis skatās, nespēdami vien nopriecāties. Skaistule nokāpa no zirga, noskaitīja lūgšanu un aizauļoja atpakaļ. Viņa auļoja tik strauji, ka nemanīja, ka no kājas nokrīt kurpīte un ielido tieši upē.

Mājās viņa nosegloja zirgu, palaida pļavā ganīties, drēbes nobēdzināja apakš sliekšņa, uzvilka mugurā savus novalkātos Kankarus un apsēdās pie sienas.

Pārnāca no dievkalpojuma pamāte ar īsto meitu.

—    Tfu, kaut tu izputētu! — viņa uzsauca pameitai. — Šitāda skrandaine — tā esot meitene! Ja tu būtu redzējusi, kas par vkaistuli bija atjājusi uz dievnamu: zelta mati krīt pār pleciem, tērps vizuļot vizuļo, un ugunīgs zirgs dīžāt dīžājas!

Pameita atbildēja:

—    Ko es varu darīt, ka jūs mani neņēmāt līdzi. Labprāt būtu paskatījusies uz šo skaistuli.

—    Tfu, kaut tu izputētu! — pamāte nolamājās. — Vajadzēja gan tevi paņemt, lai ugunīgais zirgs samin!

Pievakarē uz upi veda dzirdināt ķēniņa zirgus. Tie negribēja kāpt ūdenī, jo tur kaut kas mirguļoja. Kalpi aizgāja pie ķēniņa un saka: zirgi negribot dzert, jo upē kaut kas mirguļo. Ķēniņš atbild:

—    lemetiet tīklu un izvelciet to mirguli laukāl

Kalpi iemeta tiklu, skatās: maza, spoža kurpīte. Aiznesa to ķēniņam. Ķēniņš saka:

—    Ja kurpīte ir tik skaista, cik skaistai tad jābūt tās valkātājai! Atrodiet skaistuli, un es to atdošu savam dēlam par sievu.

Ķēniņa kalpi sāka piemērīt kurpīti visām meitenēm pēc kārtas, taču nevienai tā nederēja. Septiņus ciemus apstaigāja un pēdīgi nonāca līdz pamātes mājām. Pamātes meita visādi izmēģinājās spožo kurpīti dabūt kājā, taču veltīgi

Ķēniņa kalpi tad sacīja:

—    Lai uzvelk arī netīrele, jo ķēniņš lika visām piemērīt.

Pameita uzvilka kurpīti, un tā viņai bija pašā laikā.

—    Tagad gaidiet — pats ķēniņš ieradīsies šo meiteni bildināt dēlam par sievu, — kalpi sacīja.

Paiet pāris dienu, un patiesi — ķēniņš svītas pavadībā tuvojas viņu mājām. Pamāte, ilgi negudrodama, iegrūž pameitu zemes pavardā, uzliek vāku un uzveļ akmeni, bet savu meitu sapoš kā lelli un apsēdina uz gultas. Atjāj ķēniņš, sāk viņi dzīrot. Negaidot ielaižas istabā gailis, notupstas uz pavarda un iedziedas:

—    Ki-ke-ri-gū, ēzeļa aste sēd uz gultas, bet zelta sprogas — pavardā!

Pamāte metas gailim virsū, dzen to prom, taču gailis pārlaižas uz gultas un atkal dzied:

—    Ki-ke-ri-gū, ēzeļa aste sēd uz gultas, bet zelta sprogas — pavardā!

Ķēniņš pavēl:

—    Attaisiet pavardu!

Attaisa un ierauga: iekšā tup meitene ar zelta matiem, ierāvusies stūrītī. Viņu izvilka laukā. Gribēja pārģērbt citās drēbēs, taču pameita atteicās:

—    Nevajag.

Viņa sadabūja savu tērpu, kas glabājās apakš sliekšņa, un pārģērbās: pārvērtās par neredzētu skaistuli. Pamāti un viņas meitu ar kaunu padzina no mājām, bet meitenei ar zelta matiem un ķēniņdēlam nodzēra kāzas.

Kā piepildījās viņu ilgas un cerības, lai piepildās arī jūsējās!

COVINARA

Reiz dzīvoja ķēniņš. Viņš jau septiņus gadus bija precējies, taču bērnu aizvien vēl nebija. Arī viņa ķēvei septiņus gadus nebija atskrējis neviens kumeliņš. Tāpat dārzā ābele septiņus gadus nenesa aug|us.

Kādu dienu ķēniņa dārza vārtu priekšā apstājās nabadzīgs dervišs.[2] un sacīja:.

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Es zinu, kāpēc tu esi noskumis.

—   Mans brāli derviš, — ķēniņš atbildēja, — ja tu zini, tad palīdzi!

Dervišs sacīja:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Ieej dārzā! Tavā ābelē aug viens ābols. Noplūc to un nomizo! Ābolu iedod apēst ķēniņienei, bet mizu — ķēvei! Kad ķēniņienei piedzims dēls, nokrusti to par Kadžiku1 un, kad ķēvei atskries kumeliņš, nosauc to par Sevuku2 !

To pateicis, dervišs nozuda — kā ūdenī iekrita.

Patiešām, ķēniņa sievai piedzima dēls, bet viņa ķēvei atskrēja kumeliņš. Vienu nosauca par Kadžiku, otru — par Sevuku. Kadžiks pats kopa kumeliņu, un abi auga, acīm redzot.

Ilgs vai neilgs laiks pagāja — Kadžiks izauga par staltu jaunekli. Te viendien viņam sānā sāka tik stipri durt, ka viņš tikko dzīvs aizvilkās līdz stallim un zirgam sacīja:

—    Sevuk, es mirstu, palīdzi man!

—    Nebaidies nekā, — zirgs viņu nomierināja. — Patausti ar labo roku zem kreisās svārku stērbeles! Tur zem apģērba atradīsi dunci. Paņem to!

Kadžiks pataustīja ar labo roku zem kreisās svārku stērbeles un izvilka dunci. Uz spožā dunča vizēja skaistas meitenes attēls, kam apakšā bija paraksts «Covinara».

Kadžiks tai pašā mirklī sajuta, ka bez šīs meitenes nespej vairs dzīvot.

Viņš vaicāja:

—    Mīļais Sevuk, kā atrast Covinaru?

—   Tas nav viegli izdarāms, — zirgs atbildēja, — bet mēs pamēģināsim. Pasūti skaistus seglus, apseglo mani un saposies ceļam!

Kadžiks aizgāja pie seglu meistara un pasūtīja seglus. Kad tie bija gatavi, apsegloja savu zirgu un abi kopā devās ceļā — meklēt Covinaru.

Ilgu vai neilgu laiku viņi jāja, kas to zinās pateikt, beidzot aizjāja līdz Melnajai zemei. Skatās: te viss ir melnum melns. No melnu krūmu biezokņa izjāja melns jātnieks un aizšķērsoja ceļu.

—    Kas tu tāds esi, ka uzdrīksties mīdīt mūsu zemi? — viņš uzsauca Kadžikam un izrāva zobenu.

1 Kadžiks — drosminieks.

4 Sevuks — melnis.

Arī Kadžiks izrāva savu dunci un atvēzējās. Uzreiz visa apkārtne iemirdzējās tik spožā gaismā, ka melnais virs ar piedurkni aizsedza acis un nokrita ceļos.

—    Redzu, ka tu esi stiprāks par mani, — viņš teica. — Tik un tā es nespēšu tevi pieveikt, ja tev pieder šāds duncis. Labāk noslēgsim draudzību un dzīvosim kā brāļi.

Abi sabrāļojās un devās kopā pārmeklēt Melno zemi no vienas malas līdz otrai. Pašā Melnās zemes malā viņi ieraudzīja trīs vīrus cīnāmies pret veselu karapulku. Kadžiks piebiedrojas šiem vīriem un karapulku pieveica.

Vīri zemu palocījās Kadžika priekšā un sacīja:

—    Mēs esam Melnās zemes valdnieka dēli. Iesim pie mūsu tēva!

Aizgāja uz pili, un valdnieka dēli iepazīstināja savu glābēju ar tēvu.

Valdnieks teica:

—   Drošsirdīgais karavīr, ņem manu meitu sev par sievu un kļūsti mans znots!

Tomēr Kadžiks atsacījās.

—    Es mīlu skaistuli Covinaru, — viņš teica. — Bet savu meitu tu atdod par sievu manam melnajam brālim!

—   Tavs vārds man ir likums, — valdnieks noteica un sarīkoja kāzas.

Kāzas dzēra septiņas dienas un septiņas naktis. Astotajā dienā Kadžiks saposās ceļā.

Aizjādams viņš sacīja savam melnajam brālim:

—    Se tev zelta gredzens! Ja tas kļūst melns, steidzies man palīgā!

Ilgu vai neilgu laiku Kadžiks ar Sevuku jāja, tas viņiem labāk zināms, līdz nonāca Baltajā zemē. Skatās: te viss ir baltum balts — koki balti, puķes baltas. No balto koku biezokņa izjāja balts jātnieks un aizšķērsoja ceļu. Kadžiks ar savu dunci pieveica arī balto jātnieku. Tas sāka lūgt žēlastību, un tā abi sabrāļojās. Sabrāļojušies kopā devās pārmeklēt Balto zemi un uz pašas robežas ieraudzīja trīs jaunekļus cīnāmies pret veselu karapulku. Kadžiks arī šo karapulku pieveica. Bet triju jaunekļu māsu — Baltās zemes valdnieka meitu izprecināja savam baltajam brālim.

Šķiroties viņš baltajam brālim sacīja:

—    Še tev zelta gredzens. Ja tas kļūst melns, steidzies man palīgā!

To pateicis, uzlēca Sevukam mugurā un aizjāja meklēt Covinaru. Ilgu vai neilgu laiku abi jāja, tas viņiem labāk zināms, līdz nonāca Zaļajā zemē. Pie zaļa pakalna izjāja priekšā zaļš jātnieks un aizšķērsoja ceļu.

—    Kas jūs tādi esat, ka uzdrīkstaties mīdīt mūsu zemi? — zaļais jātnieks uzsauca, atvēzēdams zobenu.

Vai gan jāstāsta, ka arī šis jātnieks sāka lūgties no Kadžika žēlastību. Kadžiks par viņu apžēlojās, un viņi sabrāļojās. Abi kopā devās pārmeklēt Zaļo zemi un pie pašas robežas ieraudzīja trīs jaunekļus cīnāmies pret veselu karapulku.

Vai jāstāsta, ka arī šī cīņa beidzās ar uzvaru un pēc tam notika kāzas? Kadžiks izprecināja Zaļās zemes valdnieka meitu savam zaļajam brālim.

Bet šķiroties pasniedza zaļajam brālim zelta jostu un sacīja:

—    Līdzko šī zelta josta kļūst melna, steidzies man palīgā!

To pateicis, uzlēca Sevukam mugurā un aizjāja tālāk.

Jādams Kadžiks vaicāja Sevukam:

—    Mīļais Sevuk, mans uzticamais zirdziņ, — kā mums tālāk rīkoties?

—    Jāsim vien uz priekšu, — Sevuks atbildēja. — Tevi vēl gaida asiņaina cīņa.

Viņi aizjāja Sarkanajā zemē. Sarkanās zemes vidū ieraudzīja milzīgi plašu jūru, kuru nedz kājām apiet, nedz zirgā apjāt. Vienā jūras krastā trīs lauvas cīnījās ar Sarkanās zemes valdnieka karapulku, otrā slējās pils, kas piederēja princesei Covinarai — tai skaistulei, kuras attēls bija redzams uz Kadžika dunča. Kadžiks vispirms sakāva ar dunci Sarkanās zemes valdnieka karapulku. Tad viņam virsū metās lauvas. Arī tos viņš pievārēja.

—    Tagad turies stingrāk seglos! — sacīja Sevuks un kā putns pacēlās virs jūras. Nolaidās otrā jūras krastā skaistules Covinaras pils priekšā. — Ej pilī! — zirgs sacīja Kadžikam. — Iekšā visas durvis būs aizslēgtas. Bet tu izvelc dunci, pieduries atslēgām, un durvis pašas atvērsies.

Kadžiks iegāja pilī. Tiklīdz duncis pieskārās atslēgām, durvis atvērās.

Viņš nonāca līdz visgreznākajai pils istabai un ieraudzīja: uz paklāja spilvenos sēd skaistule Covinara.

Viņa piecēlās, panācās Kadžikam pretim un sacīja:

—    Man tika pareģots, ka kļūšu tava sieva. Tu esi man tīkams, tāpēc ka tev netrūkst drosmes un prāta. Tikai vienu slikti darīji, ka nobeidzi lauvas. Tie apsargaja pili no Sarkanās zemes valdnieka, kas grasijās mani nolaupīt.

Kadžiks viņai sacīja:

—    Neraizējies, manu līgaviņ! Es neļaušu ne mazo pirkstiņu tev piedurt.

Kādu dienu pie Sarkanās zemes valdnieka atnāca ragana un viņam sacīja:

—    Tu tupi savā pilī un neko nezini. Kadžiks nonāvēja lauvas, un tagad ir manos spēkos tev palīdzēt. Iedod man tik daudz zelta, cik pati sveru kopā ar drēbēm, liec vēl pagatavot lielu, sarkanu sviesta ķērni, un es tev atvedīšu princesi Covinaru.

Vecā ragana uzsēdās jāteniski uz sviesta ķērnes un pārcēlās pāri jūrai uz otru krastu. Sviesta ķērni noslēpa krūmos, bet pati, izlikdamās par ubadzi, atnāca uz Covinaras pili un lūdzās:

—    Pieņemiet mani savā pilī! Esmu ubadze, vientuļa vecenīte. Kalpošu jums ar sirdi un dvēseli!

Covinara viņu atraidīja, sacīdama:

—    Ej projām! Mums nav vajadzīgi tavi pakalpojumi.

Taču Kadžiks iebilda:

—    Vai tev nav žēl vecenītes? Ļausim viņai palikt.

Covinara, purinot galvu, sacīja:

—    Redzēsi, ka šī vecenīte atnesīs mums nelaimi.

—    Nebaidies, — Kadžiks viņu mierināja. — Ko var izdarīt veca, slima sieviņa?

Tā ragana palika dzīvot Covinaras pilī.

Kādu dienu, kad Kadžiks bija aizgājis medībās, ragana sacīja Covinarai:

—     Kāpēc tu savam vīram nepavaicā, kur slēpjas viņa spēks, ja viens pats varēja pieveikt tik daudz karapulku?

Kad Kadžiks pārnāca no medībām, Covinara viņam vaicāja:

—   Vai tev ir kādi noslēpumi, ko es nezinu? Saki man — kur slēpjas tavs spēks, ja viens pats varēji tikt galā ar tik daudziem karapulkiem?

Kadžiks atbildēja:

—   Man nav noslēpumu, ko tu nedrīkstētu zināt. Mans spēks slēpjas duncī.

Vecene to noklausījās. Naktī nozaga dunci un iemeta jurā, bet Kadžiks tai pašā mirklī zaudēja samaņu. Covinara no rīta pamodās un, domādama, ka vīrs vēl guļ, izgāja jūras krastā pastaigāties. Arī ragana tūliņ bija klāt: iegrūda Covinaru sviesta ķērnē, aiztaisīja vāku, kaut ko pačukstēja, un ķerne — žvīks! — jau atradās otrā krastā. Ragana aizveda Covinaru pie Sarkanās zemes valdnieka un sacīja:

—    Te būs tev līgavā. Viņas vīrs ir miris.

To dzirdot, Covinara gauži ieraudājās.

—    Es ātrāk pie cita vīra neiešu, — viņa sacīja, — iekams nebūs apritējušas četrdesmit dienas.

Līdzko Kadžika duncis iekrita jūrā, viņa dēvētajiem brāļiem atstātie gredzeni un josta kļuva melni. Brāļi tūdaļ pārpeldēja jūru un redz: Sevuks ar kājām zemi kārpa un žēlabaini zviedz.

Viņi zirgam vaicāja:

—    Kas atgadījies?

Zirgs atbildēja:

—    Pazudis Kadžika duncis. Tas atrodas vai nu uz zemes, vai ūdenī, vai debesīs. Tu, baltais brāli, ej un pavaicā zvaigznēm! Tu, zaļais brāli, ej pavaicā cilvēkiem, bet tu, melnais brāli, dodies uz jūru un pavaicā zivīm, vai tās nav kur manījušas dunci! Bez šī dunča mēs nespēsim Kadžiku atdzīvināt.

Baltais brālis tūliņ ar balto zirgu uzauļoja debesīs, zaļais brālis zaļajā zirgā aizauļoja pa zemi, bet melnais brālis ar zirgu ielēca jūrā. Viņš saaicināja visas zivis kopā un tās izprašņāja, taču neviena neko nezināja pateikt. Tad melnais brālis vaicāja:

—    Vai nav kur paslēpusies vēl kāda zivs?

Viņam atbildēja:

-— Ir viena, tikai stipri savārgusi.

Melnais brālis sacīja:

■— Atvediet šo zivi šurp! Es to izdziedināšu.

Atveda savārgušo zivi, skatās — tai mugurā iedūries duncis. Melnais brālis izvilka dunci un reizē netīšām izvilka arī asaku.

—   Nav liela nelaime, — viņš sacīja zivij. — Kad atlabsi, kļūsi zivju valstībā par augstmani — išhanu.

Tā šo zivi sauc vēl tagad.

Nu melnais brālis auļoja pie pārējiem un sasauca tos kopā. Visi trīs brāļi aizjāja uz pili, atdzīvināja Kadžiku un viņam sacīja-

—    So ļauno darbu pastrādāja ragana. Covinara raud un gaida tevi, bet Sarkanas zemes valdnieks grib ar viņu tūliņ salaulāties.

Pienāca četrdesmitā diena. Sarkanās zemes valdnieks jau veda Covinaru, lai salaulātos. Covinara nolēma laulību ceremoniju novilcināt līdz pēdējam un tad uz valdnieka pils sliekšņa iedurt sev sirdī nazi.

Negaidot apkārt viss satumsa, sacēlās vējš. Atauļoja baltais brālis, saķēra Sarkanās zemes valdnieku un uzsvieda augstu debesīs — tur viņš pret zvaigznēm nositās. Tad atauļoja melnais brālis, saķēra raganu un noslīcināja jūrā. Pēc tam atauļoja zaļais brālis un visus nomierināja.

Drīz atauļoja arī pats Kadžiks uzticamā Sevuka mugurā un apskāva savu sievu — skaistuli Covinaru. Sanāca ļaudis, sarīkoja dzīres par godu Kadžikam un viņa dēvētajiem brāļiem. Septiņas dienas no vietas visi ēda, dzēra un līksmojās.

Kā piepildījās viņu vēlēšanās, lai piepildās arī jūsējās!

.

PŪĶIS — CINMACINAS ĶĒNIŅA DĒLS

Vecos laikos dzīvoja ķēniņš, kam bija trīs dēli: viens gudrs, otrs vēl gudrāks, bet trešais visgudrākais. Kādu dienu ķēniņš sacīja dēliem:

—    Pienācis laiks jums apņemt sievas.

Jaunākais dēls visu brāju vārdā atbildēja:

—   Labi, tēvs, tikai sameklē mums tādas līgavas, kas būtu viena tēva meitas.

—   Norunāts, — ķēniņš atbildēja. — pameklēšu. Nav mazums vecāku, kuru mājās ir pa trim meitām, bet es jums gribu atrast vislabākās.

—   Tas ir tavā ziņā, tēvs, — jaunākais dēls atbildēja. — Izvēlies līgavas pēc sava prāta.

Ķēniņš ataicināja pie sevis vezīru.

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! — vezīrs sacīja. — Ko pavēlēsi?

—   Esmu sadomājis apsievot dēlus, — ķēniņš teica. — Jāatrod trīs līgavas, viena tēva meitas. Posies, jāsim tās meklēt un bildināt maniem dēliem par sievām!

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Jāsim meklēt!

Abi uzlēca zirgos un devās ceļā. Ilgi viņi meklēja, klaušināja neskaitāmās mājās, tomēr nevarēja atrast meitenes savam prātam.

Tad ķēniņš sacīja:

—   Vadzi, vezīr, mēs pabijām daudzās pilsētās. Tagad aizjāsim līdz Bagdadei un tur pameklēsim. Ja arī šajā pilsētā neatradīsim, griezīsim zirgus atpakaļ.

Aizjāja uz Bagdadi. Meklēdami izstaigāja visu pilsētu, taču atkal neatrada līgavas savam prātam.

—    Kas ir, vezīr, — ķēniņš pēdīgi saka, — ja esam šeit, tad aiziesim pie Bagdades valdnieka, parādīsim viņam godu un cieņu, pēc tam dosimies atpakaļceļā.

Aiziet abi ciemos pie Bagdades valdnieka. Valdnieks sarīko dzīres, kuru laikā trīs meitenes apkalpo viesus, pasniegdamas ēdienus un dzērienus.

Bagdades valdnieks ceļiniekiem vaicā:

—   Kālab esat ieradušies mūsu pusē — nopietnas darīšanas kārtot vai tāpat vien — izklaidēties?

Ķēniņš viņam atbild:

—    Esmu nodomājis apprecināt savus trīs dēlus ar trim meitenēm, viena tēva meitām. Sakiet — kas ir šīs trīs skaistules, kuras mūs apkalpo pie galda?

—    Tās ir manas meitas.

—   Tad mums uzsmaidījusi laime! — ķēniņš priecīgs iesaucas. — Viņas man patīk. Atdod tās maniem dēliem par sievām!

—   Uzskati, ka es viņas pasniedzu tev kā dāvanu, — saka Bagdades valdnieks.

—    Pateicos, — ķēniņš atbild, zemu palocīdamies. — Pasauc savas meitas! Es uzmaukšu katrai pirkstā pa zelta gredzenam.

Ienāca trīs meitenes: vecākā bija skaista, vidējā vēl skaistāka, bet jaunākā — visskaistākā. Viņu tēvs — Bagdades valdnieks apsveica meitas ar saderināšanos un no jauna sarīkoja lepnas dzīres.

Otrā rītā ķēniņš patencināja meitu tēvu par uzņemšanu un sacīja:

—   Tagad es jāšu uz mājām, bet pēc mēneša ieradīšos kopā ar dēliem. Tad dzersim kāzas.

Ķēniņš devās atpakaļ uz savu valsti. Visi trīs dēli bija izjājuši tēvu sagaidīt.

—    Esiet sveicināti! — ķēniņš dēliem saka. — Es jūs saderināju ar Bagdades valdnieka trim meitām un palūdzu mēnesi laika, lai sapostos kāzām.

Ķēniņš lika pašūt trīs greznus līgavu tērpus un trīs goda tērpus dēliem. Pēc mēneša viss jau bija sagatavots.

—   Vezīr, — sacīja ķēniņš, — ņemsim dēlus, pieci simti jātniekus apsardzei un dosimies uz Bagdadi: pārvedīsim vedeklas un dzersim kāzas.

Jaunākais dēls ķēniņam iebilda:

—    Ja mēs visi aizjāsim, kas tad apsargās mūsu pili? Pa to laiku var uzbrukt ienaidnieki. Jūs jājiet, bet es palikšu mājās. Manu līgavu pārvediet reizē ar brāļu līgavām.

—    Tie ir prāta vārdi, — ķēniņš atzinīgi sacīja.

Jaunākais dēls šķiroties tēvam un brāļiem piekodināja.

—    Kad jāsiet no Bagdades atpakaļ un tiksiet līdz avotam, kas urdz sarkanā pakalna apakšā, nekāpiet no zirgiem, nedzeriet avota ūdeni un neslieniet teltis! Tur jums uzglūnēs briesmas.

—    Labi, to atcerēsimies, — viņi apsolīja.

Agri no rīta, visi, izņemot jaunāko dēlu, devās ceļā. Sk'anot zurnai un tamburīnu zvārguļiem, viņi iejāja Bagdadē, ieradās valdnieka pils pagalmā un nokāpa no zirgiem.

Bagdades valdnieks viņus sagaidīja, kā klājas, parādīdams lielu godu un laipnību. Atveda meitas, ietērpa jaunajās drānās. Divi vecākie dēli piegāja pie savām līgavām, sadevās rokās un kopīgi devās uz pils dārzu, bet jaunākā meita palika viena un sāka gauži raudāt. To redzot, Bagdades valdnieks noskaitās un ķēniņam saka:

—    Ja tev ir tikai divi dēli, tad kālab bildināji trīs meitas?

—   Apzvēru pie savas un tavas galvas, ka man ir trīs dēli! ķēniņš atbild. — Trešais palika pilī, lai mūs nepārsteidz ienaidnieki. Tavu trešo meitu ņemšu līdzi, un mana trešā dēla kāzas dzersim nļūsu pilī.

Vecākos dēlus apprecināja, sarīkoja dzīres, kādas sen nebija redzētas, bet nākamās dienas rītā sāka posties atpakaļceļam.

Bagdades valdnieks ķēniņam saka:

—    Lai tava svīta jāj, bet tu vēl brīsniņu pasēdi ar mani, izdzersim pa tasei kafijas. Gan tu viņus panāksi.

Ķēniņš ar mieru.

Pa to laiku ķēniņa svīta un ķēniņa dēli ar jaunajām sievām jau bija aizjājuši līdz sarkanajam pakalnam. Vezīrs ierunājās:

—    Nez kālab mūsu ķēniņš kavējas? Uzcelsim teltis un pagaidīsim viņu šeit.

Tā arī izdarīja: uzcēla teltis, sāka gatavot azaidu.

Pēdīgi atjāja ķēniņš. Viņš saka:

—    Tūliņ posieties, jāsim prom no šejienes!

Taču vezīrs viņam iebilst:

—   Jau satumsis — kurp lai tagad jājam? Kad uzausīs gaisma, tad jāsim.

—   Vezīr, vai tu nedzirdēji, ka mans jaunākais dēls mūs brīdināja no šīs vietas? — ķēniņš saka. — Te var uzglūnēt briesmas.

—   No kā tu baidies? — vezīrs iesmejas. — Mums ir pieci simti jātnieku, vesels karaspēks. Nav iemesla bailēm.

—   Patiesi nav iemesla, — ķēniņš ir vienis prātis. — Droši vien tev taisnība, paliksim šepat.

Bet, kad uzausa gaisma un ķēniņš teltī pamodās, viņš ieraudzīja:' ap viņu apmetni apvijies milzīgs pūķis.

—    Palaid mūs prom! — visi pieci simti jātnieku vienā mutē pūķim uzsauca.

Taču pūķis iesmējās pērkona smiekliem:

—    Ha, ha, ha! Ja gribēšu, pakustināšu asti, un no jums ne slapjas vietas nepaliks!

Tad pats ķēniņš sāka lūgties pūķi:

—    Palaid mūs tālāk — rnums jāsteidzas uz pili!

—   Palaidīšu, — pūķis atbildēja, — tikai apsoli, ka atdosi man savu jaunāko dēlu.

'— Ko citu lai iesāku, — ķēniņš sacīja. — Ir taču jātiek no šīs vietas projām. Apsolu.

—    Jājiet man garām, — pūķis atvēlēja. — Vienīgi jaunākā dēla līgavu es paturēšu ķīlā. Atlaidīšu viņu tad, kad ieradīsies ķēniņdēls.

Ziņneši aizauļoja uz pili un jaunākajam ķēniņdēlam ziņoja:

—    Esi sveicināts! Ķēniņš atgriežas mājās.

Jaunākais dēls paņēma simt jātnieku un to pavadībā izjāja ķēniņam pretim. Ieraudzījis dēlu, ķēniņš rūgti ieraudājās.

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! — dēls sveicina. — Kādēļ tu raudi tik priecīgā dienā?

—     Es raudu tāpēc, — ķēniņš atbild, — ka nepaklausīju tavam padomam, apmetos uz atpūtu pie sarkanā pakalna, bet naktī mūs ielenca briesmīgs pūķis. Viņš gribēja mūs iznīcināt un nelaida projām, iekams nebiju apsolījis viņam tevi, mans dēls. Ķīlā viņš paturēja tavu līgavu. Tagad tu zini, kālab raudu.

—    Veltīgi raudi, — jaunākais ķēniņdēls saka. — Ja nomiršu, tad varēsi mani apraudāt, bet pagaidām tam nav iemesla. Tūliņ posīšos ceļā.

—    Nejāj vis projām, — ķēniņš sāk dēlu lūgties. — Nejāj, paliec mājās! Kam jānotiek, no tā neizbēgt…

—    Nē, nedrīkstu nejāt, — dēls atbild. — Būs kauns Bagdades valdnieka priekšā, ja viņa meitu atstāsim pūķim par barību. Palieciet veseli!

To pateicis, jaunākais ķēniņdēls uzsēdās zirgam mugurā un devās ceļā. Aizjāja līdz pūķim. Pūķis viņam saka:

—    Laipni lūdzu! Tavu līgavu saglabāju sveiku un veselu. Ja uzticīgi man kalposi un izdarīsi to, ko lūgšu, atdošu tev līgavu. Varēsi viņu vest prom un apņemt par sievu.

—    Tad saki — kas jādara? Esmu tavā rīcībā, — kēnindēls atbild.

—    Sēdies man uz galvas! — pūķis pamāca. — Pieķēries labi stingri pie ausīm, nelaid rokas vaļā un nekā nebaidies! Lidosim augšā.

Pūķis pacēla ķēniņdēlu augstāk par septītajām debesīm un saka:

—    Paskaties uz labo pusi!

Ķēniņdēls paskatījās.

—    Ko tu tur redzi?

—    Redzu pilsētu.

—    Tā ir Cinmačinas valdnieka galvaspilsēta, — pūķis paskaidro. — Bet vai pili redzi?

—    Redzu.

—    Un pils priekšā milzīgo platānu arī redzi?

—     Redzu.

—    Tagad ieskaties ciešāk un pasaki — vai starp platānas zariem redzama meitene? Skaties uzmanīgi!

Sākumā ķēniņdēls neko nevarēja saskatīt, bet, ielūkojies ciešāk, pamanīja meiteni.

—    Redzu, redzu, — viņš saka. — Tai mugurā ir sarkanas drānas, un tā sēž gandrīz pašā galotnē.

Pūķis nonesa ķēniņdēlu zemē un saka: .— Tagad ej un dabū šo meiteni rokā, tad atdošu līgavu!

Pūķis iedeva viņam galdautu.

—    Šis galdauts tev ceļā noderēs, — viņš teica. — Kad sagribēsi ēst, atloki vajā, un tūliņ uz tā radīsies viss, ko vēlēsies.

Ķēniņdēls paņēma galdautu un devās ceļā. Ilgu vai neilgu laiku viņš gāja, tas viņam labāk zināms, līdz nonāca pie bieza meža. Te redz: no meža izlec divi milzīgi dēmoni, aizšķērso ceļu un sauc: • ,

—    Stāvi! Mēs esam pagalam izsalkuši. Nu būs ko uz zoba uzlikt-.

—    Neaiztieciet mani! — ķēniņdēls lūdzas. — Es jūs paēdināšu. Sakiet — cik daudz un ko jūs vēlētos uzkodām?

—    Septiņu bifeļu, kazi, pietiktu, — dēmoni atbild.

Ķēniņdēls atlocīja galdautu un pavēlēja:

•— Galdaut, dod šurp septiņus bifeļus!

Tai,.pašā mirklī no galdauta nokāpa tieši septiņi bifeļi un aizgāja pļaviņā ganīties.

Dēmoni metās bifeļiem virsū un visus septiņus notiesāja, pat kauliņus aplaizīja. Tad ķēniņdēlam vaicā;

—    Uz kurieni iedams?

—    Eju uz Cinmačinas galvaspilsētu.

—    Par to, ka mūs sātīgi paēdināji, — viņi saka, — gribam tev atmaksāt ar labu.

Viens no dēmoniem uzsēdināja ķēniņdēlu sev mugurā un vienā stiepienā aiznesa līdz savas valsts robežām.

—   Še uz šķiršanos mans mats, — viņš saka. — Ja tev klāsies plāni, sadedzini to!

Ķēniņdēls patencināja dēmonu un gāja tālāk. Iet, iet, līdz ierauga: pretim nāk neredzēti liels karapulks — tur skudru jātnieki atgriežas no kara ar pērtiķiem. Skudru jātnieki ielenca ķēniņdēlu un aizveda pie skudru valdnieka. Valdnieks paskatījās uz viņu un saka:

—   Man šis cilvēks nav vajadzīgs, varat to paturēt sev barībai. Tās jums pietiks, lai remdētu izsalkumu.

—    Ilgu mūžu tev, valdniek! — ķēniņdēls sveicina. — Atļauj man paēdināt tavus pavalstniekus ar ko gardāku, bet mani lai viņi neaiztiek.

—    Labi, atļauju, — valdnieks atvēl.

—    Sakiet — kas jums labāk garšo? — ķēniņdēls vaicā skudru jātniekiem.

—    Kvieši, mieži un prosa, — tie atbild.

—    Un cik daudz vajadzīgs?

—    Pietiktu ar simt maisiem.

Ķēniņdēls atlocīja galdautu, un tūliņ uz tā parādījās prasītie simt labības maisi. Skudras pieēdās līdz sātam. Bet skudru valdnieks sadabūja diegu un pasniedza to ķēniņdēlam, teikdams:

—    Par to, ka sātīgi paēdināji manus pavalstniekus, gribu tev atmaksāt ar labu. Ja tev klāsies grūti, aptin šo diegu ap pirkstu, un mēs tūliņ atsteigsimies palīgā.

Ķēniņdēls gāja tālāk. Iet, iet, līdz ierauga: pretim nāk karapulks, kam neredz ne sākuma, ne gala. Ķēniņdēls pieiet tuvāk, skatās: tie ir tie paši pērtiķi, kas bija karojuši ar skudru jātniekiem. Pērtiķi viņu ielenca un aizveda pie sava valdnieka.

—    Ilgu mūžu tev, valdniek! — ķēniņdēls uzrunā valdnieku. — Pavēli saviem pavalstniekiem mani atlaist — un es viņus sātīgi paēdināšu. Kas jums labāk garšo? — viņš vēl noprasa pērtiķiem.

—    Mums garšo mandeles, banāni un valrieksti.

—    Un cik daudz domājat apēst?

—    Sešdesmit maisus kā likts.

Ķēniņdēls atlocīja galdautu un palūdza tam sešdesmit maisu valriekstu, banānu un mandeļu.

Pērtiķi saēdās pilnus vēderus, un pērtiķu valdnieks pasniedza ķēniņdēlam divus gredzenus, teikdams:

—    Par to, ka sātīgi paēdināji manus pavalstniekus, gribu tev atmaksāt ar labu. Vienu gredzenu uzvelc labajā rokā, otru — kreisajā. Ja ūdenim pieskarsies ar kreiso roku, tas sasals ledū. Ja pieskarsies ar labo, ledus izkusīs.

Ķēniņdēls gāja tālāk. Pēdīgi viņš nonāca līdz Cinmačinas galvaspilsētai. Šī pilsēta bija apjozta ar dziļu grāvi, pilnu ar ūdeni, bet tilta nekur nemanīja. Ķēniņdēls iebāza kreiso roku ūdenī — un ūdens tai pašā mirklī sasala. Viņš pārgāja pāri grāvim, tad pieskārās ledum ar labās rokas gredzenu — un ledus izkusa. Pilsētā viņš satika kādu vecenīti. Izvaicāja: kāds ir šīs pilsētas valdnieks, un kā klājas ļaudīm?

—    Neklājas slikti, — vecenīte atbild. — Tikai viena nelaime: valdniekam pazudis dēls. Un vēl viena nelaime: lai kas ierastos pie valdnieka lūgt viņa meitas roku, viņš vispirms liek tam izturēt pārbaudījumus. Ja neiztur, nocērt galvu.

—    Neko darīt, nu ir pienākusi mana kārta, — ķēniņdēls saka. — Iešu bildināt valdnieka meitu.

—    Neej, dēliņ, — vecenīte lūdzas, — pazaudēsi galvu. Man tevis žēl.

—    Nē, iešu, — ķēniņdēls paliek pie sava. — Ja tev nav nekas pretim, gribu pie tevis pārlaist nakti. Bet rīt no rīta pamodini mani labi agri un pavadi uz pili!

Otrā rītā viņš devās uz pili, piegāja pie sargiem un sacīja:

—    Ielaidiet mani pilī, man ir darīšanas pie jūsu valdnieka.

Sulaiņi to paziņoja valdniekam.

—    Ieradies kāds jauneklis, — viņi saka, — un grib ar tevi runāt.

—    Vediet viņu šurp! — valdnieks pavēl.

Ķēniņdēls iegāja valdnieka istabā, septiņas reizes zemu palocījās, tad pielika roku pie sirds.

—    Ko teiksi? — valdnieks vaicā.

—   Teikšu to, ka esmu ieradies lūgt tavas meitas roku, — ķēniņdēls atbild.

—    Ej projām, no kurienes esi nācis! — valdnieks uzbļauj, j — Man tevis žel: ja neizturēsi manus pārbaudījumus, nocirtīšu^ tev galvu! ' . . »

—    Lai notiek, — ķēniņdēls ar mieru.

Tad Cinmačinas valdnieks pasauca savus nazīrus un vezīrus '

un sacīja:

—    Nolieciet zem šīs platānas sudraba paplātes, bet uz zelta paplātes uzlieciet glāzi ar ūdeni! Ja šis jauneklis uzkāps platānā, turot rokā zelta paplāti un neizlies ne piliena ūdens, es atdošu viņam savu meitu par sievu. Bet, ja kaut pilienu izlies, i nocirtīšu galvu.

Ķēniņdēls piegāja pie koJ<a, iemērca kreisās rokas gredzenu ūdenī un sāka rāpties platānā. Uzkapa pašā galotnē un apsēdās uz zara. Pēc tam rāpās lejā un pa ceļam ar otru gredzenu atkausēja glāzē ūdeni. 1

—    Šodien tev paveicas, — valdnieks teica. — Rīt atkal atnāc uz pili!

Ķēniņdēls aizgāja pie vecenītes pārlaist nakti. Viņa tam līdzjūtīgi sacīja:

—    Kaut manas acis satumstu un neredzētu, kā viņi tevi moka! Liecies atpūsties!

No rīta ķēniņdēls atkal gāja uz pili. Valdnieks viņu cauru dienu noturēja pie vārtiem un tikai vakarpusē ielaida pilī. Sulaiņiem lika piepildīt divus toverus ar sviestu — katrā pa trīsdesmit pudiem un pavēlēja ķēniņdēlam tos līdz rītam izēst tukšus. Ķēniņdēls drusciņ ieēda un vairāk nevarēja.

«Ek, rīt no rīta man nocirtīs galvu,» viņš nodomāja. Te pēkšņi atcerējās dēmonus. Viņš aizdedzināja pie uguns matu — un dēmoni tai pašā mirklī sanāca istabā.

—    Kas tev atgadījies? — viņi vaicā.

—    Vai redzat toverus ar sviestu? Es jūs ataicināju, lai pacienātu. J

Dēmoni saka:

—    Mēs jau četrdesmit gadus sviestu neesam baudījuši.

Viņi pielika mutes pie toveriem un visu sviestu izēda, pat toveru malas nolaizīja.

Agri no rīta valdnieks piecēlās, pasauca savus nazīrus un vezīrus un pavēlēja:

—    Vediet šurp jaunekli, nocirtīsim viņam galvu! Tādu lērumu sviesta nespētu apēst ij tūkstoš cilvēku.

Nazip un vezīri iegāja ķēniņdēla istabā, skatās: šis guļ. Pamodināja! un atveda pie valdnieka.

—    Nu, ko teiksi? —: valdnieks viņam vaicā.

—    Es apēdu visu sviestu, — ķēniņdēls atbild.

Valdnieks aizsūtīja sulaiņus pārbaudīt, vai tas tiesa. Sulaiņi izmeklēja malu maliņas, bet no sviesta ne vēsts. Atnāk pie valdnieka Un saka:

—    Viņš no tiesas visu sviestu izēdis.

Pa to starpu valdnieka meitai kalpones pavēstīja, ka ieradies kāds puisis pie viņas precībās un jau izturējis divus pārbaudījumus.

—    Nu labi, — valdnieks saka. — Bet tas vēl nav viss. Tagad ej atpūties, bet vakarā atkal atnāc uz pili!

Ķēniņdēls devās pie vecenītes, tur atpūtās un vakarā no jauiia ieradās pie Cinmačirfas valdnieka. Valdnieks pasauca savus nazīrus un vezīrus un tiem sacīja:

—    Nomēriet desmit mēru miežu, desmit mēru kviešu un tikpat daudz prosas putraimu! Sajauciet tos visus kopā un lieciet jauneklim līdz rītam sašķirot atkal pa šķirnēm!

Ķēniņdēls sāka putraimus šķirot un redz: līdz rītam ar šo darbu netikt galā. Te viņš atcerējās skudras. Aptina ap pirkstu diegu — un tai pašā mirklī sanāca pilna istaba ar skudrām.

Ķēniņdēls viņām saka:

—    Sašķirojiet, lūdzamas, miežus, kviešus un prosu katru savā kaudzē! Tikai pagaidām tos neēdiet — es jūs pēcāk pabarošu.

Skudras ķērās pie darba. Viņu bija tik daudz, ka, nostādot vienā rindā, pēdējā atrastos uz Masisa kalna virsotnes. Skudras sašķiroja putraimus, un ķēniņdēls pēc tam atlocīja galdautu un pabaroja čaklās darbones līdz sātam. Agri no rīta pamodas valdnieks un pasauca savus nazīrus un vezīrus.

, — Vediet šurp jaunekli! — viņš saka. — Nocirtīsim viņam galvu.

Ķēniņdēls ieradās, un Cinmačinas valdnieks liek viņam nocirst galvu.

—    Par ko tā? — ķēniņdēls brīnās. — Es visu izdarīju, kā bija pavēlēts.

Sulaiņi aizgāja, pārbaudīja, putraimus pārmērīja. Redz: darbs no tiesas padarīts.

Tad valdnieks saka:

—    Ej mājās, bet nākamajā rītā atkal atnāc!

Kalpones par visu, kas noticis pilī, pavēstīja valdnieka meitai.

—    Gribētos uzzināt — kur šis puisis dzīvo? — valdnieka meita vaicā.

* — Pie kādas vecenītes, — viņai atbild.

Valdnieka meita iedeva savai kalponei pilnu sauju zelta uri piekodināja:

—    Lieki nepļāpā un vārdus netērē! Tikai pasaki, lai vecene vakarā ieģērbj puisi sieviešu drēbēs un atved pie manis.

Vakarā vecenīte ieģērba ķēniņdēlu sieviešu drēbēs un atveda uz pili. Sargs negribēja atvērt vārtus. Tad vecenīte sacīja:

—    Es atvedu savu meitu pie valdnieka meitas mācībā.

—    Labs ir, ejiet!

Vecenīte aizveda ķēniņdēlu pie valdnieka meitas, zemu palocījās un saka:

—   Ja vari ko iemācīt manai meitai, tad māci tūlīt, jo pa nakti viņa šeit nevar palikt.

Valdnieka meita aizsīitīja projām kalpones un, kad viņas palika vienas, uzrunāja ķēniņdēlu:

—    Tu godam izturēji visus pārbaudījumus, taču rīt tev uzliks jaunus. Klausies labi uzmanīgi un visu iegaumē! Rītdien mans tēvs atvedīs četrdesmit meitenes, kas visas būs ietērptas melnās drēbēs, uzsēdinās melnos zirgos, pārsegs galvas ar melnu šķidrautu, nostādīs vienā rindā un tev vaicās, kura no meitenēm ir viņa meita. Tu atskaiti deviņpadsmit no sākuma, un divdesmitā būšu es. Pieraugi, nesaputro!

Nākamajā dienā agri no rīta ķēniņdēls ierodas pie valdnieka. Tas pasauc nazīrus un vezīrus un saka:

—    Ejiet un atvediet četrdesmit meitenes! Ietērpiet viņas melnās drēbēs, uzsēdiniet četrdesmit melnos zirgos, pārsedziet viņam galvas ar melnu šķidrautu! — Bet ķēniņdēlam vaicā' — Nu, pasaki — kura no meitenēm ir mana meita?

Ķēniņdēls noskaita deviņpadsmit, pieiet pie divdesmitās, paņem zirgu aiz iemauktiem un saka:

—    $ī ir tava meita.

—   Jā, pareizi, — valdnieks atbild. — Ej mājās, bet rīt no rīta atkal atnāc!

Ķēniņdēls aizgāja, taču drīz atgriezās, pārģērbies sieviešu drēbēs.

Valdnieka meita no jauna aizsūtīja savas kalpones projām un viņu pamācīja:

—    Klausies, puis! Rīt mēs uzsēdīsimies sarkanos zirgos, uzģērbsim sarkanas drēbes, pārsegsim galvas ar sarkanu šķidrautu. Ēs būšu pēdējā. Pieej pie mana zirga un paņem to aiz iemauktiem!

Otrā rītā ķēniņdēls atkal aiziet uz pili.

Cinmačinas valdnieks saviem naziriem un vezīriem pavēl:

—   Atvediet četrdesmit meitenes, uzsēdiniet sarkanos zirgos un nostādiet rindā! — Bet ķēniņdēlam vaicā: — Pasaki — kura ir mana meita?

Ķēniņdēls pieiet pie pēdējā zirga, paņem to aiz iemauktiem un saka:

—    Tava meita sēž šajā zirgā.

—    Arī šodien tev paveicās, — valdnieks atbild. — Ej mājās un atnāc rīt no rīta!

Ķēniņdēls atkal ierodas pie valdnieka meitas, pārģērbies sieviešu drēbēs.

Valdnieka meita viņam pastāsta:

—    Rīt mēs sēdēsim baltos zirgos un būsim tērpušās baltās drēbēs, arī galvas segs balts šķidrauts. Es rindā stāvēšu pirmā. Tu pienāc klāt, paņem manu zirgu aiz iemauktiem un aizved pie valdnieka!

Agri no rīta ķēniņdēls ieradās pilī.

Iznāk valdnieks un saviem nazīriem un vezīriem pavēl:

—    Ejiet un atvediet četrdesmit meitenes, ietērpiet viņas baltās drēbēs, uzsēdiniet baltos zirgos, galvas pārklājiet ar baltu šķidrautu un nostādiet rindā!

Kad las izdarīts, valdnieks ķēniņdēlam vaicā:

—    Kura ir mana meita? Aizej un atved viņu pie manis!

Ķēniņdēls pieiet pie pirmās jātnieces, paņem balto zirgu aiz

iemauktiem, atved pie valdnieka un saka:

—    Ilgu mūžu tev, valdniek! Jau sešas dienas tu mani moki. Re, šī ir tava meita. Vai tu beidzot dosi viņu man par sievu?

Valdnieks tad lika jātniecēm nokāpt no zirgiem un aicināja visus pilī.

—    Kas tu tāds esi? — viņš ķēniņdēlam vaicā. — Līdz šim neviens nespeja izturēt manus pārbaudījumus.

Ķēniņdēls, zemu palocījies valdnieka priekšā, atbild:

—    Es esmu ķēniņdēls un ierados bildināt tavu meitu. Bet tavus pārbaudījumus izturēju tāpēc, ka man gluži vienkārši uzsmaidīja laime.

Tad Cinmačinas valdnieks saka:

—    Es negribēju viņu izdot pie vīra, jo man pazudis dēls. Kā lai šķiros no vienīgās meitas? Ņem viņu par sievu un paliec dzīvot pie mums!

—    Nē, — ķēniņdēls atbild. — Liec sapost mūs ceļam, un kāzas dzersim pie mana tēva!

—    Nekas cits man neatliks, — valdnieks ir ar mieru.

Šķiroties Cinmačinas valdnieks viņam saka:

—    Klausies, jaunekli, ko tev teikšu! Man pazudis divdesmit piecus gadus vecs dēls. Tu rādies tāds prātīgs un gudrs — kazi, atradīsi manu dēlu. Ja viņu pārvedīsi, došu tev pusi no savas valsts. Bet tagad — laimīgu ceļu!

Ķēniņdēls aizjāja kopā ar valdnieka meitu līdz pērtiķu zemei. Pērtiķi viņus aizveda pie sava valdnieka. Valdnieks sacīja:

—    Esiet ciemiņi mūsu zemē! Paēdini mūs, pēc tam mēs pavadīsim jūs tālāk.

Ķēniņdēls atlocīja galdautu un pērtiķus sātīgi pabaroja. Tie viņus pavadīja līdz skudru zemes robežai pa visīsāko ceļu.

—    Esiet ciemiņi mūsu zemē! — sacīja skudru valdnieks. — Paēdini mūs, pēc tam mēs pavadīsim jūs tālāk.

Ķēniņdēls atlocīja skudru priekšā galdautu un tās sātīgi pabaroja. Skudras viņus pavadīja līdz dēmonu zemes robežai pa visīsāko ceļu. Dēmoni sagaidīja ķēniņdēlu un sacīja:

—    Pabaro mūs, un dodies laimīgi tālāk!

Dēmoni pieēdās pilnus vēderus un — viens divi — aiznesa ķēniņdēlu un valdnieka meitu līdz pūķa miteklim.

Pūķis ķēniņdēlam vaicā:

—    Kur tu tik ilgi kavējies?

—   Nebija viegli izturēt visus pārbaudījumus, — kēnīndēls atbild.

—    Atstāj šo meiteni pie manis, — pūķis saka, — bet pats ej uz dārzu pie savas līgavas! — Tad pūķis uzrunā meiteni: — Ātrāk aptin savus matus man ap kaklu!

Meitene izbijās, atkāpās no pūķa, taču viņš tik mīļā balsī lūdza, ka viņa pēdīgi paklausīja un aptina matus tam ap kaklu. Tai pašā mirklī pūķis nelabi iebļāvās, viņa āda pārplīsa un viņš pārvērtās par daiļu jaunekli, kas nebija vecāks par divdesmit pieciem gadiem. Cinmačinas valdnieka meita viņā sazīmēja savu pazudušo brāli.

Tobrīd no dārza atgriezās ķēniņdēls ar savu līgavu. Ieraudzījis nepazīstamu jaunekli, viņš tūliņ izrāva zobenu, taču Cinmačinas valdnieka dēls viņam sacīja:

—    Pagaidi, nenogalini mani, vispirms uzklausi! Šī valdnieka meita ir mana māsa. Viņa vienīgā varēja lauzt burvestības spēku. Es daudzus jaunekļus sūtīju viņai pakaļ, taču tikai tu praties viņu atvest šurp.

Nu jauniešu priekiem nebija gala, it kā tiem visa pasaule piederētu. Visi četri uzsēdās zirgos un aizjāja pie ķēniņa uz pili, kur nodzēra jaunākajam ķēniņdēlam un tā līgavai kāzas.

Pēc kāda laika jaunākais ķēniņdēls sacīja:

—   Man jāaizved Cinmačinas valdnieka meita un dēls pie viņu tēva.

Viņi devās ceļā. Pa priekšu jāja ziņneši.

—    Esi sveicināts! — ziņneši teica Cinmačinas valdniekam. — Atgriežas tavs dēls un meita.

Cinmačinas valdnieks saaicināja pilī galminiekus, sulaiņus, visus vienkāršos ļaudis un sarīkoja neredzēti lepnas dzīres.

No debesīm nokrita trīs āboli: viens tam, kurš pasaku stāstīja, otrs tam, kurš to klausījās, bet trešais tam, kurš no pasakas gudrību mācījās.

UGUNSZIRGS

Reiz dzīvoja ķēniņš. Kadu dienu ar viņu atgadījās liela nelaime: uzbruka neredzami gari, izdūra acis un aiznesa tās prom. .Nabaga ķēniņš nu bija pavisam akls. Vienu reizi vecākais dels tēvam saka:

—   Vadzi, tēvs, iedod man plecu somu, pilnu ar zeltu, labu zirgu un zobenu — došos meklēt tavām acīm zāles.

i. Tēvs nopūzdamies atbild:

—   Ak, dēliņ, kur tu atradīsi šādas zāles, kas atdotu man acu gaismu? Tomēr dari, kā vēlies. Ņem plecu somu, pilnu ar zeltu, stallī izraugies zirgu, kāds pašam pa prātam, sēdies tam mugurā un jāj pasaulē!

Otrā rītā dēls saposās un aizjāja. Ilgu vai neilgu laiku viņš jāja, tas viņam labāk zināms, līdz piejāja pie dziļas aizas. Skatās: tur zied skaistas puķes. Dēls pie sevis nospriež: «Ja šīs puķes neizdziedinās manu tēvu, tad nekas viņu nespēs izdziedināt.»

Vecākais dēls atgriežas mājās un tēvarri saka:

—    Esi sveicināts, tēvs! Atnesu tev zāles.

Dēls izplūca ziedlapiņas, novārīja un ar šo novārījumu iezieda tēva acis, tomēr tas neko nelīdzēja.

Tēvs vaicā:

—    Kur tu, dēts, šīs puķes noplūci?

Dēls atbild:

•— Jāju uz Indijas zemi. Tās ieraudzīju dziļā aiza, noplūcu un pārvedu mājās.

Tēvs pašūpo galvu un saka:

—    Ek, dēls! Sīs aizas malā es pirms divdesmit gadiem spēkojos ar Indijas ķēniņu. Zirgus mēs piesējām aizā. Tur tie atstāja mēslus, tālab tai vietā saziedējušas šādas puķes. Kur nu tām atgriezt man redzi!

Pagāja laiks, paaugās vidējais dēls.

Kādudien viņš saka:

—    Tēvs, dod man plecu somu, pilnu ar zeltu, un labu

zirgu — jāšu meklēt tavām acīm zāles.

Tēvs atbild:

—   Ak, dēls! Tās ir tukšas runas, tomēr dari, kā vēlies. Ņem plecu somu, pilnu ar zeltu, un labu zirgu! Paskatīsimies, kas no

tā iznāks.

Vidējais dēls paņēma plecu somu ar zeltu, izveda no staļļa zirgu un aizjāja pasaulē. Viņš jāj no vienas zemes uz otru, no pilsētas uz pilsētu, bet itin neko neatrod. Pēdīgi nonāk stepē un kādā vietā redz: no zemes laužas septiņi avoti, tie ir neredzēti skaisti un šļāc gaisā ūdens strūklas visās varavīksnes krāsās. Dols nospriež: «Ja šis ūdens tēvam nepalīdzēs, tad nekas nepalīdzēs.» Viņš pasmēla no katra avota pa kausam un jāja atpakaļ uz mājām. Kalpi ķēniņam saka:

—    Esi sveicināts, ķēniņ! Tavs dēls pārjājis.

Tēvs aicina dēlu pie sevis, noskūpsta uz pieres un vaicā:

—    Vai atvedi, dēls, zāles manām acīm?.

—    Jā, tēvs, atvedu.

Dēls paņēma ūdeni un izskaloja tēvam acis, taču labuma nekāda.

Tēvs vaicā: ,

—    Mans dēls, no kurienes tu šo ūdeni pārvedi?

•— Jāju uz zemi, kas saucas Msira, — dēls atbild, — un stepē ieraudzīju septiņus avotus, no kuriem šļācās daudzkrāsainas ūdens strūklas. Nospriedu: ja šis ūdens neizdziedinās manu tevu, tad nekas viņu neizdziedinās.

—    Nieki, — tēvs saka. — Šie avoti, dēliņ, agrāk piederēja man. Pirms trīsdesmit gadiem es cīkstējos ar dēmoniem, un viņi man tos atņēma. Katrā avotā Ūdens ir noburts. Ja padzeras no pirmā avota, pārtop par cilvēku. Ja padzeras no otrā, pārtop par stirnu. Ja padzeras no trešā, pārtop par vilku. No ceturtā — par ziloni, no piektā — par degunradzi, bet no pēdējā — par putnu. Nu, dēls, vai šāds ūdens var līdzēt manām acīm?

Dienas nāca un gāja.

Paaugās jaunakais dēls. Viņš aiziet pie mātes un saka:

—    Māmiņ, man visādā ziņā jāatrod tēvam zāles. Došos pasaulē tās meklēt — vai nu atradīšu, vai galvu nolikšu.

Māte jaunāko dēlu mīlēja viskarstāk. Viņa sāka lūgties:

—    Manu dēliņ, atsakies no sava nodoma! Tu nevarēsi sameklēt tādas zāles.

Dels tomēr nepiekāpjas.

—    Nē, jāšu un sameklēšu!

Māte redz, ka nespēs dēlu atrunāt.

—     Dēliņ, — tad viņa saka, — ja nu tomēr esi nolēmis doties ce]ā, vispirms uzklausi manu padomu, tikai tēvam neatklāj, ka es to esmu devusi! Ej pie tēva un lūdz apzvērēt, ka viņš tev neko neliegs, ko viņam palūgsi. Kad viņš apsolīsies, saki: «Dod man Ugunszirgu un Ugunszobenu, kas pie katra cirtiena top garāks par septiņdesmit aršīnām!» Ja iedos, tad vari bez bailēm doties ceļā.

Noklausījies mātes vārdus, jaunākais dēls aiziet pie tēva un saka:

—    Tēvs, es došos meklēt tavām acīm zāles, tikai apsoli izpildīt vienu manu lūgumu.

Tēvs atbild:

—    Mīļais dēls, lai ko tu vēlētos, nekad to neliegšu. Ko gribēsi, to dabūsi.

—    Labi, tēvs, — jaunākais dēls saka, — ja devi vārdu, tad turi to! Iedod man Ugunszirgu un Ugunszobenu!

—    Ai dels! Lai tas nolauž sev kaklu, kas tevi ta samācījis! Varbūt māte tev deva šo padomu?

—    Nē, tēvs, māte man neko nav teikusi.

—    No kurienes tad tu uzzināji par Ugunszirgu un Ugunszobenu?

—    Nosapņoju, ka tev ir šāds zirgs un zobens. Kāds vecītis man miegā vakar teica: «Tavam tēvam pieder Ugunszirgs urv Ugunszobens. Ja viņš tev tos neliegs, vari droši jāt meklēt tēva acīm zāles.»

—    Ja tā, — ķēniņš saka, — tad es tos došu, tikai ātrāk atgriezies mājās!

Jaunākais dēls vaicā:

— Kālab tu mani steidzini?

Un tēvs atbild:

—    Ja citi ķēniņi dabūs zināt, ka Ugunszirgs atstājis pilsētu, man uzbruks un atņems ķēniņvalsti, bet pašu nogalinās.

Ķēniņš aizgāja uz zirgu stalli. Ugunszirga steliņģiš spodrāks par pils istabām. Silē iebērtas rozīnes. Ķēniņš noglaudījazirga apaļos sānus un ausi iečukstēja:

—    Mīļais zirdziņ, labais draugs, es tev uzticu savu dēlu. Gādā par viņu un atved atpakaļ sVeikn un veselu!

To pateicis, viņš noskūpstīja zirgam pieri un aizgāja, u Jaunākais dēls izveda Ugunszirgu pagalmā un pēkšņi atcerē-* jās, ka nav paņēmis Ugunszobenu. Pasauca kalpu un aizsūtīja pie tēva pateikt: -

— Dēls jau sēž Ugunszirgā. Iedod viņam Ugunszobenu? :, Ko ķēniņam atlika darīt? Bail šķirties no Ugunszobena, tomēr dotais vārds jātur. Viņš atslēdza kambara durvis un paņēma Ugunszobenu. Sniegdams to dēlam, sacīja:

—    Dieva dēļ, dēls, ātrāk atgriezies!

Jaunākais ķēniņdēls ' atvadījās no tēva un aizjāja. Ilgu vai neilgu laiku viņš jāja, tas viņam labāk zināms, līdz beidzot nokļuva drūmā, pamestā vietā. Visapkārt tāda tumsa, ka neko nevar redzēt, vienīgi priekšā uz ceļa vīd kāds priekšmets, izstarodams spožu gaismu.

Jaunākais ķēniņdēls skubina Ugunszirgu, lai tas pieved pie mirdzošā priekšmeta, tomēr zirgs atrunā:

—    Neej tam klāt! Šī mirdzošā gaisma var atnest mums nelaimi.

Ķēniņdēls zirga vārdos negrib ieklausīties.

—    Nē, piejāsim paskatīties, kas tas ir.

Piejāja un ieraudzīja: zemē guļ putna spalva. Ķēniņdēls to pacēla, iebāza azotē un jāja tālāk. Sāka līt lietus. Ķēniņdēls pagrieza Ugunszirgu uz klints pusi, kas vīdēja priekšā.

Zirgs viņam saka:

—    Klausies, saimniek, šī aiza nav laba vieta, nejāsim turp!

Lai kā Ugunszirgs ķēniņdēlu pūlas atrunāt, viņš tomēr nepaklausa, aizjāj līdz klintij.

Te no klints spraugas izlec pieci laupītāji un saka:

—    Lūdzam, jaunekli, pie mums ciemos!

Laupītāji Ugunszirgu aizveda sāņus un tur piesēja, bet ķēniņdēlu ievilka alā un apsēdināja pie uguns. Atņēmuši viņam plecu somu ar zeltu, ko tēvs bija iedevis ceļam, viņi saka savam atamanam:

—    Skaties, ataman, cik krietns laupījums mums iekritis rokās!

Vakarā, kad pavisam satumsa un laupītāji kavējās iedegt gaismu, ķēniņdēls atcerējās ceļā atrasto spalvu, izvilka to no azotes — un tūliņ apkārt kļuva gaišs, it kā degtu nevis viena, bet desmit sveces.

—    Kas tur jokus dzen? — atamans pikti uzbļauj. Te pēkšņi viņš ierauga spalvu, kas spīd tik gaiši kā ugunskurs, un laupītājiem saka: — Pieraugiet, šo puisi nenogalējiet — viņš mums vēl noderēs!

Laupītāji atstiepa trīs aitas, sasēdās ap ugunskuru, uzdūra aitas uz iesmiem un sāka cept. Paši paēda, arī ķēniņdēlam drusciņ atmeta.

Ieturēdams maltīti, atamans vaicā:

.■— Puis, kur tu ņēmi šo spalvu?

—    Ceļā atradu, — ķēniņdēls atbild.

Alamans pavēl:

—    Bet tagad atrodi pašu putnu, kam ir šādas spalvas!

Ķēniņdēls saka:

—    Bet kur, ataman, lai šo putnu atrodu?

—    Tā ir tava darīšana. Ja neatradīsi, galvu nocirtīšu.

Ķēniņdēls palūdza atvēlēt trīs dienas laika. Vakarā viņš

apgūlās, taču iemigt nespēja. Mazā gaismiņa aizgāja pie Ugunszirga un rūgti ieraudājās.

—    Kas noticis, ka tu tik rūgti raudi? — zirgs ķēniņdēlam vaicā.

Ķēniņdēls atbild:

—    Lai ir nolādēta tā diena, kad mēs šurp atjājām! Esam iekļuvuši lielā nelaimē. Atamans man lika atrast putnu ar ugunīgām spalvām. Ja to neizdarīšu, nocirtīs galvu.

—    Bet kāpēc mani neklausīji, kad brīdināju? — Ugunszirgs iesaucās. — Par šādu nepaklausību man vajadzētu tevi nomest zemē un ar kājām sabradāt, tikai tavam tēvam esmu devis vārdu, ka dēlu sargāšu. Divdesmit piecus gadus ēdu tava tēva maizi — to nedrīkstu aizmirst. Ja reiz tā noticis, neko vairs nevar grozīt. Tagad ej pie atamana un saki: «Aiznesiet simtu simtiem maisu kviešu uz to salu, kas atrodas aiz trejdeviņām jūrām! Saberiet graudus kaudzē, bet es došos putnu ķert!»

Ķēniņdēls aizgāja pie atamana un pateica tā, kā Ugunszirgs bija mācījis. Laupītāji izgāja uz-ceļa, apstādināja katru garāmgājēju un garāmbraucēju, līdz salaupīja vajadzīgo daudzumu kviešu, tad kviešus aizveda uz salu, kas atradas aiz trejdeviņām jūrām, un sabēra tos milzum lielā kaudzē.

Atgriezās un ātamanam ziņo:

—    Visu izdarījām, kā vēlēts.

Atamans pasauca ķēniņdēlu un saka:

—    Ko tu, puis, lūdzi, izdarīts. Tagad ej dabū rokā putnu!

Ķēniņdēls piecēlās, izveda no aizas Ugunszirgu, apsegloja

un aizjāja. Viņš jāja, jāja, kamēr aizjāja garām trejdeviņām jūrām. Zirgs aizpeldēja līdz salai un ķēniņdēlam saka:

—    Kāp zemē!

Ķēniņdēls nokāpa. Ugunszirgs viņam pavēl:

—     Ierocies graudu kaudzē tā, lai tevi nevar redzēt! Rokas pacel uz augšu un stāvi! Pec divām stundām putni dabūs zināt, ka šai salā ir kviešu graudi, un salaidīsies mieloties. Kad tie sāks graudus knābāt, atlidos viņu valdniece, nostāsies pašā kaudzes galā, pavicinās spārnus un sacīs: «Re, kāds kumoss trāpījies!» Kamēr putni graudus ēdis, kaudze pamazām saruks, un, tai rūkot, putnu valdnieces kājas pašas ieslīdēs tev rokās. Tu bez liekas gudrošanas satver viņu aiz kājām! Līdzko putnu valdniece iepletīs spārnus, visi putni mirklī aizlidos prom, taču tu viņu stingri turi ciet! Kad viņa vienreiz savicinās spārnus, tevi aršīnu pacels no zemes. Kad savicinās otru reizi, trīs aršīnas pacels no zemes. Kad savicinās trešo reizi — proti viņu tikai noturēt, un viņa būs tava. Ja nenoturēsi, putnu valdniece tevi pacels augstu gaisā, aiznesīs prom un iemetīs jūrā, kur tu dabūsi galu. Pielūko, esi uzmanīgs!

Kā Ugunszirgs ķēniņdēlam piesacīja, tā viņš arī izdarīja. Noslēpās graudu kaudzē un pēkšņi redz: salaižas simtiem tūkstošiem putnu un metas knābāt graudus, bet graudi sāk pamazām rukt. Te negaidot ķēniņdēls jūt, ka putnu valdnieces kājas ieslīd viņam rokās. Viņš cieši tās satver. Valdniece savicina spārnus, grib laisties prom, taču ķēniņdēls nelaiž kajas vajā. Visi pārējie putni aizlido, paliek vienīgi putnu valdniece. Viņa vienreiz savicina spārnus — paceļ ķēniņdēlu aršīnu no zemes. Savicina otru reizi — paceļ trīs aršīnas no zemes. Savicina trešo reizi — grib viņu pacelt augstu gaisā, taču ķēniņdēls tik spēcīgi parauj viņu aiz kājām atpakaļ, ka valdniece nespēj vairs pacelties. Ķēniņdēls nomet putnu valdnieci zemē, un te piesteidzas klāt arī Ugunszirgs. '

—    Braši, mans jaunais saimniek! Tagad sēdies man mugurā, un jāsim, nezaudēdami ne mirkli! Turi putnu, nepalaid vaļā!

Ķēniņdēls uzlec zirgā, skubina to un jāj uz laupītāju midzeni.

Pretim iznāk atamans. Redz, ka puisis atgriezies, pasauc laupītājus un saka: i

—    Zirgu piesieniet, bet puisim iedodiet paēst!

Atamans paņem no ķēniņdēla putnu, skatās uz to kā apburts. Putns ir neredzēti skaists, mirdz un laistās līdzīgi saulei. Atamans aiznesa putnu uz dārzu un tiotupināja uz platānas zara. I'ats staigā apkārt un nespēj.vien nopriecāties.

Pagāja vairākas dienas. Te vienu reizi laupītāji atamanam saka:

—    Putns tik tiešām ir skaists, bet kāds no tā labums? Var nobeigties. Derētu dabūt tā olas. Izšķiltos cālīši — un tie paliktu.

Ataļnans vaicā:

—    Bet kur lai ņem olas?

'— Puisim, kas varēja sadabūt putnu, olas sagādāt tīrais nieks! — laupītāji atbild.

Atamans pasauca ķēniņdēlu un viņam saka:

—    Tencinu tevi par to, ka pārvedi putnu! Bet kāds no tā labums? Sadabū šī putna olas! Ja sadabūsi, labi, ja ne, galva nost.

Ķēniņdēls palūdza atvēlēt trīs dienas laika, aizgāja pie Ugunszirga un saka:

—    Nu gan esam iekūlusies nelaimē. Tagad atamans pieprasa sameklēt šī putna olas. Kur tās lai ņemu? Nav ne jausmas, kurā malā tās meklējamas.

Ugunszirgs atbild:

—    Pats vien esi vainīgs. Es taču brīdināju. Ko lai dara, par nepaklausību tevi vajadzētu sodīt ar nāvi, tomēr tavam tēvam dotais vārds jātur. Izsukā man spalvu un pabaro mani!

Ķēniņdēls kārtīgi izsukāja Ugunszirgam spalvu, iebēra silē rozīnes. Zirgs paēda līdz sātam. Tad ķēniņdēls izveda zirgu ārā un apsegloja. Zirgs saka:

—    Aizver acis un cieši turies.krēpēs!

To pateicis, Ugunszirgs uzšaujas taisni padebešos. Drusciņ paauļojis, apstājas un saka:

—    Tagad atver acis!

Ķēniņdēls atver acis un redz: viņi stāv augsta kalna pakājē.

Zirgs saka:

—    Lec zemē! — Ķēniņdēls nolec, un Ugunszirgs viņam pavēl: — Uzkāp kalna galā! Tur dzīvo trīs pūķi ar savu māti. Patlaban šie pūķi droši vien gul. Kad pienāks pusdienlaiks, viņi pamodīsies un sāks ēst. Līdzās pūķu miteklim kuras ugunskurs. Virs tā karājas liels toveris, kurā vārās septiņi auni. Pūķu māte sež pie ugunskura un zelē divas mārciņas smagu piķa gabalu.

Rokās tur vārpstiņu un vērpj. Viņai aste tik liela kā milzu baļķis, .galva — kā simt pudu smags dzirnakmens. Netālu no viņas aug koks. Šajā kokā atrodas šī putna ligzda, bet ligzdā — četraš olas. Uzrāpies kokā, paņem no ligzdas olas, ieliec kabatā un diedz atpakaļ! Ja nepagūsi atskriet, pūķi tevi noķers un dzīvu apēdīs. Esi piesardzīgs!

Kad Ugunszirgs to visu bija pateicis, ķēniņdēls sāka kāpt kalnā, bet zirgs palika gaidām kalna pakājē.

Ķēniņdēls pakāpjas un ierauga: kalna galā sakurta uguns un virs tās pakārts liels toveris. Toverī vārās septiņi auni, līdzās guļ trīs pūķi, bet vecā sieva sēž viņiem pie galvgaļa, zelē piķi un vērpj dziju.

Ķēniņdēls droši piegāja pie ugunskura, aizkūpināja pīpi, tad uzkāpa koka, paņēma no ligzdas olas un aizdiedza atpakaļ pie zirga. Vecene viņu pamanīja un iesaucās:

—    Re, kas par puisi! Pat čūska šurp nespēj atrāpot, ne putns atlidot, bet šis atnāca un vēl piedevām olas nozaga! Ei, dēli, celieties augšā: šo puisi vajag dzīvu apēst!

To teikusi, viņa sasita plaukstas. Tūliņ pamodās pūķi un vaicā:

—    Kas noticis, māmul? Vai mums jauna pasaules ēka jāceļ vai vecā jāārda nost?

—    Paskatieties, ekur, puisis mūk! Viņš uzrāpās kokā un izzaga no ligzdas olas.

Pūķi metās ķert ķēniņdēlu, taču tas paguva ielēkt seglos, un Ugunszirgs tai pašā mirklī pacēlās gaisā. Pūķi saprata, ka viņiem Ugunszirgu nepanākt.

—   Tu esi brašs puisis, ka sadabūji olas un tā paglābi savu galvu, — ķēniņdēlam teica atamans.

Pagāja divdesmit viena diena, putnu valdniece izperēja cāļus. Nu laupītāju atamans aiz prieka nezina, ko darīt, ko nedarīt.

Viendien viņš saaicina laupītājus kopā un sarīko lielas dzīres. Dzīru laikā kāds laupītājs ieminas:

—    Mums it visa ir diezgan un tomēr kaut kā trūkst.

Atamans vaicā:

—    Kā tad mums trūkst?

Laupītāji atbild:

—   Ataman, ja tev par sievu būtu paradīzes jaunava, tad gan tev nekā vairs netrūktu.

Atamans saka:

—   Nebūtu par ļaunu, tas skaidrs. Bet kur atrast šo paradīzes jaunavu?

—    Tā nav tava bēda, — laupītāji saka. — Puisim, kurš sadabūjis putnu un putna olas, tas nebūs grūti izdarāms.

Tad atamans saka:

—    Ja tā, aiciniet puisi šurp!

Laupītāji atveda ķēniņdēlu. Atamans viņam saka:

—    Nu, puis, vai noģied, kālab tevi ataicināju?

Kēnindēls vaicā:

—    Kālab?

—   Tev jādodas pēc paradīzes jaunavas. Ja to nepārvedīsi, nocirtīšu galvu!

Ķēniņdēls palūdza atvēlēt trīs dienas laika. Aizgāja pie Ugunszirga un izstāstīja, ko atamans licis. Ugunszirgs noklausījies saka:

—    Lai notiek, jāsim pēc paradīzes jaunavas. Tikai vispirms aizej pie atainana un pasaki, lai viņš pagatavo man trīsdesmit pudu smagas dzelzs slejas.

Atamans tūliņ aizgāja pie kalēja un atnesa prasītās slejas. Ķēniņdēls uzmauca slejas Ugunszirgam. Zirgs noskurinājās, un slejas pārtrūka. Ugunszirgs saka:

—    Šīs ir pārāk nestipras. Ej atnes četrdesmit pudu smagas slejas!

Ķēniņdēls atkal aizgāja pie atamana un sacīja:

—    Klausies, ataman, mans zirgs šīs slejas sarāva, pieprasa četrdesmit pudu smagas.

Atamans atnesa četrdesmit pudu smagas slejas. Ugunszirgs noskurinās un saka:

—    Šīs slejas ir pašā laikā. Sēdies mugurā, jāsim!

Ķēniņdēls uzlēca Ugunszirgam mugurā, un viņi devās ceļā.

Ilgu vai neilgu laiku abi jāja, tas viņiem labāk zināms, pēdīgi aizjāja līdz jūrai, kurai neredzēja ne gala, ne malas. Ugunszirgs ķēniņdēlam saka:

—     Kāp zemē, atvadīsimies! Man jāienirst jūras dzelmē. Kas zina, varbūt no turienes vairs neatgriežos. Es ielēkšu jūrā, bet tu sēdi tepat un lūkojies ūdenī. Pēc laiciņa ieraudzīsi virs ūdens asinis. Nenobīsties, jo tūlīt uzpeldēs arī maza lādīte, kurā būs zāles tava tēva acīm. Tiklīdz lādīti pamanīsi, ķer to rokā un bāz azotē! Tad vēl brītiņu pagaidi: necik ilgi — un es pats iznākšu no jūras, vezdams vēl vienu zirgu. Ja es izpeldēšu, tad skaidrs, ka tev nekas nedraud, ja ne — bedz prom, glābies!

Ķēniņdēls apsēdās jūras krastā un lūkojās ūdenī. Redz: virs ūdens parādās nedaudz asiņu. Pagāja neilgs laiks, un izpeldēja lādīte. Viņš pastiepa roku, saķēra lādīti un iebāza azotē. Tad sāka gaidīt Ugunszirgu, taču tas nezin kāpēc kavējās. Negaidot ķēniņdēls ierauga: no ūdens nāk ārā Ugunszirgs un ved līdzi savu māsu — Ugunsķēvi. Tā Ugunszirgam saka:

—    Mīļais brālīt! Ja es nepratu tevi noturēt jūras dzelmē, bet, gluži otrādi, tu mani izvedi no ūdens uz zemes, tad saki — kas man jādara? Es visu izdarīšu.

Ugunszirgs atbild:

—    Mīļā māsiņ! Palīdzi mums dabūt paradīzes jaunavu!

—    Labi, tevis dēļ es darīšu visu, kas manos spēkos.

Ugunszirgs palika jūras krastā, bet ķēniņdēls uzsēdās

tJgunsķēvei mugurā, un viņi tai pašā mirklī pacēlās gaisā. Ķēve pārnesa ķēniņdēlu pāri jūrai, nolaidās lejā lepnas pils priekšā un saka:

—    Es palikšu tepat, bet tu ej pilī!

Ķēniņdēls iegāja pilī un redz: tur stāv neredzēta skaistule. No acīm tai staro tāda gaisma, ka nav iespējams ieskatīties tās sejā. Skaistule stāv uz marmora paaugstinājuma, uz kurieni ved četrdesmit marmora pakāpieni.

—    Uzkāp pie manis! — skaistule saka ķēniņdēlam.

—    Nē, — viņš atbild, — tu pati nokāp pie manis!

To teikdams, viņš pasvieda uz augšējo pakāpienu ābolu. Skaistule nokāpa vienu pakāpienu zemāk, lai paceltu ābolu, bet viņš atkal nometa ābolu uz nākamā pakāpiena. Un tā viņš meta ābolu pēc ābola aizvien uz zemāko pakāpienu, līdz paradīzes jaunava, pašai nemanot, bija nokāpusi lejā pie ķēniņdēla. Viņš saķēra skaistuli un metās pie Ugunsķēves. Ķēve tai pašā mirklī abus pārnesa pāri jūrai pie Ugunszirga. Ugunszirgs tad sacīja Ugunsķēvci:

—   Tu esi drosmīga māsa. Tev mugurā sēdīsies mans jaunais saimnieks, bet ēs pats vedīšu paradīzes jaunavu.

Atjāja visi pie laupītāju atamana. Skaistule ķēniņdēlam saka:

—    Es zinu, tu gribi mani atdot laupītāju atamanam, tomēr es pie viņa neiešu. Atbrīvošu tevi no laupītāju gūsta un kļūšu tava sieva.

Naktī viņa sakūra divus lielus ugunskurus un virs uguns pakāra divus milzīgus toverus ar ūdeni. Kad ūdens bija sakarsis, viņa laupītāju atamanam teica:

—    Lai notiek, būšu tava sieva, tikai tu vispirms nomazgajies siltā ūdeni!

Viņa pieveda pie viena tovera ķēniņdēlu un saka:

—    Iemērc ūdenī roku!

Ķēniņdēla roka kļuva balta jo balta un sāka vāri mirdzēt.

—    Nu redzi, cik brīnišķīga tapa viņa roka! — skaistule saka laupītāju atamanam. — Bet otrā toverī ūdens ir vēl brīnumaināks. Iekāp tajā un izpeldies, tad dzersim kazas!

Līdzko laupītāju atamans iekapa toverī, viņš tūliņ tajā izvārījās.

Paradīzes jaunava izpeldināja ķēniņdēlu otrā toverī, un viņš tapa tik daiļš un mirdzošs kā viņa pati. Nu abi uzsēdās Ugunszirgiem mugurā un jāja uz to pilsētu, kur dzīvoja aklais ķēniņš. Aizjāja līdz pilsētas robežām un redz: pilsētu no visām pusēm ielencis ienaidnieka karaspēks. Ķēniņdēls izrāva no maksts Ugunšzobenu, iecirta piešus Ugunszirgam sānos un metās ienaidnieku pūlī. Ugunszirgs skaļi iezviedzās. Ķēniņš to izdzirdēja, pazina savu zirgu un sacīja:

—    Paldies dievam, mans dēls atgriezies un Ugunszirgs kopā ar viņu! Pilsētas atslēgas ienaidniekam neredzēt!

No rīta ķēniņam atnesa vēsti, ka ienaidnieka karaspēks aiz pilsētas mūriem sakauts, viņa jaunākais dēls atgriezies kopā ar kādu skaistuli un atvedis mazu lādīti. Piegājis pie tēva, dēls tūliņ atvēra lādīti, izņēma āra tēva acis, kuras bija nozaguši ļaunie gari, un ielika tās acu dobumos: ķēniņš tai pašā mirklī tapa redzīgs.

Tad ķēniņš uzlika savu valdnieka kroni jaunākajam dēlam galvā un iecēla viņu par ķēniņu. Bet par sievu tam vēlēja apņemt paradīzes jaunavu. Kāzas dzēra četrdesmit dienas un četrdesmit naktis. Visi līksmojās un priecājās bez gala.

No debesīm nokrita trīs āboli: viens tam, kurš pasaku stāstīja, otrs tam, kurš to klausījas, bet trešais tam, kurš no pasakas gudrību mācījās.

.

CIKO

Reiz dzīvoja brālis un māsa, kas bija ļoti trūcīgi. Viņu māla būdiņa atradās netālu no tirgus laukuma. Māsa saimniekoja pa māju, bet brālis gaja uz mežu pec malkas, ko tirgū pārdeva, un tā abi kaut kā iztika.

Viendien brālis aizgāja uz tuvējo mežu, piecirta malkas nastu, uzvēla to plecos un devās mājup. Nonācis pie pazīstamas meža pļaviņas, piepeši izdzirda dīvainu balsi sakām: «Tas, kurš mani paņems, to nožēlos, kurš mani atstās, arī nožēlos.»

Brālis paskatās un redz: zemē guļ tukšs galvaskauss. Viņš gudro: «Ko iesākt? Paņemt nedrīkstu, ari atstat nedrīkstu.»

Un izlēma virs galvaskausa sadedzināt malku. Tā kopā ar malku sadega ari galvaskauss, pārvērzdamies par pelnu čupiņu.

Pārnāk brālis mājās, un māsa viņam vaicā:

—    Kālab malku neatnesi? Mums taču rit nebūs ko ēst.

Brālis atbild:

—    Savārgu, masiņ, un nespēju malkas nastu līdz mājām atstiept.

Nākamajā dienā brālis atkal gāja uz mežu pēc malkas, piecirta klēpi un devās mājup. Nonācis pie pazīstamās meža pļaviņas, nodomāja: «Paskatīšos, kas notiek tai vietā, kur vakar bija gulējis galvaskauss.» Ar nūjas galu viņš parušināja pelnus un tur ieraudzīja zaļu pērlīti. Pacēla to un noglabāja krekla kabatiņā, tad uzvēla malku plecos un gāja tālāk.

Aizritēja krietns laika sprīdis. Kādu dienu brālis ieminas:

—    Māsiņ, izmazgā man kreklu — iešu uz pilsētu peļņā. Varbūt palaimēsies kaut dažus mēriņus graudu nopelnīt. Iesēsim tos, un būs mums sava iztika.

Māsa sāka mazgāt kreklu un tā kabatiņā atrada skaistu, zaļu pērlīti. Nezinādama, kur to nolikt, aizbāza aiz vaiga un nejauši norija.

Brālis devās peļņā. Ilgs vai neilgs laiks pagāja, tas viņam labāk zināms. Nopelnīja pusmaisa graudu un atgriezās mājās. Skatās: māsai drīz būs bērns.

—    Kas tas par jaunumu, māsiņ? Pašiem nav ko ēst, bet te vēl uz kakla — bērns! — brālis noskaitās.

—    Es neesmu vainīga, — māsa sacīja. — Tava krekla kabatā atradu pērlīti un nejauši to noriju. Un tagad gaidu bērnu.

Brālis atcerējās pērlīti, taču māsai neko neteica. Viņš aizņēmās no kaimiņa pāri vēršu, iejūdza tos arklā un gāja sagatavot zemi, kur iesēt pilsētā nopelnītos graudus. Kamēr brālis ara, māsai piedzima dēls. Tikko nācis pasaulē, tas jau ierunājās:

—    Māmiņ, iedod maizīti, aiznesīšu tēvocim!

To dzirdot, māte izbrīnījās, taču neko neteica. Iesēja maizīti lakatiņā un iedeva dēlam rokās. Dēls aizgāja līdz tīrumam un iesaucās:

—   Tēvoci, es atnesu tev azaidu! Nāc atpūties un ieturi maltīti!

Brālis domā: «Kas tad tas? Vai mani no tiesas kāds sauc?»'

Viņš paskatījās uz leju — neviena neredz, tad skaļi vaicāja:

—    Knr tu esi, ka neredzu? Pamet no zemes ko gaisā, lai varu ieraudzīt!

Puika pameta gaisā kukurzni, un tēvocis viņu ieraudzīja.

—    Kā dēls tu esi? — viņš vaicāja.

Puika atbildēja:

—    Esmu tavas māsas dēls.

Nu brālis saprata, kas par lietu. Viņš paņēma no puikas maizi, apēda un atkal gribēja ķerties pie aršanas.

Bet puika saka:

—    Tēvoci, atļauj man vēršus dzīt!

Viņš apsēdās jāteniski uz dīseles un sāka skubināt vēršus. Ar šo darbu puika tik labi tika galā, ka vērši — viens divi — apara tīrumu.

—    Tu esi brašs puika, Ciko! — tēvocis viņu uzslavēja.

Tā puika dabūja vārdu.

Abi kopā apsēja tīrumu. Kad darbs bija padarīts, tēvocis gāja mājās, bet māsasdēls palika pie vārtiem rotaļāties ar puikām. Garām jāja divi melni jātnieki. Čiko tiem sacīja:

—    Es zinu, uz kurieni jūs jājat. Ķēniņš redzēja sapni, bet netiek gudrs, ko tas varētu nozīmēt. Jūs jājat pēc zīlnieka — ķēniņš liek viņu atvest uz pili, lai iztulko viņa sapni. Taču zīlnieks to nespēs iztulkot. Vienīgi es to spētu.

Melnie jātnieki vaicā:

—    Kā tevi sauc?

Puika atbild:

—    Par Ciko.

Jātnieki pasmējās par puiku un devās pēc zīlnieka. Viņi aizveda zīlnieku pie ķēniņa, tomēr tas nespēja iztulkot ķēniņa sapni.

Tad kalpi ķēniņam sacīja:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Kādā ielā mēs satikām puiku, vārdā Ciko, kurš lielījās, ka varot iztulkot tavu sapni.

—    Ejiet un atvediet puiku šurp! — ķēniņš sacīja, neslēpdams ziņkāri.

Melnie jātnieki aizauļoja un atveda Ciko pie ķēniņa.

Ķēniņš gribēja izstāstīt viņam savu sapni, taču Ciko teica:

—    Nevajag, nestāsti! Es tāpat zinu, ko tu redzēji sapnī. Tu redzeji, ka pāri tavām pils istabam pārskrēja sarkanas un zajas ēnas un ka apkārt pilij izauga lieli koki.

Ciko palūdza ķēniņam iesmu, lāpstu un strādnieku. Izgāja pagalmā, iedūra iesmu zemē un strādniekam teica:

—    Roc!

Strādnieks sāka rakt un drīz vien izraka krūku, pilnu ar zeltu. Tad Ciko aizgāja pagalma otrā pusē, no jauna iedūra iesmu zemē un atkal lika rakt. Strādnieks izraka otru krūku ar zeltu. Ciko atdeva visu zeltu ķēniņam, bet tas viņam samaksāja tik daudz, cik klājās maksāt zīlniekam. Zīlnieks, aizslēpies aiz koka, vēroja, ko Ciko dara. Kad Ciko gāja mājās, zīlnieks viņu panāca un sacīja:

—    Mans dēls, nāc pie manis dzīvot! Būsi man dēla vietā.

Ciko atbildēja:

—    Tev par dēlu nevaru būt, jo man ir māte — viņai es esmu dēls, bet salīgt pie tevis par kalpu — to varu. Samaksā manai mātei algu, un es tev uzticīgi kalpošu.

—    Cik daudz lai maksāju? — zīlnieks vaicāja.

—    Iedod tik zelta, cik es sveru.

Zīlnieks iedeva viņam prasīto zelta daudzumu. Ciko to aiznesa mātei un tēvocim, bet pats aizgāja dzīvot zīlnieka mājā,

Vienreiz zīlnieks savai meitai saka:

—    Es iešu uz pirti, bet tu līdz manai pārnākšanai nokauj šo puiku, izvāri viņa smadzenes kopā ar plovu — es tās apēdīšu un kļūšu tikpat gudrs kā viņš.

Meita saduga, sāka nazī trīt, lai Ciko nokautu, taču pašai

rūgtas asaras birst.

Ciko viņai saka:

—    Vai pateikt, kālab tu nazi trin?

—    Pasaki!

—    Lai mani nokautu. Tavs tēvs grib apēst manas smadzenes, jo domā, ka tad tiks gudrāks, tomēr veltīgi — viņš tik un tā gudrāks nepaliks.

Meita vaicā:

—    Ko lai mēs darām? Ja tēvs pārnāks un redzēs, ka neesmu viņu paklausījusi, viņš mani nositīs. '

Ciko viņu pamāca:

—   Aizej uz tirgu, nopērc vērsēnu, nokauj to un izņem smadzenes! Tevs tās apēdīs, ij nenojautīs viltību.

Viņi tā arī izdarīja.

Tad Ciko ielīda lādē un saka:

—    Aizver vāku un atslēgu noglabā sev kabatā!

Zīlnieks pārnāca no pirts un redz: plovs jau gatavs un sajaukts ar smadzenēm. Notiesāja to un neko nenojauta.

Pagāja pāris dienu, un ķēniņš atkal redz neizprotamu sapni. Viņš redz, it kā Baltā un Melnā jūra satecētu kopā un abu ūdeņi sajauktos. Aizsūtīja pēc zīlnieka, bet kur nu tam iztulkot šādu sapni! Viņš pārnāca no pils pagalam noskumis. Meita vaicā:

—    Kāpēc tu, tēvs, tik smagi pūt?

—   Daudz zelta pazaudēju, — viņš atbild. — Nespēju iztulkot ķēniņa sapni. Cik labi būtu, ja Ciko atrastos starp dzīvajiem!

Te Ciko no lādes ierunājas:

—    Neskumdinies, es esmu šeit!

•Meita atslēdza lādi, pacēla vāku, un Ciko izkāpa laukā. To redzot, zīlnieks izbrīnījās, tomēr neko neteica. Sāka viņu izvaicāt:

—    Klausies, Ciko, ķēniņš redzēja sapni un man atvēlēja trīs dienas šī sapņa iztulkošanai. Ja to neizdarīšu, nocirtīs galvu.

Ciko sacīja:

—    Ejam uz pili pie ķēniņa!

Abi saposas un aizgāja. Ieiet ķēniņa guļamistabā, un Ciko saka:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Kronē mani uz īsu brītiņu par ķēniņu, tad izskaidrošu tavu sapni.

—    Lai notiek, esi ķēniņš! — ķēniņš ar mieru.

Ciko uzvilka kājās ķēniņa kurpes, apsējās viņa zobenu un saka:

—    Pasniedziet man arbūzu, esmu piekusis! Kad apēdīšu, iztulkošu sapni.

Ciko sadabūja nazi, ar ko pārgriezt arbūzam mizu, nemanīti to iebīdīja arbūza mīkstumā un sacīja:

—Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Man pazuda nazis. Droši vien kāds no klātesošajiem to nozaga.

Ķēniņš atbildēja:

—    Meklē pats! Tagad tu esi ķēniņš un tev ir tiesības visus pārmeklēt.

Ciko piecēlās, pārmeklēja ķēniņa sievu, tad, izlikdamies, ka atradis nazi, apsēdās tronī un apēda arbūzu.

Ķēniņš vaicā:

—    Kāds bija mans sapnis? Izstāsti!

Ciko saka:

—    Tev, ķēniņ, sapņos rādījās, ka Melnā un Baltā jūra saplūst kopā un to ūdeņi sajaucas. Tas nozīmē, ka tava sieva —• ķēniņiene kļuvusi pa daļai kalpone, jo viņa sākusi uzdzīvot ar nazīru.

Ķēniņš vaicā:

—    Kā tas jāsaprot?

Ciko piecēlās, izrāva ķēniņa zobenu no maksts un nocirta zīlniekam galvu.

Ķēniņš vaicā:

—    Kāpēc tu to izdarīji?

—    Es sodīju savu ienaidnieku, bet tagad tu izrēķinies ar

savējo!

Ciko noāva kurpes, atsprādzēja zobenu un, zemu palocīdamies, visu atdeva ķēniņam, bet ķēniņš viņu apveltīja ar zeltu par to, ka bija atvēris acis.

Nazīrs, dabūjis zināt, ka Ciko par viņu devis ķēniņam mājienu un ķēniņš grib viņu nogalināt, aizbēga no pils kopā ar ķēniņa sievu uz citu pilsētu. Tur viņš uzcēla lepnu pili, aplaupīja zemniekus līdz pēdējam kreklam un dzīvoja ka niere taukos.

Reiz Ciko vaicāja savai mātei:

—    Māmiņ, vai mums ir kādi trūcīgi radinieki? Es aizietu un palīdzētu viņiem, kā mācētu.

—    Tālā ciemā dzīvo manas mātes māsa. Ja vari, aizej un palīdzi viņai! — māte sacīja.

Ciko devās uz tālo ciemu, uzmeklēja tur veco sieviņu, sasveicinājās un teica:

—    Vecmāmiņ, es, tavas māsas mazdēls, pirmo reizi atnācu pie tevis ciemos. Ar ko tu mani pacienāsi?

—  Kaut es dzīva kapā ielīstu, manu bērniņ, bet man nekā nav! Bija viens āzītis un zostēviņš. Āzīti paņēma nazīrs, un man palika vienīgi klibais zostēviņš.

Ci ko sacīja:

—    Labi, ka tā, vecmāmiņ. Zostēviņu pārdosim un šodien iztiksim, bet tālāk — gan jau redzēsim, kā rīkoties.

—    Labi, bērniņ, — vecā sieviņa ar mieru. — No vienas zoss tik un ta es bagāta nekļūšu. Dari, kā nu zini.

Čiko pasita zostēviņu padusē un gāja uz tirgu. Aiziet un redz: nazīrs ar saviem draugiem dzīro. Ciko nozieda ģīmi ar kvēpiem, piegāja pie nazīra un piedāvāja tam zosi.

—   Cik par to prasi? — nazīrs vaicā.

—    Trīs rubļus, — Čiko atbild.

—    Ko nu mels! — nazīrs saka. — Tava zoss nemaksā vairāk par rubli.

To pateicis, nazīrs atņēma zosi un puikam pasvieda papīra rubli. Tad aiznesa zosi uz māju un sievai lika to nokaut, sacīdams:

—    Izcep un atsūti man uz dzīru namu!

Čiko bija jau paguvis noslēpties aiz durvīm un tagad visu noklausījās. Sieva nazīram vaicā:

—    Bet ar ko lai cepeti aizsūtu?

Nazīrs saka:

—    Tam pakaļ atnāks vīrs. Viņš parādīs mazo pirkstiņu, un tu viņam iedod cepeti!

Kad zoss bija gatava, kairinoša smarža izplatījās pa visu apkārtni. Čiko iznāca no slēptuvēs, parādīja nazīra sievai mazo pirkstiņu un sacīja:

—    Nazīrs mani atsūtīja pēc zoss cepeša.

Viņš paņēma zosi, aizvēra aiz sevis durvis un uz tām uzrakstīja: «Es esmu Čiko, bet tu — nazīrs. Sī bēda ir maza bēda, īstā tevi vēl gaida priekšā.» Čiko aiznesa cepeti uz mājām, un abi ar vecmāmiņu saēdās līdz sātam.

Nazīrs aizsūtīja vienu no draugiem uz māju pēc zoss cepeša. Sieva tam saka:

—    Man bija tikai viena zoss, un to pašu jau aizsūtīju nazīram.

Nazīrs sašutis atsteidzās mājās un negaidot uz durvīm ieraudzīja Čiko uzrakstu

Pa to starpu čiko iedeva vecmāmiņai naudu un palūdza:

—    Aizej, lūdzama, uz tirgotavu un nopērc man meitenes apģērbu, pēc tam vadāsi mani pa pilsētas ielām un sauksi: «Kam vajadzīga kalpone?» Lai cik lielu algu piedāvātu, nevienam mani nesalīgsti, iekams tev došu zīmi!

Vecmāmiņa nu vadā Ciko pa pilsētas ielām. Lai cik lielu algu piesola, viņa nav ar mieru. Tiklīdz pienāca klāt nazīrs un gribēja salīgt kalponi, Ciko deva zīmi, un vecmāmuļa sarunāja viņu nazīram par desmit rubļiem mēnesī. Nazīrs atveda kalponi mājās. Nazīra sieva šai laikā bija pirtī. Viņš atnesa atslēgas, atdeva tās kalponei un izrādīja visu, kas mājā bija. Atvēra pēdējās durvis. Aiz tām — maza istabiņa. Istabiņas vidu stāv smaga spiede.

Nazīrs saka jaunajai kalponei:

—    Vai redzi šo spiedi? Tā ir nospiedusi tik cilvēku, cik tev matu uz galvas. Ja nestrādāsi, ar tevi izdarīšu to pašu!

—    Bet kā tu to dari? — Ciko vaicāja.

—    Ieliec galvu spraugā, parādīšu! — nazīrs atbild.

Labi, Čiko ielika.

Nazīrs sāka žmiegt spiedi, bet Ciko iebļāvās:

—    Vai, jau trUkst elpas!

Nazīrs izvilka viņu no spiedes ārā.

—    Bet tagad tu iebāz galvu spraugā! Paskatīsimies, vai arī es pratīšu saspiest, — Ciko sacīja.

Nazīrs iesmējās.

—    Kāpēc tas vajadzīgs?

Viņš tomēr iebāza galvu spraugā. Čiko sažmiedza spiedi tā, ka nazīrs nespēja izrauties, un atstāja viņu pusdzīvu iekšā. Pats gāja mājās, pirms tam uz durvīm uzrakstījis šādus vārdus: «Es esmu Ciko, tu — nazīrs. Šī beda ir maza bēda, īstā tevi vel gaida priekšā.»

Čiko atgriezās mājās pie vecmāmiņas, iedeva viņai drusciņ zelta un sacīja:

—    Ej izdali šo naudu nabagiem, bet man nopērc daktera drēbes, bārdasnazi, audekla gabalu, ziepes, mazliet sāls un grozu!

Vecmāmiņa aizgāja un visu atnesa. Ciko pārģērbās par dakteri, paņēma rokas grozu un devās uz pilsētu. Nonācis pie nazīra namdurvīm, sāka saukt:

—    Esmu labs dakteris, esmu labs dakteris!

Nazīrs, kurš krietnu laiku bija sagulējis zem spiedes, jutās diezgaņ nelāgi un lika dakteri aicināt iekša.

Nazīrs vaic^:

—    Vai spēsi mani izdziedināt?

Ciko atbild:

—    Spēšu, tikai dari tā, kā likšu.

—    Labi, darīšu.

—    Tad ej uz pirti! — Ciko saka.

Ciko aizgāja kopā ar nazīru uz pirti, saziepēja viņam muguru, uzsēdās jāteniski virsū un sāka ar bārdasnazi to švīkāt, kaisot sāli. Nazīrs bļauj aiz sāpēm, bet Ciko tikai atkārto:

—    Nekas, pacieties vien! Diezgan esi mocījis zemniekus, tiem ādu dīrājis.

Ciko izgāja no pirts un uz durvīm uzrakstīja: «Es esmu Ciko, tu — nazīrs. Sī bēda ir maza bēda, īstā tevi vēl gaida priekšā.»

Tad aizgāja atpakaļ uz mājām pie mātes.

Paiet kāds laiciņš, un ķēniņš atkal redz sapni un no jauna aicina Ciko uz pili.

—    Ja iztulkosi šo sapni, dabūsi visu, ko vēlēsies, — ķēniņš saka.

—    Man nav vajadzīgas dāvanas, — Ciko atbild. — Bet tavs sapnis bija šāds: tavu durvju priekšā nobeidzās čūska.

—    Jā. Ko tas varētu nozīmēt? — ķēniņš vaicā.

—    Tavs ienaidnieks pats atnāks pie tavu durvju sliekšņa.

—    Kā tad šis atnāks?

—    Pēcāk uzzināsi.

Ciko ietinās kazas ādā un pie vilnas sprogām piesēja zīdtauriņu kokonus, tad aizgāja pie nazīra mājas. Tieši pusnaktī sažņaudza nazīram un viņa sievai rīkli, pēc tam sāka purināt kazas ādu: kokoni klusiņām šķindēja.

Nazīrs, to dzirdot, šausmās vaicāja:

—    Kas šeit ieradies?

Ciko atbildēja:

—    Tu tik daudz esi izlējis nevainīgu asiņu, atņēmis zemniekiem pēdējo maizes kumosu un pēdējo zemes gabaliņu, ka tagadiņ mani atsūtīja tev pakaļ, lai tev atņemtu dvēseli. Sekojiet abi man!

Ciko bija piebraucis pie nazīra mājas melnu arbu, kurā atradās liels melns zārks. Iedzina nāzīru kopā ar sievu šai zārkā, uzlika virsū vāku un veda uz ķēniņa pili. Līdzko atveda, palūdza ķēniņu iznākt ārā un nocēla vāku.

—   Tagad tev skaidrs, kādā veidā tavs ienaidnieks pats atnāks pie taviem pils vārtiem?

Pils pagalmā saskrēja ļaudis. Visi trokšņo un sauc:

—    Kas tas par nazīru, ja krāpj savu pavēlnieku? Kas tā par sievu, ja aizbēg no vīra? Kas tas par ķēniņu, ja netiek galā pats ar savu sievu?

Tā klaigādami, ļaudis padzina no troņa ķēniņu un visus trīs iemeta upē.

Ciko pēc tam sacīja:

—    Visu ķēniņa un nazīra mantu izdāļāt ļaudīm, bet zemi atdot zemniekiem, lai viņi to apstrādā, sēj labību un dzīvo, bēdu nepazīdami!

.

TIRGOTĀJA AMBARCUMA BĒRNI

Kādreiz dzīvoja vīrs, vārdā Ambarcums, ļoti bagāts tirgotājs. Tirgus laukumā viņam piederēja veikali, kas ienesa daudz naudas. Ambarcumam bija sieva un divi bērni — dēls un meita, abi neparasti skaisti.

Tirgotājam Ambarcumam bija vēl tā dēvētais brālis, arī tirgotājs, vārdā Petross, kas dzīvoja Stambulā. Ambarcums ar savu ģimeni vadīja laimīgas dienas: bieži brauca uz Stambulu, kur tirgojās, un no turienes pārveda preces. Bērniem deva labu izglītību, algoja mājskolotājus.

Tirgotāja bērni — brālis un māsa tik stipri bija pieķērušies viens otram, ka ne stundu nespēja pavadīt šķirti.

Taču reiz notika nelaime — nomira tirgotāja sieva. Tirgotājs to sāpīgi pārdzīvoja, aiz bēdām savārga, iegulās slimības gultā un juta, ka tuvojas pēdējā stundiņa.

Viņš ataicināja pie sevis bērnus un sacīja:

—   Mani bērni, dzīvojiet allaž saticīgi un nepametiet viens otru! Mans dēls, tu nodarbojies ar tirgošanos, neesi slinks, citādi izniekosi sakrāto bagātību un pēc gada kļūsi ubags. Apkrauj kamieļus ar precēm, sakārto karavānu un dodies uz Stambulu pie mana tā dēvētā brāļa Petrosa! Viņš tev palīdzēs pārdot preces.

Dēls un meita apbedīja tēvu ar godu, kā pienākas, izdāļāja pulka naudas nabagiem.

Pienāca laiks abiem šķirties, izpildīt tēva vēlējumu — brālim doties ar precēm pie tēva tā dēvētā brāļa uz Stambulu. Māsa ilgi raudāja, jo negribējās mīļoto brāli laist projām.

—    Ko lai dara, — brālis viņai sacīja, — arī man sāpīgi atstāt tevi vienu. Zini, ko darīsim? Liksim gleznotājam uzzīmēt mūsu portretus. Manējais lai paliek pie tevis, bet tavējo es ņemšu līdzi uz Stambulu. Tiklīdz kļūs skumji, varēšu ar tavu portretu sarunāties.

Brālis vēl nolīga vecu sieviņu, kas viņa prombūtnes laikā dzīvotu kopā ar māsu un palīdzētu viņai mājas darbos. Tad sirsnīgi atvadījās un, apkrāvis kamieļus ar nastām, devās uz Stambulu.

Ilgs vai neilgs laiks pagāja, tas viņam labāk zināms, līdz brālis sasniedza Stambulu. Uzmeklēja tirgotāju Petrosu, pastāstīja viņam par savu vecāku nāvi un mirušā tēva vārdā lūdza palīdzēt viņam iztirgot preces.

Tirgotājs Petross viņu uzņēma kā īsto dēlu, deva viņam ēst un dzert, palīdzēja pārdot preces, tad aizveda pie turienes ķēniņa uz pieņemšanu.

Kad ķēniņa dēls ieraudzīja tirgotāja Ambarcuma dēlu, viņš gribēja ar viņu sadraudzēties. Princis ik dienas iegriezās Petrosa tirgotavā, aicināja Ambarcuma dēlu uz pili, baroja un dzirdīja viņu un augas dienas pavadīja viņa sabiedrībā.

Tā pagāja apaļš mēnesis. Viendien tirgotāja Ambarcuma dēls Petrosam sacīja:

—    Tēvoci, man neērti, ka es katru dienu pavadu pie ķēniņa dēla. Vajadzētu ari mums viņu ielūgt ciemos.

—    Labi, — Petross atbildēja, — sagatavosim cienastu.

Otrā dienā tirgotājs Petross par godu princim noklāja no

ķēniņa pils līdz savai mājai ceļu ar grezniem paklājiem un saposās lepnām dzīrēm.

Tirgotāja Ambarcuma dēls aizgāja pie prinča un ielūdza viņu ciemos.

—    Ar lielāko prieku ieradīšos, tikai vispirms palūgšu tēvam un mātei atļauju.

Ķēniņš dēlam sacīja:

—    Labi, vari iet, vienīgi paņem līdzi vezīru un nepaliec tur pa nakti!

Princis devās uz Petrosa māju, kur ēda, dzēra un līksmojās cauru dienu, bet pievakarē sāka posties atpakaļ uz pili. Tirgotāja Ambarcuma dēls viņu lūkoja pierunāt, lai paliek pie viņiem pa nakti. Beigu beigās princis bija ar mieru. Kalpi sagatavoja greznu guļvietu, un visi likās gulēt, tomēr nespēja tūlīt aizmigt: princis raizējās, ka ķēniņš uz viņu sadusmosies; vezīrs grozījās no vieniem sāniem uz otriem, jo bija pārlieku daudz saēdies; tirgotāja Ambarcuma dēls nespēja aizmigt tāpēc, ka viņu mocīja neciešamas ilgas pēc mīļotās māsas.

Viņš paņēma māsas portretu, iededza sveci un sveces gaismā sāka ar portretu klusiņām sarunāties. Masas portretu ieraudzīja princis un tūliņ meitenē iemīlējās — tik skaista viņa bija.

Arī vezīrs ieraudzīja portretu un tāpat nespēja no tā atraut acu.

No rīta princis piecēlās sadrūmis un skumjš, apsēdās pie galda, taču ēdienam nepieskārās.

—    Kāpēc tu esi tik skumīgs? — viņam vaicāja tirgotāja Ambarcuma dēls. — Kāpēc negribi neko nobaudīt? Vai neesi saslimis?

—    Nē, es esmu vesels, — princis atbildēja. — Bet man skumji ap sirdi tāpēc, ka tev ir no manis noslēpumi, kaut gan tu mani dēvē par savu draugu.

—    Man nav no tevis nekādu noslēpumu. Kāpēc tu mani aizvaino? — tirgotāja dēls atbildēja.

—    Nē, ir gan, — princis sacīja. — Tev ir līgava, uti tu to no manis slep.

—    Ne, man nav līgavas, — tirgotājā dēls izbrīnījies atbildēja.

—    Bet portrets?

—    Tas taču ir manas māsas portrets!

Viņš sameklēja portretu, parādīja to viesiem, un nu princis un vezīrs pavisam zaudēja galvu.

Princis atgriezās pili nomākts, sadrūmis un drīz vien aiz ilgām saslima. Neviens dziednieks un pūšļotājs nespēja viņu izdziedināt,

—    Saki — kas tev kaiš? — prašņaja viņam ķēniņš un ķēniņiene.

—    Saderiniet mani ar tirgotāja Ambarcuma meitu! — princis sacīja. — Ja ne, nomiršu žēlabas.

—    Kā nu tā? — ķēniņš ar ķēniņieni izbrīnījās. — Vai pasaulē trūkst princešu, ka tu gribi apņemt par sievu vienkāršu tirgotājā meitu?

—   Man nav vajadzīgas princeses. Vai nu apņemšu tirgotāja Ambarcuma meitu, vai arī šķiršos no šis pasaules.

Ko lai dara. Ķēniņš ataicinaja tirgotāju Petrosu un tirgotāja Ambarcuma dēlu uz pili un lūdza viņa māsas roku.

—    Atdodiet viņu par sievu manam dēlam! Viņš nespej bez viņas dzīvot, — ķēniņš sacīja.

Viņi, protams, ar prieku tam piekrita.

—    ilgu mūžu tev, ķēniņ! — tirgotājs Petross sacīja. — Ņem šo meiteni sev par vedeklu, nenoželosi! Viņa ir gan gudra, gan mācīta, gan tikla.

Ķēniņa saucēji paziņoja tautai par prinča saderināšanos ar tirgotāja meitu, bet ķēniņš sarīkoja lepnas dzīres.

Par šo saderināšanos dabūja zināt vezīrs un sāka gudrot, kā izjaukt kāzas un pašam apprecēt tirgotāja Ambarcuma meitu. Un viņš sadomāja ļaunu darbu. Ieradās pie ķēniņa un sacīja:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Vai tu zini, ķēniņ, ka savu dēlu gribi apprecināt ar meiteni, kurai ir slikta slava?

Ķēniņš tam noticēja.

—    Es jums galvu nocirtīšu, ka mani apkrāpāt! Tirgotāja Ambarcuma meitai ir nelāga slava.

Brālis bija pārsteigts, dzirdēdams šādas nevalodas par savu māsu, un sacīja:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Dod mums laiku. Lai tavs vezīrs pierāda, ka mana māsa nekrietna meitene, vai arī es pierādīšu, ka viņa ir parauga cienīga jaunava. Kad saņemsi pierādījumus, tad arī izlem, kuru sodīt ar nāvi — mūs ar tēvoci vai šo nodevēju vezīru.

Ķēniņš tā bija ar mieru.

Blēdīgais vezīrs tūliņ aizsteidzās pie rakstveža, lika tam uzrakstīt viltus vēstuli, it kā to būtu rakstījis brālis savai māsai, lūdzot viņu mājā uzņemt vezīru kā dārgu viesi. Paņēmis šādu vēstuli, vezīrs aizjāja uz to pilsētu, kur dzīvoja māsa. Izdibinājis tirgotāja Ambarcuma mājas vietu, viņš nodeva vēstuli kalpiem un lūdza viņu pieņemt.

Māsa izlasīja vēstuli un kalpiem sacīja:

—    Atdodiet šo vēstuli tam, kurš jums to iedeva, un sakiet viņam, ka es likšu viņu nogalināt, ja viņš uzdrošināsies pārkāpt manas mājas slieksni. Sī vēstule nav īsta, to nav rakstījis mans brālis. Ne velti tēvs mani skoloja; es gan protu atšķirt, kas rakstījis: brālis vai svešs cilvēks.

Saniknotais vezīrs tomēr nolēma neatkāpties. Viņš nogaidīja nākam vecenīti, kas dzīvoja māsas mājā, ar draudiem un kukuļiem piespieda viņu slepus nozagt māsai gredzenu. Kad māsa sāka mazgāt matus un noņēma no pirksta gredzentiņu, vecene nemanot to pievāca un pēc tam atdeva vezīram, bet tas, nezaudēdams ne mirkli, aizauļoja uz Stambulu.

Tikai otrā dienā māsa atklāja, ka pazudis gredzens. Viņai aizdomas krita uz veceni, taču vecene neatzinās.

Vezīrs pa to laiku jau bija Stambulā.

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! — viņš sveicināja, iedrāzdamies pilī. — Šekur tās meitenes gredzens, kuru tu izraudzīji savam dēlam par sievu! Ja meitene uzvedas godīgi, vai tad viņa uzņems mājā svešu vīrieti un vai dāvinās tam savu gredzenu?

Ķēniņš ataicināja tirgotāju Petrosu un tirgotāja Ambarcuma dēlu un viņiem sacīja:

—    Nu, pasakiet — kam pieder šis gredzens?

—    Šis ir manas māsas gredzens, — tirgotāja Ambarcuma dēls atzina. Bet pats klusibā nodomāja: «Vai tiešām mana māsa meneša laikā nogājusi no ce|a? Tam grūti ticēt. Un tomēr jāatzīst, ka šis ir viņas gredzens.»

Brālis izlūdzās no ķēniņa vēl piecas dienas, apģērbās melnās drēbēs, iesēdas melnā karietē un aizbrauca pie māsas. Izkāpa no karietes savas mājas priekšā, bet, kad pienāca klāt māsa, iespļāva viņai sejā, pagrieza zirgu un aizbrauca.

Māsa no ļaužu mutēm dabūja zināt, kāda nelaime atgadījusies ar brāli, kā ķēniņš viņu, Ambarcuma meitu, saderinājis ar savu dēlu un kā ķēniņa vezīrs viņu ļauni nomelnojis.

Māsa apstaigāja visus cienījamu iedzīvotāju namus, kādi bija pilsētā, un iedzīvotāji visi kā viens uzrakstīja un ar saviem parakstiem apliecināja šādu galvojumu: «Šī meitene izceļas ar labu uzvedību, un nav otras godīgākas un labsirdīgākas meitenes visā pasaulē.»

—   Dzen zirgus, cik ātri vari! — viņa sacīja važonim. — Es tev samaksāšu, cik prasīsi.

Māsa iebrauca Stambulā pievakarē. Iegriezās baznīcā, kur notika vakara dievkalpojums. Skatās: viena sieviete skaita lūgšanu un rūgti raud.

—    Kāpēc tu tik gauži raudi? — viņa vaicāja sievietei.

— Es raudu tāpēc, ka rīt manu vīru — tirgotāju Petrosu un viņa jauno draugu — tirgotāja Ambarcuma dēlu sodīs ar nāvi kādas nekaunīgas meičas dēļ.

—    Klausies, sieviete! — viņai sacīja māsa. — Es šai pilsētā neviena nepazīstu, atļauj man pie tevis pārnakšņot!

—    Nāc līdzi! — sieviete sacīja. — Man viss vienalga. '

No rīta sāka skanēt zurna. Bende jau trina cirvi.

No tirgotāja Petrosa mājas atskanēja raudas un vaimanas.

—    Neraudi, — māsa mierināja sievieti, — dievs ir visužēlīgs!

Viņa uzmeta uz galvas biezu plīvuru un devās pie ķēniņa.

—    Ko tu vēlies? — ķēniņš vaicāja.

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! — māsa, zemu palocīdamās, sacīja. — Atliec nāves soda izpildīšanu uz īsu brītiņu un uzklausi mani!

Ķēniņš pamāja bendem ar lakatiņu.

Māsa nolika ķēniņa priekšā gredzenu un sacīja:

—    Ķēniņ, tavs vezīrs nozaga man gredzenu. Te ir otrs — uz mata līdzīgs nozagtajam. Liec, lai viņš man to atdod!

Vezīrs sašutis iesaucās:

—    Es šo meiteni redzu pirmo reizi!

—    Ak tā! Vai tu, ķēniņ, dzirdēji, ko viņš teica? Un tavi pavalstnieki arī to dzirdēja? Tad kā tu drīksti par mani spriest, ja nepazīsti mani pat no ģīmja?! Es esmu māsa tam nelaimīgajam jauneklim, kuru jūs grasāties sodīt ar nāvi. Un te būs vēstule no mūsu pilsētas cienījamiem iedzīvotājiem.

Pasniegusi vēstuli ķēniņam, tirgotāja Ambarcuma meita izstāstīja visu: kā vezīrs bija rakstījis viņai viltus vēstuli, kā viņš uzpircis veco sieviņu un kā, nozadzis gredzenu, apmelojis viņu ķēniņa acīs.

Ķēniņš tūliņ lika atbrīvot nelaimīgos, bet viņu vietā sodīt ar nāvi nelietīgo vezīru.

Četrdesmit dienas un četrdesmit naktis dzēra pilī prinča un tirgotāja Ambarcuma meitas kāzas.

Tā viņi sagaidīja savu laimi. Arī jūsu laime jums nepaies secen.

.

PASAKA PAR NABADZĪGO VĪRU UN VIŅA SIEVU

Reiz dzīvoja kāds vīrs un sieva, kas bija nabagāki par nabagiem. Sieva staigāja apkārt, līgdama par dienas strādnieci, un tā abi tik tikko izvilka dzīvību. Viņiem pat nepietika maizes, ar ko pabarot savu vienīgo dēlu.

Viendien sieva saka:

— Ak, vīriņ, tā dzīvodami, mēs nekad neizkulsimies no nabadzības. Kā būtu, ja tu dotos uz citām pilsētām un tur pamēģinātu kaut ko nopelnīt iztikai?

Vīrs saposās un devās meklēt darbu. Kādā bagātā ciemā viņš salīga sargāt ābeļdārzu. Uzcēla sev mazu būdiņu un tur apmetās

dzīvot. Viņa būdiņā iemitinājās noklīdis kaķītis. Kopā ar viņu vīrs pavadīja augu vasaru, jo nebija neviena cita, ar ko vārdu pārmīt.

Rudenī dārza saimnieki ar sargu norēķinājās, atlīdzinādami tam ar āboliem.

Kādu dienu šim ciemam garām brauca tirgotājs, kas bija no nabadzīgā vīra ciema. Nabagais zemu palocījās tirgotāja priekšā un sacīja:

—    Pa vasaru nopelnīju maisu ābolu un piedevām vēl iedzīvojos kaķītī — tā visa mana mantība. Aizved to uz mūsu ciemu un nodod manai sievai!

—    Labi, nodošu, — tirgotājs apsolīja. — Tikai vispirms aizbraukšu uz svešām zemēm un pārdošu savas preces.

Tirgotājs ieradās svešās zemēs. Tur pašiem visa kā atliku likām, vienīgi āboli togad nebija padevušies. Turienes iedzīvotāji sāka lūgt tirgotāju, lai pārdod viņiem ābolus. Tirgotājs sākumā atsacījās, bet pēcāk piekrita. Par āboliem viņš dabūja kaudzi zelta un devās tālāk.

Aizbrauca uz citu zemi. Ieradās ar savām precēm ķēniņa pilī. Skatās: tur pagalmā tik daudz peļu, ka nekur glābties.

—    Ko man dosi, ja tevi atsvabināšu no šiem pretīgajiem radījumiem? — tirgotājs vaicā ķēniņam.

—    Došu maisu zelta, — ķēniņš atbild.

Tirgotājs izvilka no maisa izbadējušos kaķi, un tas — viens divi — nokoda visas peles.

Ķēniņš norēķinājās ar tirgotāju, un tirgotājs devās atpakaļceļā.

Mājās viņš nodeva nabagā vīra sievai veselu kaudzi zelta un

sacīja:

—    To tev atsūtīja vīrs.

—   Bet vai viņš nepateica, ko man ar šo bagātību iesākt? — vaicāja pārsteigtā sieva.

Tirgotājs iesmējās, atcerējies kaķi un ābolus, un sacīja:

—    Nē, nepateica. Dari, ko pati vēlies!

Sieva par šo naudu uzcēla skaistu māju un nodeva dēlu mācībā.

Pagāja kādi piecpadsmit gadi. Nabadzīgais vīrs pa šo laiku nopelnīja tikai trīs zelta monētas. Noglabājis tās kabatā, devās uz mājām.

Pa ceļam vajadzēja pārlaist nakti pie kāda zemnieka. Šais mājās tieši tovakar bija viesības. Vīrs skatās: visi viesi aiz galda ēd, dzer un jautri risina valodas, tikai viens neko neēd un ne ar vienu nepārmij ne vārda.

—    Kāpēc šis viesis klusē? — vīrs vaicā saimniekam.

—    Par to nebrīnies, — saimnieks atbild, — jo katrs viņa vārds ir zelta gabala vērts.

To dzirdot, nabadzīgais vīrs bija tā pārsteigts, ka paņēma vienu savu zelta monētu un teica:

—    Še, te būs zelta gabals. Lai viņš pasaka kaut ko!

Klusētājs paskatījās uz nabadzīgo vīru un teica:

—    Ātrāk nemirsi, iekams nāve nebūs atnākusi. Un nebaidies no dziļuma!

Nabadzīgais vīrs vēl vairāk izbrīnījās un paņēma otru zelta monētu.

—    Še tev vēl viena monēta, — viņš sacīja, — un runā!

—    Vislabākā ir tā, kuru mīli no visas sirds, — klusētājs izdabūja pār lūpām.

—    Ek, lai notiek kas notikdams, — nabadzīgais vīrs sacīja un paņēma pēdējo monētu. — Tavi vārdi tik tiešām ir prāta vārdi. Še tev pēdējais zelta gabals!

—    Kad nošķavāsies, brītiņu pastāvi un padomā! — sacīja klusētājs.

Otrā rītā nabadzīgais vīrs devās tālāk tikpat liēls nabags, kāds bija sākumā. Viņš nonāca līdz kādam ciemam un redz: pie akas drūzmējas ļaudis.

—    Ko jūs šeit darāt? — viņš vaicā.

—    Mums atgadījusies briesmīga nelaime, — viņam atbild.

Akā atlicis ūdens tikai pašā dibenā. Katrs, kas nokāpj lejā,

lai to pasmeltu, atpakaļ vairs neatgriežas. Drīz vien mēs visi aiz slāpēm nomirsim. Pamēģini tu, svešiniek, dabūt ūdeni! Ja dabūsi, iedosim tev pa zelta gabalam.

Nabadzīgais vīrs atcerējās klusētāja vārdus un sacīja:

—    Ātrāk nemiršu, iekams nāve nebūs atnākusi. Arī no dziļuma man nav bail. Kāpšu akā!

Viņš iekāpa akā, pasmēla no akas dibena ūdeni un jau gribēja kāpt laukā, kad pēkšņi viņu kāds saķēra aiz bikšu stērbeles un sacīja:

—    Nāc šurp!

Vīrs atskatījās. Un ko ieraudzīja? Akas dibenā vīd cilvēku galvu kaudze, bet turpat līdzās stāv liels galds, uz kura tup krauklis un varde.

Krauklis viņam saka;

—   Ja tu šeit ieradies, tad atbildi uz manu jautājumu! Ja neatbildēsi, kā klājas, nocirtīšu tev galvu!

—    Jautā, — nabadzīgais vīrs atbild.

—   Vai redzi šo vardi? Saki — vai ir vērts viņu apņemt par sievu? .

—   Vislabākā ir tā, kuru mīli no visas sirds, — vīrs atbild klusētāja vārdiem.

Tiklīdz viņš to bija pateicis, krauklis un varde viņa acu priekšā sāka pūsties lielāki un lielāki. Tad negaidot abiem pārplīsa āda — un tie pārvērtās par daiļu jaunekli un daiļu jaunavu.

—    Tu mūs atbrīvoji no burvestības. — jauneklis sacīja. •— Pateicamies tev, un par atalgojumu saņem, vei, šo naudas kaudzi!

Nabadzīgais vīrs izkāpa no akas (tagad viņš vairs nebija nekāds nabags), nesdams pilnu krūku ūdens, un ciema iedzīvotāji viņu dāsni atalgoja, jo viņš bija paglābis tos no drošas nāves. Aka tai pašā mirklī piepildījās līdz malām ar ūdeni.

Atnāca vīrs līdz savam ciemam. Skatās: viņu mājiņas vietā slienas skaists nams, kam apkārt skaists dārzs. Viņš ieskatījās pa logu istabā. Redz: viņa sieva sarunājas ar kādu jaunu cilvēku.

«Ak tā!» viņš nospriež. «Tātad viņa bez manis apņēmusi sev bagātu vīru? Tūliņ viņus pārmācīšu!»

Un paķēra bisi. Tikko gribēja šaut, nejauši nošķavājās. Un atcerējās klusētāja vārdus. Apstājās un domā. Te dzird — jaunais cilvēks saka:

—    Mīļo māmiņ, kāpēc aizvien vēl nav ne miņas no mūsu tēva? Esmu pēc viņa stipri noilgojies.

Bet sieva atbild:

— Ai, mi|o dēliņ, arī es visas acis esmu izraudājusi. Tā gribētos, lai viņš pārnāk un paskatās, cik viņam liels dēls izaudzis!

Tai pašā brīdī vīrs atrāva durvis vaļā, ieskrēja iekšā un apskāva sievu un dēlu.

Viņš desmitkārt pateicās pats sev, ka tovakar nebija pažēlojis pēdējo naudu par prātīgu padomu.

Tā viņu mājās sākās laimes dienas. Lai tās pieredzat arī jūs!

.

KĀ ĶĒNIŅŠ TIKA PIEMUĻĶOTS

Reiz dzīvoja kāda sieviņa. Viņa jau bija nodzīvojusi garu mūžu, novecojusi un galīgi prātu izkūkojusi.

Sieviņai bija trīs dēli. Viens dēls — zemnieks, otrs — dārznieks, bet trešais — audējs.

Notika tā, ka to zemi, kurā dzīvoja sieviņa, piemeklēja briesmīgs bads. Nekur nevarēja dabūt ne kripatiņu maizes.

Vienu dienu no ķēniņa karavānas noklīda kamielis. To noķēra dumjās sieviņas dēli un atdzina mājās. Viņi lopiņu nokāva, gaļu izcepa, salika māla podos un noslēpa.

— Kāpēc jūs gaļu noslēpāt? — māte vaicāja.

Dēli, gribēdami māti izjokot, atbildēja:

—    Glabāsim to tavām kāzām, māmiņ.

Ķēniņš sūtija kalpus sameklēt pazudušo kamieli. Kalpi staigā, meklē to malu malās, tomēr nekādi nespēj atrast. Te viņi ierauga vienu brāli zemi aram.

Kalpi viņam uzsauc:

—    Ei, puis, vai neesi redzējis ķēniņa kamieli?

Arājs sadomā izlikties kurls un atbild:

—    Vai ta neredzat, ka zemi aru!

—    Mēs tev vaicājam — kur ir ķēniņa kamielis? — kalpi viņam bļauj.

—     Kā nu kuro reizi, — šis atbild, — citreiz aparu daudz, citreiz — maz.

—    Kur kamielis? — kalpi sauc. — Kamielis, vai saproti? Galva, kakls, četras kājas, aste.

—    Nē, ne vienmēr aru, — atbild vecās sieviņas dēls. — Kad aparšu, sēšu labību. Tad ecēšu.

Ķēniņa kalpi nospļāvās un gāja tālāk.

Redz: otrs brālis riekstus purina no lazdas.

—    Ei, puis, — viņu uzrunā ķēniņa kalpi, — vai tu neesi redzējis ķēniņa kamieli?

Ari šis brālis sadomāja kalpus piekrāpt un izlikties par muļķi.

—    Kā redzat, lazdu purinu, — viņš atbild.

—    Kamielis, tev tak saka! — kalpi bļauj.

—    Kā nu kuro reizi, — atbild vecās sieviņas otrais dēls. — Citreiz pārdodu par rubli, citreiz — par diviem.

—    Kur kamielis? — šie bļauj.

—    Šī lazda ir maziņa, — dēls atbild, — bet lielā aug tur, kalnā.

—    Tfu! — kalpi nospļaujas. — Šim muļķim vaicā ko vaicādams, viņš tikai maļ vienu un to pašu.

Gāja kalpi tālāk. Nonāca līdz trešajam brālim. Tas sēž pie stellēm.

—    Kur ir ķēniņa kamielis? — kalpi vaicā vecenītes trešajam dēlam. — Ja zini, pasaki! Mēs tevi par to apdāvināsim.

—    Vai ta neredzat, ka aužu, — dēls atbild. — Kāpēc vaicājat?.

—    Mēs tev par kamieli vaicājam.

—    Kā nu kuro reizi, — dēls atbild. — Citreiz veselu baķi, citreiz pusi.

—    Šis nu pavisam ir zaudējis sajēgu, — kalpi noteic. — Re, tur mājas priekšā sēž vecenīte. Pavaicāsim viņai!

Viņt pieiet pie prātu zaudējušās vecenītes un vaicā:

—    Paklau, vecmāmiņ, — vai tu neesi redzējusi ķēniņa kamieli?

—    Kā nu ne, redzēju gan. To mani dēli nokāva, pagatavoja cepeti, ielika māla podos un paslēpa.

—    Kad viņi to izdarīja?

—    Tad, kad gatavojās manas kāzas dzert.

—    Tā nu gan ir valoda, — kalpi noteica. — Te visi — muļķi. Un. kalpi aizgāja atpakaļ pie ķēniņa, tā ari nesameklējuši

viņa kamieli,,

.

SKAISTULE

Reiz dzīvoja ķēniņš, ko allaž māca grūtsirdība, jo viņam nebija mantinieka.

Kādu dienu pils pagalmā iemaldījās dervišs un sacīja:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Ja es izdarīšu tā, ka tev piedzims divi dēli, vai vienu man atdosi?

—    Labi, atdošu, — ķēniņš atbildēja.

—    Tad dari tā, — dervišs sacīja, — ņem šo ābolu un apēd uz pusēm ar ķēniņieni! Kad jums piedzims divi dēli, nelieciet tiem vārdus, iekams es nebūšu ieradies.

To pateicis, dervišs pazuda, bet ābols palika ķēniņam rokās.

Viņi abi ar ķēniņieni apēda ābolu uz pusēm, un no tiesas viņiem piedzima divi puikas. Vecāki gaidīja ierodamies dervišu, taču tas kā nenāca, tā nenāca.

Sapulcējās visi ķēniņa vezīri un nazīri un sacīja:

—   Bērniem vajag ielikt vārdus. Vai tiem būs jādzīvo bez cilvēku vārda?

Sapulcināja tautu, sāka pārspriest, kādus vārdus ķēniņdēliem likt. Cits ieteica Hačaturu, cits Sarkisu, un tā nespēja nekādi vienoties.

Negaidot ieradās tas pats dervišs un pieprasīja:

—    Vienu zēnu nosauciet par Nazaru, otru — par Kazaru!

To pasacījis, atkal nozuda.

Ķēniņdēli auga, mācījās, līdz sasniedza četrpadsmit gadu vecumu. Ķēniņš ar ķēniņieni abus dēlus mīlēja vienādi stipri un bija jau aizmirsuši, ka viens pieder dervišam.

Taču viendien, kad ķēniņš ar troņmantniekiem pastaigājās pa pils grezno puķu dārzu, viņu priekšā kā no zemes izauga dervišs.

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! — viņš sveicināja. — Kazars ir tavs, bet Nazars — mans. Vai atceries norunu?

—    Ko lai dara,— ķēniņš nopūtās. — Citādi man nebūtu neviena dēla.

Ķēniņš izstāstīja savam dēlam Nazaram visu, kā bijis, noskūpstīja uz šķiršanos un atlaida kopā ar dervišu.

Dervišs viņu aizveda uz varen augstu kalnu. Apstājās pie milzīgas klints sienas un sacīja:

—    Mans dēls, es uzkāpšu kalna virsotnē un tur trīs dienas un trīs naktis skaitīšu burvestības vārdus. Ceturtajā dienā klints siena pavērsies un tu sev priekšā ieraudzīsi durvis. Atver tās droši un ej iekšā! Alā ieraudzīsi trīs neredzēti augstas dažādu monētu kaudzes: vienā kaudzē būs zelta nauda, otrā — sudraba, bet trešajā — bronzas. Neaiztiec nevienu naudas gabalu, paņem tikai vecu svečturi, kas stāvēs virs zelta kaudzes! Pieraugi, klausi mani, vairāk neko neaiztiec, citādi klints, uz kuras es stāvēšu un skaitīšu burvestības vārdus, iebruks zemē un mani nospiedīs.

Dervišs uzkāpa klints galā un sāka murmināt kaut kādus nesaprotamus vārdus. Ceturtajā dienā klints dārdēdama atvirzījās. Dervišs pamāja Nazaram, un tas, atgrūdis durvis, kas bija redzamas priekšā, iegāja ala.

Viņš pamanīja veco svečturi, kas stāvēja virs zelta kaudzes, tad pastiepa roku pēc zelta monētām, taču, atcerējies derviša vārdus, atrāva to atpakaļ. Gribēja jau iet ārā no alas, bet te viņu kāds nezināms spēks pabīdīja uz kaudzes pusi — un viņš pagrāba sauju monētu un iebāza kabatā. Tikko viņš to izdarīja, klints iebruka zemē un nospieda nelaimīgo dervišu. Nazars izbijās, metās ārā no alas un ilgi, ilgi skrēja, pats nesajēgdams, uz kurieni. Skrienot viņš dzirdēja aiz muguras briesmīgu dārdoņu — tur klints atkal nostājās savā vietā.

Nazars aizskrēja līdz kādai vietai, kur čabans kalnos ganīja aitas.

—    Iedod man, čaban, paēst! — Nazars lūdza. — Trīs dienas neko neesmu baudījis.

Čabans pabaroja ķēniņdēlu un parādīja ceļu, kas veda pāri kalniem uz tuvāko pilsētu Spaganu. Nazars iedeva čabanam zelta monētu, kuru tas nemaz negribēja ņemt, un sāka soļot pilsētas virzienā.

Pilsētā viņš uzmeklēja karavānu iebraucamo vietu, pasauca saimnieku un tam sacīja:

—    Atnes man gultasmaisu un gultasdrēbes, pasniedz vakariņas un pagādā sveci; svečturis man ir pašam. Par to visu še tev sešas zelta monētas.

Saimnieks mats matā izpildīja viņa lūgumu. Nazars ieturēja vakariņas — paēda un padzēra, tad nosprieda: jāiededz svece, jo metas jau tumšs. Sadabūja veco svečturi, ko bija paņēmis no alas pēc derviša piekodinājuma, ielika tajā saimnieka atnesto sveci un iededza to. Pēc kāda laiciņa ievēroja, ka svece noliekusies uz vienu pusi un vasks pil uz galda.

«Laikam galds šķībs,» Nazars nodomāja un pārlika svečturi citā vietā. Līdzko viņš to pacēla, skatās: apakšā vairākas zelta monētas.

Nazars izbrīnījies domā:

«Es zem svečtura nekādas monētas netiku licis. Kur tās gadījušās?» ..i

Viņš no jauna pārlika svečturi citā vietā un atkal tā apakšā atrada vairākas zelta monētas. Pēdīgi Nazars aptvēra, ka tas ir burvju svečturis.

Nazars palūdza saimnieku pasūtīt pilsētā trīs lielas lādes. Viņš cilāja svečturi tik ilgi, kamēr visas trīs lādes piebēra ar zelta naudu. Tad sveci nopūta — un nauda vairs neradās.

Nazars nodzīvoja Spaganas pilsētā apaļus trīs mēnešus, pēc tam posās iet prom — gribēja apskatīt pasauli. Iebraucamās vielas saimnieks viņam sacīja:

—    Tu gribi doties pasaulē, bet pašu galveno mūsu pilsētā vēl neesi redzējis.

—    Kas tas būtu? — Nazars izbrīnījies vaicāja.

—    Nu tad klausies! — saimnieks sacīja. — Mūsu pilsētā dzīvo neredzēta Skaistule.

—    Es gribu uz viņu palūkoties.

—    Tas nav viegli izdarāms, — saimnieks atbildēja. — Skaistule tikai tam parada savu roku, kurš maksā simt zelta monētu, bet seju atklāj vienīgi par apaļu tūkstoti. Viņa jau daudzus izputinājusi. Bet tu, Nazar, rādās, esi bagāts vīrs. Aizej samaksā un paraugies uz viņu — nenožēlosi!

Otrā dienā Nazars devās uz Skaistules māju un ieraudzīja viņu stāvam uz balkona, ietinušos baltā seģenē.

—    Skaistulī!, — Nazars viņu uzrunāja, — atsedz uz brītiņu savu seju! Es pirms aiziešanas gribu uz tevi paskatīties, tad atstāšu jūsu pilsētu uz visiem laikiem.

—    Ja dosi tūkstoš zelta monētu, varēsi paskatīties, — Skaistule atbildēja.

—    Labi, došu, — Nazars bija ar mieru.

Skaistule paņēma zeltu un pacēla seģeni. Viņa bija tik brīnum daiļa, ka Nazars tai pašā mirklī zaudēja samaņu. Kalpi atgrieza Nazaru pie saprašanas un pavadīja atpakaļ uz iebraucamo vietu.

Tagad Nazars bija zaudējis gan miegu, gan sirdsmieru. Otrā rītā viņš no jauna devās pie Skaistules balkona un nākamajā rītā — atkal.

—    Klausies, jaunekli, — Skaistule viņam sacīja, — es ne vienu vien bagātnieku esmu izputinājusi, bet tu, kā rādās, gribi palikt bez plika graša kabatā.

—    Man nav žēl naudas, — Nazars atbildēja. — Esmu tevi iemīlējis un gribu apņemt par sievu.

—    Bet es negribu iziet pie vīra, — Skaistule atbildēja. — Tu laikam domā, ka man vajadzīga nauda? It nemaz. Es to izdāļāju nabagiem. Bet iziet pie vīra negribu tāpēc, ka daudzi, kas nodibina ģimeni, kļūst nelaimīgi. Es dzīvoju viena bez raizēm un jūtos laimīga.

—    Tik un tā es nākšu pie tevis un maksāšu zeltā, lai paskatītos uz tevi, — Nazars sacīja. — Varbūt tu beigu beigās pārdomāsi un kļūsi mana sieva.

Skaistule redz, ka ar naudas maksāšanu Nazaru neaizbaidīs, tāpēc sacīja:

—    Ja tā, aizej uz turieni, kurp es tevi sūtīšu, bet, kad atgriezīsies, iziešu pie tevis par sievu. — Bet pie sevis viņa nodomāja: «Pag, pag, aizsūtīšu tevi pie tāda cilvēka un ar tādu uzdevumu, ka viņš tevi uz vietas nositis.» — Aizej uz Izmiras pilsētu! — Skaistule runāja tālāk. — Tur uzmeklē Ābrama kungu un izdibini, kādēļ viņa zirgs neēd nedz auzas, nedz miežus, bet tikai kramu grauž. Pārnācis to pavēstīsi man, un tad mēs saderināsimies.

Nazars saposās ceļā, aizjāja līdz Izmiras pilsētai, uzmeklēja tur Ābrama māju un kalpiem vaicāja:

—    Vai saimnieks mājās?

—    Nē, nav mājās, — kalpi atbildēja. — Aizjāja uz Stambulu.

—    Kad viņš aizjāja?

—    Vakar.

— Un kad atgriezīsies?

—    Šodien.

—    Nevar būt, ka šodien. Līdz Stambulai taču ceļā jāpavada vesels mēnesis!

—    Tas nu tā, — kalpi atbildēja, — bet viņa zirgs šo ceļa gabalu paveic vienā dienā.

Pēkšņi redz: virs kalna paceļas putekļu mākulis. Kalpi saka:

—    Re, tur atgriežas mūsu saimnieks!

Ābrams iejāja pagalmā, ieveda zirgu stallī, kalpi tam atnesa krama gabalus, iebēra silē, un zirgs sāka tos grauzt.

Pamanījis viesi, Ābrams aicināja viņu iekšā un apsēdināja pie galda. Abi sēž, saimnieks ēd, bet ķēniņdēls Nazars neko neņem mutē.

—    Kālab tu neēd? Mielojies! — saimnieks piedāvā.

—    Labi, ēdīšu, — Nazars atbild, — tikai vispirms apsoli, ka pēc vakariņām izpildīsi manu lūgumu. Vienīgi ar šādu norunu es nobaudīšu maizi no tava galda.

—    Labi, — Ābrams ir ar mieru. — Ieturēsim vakariņas!

Pie sevis saimnieks domā: «Ko viņš grib lūgt? Droši vien vēlas kaut kur aizjāt ar manu zirgu.» ''

Kad vakariņas bija ieturētas, viņš Nazaram vaicāja:

— Kāds ir tavs lūgums?

—   Tad klausies! — Nazars sacīja. — Pastāsti man — kāpēc tavs zirgs neēd nedz auzas, nedz miežus, bet tikai kramu grauž?

—   Ak vai… — Ābrams novaidējās. — Būtu zinājis, ka tu man to vaicāsi, labprātāk tevi nosistu nekā atcerētos savu bēdu. Bet, tā kā esmu devis vārdu, gribot negribot būs jāpastāsta. Klausies!

Man bija sieva. Un es viņu mīlēju vairāk par visu pasaulē. Neko viņai neliedzu. Kādu reizi biju aizjājis darīšanās. Svešā pilsētā mani sagrāba nepārvaramas ilgas pēc savas mīļotās sievas, un es, nepabeidzis kārtojumus, atgriezos mājās agrāk, nekā biju domājis.

Uzkāpu uz lievenēm, pēkšņi dzirdu: sieva mājās nav viena, ar kādu sarunājas. Ieskatījos pa logu: viņa mīļi tērzē ar nepazīstamu vīrieti un cienā viņu ar vakariņām.

Dzirdu — viesis viņai vaicā:

—    Ja es visu notiesāšu, ar ko tad pabarosi savu muļķa vīru?

Sieva smiedamās viņam atbild:

—    Iebēršu šķīvī krama gabalus, lai ēd.

To dzirdot, man aiz sašutuma asinis saskrēja galvā. Iemetos istabā un to neģēli, ar kuru mana mīļotā sieva mani krāpa, nositu. Taču viņa nevis lūdza man piedošanu, bet paņēma vecmodīgo pīpi, kas, man domāt, mājā stāvēja tikai greznumam, un atvēzējās pret mani. Sizdama ar šo pīpi, sacīja:

—    Pārtopi par klaidoni suni, Ābrama kungs!

Un pārvērta mani par suni. Es suņa izskatā skraidīju pa

pilsētas ielām. Un katrs, kam nebija slinkums, varēja man spert ar kāju, apmētāt ar akmeņiem, trenkt projām.

Iešmaucu katla mācītāja pagalmā un nolīdu kaktiņā. Vakarā mācītājs gāja aizdarīt vārtus un savai meitai lika rādīt uguni. Tā viņš pamanīja mani.

—    Ei, meit, nes šurp koku! — viņš iesaucās, izvilka mani no kakta un saka kult.

Meita sacīja:

—    Tet, nesit šo suni — viņam acis taisni kā Ābramam!

—    Kā tev, meit, nav kauna godājamu vīru pielīdzināt klaidoņa sunim! — mācītājs uzbļāva.

Tomēr meita tēvu pierunāja, jo bija gudra meitene un daudz ko zināja. Viņa ielavījās manā mājā, izzaga pīpi un ar burvestības vārdiem atgrieza man cilvēka izskatu.

Pēc tam viņa atdeva pīpi man, sacīdama, ka ar to varu atdarīt savai sievai un viņu pārvērst par jebkuru dzīvnieku.

Es paņēmu pīpi un atgriezos mājās. Kaut gan notikušo sāpīgi pārdzīvoju, tomēr dusmas uz sievu bija pārlieku lielas. Es viņu pārvērtu par zirgu un baroju ar krama gabaliem — ar ko viņa, neuzticīgā, bija grasījusies mani cienāt. Tagad — jo vairāk viņa kramu grauž, jo ātrāk rikšo. Tomēr es pats nekad vairs nejūtos laimīgs.

Ķēniņdēls Nazars pateicās par vaļsirdību un atgriezās pie Skaistules.

Viņš izstāstīja viņai visu, ko bija dzirdējis, un viņa savukārt sacīja:

—    Nu re, kādu laimi izbaudīja Ābrams, apņēmis sievu! Un tu, to zinot, gribi ar mani precēties? Ja nu mēs arī esam tikpat nelaimīgi? Ne, es neiešu pie tevis par sievu!

Lai arī kā ķēniņdēls Nazars viņu mēģināja pārliecināt un pierunāt, tomēr Skaistule palika pie sava. Pēdīgi sacīja:

—    Labi, es vēlreiz tevi sūtīšu vienā uzdevumā. Jāj uz Haisarti! Šai pilsētā dzīvo Madžrums Hodža. Kad šis cilvēks dodas uz minaretu skaitīt lūgšanu, viņš uzkāpj tornī un saka: «Paldies dievam, esat klāt!» Bet, kad kāpj lejā, raida smagas nopūtas un ķer galvu rokās. Izdibini iemeslu, kādēļ viņš tā dara, tad es iziešu pie tevis par sievu! — Bet pati pie sevis nosprieda: «Hodža viņu nositīs, tiklīdz tas uzmāksies ar šādu jautājumu.»

Nazars aizjāja. Nonācis pie Madžruma mājas, lūdza atļauju ienākt iekšā, un Madžrums viņu uzņēma kā gaidītu viesi.

Vakarā Nazars redz: Madžrums Hodža dodas uz minaretu. Uzkāpis'taja, saka:

— Paldies dievam, esat klāt!

Bet, kad pabeidza lūgšanu un kāpa lejā, raidīja smagas nopūtas un ķera galvu rokās.

Vakarā Madžrums lika uzklāt galdu, lai kārtīgi pacienātu viesi. Abi apsēdās vakariņot. Taču ķēniņdēls Nazars nedz ko ēda, nedz dzēra.

—    Kāpēc tu neko nebaudi? — saimnieks vaicā. — Lūdzams, mielojies!

Nazars atbild:

—   Gribu tev ko lūgt. Ja apsoli manu lūgumu izpildīt, tad es nobaudīšu maizi no tava galda, ja ne — labāk tūliņ ceļos augšā.un eju prom.

—    Labi, — Hodža saka, — izpildīšu tavu lūgumu.

Bet pie sevis domā: «Ko gan viņš grib lūgt? Droši vien būs iemīlējies kādā meitenē un vēlas dabūt talismanu.»

Pēc vakariņām saimnieks vaicāja:

—    Nu, kads ir tavs lūgums?

Nazars sacīja:

—    Pastāsti man, lūdzams, — kāpēc tu, uzkāpis minaretā, saki: «Paldies dievam, esat klāt!» — bet, kāpdams lejā, raidi smagas nopūtas un ķer galvu rokas?

Madžrums Hodža nobālēja un sacīja:

—    Ja tu būtu pateicis savu lūgumu tūliņ, es tevi ne tikai aicinātu pie galda, bet uz vietas nogalinātu, lai man neuzplestu vecas rētas. Tomēr esmu devis solījumu un savu vārdu turēšu. Tad klausies!

Agrāk man bija skaista, skanīga balss un ļaudis, lai arī kurā laikā es uzkāpu minaretā skaitīt lūgšanu, nāca no malu malām, pat atjāja no tālām pilsētām, lai manī paklausītos.

Vienreiz, kad es skaitīju lūgšanu, no debesīm nolaidās trīs baltas dūjiņas, saķēra mani aiz rokām un taisnā ceļā no minareta uz spārniem aiznesa pie paradizes ķēniņa. Ķēniņš man sacīja:

—    Madžrum Hodža, tev ir tik salda balss, ka mana jaunākā meita tevī samīlējusies un nespēj bez tevis dzīvot. Viņa grib kļūt tava sieva. Vai tu viņu ņemsi?

Es teicu:

—    Pasauc meitu, gribu viņu redzēt!

Ienāca neparasti skaista meitene.

—    Es ar prieku viņu ņemšu par sievu, — atbildēju ķēniņam.

—    Man ir trīs meitas, — ķēniņš runāja tālāk. — Viņas baltu dūjiņu izskatā tevi atnesa šurp. Tomēr ielāgo: manas meitas ir paradīzes jaunavas, kas nekad smagi nenopūšas, jo nopūtas viņas nogalinātu. Viņas ir daudz maigākas būtnes par cilvēkiem. Kļūsti mans znots un dzīvo šeit! Bet, ja tu iemācīsi manu meitu raidīt smagas nopūtas, viņa no tā mirs.

Mēs apprecējāmies un nodzīvojām laimīgi četrus gadus. Mums piedzima divi bērni — zēns un meitene. Tad reiz es atcerējos savu dzimto vietu un man nevilšus no krūtīm izlauzās smaga nopūta. Tūliņ paradīzes ķēniņam tika paziņots, ka no cilvēku pasaules atnākušais znots nopūties.

Ķēniņš ataicināja mani pie sevis un sacīja:

—    Vai tad es netiku tevi brīdinājis apvaldīt nopūtas?

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Piedod, jo es to nedarīju tīšām. Atcerējos savu dzimto pusi, un manu sirdi sagrāba skumjas.

—    Labi, — ķēniņš sacīja, — pirmo reizi piedodu. Lai tevi nemocītu ilgas, palaidīšu uz vienu mēnesi apraudzīt dzimto pusi. Tikai tu nevienam no cilvēkiem nedrīksti stāstīt, kur biji un kas ar tevi noticis. Ja to izdarīsi, pats paliksi tur — uz zemes, bet mana meita šeit un abi mocīsieties ilgās viens pēc otra.

Atkal trīs ķēniņa meitas pārtapa par baltām dūjiņām un aiznesa mani uz minareta torni. Bija tieši rīta lūgšanas laiks. Es iesāku skaitīt lūgšanu, un ļaudis visi kā viens pameta darbus,' aiztaisīja tirgotavas un ieradās mošejā, sacīdami:

—    Madžrum Hodža, tu beidzot esi atgriezies!

Visi mani izvaicāja, gribēdami uzzināt, kur es tik ilgi biju pazudis. Un es katram kaut ko atbildēju, neatklādams patiesību.

Dažas dienas pirms atvēlētā mēneša beigām pie manis ieradās mans skolotājs. Viņa ēzelim mugurā bija saiņi ar svētajām grāmatām'.

—   Mans dēls, — viņš sacīja, — es tevi lūdzu pie visiem svētajiem rakstiem, ko glabā šīs gramatas! Lai mans nemiers atņem tev acu gaismu, ja tu man neatbildēsi! Paskaidro, kur biji pazudis četrus gadus, citādi man ne mirkli nav miera dvēselē!

Es izbijos ne sevis, bet vecā skolotājā dēļ un visā atzinos.

Kad bija apritējis tieši mēnesis un es domāju, ka minaretā kāpju pēdējo reizi, uzkāpis tur ieraudzīju sievu un bērnus. Es iesaucos:

—. Paldies dievam, esat klāt!

Taču sieva skumji palūkojās manī un sacīja:

—    Ko tu, cilvēk, zemes radība, esi izdarījis! Tu atklāji mūsu noslēpumu, un tagad mēs esam nolemti dzīvot uz mūžu šķirti.

To pateikusi, viņa pārvērtās par dūju un, pārvērtusi arī bērnus par dūjiņām, aizlidoja. Es kāpu lejā, raidīdams smagas nopūtas un ķerdams galvu rokās, tā pārdzīvodams to, ko biju pastrādājis.

Nu tu zini visu.

Nazars patencināja viņu par vaļsirdību un auļoja atpakaļ pie Skaistules.

Pavēstīja viņai visu, ko bija dzirdējis, taču Skaistule atbildēja, vaicādama:

—   Saki — kādu laimi iemantoja Madžrums Hodža, apņemdams sievu? Nekādu. Tad kālab tu gribi ar mani precēties?

—   Tu pati solījies, — Nazars atgādināja. — Esmu izpildījis tavas vēlēšanās, tagad nāc pie manis par sievu!

Skaistule sacīja:

—    Nu nē! Uzlikšu tev vēl trešo uzdevumu. Klausies, kas tev jādara! Šoreiz jāj uz Karsas pilsētu! Uzmeklē tur vīru, kas ir vislabākais zobenu meistars. Šis vīrs rīkojas tā; apņemas zobenu izkalt un izkaļ labu labo, bet, kad pasūtītajs pēc jaunā zobena ierodas, paņem zobenu atpakaļ, uzliek uz ceļgala un turpat acu priekšā savu darinājumu salauž. Izdibini, kāpēc viņš tā dara!

Ķēniņdēls Nazars aizjāja uz Karšu. Uzzinājis, kur dzīvo vislabākais zobenu meistars, devās pie viņa. Iegāja viņa tirgotavā. Zobenu meistars tieši tai brīdī izsniedza pasūtītājam zobenu un uzreiz to palūdza atpakaļ. Uzmanīgi aplūkoja zobenu un — brakš! — pārlauza to pret ceļgalu.

—    Klausies, — pasūtītājs iebilda, — kāpēc tu salauzi zobenu? Tas taču bija lielisks.

Bet meistars atbildēja:

—   Saņem savu naudu atpakaļ, tu necietīsi zaudējumu! Bet par to, ka gājis zudumā mans darbs, tev galva nav jālauza.

Kad pircējs aizgāja, saimnieks pamanīja ienākušo Nazaru. Sāka izvaicāt, kas viņš tāds un no kurienes ieradies, tad uzaicināja kopā ieturēt vakariņas.

Apsēdās abi pie galda. Nazars sēž un nepieskaras ēdienam.

—    Kālab tu, dārgais viesi, neko nebaudi? — saimnieks vaicā. — Lūdzams, mielojies!

Nazars atbild:

—   Ja apsoli izpildīt vienu manu lūgumu, tad ēdīšu maizi no tava galda.

Saimnieks domā: «Droši vien viņam vajadzīgs labs zobens.» Un atbild:

—    Labi, apsolu.

Abi ieturēja vakariņas. Meistars tad Nazaram vaicāja:

—    Kāds ir tavs lūgums?

—    Paskaidro — kāpēc tu, izkalis zobenu, to pret ceļgalu salauz un aizmet? — Nazars vaicāja.

—   Ak, ja būtu zinājis, kāpēc tu pie manis ieradies, — meistars teica, — es šo zobenu nevis pret ceļgalu, bet pret tavu pieri būtu salauzis! Tomēr, ja esmu devis vārdu, neko nevar darīt, būs vien jāatbild. Tad klausies!

Es biju trūcīga gana dēls. Kad pienāca laiks, tēvs mani appre-i cināja tin atdalīja no saimes. Mums ar sievu nebija nekādas iztikas, un es nolēmu doties peļņā uz citu pilsētu. Aiziedams sievai pieteicu: «Pieraugi, esi godīga, mājās neviena nepieņem!» To pateicis, devos uz Stambulu. Tur piecus gadus mācījos pie zobenu meistara, godam apguvu amata prasmi un nolīgu pie ķēniņa dienestā. Pēc divdesmit gadiem atgriezos atpakaļ Karsā, sapelnījis milzum daudz naudas.

Kad ierados pilsēta, retais mani atminējās. Manas būdas vietā slējās kārtīga māja. Ieskatījos iekšā un pēkšņi ieraudzīju, ka tur sēž mana sieva ar jaunu cilvēku pie vakariņu galda.

«Ak šitā,» nodomāju. «Tatad viņa man nav bijusi uzticīga un Izgājusi pie bagāta vīra. Tālab ari uzradies šis lepnais nams.»

Nakti, kad iekšā nodzisa gaisma, es iezagos istabā un nokāvu kā sievu, tā jauno cilvēku. Greizsirdība mani bija padarījusi aklāku par aklu.

No rīta pilsētā izdzirdu ļaudis kaut ko pārspriežam. Piegāju pie ļaužu pulciņa un vaicāju, par ko viņi tik sašutuši runā.

— Redzi, mūsu pilsētā dzīvoja gana dēls. Viņš aizgāja peļņā un pazuda. Viņa prombūtnes laikā sievai piedzima dēls. Dēls izmācījās, tika bagāts, uzcēla māju un dzīvoja laimīgi kopā ar māti. Bet šonakt kāds laupītajs un bezdievis viņus nogalinājis.

Tāpēc es tagad, raudzīdamies uz gatavu zobenu, domāju: «Un ja nu pēkšņi arī šis cilvēks nogalina savu sievu un dēlu?» Tā nospriedis, zobenu salaužu.

Tagad tu zini visu.

Nazars atvadījās no zobenu meistara, uzsēdās zirgā, atjāja uz pilsētu, kur dzīvoja Skaistule, un izstāstīja viņai atgadījumu ar zobenu meistaru.

—    Vai patiešām tu vēl aizvien gribi precēties? — Skaistule vaicāja.

—     Kā lai es to negribētu, ja bez tevis nespēju dzīvot, — Nazars atbildēja.

—     Redzams, tu no tiesas mani mīli, — Skaistule sacīja. — Arī es tevi esmu iemīlējusi. Ja tā, esmu ar mieru.

Abi saposās un jāja uz Nazara tēva — ķēniņa pili. Nokļuvuši līdz aitu ganam, kurš Nazaru toreiz paēdināja, viņi sacīja:

—     Še tev, čaban, sauja zelta naudas! Aizskrien pie ķēniņa un paziņo viņam priecīgu vēsti!

— Toreiz es negribēju no tevis pieņemt zeltu, bet patlaban redzu, ka tu neesi tukšinieks. Paldies! — Un čabans aizsteidzas uz ķēniņa pili.

Ķēniņš viņam par tik priecīgu vēsti iedeva divas saujas zelta, lika iejūgt karietēs zirgus, paņēma trīssimt jātnieku lielu svītu un brauca Nazaram pretim. Kazas dzēra četrdesmit dienas un četrdesmit naktis. Tā ķēniņdēls Nazars apprecējās ar Skaistuli.

Viņi nu bija atraduši savu laimi. Noveļu to atrast ari jumsi

.

PASAKA PAR CIKLOPU TAPAGOZU

Reiz dzīvoja zemnieks, kam nebija neviena cita tuvinieka kā vienīgi dēls. Dēlam jau bija piecpadsmit gadu. Kādu nakti viņš sapnī redzēja meiteni un tajā iemīlējās. Sī meitene bija ķēniņa meita. Sagadījās tā, ka arī ķēniņa meita to pašu nakti sapnī redzēja šo jaunekli un viņā iemīlējās. No rīta jauneklis pamodās, atvēra acis, skatās: nav nedz meitenes, nedz ķēniņa pils. Kopš tās reizes viņam pazuda ij miegs, ij sirdsmiers. Prātā bija vienīgi šī meitene, un viņš raudāja. Tā gaužās žēlabas aizvadīja apaļu mēnesi. Te kādu dienu viņu sāka kratīt drudzis, viņš iekrita bezsamaņā, pēc tam aizmiga ciešā miegā. Kad pamodās, sajuta sevī

[varenu spēku. Viņš nodomāja: «Dievs man piešķīra spēku, lai es k|nln par istu stiprinieku. Tagad došos pasaulē laimi meklēt.»

Viņš gribēja izmēģināt savu vareno spēku. Aizgāja ciema iii ilā, skatās — gani sarīkojuši bifeļu cīņas. Jauneklis piegāja Kl.it, ar vienu roku satvēra vienu bifeli aiz raga, ar otru — otru bildi, pacēla abus augšā un aiznesa katru uz savu pusi. Gani, to redzēdami, aiz bailēm muka prom. Tagad jauneklis bija pavisam drošs, ka kļuvis par lielu stiprinieku. Viņš aizgāja pie kalēja, lika nokalt trīsdesmit pudu smagu zobenu, piesēja to pie jostas un devās ceļā.

īsu vai garu ceļa gabalu viņš bija nogājis, tas viņam labāk zināms, kad satika pretim nākam kādu vīru. Šis vīrs bija burvis, bet jauneklis to nezināja un noturēja viņu par parastu ceļa gājēju.

Burvis viņam vaicaja:

—    Uz kurieni iedams, brālīt?

Jauneklis atbildēja:

—   Ja gribētu to no tevis noslēpt, varbūt noslēptu, taču no visiem tik un tā nenoslēpt. Es eju uz Arābiju, tur dzīvo kāda meitene. Gribu viņu sameklēt un apņemt par sievu.

—   Ja tu iesi kājām, — burvis sacīja, — tad desmit gadu laikā turp neaiziesi. Es tev došu padomu, uzklausi to! Ej taisni vien uz priekšu, tur ieraudzīsi koku. Zem šī koka urdzēs strautiņš. Sadabū iemauktus un paslēpies aiz koka! Pie strauta atnāks ugunszirgs, lai padzertos. Nogaidi īsto brīdi, noķer zirgu, uzmauc tam galvā iemauktus un uzlec mugurā!

Jauneklis atbildēja:

—    Labi, es tā izdarīšu.

Viņš devās pa ceļu uz priekšu un redz: aug vientuļš koks, bet tam apakšā urdz strautiņš. Jauneklis aizgāja pie kalēja, nopirka iemauktus un paslēpās aiz koka. Te piepeši jūt: saceļas vējš, smiltis sagriežas virpulī — pie strauta pieauļo zirgs. Apstājas un sāk dzert. Jauneklis pieskrēja zirgam klāt, aši uzmauca galvā iemauktus un uzlēca mugurā.

Zirgs ierunājās: — Jaunekli, kāp zemē, citādi tevi pacelšu augstu debesīs un nometīšu zemē, pēc ij kauliņus nesalasīsi!

Bet jauneklis atbildēja:

—    Pacelies vien, es tev zem vēdera paslēpšos.

Zirgs sacīja:

— Es tā iesperšu, ka tu septiņas aršīnas zemē iekritīsi.

Jauneklis atbildēja:

—    Bet es atkal tev mugurā uzrāpšos.

Zirgs redzēja, ka šis jauneklis ir īsts džigits, un nosprieda: «Labāku'saimnieku par šo jaunekli man neatrast.»

—    Nu labi, esi mans saimnieks! — zirgs pēdīgi sacīja. — Ko liksi, to izpildīšu.

—    Aizved mani labi žigli uz turieni, kurp esmu nodomājis iet!

Ugunszirgs tūliņ uzjoņoja debesīs. Traucās kā viesulis, un negaidot jauneklis ierauga: priekšā divi kalni — te atvirzās viens no otra, te atkal sasizdamies savirzās kopā.

Zirgs apstājās un sacīja:

—    Klausies, brašais puisi! Iedur man sānos piešus tik stipri, lai man no mutes mātes piens sāk tecēt, un es tik augstu palekšos, ka pārlēkšu šiem kalniem pāri.

—    Labi, — jauneklis atbildēja.

Kad kalni atvirzījās viens no otra, zirgs pa to starpu pamanījās izaujot cauri.

Jāja viņi tālāk. Ilgu vai neilgu laiku jāja, tas viņiem labāk zināms, te ceļa mala ieraudzīja skaistu dārzu.

Jauneklis palaida zirgu dārzā ganīties, bet pats apsēdās uz mauriņa ieturēt azaidu. Izrādījās, ka šis dārzs pieder milžu zemes valdniekam.

Dārza sargs pienāca pie jaunekļa un dusmīgi sacīja:

—    Klausies, ptiis, — vai tu nepazīsti šejienes milžu tikumus? Neviens nedrīkst pārkāpt viņu īpašuma robežas. Bet tu ienāci viņu dārzā un vēl zirgu palaidi ganīties. Ieradīsies paši saimnieki, tad tu dabūsi trūkties!

Jauneklis neizbijās.

—    Ej un pasaki milžiem, lai viņi atnāk šurp! — viņš sacīja.

Dzirdot šādu valodu, dārza sargs izbrīnījās.

—    Prātu esi zaudējis, vai? Celies augšā un ej prom, iekams itinga nav sākusi dancot pa tavu muguru!

Jauneklis piecēlās un iecirta sargam tik stipru pliķi, kādu tas savn mūžu nebija dabūjis.

Sargs aizgāja un pasūdzēja milžu valdniekam;

—    Tā un tā, tavā dārzā atnācis nepazīstams cilvēks. Es gri-1 bēju viņu ar labu aizvadīt projām, taču viņš nolamaja tevi un iecirta man pļauku.

Milžu zemes valdnieks, to dzirdot, noskaitās ne pa jokam, sasauca kopā karotājus un devās jauneklim virsū.

Jauneklis tikko bija pabeidzis azaidu un jau posās doties tālāk. Pēkšņi ierauga: virsū nāk karotāju pulks. Ja zvaigznes pie debesīm iespējams saskaitīt, tad šos karotājus nemūžam nesaskaiti! — tik daudz to bija.

Jauneklis aizsvilās dusmās, uzlēca zirgā, izrāva trīsdesmit pudu smago zobenu un auļoja karotājiem pretim. Te viņš ietriecās karotāju rindās no vienas puses un izlauzās tam cauri, te — no otras puses, līdz pēdīgi nogalināja arī pašu milžu valdnieku.

Tad jaja tālāk. Ilgu vai neilgu laiku viņš jāja, tas viņam labāk zināms, līdz piejāja pie kādas alas. Skatās: alas priekšā aizvelts liels akmens bluķis, ko pat tūkstoš vīru nespētu pacelt.

Jauneklis nokapa no zirga, atsprādzēja zobena maksti, apņēma ar rokām bluķi un aizmeta sānis. Iegāja alā: tur uz paklāja sēž meitene, jauka un mīlīga kā saulīte.

Ieraudzījis meiteni, jauneklis klusi iesaucās:

—    Nu atradu to, ko meklēju! — un bez dzīvības zīmēm novēlās zemē.

Arī meitene, tiklīdz jauneklis ienāca alā, pazina, ka tas ir tas pats jauneklis, ko bija redzējusi sapnī. Viņa piesteidzās viņam klāt, apslacīja viņu ar ūdeni un atgrieza pie samaņas. Abi apsēdās blakus un nekādi nespēja beigt risināt valodas un raudzīties viens otrā.

Kad pienāca vakars, meitene jauneklim sacīja:

—    Mans mīļais, tev jāzina, ka mani nolaupījis un uz šejieni atnesis ciklops Tapagozs. Mans tēvs un vēl divpadsmit ķēniņi karoja pret viņu, tomēr nespēja uzveikt. Patlaban Tapagozs aizgājis medībās un kuru katru brīdi var atgriezties. Nāc, es tevi paslēpšu, citādi viņš tevi apēdīs!

Jauneklis vaicāja:

—    Kas tas par ciklopu, ja divpadsmit ķēniņi nespēja viņu pievārēt?

Meitene paskaidroja:

—   Tas ir nevis cilvēks, bet radījums ar akmens sirdi, kam pierē tikai viena vienīga liela acs. Ja šo aci izdur, viņš mirst, bet citādi viņam nav bīstams neviens zobens.

—    Kā tu to zini? — jauneklis atkal vaicāja.

Meitene atbildēja:

—   Agrāk arī es to nezināju, taču vienreiz mūsu starpā notika saruna. Es karoju izdibināt, kā varētu viņu pieveikt. Viņš sacīja: «Vienīgi tad, ja man acī iedurs nokaitētu iesmu, es miršu, bet citādi esmu nepieveicams.» Reiz, kad viņš gulēja, es gribēju to izdarīt, tomēr nobijos. Akmens bluķi viena pali tik un tā nespētu atvelt, ari ceļu nezinu, kā no šejienes tikt projām.

Jauneklis vaicāja:

—    Ko tagad lai mēs darām?

—    Ievedīsim tavu zirgu alā, bet tevi es paslēpšu. Akmens bluķi, ko aizmeti prom, atnes atpakaļ un noliec vecajā vietā, lai ciklops neko nenojauš.

Jauneklis aizgāja, atveda zirgu, piesēja to tumšā kaktā, bluķi aizvēla alai priekšā, pats paņēma zobenu un noslēpās zem gultas. Kad satumsa, atskanēja pērkona grāvieni, nodrebēja kalni un aizas — tur mājās nāca Tapagozs, dzīdams sev pa priekšu četrus bifeļus, vairākus aunus, desmit govis un vēršus, ko apēst vakariņās, bet uz pleca milnas vietā nesa milzīgu koku.

Atnācis atbīdīja sānis bluķi, sadzina lopus kūtī un tūliņ nokāva trīs aunus. Izcepa un kāru muti aprija. Brīdi pasēdējis, aplaida savu vienīgo aci apkārt, tad pagriezās pret meiteni un vaicāja:

—    Kāpēc te ož pēc cilvēka?

Bet meitene atbildēja:

—    Es tak esmu cilvēks! Kurš gan cits šurp varētu atnākt, ja visi no tevis baidās kā no uguns?

Ciklops noticēja meitenei, piecēlās, izdzēra lielu toveri ūdens, izcepa vēl vienu bifeli, divos kumosos to aprija un likās uz auss.

Līdzko Tapagozs aizmiga, meitene piecēlās, sakūra kārtīgu uguni, ielika ugunī iesmu, lai tas nokaist sarkans, tad atveda jaunekli un parādīja ciklopu.

Jauneklis izbrīnījās:

—   Tas tik ir ciklops! Galva vien, kazi, sver ne mazāk kā piecdesmit pudu.

Kad iesms bija nokaitis sarkans, viņš saķēra to un ietrieca ciklopa Tapagoza vienīgajā acī. Tas iekaucās nelabā balsi, pavārtījās pa grīdu un nobeidzās.

Beigto ciklopu jauneklis iznesa no alas un iemeta aizā.

Tad abi uzsēdās ugunszirgam mugurā un aizjāja līdz varen lielai pilsētai.

Jauneklis salauza ķēniņa dārza vārtus, abi iegāja iekšā, piesēja zirgu un apsēdās zālītē ieturēt azaidu.

Atnāca dārza sargs, ieraudzīja jaunekli ar meiteni un vaicāja:

—    Sakiet — kas jūs tādi esat, ka uzdrošinājāties salauzt ķēniņa dārza vārtus?

Jauneklis atbildēja:

—    Es esmu tas, kurš var izdurt tavam ķēniņam aci.

Pārsteigtais sargs devās pie ķēniņa un pavēstīja, ko bija

teicis jauneklis.

Ķēniņš pasauca savu nazīru.

—    Varbūt šis jauneklis aiz bada kļuvis traks? — viņš sacīja. — Aiznesiet viņam maizes riecienu, lai apmierina izsalkumu un iet prom!

Nazīrs ienāca dārzā.

—    Ķēniņš sūta tev maizi, — viņš teica. — Se, iestiprinies un ej prom!

—    Nē, — jauneklis atbildēja. — Maize man nav vajadzīga.

Viņš uzzīmēja uz papīra piecpadsmit kamieļus, apkrautus ar

nastām, un pasniedza nazīram, lai tas nodod šo papīru ķēniņam.

Ķēniņš uzzīmēja maisu graudu. Tas nozīmēja: «Nostādīšu tev pretī tik daudz karotāju, cik maisā graudu, un tevi sakaušu.» Tad jauneklis uzzīmēja vistu. Tas nozīmēja: «Mana vista tavus graudus apēdīs.» Tā sakot — tavus karotājus sakaus viens pats vīrs.

Ķēniņš redz: tāpat vien no nelūgtā ciemiņa vaļā netikt. Sapulcināja karotājus, lai svešinieku padzītu.

Jauneklis ieraudzīja: nāk virsū karotāju pulks. Viņš.uzlēca zirgā, izrāva trīsdesmit pudu smago zobenu un auļoja karotajiem pretim. Te viņš ietriecas no vienas puses karotāju rindās, te atkal — no otras.

Ķēniņš pazaudēja visu savu karaspēku un reizē arī cerību tikt no šī jaunekļa vaļā. Ķēniņa kalpībā vēl bija trīs milži. Viņš

nu sūtīja tos pret jaunekli, taču tie visi trīs aizgāja bojā. Ķēniņš vairs nezināja, ko iesākt, sasauca lielu padomi. Kāds ieminējās, ka jāataicina zīlnieks.

Zīlnieks ieskatījās svētajos rakstos un teica:

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Vai tu atminies, ka pirms daudziem gadiem ķēniņa Aslana meitu nolaupīja ciklops Tapagozs?

Ķēniņš atbildēja:

—    Atminos gan.

—   Tad zini: šis jauneklis bija ieradies pie ciklopa un to nogalināja. Jūs, divpadsmit ķēniņi, nespējāt ciklopu uzvarēt, bet viņš viens pats tika ar to galā. Ko tu vari pret viņu pasākt?

Tiklīdz ķēniņš to uzzināja, tapa priecīgs un sacīja:

—   Ja tā, es nevis piecpadsmit, bet trīsdesmit kamieļu ar zelta nastām viņam neliegšu!

Ķēniņš izsūtīja jauneklim pretim trīsdesmit kamieļus, apkrautus ar zelta nastām, bet pats steidzās pavēstīt ķēniņam Aslanam: «Apsveicu tevi, atbrauc pie manis! Tava meita, ko bija nolaupījis ciklops Tapagozs, atradusies un apmetusies manā valstī.»

Saņēmis šādu vēsti, ķēniņš Aslans aizbrauca un pārveda meitu un jaunekli uz savu pili.

Pēc tam viņš aizsūtīja pec zemnieka — jaunekļa tēva un iecēla viņu par savu mantzini. Kāzas dzēra septiņas dienas un septiņas naktis.

Tā jaunie ļaudis sagaidīja savu laimi. Noveļu to sagaidīt arī jumsi

r

AKLĀ ĶĒniŅa dĒls

Kādreiz dzīvoja ķēniņš. Viņam bija ļoti labsirdīga sieva un dēls. Viņa pilsētā dzīvoja vēl kāda ļoti ļauna un nenovīdīga sieviete, kas pasāka ķēniņam melst par viņa sievu visādas nevalodas, pulgot to un darīt tai kaunu. Ķēniņš šai sievietei noticēja un padzina sievu kopā ar dēlu no pils.

Pagāja laiks. Pēc dažiem gadiem ķēniņš saslima un zaudēja acu gaismu. Viņš izrakstīja dziedniekus un zintniekus no visām pasaules malām, tomēr neviens viņu nespēja paglābt no akluma. Tad viņš saaicināja visus gudros un zvaigžņu tulkus, bet arī tie purināja galvas.

Pēdīgi viens gudrais, visgudrākais no gudrajiem un visvecākais no vecajiem, sacīja:

—    Izmazgā acis ar zivju valdnieka asinīm, tad atgūsi acu gaismu!

—    Ķēniņš aizsūtīja visus savas zemes zvejniekus pie jūras. Viņi iemeta viļņos tīklus, taču izvilka tos tukšus. Tā viņi zvejoja septiņas dienas un septiņas naktis, tomēr zivju valdnieku nevarēja noķert.

Ķēniņa labsirdīgā sieva, ko ķēniņš bez iemesla bija padzinis no pils, dēlam sacīja:

—    Aizej, dēls, pie jūras un iemet tīklu, varbūt tev laimēsies!

Ķēniņdēls devās uz jūru. Ilgu vai neilgu laiku viņš gāja, tas

viņam labāk zināms. Pēdīgi iznāca jūras krastā, iemeta tīklu un tūdaļ izvilka brīnišķīgu lielu zivi ar gaišzilām zvīņām un zelta kroni galvā. Tas bija zivju valdnieks. Zivs palūkojās ķēniņdēlā tik žēlām acīm, it kā lūgdamās to pasaudzēt. Ķēniņdēls pažēloja zivju valdnieku un, ne vārda nebilzdams, palaida atpakaļ jūrā.

Zvejnieki redzēja, ka ķēniņdēls palaiž vaļā zivju valdnieku, un paziņoja to ķēniņam.

Ķēniņš sadusmojās un padzina dēlu no savas valsts. Ķēniņdēls devās uz citu zemi laimi meklēt. Ilgu vai neilgu laiku viņš gāja, tas viņam labāk zināms, pēdīgi nonāca pie ayota. Avota malā sēdēja sirms vecītis un atpūzdamies dzēra ūdeni. Abi norunāja tālāk iet kopā, sameklēt darbu un nopelnīto dalīt uz pusēm. '

Viņi tā arī izdarīja. Nolīga darbā pie krodziņa īpašnieka un sāka strādāt.

Pēc kāda laika tās zemes ķēniņš izdeva pavēli: «Ķēniņa meita kļuvusi mēma. Kurš viņai palīdzēs atgūt valodu, tas viņu dabūs par sievu.»

—    Ej pie princeses precībās! — vecītis teica ķēniņdēlam.

Ķēniņdēls aizgāja uz pili. Viņu ieveda pie princeses. Princese

klusēdama gulēja greznā gultā un nerunāja ne vārda, tikai žēli raudzījās pretī.

Iegājis princeses istabā, ķēniņdēls klusēdams palocījās viņas priekšā un iesāka sarunu ar gaismekli, kas stāvēja turpat līdzās viņas gultai. Viņš sacīja:

—    Klausies, gaismekli, es tev izstāstīšu kādu strīdu, bet tu mēģini to izšķirt! Reiz dzīvoja namdaris, skroderis un gudrais. Namdaris iztaisīja no koka cilvēku, skroderis pašuva tam drēbes, bet gudrais iedeva prātu. Tad visi trīs sāka strīdēties. Namdaris teica: «Šis cilvēks pieder man. Ja neatdosiet, es to sacirtīšu gabalos.» Skroderis teica: «Ne, šis cilvēks pieder man. Ja neatdosiet, es tam noraušu drēbes un pliku palaidīšu pa pasauli.» Bet gudrais iebilda, teikdams: «Nē, šis cilvēks pieder man. Ja neatdosiel, es atņemšu viņam prātu un viņš pārvērtīsies par parastu koka gabalu — būs tikpat kā miris.» Izšķir nu, gaismekli, kuram pec taisnības pieder šis cilvēks!

Gaismeklis, protams, klusēja. Bet princese dziļi ievilka elpu un ar grūtībām izrunāja:

—    Šis cilvēks jaatdod gudrajam, tāpēc ka koka gabals bez prāta ir un paliek tikai koka gabals, turpretim ar prātu apveltīts cilvēks arī bez drēbēm ir cilvēks.

Ķēniņš k[uva priecīgs, ka meita — kaut ar grūtībām — tomēr runā, un tūdaļ sarīkoja lepnas kāzas.

Pēc kāzām pie jaunā pāra ieradās tas pats vecītis, ar kuru ķēniņdēls bija kopā strādājis, un teica:

—    Mēs ar tevi visu dalījām uz pusēm, tad darīsim to arī tagad!

—    Nu labi, — jauneklis atbildēja. — Tu ņem princeses pūru, bet man atstaj pašu princesi.

—    Nē, — vecītis nebija ar mieru. — Dalīsim gan pūru, gan princesi uz pusēm. — Tā teikdams, viņš jau pacēla gaisā zobenu.

Princese aiz bailēm iekliedzās nelabā balsī, un viņai no mutes izkrita melna čūska.

—    Redzi nu, — sacīja vecītis, — šīs čūskas dēļ princese nespēja runāt. Bet man no tevis nekā nevajag. Es jau toreiz saņēmu atalgojumu, kad tu man saglabāji dzīvību: es esmu zivju valdnieks. Nu būšu tev atlīdzinājis. Ņem šo ziedi, iezied ar to savam tēvam acis! Viņš vēl ir dzīvs, taču viņam klājas grūti.

To dzirdot, jaunais vīrs un sieva apskāvās, no prieka ieraudājās un tūliņ sāka vīkšt karavānu ceļam. Kad nonāca tai zemē, kur ķēniņdēls bija dzimis, viņi uzmeklēja padzīto ķēniņieni, un visi trīs kopā devās uz pili.

Ķēniņdēls vaicāja:

—    Kur ir mans tēvs — ķēniņš?

—    Viņš tup, ieslēgts vistu kūtī, — kalpi atbildēja. — OtiT sieva viņu nogāza no troņa un viņa vietā iecēla savu dēlu.

To dzirdēdams, ķēniņdēls aizsvilās dusmās. Viņš izlauza vistu kūtiņai durvis, iznesa tēvu laukā un iezieda viņa acis ar ziedi, ko bija iedevis zivju valdnieks.

Ķēniņš tai pašā mirklī tapa redzīgs un metās pirmajai sievai un dēlam klāt, lai izlūgtos piedošanu.

—    Es tev piedodu, — ķēniņam sacīja labsirdīgā sieva. — Tu pastrādāji ļaunu darbu, taču arī pats daudz izcieti. Tas bija tev par sodu.

Ķēniņš nomutēja sievu, dēlu un daiļo vedeklu. Tad padzina nelietīgo otro sievu un tās zemisko dēlu.

Visi šīs zemes ļaudis ēda un dzēra trīs dienas un trīs naktis no vietas, līksmojās un nevarēja vien beigt brīnīties par notikušo.

Kas tur ko brīnīties! Tā tam bija jānotiek, jo labais taču allaž uzvar.

.

ĶĒNIŅA ZARZANDA MEITA

Reiz dzīvoja nabaga bārenis, vārdā Aslans[3]. viņu sauca šai vārdā tāpēc, ka viņš bija neparasti drosmīgs un stiprs. Kādreiz, strādādams par gana palīgu, Aslans noķēra vilku un pats savām rokām to nožņaudza. Tad aitu ganāmpulka saimnieks viņu iecēla par galveno ganu — čabanu.

Aslans nekad nekā nebaidījās. Nakti viņš parasti aizdzina savu aitu baru tālu prom no ciema, atstāja suņu uzraudzībā, bet pats likās uz auss. AAaizes kuli ar brokasta tiesu nolika uz liela akmens.

Reiz viņam radās aizdomas, ka nakti kāds aizticis viņa maizes kuli. Kad viņš likās gulēt, kulē bija palikušas četras olas un divi plāceņi, bet no rīta tur atrada tikai divas olas un vienu plāceni. Viņš nolēma nākamajā naktī pieķert to, kas bez atļaujas ēd viņa maizi.

Nolicis kā aizvien maizes kuli uz akmens, pats apgūlās un izlikās aizmidzis. Pusnaktī izdzirda čaboņu. Paskatījās caur skropstām un ieraudzīja: pie maizes kules piezogas brīnum skaista jaunava. Viņa nolauza plāceņa gabalu, uzdzēra virsū ūdens malku un taisījās iet prom. Kalni viņas priekšā pavērās kā vārti, un viņa jau grasījās pa tiem iziet, taču Aslans pietrūkās kājās un paguva saķert jaunavu aiz drēbēm.

Jaunava sacīja:

—    Palaid mani vaļā, jo es tev atnesīšu tikai bēdas!

—    Es nekā nebaidos, — Aslans atbildēja. — Tu esi tik daiļa, ka tevis dēļ esmu gatavs pat nāvē doties.

—    Paldies par taviem vārdiem! — jaunava teica. — Ja tu esi tik lādzīgs un bezbailīgs, pastāstīšu, kas ar mani noticis.

Aiz septiņiem augstiem kalniem atrodas bargā ķēniņa Zarzanda valsts. Tas ir mans tēvs. Pirms gada mūsu zemei uzbruka ienaidnieki un tēvs ar karaspēku aizgāja karot. Kamēr viņa nebija mājās, pāri septiņiem kalniem atlaidās trīsgalvains pūķis un aiznesa mani uz savu pili. Četrdesmit dienas viņš lūdzās, lai kļūstu viņa sieva, tomēr es nebiju ar mieru. Četrdesmitajā dienā pūķis sasirga un sacīja savai mātei:

—    Rādās, es drīz miršu un nevarēšu viņu apņemt par sievu. Aizved šo jaunavu prom un paslēp, lai neviens cits nevar to bildināt!

Un tā es nokļuvu kalna iekšienē — tumšā alā. Pūķa māte akmens klintij piekodināja:

—    Cietā akmens klints, pieņem savā paspārnē ķēniņa Zarzanda meitu! Lai viņa šeit mājo, kamēr viņai pakaļ atnāks jauneklis ar mirtes zaru: šim jauneklim palīdzēs bezdelīgas. Kad viņš tev trīsreiz ar zaru pieskarsies, jaunavu atbrīvo! Bet līdz tam laikam sargi viņu kā savu acuraugu un atveries tikai reizi dienā uz vienu stundu — tieši pusnaktī! Ja nakti viņa negribēs atgriezties, uzsūti viņai nāvi!

Tas ir viss, ko varēju tev pateikt. Tagad paliec sveiks! Man jaatgriežas savā akmens kapā.

«Es tevi izglābšu, sKaistulīt,» Aslans noiema.

Viņš uz karstām pēdām pameta darbu un, saņēmis no saimnieka nopelnīto algu, devās meklēt bezdelīgas. Gāja no mājas uz māju, no ciema uz ciemu, taču bezdelīgas nekur nesastapa.

Te kāda ciema galā ieraudzīja nelielu mājiņu. Zem tās jumta laidelējās divas bezdelīgas. Viņš iegāja mājiņā. Skatās: veca sieviņa dedz sveci.

-— Labvakar, māmuliņ! — viņš sveicināja.

—    Labvakar! — vecenīte atņēma.

—    Māmuliņ, es šais vietās esmu svešinieks un nezinu, kur pārlaist nakti. Vai tu man neiedotu naktsmājas?

—    Mēdz teikt, ka ciemiņš ir debesu sūtīts, kam nevar atteikt, — vecā sieviņa sacīja. — Lūdzams, nāc iekšā!

Viņa pacienāja Aslanu ar to, kas mājā bija, un uzklāja tam guļvietu.

Rītausmā Aslans pamodās, izgāja laukā un izdzirda: bezdelīgas vidžina. Ieklausījās uzmanīgāk, un pēkšņi sāka saprast viņu valodu.

—    Sieviņ! — sacīja viena bezdelīga.

—    Kas ir? — otra atsaucās.

—    Vai šis puisis nav Aslans, kas mūs ar maizes garoziņām baroja?

—    Tas pats.

—    Bet kālab viņš šeit ieradies?

—    Meklē padomu, kā varētu atbrīvot kalnu gūstekni.

—    Ja tā, lai viņš aizejot trīs reizes nobučo vecenītei roku un trīs reizes pasaka: «Paldies, labo māmuliņ!» Un viņa neliegs padomu, kā rīkoties.

Aslans devās pie vecās sieviņas. Skatās: arī viņa jau piecēlusies.

—    Es steidzos, māmuliņ, — viņš sacīja.

Un atvadīdamies irīs reizes nobučoja viņai roku un trīs reizes pateica: «Paldies, labo māmuliņ!»

—    Tu esi lāga puisis, — vecā sieviņa sacīja. — Ej bez bailēm tālāk! Tev jāuzveic trīsgalvainais pūķis, lai atbrīvotu ķēniņa Zarzanda meitu. Še četrpadsmit ozolzīles! Četrpadsmit dienas tu iesi, līdz nonāksi pie pūķa cietokšņa. Katru dienu apēdīsi pa vienai zīlei un tā kļūsi vēl stiprāks. Piedevām ņem vēl divus riekstus! Kad būsi pagājis gabaliņu no ciema, paslēpies, lai neviens tevi neierauga, un pāršķel tos! Še vēl krūka ar ūdeni un maiss miltu! Cietoksni apsargā pūķa māte. Iešļāc viņai ģīmī ūdeni, un viņa uz trim dienām iemigs. Viņai līdzās vāzē stāv zaļš mirtes zars. Paņem to un steidzies uz alu!

Aslans patencināja vecenīti un devās ceļā. Atradis klusu vietu, pāršķēla riekstus. No viena izlēca ugunszirgs, bet no otra izkrita zobens, vairogs un greznas drebes.

Aslans visu izdarīja tā, kā vecā sieviņa bija mācījusi. Iemidzinājis pūķa māti, viņš paķēra zaļo mirtes zaru un ugunszirgā auļoja prom.

Auļoja trīs dienas bez apstājas, bet ceturtajā izdzirda: pakaļ dzenas pūķis un viņa mate — teju, teju panāks.

Piepeši zirgs ierunājās cilvēka balsī:

—    Izsēj vējā miltus!

Aslans izsēja vējā miltus, un pūķu priekšā radās biezs, necaurejams mežs.

Auļoja tālāk. Pēc vienas dienas Aslans dzird: atkal viņam dzenas pakaļ.

—   Neko nevarēs darīt, — sacīja zirgs. — Būs ar pūķi jācīkstās.

Aslans pagrieza zirgu un auļoja pūķim pretim. Ar zobena cirtienu viņš nocirta tam vienu galvu. Palika vel divas. Saniknotais pūķis metās Aslanam virsū, taču ugunszirgs veikli izvairījās un pamanījās pūķim iespert tik stipri, ka tas atlēca sānis un Aslans paguva tam nocirst otru galvu. Tad pūķis atlauza kalnam klints gabalu, to sadrupināja un sāka apmetat Aslanu ar akmeņiem, bet Aslans aizsedza priekšā vairogu, un visi akmeņi atlēca nost. Pūķis sāka lauzt jaunu klints gabalu, taču nepaguva: viņam pieauļoja klāt Aslans, sēdot ugunszirgam mugurā, un nocirta trešo galvu.

Tagad Aslans pagrieza zirgu un auļoja taisnā ceļā uz alu. Skatās: priekšā radies milzīgs ezers.

Zirgs saka:

—    Tas ir pūķa mātes darbs. Izrauj man trīs astrus no krēpēm un iemet ezerā!

Aslans izrāva trīs astrus zirgam no krēpēm, iemeta tos ūdenī, un tie pārvērtās par stipru tiltu.

Aslans aizauļoja pa tiltu līdz alai, trīsreiz iesita pa klinti ar zaļo mirtes zaru un sacīja:

—   Cietā akmens klints, atveries, izlaid laukā ķēniņa Zarzanda meitu!

Ķēniņa meita iznāca ārā un aiz prieka metās Aslanam klāt. Bet viņš sacīja:

—    Ķēniņa Zarzanda meita, nevis es esmu pelnījis pateicību, bet gan kāda nabadzīga vecenīte. Nebūtu goda lieta, ja mēs viņu aizmirstu un nepaņemtu līdzi uz tava tēva pili. !

Abi sēdās ugunszirgam mugurā un auļoja pie vecenītes. Viņa bija priecīga, tos ieraugot, aši savīkša savas mantas un sacīja:

—    Jūs auļojiet zirgā, bet es pati pratīšu no jums neatpalikt.

Noraisījusi no galvas lakatu, vecenīte noklāja to zemē, uzkāpa

tam virsū un lidoja viņiem nopakaļ.

Pie bargā ķēniņa Zarzanda valsts robežas septiņu kalnu priekšā bija nostādīta droša sardze, kas nelaida ķēniņa meitu un viņas pavadoņus pāri robežai.

—    Neko darīt, — sacīja vecenīte, — lidosim robežai pāri pa gaisu.

Viņa noklāja zemē savu lielo šalli, visi trīs uzkāpa tai virsū, un šalle pacēlās gaisā, aši pārnesdama viņus pāri septiņiem kalniem.

Aslans gribēja doties pie ķēniņa, bet ķēniņa meita viņu aizkavēja, sacīdama:

—    Neej pie ķēniņa! Visi viņa nazīri un vezīri vēlējās, lai es kļūstu viņu dēliem par sievu. Ja viņi uzzinās, ka tu esi mans līgavainis, tev atriebsies.

Vecenīte sacīja:

—    Jūs pagaidiet — es pati aiziešu pie ķēniņa.

Kēnina meita iedeva vecenītei medaljonu ar savas mātes attēlu.'

—    Ja tev neticēs. — viņa teica. — parādi šo medaljonu un saki: «Mans tēvs ir visvarenakais, mana mate — vismaigākā.» Tā es mēdzu teikt bērnībā. Šie vārdi izgaisinās visas šaubas.

Vecenīte devās uz pili un apsēdās uz akmens, uz kura parasti sēžas precinieki.

Atnāca sulainis un vaicāja:

—    Kas tev vajadzīgs, sieviņ?

•— Atnācu precībās pie ķēniņa Zarzanda meitas.

—    Bet ķēniņam jau nav meitas.

—    Kā tad nav? Vediet mani pie ķēniņa!

Ķēniņam pavēstīja par atnācēju. Ķēniņš teica:

—    Kas ir šī neprāte, kura sadomājusi smieties par manu nelaimi?

Viņš paskatījās pa gabalu uz sieviņu un gribēja jau iet atpakaļ savās istabās, taču vecenīte iesaucās:

—    Mans tēvs ir visvarenākais, mana māte — vismaigākā.

Izdzirdis šos vārdus, ķēniņš lika vecenīti ielaist.

—   Vecā sieva, — ķēniņš viņu uzrunāja, — manu meitu nolaupīja pūķis, tās vairs nav. Bet kā tu zini vārdus, ko bērnībā mēdza teikt mana meita?

—   Viņa pati man tos pavēstīja, — vecenīte sacīja un parādīja medaljonu.

Nu viss noskaidrojās. Ķēniņš Zarzands un ķēniņiene aiz prieka bezmaz vai prātu zaudēja un tūliņ lika sarīkot lepnas kāzu dzīres.

Dzīru laikā pie Aslana pienāca ķēniņa zirgu puisis un sacīja:

—    Stallī ielidojis dundurs un nikni kož zirgus. Mums bail, ka zirgi nekļūst traki.

Vecenīte to sadzirdēja un sacīja:

—    Es aiziešu uz stalli.

Viņa aizgāja uz stalli, aizdedzināja divus sausus zariņus un izkvēpināja uzmācīgo dunduru. Bet pati nodomāja, ka šis dundurs nav vis parasts kukainis. Un nolēma, ka Aslans jāpasarga no pūķa mātes ļaunajiem nodomiem.

Nakti, kad visi aizmiga, vecenīte klusiņām iegāja Aslana un ķēniņa meitas istabā un nostājās viņiem galvgalī. Pusnaktī viņa izdzirda kaut ko čaukstam. Skatās: rāpo milzīga čūska. Vecenīte

paķēra asu trejžuburi un dūra ar to čūskai tieši galvā. Čūska iešņācās un nobeidzās.

Tā no tiesas bija pūķa matē, kas, pārvērtusies par čūsku, gribēja nobeigt Aslanu.

Ķēniņš ar ķēniņieni parādīja vecenītei lielu godu. Septiņas dienas un septiņas naktis visi dziroja un priecājās.

Viņi bija sasnieguši visu, ko kārojuši. To noveļam arī jumsi

J

MĀSA UN SEPTIŅI BRĀĻI

Reiz dzīvoja septiņi brāļi. Māsas viņiem nebija. Viendien visi septiņi saposās medībās un aiziedami sacīja vecākiem:

—   Ja pa šo laiku mums piedzims māsa, uzspraudiet uz jumta vārpstiņu, ja brālis, uzlieciet uz jumta arklu! Ja uz jumta ieraudzīsim arklu, mājās vairs nenāksim — dosimies svešumā laimi meklēt. Bet, ja būs māsiņa, atnaksim uz viņu paskatīties.

Piedzima māsiņa, taču kāds no mājiniekiem aiz pārskatīšanās uz jumta uzlika arklu. Brāļi, to ieraudzījuši, sacīja:

—    Nav vērts atgriezties mājās.

Un aizgāja. Māsiņa tikmēr izauga par lielu meitu.

Vienreiz kādai viņas draudzenei pazuda dzijas kamoliņš. Draudzene apvainoja pārējās, ka tās kamoliņu nozagušas. Visas meitenes apzvērēja, piesaukdamas savus brāļus, ka nav redzējušas kamoliņu, tikai šī meitene apzvērēja, piesaukdama par liecinieku sunīti.

Draudzenes sāka viņu zobot:

—    Kā tad tu tā — zvērē pie sava suņa? Tev tak ir brāļi, pie tam veseli septiņi!

Meitene aizskrēja uz mājām un mātei vaicāja:

•— Vai tiesa, ka man ir brāļi?

Māte atbildēja:

—    Tiesa. Tikai viņi aizgājuši pasaulē.

Meitene sadomāja savus brāļus sameklēt. Viņa piecēlās agri jo agri un devās ceļā. Ilgs vai neilgs laiciņš pagāja, tas viņai labāk zināms, līdz pēdīgi viņa nonāca pie bieza, tumša meža. Skatās: mežā stāv mājiņa. Iegāja iekšā. Neviena nav. Viņa uzkopa istabu, visu sakārtoja, uzklāja septiņas guļvietas, nomazgāja septiņas bļodiņas, izvārīja septiņiem cilvēkiem pusdienas un pati noslēpās.

Pievakarē pārnāca mājiņas iemītnieki. Viņi nespēja vien nobrīnīties: kas visu tik tīri un glīti sakopis? Kas tik gardas pusdienas izvārījis?

Šai mājiņā dzīvoja — vai varat iedomāties? — viņas septiņi brāļi. Otrā rītā seši brāļi aizgāja medībās, bet septītais palika sargāt, lai redzētu, kas nāk viņu mājiņā.

Viņš ieraudzīja meiteni, un sāka abi sarunāties. Noskaidrojās, ka meitene ir viņu māsa. Brālis aizgāja uz mežu pakaļ citiem brāļiem, bet māsa ķērās gatavot pusdienas. Viņa mēģināja pavardā uzpūst uguni, lai izvārītu biezputru ar rozīnēm, taču nesanāca — uguns apdzisa pavisam.

Māsa devās palūgt uguni labiem ļaudīm. Aizgāja līdz kādām lielām mājām. Skatās: pa dūmu lūku veļas kamoliem dūmu mutuļi — tātad mājās ir uguns. Iegāja iekšā un turpat uz sliekšņa sastinga: istabas vidū sēdēja vecene, iebāzusi četrdesmit pudu cūkgaļas mutē, un to zelēja. Māsa palūdza viņai uguni, bet vecene iedeva sauju karstu ogļu, pagrābusi kopā ar pelniem, lai tie birstot atstātu zemē pēdas. Šī vecene bija milzīgā un briesmīgā pūķa māte.

Pūķis pārnāca mājās un, dabūjis zināt, ka pie viņiem bijusi meitene, sadomāja viņu nolaupīt. Viņš devās pa pelnu pēdām, atrada mājiņu, kurā meitene dzīvoja kopā ar septiņiem brāļiem, un sāka klaudzināt pie durvīm.

—   Atver, meitenīt, durvis! Es tev uzdāvināšu skaistu kaklarotu.

—   Man nevajag kaklarotas, — meitene atbildēja. — Durvis neparko nevēršu vaļā!

Bet pūķis no jauna klaudzina un saka:

—   Ja negribi, never, tikai izbāz pa šķirbiņu pirkstu — es uzmaukšu tajā gredzentiņu.

Līdzko meitene izbāza pirkstu, pūķis to tūliņ nokoda, un viņa nokrita zemē bez dzīvības.

Pārnāca brāļi. Skatās: durvis aiztaisītas no iekšpuses. Viņi iekāpa mājiņā pa dūmu lūku, atdzīvināja māsu, un viņa izstāstīja visu, kas bija noticis.

Brāļi noskaitās uz nolādēto pūķi, izsekoja to un nogalēja. Tad beigto nešķīsteni atvilka uz savu pagalmu un apraka dziļā, lielā bedrē. Taču pūķa māte sadomāja brāļiem atriebties: izlikdamās par vecu nabadzi, salīga pie viņiem par kalponi.

Viņa sāka laistīt to vietu, kur bija aprakts pūķis, un — necik ilgi — tur izauga gara un smaržīga zāle. Vecene šo zāli pielika pie viruma kā aizdaru, bet brāļi, tikko šo virumu iebaudīja, pārvērtās par auniem.

Māsa aiz bēdām sāka raudāt. Ko citu varēja iesākt? Viņa aizdzina aunus uz ganībām. Garām jāja ķēniņdēls. Viņam tik ļoti iepatikās meitene, ka viņš uz karstām pēdām gribēja to apņemt par sievu. Taču meitene sacīja:

—    Es iziešu pie tevis par sievu vienīgi tad, ja ņemsi līdzi arī manus brāļus.

Ķēniņdēls bija ar mieru. Tā abi sāka dzīvot pilī, bet aunus novietoja ķēniņa zirgu stallī.

Ķēniņa radinieces apskauda meiteni, ka ķēniņdēls tik stipri pieķēries savai sievai, un sagudroja viņu dabūt pie malas. Viņas aizveda jauno sievu uz upi peldēties un iegrūda ūdenī. Tad viena no sievietēm uzvilka mugurā viņas drebes, un vīrs ij nepamanīja, ka tā nav īstā sieva.

Neīstā sieva ielikās gultā, sāka vaidēt un stenēt, līdz beidzot sacīja ķēniņdēlam:

—    Esmu savārgusi un drīz miršu. Liec nokaut visus aunus un dod man padzerties viņu asinis, tad atlabšu.

—    Kā nu tā, sieva, — ķēniņdēls izbrīnījās. — Tu taču tik joti sargāji šos aunus! Kas noticis, ka pati liec tos nonāvēt?

—    Nekas nav noticis, — neīstā sieva atbildēja. — Pašas dzīvība ir dārgāka.

Auni padzirda, ka viņus grib nokaut, aizgāja pie upes un, stavēdarni ūdens malā, ieraudājās:

— Jau spožus dūčus asina, Mīļā māsiņ!

Mūs visus taisās nogalēt, Mīļā māsiņ!

Tu izkāp krastā labi drīz, Mīļā māsiņ,

Un izglāb brāļus īstenos, Mīļā māsiņ!

Māsa izdzirda brāļu vārdus un atguva upē samaņu; viņā atgriezās dzīvība, un viņa izpeldēja krastā. Līdzko māsa izkāpa malā, arī brāļi tai pašā mirklī pārtapa par cilvēkiem. Nu ķēniņdēls sarīkoja jautras dzīres, bet nelietīgo krāpnieci piesēja mūlim pie astes un palaida no kalna lejā.

Labais palika kopā ar viņiem, bet ļaunais aizgāja krāpniecei līdzi. No debesīm nokrita trīs āboli: viens tika mums, otrs — jums, bet trešais — visiem pārējiem.

.

PASAKA PAR TRIM MEITĀM

Reiz dzīvoja kāds tirgonis. Viņam bija trīs meitas^ visas trīs precību gados. Viendien meitas sēdēja un tērzēja. Vecāka sacīja:,

—    Ek, kaut ķēniņš mani atdotu vezīram par sievu!

Vidēja sacīja:

—    Bet mani — nazīram!

Jaunākā savukārt sacīja tā:

—   Es nedomāju iziet pie vīra. Gribu tikai ar sava zabaciņa papēdīti sadot ķēniņam pa kaklu, aizvest viņu līdz pirts durvīm un pati atgriezties mājās.

Nav zināms, kā šo sarunu bija noklausījies ķēniņš. Viņš vecāko tirgoņa meitu izdeva pie vezīra, vidējo — pie nazīra, bet jaunāko lika padzīt no savas zemes, diviem jauniem zaldātiem pieteikdams:

—    Aizvediet meitu aiz pilsētas mūriem un palaidiet, lai iet, kur grib!

Jaunākā meita par šo pavēli uzzināja jau iepriekš. Viņa iegāja vienās mājās, izlūdzās vīriešu drēbes, uzvilka tās mugurā, bet virsū uzģērba sieviešu drēbes.

Zaldāti meitu aizveda līdz mežam un palaida. Viņa aizslēpās aiz koka, noģērba sieviešu drēbes un pec brītiņa iznāca no meža jau vīriešu drēbēs. Zaldāti viņu vairs nepazina.

—    Ei, puis, — zaldāti to uzrunāja, — vai tu šeit nesatiki meiteni?

—    Nē, — atbildēja tirgoņa trešā meita, ģērbusies vīriešu drēbēs. — Es nesu ķēniņam vēstuli. Vai jūs nebūtu ar mieru viņam to nodot?

Meita pasniedza zaldātiem vēstuli, kurā bija rakstīts: «Ķēniņ, es tevi tomēr izjokoju.»

Zaldāti aiznesa vēstuli ķēniņam, bet meita vīriešu drēbēs devās tālāk. Viņa gāja, gāja, ilgu vai neilgu laiku gāja, tas viņai labāk zināms. Pēdīgi iegriezās kādā ciemā pie nabadzīga vecīša parlaist nakti. Vecītim viņa dikti iepatikās, un viņš lūdza, lai tā paliek dzīvot pie viņa dēla vietā. Tirgoņa trešā meita nodzīvoja pie vecīša ilgu laiku un ik rītu pārģērbās vīriešu drēbēs. Viņa palīdzēja viņam mājas darbos, uzraka sakņu dārzu, apkopa augļu kokus.

Kādā jaukā dienā meita irdināja zemi ap vecu ābeli. Ilgi raka ar lāpstu un kapli, bet tad negaidot izraka no zemes lielu māla podu. Ieskatījās tajā — pilns ar zelta naudu! Meita paraka vēl mazlietiņ un izcēla vēl vienu podu. Tā viņa izraka septiņus milzīgus podus, pilnus ar zelta naudu. Tajā vietā, kur bija augusi ābele, tirgoņa meita uzcēla diženu pili. Apkārt pilij viņa uzmūrēja sētu, bet sētā iemūrēja septiņus vārtus. Pa visiem septiņiem vārtiem kalpi aicināja pilī nabagus. Tur viņus sātīgi pabaroja un padzirdīja, beigās vēl iedeva katram zelta monētu un izvadīja pa vārtiem.

Nebija pagājusi ne pilna nedēļa, kad par neparasto viesmīlību jau bija izplatījušās valodas pa visu zemi. Sīs valodas nonāca arī tam ķēniņam ausīs, kurš bija padzinis tirgoņa jaunāko meitu no savas valsts. Kādu dienu šis ķēniņš savam vezīram saka:

—    Vezīr, es gribu pārģērbties par meiteni un aiziet palūkoties uz to pili, kas ar savu viesmīlību un devīgumu pārsteidz visu pasauli. 4

Vezīrs saka:

—     Ilgu mūžu tev, ķēniņ! Tava doma nav pelama. Paņem arī mani līdzi!

Abi pārģērbās par meitenēm un aizgāja pie tās pils, kur deva ēst un dzert visiem nabagiem. Viņi sāka lauzties pa vārtiem iekšā, bet tirgoņa jaunākā meita vīriešu drēbēs pati iznāca viņiem pretim un sacīja:

—    Es jūs paēdināšu un padzirdināšu, tikai vispirms aiziesim kopā uz pirti. Jūs ejiet pa priekšu, es — nopakaļ.

Ķēniņš un vezīrs devās uz pirti pa priekšu. Tirgoņa meita, salūkojusi kabatā savu sieviešu zābaciņu, iet ķēniņam aiz mugu"as un dauza tam ar papēdīti pa kaklu. Tā viņi aizgāja līdz pirts durvīm.

Te tirgoņa meita nometa vīriešu drēbes, palika sieviešu drē)ēs un teica:

—    Nu, ķēniņ, kurš kuru pārspēja viltībā?

—   Ko tur lai saka, — ķēniņš atbildēja, — tu mani pārspēji. Tu esi gudra un tālab esi cienīga kļūt par ķēniņa sievu.

Ķēniņš apprecēja tirgoņa jaunāko meitu un ar lielu godu uzveda už savu pilsētu.

.Viņu vēlēšanās ir piepildījušās. Lai piepildās arī jūsējās!

.

TĪRĀS BLĒŅAS

Reiz dzīvoja vīrs ar sievu — abi gaužām nabadzīgi. Viņiem piederēja tikai viena vienīga vistiņa, kas nemitīgi kāvās: ja nostāsies viņai priekšā, cirtīs ar knābi, ja nostāsies aiz muguras, skrāpēs ar kājām. Ciema vecākais lika šo vistu nokaut, taču vīrs ar sievu negribēja kaut; viņi ieslodzīja vistiņu pieliekamajā, aizvēra logus un aizmirsa par to.

Te kādu dienu vīrs atminējās vistiņu un sievai sacīja:

—    Siev, iesim apraudzīt vistiņu! Diez kas ar viņu būs noticis?

—    Labi, — sieva atbildēja, — iesim!

Abi aiziet uz pieliekamo un redz: tas pilns līdz augšai ar olām.

Viņi izņēma olas, iejūdza ratos vēršus, sakrāva olas vezumā un paši uzsēdās virsū. Olām sāka plīst čaumalas — un ārā šķīlās cālīši: pa labi gailīši, pa kreisi vistiņas.

Piepeši no vienas olas izšķīlās zoss un tūdaļ metās skriet. Vīrs diedza tai pakaļ, taču zosi tikmēr jau bija noķēris kāds cits vīrs un pielicis pie kulšanas. Šis vīrs atdeva zosi saimniekam un piedevām vēl divus maisus graudu. Saimnieks uzvēla maisus zosij mugurā un dzina to mājās.

Pārdzinis skatās: maisi noberzuši zosij muguru. Kāds dziednieks vīram deva padomu:

—    Apzied zosij muguru ar rieksteļļu, un rēta sadzīs.

Vīrs izstaigāja malu malas, bet riekstus nekādi nevarēja sameklēt. Beidzot satika kādu vecenīti.

—   Vad^i, māmiņ, — viņš uzrunāja vecenīti, — iedod man drusciņ riekstu: jāizdziedina zoss.

—    Kad es biju maza, — vecenīte sacīja, — mans tēvs no Indijas bija atvedis riekstus. Visus apēdām, tikai viens vienīgs paripoja zem gultas. Sadabūjiet koku, es pačakarēšu, varbūt atrodam.

Vīrs pasauca sievu palīgā, abi izrāva koku ar visām saknēm, iedeva to vecenītei, un vecenīte izripināja no pagultes riekstu. Viņi šo riekstu pārsita, iezieda zosij muguru, un pēc mēneša zosij uz muguras izauga riekstkoks. Kad zoss pļaviņā ganījās, gani un puikas meta tai ar kukuržņiem, akmeņiem un sprunguļiem, lai notrauktu riekstus zemē. Bet visi šie metamie aizķērās zaros, un kokā radās zaļa pļava. Ļaudis uzkāpa kokā, pļavu uzara, iesēja kviešus un rudzus, bet gani tur sāka ganīt vēršus, aitas un jērus.

Reiz kāds vīrs šai dārzā noplūca arbūzu, gribēja to pārgriezt, taču nazis arbūzā iesprūda un tad iekrita iekšā. Vīrs novilka drēbes un pats iekāpa arbūzā. Viņš ilgi staigāja pa arbūzu, tomēr nazi nevarēja atrast. Te redz: nāk aitu gans ar rungu uz pleca.

—    Ei, brālīt, — aitu gans vaicāja, — kas tu tāds esi un ko te meklē?

—   A'ian šeit iekrita nazis, — vīrs atbildēja. — Meklēju, varbūt atradīšu.

—    Veltīgi uz to ceri, — aitu gans sacīja. — Jau divi gadi apkārt, kopš man te pazuda vesels aitu ganāmpulks. Paguru meklēdams, bet tu gribi atrast nieka nazil

Naža īpašniekam nepatika šādi vārdi, un viņš iebelza aitu ganam. Bet aitu gans deva pretī ar rungu, un tad izcēlās tāds ķīviņš, ka arbūzs nokrita no koka zemē, un no tā izlēca zaķis. Zaķis nošķaudījās, un tam no mutes izkrita ārā papīra lapiņa, uz kuras bija rakstīts:

«Tās ir tīrās blēņas.»

H 20f.8

GRANĀTĀBOLA SĒKLIŅA

Senos laikos dzīvoja kads ķēniņš. Šim ķēniņam bija dēls — vienīgais mantinieks. Ķēniņš par lielu naudu nopirka viņam ugunszobenu.

Princis augas dienas neko nedarīja, tikai jādelēja pa kalniem un mežiem, medīja un dzīroja ar draugiem.

Vienu dienu pilsētas puiši sadomāja laist vilciņus. Arī princis viņiem piebiedrojās, bet viņa palaistais vilciņš norāvās, palēcās gaisā un ietriecās ūdens krūkā, ko garām nesa kāda nabadzīga vecenīte. Krūka saplīsa.

Vecenīte noskaitās uz princi, tāpēc ka viņai nebija cita ūdens trauka, un sacīja:

—    Esi nolādēts, dīkdieni! Lai tavu sirdi ķer mīlestības ilgas pēc skaistules, vārdā Granātabola Sēkliņa!

Tiklīdz viņa izteica šos vārdus, princis sajuta, ka ilgojas redzēt skaistuli Granātābola Sēkliņu. Viņš paņēma savu ugunszobenu, uzlēca zirga, paķēra līdzi katram gadījumam plecu somu ar zeltu un devās ceļā.

Viņš izdrasēja visus mežus un kalnus, tomēr skaistuli nevarēja atrast. Apsēdās zālē, lai ieturētu maltīti un drusciņ atpūstos. Pēkšņi ierauga: viņam tuvojas stirna, pienāk, paskatās viņā un aizmūk. Princis uzlēca zirgam mugurā un auļoja stirnai pakaļ. Septiņos kalnos uzjāja, no septiņiem nojāja, septiņas aizas šķērsoja, tomēr stirnu nevarēja panākt.

Negaidot redz: meža vidū stāv maza būdiņa. Stirna aizskrēja līdz būdiņai un iešmauca iekšā.

Princis aizauļoja pie būdiņas, skatās: tai nav ne durvju, ne logu. Atvēzējās ar ugunszobenu, nošķēla pusi sienas un iegāja iekšā. Redz: pie sienas stāv uzklātā gulta, bet būdiņā nevaid nevienas dzīvas dvēseles, tikai uz gultas stāv milzīgs granātābols. Viņš pārcirta to, un laukā iznāca maza, neredzēta skaistule.

—    Kā tu šeit gadījies? — princis viņai vaicāja.

—    Mani te noslēpa trīsgalvu pūķis, — skaistule atbildēja. — Agrāk es dzīvoju pie teva un mātes, bet pūķis mani nolaupīja un tagad nelaiž vaļā.

—    Kur patlaban atrodas pūķis?

—   Cīnās ar trim jodiem, kas grib viņam mani atņemt, taču tie nespēj pūķi pieveikt.

—    Vai tad trīs jodi nevar pieveikt vienu pūķi?

—    Nevar, jo, tiklīdz pūķim nocērt vienu galvu, tās vietā tūdaļ1 izaug jauna. Viņa dzīvība slēpjas nevis miesā, bet trīs putniņos, kuri atrodas, vei, tajā lādītē, ko var pārcirst vienīgi ar ugunszobenu.

—   Ja tā, — princis sacīja, — tu mazlietiņ pacieties! Es iešu vispirms pieveikšu jodus, lai tie pēc tevis vairs nekāro, pēc tarn izrēķināšos ar pūķi.

—    Neej, — skaistule Granātābola Sēkliņa lūdzās, — tu viens ar jodiem netiksi galā!

—    Par mani neraizējies, — princis viņai atbildēja.

Viņš paņēma lādīti, iebāza to azotē un jāja pretī jodiem.

Skatās: tik tiešām aizā cīkstās pūķis un trīs jodi.

«Ar kuru sākt pirmo?» princis prāto. «Ja nostāšos jodu pusē un uzbrukšu pūķim, tie nospriedīs, ka esmu gļēvulis. Ja cīnīšos pūķa pusē, tie domās, ka esmu pārlieku pašpārliecināts par saviem spēkiem. Būs prātīgāk, ja pieiešu cīkstoņiem klāt un tos sveicināšu. Kurš pirmais atņems sveicienu, tā pusē arī nostāšos.»

Princis piegāja klat un visus četrus pasveicināja. Pūķis pirmais atņēma sveicienu.

Tad princis sacīja pūķim:

—    Paej malā — es ar viņiem viens pats tikšu galā!

Tā pasacījis, princis izrāva ugunszobcnu un ar vienu cirtienu nobeidza visus trīs jodus. Pūķis galvas vien nogrozīja, apbrīnodams viņa spēku un veiklību, un pie sevis nodomāja:

«Ja viņš uzzinās, ka pie manis dzīvo skaistule Granātābola Sēkliņa, tūliņ gribēs to iegūt sev par sievu. Šodien pat man šis puisis jānobeidz.»

Pūķis metās virsū princim, bet tas jau šo uzbrukumu bija gaidījis: pacēla ugunszobcnu un nocirta pūķim visas trīs galvas. Taču pūķis par to tikai smējās, jo nocirsto galvu vietā tūdaļ izauga jaunas.

Tomēr pūķis nedabūja ilgi smieties. Princis izņēma no azotes lādīti, pārcirta to ar ugunszobcnu pušu, un no lādītes izlidoja trīs putniņi. To redzēdams, pūķis sāka lūgties, lai šo pasaudzējot.

—    Iežēlojies par mani! — viņš sacīja.

—    Bet vai tu iežēlojies par Granātābola Sēkliņu? — princis viņam vaicāja un, daudz neprātodams, norāva visiem trim putniņiem galvas.

Tad sēdās zirgā un auļoja pie skaistules Granātābola Sēkliņas.

—    Granātābola Sēkliņ, — viņš sacīja, — es iznīcināju visus tavus ienaidniekus. Vai tu nebūtu ar mieru kļūt mana sieva?

Skaistule ar prieku pieņēma bildinājumu.

Abi devās uz pilsētu, kur dzīvoja ķēniņš — prinča tēvs. Ilgu vai neilgu laiku viņi bija jājuši, te uz ceļa ierauga trīs laupītājus aplaupam godīgus cilvēkus.

—    Šo mēs tūliņ aptīrīsim, — teica laupītāji, ieraudzījuši princi, — bet skaistuli, kas sēž zirgā, paturēsim sev.

Taču ugunszobens arī šoreiz izpalīdzēja princim. Viņš gan sevi, gan visus cilus ceļagājējus un braucējus atsvabināja no laupītajiem un laimīgi sasniedza tēva galvaspilsētu.

Ļaudis nu steidza pie ķēniņa ar priecīgu vēsti: «Tavs dels atgriezies!»

Spēlējot zurnām un taurēm, ķēniņš iznāca svītas pavadība sagaidīt savu vienīgo dēlu un ar lielu godu ieveda pilī.

Septiņas dienas un septiņas naktis dzēra prinča un skaistules Granatābola Sēkliņas kāzas.

No debesīm nokrita trīs āboli: viens tam, kurš pasaku stāstīja, otrs tam, kurš to klausījās, bet trešais tam, kurš no pasakas gudrību mācījās.

.

PASAKA PAR ĶĒNIŅDĒLU UN JŪRAS VALDNIEKA DŽINA MEITU

Reiz dzīvoja ķēniņš. Šim ķēniņam bija trīs dēli. Vienu dienu visi trīs pastaigādamies sastapa trīs māsas, kas gāja pēc ūdens ar krūkām rokas. Brāļi devās viņam pakaļ un noklausījās, ko viņas savā starpā runāja.

Viena sacīja:

—    Kad es iziešu pie vīra, viņam izcepšu tādu maizi, kādu pats ķēniņš vēl nav baudījis.

Otra sacīja:

—    Kad es iziešu pie vīra, noaudīšu tādu paklāju, uz kāda pats ķēniņš vēl nav sēdējis.

Bet jaunākā sacīja:

—    Es savam vīram uzdāvināšu dēlu, kam mazais pirkstiņš būs tīra zelta, un meitu ar zelta matiem.

Ķēniņdēli saskatījās un nosprieda māsas bildināt.

Vecākais ķēniņdēls sacīja:

—    Es bildināšu to, kura teicās izcept neparasto maizi.

Vidējais sacīja:

• — Es bildināšu to, kura teicās noaust neparasto paklāju.

Bet jaunākais sacīja, ka viņam no visām māsām vistīkamākā ir jaunākā.

Ķēniņdēli devās pie tēva un pierunāja viņu doties pie šīm māsām precībās.

—     Labi, — ķēniņš neiebilda. — Skaidrs, ka man patiktos, ja jūs apprccetos ar princesēm, taču, ja esat ieskatījuši šīs masas, lai notiek pec jūsu prata.

Pilī uzreiz tika dzertas trīs kāzas.

Dienas nāca un gāja. Vecākās māsas tā arī neturēja solījumu. Bet jaunākā, kā solījusies, dzemdēja dēlu, kam mazais pirkstiņš bija tīra zelta, un meitu ar zelta matiem. Viņas vīrs tai laikā atradās projām no mājām. Vecākās māsas noskaitās, ka jaunākā ir uzticīgāka un krietnāka par viņām, nakti izzaga māsai bērnus un to vietā ielika divus kucēnus.

Jaunākais ķēniņdēls saņēma ziņu: «Tava sieva dzemdējusi nevis bērnus, bet kucēnus. Ko ar tiem darīt?» Ķēniņdēls noskaitās un atrakstīja šādu atbildi: «Kucēnus noslīciniet, bet manu sievu, kas mani tik nekaunīgi piekrāpusi, ietiniet vēršādā, nostādiet pilsētas laukumā un līdzās nolieciet āmuru! Lai katrs, kas ies garām, iesit viņai ar āmuru pa galvu!»

Māsas tā arī izdarīja, bet bērnus, iebāzušas tiem mutē pa cukura graudiņam, ieslēdza lādē un iemeta jūrā. Šī lāde iepinās kāda zvejnieka tīklos, un viņš to izvilka krastā. Domāja, ka lādē atradīs lielu bagātību, bet, atvēris vāku, ieraudzīja divus bērnus.

' — Nekas, — zvejnieks nosprieda, — arī tā ir dāvana. Man bērnu nav. Izaudzināšu kā savus paša.

Zvejnieka sieva rūpējās par bērniem, tos baroja, mazgāja, ģērba, un brālis ar masu auga jo dienas jo lielāki. Pagāja laiks, un viņiem jau bija piecpadsmit gadu:

Vienreiz citi bērni pazobojās: sak, jūs vecākiem nemaz neesat īstie bērni, jo viņi jūs izzvejoja no jūras.

Abi devās pie zvejnieka un viņa sievas un sacīja:

—    No sirds pateicamies, ka jūs mūs izglābāt no nāves un audzinājāt kā īstos bērnus! Mēs visu mūžu to neaizmirsīsim. Bet tagad iesim meklēt savus īstos vecākus.

Lai arī kā audžuvecāki viņus mēģināja atrunāt, veltīgi. Brālis ar māsu devās no vienas zemes uz otru, tomēr savus vecākus neatrada. Tad pārpeldēja jūru un otrā krastā uzcēla mazu būdiņu. Ar viņiem sadraudzējās zvēri un putni: iemīlēja viņus labsirdības dēj un palīdzēja visur, kur varēja. Brālis no rītiem gāja zvejot, bet māsa uzkopa māju, mazgāja drēbes, šuva un vārīja ēst.

Kādu dienu gar jūras krastu brauca ķēniņš ar svītu. Pa šo laiku par ķēniņu bija kļuvis jaunākais ķēniņdēls, šo bērnu tēvs.

Brālis tobrīd ķēra zivis. Viņš paskatījās uz ķēniņu un nepalocījās viņa priekšā.

—    Kas tu tāds esi, ka nedomā ķēniņam godu dot? — ķēniņš bargi noprasīja. — Par to es tevi pārmācīšu!

Tūliņ brālim uzklupa ķēniņa sardzes vīri. Bet lapsa, to redzēdama, aizskrēja uz mežu un pasauca palīgā visus zvērus. Tie — viens divi — paglāba brāli no ķēniņa sardzes vīru sitieniem un vēl pašus pārmācīja, kā klājas.

Ķēniņš izbrīnījās un vaicāja:

—    Kālab tevi tā mīl zvēri? Atnāc pie manis uz pili, gribu

aprunāties!

—    Es nevaru iet, kamēr neesmu palūdzis māsai atļauju.

Vienreiz brālis noķēra sīkum sīciņas zivtiņas un atnesa māsai,

lai izcep tās pusdienām.

—    Brālīt, — māsa sacīja, — šodien labāk iztiksim ar sausu maizi, bet šīs zivtiņas ielaid atpakaļ jūrā: viņas vēl ir pārāk maziņas. Viņām tak ir māmiņa, un viņai sāpēs sirds par saviem berniem.

Brālis paklausīja un aiznesa zivtiņas atpakaļ uz jūru. Jūra mirklī saviļņojās un uz krastu sāka velties augsti viļņi, tad krastā izkāpa zivju valdnieks un sacīja:

—   Jūrā ķer zivis tūkstošiem ļaužu, taču neviens vēl nav palaidis zivis atpakaļ. Tu esi labs cilvēks, un es gribu tevi par to atalgot. Esmu zivju valdnieks, mans vārds ir Džins.

Valdnieks uzsēdināja brāli sev mugurā un ienira dzelmē. Viņi aizpeldēja līdz zemūdens pilij.

'— Saki — ko tu vēlētos saņemt par atalgojumu? — zivju valdnieks vaicāja.

—    Es neko nevēlos, — brālis atbildēja. — Gribu tikai tavu meitu dabūt par sievu un vēl gribu, lai tu mani iemāci saprast zivju valodu. Zvēru un putnu es jau saprotu.

Valdnieks bija ar mieru un sacīja:

—    Tik labam cilvēkam es ar prieku atdošu savu meitu par sievu. Viņa ir viegli aizvainojama un ar tādu vīru, kas viņai darītu pāri, nespētu dzīvot.

Zivju valdnieks Džins dāsni apveltīja znotu un saposa meitu ceļam.

Brālis pārveda jauno sievu uz mājiņu pie māsas. Māsai jūras valdnieka meita dikti patika, un viņi sāka dzīvot kopā saticīgi un laimīgi.

Tad negaidot notika nelaime. Ļaunās krustmātes bija dabūjušas zināt, ka māsasbērni, iespundēti lādē, nav noslīkuši, bet palikuši dzīvi, izauguši lieli un tagad laimīgi dzīvo mājiņā jūras krastā. Viņas nobijās: pastrādātais ļaunais darbs var nākt dienas gaismā, — tāpēc uzpirka kādu burvi un aizsūtīja pie brāļa un māsas, lai salīgst par kalponi. Neko sliktu nenojauzdami, viņi pieņēma burvi savā mājā un deva tai darbu.

Vecā burve saka pamazītēm brāli kūdīt pret savu sievu.

—    Kas tad jūras valdnieka meita tev par sievu! — viņa sacīja. — Labāk būtu apņēmis skaistuli — paradīzes jaunavu!

Brālis šādas valodas laida gar ausīm, taču pēcāk jau sāka ieklausīties burves vārdos un kādā jaukā dienā saposās un devās meklēt paradīzes jaunavu.

Viņš jaja un jāja uz priekšu. Ilgu vai neilgu laiku jāja, tas viņam labāk zināms, līdz ieraudzīja: ceļa mala sēž vecītis, tur rokās divus lielus vilnas kamolus un tin dziju no viena kamola otrā, visu laiku plaukstās tos svārstīdams.

—    Ko tu, tētiņ, dari? — brālis vaicaja vecītim.

—    Labo un ļauno pūlos noturēt vienādā daudzumā, — vecītis atbildēja. — Bet uz kurieni tu jādams?

—    Jāju pēc skaistules — paradīzes jaunavas. Gribu viņu dabūt par sievu.

—    Man tevis žēl, — vecītis teica. — Daudzi šeit garām aizjājuši, tomēr atpaka| neviens nav atgriezies.

—    Es nekā nebaidos, — brālis sacīja. — Labāk pamāci, kā atrast paradīzes jaunavu!

Vecītis redz, ka brāli neizdosies atrunāt, un sāk skaidrot:

—    Jāj taisni vien, zirgu apstādini pašā jūras krastā! Tur atnāks paradīzes jaunavas peldēties. Līdzko viņas gabaliņu atpeldēs no krasta, paķer vienas jaunavas drēbes, lec zirgam mugurā un mēģini izglābties! Mežs sauks tev pakaļ: «Drēbes nozaga! Drēbes nozaga!» — arī akmeņi sauks, bet tu neatskaties! Kad tevi panāks paradīzes jaunava, lūko izvairīties, lai viņa tevi neaplej ar ūdeni, citādi pārvērtīsies par akmeni.

Brālis patencināja vecīti, iecirta piešus zirgam sānos un — necik ilgi — jau atradās jūras krastā. Brītiņu pagaidījis, redz: pie jūras ierodas paradīzes jaunavas, noģērbjas un aizpeld viļņos. Viņš pietrūkās no slēptuves, paķēra vienas jaunavas drēbes, kas bija atstātas krastā, un tūdaļ auļoja prom.

Mežs sāka saukt: «Drebes nozaga! Drēbes nozaga!» Arī akmeņi sāka saukt: «Drēbes nozaga! Drēbes nozaga!» — un viena paradīzes jaunava metās brālim pakaļ.

Brālis neizturēja, atskatījās un uz vietas sastinga, apburts no viņas skaistuma. Viņa pieskrēja klāt, uzšļakstīja ūdeni, un viņš tai pašā mirklī pārvērtās par tumšu akmeni.

Paradīzes jaunava piesēja viņa zobenu zirgam pie segliem un zirgu palaida atpakaļ pa to ceļu, no kurienes brālis bija ieradies.

Ieraudzījusi zirgu atgriežamies vienu, māsa saprata, ka notikusi nelaime. Viņa pārģērbās par vīrieti, apjoza brāļa zobenu, uzsēdās zirgā un aizjāja pa viņa pēdām.

Ceļa malā viņa ieraudzīja to pašu vecīti, kurš tina kamolus. Viņš visu viņai izstāstīja un piekodināja būt uzmanīgai, pieteica noķert paradīzes jaunavu un piespiest to atkal apliet brāli ar ūdeni, lai viņš atdzīvotos.

Māsa aizjāja līdz jūras krastam, paķēra vienas paradīzes jaunavas drēbes un auļoja prom.

Viena jaunava metās viņai-pakaļ. Kad tā tika māsai līdzās, māsa satvēra viņu un ņēmās kult tik ilgi, kamēr skaistule aplēja akmeni ar ūdeni un tā atdzīvināja brāli. Māsa piespieda paradīzes jaunavu apliet ar ūdeni arī pārējos akmeņus, un tie visi pārtapa par jaunekļiem.

Brālis un māsa atgriezās savās mājās, tikai mājas atrada tukšas: valdnieka Džina meita bija aizbēgusi, jo viņu bija aizvainojis brālis, dzīdamies pakaļ paradīzes jaunavai. Brālis tagad noskumis klīda gar jūras krastu un negaidot izdzirda, ka viena maza zivtiņa saka otrai:

—    Mūsu valdnieka meita aizbēgusi no sava vīra. Viņš nodarījis viņai pāri, noniecinājis viņas skaistumu un aizskrējis pakaļ paradīzes jaunavai. Viņa ir uzcēlusi sev pili Zilo kalnu vidū un tur dzīvo.

Brālis tūliņ devās sievai pakaļ uz Zilajiem kalniem, izlūdzās viņai piedošanu, ka bija paklausījis ļaunajai burvei, un atgriezās kopā ar sievu atpakaļ.

Kādu reizi ķēniņš jāja garām viņu mājiņai, ielūkojās iekšā, un valdnieka Džina meita tūliņ noģida, ka tas ir viņas vīratēvs.

—    Ņem rožu pušķi, — viņa sacīja vīram, — un noliec to blakus tai sievietei, kas stāv pilsētas laukumā citiem par apkaunojumu, un saki ķēniņam: «Pat mūlis nespēj dzemdēt kucēnus. Tad kā tu, ķēniņ, noticēji, ka tava sieva dzemdējusi kucēnus?» Zini, ka šī sieviete ir tava māte, bet šīs zemes ķēniņš — tavs tēvs!

Brālis visu izdarīja tā, kā sieva bija mācījusi.

Ķēniņš paskatījās uz viņa mazo pirkstiņu, kas bija tīra zelta, un uz māsas zelta matiem un visu saprata. Viņš metās savas sievas priekšā ceļos un lūdza piedošanu. Viņa bija laba sieviete un viņam piedeva.

Tā viņi sagaidīja savu laimi. Novēlam to sagaidīt arī jums!

,

SLINKĀ PRINCESE

Reiz dzīvoja nabadzīgs puisis ar mati. Kādu dienu māte saslima un jutās pagalam vārga.

—    Ko tu, māmiņ, gribētu ēst? — dēls viņai vaicāja.

—   Labprāt iebaudītu gaļu, — māte atbildēja. — Tad varbūt atgūtu spēkus un atveseļotos.

—    Bet kur lai sadabūjam gaļu? — dēls vaicāja. — Mums ir tikai divi vērši. Ja vienu nokausim, tad pavasarī nebūs ar ko zemi art.

—   Nokauj vien, dēls, vienu vērsi, gan pavasari nāks padoms. Nekā ļaunāka par nāvi vairs nevar būt.

Dēls nokāva vērsi, izvārīja galu. sātīgi pabaroja māti, un viņa atlaba.

Pienāca pavasaris, vajadzēja ķerties pie zemes aršanas.

Māte teica dēlam:

—    Ar vienu vērsi lauku neaparsi. Darīsim tā: es iejūgšos vienā pārī ar vērsi, bet tu vadi arklu!

Tā viņi ara.

Tobrīd viņu apkaimē bija izjājis medībās ķēniņš. Viņš nošāva putnu un savam kalpam pavēlēja:

—    Iekur ugunskuru, izcep putnu un pieraugi, lai tas pārāk ncapdeg!

Kalps sakūra ugunskuru un sāka cept. Te negaidot ieraudzīja: puisis iejūdz arklā vecu sievu vienā pārī ar vērsi un sāk art.

Skatīdamies šādā brīnumā, kalps aizmirsa par putnu un to sadedzināja tik stipri, ka cepetis pārvērtās oglēs.

Ķēniņš noskaitās uz kalpu ne pa jokam.

—    Ko tu izdarīji, kālab sadedzināji manas brokastis?

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! — kalps pārbijies atbildēja. — Es nespēju atraut acu no dīvaina skata: dēls iejūdz māti arklā vienā pārī ar vērsi un ar zemi.

—    Pasauc šo dēlu pie manis! — ķēniņš sacīja.

Dēls atnāca. Ķēniņš viņam uzbļāva:

— Kā tev nav kauna vecu sievu jūgt arklā kopā ar lopu!

Dēls palocījās ķēniņa priekšā un atbildēja:

—    Nedusmojies, ķēniņ! Otru vērsi mēs nokāvām, lai māti paglābtu no slimības. Esam nabadzīgi ļaudis: ko citu lai iesākam? Ja lauku neapsēsim, nomirsim badā.

—    Tūliņ jūdz māti laukā! — ķēniņš pavēlēja. — Es tev iedošu vienu vērsi. Ja pratīsi to iejūgt arklā, uzdāvināšu pavisam, varēsi art bez bēdām.

Atveda vērsi. Tas bija nevis kāds nieka vērsis, bet īsts trakulis, ko neviens nespēja valdīt.

—    Nekas, — dēls teica. — Gan es ar viņu tikšu galā.

Dēls apmeta vērsim ap ragiem auklu, sapina kājas un tā trīs

dienas noturēja aizgaldā bez ēšanas. Ceturtajā dienā vērsis jau bija tapis rāmāks. Nu dēls iedeva viņam pusspaiņa ūdens un nometa priekšā klēpīti siena.

Bet piektajā dienā uzmauca sakas, iejūdza arklā un sāka art.

Kad vērsis bija krietni pastrādājis, dēls to sātīgi pabaroja. Ķēniņš izbrīnījās: kā viņa trakuli vērsi dēls padarījis rāmu un paklausīgu?

—    Saki — kā tev izdevās vērsi iedabūt arklā? — ķēniņš dēlam vaicāja.

—    Nu tā, izdevās, — dēls pasmaidījis atbildēja.

—     Klausies! — ķēniņš teica. — Man ir meita, bet slinka — ne soli negrib paspert. Ja tu viņu piespiestu kaut pirkstiņu pakustināt, es tevi dāsni apveltītu. Atsūti rīt pie manis savu māti precināt manu meitu tev par sievu!

Dēls pārnāca mājās un mātei sacīja:

—    Mīļā māmiņ, aizej rīt uz pili bildināt princesi man par sievu! . 11

To dzirdot, māte atmeta ar roku, sacīdama:

—     Ko tu esi sadomājis! Man nav pat kārtīga apģērba, lai ietu uz pili.

Dēls aizgāja uz tirgu, par pēdējo naudu nopirka mātei jaunas drēbes un otrā rītā sūtīja viņu pie ķēniņa.

Māte aizgāja, bet pilī iet kaunas: nostājas pie sliekšņa un stāv.

Sargi to paziņoja ķēniņam.

—    Viena vecene stāv pie jūsu pils sliekšņa.

Ķēniņš uzsauca:

—    Vediet viņu iekšā!

—    ilgu mūžu tev, ķēniņ! — vecā sieva, zemu klanīdamās, sacīja. — Man pie tevis, ķēniņ, ir lūgums, tikai baidos to teikt.

—    Nebaidies, saki droši!

—    Es atnācu bildināt tavu meitu savam dēlam par sievu. Vai dosī?

—    Lai ņem, ja vēlas, — ķēniņš atvēlēja.

Nodzēra kāzas, un princese pārnāca dzīvot pie zemniekpuiša. No rīta viņa, līdzko pieceļas, apsēžas, saliek rokas klēpī un sēž: negrib neko darīt. Dēla māte sacīja:

—     Klausies, dēls, — ko tu esi pārvedis mājā? Šāda sliņķe mums nav vajadzīga.

—    Nekas, māmiņ, — dēls atbildēja, — gan redzēsi, ka es viņu vedīšu pie prāta.

Nākamajā dienā viņš nedeva sievai ne kripātiņas maizes, arī dzert nedeva ne pilītes ūdens — itin nekā nedeva.

—    Mēs ar māti no rīta līdz vakaram strādājam, — viņš sacīja sievai, — tāpēc mēs arī ēdīsim. Bet tu cauru dienu sēdi, rokas klēpī salikusi, tad kālab lai tev dodam ēst? Mūsu mājas nav ķēniņa pils.

Otrā dienā princese piecēlās no sola, izslaucīja sev apkārt istabas stūrīti un atkal apsēdās.

Vakarā dēls sacīja mātei:

—    Iedod viņai ūdens krūzīti un doniņu maizes! .

Nākamajā dienā princese piecēlās, izslaucīja pusi istabas un"

atkal apsēdās atpūsties.

Vakarā vīrs par to viņai iedeva divas rikas maizes.

«Tad nu gan ieprecējos mājā!» domā princese. «Tēva pilī tāpat vien deva ēst, bet šeit liek strādāt.»

Neko darīt: princese iemācījās gan māju uzkopt, gan pagalmu izslaucīt, gan veļu izmazgāt — neies jau badu mirt. Un ēda viņa kopā ar vīru un vīramāti visu, kas tika galdā likts. Princese kļuva tik čakla un strādīga, ka viņi nespēja vien beigt to slavēt.

Vienreiz ķēniņš saka sievai:

—   Jāšu apciemot mūsu sliņķi — tak jau pašu meita.

Viņš paņēma labas dāvanas un ieradās zemniekpuiša mājā.

Skatās: skrien pretim meita, pati piesien zirgu un aicina iekšā-

—    Sēdies, tet, — viņa saka, — un palīdzi man! Es varu pusdienas. Še, notīri ķiploku!

Ķēniņš pasmīnēja sevī, taču meitai neko neteica un sāka tīrīt ķiploku.

Pārnāca vīramāte, skatās: ķēniņš ķiploku tīra.

—    Ko tad tu, meitiņ, dari? — viņa saka. — Pašu ķēniņu pielikusi pie ķiploka tīrīšanas!

—    Kā tad citādi, — princese atbild. — Ja nestrādās, jūs viņam ēst nedosiet.

Nu ķēniņš iesmējās, kopā ar viņiem ieturēja vakariņas un priecīgs atgriezās pilī.

—    Vai dzirdi, siev, — viņš sacīja ķēniņienei, — mūsu meitu vairs ne pazīt nevar. Tavu gudru zemniekpuisi!

Ķēniņš ielūdza meitu un znotu pie sevis pilī un sarīkoja lepnas dzīres.

Viņi visi priecājās un līksmojās. Arī mums nekas cits neatliek kā priecāties līdzi.

PASAKA PAR ČŪSKU

Senos laikos dzīvoja kāds zemnieks ar kuplu ģimeni — bērnu vesels bars, un tie cits par citu mazāks. Zemnieks bija tik nabadzīgs, ka gandrīz jākar plecos tarba un jāiet ubagot. Kauču viņš strādāja no agra rīta līdz veļam vakaram, tomēr nespēja nopelnit ģimenei iztiku. Vienu vakaru viņš sacīja sievai:

— Paklau, sieva, es rit no rīta došos ļaudīs darbu meklēt. Varbūt tev un bērniem sapelnīšu maizes tiesai.

Viņš gāja piecas dienas un piecas naktis, līdz nonāca kādā liela pilsētā. Sai pilsētā viņam nebija neviena pazīstama. Krietnu laiku paklaiņojis pa ielām, pēkšņi ieraudzīja: uz kādas mājas balkona stāv grezni tērpusies sieviete.

—    Ei, puis, — sieviete uzsauca zemniekam, — uzkāp pie manis parunāties!

Zemnieks kļuva priecīgs un nodomāja: «Droši vien šai namā man atradīsies darbs.»

Viņš uzkāpa pa trepēm un apstājās uz pēdējā pakāpiena.

—    Ko stāvi? — sieviete teica. — Nāc iekšā istabās!

Zemnieks apjuka.

—   Cienītā kundzene, kālab lai es ietu istabās? Ja tev ir darbs, vienosimies tepat uz vietas.

—    Nekautrējies, nāc vien iekšā — būsi ciemiņš!

Zemnieks iegāja. Sieviete viņu apsēdināja uz spilveniem,sāka cienāt ar vīnu un visādiem gardiem ēdieniem. Bet vīnam viņa bija piebērusi pulveri. Kad zemnieks vīnu iedzēra, viņš itin visu aizmirsa: gan to, ka ir nabags, gan to, ka tam vesels bars bērnu — cits par citu mazāks.

Abi ēda, dzēra, līdz tā pieēdās un piedzērās, ka vairāk negribējās. Tad sieviete sacīja:

—    Apprecies ar mani, dzīvosim, bēdu nepazīdami. Man visa kā diezgan: tirgū pieder desmit veikali, pilsētā — desmit nami, ir desmit lādes, pilnum pilnas visādas mantas.

—    Labi, — zemnieks bija ar mieru, jo no agrākā neko neatcerējās. — Apprecēsimies!

—    Tad ej pēc mācītāja! — sieviete pavēlēja. — Tikai, pirms neesam salaulāti, gribu tev ko teikt. Iegaumē: es neēdu gaļu, tāpēc nekad gaļu uz mājām nenes! Ja tev pašam tās kādreiz sakārtas, nopērc tirgū šašliku vai cepeti un turpat notiesā!

—    Labi, lai tā notiek, — zemnieks apsolījās.

Viņi apprecējās un nodzīvoja kopā trīs gadus.

Vienreiz šai pilsētā ieradās bagāts tirgotājs no Stambulas un atveda vezumiem visādu mantu. Zemnieks iegāja viņa tirgotavā un sacīja:

—    Izmeklē man no savām precēm vislabāko — gribu sievai pasniegt dāvanu.

—   Te būs dāvanai vispiemērotākā manta — zīda krekls, izšūdināts ar pērlēm, — sacīja tirgotājs.

Zemnieks parnesa kreklu mājās.

—    Pavei, sieva, — viņš sacīja, — cik brīnišķīgu dāvanu tev atnesu! Še, uzlaiko ar pērlēm izgreznoto kreklul

— Neparko to nedarīšu! — sieva atteicās.

—    Kālab? — vīrs brīnījās. — Doma, ka pārlieku dārga dāvana? Nebaidies, man nav žēl naudas. Uzvelc, es tevi lūdzu!

Sieva sadrūma.

—    Tu laikam gribi, lai es nomirstu? — viņa sacīja. —Ja tā, tad var,u uzvilkt.

—    Nē, nē! — Zemnieks sāka atgaiņāties rokām. — Tad nevajag.

Un aiznesa ar pērlēm izšūdināto kreklu tirgotajam atpakaļ.

—    Kas kreklam vainas? — tirgotājs vaicāja. — Vai tas tavai sievai par mazu?

—    Nē, — zemnieks atbildēja. — Viņai no šī krekla bail.

—    Ak tā, — tirgotājs sacīja. — Tad jau tava sieva ir čūska.

—    Ko tu runā! Kā tad sieviete var būt čūska?

—' Naivais cilvēciņ, — tirgotājs sacīja, — es esmu izbraukājis krustām šķērsām visu pasauli un daudz ko pieredzējis, vari man ticēt. Pasaki — vai tava sieva ēd gaļu?

—    Nē, neēd, — zemnieks atbildēja, — pat gaļas smaku necieš.

Tirgotājs pašūpoja galvu, smagi nopūtās, tad sacīja:

—    Nav šaubu, ka viņa ir čūska. Par šādu sievieti esmu dzirdējis no kāda sirmgalvja. Tu ar viņu esi nodzīvojis jau trīs gadus, un vēl trīs gadus viņa tev nolikusi dzīvot. Tā viņa daudzus vīriešus nomaitājusi. Nodzīvo kopā sešus gadus, tad nobeidz. Ari pie mantas tā tikusi: tiklīdz vīrs pagalam, pievāc visu viņa mantu.

—    Paglāb mani, labais cilvēk! — zemnieks sāka lūgties. — Pamāci, kā man tagadiņ rīkoties!

—    Labi, — tirgotājs sacīja, — pamācīšu. Aizej uz tirgu, nopērc labi treknu aitas gaļu un aiznes mājās! Liec, lai sieva pagatavo šašliku. Kad ēdīsi, pierunā viņu kopā ar tevi apēst kaut mazu kriksīti. Tiklīdz viņa kādas vajadzības spiesta izies no mājas, izlej visu ūdeni, kas vien mājās ir, un tikai mazā krūkā drusciņ atstāj. Krūku piekar augstu pie griestiem, tad redzēsi, kas notiks. Bet no rīta atkal atnāc pie manis!

Zemnieks tā arī izdarīja. Naktī pamostas un redz: tumsā sieva meklē pa visu māju ūdeni — viņu moka slāpes. Te viņa pamanīja pie griestiem ūdens krūku. Izstiepās kā čūska, un viņas galva tai pašā mirklī pārtapa par čūskas galvu. Aizsniegusies līdz

griestiem, padzērās un no jauna sarāvās cilvēka garumā. Zemnieks nu pārliecinājās, ka tirgotājs runājis patiesību.

No rīta viņš aizgaja pie tirgotājā un izstāstīja visu, ko bija redzējis.

—    Nu, vai es neteicu, ka viņa ir čūska! — tirgotājs sacīja. — Tagad klausies! Kad aiziesi mājās, sievai saki: «Izcep man, mīļo sieviņ, plāceņus ar pildījumu! Trīs gadi pagājuši, kopš esam precējušies, bet tu ne reizes neesi tos cepusi. Kaut reizīti palutini savu vīru!» Kolīdz viņa iekurs pavardu un uz tā malām sāks lipināt plāceņus, satver viņu aiz kājām, iemet pavarda oglēs un virsū uzliec vāku! Pec stundas vāku nocel — paņem no pavarda divus sadegušus plāceņa gabalus! Vienu paturi sev, otru atnes man!

Zemnieks pārnāca mājās un sacīja:

—    Sieviņ, man dikti kārojas saldo plāceņu. Izcep dažus!

—    Labi, izcepšu, — sieva atbildēja.

Viņa sagatavoja mīklu, iekūra pavardu, izdarīja visu, kā vajag. Bet, tiklīdz sāka lipināt uz pavarda malām plāceņus, vīrs tai pašā mirklī paķēra viņu aiz kājām, iemeta karstajās oglēs un virsū uzlika vāku. Pēc stundas viņš vāku nocēla un sāka ņemt laukā sadegušos plāceņus, pats notriepdamies no galvas līdz kājām ar pelniem. Pēc tam nomazgāja bļodā rokas un — ko ierauga? Gan ūdens mazgājamā bļodā, gan pati bļoda pārvērtusies zeltā!

Tagad zemnieks saprata, kāda bagātība viņam iekritusi rokās. Te, spožajā bļodas spīdumā, viņš ieraudzīja savu māju, sievu un bērnus — saķēra galvu un tai pašā mirklī atcerējas visu, kas bijis. Zemnieks iedeva tirgotājam lielu gabalu zelta, pārējo paturēja sev un posās atpakaļ uz dzimto pusi.

Viņš pārradās mājās, kad ārā bija sācis krēslot. Sieva atvēra durvis un vaicāja:

—    Ko tu, ceļagājēj, vēlies no nabaga atraitnes?

—    Kas tad tu par atraitni! — zemnieks iesaucās. — Vai mani vairs nepazīsti?

Sieva ieskatījās ciešāk un redz: tas ir viņas vīrs.

—    Nāc, lūdzams, iekšā! — viņa aicināja. — Kur tik ilgi biji pazudis?

Zemnieks atbildēja:

—    Ilgi gan biju prom, toties tiku bagāts. Savīkš bērnus ceļam, pietiek laukos strādāt un pāri spēkiem muguru liekt! Brauksim dzīvot uz pilsētu!

—    Nerunā aplam! — sieva iebilda. — Ko mēs, nabagi, pilsētā iesāksim?

—    Neraizējies, siev! — zemnieks viņu nomierināja. — Man tagadiņ ir tik daudz zelta, ka pietiks ij mums, ij bērniem, ij bērnubērniem.

Viņi saposās un aizbrauca uz pilsētu. Tur nopirka jaunu, greznu namu un sāka dzīvot, bēdu nepazīdami.

No debesīm nokrita trīs āboli: viens tam, kurš pasaku stāstīja, otrs .tam, kurš to klausījās, bet trešais tam, kurš no pasakas gudrību mācījās.

.

TRĪS NOVĒLĒJUMI

Kāds vīrs mirdams ataicināja pie sevis vienīgo dēlu un viņam sacīja:

— Es, dēls, aizeju no šīs pasaules. Tu stājies manā vietā aiz letes un tirgojies, tikai ielāgo trīs manus novēlējumus: pirmais — lai tu būtu kur būdams un darītu ko darīdams, ja izdzirdēsi raudam bērnu, ej un izdibini, kālab viņš raud; otrais — nekad nešķērso upi, ja nezini, kur atrodas brasls; un, visbeidzot, trešais — neturpini ceļu naktī! Pārnakšņo tai vietā, kur tevi pārsteigusi tumsa!

To pateicis, tēvs nomira.

Dēls apbedīja tēvu ar lielu godu un pēc tam nostājās viņa vietā tirgotavā aiz letes.

Pagāja viena nedēļa, divas, trīs, viens mēnesis, divi, trīs . .. Viendien jaunā tirgotāja draugi viņam sacīja:

—    Posies, dosimies uz Tiflisu pēc precēm!

Labi. Saposās un devās ceļā.

Iet viņi vienu dienu, divas, trīs, iet vienu nedēļu, divas, trīs, pēdīgi nonāk Tiflisā.

Jaunais tirgotājs Tiflisā aizkavējās ilgāk par citiem, sapirkās preces, uzkrāva tās mūļiem mugurā, nolīga palīgus un devās atpakaļceļā. Viņi gāja vienu dienu, divas, trīs, gāja apaļu nedēļu, līdz nonāca pie straujas upes.

Palīgi saka:

—    Šķērsosim upi brišus!

Bet jaunais tirgotājs iebilst:

—    Nē, sameklēsim kādu cilvēku, kurš mūs pārvedīs pa brasla vietu, — mēs taču šo upi nepazīstam.

• Tad viens no palīgiem saka:

—    Ak jūs, zaķapastalas! Es pats parādīšu, kur šeit ir brasls.

Palīgs iebrida upē ar visu zirgu, ūdens viņu satvēra un sāka

raut atvarā, un viņš noslīka.

«Tēvam bija taisnība,» nodomāja jaunais tirgotājs. Viņš sameklēja vietējo zemnieku, apsolīja viņam atlīdzību un dāvanu, un zemnieks pārveda viņa karavānu pāri upei pa brasla vietu.

Viņi devās tālāk.

Ceļā satika bagātu tirgotāju, kas brauca uz Gjandžu.

Šim tirgotājam ļoti iepatikās jaunais tirgotājs, un viņš sacīja:

—    Vai dosies man līdzi uz Gjandžu, ja tevi pieņemšu par paju biedru savā veikalā?

—    Kālab lai atteiktos? — atbildēja jaunais tirgotājs.

Viņi salīdzināja, cik kuram preču. Jaunajam tirgotājam

preču bija mazāk.

—    Nu labi, — bagātais tirgotājs sacīja, — tu būsi mans jaunakais paju biedrs. Dodies pa priekšu, iebrauc pie manas sievas un atdod viņai šo manu gredzenu! Viņa to pazīs un tevi uzņems manā namā. Sagatavo tirgotavu, sakārto visu, kā pieklājas, bet, kad es pārradīšos ar karavānu mājās, sāksim tirgoties.

Jaunais tirgotājs aizbrauca uz Gjandžu, uzmeklēja bagātā tirgotāja namu, atnāca pie viņa sievas un nodeva viņai gredzenu.

Sieva jauno tirgotāju uzņēma mājās, un tas viņai tik ļoti iepatikās, ka viņa sāka to pamazām pierunāt, lai veco viru nogalē un pats apņem viņu par sievu.

—    Attopies, sieviete! — jaunais tirgotājs iesaucās. — Kur tev prāts? Es ar tavu vīru sadraudzējos: viņš mani pieņēma par paju biedru. Vai tad es varu perināt pret viņu ļaunu?

Sieviete neko vairs neteica, tikai sirdī apslēpa dusmas. «Nu pag,» viņa domāja, «kad atgriezīsies vīrs, gan es pratīšu tev atriebties!»

Pagāja viena diena, divas, trīs, un bagātais tirgotājs pārradās mājās ar precēm. Skatās: viņa jaunais paju biedrs jau tirgotavu sakārtojis, visu iztīrījis, izmazgājis, uzkopis. Viņi izlika preces un sāka tirgoties. Ar tirgošanos veicās: ik diena nesa peļņu.

Tā pagāja viens mēnesis, divi, trīs. Viendien vecā tirgotāja sieva vīram saka:

—    Padzen šo puisi, lai es to vairs savās acīs neredzētu!

—    Kālab tā, sieva? Ko viņš tev nodarījis?

—     Kad viņš te ieradās, centās mani pierunāt, lai tevi nogalinu un kļūstu viņam par sievu.

Tirgotājs noticēja viltīgajai sievai un nolēma jaunajam tirgotājam atriebties.

Tirgotājam piederēja arī maizes ceptuve. Viņš aizgāja pie maiznieka un sacīja:

—    Maizniek, man tev kas sakāms. Uzklausi mani!

-— Saki viert, saimniek, es klausos, — maiznieks atbildēja.

—     Rīt no rīta pie tevis atnāks kāds cilvēks un vaicās: «Vai tu izdarīji to, ko saimnieks lika?» Līdzko viņš šos vārdus izteiks, iegrūd viņu krāsnī, lai sadeg!

—    Labi, — maiznieks apsolīja. — Ja tā pavēli, tiks izdarīts.

Vakarā jaunais tirgotājs pamāca no tirgotavas, un viņi

apsēdās ieturēt vakariņas, it ka nekas nebūtu noticis. Tad gatavojās iet pie miera.

Vecais tirgotājs jaunajam negaidot sacīja:

—    Rit no rīta aizej pie mūsu maiznieka uz ceptuvi un pavaicā, vai viņš izdarījis to, ko es liku!

—    Labi, aiziešu un pavaicāšu, — jaunais tirgotājs atbildēja.

Otrā rītā jaunais tirgotājs piecēlās un, neko ļaunu nedomādams,» devās uz maizes ceptuvi. Pēkšņi dzird: kaut kur tuvumā gauži raud bērns. Viņš palūkojas aiz mājas stūra un redz: guļ pakritis mazulis, nodauzījis ceļgalu un nespēj piecelties.

—    Neraudi, — viņš mierināja bērnu, — tā nav liela nelaime, nobrāzums sadzīs.

Viņš paņēma bērnu uz rokām un aiznesa mātei.

Tirgotāja sieva pa tam jau bija piecēlusies, saposusies un gāja uz maiznīcu uzzināt, vai maiznieks ticis galā ar jauno tirgotāju.

Viņa aizgāja līdz maiznīcas durvīm un pieklaudzināja.

—    Kas tur ir? — maiznieks vaicāja*

—    Es tā esmu — saimniece. Atver!

Maiznieks atvēra durvis. Saimnieka sieva ienāca iekšā un vaicāja.

—    Vai tu izdarīji to, ko saimnieks lika?

Dzirdot šos vārdus, maiznieks bez liekas gudrošanas saķēra saimnieci un iegrūda krāsnī.

Jaunais tirgotājs, aiznesis mātei mazuli, devās uz ceptuvi.

—   Vai izdarīji to, ko saimnieks lika? — viņš vaicāja maizniekam.

—   Jā, izdarīju, — maiznieks atbildēja.

Jaunais tirgotājs aizgāja pie vecā tirgotāja un sacīja:

—    Maiznieks izdarījis tā, kā tu viņam biji licis.

Ieraudzījis jauno tirgotāju sveiku un veselu, tirgotājs bezmaz sev mēli nokoda. Viņš aizsteidzās pie maiznieka un vaicaja: — Ko tu iemeti krāsnī?

—    Saimniek, vai tu pats neteici, lai es iemetu krāsnī to, kurš no rīta atnāks un vaicās, vai es esmu izpildījis tavu rīkojumu?

—    Jā,— tirgotājs apstiprināja.

—    Nu tad tā. No rīta atnāca tava sieva un man vaicāja tieši šādiem vārdiem. Un es viņu sadedzināju krāsnī.

Tirgotājs sāka raudāt un plēst sev matus. Tomēr neko vairs nevarēja labot, vajadzēja atgriezties mājas.

Viņš paaicināja pie sevis jauno tirgotāju un sāka tincināt:

—    Pasaki godīgi — kas tev ir bijis ar manu sievu?

Jaunais tirgotājs pastāstīja, kā tirgotāja sieva bija pūlējusies viņu pierunāt nogalet tirgotāju.

—     Labi, es tev ticu, — tirgotājs sacīja, — tomēr paturēt tevi savā namā nevaru. Ņem savu daļu un algu līdz gada beigām un ej projām!

—    Kā vēlies, — jaunais tirgotājs atbildēja.

Viņš atdeva tirgotājam veikala atslēgu, paņēma savu dalu, sarunāja palīgu un devās uz savu dzimto ciemu.

Viņi jau bija tikuši turpat līdz ciemam, kad sāka tumst vakars.

—     Kas ir — uzcelsim telti! — sacīja jaunais tirgotājs savam palīgam.

—    Kas tā par iedomu! — palīgs atbildēja. — Līdz ciemam atlicis pāris soju.

—    Nē, es tālāk neiešu, — jaunais tirgotājs palika pie sava. — Man tēvs vēlēja nekad naktī neturpināt iesākto ceļu.

Viņi uzslēja telti, līkas uz auss.

Nakts vidū jaunais tirgotājs pamodās. Nodomāja: «Paskatīšos, vai viss kārtībā, vai nav pielavījušies zagļi.» Sāka pārlūkot preču saiņus — tie bija savā vietā. Pēkšņi redz: kāds skrien no ciema un kaut ko smagu nes. Viņš sāka šo cilvēku izsekot. Tas ar savu nastu nogriezās uz kapsētas pusi. Ticis līdz lielam akmenim, to atbīdīja, nastu apraka, bet smago akmeni no jauna uzvēla vecajā vietā. Pēc tam steigšus devās atpakaļ uz ciemu.

«Nu es viņa aprakto mantu izrušināšu ārā,» jaunais tirgotājs priecīgs nodomāja, «un tikšu bagāts.»

Viņš gribēja aicināt līdzi palīgu, taču tas gulēja tik ciešā miegā, ka ar lielgabala šāvienu neuzmodināt. Tirgotājs piesardzīgi aizmanījās līdz kapsētai. Atbīdīja akmeni un klusi atraka saini. Uzvēla to plecos, atstiepa uz telti un atsēja vaļā. Un ko viņš ieraudzīja? Skaistu meiteni — tik skaistu kā nāra, ieģērbtu princeses drēbēs. Meitene guļ bez samaņas, no vienas vietas noklāta rētām, un noplūst asinīm. Sirds tik tikko pukst. Jaunais tirgotājs viņā tūliņ iemīlējās t.n nolēma meiteni izdziedināt.

Kad atausa diena, viņi apkrāva ar nastām zirgus un devās ceļa, taču nevis uz ciemu, bet projām — kurp acis rāda. Tā viņi gāja vienu dienu, divas, trīs, vienu nedēļu, divas, trīs. Nonāca līdz pilsētai. Tur jaunais tirgotājs atlaida palīgu un noīrēja istabu, kur »apmetās dzīvot kopā ar meiteni. Ataicināja visādus ārstus, dziedniekus un sacīja:

—    Prasiet, cik gribat, tikai izdziediniet šo meiteni!

Ķērās ārsti un dziednieki pie ārstēšanas. Viņi ārstēja vienu mēnesi, divus, trīs, līdz pēdīgi izārstēja.

Kad meitene tika pavisam vesela, viņš sāka izprašņāt, kas ar viņu noticis un kā viņa nokļuvusi kapsētā.

Meitene visu izstāstīja:

—    Es esmu ķēniņmeita. Manam tēvam ir mantzinis. Šī mantziņa dēls — ļoti ļauns un derdzīgs cilvēks — sagribēja mani dabūt par sievu. Viņš mani vajāja, uzmācās, lūdzās, lai es kļūstu viņa sieva, taču es ikreiz atteicu. Un viņš sadomāja ļauni atriebties. Vienreiz es pastaigājos ar kalponēm pa lauku. Pēkšņi ieraudzījām: pieci jātnieki drāž tieši mums virsū. Kalpones izbijušās aizmuka kur kurā, bet mani kāds saķēra, sasēja un aizveda. Es zaudēju samaņu un atguvos tikai tavā teltī.

—    Es tevi izglābu, — sacīja tirgotājs. — Tad jau man klājas tevi apņemt par sievu.

—    Labi, esmu ar mieru, — teica ķēniņmeita. — Aizej pēc mācītāja, salaulāsimies!

Viņi apprecējās, un sieva lūdza vīru apmesties uz dzīvi viņas dzimtajā pilsētā. Viņa gribēja mantziņa dēlam atdarīt par asiņaino ļaundarību. Savākuši visu savu mantību, viņi devās ceļā. Gāja vienu dienu, divas, trīs, gāja vienu nedēļu, divas, trīs, pēdīgi nonāca pilsētā. Tur tirgotājs noīrēja istabu, kas atradas patālu no ķēniņa pils, un sāka dzīvot.

Viņi tur dzīvoja, dzīvoja, kamēr visa nauda bija iztērēta.

—   Vīriņ, — ķēniņmeita vaicaja, — kāpēc tu esi kļuvis tik drūms? Varbūt tev vairs nav naudas un mums nav no kā iztikt?

—    Taisnība, — vīrs atbildēja. — Ko tur slēpt! Ja no tevis noslēpšu, no dieva tik un tā nevarēšu. Mums nav ne plika graša pie dvēseles.

To dzirdot, sieva izņēma no matiem dārgakmeni un sacīja:

—  Še dārgakmens un ej taisna ceļā uz tirgu pie mantziņa dēla! Parādi viņam dārgakmeni un pavaicā, cik tas maksā! Mantziņa dēls tev sacīs: «Tūkstoš divsimt rub|u.» Tu atbildi: «Dod man pusi, bet pārējo vari paturēt sev.» Ja viņš tevi aicinās pie sevis mājās, ej vien, tikai uz rītdienu ielūdz viņu pie mums ciemos! Norunāts?

—    Labi, — vīrs atbildēja, — kā teici, tā izdarīšu.

Viņš paņēma dārgakmeni un aizgāja uz tirgu. Tirgū viņš to atdeva mantziņa dēlam par puscenu. Mantziņa dēls bija tik priecīgs, ka ielūdza viņu pie sevis ciemos — lai kopīgi iedzertu un uzkostu, klusībā cerēdams, ka vēl kādreiz varēs iedzivoties uz šāda vientiesīša rēķina.

Abi aizgāja uz ķēniņa mantziņa māju. Sarunājās par šo un to, nosēdēja līdz pusdienlaikam. Tad kalpi uzklāja galdu, un mantziņa dēls un tirgotājs ēda un dzēra, kamēr pienāca vakars.

Otrā diena, kā bija norunāts, mantziņa dels ieradās ciemos pie tirgotāja.

Viņi nosēdēja kopā cauru dienu, ēda, dzēra un līksmojās, bet pusnaktī, pagalam noreibuši, aizmiga.

Nakts vidū ķēniņmeita piecelās, paņēma zobenu un, atvēzējusies no visa spēka, ietrieca to savam pāridarītājam vēderā. Viņš turpat uz vietas nobeidzās. Tad viņa pamodināja vīru.

—    Vispēdīgi esmu atriebusi, — viņa sacīja. — Aizved viņa līķi uz kapsētu un aproc tai vietā, kur šis nelietis gribēja aprakt mani!

Vīrs redz: neko nevarēs darīt, būs vien jādara tā, kā sieva liek.

—    Tagad mums jāpazūd, — saka sieva, — jādodas prom uz citu valsti, citādi ķēniņa bendes mūs šeit sodīs ar nāvi. Jāsim uz Stambulu un tur dzīvosim. Pēcāk redzēsim, kā viss iegrozīsies.

—    Labi, — vīrs ar mieru. — Lai notiek pēc tava prāta! Paskatīsimies, kā mums tur klāsies.

Vīrs nopirka tirgū divus labus zirgus, savāca visu mantību, un viņi jāja uz Stambulu. Jāja vienu dienu, divas, trīs.

Ķēniņa meita stipri nogura, zaudēja speķus.

—    Apstāsimies atpūsties! — viņa sacīja vīram. — Šeit urdz avotiņš, padzersimies ūdeni, drusciņ pasēdēsim, tad jāsim tālāk. .

Pēc brokastīm ķēniņa meita aizmiga, bet vīrs palika sargājam mantu. Viņš sež un domā: «Interesanti, vai manai sievai ir vēl kāds dārgakmens jebšu esam palikuši pliki nabagi.»

Viņš paskatījās un ieraudzīja, ka sievai matos iepīta sarkana vadmalas lentīte, kurā iešūts vesels ducis dārgakmeņu.

Vīrs nopriecājās, izpina no matiem sarkano lentīti, nolika zālē un nespēja vien beigt jūsmot par spožajiem dārgakmeņiem.

Te — kur gadījusies, kur ne — atlidoja vārna. Viņa sarkano vadmalas gabaliņu noturēja par gaļas kumosu, paķēra to knābī un tai pašā mirkli aizlaidās prom.

Jaunais vīrs metās vārnai pakaļ, taču to nenoķēra un sāka raudāt, plēzdams sev matus, tomēr zaudēto tikpat vairs nevarēja atgūt.

Kā lai tagadiņ skatās sievai acīs? Viņš izlēma tā: «Došos projām viens, sapelnīšu pulka naudas un tad pats uzturēšu sievu.»

Kamēr sieva gulēja, tirgotājs uzlēca zirga un aizauļoja. Viņš auļoja vienu dienu, divas, trīs, auļoja vienu nedēļu, divas, Iris, līdz pēdīgi nokļuva Tiflisā. Sāka tur meklēt darbu, visus izvaicāt, līdz satika kādu bagātu vīru.

—    Man vajadzīgs dārznieks, — vīrs sacīja. — Ja gribi, varu salīgt tevi. Kalposi manā mājā.

—    Labi, — tirgotājs atbildēja, — ar prieku salīgšu.

Tā viņš salīga par dārznieku, strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Gan dārzu aprūpēja, gan mājas darbos palīdzēja, speķus netaupīja un stundas neskaitīja.

Tirgotājs nostrādāja pie bagātā vīra vairākus gadus, sapelnīja daudz naudas.

—    Saimniek, norēķināsimies! — kādu dienu tirgotājs sacīja.

Vīrs mēģināja viņu pierunāt vel palikt: žēl bija šķirties no

tik laba strādnieka. Tomēr jaunais tirgotājs neatsacījās no sava nodoma.

—    Nu labi, — saimnieks teica. — Tu krietni strādāji, un es gribu tev krietni samaksāt. Vienīgais lūgums: pirms aiziešanas vēl nozāģē, vei, to nokaltušo papeli, kas aug dārzā, lai tā nebojā skatu. Kad nozāģēsi un sacirtīsi malkā, varēsi iet prom.

Tirgotājs nozāģēja papeli, parzāģēja stumbru, saskaldīja malkā, sakrāva vezumā un vispēdīgi ķērās lasīt skaidas. Skatās: zemē guļ viņa sievas vadmalas lentīte, un visi dārgakmeņi veseli. Kas to būtu domājis — šajā papelē vārna bija ierīkojusi ligzdu un šurp atnesusi nozagto lentīti!

Nu ķēniņmeitas vīrs aiz laimes vai sajēgu zaudēja un tūliņ devās uz Stambulu meklēt sievu.

Bet kas bija noticis pa šo laiku ar viņa sievu? Toreiz pie avota pamodusies, neredzēdama ne vīra, ne viņa zirga, ne dārgakmeņu sev matos, viņa nosprieda, ka būs uzbrukuši laupītāji, vīru sasējuši un aizveduši. Noskumusi sēdās savā zirgā un viena pati devās uz Stambulu. Par pēdējo naudu atvēra pilsēta karavānu iebraucamo vietu un par pārnakšņošanu ņēma visai mazu maksu, lai arī nabadzīgi ļaudis te varētu apstāties un atpūsties. Viņa sprieda: «Varbūt arī mans vīrs atkuļas uz Stambulu un atnāk uz manu iebraucamo vietu?»

Pēc vairākiem gadiem viņas vīrs no tiesas ieradās Stambulā. Dārgakmeņus viņš nevēlējās pārdot, tāpēc meklēja pilsētā visietāko iebraucamo vietu. Ienācis palūdza vislētāko istabu un tur apmetās.

Ieraudzījusi jauno viesi, ķēniņmeita tūlīt tajā pazina savu vīru, tomēr pagaidām neko neteica, pat vairījās no viņa.

Bet ko darīja ķēniņš? Ķēniņš visus šos gadus meklēja savu meitu. Nebija virs zemes tādas vietas, kur nebūtu pabijuši viņa ļaudis, taču neviens nekur princesi nebija varējis atrast.

Reiz ķēniņš ataicināja pie sevis mantzini un viņam sacīja:

—   Man pazudusi meita, bet tev — dēls. Un neviens viņus nevar atrast. Kas ir — pārģērbsimies par nabadzīgiem ļautiņiem un iesim pasaulē paši meklēt savus bērnus!

—    Ilgu mūžu tev, ķēniņ! — sacīja mantzinis. — Tavs padoms nav peļams. Iesim!

Ķēniņš un viņa mantzinis pārģērbās par nabagiem, paņēma ceļamaizi un devās pasaulē. Abi gāja, gāja, izstaigāja malu malas, tomēr nedz dēlu, nedz meitu nevarēja atrast.

Visbeidzot nosprieda iet uz Stambulu. Tur daudz ļaužu — izprašņās tos.

Ieradušies Stambulā, viņi stāstīja:

—    Esam nabadzīgi ļautiņi. Vai jums nav tāda iebraucamā vieta, kur varētu apmesties trūcīgi svešinieki?

—    Kā nu nav! Ir gan, — viņiem atbildēja un parādīja to iebraucamo vietu, kuru uzturēja ķeniņmeita.

Ieraudzījusi tēvu un mantzini, viņa tūdaļ abus pazina, taču izlikās nepazīstam. Uzklāja viņiem galdu, cēla priekšā ēdienus un dzērienus, kādi tikai bija, un apsēdināja pie galda visus iebraucamās vietas viesus.

Kad viesi bija drusciņ iereibuši, saimniece viņiem vaicāja:

—    Mīļie viesi, pastāstiet — kas jus esat par ļaudīm un no kurienes ieradušies? Sāc tu pirmais! — viņa uzrunāja savu vīru.

Tas izstāstīja visu, kā bijis, neko neslēpdams. Tiklīdz viņš pateica, ka ievainotā meitene bijusi ķēniņmeita, nabadzīgi tērptais viesis tūliņ uzlēca kājās un iesaucās:

—    Es esmu tas ķēniņš! Atrodi jel manu meitu! Neviens cits viņu nevarēs sameklēt!

Te sarunā iejaucās iebraucamās vietas saimniece.

—    Mantzini, — viņa sacīja vienam no viesiem, — ķēniņmeitu gribēja nogalināt tavs dēls. Nemeklē viņu, viņš ir saņēmis to, ko pelnījis. Bet tavu meitu es tūliņ atvedīšu, — viņa sacīja ķēniņam.

Ķēniņmeita iegāja otrā istabā, apģērba savas agrākās drēbes, sasukāja matus un iznāca atpakaļ pie viesiem. Tēvs un vīrs abi reizē metās viņai klāt. Apskāva viņu un raudāja prieka asaras. Tad sakās tik līksmas dzīres, kādas te vēl nebija redzētas.

No debesīm nokrita trīs āboli: viens — man, otrs — jums, bet trešais — visiem labiem ļaudīm.

.

SATURS

Pasaka par tūkstošmēlīti lakstīgalu Azaranbibulu…Čūskulēns Ocamanuks un Arevainanuks jeb tas, uz kuru saule sadusmojās …. Pasaka par mednieku Markosu ….Pasaka par neparasto gurķi …Pasaka par Murzu — neredzamo strādnieciņu …Meitene ar zelta matiem…Covinara…Pūķis — Cinmačinas ķēniņa dēls ….Ugunszirgs…Ciko…Tirgotāja Ambarcuma bērni…Pasaka par nabadzīgo vīru un viņa sievu…Kā ķēniņš tika piemuļķots…Skaistule…Pasaka par ciklopu Tapagozu . .Aklā ķēniņa dēls…Ķēniņa Zarzanda meita ….Māsa un septiņi brāļi…Pasaka par trim meitām…Tīrās blēņas…Granātābola Sēkliņa…Pasaka par ķēniņdēlu un jūras valdnieka Džina meitu…Slinkā princese…Pasaka par čūsku …Trīs novēlējumi

Серия «Страна волшебных превращений»

ЗЛАТОКУДРАЯ ДЕВОЧКА Лряннскае народные сказка Рига «Лиесма» 1981 На латышском языке С русского перевела Э Марюткиа Художник Р. Кемнелс

HB N> 3105 jaunākā skolas vecuma bērniem MEITENE AR ZELTA MATIEM Armēņu lautas pasakas

Redaktors I. LiniņS. Mākslinieciskais redaktors A Sprudžs. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore M. Ņikitina Nodota salikšanai 01 10 80. Parakstita iespiešanai I5.C2.80. Formāts 70x90/16. Dobspiedes papīrs 100 g Literatūras garnitūra. Augstspiedums. IH.lt» u/.sk. iespiedi ; 10.18 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasut. № 2050 Cena 70 kap Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā. Padomju hutv. 24 Izdevn. № 83//30848 B-629. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa»,

226011 Rig;t. Blaumaņa ielā 38/40. Vaks un apvāks iespiests Rigas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā. Vienības gatvē II.

lll

[1] k o h s — armēņu nacionālā cīņa.

[2] dervišs — musulmaņu mūks, kas klaiņo apkārt ubagodams.

[3] aslans — drosmīgais, bezbailīgais.

Content

Nazinjans Arzašess 24 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Armēņu Tautas Pasakas. Meitene ar zelta matiem

PASAKA PAR TŪKSTOŠMĒLĪTI LAKSTĪGALU ' AZARANBLBULU

ČŪSKULĒNS OCAMANUKS UN AREVAMANUKS JEB TAS, UZ KURU SAULE SADUSMOJĀS

PASAKA PAR MEDNIEKU MARKOSU

PASAKA PAR NEPARASTO GURĶI

PASAKA PAR MURZU — NEREDZAMO STRĀDNIECIŅU

MEITENE AR ZELTA MATIEM

COVINARA

PŪĶIS — CINMACINAS ĶĒNIŅA DĒLS

UGUNSZIRGS

CIKO

TIRGOTĀJA AMBARCUMA BĒRNI

PASAKA PAR NABADZĪGO VĪRU UN VIŅA SIEVU

KĀ ĶĒNIŅŠ TIKA PIEMUĻĶOTS

SKAISTULE

PASAKA PAR CIKLOPU TAPAGOZU

AKLĀ ĶĒniŅa dĒls

ĶĒNIŅA ZARZANDA MEITA

MĀSA UN SEPTIŅI BRĀĻI

PASAKA PAR TRIM MEITĀM

TĪRĀS BLĒŅAS

GRANĀTĀBOLA SĒKLIŅA

PASAKA PAR ĶĒNIŅDĒLU UN JŪRAS VALDNIEKA DŽINA MEITU

SLINKĀ PRINCESE

PASAKA PAR ČŪSKU

TRĪS NOVĒLĒJUMI

SATURS