Kreicvalds Fridrihs Reinholds

25 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Zelta vērpējas. Igauņu tautas pasakas.

25 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Zelta vērpējas. Igauņu tautas pasakas.

,,

ZELTA VĒRPĒJAS

Gribu pastāstīt jums no senu dienu pūra kādu jauku pasaku par to, kas noticis tajos laikos, kad ļaudis vēl — kā jau tas sensenos laikos bija parasts — sapratuši četrkājaino un spārnoto radību gudro valodu.

Reiz sensenos laikos dziļā meža biezoknī koku apēnotā būdiņā dzīvoja kliba vecene ar trim daiļām meitām.

Blakus vecenei meitas izskatījās kā krāšņas puķes ar nokaltušu celmu; bet sevišķi krietna un daiļa bija pati jaunākā — kā pupas pākstīte. Taču vientuļajā vietā neviens meitu daiļuma neredzēja: vienīgi to dienā skatīja saules acis, bet nakti — mēness un zvaigžņu acis.

Vecene meitām neļāva slinkot un veltīgi laiku kavēt, bet lika tām no rīta līdz vakaram strādāt. Augu dienu meitas sēdēja pie ratiņa un vērpa zelta dziju. Nabaga vērpējām nebija vaļas ne ceturtdienas, ne pat sestdienas vakaros sev pūru darināt, un, ja tām zagšus pa krēslu vai naktī mēness gaismā neizdotos kādu brītiņu paadīt, tad viņu pūrs tā i paliktu nepielocīts. Tiklīdz kodaļa bija novērpta, vecene tūdaļ uzsprauda jaunu, piekodinādama, lai pavediens būtu līdzens, grods un smalks. Savērpto dziju vecene glabāja aiz atslēgas slepenā kambarī, kur meitas vēl nekad nebija drīkstējušas savu kāju spert.

No kurienes zelta lini tika atnesti un kādam audeklam vērpti — to vērpējas nezināja un neuzdrošinājās par to pat ievaicāties. Ik vasaru reizes divas vai trīs vecene devās slepenās gaitās, bija projām no mājām dažkārt pat ilgāk par nedēļu, bet mājās pārnāca arvien naktī, tā ka meitas nekad ne manīt nemanīja, ko viņa pārnes. Pirms devās ceļā, vecene arvien iedalīja meitām vērpjamā tik dienām, cik bija nodomājusi būt projām.

Nu vecene jau atkal bija ceļa jutīs. Viņa iedalīja meitām vērpjamo sešām dienām un, kā parasti, piekodināja: «Meitas, skatieties vērīgi un strādājiet veikli, lai pavedjens vārpstiņas rīklītē nepārtrūktu, citādi zelta pavedienam zudīs mirdzums un līdz ar to pienāks gals arī jūsu laimīgajām dienām!» Bet meitas tikai pasmējās vien par Šo piekodinājumu; vecene nebija vēl ne desmit soļu aizklibojusi no mājām, kad visas trīs vienā mutē sāka zoboties.

«Kam mums mūžīgi jāklausās šīs muļķīgās pamācības?» teica jaunākā māsa. «Zelta pavedienu ne raušus nepārrausi, kur nu vēl vērpjot.»

Otrā māsa piebilda; «Tikpat neiespējami, ka zelts varētu zaudēt mirdzumu.»

Tā meitas savā pārgalvībā jau bija smējušās nez cik reižu, kamēr beidzot viņu prieki pārvērtās asarās.

Trešajā dienā pēc vecenes aiziešanas meitas pārsteidza notikums, kas sākumā tās izbiedēja, bet vēlāk, pēc ilgām bēdām un asarām, atnesa lielu laimi un prieku. ,

Kaleva cilts ķēniņdēls, medībās nošķīries no saviem draugiem, apmaldījās dziļā mežā un nedzirdēja vairs ne suņu rejas, ne ragu skaņas, pēc kurām varētu atrast ceļu. Viņa draugu saucienus vai nu novirzīja vadātājs, vai ari tie noslāpa meža biezokņos, nesasniedzot ķēniņdēla ausis. Galīgi noguris, viņš beidzot nokāpa no zirga un, palaidis to zaļajā zālē, atlaidās krūmu paēnā atpūsties.

Kad ķēniņdēls pamodās, saule jau slīdēja lejup. Viņš krustām šķērsām klīda pa mežu, ceļu meklēdams, līdz beidzot ieraudzīja mazu taciņu, kas viņu aizveda uz klibās vecenes būdu. Sākumā gan meitas no, negaidītā viesa izbijās, jo līdz šai dienai viņas vēl nebija redzējušas neviena sveša cilvēka. Bet, krēslai metoties, kad dienas darbs jau bija galā, meitas ar svešinieku bija tā sadraudzējušās, ka pat nedomāja vairs doties pie miera. Beidzot, kad abas vecākās māsas aizgāja gulēt, jaunākā palika sēžam ar ciemiņu uz būdiņas sliekšņa, un tonakt viņi abi acu neaizvēra.

Kamēr jaunie ļaudis mēness un zvaigžņu gaismā viens otram, savas sirds ilgas atklādami, teica mīļus vārdus, dosimies pie medniekiem, kas mežā bija pazaudējuši savu vadoni.

Viņi augu dienu meklēja to pa visu mežu, jāja gan šurp, gan turp, līdz uznāca nakts un meklēšanai bija jāmet miers. Tad ar skumjo ziņu tika aizsūtīti divi vīri uz pilsētu, bet pārējie nolikās pārlaist nakti zem kuplas egles, lai otrā rītā atkal turpinātu meklēt ķēniņdēlu.

Ķēniņš tūda] pavēlēja vēl pirms saules lēkta izsūtīt pazudušā dēla meklēšanai veselu pulku jātnieku un vēl otru pulku kājnieku. Lielajā, dziļajā mežā meklētāji maldījās trīs dienas. Bet tad ap pusdienas laiku viņi nejauši uzgāja taciņu kas veda uz meža būdiņu. Nu beidzot bija sadzītas pēdas!

Pa to laiku ķēniņdēlam ar jaunajām meitām nepavisam nebija garlaicīgi, un viņš nebūt neilgojās pēc mājām. Pirms došanās atpakaļ viņš jaunākajai slepeni nozvērējās, ka drīz vien atgriezīšoties un vai nu ar godu, vai ar varu viņu aizvedīšot līdzi kā savu saderēto. Kaut gan vecākās māsas šo norunu nebija dzirdējušas, tomēr viss gluži necerēti nāca gaismā.

Jaunākā māsa gauži izbijās, kad, atvadījusies no ķēniņdēla, apsēdās pie ratiņa un ieraudzīja vārpstiņas rīklītē pārtrūkušu pavedienu. Pavediena galus gan viņa sasēja mezglā un ratiņa paminu sāka mīt ātrāk nekā parasti, lai atgūtu nokavēto, tomēr meitas sirdi pārņēma bailes — bija noticis kaut kas līdz šim vēl neredzēts: zelta dzijai trūka senā mirdzuma. Nelīdzēja ne dzijas beršana, ne nopūtas, ne gaužās asaras — nekas vairs nebija labojams. Jo, kā sakāmvārdā teikts, nelaime ienāk pa durvīm, iekāpj pa logu un glūn pa katru šķirbu. Tā notika arī šoreiz.

Naktī pārradās vecene. No rīta, istabā ienākusi, viņa tūdaļ saprata, kas noticis. Niknas dusmas sagrāba viņas sirdi. Vecene lika meitām pa vienai nākt pie viņas un atzīties. Meitas neko lielu nevarēja liegties un taisnoties, jo meliem īsas kājas. Viltīgā vecene skaidri noprata, ko ciema gailis, viņai nezinot, iedziedājis jaunākajai meitai ausīs. Viņa sāka briesmīgi rāties un lādēt visu pasauli. Beidzot viņa draudēja ķēniņdēlam lauzt kaklu un viņa miesas atdot meža zvēriem par barību, ja viņam ienāktu prātā vēlreiz šurp atgriezties.

Jaunākā meita nosarka kā vēzis. Un nu viņa vairs nevarēja ne dienu, ne nakti rast miera. Ik bridi viņu māca bažas, ka ķēniņdēlu, ja tas atgriezīsies, gaida nāve. Agrā rītā, kad vecene

un māsas vēl gulēja saldā miegā, viņa slepus izzagās no istabas pagalmā, cerēdama rasainajā rīta vēsumā remdēt savas bēdas. Meita, kā par laimi, jau bērnībā no vecenes bjja iemācījusies saprast putnu valodu, un nu šī māka viņai labi noderēja. Tuvākās egles galotnē sēdēja krauklis un ar knābi knosīja savas spalvas.

«Mīļo krauklīt,» meita to uzrunāja, «tu esi gudrākais no visu spārnoto cilts! Vai tu vari man palīdzēt?»

«Kā lai tev palīdzu?» jautāja krauklis.

«Laidies pāri mežiem un laukiem, līdz ieraudzīsi krāšņu pilsētu, kurā atrodas ķēniņa pils,» meita sacīja. «Lūko tur sastapt ķēniņdēlu un izstāsti viņam, kādas bēdas mani piemeklējušas.»

Un meita pastāstīja krauklim sīki jo sīki, kas ar viņu noticis — kā pārtrūcis zelta pavediens un cik briesmīgi draudējusi vecene. Beidzot viņa lūdza kraukli pateikt ķēniņdēlam, lai tas vairs šurp neatgriežas. Krauklis apsolīja izpildīt viņas lūgumu, ja tikai pilsētā atrastos cilvēks, kas saprot viņa valodu, un tūdaļ devās ceļā.

Nu vecene vairs neļāva jaunākajai meitai sēsties pie ratiņa, bet lika tīt savērpto dziju. Sis darbs meitai kaulu nelauztu, ja vien no rīta līdz vakaram nebūtu bijis jāpacieš vecenes lamas un sitieni. Un, jo meita mēģināja taisnoties, jo vecene kļuva vēl negantāka: nekāda vara taču nespēj savaldīt sadusmotas sievas vārdu plūdus.

Pret vakaru krauklis egles galotnē noķērca: «Krā, krā!» — un izmocītā meita izsteidzās ārā saņemt putna vēsti. Krauklim bija palaimējies ķēniņa pils dārzā satikt kāda zintnieka dēlu, kas kalpoja pie pils dārznieka un prata putnu valodu. Sim jauneklim krauklis nodeva meitenes sūtīto ziņu un lūdza to nodot tālāk ķēniņdēlam. Uzklausījis gudro puisi, ķēniņdēls kļuva gaužam bēdīgs. Beidzot viņš ar saviem draugiem sāka slepus gudrot, kā izglābt savu iecerēto.

«Pasaki,» piekodināja ķēniņdēls zintnieka dēlam, «lai krauklis labi drīz lido atpakaļ un aiznes manai iecerētajai šādu ziņu: devītajā naktī paliec nomodā, jo nāks glābējs, kas cālīti izraus no vanaga nagiem.»

Kraukļa pūles pilī atlīdzināja ar krietnu gabalu gaļas, la? viņš krietni ieturētos, un tad sūtīja viņu atceļā.

Meita pateicās krauklim par viņa pūlēm, bet saņemto ziņu turēja lielā slepenībā, lai neviens nekā nemanītu. Bet, jo tuvāk nāca devītā diena, jo smagāka kļuva viņas sirds: kaut pēkšņa nelaime neizjauktu visus nodomus.

Devītās dienas vakarā, kad vecene un abas vecākās māsas jau bija devušās pie miera, jaunākā māsa uz pirkstgaliem izzagās no istabas, apsēdās zem kokiem mauriņā un gaidīja ķēniņdēlu. Viņu satrauca kā cerības, tā bailes. Jau gailis nodziedāja otro reizi, bet mežā vēl nebija dzirdama ne soļu dipoņa, ne balsu skaņas. Taču starp otrajiem un trešajiem gaiļiem jaunava izdzirda no tālienes atskanam paklusu zirgu pakavu dipoņu. Viņa steidzās pretim jātniekiem, lai tie nepiejātu pārāk tuvu un nepamodinātu veceni un abas māsas. Drīz vien jaunava ieraudzīja karavīru pulku. Tam priekšgalā jāja pats ķēniņdēls, jo viņš, pagājušo reizi aizjādams, bija atstājis kokos slepenas ceļa zīmes. Ieraudzījis savu iecerēto, ķēniņdēls nolēca no zirga, uzcēla viņu seglos, pats apsēdās priekšā, un abi steigšus vien aizjāja. Mēness pa koku zaru starpu apgaismoja ceļu, tā ka viņi nenomaldījās no iezīmētās takas.

Rīta blāzma pamodināja putnus, un viņu balsis atskanēja pa visu mežu. Ja jaunava būtu vērīgi ieklausījusies un paturējusi prātā putnu dziesmās teiktos padomus, no tiem viņai būtu vairāk labuma nekā no ķēniņdēla mīļajiem vārdiem, ko viņš tai čukstēja ausīs. Taču jaunava dzirdēja un redzēja vienīgi savu iecerēto, kas lūgtin lūdza viņu atmest veltīgās bailes un drošipaļauties uz viņa karavīru apsardzību. Kad viņi nonāca klajumā, saule jau bija labi augstu.

Par laimi, vecene no rīta nebija pamanījusi jaunākās meitas nozušanu. Tikai pēc laba laika, ieraudzījusi tītavas stāvam dīkā, viņa jautāja vecākajām māsām, kur palikusi jaunākā. Tās nezināja, ko atbildēt. Vecene tomēr noprata, ka meita aizbēgusi, un tūdaļ apņēmās vajāt bēgli ar savām burvestībām. Viņa salūkoja uz istabaugšas no deviņiem augiem sajauktas burvju zāles, piemeta tām apvārdotu sāli, iesēja to visu drāniņā un, skaitīdama ļaunus burvestības vārdus un lāstus, uztina vēl virsū kārtu vilnas dzijas un pēc tam palaida šo kamolīti vējā. .Raidot burvju kamolīti, vecene skaitīja vārdus:

«Aizdod, viesul, savus spārnus,

Vēja māte, savu sagšu,

Skubiniet, lai kamolītis Vēja spārniem aizjoņo;

Lai tad kamols, nāves nesējs,

Upes viļņos aizlīgo

Un lai kamols, posta nesējs,

Padebešos aizlido.»

Ap pusdienas laiku ķēniņdēls ar savu karavīru pulku nonāca platas upes krastā. Pār upi veda šaurs tilts, pa kuru varēja jāt tikai pa vienam. Tikko ķēniņdēls bija sasniedzis tilta vidu, tā vēja nestais burvju kamolītis viegli kā spārīte pieskāTās viņa zirgam. Zirgs pēkšņi satrūkās, iekrācās, pacēlās uz pakaļkājām, un, iekāms kāds paguva piesteigties palīgā, jaunava noslīdēja no segliem un iekrita upē. Ķēniņdēls jau gribēja mesties viņai pakaļ, bet karavīri viņu aizturēja: upe bija dziļa, •un neviens cilvēks nespētu vairs jaunavu izglābt.

Aiz pārbīļa un bēdām ķēniņdēls bija gluži kā prātu zaudējis. Karavīri ar varu aizveda viņu atpakaļ uz mājām, kur viņš vairākas nedēļas vientulībā apraudāja savu nelaimi un pirmajās dienās pat ne ēda, ne dzēra. Ķēniņš lika saaicināt no malu madam — gan no tuvienes, gan no tālienes — visus zintniekus, taču neviens pats šo ķēniņdēla kaiti neprata izdibināt, nedz arī spēja izdziedēt. Te tas pats zintnieka dēls,, kas kalpoja pie pils «dārznieka, teica: «Sūtiet tūdaļ sūtņus uz Somiju pie vecā zintnieka, tas ir pats gudrākais no visiem zintniekiem.»

Ķēniņš tūdaļ laida ziņu Somu zintniekam, un tas ar vēja spārniem jau pēc nedēļas bija klāt.

«Augstais ķēniņ!» teica zintnieks. «Sī kaite nāk no vēja. Kads ļaunu burvestību kamolītis ir ievainojis jaunekļa sirdi, un tāpēc viņš vienmēr skumst. Te nelīdz ne vārdi, ne ārstu zāles, vienīgi laiks spēj šīs skumjas remdēt. Sūtiet viņu labi bieži vējā, iai vējš aiznes viņa skumjas uz mežu.»

Tā arī notika. Pamazām ķēniņdēls sāka atlabt, sāka ēst un «īakti gulēt. Beidzot viņš uzticēja savas bēdas tēvam un mātei.

Tēvs vēlējās, lai dēls atkal dotos precībās, jo cerēja, ka, pārvedis mājās jaunu sievu, tas atgūs prieku. Bet dēls nebija ar mieru.

Ķēniņdēls sērās bija pavadījis gandrīz veselu gadu. Te kādu dienu viņš nejauši jāja pa to pašu tiltu, no kura upē bija iekritusi viņa iecerētā. Atminoties briesmīgo nelaimi, viņam acīs sakāpa rūgtas asaras. Negaidot viņš izdzirda jauku balsi dziedam, kaut gan nekur neviens nebija redzams. Balss dziedāja:

«Ļaunās burves nolādēta,

Dzelmē nogrimst jaunā meita;

Viļņi sedz nu daiļaviņu,

Ūdens dievs skauj saderēto.»

Ķēniņdēls nokāpa no zirga, pavērās visapkārt un ieskatījās pat patiltē: sak, vai tur kāds nav paslēpies. Taču, cik tālu vien acis redzēja, neviena nemanīja. Uz ūdens spoguļa plato lapu vidū līgojās ūdensroze. Tas bija vienīgais, ko viņš ieraudzīja. Bet zieds taču nevarēja dziedāt, te vajadzēja būt kādam noslēpumam. Ķēniņdēls piesēja zirgu krastā pie celma, bet pats apsēdās uz tilta un sāka skatīties, vai neieraudzīs kādu. Labu laiku visapkārt valdīja klusums, bet tad atkal atskanēja dziesma:

«Ļaunās burves nolādēta,

Dzelmē nogrimst jaunā meita;

Viļņi sedz nu daiļaviņu,

Ūdens dievs skauj saderēto.»

Gadās, ka cilvēkam tīri nejauši ienāk prātā laba doma; tā tas bija arī šoreiz. Ķēniņdēls prātoja: «Ja es tūdaļ jāšu uz meža būdiņu, kas zina, varbūt zelta vērpējas pratīs man izskaidrot šo brīnišķīgo parādību.» Tad viņš sēdās zirgam mugurā un jāja uz mežu. Ceļu viņš cerēja viegli atrast pēc kokos atstātajām zīmēm, taču mežs pa šo laiku jau bija paaudzies, un tā ķēniņdēls nomeklējās visu cauru dienu, līdz beidzot uzgāja pazīstamo taciņu. Netālu no būdiņas viņš apstājās un nogaidīja, vai kāda no zelta vērpējām nenāks ārā.

Agrā rītā vecākā māsa devās pie strauta mazgāties. Ķēniņdēls pienāca tai klāt un izstāstīja, kāda nelaime notikusi pērn uz tilta un kādu dziesmu viņš pirms pāris dienām tai pašā vietā dzirdējis. Par laimi, vecenes nebija mājās, un vecākā māsa aicināja ķēniņdēlu ienākt būdā. Kad abas māsas uzzināja visu notikušo, viņas tūdaļ saprata, ka nelaimi atnesis vecenes burvju kamolītis un ka viņu māsa nebūt nav noslīkusi, bet gan sapīta burvju pinekļos.

«Vai tu nepamanīji kaut ko upes viļņos, kas būtu varējis dziedāt?» vaicāja vecākā māsa.

«Cik tālu vien varēju saredzēt,» atbildēja ķēniņdēls, «es nekā cita neredzēju kā vienīgi upes viļņos plato lapu vidū dzeltenu ūdensrozi. Bet ne zieds, ne lapas taču nevarēja dziedāt!»

Meitas gan tūdaļ saprata, ka ūdensroze nebūs bijusi nekas cits kā viņu upē noslīkusī māsa, ko burvju vara pārvērtusi par puķi. Viņas zināja, ka vecene ar lāstiem bija raidījusi burvju kamolīti, kas spēja pārvērst māsas izskatu, tomēr neatņemot viņai dzīvību. Savas domas gan vecākās māsas ķēniņdēlam neizteica, jo, kamēr viņām vēl nebija lāga padoma, kā glābt apburto* māsu, viņas negribēja modināt jauneklī veltas cerības. Līdz vecenes pārnākšanai varēja vēl paiet pāris dienu, tādēļ viņām1 bija laika diezgan visu labi apdomāt.

Vakarā vecākā māsa atnesa no bēniņiem sauju burvju zāļu un smalki saberza tās. Pēc tam viņa iejāva mīklu, piejaukdama miltiem saberztās zāles. Izcepusi plāceni, viņa pacienāja ar to* jaunekli, pirms viņš devās pie miera. Tajā naktī ķēniņdēls redzēja brīnumainu sapni §§ļ it kā viņš dzīvotu mežā starp putniem un prastu viņu valodu.

Kad otrā rītā ķēniņdēls izstāstīja abām māsām savu sapni,, vecakā māsa teica: «Laimīgā stundā tu esi pie mums atnācis,. laimīgā stundā esi šo sapni redzējis, un, kad tu būsi ceļā uz mājām, sapnis piepildīsies. Plācenī, ko vakar cepu un tev pasniedzu, bija ieceptas gudrības zāles. Tās tev dos spējas saprast putnu valodu. Tie zina daudzas noslēpumainas zintis, par kurām cilvēkiem nav ne jausmas. Tādēļ klausies labi vērīgi, ko* teiks putni. Bet, kad tavas bēdas būs beigušās, atceries mūs — apburtas vērpējas.»

Ķēniņdēls pateicās jaunavām par labiem padomiem un nozvērējās viņas atbrīvot no burves vai nu par izpirkšanas maksu*.

vai ari ar varu. Pēc tam viņš atvadījās un devās ceļā. Šoreiz jaunavām bija priecīgs prāts, jo pavediens spolē nebija pārtrūcis un dzija zeltaini mirdzēja: vecene, mājās pārnākusi, nevarēs nekā pārmest.

Ķēniņdēls devās ceļā un piedzīvoja visādus brīnumus. Viljam likās, ka mežs ap viņu pilns ļaužu — tik skaidri saprotamas bija visas putnu dziesmas, klaigas un čalas. Viņš bija pārsteigts par to, cik daudz gudru domu paliek cilvēkam nezināmu tādēļ, ka tas nesaprot putnu valodu. Ķēniņdēls lāgā nevarēja saprast, ko putni stāstīja par cilvēkiem, jo šie cilvēki un viņu gaitas tam bija sveši. Te augstas priedes galotnē viņš ieraudzīja žagatu un strazdu. Abi putni sarunājās un, kā likās, tieši par ķēniņdēlu.

«Neizmērojama ir cilvēku muļķība,» teica strazds. «Viņi it nemaz neprot pareizi rīkoties. Tur pie tilta veselu gadu nīkst ūdensrozē pārvērstā klibās vecenes meita, dziesmā sūdz garāmgājējiem savas bēdas, bet neviens nenāk viņu atpestīt. Tepat pirms pāris dienām pār tiltu jāja viņas bijušais iecerētais, •dzirdēja viņas sērīgo dziesmu, bet ari viņš nebija gudrāks par citiem.» _ .

«Viņa dēļ jaunavai jānes vecenes lāsts. Un, ja ķēniņdēlam tik vien būs gudrības, cik cilvēkiem piemīt, tad viņai mūžam būs palikt par puķi,» atbildēja žagata.

«Jaunavas atpestīšana būtu tīrais nieks,» turpināja strazds, «ja visu notikušo sīki izstāstītu vecajam Somu zintniekam. Vecais Somu zintnieks gan prastu viņu itin viegli atpestīt ir no ūdens gūsta, ir no puķes pinekļiem.»

Sie vārdi padarīja ķēniņdēlu domīgu: viņš visu ceļu gudToja, kur lai ņem sūtni, ko aizsūtīt uz Somiju. Te viņš izdzirda virs galvas, kā viena bezdelīga teica otrai: «Nāc, lidosim uz Somiju, tur ir labākas ligzdu vietas nekā šeit!»

«Uzklausiet mani, labās bezdelīgas,» sauca ķēniņdēls putnu valodā. «Aiznesiet Somu zintniekam no manis sveicienus un palūdziet viņa padomu, kā par ūdensrozi pārvērsto jaunavu atburt par cilvēku!» Bezdelīgas apsolījās šo uzdevumu izpildīt un aizlidoja savu ceļu.

Atjājis upes krastā, ķēniņdēls palaida zirgu atpūsties, bet pats klausījās, vai kur atkal neatskanēs dziesma. Taču visap-

kārt valdīja klusums un bija dzirdamas vienīgi viļņu čalas un vēja šalkas. Jauneklis nobēdājies sēdās zirgam mugurā un jāja mājup. Mājās atgriezies, viņš par savām gaitām nevienam nebilda ne vārda.

Tā aizritēja laiks. Kādu dienu ķēniņdēls sēdēja dārzā un domāja, ka bezdelīgas viņa lūgumu droši vien būs aizmirsušas.. Bet pēkšņi virs galvas augstu gaisā sāka riņķot liels ērglis. Putns lidoja arvien zemāk un zemāk, līdz nolaidās uz liepas, zara ķēniņdēla tuvumā.

«Vecais Somu zintnieks,» noklidzināja ērglis, «sūta tev sveicienus un lūdz tevi neņemt ļaunā, ka viņš ātrāk nav varējis, atsūtīt atbildi. Nebijis neviena, kas dotos šurp. Lai atburtu jaunavu no puķes par cilvēku, tev vajag aiziet uz upes krastu, noģērbt savas drēbes un novārtīties viscaur dubļos tā, lai nekur nepaliktu nevienas tīras vietiņas, pēc tam saņemt sevi aiz deguna un saukt: «Lai top ķēniņdēls par vēzi!» Tūdaļ tu pārvērtīsies par vēzi. Pēc tam tu droši nirsti dzelmē. Kad nogrimsi upes. dibenā, palien zem ūdensrozes saknēm, attīri tās no dūņām un pieķeries ar spīli pie kādas saknītes. Ūdens tevi uznesīs augšā ar visu puķi. Ticis virs ūdens, peldi pa upi tik tālu, kamēr kreisajā krastā ieraudzīsi kuplu pīlādzi. Netālu no pīlādža būs akmens mazas pirtiņas lielumā. Nonācis pie akmens, žēli nopūzdamies, saki: «Lai top ūdensroze par jaunavu un vēzis par ķēniņdēlu!» Un acumirklī tas tā notiks.»

To pateicis, ērglis pacēlās gaisā un aizlidoja savu ceļu. Ķēniņdēls pārsteigts labu laiku noskatījās tam pakaļ.

Viņš vairāk nekā nedēļu pavadīja šaubās un pārdomās, jotrūka drosmes un apņēmības izpildīt dzirdēto pamācību, lai izglābtu apburto jaunavu. Te kādu dienu viņš izdzirda vārnu sakām: «Kam tu kavējies izpildīt vecā zintnieka padomu? VēL nekad sirmais zintnieks nav kādam aplamu padomu devis, un putni nav kādu mānījuši. Steidzies uz upes krastu un piepildi savas iecerētās ilgas!»

Vārnas vārdi ķēniņdēlam iedvesa drosmi. «Nekas briesmīgāks tur mani nevar sagaidīt kā vienīgi nāve,» viņš nodomāja» «bet mirt ir vieglāk nekā mūžam sērot.»

Ķēniņdēls sēdās zirgam mugurā un jāja uz upes krastu. Piejājis pie tilta, viņš atkal izdzirda dziesmu:

«Ļaunās burves lāstu varā Būs man snaudā mūžu vadīt.

Būs man ieslīgt viļņu klēpī.

Būs man, jaunai meitai, noslīkt,

Guldīt jaunu augumiņu Dzedrā, drēgnā dzelmes gultā.»

Ķēniņdēls sapina zirgam kājas, lai tas no tilta necik tālu neaizietu, izmetās kails, novārtījās viscaur dubļos tā, ka uz miesas nepalika nevienas tīras vietiņas, pēc tam saņēma sevi aiz deguna un iesaucās: «Lai top ķēniņdēls par vēzi!» — un ielēca ūdenī. Odens šļakstēdams uzšļāca gaisā, bet tad viss atkal apklusa.

Pārvērties par vēzi, ķēniņdēls ņēmās no upes dzīlēm vilkt ārā ūdensrozes saknes. Tas ilga labu laiku. Saknes cieši tūrējās dūņās, tā ka vēzim ap tām bija veselas septiņas dienas krietni jānopūlas, kamēr viņš ar to tika galā. To paveicis, vēzis ieķērās ar savām spīlēm kādā saknē, un ūdens viņu ar visu puķi uznesa augšā. Viļņi līgodamies nesa vēzi un ūdensrozi arvien tālāk un tālāk. Lai gan upes krastos auga daudz koku un krūmu, tomēr ne pīlādzi, ne akmeni nekur neredzēja.

Beidzot upes kreisajā krastā parādījās kupls pīlādzis ar sarkanu ogu ķekariem un pa mazu gabaliņu tālāk — akmens mazas pirtiņas lielumā. Ticis līdz tai vietai, vēzis nopūzdamies sacīja: «Lai top ūdensroze par jaunavu un vēzis par ķēniņdēlu!» Un tai pašā mirklī virs ūdens uzpeldēja ķēniņdēls un viņa iecerētā. Odens pienesa viņus pie krasta, bet viņi abi bija gluži kaili.

Kautrīgā jaunava sāka lūgties: «Mīļais draugs, man nav drēbju, ar ko apģērbties, tāpēc es nedrīkstu, iznākt no ūdens.»-

Ķēniņdēls savukārt lūdza: «Izkāp krastā un noslēpies zem pīlādža, bet es tikmēr aizmiegšu acis. Pēc tam es steigšos uz tiltu, kur es atstāju zirgu un drēbes.»

Jaunava paslēpās zem pīlādža, bet ķēniņdēls aizgāja pie tilta, kur bija atstājis savas drēbes un zirgu. Bet, kā par brīnumu, viņš tur nekā neatrada. Ķēniņdēls taču nezināja, ka viņš vēža izskatā sabijis vairākas dienas. Viņam likās, ka tas pavadījis tikai dažas stundas. Te, kur radusies, kur ne, viņam

pretim pa krastu ripoja grezna kariete ar sešiem zirgiem. Karietē viņš atrada drēbes kā sev, tā arī atburtajai jaunavai. Ari sulainis un istabene bija atbraukuši. Sulaini ķēniņdēls atstāja pie sevis, bet istabeni ar visu karieti un drēbēm aizsūtīja pie savas iecerētās, kas gluži kaila gaidīja viņu zem pīlādža.

Pēc neilga brītiņa līgava krāšņās kāzu drānās atbrauca karietē pie ķēniņdēla, kas viņu gaidīja pie tilta. Arī ķēniņdēls bija ģērbies greznās kāzu drānās. Viņš iesēdās karietē blakus savai līgavai, un abi brauca uz pilsētu. Drīz vien viņi piebrauca pie ķēniņa pils.

Ķēniņš ar ķēniņieni sēdēja sēru drēbēs, apraudādami savu mīļo dēlu. Visi bija pārliecināti, ka ķēniņdēls noslīcis upē, jo krastā bija atrasts viņa zirgs un drēbes. Cik liels nu bija vecāku prieks, kad viņi ieraudzīja par mirušu apraudāto dēlu sveiku un veselu mirdzošā tērpā kopā ar skaistu līgavu ienākam pa pils vārtiem! Nu sarīkoja lielas un lepnas kāzas, ko dzēra veselas sešas nedēļas.

Ritēja laiks, un laimes dienas skrēja daudz ātrāk nekā bēdu stundas. Tikko kāzas bija nodzertas, arī rudens jau klāt. Pēc tam atnāca ziema ar salu un sniegu, un jaunajam pārim nemaz negribējās iet laukā. Bet, kad pienāca krāšņais pavasaris, ķēniņdēls gāja ar savu jauno sievu dārzā pastaigāties. Reiz viņi izdzirda koka galotnē žadzinām žagatu: «Ak tavu nepateicīgu radījumu! Tu laimē aizmirsti tos, kas tev reiz palīdzējuši. Vai abām nabaga māsām būs visu mūžu vērpt zelta dziju? Klibā vecene jau nav viņu īstā māte. Tā ir ļauna burve, kas kādā tālā zemē bija nozagusi meitenes, kad tās vēl bijušas pavisam mazas. Daudz grēku ir uz vecenes sirdsapziņas, un viņa nav pelnījusi ne mazākās žēlastības. Vislabāk būtu viņai pasniegt cienastu, kas pagatavots no indīgām saknēm, citādi tā atkal sāks vajāt izglābtās meitas ar savu burvju kamolu.»

Nu ķēniņdēls atcerējās un izstāstīja ari savai sievai, kā viņš gājis uz meža būdiņu pie viņas māsām pēc padoma, kā tur iemācījies putnu valodu un kā solījies abas māsas atpestīt no ļaunās vecenes. Asarām acīs sieva lūdza steigties māsām palīgā. Otrā rītā pamodusies, viņa teica: «Es redzēju zīmīgu sapni. Vecene ir izgājusi, un māsas ir vienas mājās. Nu būtu īstais laiks iet viņas atpestīt.»

Ķēniņdēls tūdaļ pavēlēja lielam pulkam karavīru posties ceļā un.arī* pats devās viņiem līdzi. Otrā dienā viņi nonāca pie meža būdiņas. Abas māsas, kā to sapnis pareģoja, bija vienas pašas mājās un gavilēdamas skrēja pretim savam glābējam. Vienam karavīram tika pavēlēts sarakt indīgas saknes un savārīt vecenei cienastam nāves zāles. Ķēniņdēls ar saviem karavīriem pārgulēja nakti būdiņā, bet rītā agri kopā ar abām jaunavām devās ceļā un vakarā bija jau pilsētā. Liels bija māsu prieks, kad pēc diviem gadiem viņas visas trīs atkal satikās.

To pašu nakti vecene bija pārnākusi mājās. Viņa lielā steigā apēda uz galda nolikto cienastu un ielikās gultā, bet nekad no tās vairs nepiecēlās. Indīgais cienasts bija ļaunajai vecenei atnesis nāvi. Kad pēc nedējas ķēniņdēls aizsūtīja uz meža būdiņu savu uzticamo karavīru, tas atrada veceni mirušu un slepenā kambarī uzgāja piecdesmit vezumu zelta dzijas, kas vēlāk tika izdalīta visām trim māsām. Kad dzija no būdiņas jau bija aizvesta, karavīrs pavēlēja saviem biedriem būdiņai pielikt uguni. Un, tikko pa jumta lodziņu izšāvās sarkanas liesmas, no tā izlēca liels kaķis zvērojošām acīm un norāpās pa sienu zemē. Karavīri metās kaķim pakaļ un noķēra to. Te koka galotnē iečivinājās putniņš, dodams padomu: «Iemiedziet kaķa asti slazdā, tad atklāsies visi noslēpumi!» Karavīri tā arī izdarīja.

«Nemociet nu mani, labie ļaudis!» lūdzās kaķis. «Kaut gan man kaķa izskats, tomēr es esmu tāds pats cilvēks kā jūs. Savas ļaunās sirds dēļ es biju pelnījusi, ka mani nobur par l kaķi. Pirms tam es kādā tālā zemē viena ķēniņa pilī biju par saimnieci, bet ķēniņienes pirmā istabene bija burve. Mantkārības pārņemtas, mēs abas norunājām nozagt visas trīs ķēniņa meitas kopā ar viņu milzu bagātībām un aizbēgt. Pamazām mēs aizvācām no pils visas zelta lietas. Burve tās pārvērta par zelta liniem. Beidzot mēs nozagām ari bērnus. Ķēniņa vecākā meitiņa bija tikai trīs gadus, bet jaunākā — piecus mēnešus veca. Ļaunā burve baidījās, ka es iežēlošos par bērniem un atteikšos no mūsu nodoma, tādēļ viņa mani pārvērta par kaķi. Kad burve nomira, es gan atguvu valodu, bet savu īsto izskatu ne.»

Noklausījies kaķa stāstu, karavīrs teica:

«Tu esi pelnījusi tādu pašu galu kā burve!» — un pavēlēj» to iemest ugunī. J

Abas vecākās ķēniņmeitas, tāpat kā jaunākā māsa, pgc kāda laika apprecējās ar ķēniņdēliem, un meža būdiņā savērptā zelta dzija bija viņu bagātais pūrs. Taču par viņu īsto dzimteni un vecākiem neviens nekā nedabūja zināt. Klīda valodas, ka burvei bijuši vēl daudzi vezumi ar zelta liniem, kas ierakti zemē bet, kurā vietā, to neviens nezināja pateikt.

ĀTRKAJIS, VEIKLROCIS, MODRACIS

Reiz dzīvoja kāds turīgs saimnieks ar savu sievu. Viņiem visa kā bija gana. Tādēļ cilvēki viņus dēvēja bagātus un laimīgus. Un tomēr viņiem trūka tā, ko pat bagātība nespēj dot, — viņiem nebija bērnu, kaut gan laulībā abi bija nodzīvojuši vairāk nekā desmit gadu.

Kādu vakaru, kad vīra nebija mājās, sieva sēdēja viena pati istabā un gauži bēdājās.

«Kaimiņu sievas ir daudz laimīgākas par mani,» viņa domāja. «Tām bērnu pilna istaba, un, ja viņu vīri reizēm kaut kur aiziet, tad tām nav vis jāsēž mājās gluži vienām. Bet man, lūk, nav neviena bērna, esmu kā celms bez atvasēm, un man vienai pašai jānīkst tukšā istabā.»

Domājot par to, viņai acīs sariesās asaras. Viņa tā sēdēja, bēdu nastas nomākta, labu laiku un nemaz nepamanīja, ka istabā kāds ienācis. Te pēkšņi saimniece sajūt kaut ko sev glaužamies pie kājām un domā, ka tas ir kaķis. Bet paskatījusies ierauga savā priekšā skaistu laumiņu.

«Ai!» iekliedzās izbijusies saimniece un grasījās lēkt no sava sēdekļa augšā un bēgt projām, bet laumiņas rokas viņu turēja cieši kā dzelzs maiglēs.

«Nebīsties, mīļā jaunuve,» laipni teica laumiņa, «ka neaicinata esmu atnākusi tЈv laiku pakavēt un tavas bēdas remdināt. Tu esi vientuļa, un cilvēkiem, vientulībā vakaru pavadot,

kjūst garlaicīgi. Tavs vīrs ir aizbraucis un pārnāks tikai pēc dažām dienām. Mīļā jaunā sieva…»

Bet saimniece laumiņai pikti atteica: «Beidz nu mani ap* smiet. Mana jaunās sievas mice nu jau vairāk nekā desmit gadu pūst pūra dibenā, un man kā atraitnei jāapraud sava mūža laimīgās dienas.»

«Kas par to?» runāja tālāk laumiņa. «Kad sievai aste vēl nav piesieta un kad viņa vēl ir jauna un skaista kā tu, tad tā ir jaunuveUn tev jau vēl līdz šai dienai nav bērnu, kas būtu laupījuši tavu jaunību.»

«Jā,» nopūtās saimniece, «par to jau es arī visvairāk skumstu un bēdājos, ka nu laikam vīrs mani vairs nemīl un ka es viņam liekos kā nokaltis celms, no kura saknēm nekad vairs neizaugs jaunas atvases.»

Laumiņa mierinoši atbildēja: «Nebēdājies, vēl jau tavas dienas nav skaitītas, un nebūs ne gads pagājis, kad celms, kuru tu domā nokaltušu, sāks dzīt trīs atvases, un tās augs vecākiem parst Helu prieku. Tikai tev būs viss jādara tā, kā es pamācīšu. Kad tavs vīrs būs pārnācis mājās, tu iedod viņam vakariņās trīs novārītas olas, ko izdējusi melna vista. Un, kad viņš būs aizgājis gulēt, izej pagalmā it kā mājas soli apdarīt. Paliec ārā labu laiciņu un tikai tad nāc istabā un apgulsties… Pienāks laiks, kad viss, ko tagad saku, būs piepildījies, un tad es atkal nākšu tevi apraudzīt. Bet līdz tam laikam gan mans šāsdienas apciemojums lai paliek nevienam nezināms. Paliec sveika, mīļā jaunuve, līdz tai dienai, kad es varēšu tevi apsveikt kā laimīgu bērnu māti!»

Un laumiņa pazuda kā ūdenī iekritusi. Par jauno sievu dēvētā saimniece labu laiku berzēja acis, it kā gribēdama pārliecināties, vai viss notikušais bijis sapnis vai īstenība.

Cilvēks tic visam, pēc kā viņš ilgojas un ko sirds viņam kāro. Tā tam ticēja arī saimniece. Dīvainais mazās laumiņas apmeklējums neizgāja vairs no prāta. Un, kad saimnieks pēc dažām dienām pārnāca mājās, viņa tam vakariņās novārīja trīs melnās vistas olas un izdarīja visu, kā laumiņa bija likusi.

Beidzot pienāca noliktais laiks, kad laumiņas pareģojums piepildījās — un saimniecei piedzima trīnīši, trīs skaisti, veselīgi dēli.

Reiz, kad laimīgā māte jau sāka atspirgt un vīrs bija aizgājis aicināt dēlu kristībās kūmas un kristībniekus, atnāca raudzībās arī laimnese laumiņa.

«Labdien, mīļā dēlu māte!» teica viņa ienākot. «Vai nu tu redzi, ka dievs piepildījis tavas ilgas? Tev uzreiz piedzima trīs dēli. Tagad tu redzi, ka es tev izgājušo reizi neesmu vis tukšus niekus pareģojusi, tādēļ tu vari droši ticēt visam, ko teikšu tev šodien. Tavi dēli būs ievērojami vīri un sagādās tev dzīvē daudz prieka. Parādi man savus bērniņus!» To teikusi, laumiņa kā kaķītis uzrāpās uz šūpuļa malas un izņēma no kabatas sarkanas dzijas kamoliņu. Sarkanās dzijas pavedienus viņa^ apsēja vienam dēlam ap stilbiem, otram ap dilbiem, bet trešajam — ap pieri virs acīm.

«Šos pavedienus,» laumiņa pamācīja, «atstāj tik ilgi, līdz bērnus vedīs kristīt. Tad noraisi tos un sadedzini, bet pelnus saber karotē. Kad bērnus pārvedīs no baznīcas, ieslauc karotē drusku zīdala un sajauc to ar pelniem. Un šo spēka dzērienu uzpilini katram dēlam uz mēlītes, iekāms tu viņu sāc zīdīt. Tad, taviem dēliem pieaugot, katram radīsies brīnišķīgs spēks — vienam kājās, otram rokās un trešajam acīs. Ikviens no viņiem būs tik nepārspējams, ka tiem līdzīgu neatrast visā plašajā pasaulē. Sīs brinumspējas atnesīs viņiem lielu godu un bagātību. Un, ja viņi visi trīs rīkosies vienprātīgi, tad tie spēs veikt tādus varoņdarbus, ka visi ļaudis brīnīsies. Tavas acis mani vairs neredzēs, taču vēlāk, kad tavi dēli būs par vīriem uzauguši un tev daudz prieka sagādājuši, tu mani bieži vien ar pateicību pie* minēsi. Bet nu ardievu, mīļā dēlu māte!»

To teikusi, laumiņa, tāpat kā izgājušo reizi, pēkšņi nozuda. Māte visu rūpīgi izpildīja, ko laumiņa tai bija mācījusi: tai dienā, kad bērnus veda kristīt, viņa noraisīja sarkanās dzijas pavedienus un sadedzināja tos, bet pelnus sabēra karotē. Kad bērnus pārveda no baznīcas, viņa ieslauca karotē zīdalu un sajauca to ar pelniem. So spēka dzērienu viņa uzpilināja katram dēlam uz mēlītes, iekāms sāka tos zīdīt. Bet par brīnišķīgajiem laumiņas apciemojumiem un viņas padomiem viņa pagaidām nebilda it nevienam, pat savam vīram ne.

Visi trīs dēli auga žirgti un prātīgi, taču jau no bērna kājas varēja manīt, ka tiem katram sevišķi pieņemas spēkā tie locekļi, kas bijuši apsieti ar brīnumpavedienu, — vienam acisr otram rokas un trešajam kājas. Tādēļ vecāki savus dēlus nosauca pēc viņu brīnišķīgajām spējām — vienu par Modraci, otru par Veiklroci un trešo par Atrkāji.

Pagāja gadi, un brāļi uzauga par jaunekļiem. Viņi kopā ar vecākiem sāka spriest, ka laiks doties uz svešām zemēm, lai tur atrastu savam spēkam un prasmei piemērotu darbu. Viņi gribēja iet laimi meklēt katrs uz savu pusi — viens uz rītiem, otrs uz dienvidiem, trešais uz vakariem. Norunāja tā, ka pēc trim gadiem atkal visi trīs atgriezīsies mājās un pastāstīs, kā katram svešā malā klājies.

Atrkājis devās uz rītiem. Par viņu tad arī būs vispirms jāstāsta. Ar saviem lielajiem soļiem viņš daudz ātrāk mēroja garos ceļus nekā viņa brāļi, un ilgais ceļojums viņu nemaz nenogurdināja. Tomēr ar laiku Atrkājis saprata, ka žiglās kājas var gan cilvēku vienmēr un visur izglābt no nelaimes, tačumaizi nopelnīt ar tām nav viegla lieta, jo ikvienā darbā rokas ir vairāk vajadzīgas nekā kājas.

Pagāja labs laiks, līdz beidzot Atrkājis atrada pie kāda Austrumu ķēniņa sev piemērotu darbu. Ķēniņam piederēja milzīgi zirgu ganāmpulki, un tur bija daudz tādu strauju auļotāju, kurus neviens pat jāšus nevarēja noķert. Bet Atrkāji nespēja noskriet pat visātrākais zirgs. Un tā Atrkājis paveica viens pats to, ar ko netika galā piecdesmit zirgu gani. Tādēļ ķēniņš bez vārda runas maksāja viņam algu, ko bija saņēmuši piecdesmit gani, un piedevām vēl viņu apdāvināja. Atrkāja vieglajiem soļiem bija vēja ātrums, un, kaut arī viņš skrēja bez atpūtas no vakara līdz rītam un no rīta līdz vakaram, viņa. kājas nekad nepagura, un viņš varēja tikpat žigli skriet vēl totru un trešo dienu un nakti no vietas. Bieži vien gadījās, ka zirgi vasarā dunduru laikā sāka trakot un aizskrēja katrs uz savu pusi jūdzēm tālu, taču jau pirms vakara viss zirgu ganāmpulks bija atkal sadzīts vienkopus.

Reiz ķēniņa pilī notika lielas dzīres, kurās bija saaicināti visādi augstmaņi un valdnieki no malu malām. Dzīru laikā ķēniņš pastāstīja viesiem ari par savu zirgu ganu — Atrkāji. Viesi ļoti vēlējās šo neparasto cilvēku redzēt paši savām acīm. Daži, negribēdami ticēt tādam brīnumam, teica, ka tas nu gan

neesot nekas liels, ja zirgi, kas pastāvīgi ganoties barā un pie . raduši pie sava gana, dodoties tam rokā. Pat visnevaldāmākais zirgs paklausot savam saimniekam un nākot, ja to saucot. Bet lai pamēģinot šim zirgu ganam iedot kādu svešu zirgu, gan tad redzēšot, cik ilgi šis spēšot noskriet zirgu!

Pēc tam daži no viesiem lika atvest savus brangos, ugunīgos auļotājus un palaist vaļā, lai gans Atrkājis tos noķertu. Atrkājim tas bija tīrais nieks, jo nostāvējies brangs zirgs nekad nevar noskriet tādu auļotāju, kas kā putns gaisā pieradis dienu Un nakti cilāt kājas. Viesi, to redzēdami, slavēja Atrkāja žiglo skrējienu un sadāvināja viņam daudz zelta un sudraba naudas. Viņi solīja arī katrs savā zemē pastāstīt par brīnišķīgo skrējēju, lai visur ļaudis zinātu, kur tas atrodams. Drīz vien Atrkāja vārds kļuva slavens pa visu Austrumu zemi, un, ja kaut kur kādam ķēniņam vajadzēja ziņnesi, tad tas.nolīga sev Atrkāji, kam bagātīgi atlīdzināja, un piedevām vēl to apdāvināja.

Un, kad Atrkājis pēc trim gadiem devās atpakaļ uz tēva mājām, viņam bija sakrāts tik daudz naudas un mantas, ķa to, vezumos sakrautu, veda divdesmit zirgu. Šos zirgus ķēniņš bija uzdāvinājis savam ganam par labu kalpošanu.

Otrs brālis, Veiklrocis, kas devās uz dienvidiem, atrada it visur sev darbu un labi nopelnīja. Ikviens amata meistars labprāt salīga viņu darbā, jo neviens zellis neprata tik veikli un labi strādāt kā viņš. Un, lai gan Veiklrocis, kā dažs. labs amatnieks, dzimtenē nebija iemācījies nevienu amatu, tomēr viņa prasmīgajās rokās sēcās katrs darbs. Viņš strādāja gan par skroderi, gan par kurpnieku, gan par galdnieku, gan par virpotāju, gan par kalēju, gan par zeltkali. Viņš prata arī visādus citādus smalkus darbus, un nebija visā pasaulē tāda amata meistara, pie kura viņš nevarētu iet par zelli. Viņš strādāja gabaldarbu te pie skrodermeistara un dienā pašuva divdesmit pāru bikšu, te pie kurpniekmeistara un uztaisīja tikpat daudz zābaku. Un katrs darbs, ko darīja Veiklrocis, tika atzīts par tik labi paveiktu, ka neviens vairs nebija mierā ar kāda cita meistara vai zeļļa darbu.

Jebkuru amatu strādādams, Veiklrocis būtu kļuvis par bagātu vīru, ja tikai vīžojis dzīvot vienā vietā, bet viņam ļoti gribējās redzēt plašo pasauli, un viņš ceļoja pa malu malām.

Reiz viņš nonāca kādas ķēniņvalsts galvaspilsētā, kur tobrīd valdīja licis satraukums. Ķēniņš taisfjis sūtīt pret ienaidnieku lielu karaspēku, bet Izrādījās, ka karavīriem trūkst gan apģērba, gan apavu, gan bruņucepuru, gan ieroču. Un, kaut ar! visā ķēniņ valsti visi meistari ar visiem zeļļiem bez atpfltaa strādāja no agra rīta līdz vēlai naktij, tomēr tie nespēja Isā laikā sastrādāt tik daudz, cik ķēniņam bija vajadzīgs. Gan alcl* nāja zeļļus palīgos no tuvienes un tālienes, taču ar darbiem galā kā netika, tā netika.

Tad Veiklrocis devās uz ķēniņa pili un lūdza, lai tam atļaujot runāt ar ķēniņu.

«Augstais ķēniņi Es dzirdēju ļaudis runājam, ka tev ir steidzīgi darbi darāmi. Esmu meistars no tālienes. Apņemos šos darbus padarīt, ja mēs vienosimies un tu man noliksi laiku, kad darbam jābūt gatavam.»

Ķēniņš noteica laiku, un Veiklrocis sacīja:

«Liec saaicināt visus šīs pilsētas meistarus un pajautā viņiem, vai viņi apņemas veikt vajadzīgos darbus noteiktā laikāj Ja ne, tad es apņemos visu paveikt viens pats. Bet tad arī atlīdzība tev būs jāmaksā man vienam.»

«Tas viss būtu labi,» ķēniņš iebilda, «ja vien tu varētu dabūt tik daudz zeļļu, cik darbs prasa, bet tur jau tā lieta, ka mūsu meistariem nav kur ņemt palīgus.»

«Tā nu būs mana bēda,» Veiklrocis atbildēja.

Otrā dienā tika saaicināti visi meistari ķēniņa pilī. Tur viņiem jautāja, cik ilgā laikā šie varot izpildīt darbu. Daži lūdza četrus vai piecus mēnešus, citi — vēl ilgāku laiku.

Veiklrocis tad sacīja: «Ja tu man apsoli samaksāt divkāršu algu, tad es visus darbus apņemos padarīt viens pats trijos mēnešos.»

Tāds solījums ķēniņam likās tik neticams, ka viņš sāka šaubīties: sak, vai tik Veiklrocis nedomā viņu izzobot vai piekrāpt. Tāpēc viņš neticīgi vaicāja:

«Ko tu man dosi ķīlā, ka turēsi savu vārdu?»

Veiklrocis ķēniņam atbildēja: «Tādas naudas un mantas man nav, ar ko es varētu segt tavus zaudējumus, bet, ja gribi, tad ņem ķīlā manu dzīvību. Un, lai tev nebūtu jāpērk sivēns maisā, rīt es tev atnesīšu sava darba paraugu.»

Ķēniņš bija ar mieru. Bet zeļļi savā starpā sprieda: «ja Veiklrocis saņems divkāršu algu, tad ari mums jāsaņem tikpat citādi mēs neiesim viņam palīgos.»

Apskatījis otrā dienā atnestos paraugus, ķēniņš bija ļoti apmierināts. Ari pārējie meistari, kaut viņi vai plīsa aiz skaudības, nevarēja Veiklroča darbā atrast nekā peļama.

Nu Veiklrocis knaši ķērās pie darba. Viņam jau aizvien darbs bija secies, bet tagad viņš strādāja ar divkāršu sparu no agra rīta līdz vēlam vakaram un tik vien laika atlicināja kā ieēst un nakti brīsniņu nosnausties. Divas nedēļas pirms noliktā laika viss bija gatavs. Ķēniņš samaksāja divkāršu algu par trijiem mēnešiem un otrtik vēl piedevām.

«Gudro meistar,» ķēniņš teica, «es negribētu no tevis tik drīz šķirties. Vai tu nevēlies iet līdzi maniem karavīriem cīņā pret ienaidnieku? Kas tik prasmīgi prot visus darbus strādāt» tas gan laikam varētu būt ari labs karavīrs.»

«Var jau būt, ka tas tā ir, kā tu, augsto ķēniņ, domā, taču es, taisnību sakot, vēl savu mūžu neesmu bijis par karavīru, bet tikai strādājis tādu darbu, kur nav asinsizliešanas. Bez tam man jau ir pienācis laiks doties atpakaļ uz tēva mājām.. Tādēļ neņem ļaunā, ja šoreiz tavu gribu nevaru izpildīt.»

Un tā Veiklrocis atstāja ķēniņvalsts galvaspilsētu, kur īsā laikā bija tapis par bagātu vīru. Viņam vēl bija atlicis vesels pusgads laika, tāpēc viņš ceļoja no vienas zemes uz otru, reizēm atpūzdamies, reizēm šur tur pastrādādams, lai sapelnītu ceļanaudu. Sakrāto naudu un mantu Veiklrocis negribēja, tērēt.

Trešais brālis Modracis, kas bija devies j uz vakariem, labu laiku klīda pa pasauli, bet nekur nevarēja atrast s$v piemērotu darbu, ar ko varētu nopelnīt maizi un saņemt labu atalgojumu* Ka veikls šāvējs viņš gan visur varētu nopelnīt sev dienišķo maizi, bet ko tad viņš pārnestu mājās?

Tālus ceļus izstaigājis, Modracis beidzot nonāca kādā.lielā pilsētā. Tur ļaudis stāstīja par nelaimi, kas nu jau trešo reizi piemeklējusi šīs valsts ķēniņu. Neviens netiekot gudrs, no kurienes šī nelaime nākot, ne arī protot to novērst.

Un šī nelaime esot, lūk, šāda: ķēniņa dārzā augot kāds ļoti dārgs, ābelei līdzīgs koks, kas nesot zelta augļus. Dažs labs no šiem āboliem esot krietna .dzijas kamola lielumāun vairāku

tūkstošu rubļu vērts. Tādēļ āboli tiekot vienmēr saskaitīti un kokam visapkārt dienu un nakti stāvot sargi, lai neviens zaglis netiktu klāt. Bet nu jau trešo nakti pēc kārtas kāds tomēr nozogot pa vienam lielam ābolam, kas esot apmēram piecus tūkstošus vērts. Sargi gan nekāda zagļa neesot manījuši.

Noklausījies (aužu valodās, Modracis tūdaļ noskārta, ka te slēpjas kāda viltība, ko varbūt viņš ar savām modrajām acīm varētu atklāt.

«Ja arī zaglis pats netuvosies kokam, bet pārvērtīsies par neredzamu būtni, manas modrās acis tomēr to ieraudzīs,» domāja Modracis un palūdza ķēniņu atļaut viņam ieiet pils dārzā un, sargiem nezinot, slepeni vērot, kas tur notiks.

Dabūjis atļauju, viņš ierīkoja zelta ābeles tuvumā kāda augsta koka galotnē sev slepenu sēdekli, no kura viņa modrās acis varēja visu pārredzēt. Līdzi viņš paņēma maizes klaipu un trauku ar ūdeni, lai viņam nebūtu jānāk ārā no savas paslēptuves, ja tur nāktos ilgi kavēties. No savas paslēptuves Modracis, acu nenolaidis, vēroja zelta ābeli.

Sardze trijās rindās ap koku stāvēja tik cieši, ka pat pelīte tai nevarēja pasprukt garām. Vienīgi spārnots zaglis varētu tikt kokam klāt, bet, pa zemi ejot, tas nekādā ziņā nebija iespējams^ Modracis augu dienu vēroja, taču nekā nemanīja — nekā tāda, kas liecinātu, ka dārzā būtu ieticis zaglis.

Ap saulrieta laiku gaisā pavīdēja mazs, dzeltens taurenītis un labu brīdi lidinājās ap zelta ābeli. Beidzot tas nolaidās uz kāda zariņa, kurā karājās ļoti skaists zelta ābols. Modracis tūdaļ saprata, ka taurenītim nebūs pa spēkam aiznest zelta ābolu, tāpēc viņš*-cieši tam sekoja ar savām modrajām acīm.

Saule .drīz norietēja, nodzisa arī vakara blāzma, un ap zelta ābeli aizdedzināja lākturus. Tie dega tik spoži, ka apkārt viss bija gaišs kā dienā. Dzeltenais taurenītis nekustīgi sēdēja uz tā paša zariņa, kur vakarā bija uzlaidies.

_ Ap pusnakti Modracim uznāca miegs un viņš drusciņ iesnaudās^ Un, kad viņš pēc brītiņa atvēra acis, dzeltenā taurenīša zara vairs nebija. Pamanījis, ka no zara nozudis arī skaistais zelta ābolsj Modracis bija ļoti pārsteigts. Bija notikusi acīm redzama zādzība, bet, ja Modracis par. to gribētu kādam

pastāstīt, ļaudis noturētu viņu par jukušu: kas tad ticēs, ka mazais taurenītis var aiznest lielu zelta ābolu?

Otrā rītā, kad ļaudis bija uzzinājuši, ka nozudis vēl viens ābols, sākās nemierīgas valodas. Tad Modracis otrreiz gāja pie ķēniņa un teica:

«Ne man, ne taviem sargiem izgājušo nakti neizdevās pamanīt ābolu zagli. Bet, ja šajā pilsētā vai kaut kur tuvumā dzīvo kāds zintnieks, tad sūti mani turp: ar viņa palīdzību es ceru nākamajā naktī zagli notvert.»

Uzzinājis, kur zintnieks dzīvo, Modracis tūdaļ devās turp. Nu viņi abi sāka gudrot, kā vislabāt to izdarīt. Te Modracis pēc kāda brītiņa iesaucās:

«Es zinu, kas jādara! Ja tu ar savām zintīm spētu zirnekļa tīklu padarīt tik izturīgu, ka no tā nevarētu izrauties pat visstiprākais zvērs, tad mēs sapītu šajos pinekļos zagli. Un tad. viņam no mūsu rokām vairs neizsprukt.»

Zintnieks atbildēja, ka to viņš varot, un tūdaļ paņēma trīs milzīgus krusta zirnekļus. Viņš deva tiem tādu burvju spēku, ka tie varēja noaust tik stiprus tīklus, no kuriem nevarētu izrauties neviens zvērs. Pēc tam viņš ielika zirnekļus kārbiņā un iedeva tos Modracim, teikdams:

«Noliec šos zirnekļus, kur vajadzīgs, un viņi apaudīs zagli ar tādu tīklu, no kura izpestīt spēs tikai zintnieka vara. Un, ja tev ievajadzēsies manas palīdzības, es tūliņ būšu klāt.»

Modracis ar kārbiņu azotē no jauna uzkāpa kopā un sāka vērot, kas notiks. Tai pašā laikā kā iepriekšējā dienā viņš atkal ieraudzīja dzelteno taurenīti lidināmies ap zelta ābeli. Tikai šoreiz tas lidinājās daudz ilgāk, iekāms nolaidās uz zariņa, kurā karājās liels zelta ābols. Modracis tūliņ nokāpa no koka, pielika pie zelta ābeles kāpnes un lēnītiņām — lai neaizbaidītu taurenīti — uzkāpa tajā. Tur viņš nolika savus mazos audējiņus — katru uz sava zara: vienu — dažus sprīžus virs taurenīša, otru — pa labi un trešo — pa kreisi no tā. Pēc tam viņš ar pirkstu vilka krustām šķērsām ap taurenīti, bet taurenītis, spārniņus sakļāvis, nekustīgi sēdēja.

Ap saulrieta laiku Modracis jau atkal bija savā paslēptuvē — augstā koka galotnē un vēroja, kā viņa trīs palīgi ieauž taurenīti tīklā, no kura tas nekad vairs nevarēs izkļūt laukā.

Gan Modracis, kokā sēdēdams, centās palikt nomodā, tomēr acis pašas lipa ciet un viņš iesnaudās. Pēc ilga vai neilga laika viņš pamodās no liela trokšņa. Izbrīnā paraudzījies apkārt, Modracis ieraudzīja, ka sargkareivji kā skudru bars kliegdami skraida ap zelta ābeli, bet ābelē dzelzs režģu krātiņā tup vecītis ar sirmu bārdu, rokā turēdams zelta ābolu. Nu Modracis steigšus norāpās no koka, bet, iekāms viņš bija ticis līdz zelta ābelei, arī ķēniņš jau bija klāt. Sargkareivju klaigāšana bija viņu uzmodinājusi no miega, un viņš negaidīts atnāca dārzā paraudzīties, kas te notiek.

Zaglis tupēja krātiņā un nekur vairs nevarēja sprukt.

«Augstais ķēniņ,» Modracis sacīja, «tagad tu vari mierīgi likties uz auss un gulēt līdz rītam. Nu zaglis ir mūsu rokās. Un, kaut arī viņš būtu stiprāks par stipru, tomēr šo burvju krātiņu tam nesalauzt.»

Ķēniņš patencināja Modracim un pavēlēja ari sardzei iet gulēt, atstājot zem ābeles tikai dažus vīrus. Modracis, kas bija pavadījis nomodā divas dienas un divas naktis, arī devās pie miera.

Otrā dienā viņš kopā ar zintnieku gāja uz ķēniņa pili. Zintnieks nevarēja vien nopriecāties, redzēdams zagli krātiņa. Un viņš nelaida vecīti ātrāk laukā* iekāms tas parādījās sava īstajā izskatā. Lai to panāktu, zintnieks apcirpa vecītim pusi bārdas un pārējo lika svilināt ar uguni.

Ai, kādas mokas un sāpes vecītim bija jāizcieš! Viņš skaļi vaimanāja un valstījās, bet zintnieks par to nelikās zinis; Viņš tik svilināja zaglim bārdu, un matus, uzsaukdams: H «Atzīsties, kas tu esj!»

Vecītis pēdīgi atbildēja:

«Es esmu Pīrisillas burvja kalps, un saimnieks sūtīja mani zagt.» ' teA ;pļ

Zintnieks šim atkal ņēmās svilināt bārdu.

«Ai, ai!» brēca burvis. «Pagaidiet, es atzīšos, es visos noziegumos atzīšos! Es esmu'nevis burvja kalps, bet gan viņa dēls.»

Kad vēl vecītim svilināja bārdu, viņš kaukdams iesaucās:

- «Es esmu pats Pīrisillas burvis!»

«Parādies mums savā īstajā izskatā, citādi svilināšu vēl!» pavēlēja varenais zintnieks.

Te vecītis krātiņā sāka stiepties garumā un briest resnumā, līdz izauga parasta cilvēka lielumā. Tad viņš pats atzinās zelta ābolu zagšanā.

Nu burvi ar visu krātiņu nonesa no ābeles zemē un uzstāja, lai šis pasakot, kur nozagtie āboli noglabāti. Burvis teicās pats iet rādīt paslēptuvi, bet Modracis lūdza ķēniņu, lai nelaižot zagli ārā no krātiņa, jo tas varot atkal pārvērsties par taurenīti un izsprukt no viņu rokām.

Burvi nācās vēl nez cik reižu svilināt, līdz viņš atklāja vietu, kur paslēpti nozagtie āboli. Kad visi zelta āboli bija atrasti, zagli ar visu krātiņu sadedzināja un viņa pelnus izkaisīja vējā.

Ķēniņš, dabūjis rokā savus dārgumus, bagātīgi atlīdzināja Modracim par viņa pūlēm, tā ka jauneklis kļuva bagātāks par abiem brāļiem. Ķēniņš labprāt gribēja viņu paturēt pie sevis, bet Modracis atteicās:

«Šoreiz es nevaru palikt tavā dienestā, jo man jāatgriežas tēva mājās.»

Tad ķēniņš dāvināja Modracim zirgus, pajūgus un kalpus, kas aizveda viņa mantu uz mājām.

Pārnākuši mājās, visi trīs dēli atveda sev līdzi tik daudz mantas un naudas, ka pār to varēja nopirkt veselu pusķēniņvalsti. Nu māte atcerējās, ka visu šo laimi un labklājību viņas dēliem bija atnesusi laumiņa. Bet arī tagad viņa nevienam nekā nestāstīja. Brāļiem tagad piederēja tādas bagātības, ka vairs nevajadzētu iet meklēt darbu. Taču vai pasaulē redzēts tāds bagātnieks, kam mantas būtu pieticis?

Pēc kāda laika brāļi dabūja zināt, ka Ziemeļzemes bagātais ķēniņš atdošot savu meitu par sievu tam, kas spēšot izpildīt trīs ļoti grūtus uzdevumus. Visi trīs brāļi nolēma iet izmēģināt laimi. Daudzi tīkotāji no malu malām jau bija izmēģinājušies, bet neviens vēl nebija spējis ķēniņa uzdevumus veikt.

Runāts — darīts. Un visi trīs brāļi devās ceļā. Lai ātrāk tiktu uz priekšu, Atrkājis laiku pa laikam panesa abus brāļus uz muguras. Tā kā ķēniņa uzdevums bija jāpilda tikai vienam, tad

visi trīs brāļi nedrīkstēja reizē iet uz pili. Vispirms viņi sūtīja turp Ātrkāji visu labi izdibināt.

Ķēniņmeitas preciniekam bija jāveic trīs uzdevumi. Vispirms viņam vajadzēja veselu dienu ganīt ziemeļbriežu māti un raudzīties, lai tā neaizbēg, bet vakarā ap saulrietu — ielaist atpakaļ kūtī.

Otrs uzdevums bija šāds: preciniekam vakarā vajadzēja aizbultēt ķēniņa pils vārtus.

Trešais un visgrūtākais uzdevums bija šāds: preciniekam vajadzēja, šaujot ar stopu, trāpīt ābolam pašā vidū un neievainot vīru, kas, augstā kalnā stāvēdams, šo ābolu tur aiz kātiņa mutē.

Lai gan abi pirmie uzdevumi nelikās grūti, tomēr līdz šim vēl neviens tos nebija veicis. Ziemeļbriežu mātei bija tik žiglas kājas, ka tā vienā dienā no rītausmas līdz saulrietam varēja apskriet visu pasauli. Kur tad cilvēkam tādu noskriet?

Otrs uzdevums arī nebija no vieglajiem. Kāds burvis bija pārvērties par vārtu dzelzs bultu, ar kuru vienmēr gadījās šāda liksta: tiklīdz precinieks pa kāpnēm uzkāpj un pieliek pie tās roku, tā burvis ar savu elles spēku sagrābj viņa roku tik cieši, ka to neviens vairs nespēj izpestīt, līdz ļaunais burvis pats palaiž vaļā. Bet tas vēl nebija viss. To pašu brīdi, kad precinieka roka tiek saspiesta kā spīlēs, vārti sāk strauji virināties, it kā tos vētra purinātu, un aiz rokas satvertajam preciniekam nu līdz rītam kā zvana mēlei jākulstās gar vārtiem. Beidzot, kad burvis palaiž precinieka roku vaļā, tas nav vairs ne dzīvs, ne miris. Ķēniņš un visi pils ļaudis piedevām vēl izsmej šo neveiksmīgo precinieku, un viņam ar kaunu jāiet mājup. Daudzi pēc šādas pārbaudes vairs nebija nekāda darba darītāji.

Trešais uzdevums bija pa spēkam tikai labam šāvējam, kam ir gan stingra roka, gan laba acs.

Kad Ātrkājis to visu bija izdibinājis, viņš negāja vis tūlīt pie ķēniņa, bet steidzās atpakaļ pie brāļiem, kas viņu uz ceļa gaidīja. Apspriedušies brāļi saprata, ka tikai trijatā viņi spētu veikt ķēniņa uzdevumus. Bet kā pārliecināt ķēniņu, ka triju precinieku vietā ir tikai viens? Citādi nevarēja cerēt uz apsolīto balvu.

Brāļi ņēma un apcirpa sev bārdas uz mata vienādas. Un, būdami vienas mātes dēli — trīnīši, viņi arī izskatā un izdarībās bija tik līdzīgi cits citam, ka sveša acs viņu nodomāto viltību nekad nevarētu atklāt. Tad viņi lika sev pašūt no zīda un visdārgākā samta ķēnišķīgi greznas drānas un izrotāt tās ar zeltu un vizošiem dārgakmeņiem, ka tās mirdzēt mirdzēja un laistījās kā zvaigžņota debess skaidrā ziemas naktī.

Pirms brāļi devās izpildīt ķēniņa uzdevumus, viņi zvērēja cits citam, ka vienīgi ar lozi izšķirs, kuram kļūt par ķēniņa znotu.

Visu iepriekš tā norunājuši, brāļi saposa Ātrkāji greznajās drānās un sūtīja pie ķēniņa ganīt ziemeļbriežu māti. Ja viss izdotos tā, kā brāļi cerēja, tad no ceļa būtu novelts pirmais lielais akmens, kas līdz šim kavēja preciniekus dabūt ķēniņmeitu.

Ātrkājis ieradās pie ķēniņa tik greznā izskatā kā pats ķēniņdēls. Laipni sasveicinājies, viņš lūdza atļaut izpildīt pirmo uzdevumu. Ķēniņš gan bija ar mieru, tomēr piebilda:

«Būtu labi, ja tu rīt pārģērbtos sliktākās drānās. Mūsu briežu māte drāžas pāri muklājiem un purviem, nelikdamās zinis par to, kas viņai ceļā gadās, tādēļ tu vari savas dārgās drēbes sabojāt.»

«Kas nāk precībās pie tavas meitas, tas gan daudz par drēbēm nebēdā,» atteica Ātrkājis un gāja atpūsties, lai otrā dienā būtu spirgts.

Ķēniņmeita, kas slepeni vēroja stalto jaunekli pa durvju šķirbu, nopūzdamās sacīja:

«Kaut man būtu iespējams briežu mātei sapīt kājas, lai šis jauneklis varētu mani apprecēt.»

Otrā rītā, saulei lecot, Ātrkājis aplika briežu mātei apaušus un stingri saņēma rokā pavadu, lai tā nekur nevarētu aizbēgt.

Tikko kūts durvis tika atvērtas, tā briežu māte drāzās vēja spārniem. Ātrkājis, stingri turēdams rokā pavadu, skrēja tai blakus tik ātri, ka ne soli no tās neatpalika. Ķēniņš un visi pils ļaudis ar izbrīnu noskatījās, kā jauneklis tiek galā ar briežu māti. Līdz šim vēl neviens nebija spējis to noskriet.

Atrkājis nemaz nebaidījās, ka varētu piekust, tomēr viņš nolēma sēsties briežu mātei mugurā, tiklīdz tiks no ļaužu acīm prom. Tā viņš arī darīja un tālāk devās jāšus.

Ap dienas vidu briežu māte atskārta, ka no šī gana tai nekur neizsprukt. Viņa sāka iet gausiem sojiem un plūkt zāli. Atrkājis nokāpa zemē un atlaidās zem krūma atpūsties, pats stingri turēdams rokā pavadu. Pašā pusdienas tveicē arī briežu māte nogūlās blakus jauneklim krūma paēnā un sāka gremot.

Ap launaglaiku briežu māte vēlreiz sāka strauji skriet, gribēdama izsprukt Atrkājim. Tomēr jauneklis mirklī uzlēca tai mugurā, un briežu māte saprata, ka nav vērts tai veltīgi kājas lauzīt. Lieli bija brīnumi ķēniņam un visiem pils ļaudīm, kad viņi, saulei rietot, ieraudzīja nevaldāmo briežu māti nākam līdzās savam ganam rāmu kā jēriņu. Atrkājis ieveda briežu māti kūtī un aizšāva bultu priekšā. Pēc tam viņš gāja uz pili, kur ķēniņš viņu bija aicinājis vakariņās.

Pēc mielasta Atrkājis atvadījās, teikdams, ka gribot pēc dienas darbiem laikus doties pie miera. Taču viņš negāja vis gulēt, bet steidzās pie brāļiem, kas viņu gaidīja mežā.

Otrā dienā bija Veiklrocim kārta ģērbties greznās drānās un iet uz ķēniņa pili veikt otro uzdevumu. Ķēniņš, kas Veiklroci noturēja par Atrkāji, uzslavēja viņu par labo ganīšanu un novēlēja, lai šovakar viņam palaimētos aizšaut pils vārtus.

Ķēniņmeita atkal vēroja pa durvju šķirbu stalto jaunekli un nopūzdamās sacīja:

«Ja būtu manos spēkos, es noņemtu burvju dzelzs bultu, lai staltajam jauneklim, kuru vēlos sev par vīru, nenotiktu nekas ļauns.»

Veiklrocis labi zināja, kas par burvestību slēpjas vārtu dzelzs bultā, tādēļ viņš no ķēniņa pils gāja taisnā Ceļā pie kalēja un lika izkalt sev krietnu dzelzs roku. Nogaidījis vakaru, kad visi ļaudis ķēniņa pilī jau bija devušies pie miera, Veiklrocis sakūra uguni un nokaitēja dzelzs roku sarkanu. Pēc tad viņš pieslēja pie vārtiem trepes un pakāpies piedūra vārtu bultai nokaitēto dzelzs roku. Tūdaļ to cieši kā maiglēs satvēra apburtā bulta. Burvis dzelzs roku bija noturējis par parastu cilvēka roku. Apdedzinājusies bulta sāka aiz sāpēm tā rēkt, ka visas ķēniņa pils sienas nodrebēja un ļaudis uztrūkās no miega. Bet,

tiklīdz dzelzs roka bija pasprukusi no žņaugiem, Veiklrocis žigli aizšāva bultu. Nu pils vārti bija ciet. Tomēr jauneklis palika nomodā turpat pie vārtiem, lai rītā ķēniņš, kad nāks pats savām acīm pārbaudīt, redzētu, ka viņš savu uzdevumu veicis. Vārti visu nakti bija aizbultēti.

Ķēniņš uzslavēja prasmīgo jaunekli, kas bija veicis divus grūtus darbus, un aicināja viņu pusdienās. Veiklrocis krietni ieturējās, laipni patērzēja, bet pēc tam lūdza ķēniņam atļauju iet atpūsties: viņš visu izgājušo nakti neesot acu aizvēris, un bez tam viņam rītdienai vēl esot labi jāsagatavojas.

Vakarā Veiklrocis aizgāja uz mežu pie brāļiem, kas viņu jau nepacietīgi gaidīja. Krietnie brāļi nemaz neapskauda cits citu, un, tā kā neviens nevarēja paredzēt, kurš no viņiem kļūs par ķēniņa znotu, tad viņi gaužām priecājās par laimīgi paveikto otro uzdevumu.

Trešajā rītā bija kārta Modracim posties greznajās drānās un iet paveikt trešo uzdevumu. Viņš ieradās pie ķēniņa tikpat greznā izskatā kā abi iepriekšējie brāļi un lūdza atļaut viņam izpildīt trešo uzdevumu.

«Man liels prieks par to,» teica ķēniņš, «ka tu jau esi paveicis divus uzdevumus, ko līdz šim vēl neviens nebija spējis, kaut gan tīkotāju nekad nebija trūcis. Un tomēr es baidos, ka ar trešo uzdevumu tu nespēsi tikt galā. Mērķis, kurā tev jātrāpa, ir gaužām mazs un atrodas ļoti tālu.»

«Kas grib kļūt par tavu znotu,» atbildēja Modracis, «tam nekas nav par grūtu. Tik lielu laimi jau nevar gulēdams gaidīt.»

Ķēniņš bija ar mieru, ka otrā rītā jauneklis iet izpildīt trešo uzdevumu. Bet ķēniņmeita, kas arī šoreiz pa durvju šķirbu vēroja stalto jaunekli, asarām acīs nopūtās un sacīja:

«Ja būtu manos spēkos kaut ko darīt Šā jaunekļa labā, es visu izdarītu! Es atdotu visu savu mantu, lai tikai dabūtu viņu sev par vīru.»

Jau divas iepriekšējās reizes bija sanācis ļoti daudz ļaužu no malu malām, lai noskatītos brīnumdarbus, bet nu to bija tūkstošu tūkstošiem, ka ne saskaitīt. Augsta kalna galā stāvēja kāds vīrs. No tālienes tas neizskatījās neko lielāks par vārnu.

Mutē viņš turēja ābolu, un Modracim ar bultu tas bija jātrāpa pašā vidū.

Neviens neticēja, ka to var izdarīt. Pie tam vīrs, kam bija jātur mutē ābols, baidījās, ka tik Šāvējs netrāpa mērķī, un„ būdams jauns, nodomāja Šāvēja uzdevumu padarīt vēl grūtāku: viņš turēja ābolu nevis aiz kātiņa zobos, kā bija pavēlēts, bet iebāza to līdz pusei sev mutē, sak — jo mazāks mērķis, jo grūtāk tajā trāpīt.

Taču Modracis pusābolu saredzēja tikpat labi kā veselu. Kādu brītiņu patēmējis, viņš palaida bultu, un — tavu brīnumu! — ābols pāršķēlās uz mata pašā vidū.

Bet ļaunais vīrs saņēma pelnīto sodu: tā kā Modracis trāpīja ābolam pašā vidū, tad asā bulta izurbās cauri ābola turētāja abiem vaigiem.

Tikko bultas pāršķeltais ābols tika atnests ķēniņam par zīmi, ka uzdevums veikts, atskanēja neskaitāmo laužu gaviles. Tāds brīnums vēl nebija ne redzēts, ne dzirdēts. Ķēniņmeita raudāja prieka asaras, ka viņas sirds ilgas piepildījušās. Ķēniņš tūliņ aicināja Modraci uz pili, lai saderinātu ar savu meitu. Bet Modracis padevīgi lūdza:

«Atjauj man vēl šodien pēc paveiktā darba atpūsties! Rīt baudīsim priekus\>

Viņš neparko negribēja saviem brāļiem darīt pāri, jo ikviens no viņiem bija veicis savu tiesu. Lozei bija jāizšķir, kuram precēt ķēniņmeitu.

Modracis atnāca pie brāļiem un pastāstīja, kā viņam klājies. Nu viņi visi gaužām priecājās, bet pēc tam sāka vilkt lozes. Laimīgā loze krita Modracim, un viņam bija jākjūst par ķēniņa znotu. Brāļi vēl pēdējo nakti pavadīja kopā, bet otrā rītā viņiem bija jāšķiras. Tagad Modracim bija jādodas uz ķēniņa galvaspilsētu, bet Atrkājim un Veiklrocim — uz savu dzimto pusi, atpakaļ uz tēva mājām.

Pārnākuši mājās, abi brāļi nopirka lielus zemes gabalus un muižas. Viņu īpašumi tagad bija līdzīgi mazām ķēniņvalstīm. Modracis visu savu mantu atdāvināja vecākiem un brāļiem, jo* viņam tās vairs nevajadzēja.

Tēvs un māte gaužām priecājās par savu dēlu laimi. Vienīgi mātei bieži vien sāpēja sirds, ka viņas trešais dēls dzīvo

taUi — svešā malā un ka viņai nav ko cerēt ar viņu kādreiz vel satikties.

Kad tēvs un māte jau bija zem velēnām, Airkājim un Veikl~ rocim vairs nebija miera dzimtenē. Viņi iznomāja savas muižas un devās atkal klaiņot pa plašo pasauli, lai no jauna ar savu prasmi sapelnītu naudu un mantu.

Cik tālas zemes Atrkājis un Veiklrocis bija izstaigājuši, ko veikuši un vai vēl kādreiz atgriezušies savā dzimtajā pusē, par to neviens nekā nezina. Bet Modrača bērnu bērni gan vēl Ko baltu dienu dzīvojot tai pašā zeme, kur viņu tēvu tēvam sen* senos laikos laimējies apprecēt ķēniņmeitu.

BĀRENĪTES dzirnas

Kāda nabaga bārenīte bija palikusi viena pati pasaulē kā nomaldījies jēriņš, un viņu bija pieņēmuši par audžumeitu gaužām cietsirdīgi ļaudis. Audžuvecāku ģimenē bārenītei nebija cita drauga kā mājas suns Krancis, kam viņa dažkārt atmeta kādu maizes garoziņu. Bārenītei bija jāmaļ no rīta līdz vakaram, un, kad, viņai pagurstot, reizumis dzirnas apstājās, saimniece tūda) ar nūju klāt. Vakaros bārenītei rokas bija notirpušas stīvas kā koka vāles, bet kas par to bēdās! Maizes rieciens, ko bārabērnam no žēlastības atmeta, taču bija audžuvecākiem jāatkalpo, vaiga sviedros strādājot. Bet kas gan dzird bāreņu nopūtas un skaita viņu birdinātās asaras?

Kādu dienu, kad bārenīte pavisam bēdīga un izsalkusi atkal grieza smagās dzirnas, viņu sētā ienāca klibs vienāds ubags, ģērbies vienās skrandās. Taču tas bija nevis parasts ubags, bet slavens Somu zintnieks, kas mēdza pārvērsties par ubagu, lai (audis viņu nepazītu. Ubags apsēdās uz sliekšņa, vērīgi noskatījās bārenītes smagajā darbā, izņēma no savas tarbiņas kumosiņu maizes un iebāza meitenei mutē, teikdams:

«Pusdienas vēl tālu, ieēd drusciņ maizes, lai tev rastosspēks kaulos,»

Bārenīte grauza sauso maizes garoziņu, kas bija gardāk» par rausi, Un tūdaļ viņa sajuta savās rokās pieaugam spēkuTad ubags teica:

«Tev, nabadzītei, būs gan rokas nogurušas, augu dienu smagas dzirnas grrežot?»

Bārenīte netkigi palūkojās vecajā virā, it kā gribēdama pārliecināties, vai viņi to jautā nopietni. Redzēdama vecīša sejā laipnu smaidu, viņa sacīja:

«Kas gan par bārabērna rokām bēdās? Panadzes vienās asinis, un muguru nūja velēt velē, kad nespēju tik daudz padarīt, tik saimniece grfl»

Ubags lika viņai visu sīki jo sīki izstāstīt par sevi. Kad bārenīte pabeidza, sirmgalvis izņēma no savas tarbas lakatiņu, iedeva to meitenei un sacija:

«Apsien šo lakatiņu, gulēt iedama, sev ap galvu un, no visas sirds nopūzdamās, saki: «Jauko sapnīt, aiznes mani turp, kur es varētu atrast tādas dzirnas, kas maltu pašas!»

Bārenīte iebāza lakatiņu azotē un pateicās par dāvanu, bet vecais virs jau gāja savu ceļu. Vakarā gulēt iedama, bārenīte darīja tā, kā ubags bija pamācījis: viņa apsēja lakatiņu ap galvu un asarām acis klusu izteica brīnuma vārdus, kaut gan pati no tā neko daudz necerēja. Tomēr tovakar viņa iemiga ar vieglāku sirdi nekā parasti. Tiklīdz bārenīte aizvēra acis, viņai parādījās brīnumains sapnis. Viņa sapņoja, ka iet tālus ceļus un piedzīvo daudz un dažādus brīnumus. Beidzot viņa it kā nonāk dziļi, dziļi pazemē, liekas, vai pašā ellē — tik baigs un dīvains tur viss bija. Vārti atvērti Jidz galam, taču nekur neredz nevienu dzīvu dvēseli. Pagājusi tālāk, viņa dzird rūkoņu, it kā maltu dzirnas. Bārenīte bailīgi turpina iet uz to pusi, no kurienes nāk rūkoņa, līdz kādā klēti atrod lielu lādi. No šīs lādes nu jau skaidri atskan dzimu rūkoņaTaču bārenītei nav pat tik daudz spēka, lai lādi pakustinātu, kur nu vēl to pacelt!

Te viņa ierauga stallī pie redelēm baltu zirgu, un tūdaļ viņai ienāk prātā priecīga doma: izvest zirgu no staļļa, piesiet ar virvi lādi un tā to aizvest. Domāts — darīts. Meitene ar virvēm piesēja lādi pie zirga, pati apsēdās uz lādes vāka, rokā paņēma garu stibu un pilnos auļos brauca mājup.

Otrā rītā pamodusies, bārenīte tik dzīvi atcerējās zīmīgo sapni* it kā viņa īstenībā būtu krietnu ceļa gabalu nobraukusi uz lādes vāka. Bet — tavu brīnumu! — blakus savai gultai bārenīte ieraudzīja lādi. Aši piecēlusies, viņa pagrāba sauju

miežu, kas vakar vakarā bija palikuši nesamalt i, iebēra graudus vāka atvērumā, un. palūk tik, tai pašā mirkli taka rukt dzirnai* Pēc brītiņa maiss bija pilns ar miltiem.

Nu bārenītei sākās laimīgas dienas. Bcrvja dzirnas lādē mala, ko tik tur bēra, un tik vien raižu bija kā graudos pa lādes vāku sabērt un samaltos miltus no lādes apakias izgrābt. Bet lādes vāku bārenīte nedrīkstēja nemūžam atvērt, jo ubags to stingri bija piekodinājis: «Tas tev atnestu nāvi!»

Pēc kāda laika saimniece pamanīja, ka lāde palīdz bārenītei mali Nu vina sāka gudrot, kā bāreni padzit un tās vietā Nkt malt lādei, jo lāde taču neprasa ēst. Bet vispirms saimniecei gribējās pamatīgi apskatīt dzirnu lādi. lai dabūtu redzēt, kur īsti atrodas brīnišķīgais malējs. Ziņkāre urdīja viņu dietm un nakti un nedeva miera. Par visa vari tai gribējās uzzināt noslēpumu.

Kādu svētdienas rītu saimniece lika bārenītei iet uz baznīca un apsolījās pati apkopt mājas soli. Nekad vēl bārenīte nebija dzirdējusi tik laipnus vārdus. Priecīga viņa uzvilka tiru krekla, labāko no savām skrandām, un mudīgi devās uz baznīcu.

Saimniece, uz sliekšņa stāvot, tik ilgi noraudzījās bārenītei pakal, līdz tā nozuda viņas acīm. Tad viņa pagrāba klēti sauju graudu, uzbēra tos uz lādes vāka un gaidīja, kad dzirnas sāks malt. Bet dzirnas nemala. «Varbūt dzirnas mals tad, ja graudus iebērs lādes vāka atvērumā?» nodomāja saimniece. Ar lielām pūlēm viņai izdevās pacelt lādes smago vāku. Beidzot pavērās tāda šķirbiņa, ka varēja ieskatīties lādē, bet — tavu postu! — no lādes izšāvās liesmas, un saimniece tūdaļ aizdegās kā pakulu kodaļa. Pēc brītiņa no viņas bija atlikusi tikai riekšava pelnu.

Pēc kāda laika atraitnis — saimnieks taisījās ņemt sev otru sievu. Te viņam ienāca prātā, ka audžumeita — bārenīte jau pieaugusi un ka nu gan tālu precībās vairs nav ko brauki Kāzas nesvinēja nekādas lepnās, un vakarā, kad kaimiņi bija aizgājuši katrs uz savām mājām, jaunais pāris likās gulēt. Otrā rītā jaunā sieva, klētī iegājusi, ieraudzīja, ka lāde ar dzirnām naktī pazudusi, taču nekur nebija redzamas zagļu pēdas. Gan izmeklējās it visur, gan klaušināja pa tuvu un tālu apkaimi, vai kāds nebūtu manījis pazudušo lādi, tomēr līdz Šai dienai to ne-

viens nav redzējis, ne arī par to dzirdējis. Brīnumlāde ar dzirnām, ko bārenītes sapnis kādreiz bija uzbūris no pazemes, būs droši vien tikpat brīnumaini atkal nogrimusi.

DIVPADSMIT MEITAS

Kādam nabaga babulniekam bija divpadsmit meitas. Izskatā visas bija sārti baltas un spirgtas, tikumā — laipnas^ un biklas. Redzot vecāku mazo rocību, dažam labam bija ko brīnīties: kur gan viņi spēj tik daudziem bērniem sagādāt uzturu un apģērbu? Meitenēm katru dienu mutes nomazgātas, mati gludi sasukāti un mugurā arvien balti krekli kā kungu bērniem. Vieni domāja, ka babulniekam slepeni sanesot mantu pūķis, otri turēja viņu par burvi, bet citi atkal par zintnieku, kas viesuļa izskatā saraušot naudu un mantu. Taču īstenībā viss bija gluži citādi.

Babulnieka sievai bija kāda noslēpumaina laimes nesēja, kas viņas bērnus ēdināja, kopa un audzināja.

Kad babulniece, vēl meitās būdama, bijusi pie saimnieka par kalponi, viņa trīs naktis no vietas redzējusi sapnī kādu grezni ģērbušos sievieti, kas viņai likusi Jāņu naktī aiziet pie avota. Meita laikam gan par šo sapni daudz neko nebūtu likusies zinis, bet naktī pie ugunskura viņai kāda sīka balstiņa neatlaidīgi sīca kā ods: «Ej uz avotu, ej uz avotu, tas tavas laimes avots!»

Meita drusciņ tā kā satrūkās, izdzirdusi noslēpumaino baisi, beidzot tomēr sadūšojās un, slepeni atstājusi meitu pulku, kas skaļi un priecīgi čaloja ap ugunskuru un šūpolēs, devās uz avotu. Bet, jo tuvāk avotam viņa nāca, jo vairāk viņu pārņēma bailes. Un meita droši vien pusceļā būtu atgriezusies, ja oda balstiņa neatlaidīgi nesīktu viņai ausī. Bija vien jāiet tālāk.

Nonākusi pie avota, meita ieraudzīja uz akmens sēžam sievieti baltās drānās. Kad svešiniece pamanīja meitas izbīli, viņa piecēlās, panācās dažus soļus viņai pretim un sasveicinoties sniedza tai roku.

«Mīļais bērns,» viņa teica, «nebaidies manis, es tev nekā jauna nedarīšu! Uzklausi mani, ko tev teikšu. Šoruden pie tevis nāks precinieks, tāds pats tukšinieks kā tu. Bet par to tu

nebēdā un nenoraidi viņu. Jūs abi esat labi cilvēki, tādēļ gribu jūs darīt laimīgus un arvien jums palīdzēt. Tikai strādājiet un pūlieties tāpat vien tālāk, citādi laime jūs atstās. Se, ņem šo kulīti un bāz kabatā! Tur nav nekā cita kā tikai daži akmentiņi. Kad tev piedzims pirmais bērns, iemet vienu akmentiņu akā, un es atnākšu pie tevis raudzībās. Kad bērnu vedīs kristīt, es iešu kūmās. Bet par šo mūsu tikšanos nebilsti nevienam ne vārdiņa. Un tagad — ardievu!»

To pateikusi, brīnišķīgā svešiniece nozuda kā ūdenī iekritusi. Meita būtu visu notikušo noturējusi par sapni, bet kulīte viņas rokā liecināja, ka viss bijis īstenībā. Kulītē meita atrada divpadsmit akmentiņus.

Viss, ko sieviete baltajās drānās bija pie avota pareģojusi, piepildījās. Rudeni meita izgāja pie vīra, kas bija nabaga kalpa puisis. Pēc gada jaunajai sievai piedzima meita. Te viņai ienāca prātā Jāņu nakts. Nevienam neredzot, sieva piecēlās, aizgāja pie akas un iemeta tajā vienu akmentiņu. Akmentiņš iekrita akā, ka noplunkšķēja vien. Un tai pašā mirklī parādījās sieviete baltajās drānās.

«Paldies, ka tu mani atcerējies,» viņa teica. «Liec savu bērnu kristīt no svētdienas par divi nedēļām, tad arī es iešu uz baznīcu un stāvēšu tavam bērnam kūmās.»

Kad bērnu aiznesa uz baznīcu, tur ieradās kāda sveša sieviete un, paņēmusi bērnu uz savām rokām, turēja to, kamēr viņu nokristīja. Pēc kristībām svešiniece, ietinusi bērna autiņos vienu sudraba rubli, atdeva bērnu mātei.

Tā tas notika ari turpmāk ar visiem divpadsmit bērniem. Pēdējā bērna kristībās kūma teica mātei:

«No šīs dienas tu mani vairs neredzēsi. Tomēr arī neredzama es būšu vienmēr pie tevis un pie taviem bērniem. Akas ūdens tiem bus daudz sātīgāks nekā visdārgākie ēdieni. Kad tavām meitām pienāks laiks iziet pie vīra, tad ieliec katrai pūra lādē to sudraba rubli, ko es dāvināju kristībās. Nekādu lielo greznību meitām nevajag, bet baltos kreklos un lakatiņos gan tām jāstaigā kā svētdienā, tā darbdienā.»

Babulnieka meitas auga spirgtas un veselas, ka prieks bija redzēt. Maizes rieciena babulnieka mājās netrūka nekad, un pa reizei uz galda gadījās arī kāds gardāks ēdiens, taču akas

ūdens kā bērnus, tā vecākus, liekas, spirdzināja vairāk par visu.

Drīz vien vecāko meitu apprecēja turīgs saimnieka dēls. Lai gan babulnieks savai meitai nevarēja nekā liela pūrā līdzi dot, tomēr viņš darināja pūra lādi, kurā ielika kādu drēbes gabalu un krustmātes dāvināto sudraba rubli. Bet, kad pūra lādi cēla ratos, tā bija smaga jo smaga. Vedēji domāja, ka tā piekrauta akmeņiem, jo kas tad nu cits nabaga babulniekam būs, ko savai meitai pūrā līdzi dot? Taču lielum liels bija jaunās sievas brīnums, kad tā, vīra mājās ienākusi, atvēra pūra lādi un atrada to pilnu ar simt sudraba rubļiem.

Tas pats notika, arī citām meitām precoties, jo neviena no tām ilgi nepalika meitās, kolīdz ]audīs izgāja valodas par babulnieka meitu bagāto pūru.

Bet gadījās tā, ka viens no znotiem bija briesmīgi mantkārīgs. Viņam nebija gana ar to, ko jaunā sieva savā pūrā līdzi atvedusi, un viņš sāka gudrot: «Sak, laikam taču sievas vecākiem mājās vēl būs noglabāta liela bagātība, ja tie katrai meitai spēj dot tādu pūru.»

Kādu dienu znots aizgāja ciemos pie sievastēva un uzstāja, lai dodot šim vēl naudu un mantu. Bubulnieks znotam vaļsirdīgi atbildēja:

«Man nav pie dvēseles ne graša, un es savām meitām nespēju vairāk nekā pūrā dot kā tikai pūra lādi. Ko ikviena meita savā pūrā atradusi, ir nevis manis gādāts, bet krustmātes dāvāts. Viņa katrai meitai kristībās iedāvināja pa vienam sudraba rublim. Un no šīs žēlastības dāvanas vēlāk pūrā bija radusies nauda un manta.»

Bet mantkārīgais znots neticēja sievastēva vārdiem un draudēja viņu apsūdzēt tiesā' par burvi un pesteli, kas ar ļaunu sarausis lielu bagātību. Babulnieks, neapzinādamies uz savas sirdsapziņas tāda grēka, znota draudu neizbijās. Tomēr znots, kā bija draudējis, tā arī izdarīja. Tiesas priekšā bija jānāk arī citiem babulnieka znotiem; tur tiem prasīja, vai arī viņu sievām tikpat bagāts pūrs bijis. Visi znoti tiesā apliecināja, ka ikvienam sieva pūrā līdzi atvedusi pūra lādi, pilnu linaudekla baķiem, un vēl simt sudraba rubļus. Par to tiesa gaužām brīnījās: visi tās puses ļaudis zināja, ka nabaga babulniekam nav bijis citas

mantas kā divpadsmit skaistas meitas. Ļaudis zināja arī to, ka visas meitas jau no bērna kājas arvien staigājušas baltos kreklos. Tomēr neviens pats nebija redzējis meitām nekādas rotas — ne saktu pie krūtīm, ne raiba lakata ap pleciem.

Tiesas kungi nosprieda šo brīnumaino notikumu pamatīgi izmeklēt, vai tikai babulnieks tiešām nebūs kāds burvis.

Kādu dienu tiesas kungi ar daudziem sulaiņiem izbrauca no pilsētas uz babulnieka būdiņu. Bija nodomāts likt sargiem būdiņu ielenkt, lai neviens no tās nevarētu ne izbēgt, ne mantu slepeni aiznest. Mantkārīgais babulnieka znots bija paņemts līdzi par ceļvedi.

Nonākuši mežmalā, kur koku ēnā atradās babulnieka būdiņa, tiesas kungi nolika tai apkārt sargus, iekāms viss tiks noskaidrots. Pat zirgi tika atstāti mežmalā, un tiesas kungi kājām gāja pa taciņu taisni uz babulnieka būdiņu. Babulnieka znots lika visiem iet klusām, lai burvis nesadzirdētu viņus nākam un ar vēja spārniem neaizlaistos projām. Viņi jau bija gandrīz tikuši līdz būdiņai, kad pēkšņi kokos atmirdzēja brīnumaina gaisma — un viņi ieraudzīja lielu, skaistu pili. Tā likās celta no stikla, un iekšā dega simtiem sveču, kaut gan saulainajā dienā kā iekšā, tā ārā bija gaišs diezgan. Divi karavīri, no galvas līdz kājām ieģērbti dzelzs bruņās, gariem, kailiem zobeniem rokā stāvēja sardzē pie durvīm. Tiesas kungi brīnījās un brīnījās, un tiem likās, ka viņi redz brīnišķu sapni. Te pa pils durvīm iznāca stalts jauneklis zīda drānās un teica:

«Mūsu ķēniņiene pavēlēja pašu augstāko tiesas kungu aicināt pie viņas.»

Tiesas kungs bija gan drusciņ nobijies, tomēr gāja jauneklim līdzi pilī.

Ai, kas gan spētu izteikt, kādu greznību un krāšņumu viņš tur ieraudzīja! Greznā telpā, kas bija tik liela kā baznīca, uz troņa sēdēja ķēniņiene, ģērbusies zīdā un samtā, vienās mirdzošās rotās un zelta kroni galvā. Drusciņ zemāk uz mazākiem zelta sēdekjiem sēdēja divpadsmit daiļas meitas tikpat greznās drānās un rotās kā pati ķēniņiene. Tikai viņām nebija galvā zelta kroņu. Abpus istabas stāvēja pulka sulaiņu, visi balta zīda drānās, zelta ķēdēm ap kaklu.

Kad tiesas kungs pienāca klāt un zemu noliecās, ķēniņiene tam jautāja:

«Kāpēc jūs šodien ar tik daudz sulaiņiem esat šurpu atnākuši, it kā kādu ļaundari meklēdami?»

Tiesas kungs gribēja atbildēt, bet aiz izbija nevarēja at•vērt muti.

«Es visu zinu par jauno apmelojumu,» runāja tālāk ķēniņiene, «jo manām acīm nekas nav noslēpjams. Lieciet mēlnesim ienākt, tikai iekaliet iepriekš viņa rokas un kājas važās. Es spriedīšu viņam tiesu. Ārī citiem tiesas kungiem un sulaiņiem jāienāk, lai tiesas spriedums viņiem būtu zināms un lai viņi vēlāk varētu apliecināt, ka tas bijis taisns.»

Viens no zīdā ģērbtajiem sulaiņiem aizsteidzās izpildīt pavēli. Pēc brītiņa tika ievests babulnieka mēlnesīgais znots. Rokas un kājas tam bija iekaltas važās, un viņu veda seši dzelzs bruņās ģērbušies karavīri. Tiem paka] ienāca visi pārējie tiesas kungi ar saviem sulaiņiem. Tad ķēniņiene teica:

«Iekāms es spriežu tiesu un mēlnesis saņem pelnīto sodu, man jums viss īsumā jāpaskaidro. Es esmu ūdeņu valdniece. Visi avoti, kas plūst no zemes dzīlēm, ir manā ziņā. Vēju ķēniņa vecākais dēls bija mans saderētais, bet tēvs ne]āva viņam sievu ņemt, un mūsu draudzība bija jātur slepenībā, kamēr vien vecais ķēniņš bija dzīvs. Tā kā es nedrīkstēju savus bērnus pati audzināt, tad es tos ikreiz, kad babulniecei piedzima meita, samainīju ar vienu savējo. Babulnieka meitas auga pie manas krustmātes par audžubērniem. Bet, kad babulnieka meitām pienāca laiks iet tautās, tad meitas bija jāatmaina. Un tas vienmēr notika naktī pirms kāzām. Tad es liku savu meitu atvest atpakaļ un babulnieka meitu aizvest tās vietā. Vecais vēju ķēniņš jau sen gulēja slims un tādēļ mūsu viltības nemanīja. Katrai babulnieka meitai es kristībās dāvināju vienu sudraba rubli, no kura vēlāk katras meitas pūralādē radās bagāts pūrs. Visi babulnieka* znoti bija mierā kā ar savām jaunajām sievām, tā ar viņu pūru, tikai šis te mantkārīgais nelietis, ko jūs šeit redzat važās iekaltu, sāka apmelot savu sievastēvu cerībā iegūt vēl lielāku mantu. Pirms divām nedēļām nomira vecais vēju ķēniņš, un mans vīrs tagad ir vēju valdnieks. Nu mēs varam dzīvot atklāti un mūsu bērnus vairs nav ko slēpt. Te jūsu priekšā sēž manas

divpadsmit meitas. Viņu audžuvecāki — babulnieks ar babulnieci tagad ir manā gādībā un paliks arī līdz sava mūža galam. Bet tu, nelietīgais mēlnesi, ko liku iekalt važās, šo pašu brīdi saņemsi pelnīto sodu. Es likšu tevi ieslodzīt zelta kalnā, lai tavas alkatīgās acis arvien skata zeltu, bet tavā rokā no tā netiek ne kripatiņas. Sīs mokas tev būs ciest septiņsimt gadu, līdz nāve tevi paņems savā valstībā. Tāds ir mans spriedums.»

Tikko ķēniņiene bija beigusi savu stāstu, atskanēja it kā pērkona grāviens. Visa zeme salīgojās, un tiesas kungi ar visiem saviem sulaiņiem nokrita bez samaņas. Atžilbuši viņi ieraudzīja, ka atrodas mežā — tai pašā vietā, kur ceļvedis viņus bija atvedis. Bet tai vietā, kur tikko bija stāvējusi lepnā stikla pils, tecēja mazs avotiņš ar aukstu, dzidru ūdeni.

Ne babulnieku, ne babulnieci, ne viņu mantkārīgo znotu kopš. tā laika neviens vairs neesot redzējis, ne arī ko par viņiem dzirdējis. Bet atraitnēs palikusī babulnieka meita to pašu rudeni izgājusi otrreiz pie vīra, ar kuru laimīgi nodzīvojusi visu mūžu.

KĀ BĀRENIS NEJAUŠI LAIMI ATRADA

Reiz dzīvoja kāds nabaga algādzis ar savu sievu, kuri aiz nabadzības kūlās kā pliki pa nātrēm. No trim dēliem viņiem bija palicis tikai viens, pats jaunākais. Kad dēlam palika astoņi gadiņi, viņa vecākus vienu pēc otra guldīja smiltājā. Bārenītim neatlika nekas cits kā iet pie labiem ļaudīm ubagot. Pēc gada viņš nonāca kāda bagāta saimnieka sētā, kur vajadzēja gana. Saimnieks pats nebija ļauns, tikai bija zem sievas tupeles, bet sieva bija barga jo barga saimniece. Kā bārabērnam tur klājās, to katrs var viegli iedomāties. Pēriena, ko viņš ik dienas dabūja, pietiktu atliku likām vai trim, taču maizes gan viņš ne ikreiz dabūja paēst, cik gribas. Bet, tā kā bārenim uz labāku dzīvi nebija ko cerēt, tad vajadzēja vien tādu postu paciest.

Reiz, kā par nelaimi, ganos bārenim noklīda viena govs. Gan viņš skraidīja pa mežu līdz pašam saulrietam, tomēr govi

neatrada. Nu ganiņš labi zināja, ka to sagaida pēriens, bet neko darīt: vakarā lopi bija vien jādzen mājās. Saule tikko bija norietējusi, kad viņš jau izdzirda saimnieci rājamies:

«Ak tu slinkuma lāpītājs! Kam lopus nelaidi ātrāk mājās?»

Neko vairs nevarēja darīt, bija vien jāiet uz māju pērienu saņemt.

Jau metās krēsla, kad lopi ienāca laidarā, tomēr saimnieces redzīgā acs tūlīt pamanīja, ka vienas govs trūkst. Ne vārda nebildusi, viņa izrāva tuvāko sētas mietu — un nu tik zvetēt bārenim pa muguru. Trakās dusmās viņa būtu to nositusi vai arī uz visu mūžu padarījusi par kropli, ja saimnieks, izdzirdis žēlas raudas un vaimanas, nesteidzies nabaga bārenītim palīgā. Labi pazīdams savas sievas neganto dabu, viņš gandrīz lūgšus lūdzās:

«Atstāj nu puikam rokas un kājas veselas, lai viņš var iet pazudušo govi meklēt! Tā no viņa mums būs vairāk labuma nekā no beigta.»

«Tiesa gan,» atteica saimniece, «par dzīvu dod vairāk.» Viņa uzblieza bārenim vēl pēdējo reizi un aizdzina viņu meklēt govi, piedraudēdama:

«Ja atnāksi mājās bez govs, pēršu līdz nāvei.»

Gauži raudādams, bārenītis izgāja pa vārtiem un devās taisni uz mežu, kur viņš dienā bija ganījis. Visu nakti viņš nomeklējās, taču govij pēdu nesadzina.

Otrā rītā, saulei lecot, ganiņš jau cieši bija apņēmies:

«Lai notiek ar mani kas notikdams, bet mājās atpakaļ vairs neiešu!»

Un viņš deva kājām ziņu: skrēja tik uz priekšu vien, uz priekšu vien. Mājas palika tālu aiz muguras. Cik ilgi un cik tālu viņš tā bija skrējis, bārenis pats vairs nezināja, bet, kad beidzot spēki bija galā un viņš nokrita zemē kā beigts, saule jau stāvēja labi augstu pie debesīm. Pēc kāda laika bārenis atmodās no smaga miega un sajuta mutē ūdens valgumu. Atvēris acis, viņš ieraudzīja savā priekšā stāvam mazu vecu vīriņu ar garu sirmu bārdu. Mazais vīriņš patlaban dzīrās aizvāzt savu dzēriena trauku.

«Dod man vēl nodzerties!» lūdzās bārenis.

«Sai dienai pietiks ar to pašu,» atbildēja vīriņš. «Ja es„ savu cejti iedams, nejauši tevi šeit pusdzīvu nebūtu uzgājis, tu droši vien jau gulētu uz mūžu aizmidzis.»

Tad vīriņš sīki jo sīki izvaicāja bāreni: kas viņš tāds ura kurp iedams? Bārenis izstāstīja visu — no tā laika, kopš vien/ sevi atcerējās, līdz vakardienas pērienam, pēc kura viņš aizbēdzis no saimnieces. Domīgi klusēdams, vīriņš klausījās bārenr un, kad tas bija beidzis stāstīt, nopietni sacīja:

«Mīļo bārenīti Tev klājas gluži tāpat kā visiem tiem, kam tēvs un māte atdusas zem velēnām. Ne tos kāds mīļi noglauda,, ne asariņas nožāvē. Atgriezties pie saimnieka tu vairs nevari. Un, ja jau esi aizbēdzis, tad jāiet vien būs tev pasaulē jaunu laimi meklēt. Man nav ne zemes, ne mājas, ne sievas, ne bērnu, un es par tevi nevaru gādāt. Bet labu padomu gan tev došu. Šonakt atpūties un mierīgi izgulies tepat. Rītā agri, saulei lecot, labi ievēro to vietu, kur saule paceļas. Tad ej tai virzienā uz priekšu un vienmēr raugies, lai ik rītu saule tev spīdētu acīs, bet ik vakaru noejot — apspīdētu tavu pakausi. Ceļš nebūs no īsajiem, bet par to nebēdā: ar katru dienu tu pieņemsies spēkā. Pēc septiņiem gadiem tu nonāksi pie augsta, augsta kalna,, kura galotne sniegsies padebešos. Un tur tu atradīsi savu laimi. Še, ņem manu maizes kuli un dzēriena trauku. Tur tu ik dienas atradīsi tik daudz ēdiena un dzēriena, cik tev tai reizei būs vajadzīgs. Tikai ievēro: tu nekad nedrīksti veltīgi šķiest ne kripatiņas maizes, ne pilītes ūdens, jo tad tava uztura avots var viegli izsīkt. Izsalkušam putnam vai izslāpušam dzīvniekam gan tu drīksti dot no savas rocības: ir labi, ja visi radījumi palīdz cits citam. Maizes kules dibenā tu vēl atradīsi saritinātu dadža lapu. To tu rūpīgi glabā. Ja tev ceļā pagadīsies upe vai ezers,, tad izklāj lapu uz ūdens — un tā acumirklī pārvērtīsies par laiviņu un pārcels tevi pāri. Ticis otrā krastā, lapu atkal saritini un noglabā maizes kulē.»

Tā pamācījis bāreni, vecais vīriņš tam iedeva savu maizes kuli un dzēriena trauku. Tad, pateicis: «Ardievu!» — tai pašā mirklī nozuda.

Bārenītis to visu būtu noturējis par sapni, bet vīriņa dāvātā maizes kule un dzēriena trauks liecināja, ka viss notikušais ir īstenība. Viņš paraudzījās maizes kulē un atrada tur pusklaipu maizes, vienu cibiņu ar sālītām reņģēm, otru* — ar sviestu un piedevām vēl krietnu gabalu cūkas cepeša. Tādus kārumus bārenis sen nebija baudījis. Dzēriena traukā guldzēja gards jo gards dzēriens, kas garšoja gan kā salds piens, gan kā medus. Krietni paēdis, bārenis likās gulēt. Maizes kuli un dzēriena trauku viņš nolika sev pagalvī, lai neviens tos nevarētu nozagt.

Otrā rītā bārenis pamodās ar saules lēktu, atkal krietni ieturējās un pēc tam gāja tālāk. Un tavu brīnumu! Viņš nemaz nejuta savas kājas nogurstam, un tikai izsalkums viņam atgādināja, ka pienācis pusdienas laiks. Ieturējis gardu maltīti, bārenis labu bridi nosnaudās un tad atkal gāja tālāk. Viņš gāja pa pareizu ceļu, jo saule noejot apspīdēja tam pakausi.

Tā bārenis gāja vairākas dienas, līdz ieraudzīja mazu ezeriņu. Nu viņš varēja izmēģināt dadža lapas burvju spēku. Un tiešām viss notika tā, kā vecais vīriņš bija pareģojis. Acumirklī lapa pārvērtās par laiviņu ar visiem airiem. Bārenis iekāpa laiviņā un pēc pāris airu vēzieniem jau bija ezera viņā krastā. Tur laiviņa atkal pārvērtās par dadža lapu. Bārenis to saritināja un noglabāja maizes kulē.

Viņš jau bija nogājis vairākus gadus, bet ēdiens maizes kulē un dzēriens traukā nekad neizsīka. Tā aizritēja septiņi gadi, kopš bārenis bija devies ceļā. Pa šo laiku viņš no puisēna bija uzaudzis par brašu jaunekli. Te kādu dienu viņš tālumā ieraudzīja tik augstu kalnu, ka tā virsotne sniedzās padebešos. Bet pagāja vairāk nekā nedēļa, līdz jauneklis nonāca pie kalna un apsēdās tā pakājē atpūsties. Viņš nepacietīgi gaidīja, vai arī šeit piepildīsies vecīša pareģojumi.

Jauneklis vēl nebija necik ilgi sēdējis, kad tālumā izdzirda kādu dīvainu šņākoņu, un pēc brītiņa viņš ieraudzīja milzīgu, vismaz divdesmit asu garu čūsku. Locīdamās tā rāpoja pavisam tuvu jauneklim garām. Aiz bailēm viņš sastinga un nespēja aizbēgt. Čūska ātri aizslīdēja projām.

Labu brīdi visapkārt valdīja klusums. Tad pēkšņi jauneklim likās, ka no tālienes kāds smagiem lēcieniem viņam tuvotos: hop — hop! Tā bija milzīga varde — divu gadu kumeļa lielumā. Arī Šis riebīgais nezvērs aizlēca jauneklim garām, viņu nepamanījis.

Pēc tam jauneklis izdzirda augstu gaisā skaļu švīkoņu — kā negaisa šņākoņu. Pavēries augšup, viņš ieraudzīja augstu virs galvas milzīgu ērgli, kas lidoja tajā pašā virzienā, kurp bija nozudušas čūska un varde.

«Tie ir brīnumi, kas man atnesīs laimi,» nodomāja jauneklis.

Pēkšņi viņš ieraudzīja tuvojamies vīru melnā zirgā. Likās, ka zirgam pie kājām būtu spārni, jo viņš skrēja vēja ātrumā.

Svešais vīrs, pamanījis jaunekli sēžam kalna pakājē, pieturēja zirgu un jautāja:

«Vai te kāds aizgāja garām?»

«Vispirms milzīga, asu divdesmit gara čūska,» atbildēja jauneklis, «tad milzīga varde divu gadu kumeļa lielumā un beidzot augstu virs manas galvas — milzīgs ērglis, cik īsti liels, to es nepaguvu saskatīt, bet viņa spārnu švīkoņa bija līdzīga negaisa šņākoņai.»

«Tu esi labi novērojis,» sacīja svešais vīrs, «tie ir mani niknākie ienaidnieki, un es patlaban dzenos viņiem paka). Es pieņemtu tevi savā dienestā, ja tev nekā labāka nav padomā. Kāp tik kalnā, un otrpus kalna tu tūlīt nokļūsi manās mājās. Es tur nonākšu reizē ar tevi, ja ne ātrāk.»

Jauneklis bija ar mieru, un svešais vīrs aizdrāzās vēja ātrumā tālāk.

Kalnā kāpt nebija viegli. Pagāja veselas trīs dienas, līdz mūsu ceļinieks sasniedza kalna virsotni, un divas dienas — līdz nokāpa otrpus kalna lejā. Nonācis pie mērķa, jauneklis atrada mājas saimnieku jau priekšā. Svešais vīrs izstāstīja jauneklim, ka viņam laimējies nonāvēt čūsku un vardi, bet ērgli viņš gan neesot rokā dabūjis. Pēc tam viņš pavaicāja jauneklim, vai šis būtu ar mieru saderēt uz gadu pie viņa par puisi.

«Tu dabūsi ik dienas labi paēst, un ar algu es arī neskopošos, ja vien tu uzticīgi kalposi.»

Kad viņi abi bija salīguši, saimnieks izvadāja jauno kalpu pa savu valstību un izrādīja, kas tam darāms. Beidzot viņi nonāca pie kādas klints alas, kuru noslēdza trejas dzelzs durvis.

«Alā ir ķēdēs saslēgti nikni suņi,» teica saimnieks, «tev būs jāgādā, lai suņi ar savām ķetnām neizrok padurvē caurumu un

neaizbēg. Liec aiz auss: ja tikai viens no šiem suņiem izkļūs āra, tad citi vairs nebūs novaldāmi — tie skries barvedim pa pēdām un iznīcinās pēdējo dzīvo radību zemes virsū. Bet, kad beidzotpēdējais suns paspruks no sprosta, tad arī pasaulei būs gals klāt, un tajā dienā saule uzlēks pēdējo reizi.»

Pēc tam saimnieks pieveda kalpu pie kāda kalna, kas bija nevis dieva radīts, bet cilvēku rokām sakrauts no milzīgām klinšu šķautnēm.

«Sie bluķi,» stāstīja saimnieks, «ir sakrauti tādēļ, lai būtu ko aizvelt priekšā caurumam, ja suņi ar savām ķetnām to izkašņātu. Vērši, ar kuriem ved akmens bluķus, stāv kūtī. Tos es tev parādīšu un pamācīšu, kā ar tiem rīkoties.»

Kūtī jauneklis ieraudzīja ap simt melnu vēršu, ikvienu ar septiņiem ragiem pierē. Katrs vērsis bija divreiz lielāks par vislielāko Ukrainas vērsi.

«Seši pāri šo vēršu, iejūgti lielajos ratos, viegli aizvedīs klints bluķi. Es tev iedošu dzelzs lauzni. Tu tikai piedur bluķim, un tas pats no sevis ievelsies ratos. Tu redzi: tev nemaz nebūs daudz jānopūlas, toties tev jābūt ļoti modram. Trīs reizes dienā un trīs reizes naktī tev jāpalūko sprosta durvis, lai nenotiktu nelaime, jo tas posts, kas tavas neuzmanības dēļ varētu rasties, būtu lielāks, nekā tu spēj iedomāties.»

īsā laikā jauneklis bija iemanījies savā jaunajā darbā, un tas viņam bija pa prātam: ik dienas viņš ēda vislabākos ēdienus un dzēra vislabākos dzērienus, kādus vien cilvēks varēja kārot. Pēc pāris vai trim mēnešiem suņi bija izkašņājuši padurvē tik lielu bedri, ka varēja pa to izbāzt pumu. Bet tūdaļ spraugai aizvēla priekšā jaunu akmens bluķi, un suņiem bija jāsāk kašņāt no jauna.

Pagāja vairāki gadi. Pa to laiku puisis no savas algas bija sakrājis labi daudz naudas. Bet ar laiku viņa sirdī sāka mosties ilgas pēc cilvēkiem, jo pa visiem šiem gadiem viņš nebija redzējis nevienu citu kā tikai savu saimnieku.

Saimnieks gan bija joprojām pret viņu ļoti labs, taču kalpam kļuva briesmīgi garlaicīgi, īpaši tādās reizēs, kad saimnieks gulēja ciešā miegā septiņas nedēļas no vietas un kalps viņu ne redzēt nedabūja.

Patlaban saimniekam atkal bija uznācis ciešais miegs. Te kādu dienu pēkšņi uz klints virsotnes nolaidās liels ērglis un uzsāka šādu valodu:

«Nu, vai tu neesi liels muļķis, ka savu mūžu atdod saimniekam par gardu kumosu! No sakrātās naudas tev ari nav nekāda labuma, jo te nav cilvēku, kam tā būtu vajadzīga. Labāk paņem no staļļa saimnieka auļotāju zirgu, uzsien tam mugurā» savu naudas maisu, sēdies pats uz maisa un jāj turp, kur noriet saule. Drīz vien tu nonāksi pie cilvēkiem. Tikai zirgs gan tev jātur dzelzs ķēdē, lai neaizbēg. Citādi viņš var atgriezties pievecā saimnieka un tas sāks tevi vajāt. Bet bez zirga saimnieks, ir tikpat kā bez rokām.»

«Un kas tad suņus sargās, ja es aiziešu, kamēr saimnieks guļ?» jautāja kalps.

«Muļķis tu esi un muļķis paliksi!» atcirta ērglis. «Vai tad' tu vēl neesi sajēdzis, ka pats mīļais dievs saimnieku radījis* lai viņš šos elles suņus sargātu. Aiz tīrā slinkuma viņš guļ šīs septiņas nedēļas. Bet, ja viņam vairs nebūs kalpa, gan viņš nosava ciešā miega modīsies un turpmāk pats savu pienākumu pildīs.»

Šāds padoms kalpam bija pa prātam. Viņš izdarīja visu tā* kā ērglis bija sacījis: paņēma zirgu, uzsēja tam mugurā savu naudas maisu, pats uzsēdās uz maisa un aizjāja. Nebija kalps necik tālu ticis, kad aiz muguras izdzirda saimnieku kliedzam: «Apstājies un uzklausi mani! Tu vari iet ar visu savu» naudu, kur tīkas, tikai atstāj man zirgu!»

Kalps to nelikās dzirdam, bet jāja mierīgi tālāk. Pēc dažāmj nedēļām viņš nonāca atkal pie cilvēkiem. Tur viņš uzcēla sev staltu namu, paņēma jaunu sievu un dzīvoja laimīgi. Un, ja» viņš nav miris, tad dzīvo vēl šo baltu dienu. Bet spārnotais, zirgs gan laikam jau sen ir pagalam.

VIEGLKĀJE ĶĒNIŅMEITA

Reiz dzīvoja skaista ķēniņmeita. Viņas daiļums bija izdaudzināts pa visām malām, un pie viņas brauca daudzi precinieki» gan no rītiem un vakariem, gan no dienvidiem un ziemeļiem-

Ilgu laiku pils pagalmā arvien bija redzami precinieku zirgi. Tomēr tais laikos preciniekiem negāja vis tik viegli kā mūsu dienās, kad dažs labs vienā pašā rita cēlienā septiņas sētas izjāj un tomēr tiek sveikā cauri. Ķēniņmeita bija tikpat untumaina, cik skaista, un tikai sevišķi drosmīgi jaunekļi uzdrīkstējās jāt pie viņas precībās. Ķēniņmeitai bija ļoti vieglas kājas, un viņa bija nozvērējusies tēvam, ka izies vienīgi pie tā, kurš ne tikai spēs viņu panākt, bet arī pa labu gabalu noskriet. Tas nu vēl nebūtu nekas, bet nelaime tā, ka ikvienam preciniekam, kas nespēja ķēniņmeitu noskriet, sava neveiksme bija jāsamaksā ar dzīvību.

Visiem bija ko brīnīties, ka pasaulē vēl atradās augstas kārtas jaunekļi, kas devās tik bīstamās gaitās, jo panākums bija viens: visu šo drosminieku nāvē sastingušie stāvi kļuva par galvas tiesu īsāki. Precinieku nocirstās galvas — it kā neveiksminiekiem par apsmieklu un citiem tīkotājiem par biedinājumu — mēdza uzspraust gara mieta galā un nolikt pils priekšā.

Dažam labam prātīgam cilvēkam liktos, ka tiem pauriem tur mieta galā gan nebūs bijis necik prāta un saprašanas, ja šo pauru īpašnieki tik muļķīgi paspēlējuši savu dzīvību. Taču šādi prātvēderi parasti aizmirst, ka jaunekļiem bieži vien karstās asinis sakāpj galvā un aptumšo prātu. Tādēļ jau gadās, ka tādiem prāta ir vairāk vēderā nekā galvā.

Tomēr biedinājumam mietos uzdurtās galvas bija tik daudz lieti derējušas, ka ar laiku precinieki nejāja vis vairs bariem uz. ķēniņa pili un dažs labs jauneklis grieza savu zirgu apkārt, neiejājis pat pils pagalmā. Sad tad gan vēl gadījās, ka rets auša izmēģināja savu laimi, taču tas vairs mājup neatgriezās, bet atstāja savu galvu mieta galā vārnām par ēsmu.

Pagāja vēl kāds laiks, un nu jau precinieku kumeļu pakavi nemaz vairs neklaudzēja uz ceļa ķēniņa pils tuvumā. Ļaudīs atplauka cerība, ka beidzot visām aušībām pienācis gals.

Te vienā jaukā dienā atkal ieradās jauns laimes tīkotājs — karstgalvis ķēniņdēls no tālas zemes. Šoreiz precinieks bija visai gudrs un piesardzīgs: pirms devās precībās pie ķēniņmeitas, viņš kādus pāris gadus ik dienas vingrināja savas kājas skriešanā. Un nu jauneklim bija amats rokā: viņa tēva ķēniņvalstī nebija neviena, ko ķēniņdēls nebūtu varējis noskriet. Precību gaitās ķēniņdēls brauca karietē, jo viņš gribēja gan ļaužu priekšā ar savu bagātību padižoties, gan arī pirms skriešanās savas kājas atpūtināt. Ceļā līdzi ķēniņdēls bija paņēmis kādu puspūru zelta, kas kā auzu maiss bija piesiets karietes aizmugurē.

Nebija ķēniņdēls necik tālu ticis, kad ieraudzīja kādu cilvēku, kas it kā lidoja putna spārniem. Pēc brītiņa žiglais skrējējs paskrēja karietei garām, ka nošvīkstēja vien:

«Apstājies, apstājies!» ķēniņdēls iesaucās visā galvā.

Skrējējs apstājās un sāka ausīties, kas viņu sauc. Te ķēniņdēls ieraudzīja, ka tam pie katras kājas piekārts pa dzirnakmenim, un nu vēl vairāk apbrīnoja skrējēja žiglumu. _

«Kam tu dzirnakmeņus esi sev pie kājām piesējis?» jautāja ķēniņdēls.

«Citādi jau, ātri skrienot, man kājas nepiedursies pie zemes,» atbildēja svešinieks, «un es nejauši varētu nezin kur aizskriet, ja kājām būtu jānes tik vien smaguma kā mans augums.»

To dzirdot, ķēniņdēls nodomāja: «Tādu vīru gan derētu pieņemt savā dienestā: kas zina, kā man veiksies. Varbūt man būs viņš jāsūta savā vietā skrieties ar ķēniņmeitu, ja jutīšu, ka pats nespēju noskriet.»

«Vai tu negribētu nākt pie manis dienestā?» jautāja ķēniņdēls svešiniekam.

«Kādēļ gan ne, ja tik salīgstam. Kādu algu tad tu man soli?»

«Ik dienas paēst un padzert, cik vien sirds kāro,» teica ķēniņdēls, «skaistu ziemas un vasaras apģērbu un algu — stopu zelta gadā.»

Svešinieks ar to bija mierā, un ķēniņdēls aicināja viņu apsēsties uz sava zelta maisa karietes aizmugurē.

«Kādēļ?» pabrīnījās skrējējs. «Vai tev liekas, ka taviem zirgiem ir ātrākas un stiprākas kājas nekā man? Nebaidies, es tos noskriešu katrā laikā.»

Un viņi devās tālāk.

Pēc neilgā laika ķēniņdēls ieraudzīja ceļmalā sēžam kādu vīru, kas turēja rokā bisi un tēmēja, it kā gribētu nošaut putnu. Gan ķēniņdēls, gan viņa ļaudis vērīgi skatījās, tomēr neviens nevarēja neko tādu ieraudzīt, uz ko šāvējs varētu tēmēt.

«Ko tu tur dari?» jautāja ķēniņdēls.

Šāvējs ar roku deva zīmi, lai ceļinieki klusē un neizbiedē putnu, uz ko šis tēmē.

«Ko tu tur dari?» jautāja ķēniņdēls otro reizi un, atbildes nesagaidījis, pajautāja vēl trešo reizi.

«Stāvi klusu,» beidzot nočukstēja šāvējs, «kamēr es tev pats atbildēšu. Vispirms man jānošauj putns.»

Pēc brītiņa atskanēja šāviens. Tad šāvējs piecēlās un teica:

«Nu ir putns pagalam, un tagad es tev atbildēšu. Jau labu laiku kāds ods laidelējās ap Bābeles torni un gribēja nolaisties uz tā smailes, bet to es nevarēju pieļaut, jo ods sver pāri par desmit pudiem un tas varētu tievo smaili nolauzt. Tādēļ es šo ļaundari nošāvu.»

«Kā tu vari tik tālu.saredzēt?» izbrīnījies jautāja ķēniņdēls.

«Kas nu tas par tālumu!» nosmējās svešinieks. «Manas acis redz vēl tālāk.»

«Pagaidiet drusciņ!» uzsauca žiglais skrējējs. «Es aiziešu paskatīties, vai šāvējs teica taisnību vai sameloja.»

To sacījis, viņš kā vējš aizdrāzās, un pēc mirkļa no viņa nebija ne vēsts.

Te ķēniņdēlam iešāvās prātā: «Arī šis vīrs man varētu labi noderēt.» Un viņš sāka to pierunāt:

«Vai tu negribētu nākt pie manis par sulaini?»

«Kādēļ gan ne,» atbildēja šāvējs, «ja tik salīgstam. Kādu algu tu man soli?»

«Ik dienas paēst un padzert,, cik vien sirds kāro,» teica ķēniņdēls, «skaistu vasaras un ziemas apģērbu un algu — stopu zelta gadā.»

Šāvējs ar to bija mierā. To pašu bridi bija jau arī Atrkājis atskrējis no Bābeles atpakaļ, nesdams uz muguras milzīgu, beigtu odu, bet šī nasta nelikās skrējēju nogurdinām. Nu trāpīgais šāvējs apsēdās uz zelta maisa karietes aizmugurē, un visi brauca tālāk.

Nebija vēl necik tālu tikuši, kad ķēniņdēls, kurš bija loti uzmanīgs un vērīgs, ieraudzīja kādu cilvēku, kas gulēja ceļmalā un turēja savu ausi pie zemes. Likās, ka svešinieks gribētu kaut ko slepeni noklausīties. Bet auss šim vīram bija triju asu gara un izskatījās pēc caurules.

«Ko tu tur dari?» jautāja ķēniņdēls.

«Romā pašlaik sabraukuši pieci jauni ķēniņi un slepeni apspriežas par karu. Es gribēju noklausīties, vai tik karš nedraud ari mums.»

«Kā tu vari tik tālu sadzirdēt?» izbrīnījies jautāja ķēniņdēls.

«Tas jau nemaz nav tālu,» atbildēja svešinieks. «Mana auss spēj sadzirdēt vēl tālāk. Es dzirdu gandrīz visu, ko runā jebkurā pasaules malā, bet man nav nekādas patikas klausīties visās sievu tukšajās tenkās.»

Te ķēniņdēls nodomāja — šāds palīgs var dažkārt lieti noderēt — un jautāja Garajai Ausij:

«Vai tu negribētu nākt pie manis dienestā?»

«Kādē) gan ne,» atbildēja Garā Auss, «ja tik salīgstam. Kādu algu tad tu man soli?»

«Ik dienas paēst un padzert, cik vien sirds kāro,» teica ķēniņdēls, «skaistu ziemas un vasaras apģērbu un vēl piedevām algu — stopu zelta gadā.»

Tas Garajai Ausij bija pa prātam, un viņi salīga. Garā Auss saritināja savu ausi, lai tā nevilktos pa zemi, apsēdās uz zelta maisa blakus Modracim karietes aizmugurē, un viņi brauca tālāk.

Pabraukuši kādu gabalu, viņi ieraudzīja lielu mežu. Bet, iekāms ceļinieki to bija sasnieguši, ķēniņdēls pamanīja, ka dažas koku galotnes reizumis jocīgi paceļas par pāris asīm augstāk un atkal nozūd. Viņš jautāja saviem ļaudīm, ko tas nozīmējot. Taču neviens neprata šo parādību izskaidrot. Ja kāds cirstu koku, tad koks krizdams nozustu, bet, ka koks vispirms par pāris asīm paceļas gaisā un tikai tad nokrīt, tas cilvēka prātam nebija aptverams.

Pēc kāda laika mūsu ceļinieki nonāca pie meža un paši savām acīm ieraudzīja koku jocīgo cilāšanos. Viņi nebija vēl ne

cik dziļi mežā iebraukuši, kad pēkšņi dīvainā parādība atklājās: kāds vīrs, izraudzījis vajadzīgo koku, piegāja tam klāt, saņēma to abām rokām ap stumbru un izrāva ar visām saknēm laukā kā nieka kāpostgalvu vai kāli. Ieraudzījis apstājamies karieti, vīrs pameta savu darbu un pienāca tuvāk. Viņš domāja, ka kungs greznajā karietē būs Šā meža īpašnieks, kas nu viņu ņems un apķīlās. Tāpēc viņš pazemīgi sacīja:

«Cienīgais kungs, neņem ļaunā, ka es bez tavas ziņas tavā mežā nolaidu pāris kociņu, krietnus kokus jau neesmu aizticis. Mana večiņa bija sadomājusi putru vārīt un sūtīja mani uz mežu, lai es šai kādu klēpīti malkas atnesot, ko pavardā likt. Јs tikai vēl kādu kociņu gribēju paņemt un tad iet mājās.»

Ķēniņdēls vareni brīnījās par šā vīra spēku un nodomāja: joka pēc izlikšos par meža īpašnieku, lai tad nu šis parāda man, ko spēj.

«Es tev kokus neliedzu,» teica ķēniņdēls Koku rāvējam. «Paņem manis pēc vēl kādu resnāku piedevām.»

Vīrs priecīgs gāja atpaka), satvēra tik resnu koku, ka rokas nesniedzās tam apkārt, un — brīkšķ! — izrāva no zemes.

«Vai tu negribētu nākt pie manis dienestā?» jautāja ķēniņ* dēls.

«Kādēļ gan ne,» atbildēja Koku rāvējs, «ja tik salīgstam. Kādu algu tad tu man soli?»

«Ik dienas paēst un padzert, cik vien sirds kāro,» teica ķēniņdēls, «skaistu ziemas un vasaras apģērbu un algu — stopu zelta gadā.»

Vīrs pakasīja aiz auss, it kā vēl svārstīdamies, vai līgt par solīto algu, un tad sacīja:

«Atvēli man vēl tikai aiznest savai večiņai šo klēpīti malkas tin pasacīt, kurp aizeju. Citādi viņa mani veltīgi gaidīs. Un tad es skriešiem vien būšu atpaka).»

Dabūjis atļauju, viņš paņēma izrautos kokus klēpī un steigšus aizgāja. Drīz vien viņš jau bija atpakaļ. Ķēniņdēls nopriecājās, ka nu viņam bija vēl viens sulainis, kas izpalīdzēs grūtā brīdī.

Ceļiniekiem drīz mežs bija tālu aiz muguras. Un, kad viņi jau krietnu gabalu bija nobraukuši pa līdzenumu, te tālumā

ieraudzīja kādu pilsētu, bet Šaipus pilsētas — septiņas vējdzirnavas. Tās visas stāvēja vienpus ceļa rindā cita aiz citas. Ķēniņdēls, kurš visu acīgi vēroja un centās izdibināt, kas un kā, tūlīt pamanīja, ka visām vējdzirnavām spārni griežas, kaut gan laiks todien bija tik rāms, ka pat koka lapiņa nepakustējās. Pabraucis tālāk, viņš pēkšņi sajuta tādu vēja pūsmu, kāda mēdz būt, ja vējš pūš pa sienas šķirbu istabā vai pa cauruli. Kad viņš pabrauca vēl drusciņ tālāk, vējš tikpat pēkšņi norima. Ķēniņdēls pavērās visapkārt, bet labu brīdi nevarēja ieraudzīt nekā tāda, no kā varētu celties vējš.

Kad kariete jau bija piebraukusi pavisam tuvu pie pilsētas vārtiem, ķēniņdēls pēkšņi ceļmalā ieraudzīja neliela auguma vīru, kas, atspēries pret lielu akmeni un drusku atgāzies, likās darām kaut ko neparastu.

Ķēniņdēls pavēlēja apturēt zirgus un pavaicāt svešiniekam* ko šis tur dara.

«Ko nu es, nabaga trūkumcietējs, lai daru? Tā kā nekādu labāku darbu nekur neatradu, ar ko nopelnīt maizi, tad pie bada uzņēmos šo te pašu amatu — rāmā laikā griezt pilsētas vējdzirnavas. Bet cik nu es ar tādu nieka darbu varu nopelnīt? Tik tikko vēdera tiesu.»

«Vai tad vējdzirnavas griezt tev tik tāda nieka lieta vien ir?» jautāja ķēniņdēls.

«To jau nu jūs paši savām acīm redzat,» atbildēja svešinieks, «ka mute man visu laiku stāv ciet un es tikai ar pirkstu piespiežu te vienu, te otru nāsi, lai neceltos pārāk stiprs vējš* citādi tas var spārnus ar visām dzirnavām sadauzīt lupatu lupatās un aizpūst pa gaisu.»

«Vai tu negribētu nākt pie manis dienestā?» jautāja ķēniņdēls.

«Kādēļ gan ne,» atbildēja Vējpūtis, «ja tik salīgstam un ja tu man tik daudz maksā, ka man vairs nav jācieš bads. Kādu algu tad tu man maksāsi, ja es stāšos tavā dienestā?»

«Ko citiem sulaiņiem dodu, to saņemsi arī tu,» teica ķēniņdēls. «Ik dienas paēst un padzert, cik vien sirds kāro, skaistu ziemas un vasaras apģērbu un vēl piedevām algu — stopu zelta gadā.»

Vējpūtis priecīgi iesaucās:

«Ar to jau nu ikviens var būt mierā, kamēr nav nekas labāks

gadījies. Sitīsim tik saujā! Vērsi tur pie ragiem, vīru pie

vārda, kā sakāmvārdā teikts.»

Ķēniņdēls paņēma līdzi savu jauno sulaini un nu ar visiem pieciem krietniem palīgiem devās uz ķēniņa galvaspilsētu meklēt savu laimi vai nelaimi: vai nu viņš apprecēs daiļo ķēniņmeitu, vai arī viņa galva tiks uzdurta mieta galā.

Iebraucis galvaspilsētā, ķēniņdēls pavēlēja sagādāt vislabākajā krodziņā sev un saviem sulaiņiem telpas un piekodināja krodziniekam, lai šis sagatavojot bagātīgu maltīti un pasniedzot viņa sulaiņiem visu, ko vien tik sirds tiem kārojot. Un, uzsviedis galdā sauju zelta naudas, ķēniņdēls piebilda:

«Se, ņem šo nieku par rokasnaudu, kad dosimies tālāk, tad samaksāšu visu, kas pienākas.»

Pēc tam ķēniņdēls lika saaicināt visus pilsētas skroderus un kurpniekus, lai tie viņa sulaiņiem uzšūtu lepnas drānas un apavus. Kaut gan ikviens ķēniņdēla sulainis bija labs sava aroda meistars, tomēr nevienam no viņiem nebija nekāda lāga apģērba, gluži kā sakāmvārdā teikts: «Deviņi amati, desmitais bads,» — vai arī: «Ne jau katram dziedātājputnam skaista spalva.»

Pa tam princeses tēvs — vecais ķēniņš bija padzirdējis daudzinām jauno precinieku gaužām bagātu un lepnu.

Pēc trim dienām ķēniņdēls ieradās pie ķēniņa — ātrāk viņš nepaguva, jo sulaiņu drānas un apavi vēl nebija gatavi.

Ieraudzījis augumā stalto un vaigā glīto jaunekli, vecais ķēniņš ar tēvišķīgu maigumu teica:

«Mīļais draugs, labāk nesāc skrieties ar manu meitu! Kaut tev kājas būtu žiglākās par žiglām, tu tomēr nekad nenoskriesi viņu, jo manai meitai kājas ir kā putna spārni. Tu esi tik jauns, un man žēl, ka tu blēņu dēļ paspēlēsi savu dzīvību.»

«Augstais ķēniņ,» atbildēja ķēniņdēls, «esmu dzirdējis ļaudis runājam, ka tu tam, kas nevēlas pats skrieties ar tavu meitu, atļauj sūtīt savā vietā sulaini vai algādzi.»

«Tas tiesa,» ķēniņš atbildēja. «Taču tev no taviem palīgiem būs maz labuma. Ja salīgtais skrējējs manu meitu nepanāks —

un tas tā būs —, tad galvu nocirtīs nevis viņam, bet gan tev un tavējā karāsies mieta galā.»

Brītiņu padomājis, ķēniņdēls apņēmīgi noteica:

«Esmu ar mieru. Lai viens no maniem sulaiņiem iet ar tavu meitu skrieties, bet es lieku ķīlā savu galvu. Tādēļ esmu šurp atnācis un drīzāk zaudēšu dzīvību nekā ļaudīm par apsmieklu aiziešu no šejienes, savas laimes neizmēģinājis. Lai jau tad (audis labāk apsmej nedzīvu galvu mieta galā nekā dzīvu vīru.»

Gan vecais ķēniņš visādi izrunājās un visiem spēkiem mēģināja precinieku atrunāt, tomēr veltīgi, un viņam bija vien jāpiekrīt. Skriešanās tika nolikta otrā dienā. Kad ķēniņdēls bija aizgājis, ķēniņš mēģināja atrunāt savu meitu. So sarunu bija noklausījies Garā Auss, krodziņā sēdēdams, un atstāstīja ķēniņdēlam:

«Mīļais bērns,» bija teicis ķēniņš, «tu daudz jaunekļu esi līdz šim jau pazudinājusi un mani ar to līdz sirds dziļumiem apbēdinājusi. Taču neviens no bojā aizgājušajiem preciniekiem man tā nav paticis kā šis jaunais ķēniņdēls, kas nodomājis rīt ar tevi skrieties. Sis jauneklis ir izskatā stalts un valodā gudrs. Ja tu mani mīli, tad gausini gan rīt savu žiglo kāju gaitu, lai precinieks vai arī viņa sulainis spētu tevi noskriet un lai taču es reiz tiktu pie znota! Tad būs kam pēc manas nāves valdīt ķēniņvalsti, jo dēla man nav.»

«Tu gribi, lai es kāda puiša dēļ noliedzu savu vieglo kāju žiglumu,» iesaucās dusmās pietvīkusī, uzpūtīgā ķēniņmeita, «un tikai tādēļ, lai tiktu pie sievas goda! Nē, neparko! Labāk tad visu mūžu palieku vecmeitās. Kas šim puisim lika nākt šurp? Ne viņu esmu aicinājusi, ne ari kādu citu, kas pirms viņa nācis. Mūsu mežā atradīsies vēl diezgan mietu, kur uzdurt tik aušīgas galvas kā šim te un visiem pārējiem. Gan vējš atdzesēs karstgalvju paurus, kad tos uzspraudīs mieta galā. Un, ja šis precinieks tev liekas tik mīļš, tad raidi to mājup, iekāms viņš nav mēģinājis ar mani skrieties! Bet no manis nu gan negaidi, lai es viņam parādītu kaut mazāko žēlastību. Pats vainīgs: kam neklausa laba padoma!»

Ķēniņš, labi pazīdams savas meitas tiepīgo dabu, vairs ir nemēģināja viņu pārliecināt.

Kad Garā Auss šo sarunu bija atstāstījis ķēniņdēlam, atnāca Atrkājis un teica:

«Man kauns, ļaudīm redzot, skriet ar dzirnakmeņiem pie kājām. Labāk pavēli nopirkt sešu vēršu ādas un no tām pašūt maisu, pēc tam liec vēl sapirkt tik daudz dzelžu, cik sver mani dzirnakmeņi. Dzelži būs jāsaliek maisā. Tad ļaudis noturēs mani par ceļojošu amatnieku — un viss būs labi.»

Ķēniņdēls labprāt izpildīja sulaiņa vēlēšanos un lika sapirkt ādas un dzelžus, cik vajadzīgs. Otrā rītā nasta jau laikus bija gatava. Atrkājis uzlikās sev nastu mugurā un sāka soļot. Sākumā gan sulainim likās jocīgi, ka smagums viņam mugurā, nevis pie kājām, taču drīz vien viņš ar to aprada.

Milzums ]aužu bija sanākuši noskatīties skriešanos. Daži zoboja Atrkāji par pauninieku, citi atkal spriedelēja:

«Prātīgs cilvēks, kad tam jāskrien, lūko nomest no muguras katru lieko apģērba gabalu, bet sitas nejēdz ne nastu nolikt.»

Garā Auss ari šīs valodas atstāstīja ķēniņdēlam, taču Atrkājis par tām nelikās zinis.

Par skriešanās vietu tika izraudzīts jūdzi garš ceļš. Abpus ceļa bija sastādīti ēnaini koki, kas pasargāja skrējējus no saules svelmes. Ceļa galā tecēja mazs avotiņš. Pēc norunas skrējējiem bija jāpaņem līdzi pa tukšai pudelei, jāaizskrien līdz. avotiņam, jāpiesme] pudele ar ūdeni un tad jāskrien atpaka). Kurš būs atskrējis kaut vai par vienu vai diviem soļiem ātrāk nekā otrs, tas būs uzvarētājs.

Nepagāja necik ilgs laiciņš, kopš ķēniņmeita un Atrkājis pēc dotās zīmes reizē bija sākuši skriet, kad sulainis ar visu nastu vēja ātrumā aizdrāzās ķēniņmeitai garām, aizskrēja līdz avotam, piesmēla savu pudeli un jau devās atpakaļ. Pusceļā viņam pretim skrēja ķēniņmeita, kas vēl tikai devās uz avotiņu.

«Apstājies, brālīt, uz brīsniņu!» lūdzās ķēniņmeita. «Esmu mazliet celi izmežģījusi. Dod man no savas pudeles kādu lāsīti ūdens, ko kāju apslacīt. Tu tikmēr atpūties, un tad reizē skriesim tālāk.»

«Manis pēc,» atbildēja ķēniņdēla sulainis, «man jau nav nekur jāsteidzas. Sēdēšu šeit, ja vēlies, līdz atskriesi no avotiņa atpakaļ, un tad skriesim reizē tālāk.»

Bet, tikko viņš, nekā jauna nenojauzdams, bija apsēdies atpūtināt kājas, tā ķēniņmeita it kā lakstodamās pabāza viņam pie deguna miegazāles, un sulainis tūdaļ aizmiga. Ķēniņmeita paņēma sulaiņa pilno pudeli un drāzās atpakaļ. Modracis to visu redzēja un, paņēmis savu bisi, tik trāpīgi iešāva kāda koka zarā, ka tas uzkrita aizmigušajam Atrkājim taisni uz deguna un viņu uzmodināja. Sulainis iztrūcies ieraudzīja tukšu pudeli un ķēniņmeitu jau labu gabalu atceļā. Nu Atrkājis drāzās, ka papēži vien zib. Viņš vēlreiz aizskrēja līdz avotiņam, vēlreiz piesmēla pudeli un vēja ātrumā drāzās atpakaļ. Pašā ceļa galā Atrkājis tomēr par dažiem acumirkļiem noskrēja vieglkāji ķēniņmeitu.

Nu precinieks bija guvis uzvaru un palicis pie dzīvības. Bet ķēniņmeita pārskaitusies aizgāja mājup, jo to viņa gan nebija domājusi, ka pasaulē atradīsies vēl kāds cilvēks, kam ir žiglākas kājas nekā viņai.

Ķēniņdēls ar saviem sulaiņiem devās uz krodziņu, lika sarīkot lepnas dzīres un bagātīgi apdāvināja kā Atrkāji, tā Modraci, kas īstajā laikā bija pamodinājis skrējēju. Bet Garā Auss pat dzīru troksnī sadzirdēja, par ko tobrīd pilī sarunājās ķēniņš ar savu meitu.

«Mīļais bērns,» teica ķēniņš, «nu gan tev jāprecas! Nekā darīt, tavu kāju vieglums beidzot ir pārspēts. Es par to Jotī priecājos, jo, pirmkārt, nu reiz mitēsies precinieku nogalināšana un, otrkārt, man būs znots, kas visādi man ir pa prātam.»

Ķēniņš gribēja vēl ko teikt, bet te pēkšņi ķēniņmeitai atraisījās mēle, kas līdz šim dusmās bija kā sasalusi. Un nu no viņas skaistās mutītes gāzās tādi vārdu plūdi, ka ķēniņš vairs neko nedabūja iebilst. Tā kā visu to, ko sarunāja ķēniņmeita, nav iespējams vārdu pa vārdam atstāstīt, tad pateiksim tikai īsumā.

Ķēniņmeita bija un palika pie sava: ja tēvs mēģināšot šo ar varu apprecināt, tad viņa gan drīzāk sev galu padarīšot nekā iziešot pie tāda vīra, kas ar sava sulaiņa palīdzību viņu noskrējis. Nē, neesot tādas varas pasaulē, kas spētu viņu piespiest precēties. Pagāja labs laiks, līdz meita kļuva rāmāka un ķēniņš dabūja iebilst kādu vārdu. Viņš vēl mēģināja meitu pārliecināt gan ar draudiem, gan glaimiem, bet nekas nelīdzēja.

«Manis pēc tu vari tam atdot pusi no savas ķēniņvalsts Sgj līguma laušanu,» iesaucās ķēniņmeita, «bet es nemūžam nekļūšu par viņa sievu!»

Ķēniņdēls gaužām noskuma, kad Garā Auss viņam atstāstīja šo sarunu. Bet Koku rāvējs viņu mierināja:

«Nebēdājies! Pasaulē meitu ir vairāk, nekā tas gražīgajai ķēniņmeitai liekas, un vēl daudz skaistākas un laipnākas par viņu. Prasi tikai ķēniņam par līguma laušanu tik daudz zelta, cik uz muguras spēj maisā aiznest viens vīrs, un lai tā princese paliek vien vecmeitās! Neviens uz viņu vairs negribēs ne paskatīties, kur nu vēl precībās iet.»

Sāds padoms ķēniņdēlam bija pa prātam. Otrā rītā viņš, aizgājis uz pili, uzklausīja ķēniņu, kurš viņam teica uz mata to pašu, ko Garā Auss iepriekš jau bija atstāstījis.

«Labi,» atbildēja ķēniņdēls, «manis pēc lai tad arī paliek tās kāzas nedzertas. Esmu ar mieru, ja jūs man par garā ceļa gājumu dotu no sava mantu kambara tik daudz zelta, cik uz muguras spēj maisā aiznest viens vīrs.»

Ķēniņš labprāt to apsolīja un vēl nopriecājās, ka tik lēti ticis no precinieka vaļā: varēja taču gadīties, ka ķēniņdēls par līguma laušanu prasa pusi ķēniņvalsts, bet nu salīga par maisu naudas. Ķēniņš gan pie sevis nobrīnījās, sak — es biju domājis, ka šis jauneklis būs gudrāks, — viņš taču nav apdomājis, cik smags ir zelts un cik maz to var aiznest visstiprākais vīrs. Un tā viņi, abi gluži apmierināti ar šādu norunu, šķīrās. Krodziņā Koku rāvējs teica ķēniņdēlam:

«Tagad sūti sulaiņus uz pilsētu un pavēli sapirkt visus buru audekla baķus, cik vien var dabūt, pēc tam liec saaicināt piecdesmit skroderzeļļus, lai tie no sešām kārtām saliktā buru audekla pašuj tik garu un tik platu maisu, cik vien iznāk. Šajā maisā es no ķēniņa mantu kambara aiznesīšu samaksu par ķēniņmeitas lauzto līgumu.»

Ķēniņdēls tā visu izdarīja un solīja skroderzeļļiem labu samaksu, ja viņi pa nakti pašūtu maisu. Mēdz teikt, ka saimnieces solītā cepeša smarža liek skrodera pirkstiem žiglāk cilāt adatu, bet tagad zeļļi cilāja adatas vēl jo žiglāk, priecājoties par ķēniņdēla apsolīto algu. Skroderi šuva maisu visu cauru nakti ar tādu skubu, ka ikvienam no viņiem bija labi jāuzmanās, lai

blakussēdētājs — amata brālis ar savu adatu netrāpītu acī. Ap pusdienas laiku skroderiem maiss bija gatavs, un vīles tam gandrīz visas bija dubultas. Skroderi saņēma par savu darbu samaksu un piedevām vēl tik daudz naudas, ka, vienu nakti strādājuši, nu varēja trīs dienas dzīrot. Koku rāvējs pārmeta maisu pār muguru un aizgāja pie ķēniņa mantziņa pēc zelta.

Mantzinis, ieraudzījis milzīgo maisu, sāka zoboties:

«Tu, brālīt, būsi apmaldījies, tu laikam ej pēc pelavām, jo naudai gan šitāda maisa nevajag.»

Bet ķēniņdēla sulainis atbildēja:

«Maisa tukšais gals jau ēst neprasīs, un es vairāk maisā neielikšu, cik spēšu panest.»

Tā sarunājoties, viņi nonāca pie mantu kambara. Atslēdzis durvis un parādījis visas zelta mucas, matzinis nicīgi sacīja:

«Kā tev liekas, vai te pietiks zelta, ko piepildīt tavu maisu?»

«To redzēsim,» atbildēja Koku rāvējs, «vai nu iepriekš to kāds var pateikt. Mans kungs šurp brauca cerībās pārvest mājās jaunu sievu, bet nu no visa tā brauciena tik vien ir kā maišelis naudas. Dažreiz gan labāk nauda nekā nikna sieva.»

Bet mantzinis arvien vēl zobojās:

«2ēl, ka tev liekšķeres nav līdzi, tā darbs labāk sēktos; saujām piegrābt maisu ies gausi, īpaši, ja maiss tik liels.»

«Mans nelaiķis tēvs mēdza pa jokam teikt tā: «Kam nav ne krūzes, ne stopa, tam jāstrebj no kubla vai no mucas,»» atbildēja Koku rāvējs. ^

To teicis, viņš pacēla pirmo zelta mucu tik viegli kā pūciņu. Viņš palūdza pieturēt maisa galu un iebēra tajā zelta naudu, ka noskanēja vien. Nu mantzinis satrūkās, bet, kad ar otro un trešo mucu gāja tāpat, tad tas kļuva bāls kā krīts. Pēc kāda brītiņa visas zelta mucas jau bija iztukšotas, bet maiss vēl nebija ne pusē.

«Vai jūsu ķēniņam tik vien ir tās naudas?» pavīpsnāja Koku rāvējs.

«Tur tajās lādēs ir gan vēl zelts, bet tikai stieņos, jo nav izkalts naudā.»

«Dodiet tik šurp!» pieprasīja Koku rāvējs un iztukšoja lādes tāpat, kā bija iztukšojis mucas. Kad visas malu maliņas bija

pārmeklētas un viss iztukšots, viņš uzsvieda maisu mugurā un aizgāja uz krodziņu.

Nu mantzinim durvis nebija vairs ko slēgt, un viņš kā sadedzis aizjoza pie ķēniņa pastāstīt par notikušo nelaimi. Vecais ķēniņš arī pārbijās, izdzirdīs mantziņa vārdus. Viņš lika atnākt meitai un pārmeta tai:

«Redzi nu, kādu postu atnesusi tava spītīgā tiepšanās! Visa valsts nauda nu ir pagalam, precinieks mani atstājis pliku kā baznīcas žurku. Kas es vairs par ķēniņu? Valdnieks bez naudas ir tikpat kā bez rokām un kājām. Ar ko lai stājos pretim ienaidniekam? Tikko karavīri būs padzirdējuši, ka man vairs nav naudas, tā viņi visi izklīdīs kur kurais.»

«To tā nevar atstāt!» iesaucās ķēniņmeita. «Vai nu ar viltu, vai ar varu, bet nauda mums ir jādabū atpakaļ.»

Bet, iekāms viņi bija paguvuši sagudrot kādu viltību, pienāca ziņa, ka ķēniņdēls jau atstājis pilsētu.

«Nu mums jāmēģina naudu atņemt ar varu,» teica ķēniņmeita. «Liec tūdaļ sapulcināt visu karaspēku, lai tas dzenas paka] blēdīgajam preciniekam! Ar tik smagu vedamo viņš necik tālu vēl nebūs ticis.»

Pavēle tūdaļ tika izpildīta. Jau otrā dienā karaspēks bija sapulcināts, un nu ķēniņdēlam pa pēdām devās vispirms jātnieku, tad kājnieku pulki un beidzot karietē pats ķēniņš ar savu meitu. Trešo daļu no tā zelta, ko atņemtu viltīgajam preciniekam, ķēniņš apsolīja karavīriem, lai viņi to jo niknāk vajātu. Ķēniņdēls ar savu zelta kravu jau bija labi gabalā, jo Koku rāvējs bez kādām pūlēm nesa mugurā milzīgo maisu. Un citādi jau arī nemaz nevarētu to dabūt projām: zirgus, cik būtu vajadzīgs tādas kravas aizvešanai, vēl varētu par labu naudu sadabūt, bet kur tad ņemtu tādus ratus, kas nesalūztu zem tik liela smaguma?

Koku rāvējs bija tikko ticis pāri kādam augstam kalnam un nu kalna pakājē krūma paēnā atsēdās atpūtināt kājas. Te Garā Auss pastāstīja ķēniņdēlam un viņa ļaudīm visu, visu, ko bija sadzirdējis ķēniņa pilī runājam: tie bija slepenie nodomi, par kuriem tobrīd sprieda. Modracis savukārt no kalna gala bija skaidri saredzējis, ka viņiem pakaļ dzenas karapulki. Nu ķēniņdēls drusku nobijās. Bet Vējpūtis teica:

«Mums jādodas mazliet tālāk, lai man vieglāk būtu pūst uz karavīriem, kad viņi būs uzkāpuši kalnā.»

Ceļinieki tūdaļ gāja tālāk, līdz atrada piemērotu vietu. Un, tikko Modracis ziņoja, ka pirmais jātnieku pulks jau sasniedzis kalna virsotni, Vējpūtis sāka pūst. Un tavu brīnumu! Viri un zirgi uzlidoja augstu gaisā kā viegli puteklīši. Bet, kad tie nokrita atkal zemē, tad vairs savus kauliņus nevarēja salasīt. Arī kājnieki uzlidoja gaisā tāpat kā jātnieki, un nu kalnā palika tikai kariete ar ķēniņu un viņa vieglkāji meitu.

«Vai tos ari uzpūst gaisā?» pajautāja Vējpūtis. Bet ķēniņdēls to neļāva darīt, teikdams:

«Lūkosim nu vēlreiz izlīgt ar labu.»

Viņš uzbrauca savā karietē kalnā pretim ķēniņam un, laipni sasveicinājies, teica:

«Tu vienā rāvienā esi kjuvis par nabagu: tev nav vairs ne naudas, ne karaspēka. Kas nu tu par ķēniņu! Dod man savu meitu par sievu, tad visām likstām būs gals.»

Tagad vairs ne vecais ķēniņš, ne viņa spītīgā meita nepretojās. Un nu ķēniņdēls teica savam sievastēvam:

«Neraizējies, es tūdaļ visu zeltu likšu aiznest atpakaļ. Un, ja prātīgi un gādīgi valdīsim pār ķēniņvalsti, tad izdosies panākt, ka tur radīsies atkal jauna paaudze, kas aizstās tos, kurus šodien uzpūta gaisā. Bet, kamēr uzaugs jaunie karavīri, tikām valsti apsargās mani krietnie sulaiņi. Viens no viņiem no liela tāluma spēj saredzēt vissīkāko kukainīti, otrs — sadzirdēt pelīti grabināmies simt asu zemes dzijumā, trešais — aiznest visu zeltu un sudrabu no ķēniņa mantu kambara un ceturtais — aizpūst pa gaisu veselu karaspēku.»

Beidzot visi atgriezās ķēniņa galvaspilsētā un veselas četras nedēļas dzēra lepnas jo lepnas kāzas. Ķēniņdēls k)uva par vecā ķēniņa znotu, bet pēc viņa nāves — par valdnieku.

SPRUNGULIS UN TĀSS

Reiz dzīvoja kāds saimnieks. Viņš bija tāds sīkstulis, ka ne kalpi, ne kalpones necik ilgi pie viņa nedzīvoja. Saimnieks gan saviem gājējiem nelika vairāk strādāt kā citi, toties tik slikti baroja, ka viņi nekad nebija paēduši. Gada ceturksni vai pusgadu šādu suņa dzīvi izcietuši, gājēji, bada dzīti, izklīda kur kurais. Un, kad beidzot visā apkaimē kļuva zināms, kāpēc gājēji no saimnieka aiziet, neviens vairs pie sīkstuļa nesaderēja.

Tajos laikos Alutagā1 dzīvoja kāds slavens zintnieks. Paņēmis līdzi veselu maisu naudas un visādus kukuļus, saimnieks aizgāja pie zintnieka pēc padoma: sak, vai nevarot šim atrast tādus gājējus, kas būtu pieticīgi uzturā un nenoēstu saimniekam pēdējos matus no galvas.

«Varēt jau var,» atbildēja zintnieks, «bet tas nav manos spēkos. Tur tev jāiet pie paša elles kunga, vienīgi tas tev var palīdzēt.»

Un zintnieks pamācīja sīkstuli, lai tas ar melnu zaķi maisā ejot trīs ceturtdienas no vietas pirms pusnakts uz krustcelēm un svilpjot, tad pie šā atnākšot pats elles kungs.

«Un tad lūko ar viņu salīgt,» piebilda zintnieks. «Vairāk es tev līdzēt nevaru. Tikai neļauj sevi piekrāpt!»

Saimnieks pavaicāja, kur lai šis ņemot melnu zaķi. Bet zintnieks viņu pamācīja, lai zaķa vietā ņemot kaķi.

Kad pienāca ceturtdiena, saimnieks iebāza maisā melnu kaķi un aizgāja uz krustcelēm. Drusciņ notrūcies viņš gan bija, tomēr pasvilpa, mazliet pagaidīja, taču neviens nenāca. Tad viņš pasvilpa vēlreiz un nodomāja: «Ja arī tagad neviens nenāks, tad veltīgi šurp esmu atnācis.»

Te gaisā atskanēja šņākoņa, it kā kāds pūstu kalēja plēšas, un saimnieks ieraudzīja augstu pār galvu lidināmies melnu būtni. Kāda balss sauca:

«Ko tu, brālīt, gribi?»

«Man melns zaķis pārdodams,» atsaucās saimnieks.

«Nāc nākamo ceturtdienu, šonakt man nav vaļas ar tevi līgt,» teica balss, un to pašu mirkli melnā būtne pazuda.

Saimnieks bija gan pikts par to, ka nekas nesanāca, — bet ko lai dara?

1 Alutaga — Igaunijas ziemeļaustrumu daļa Peipusa krastā.

Nākamo ceturtdienu saimniekam veicās jau labāk. Tikko viņš iesvilpās, tā tūlīt klāt pienāca mazs vecītis ar tarbu kaklā un jautāja:

«Ko tu, brālīt, gribi?»

«Man melns zaķis pārdodams,» — arī šoreiz saimnieks teica to pašu.

«Cik viņš maksā?» jautāja svešais vecītis.

«Es par savu zaķi negribu nekā cita kā vienīgi kalpu un kalponi, kas strādātu un nenoēstu man pēdējos matus no galvas.»

«Uz cik gadiem tu gribi līgt?» jautāja vecais vīrs.

«Manis pēc kaut vai līdz mana mūža galam,» atbildēja saimnieks.

Bet svešinieks iebilda, ka nevarot līgt uz ilgāku laiku kā tikai uz septiņiem vai divreiz septiņiem gadiem. Saimnieks bija ar mieru.

.«Nu tad atnāc nākamo ceturtdienu, atnes savu melno zaķi, un es tev atvedīšu kalpu un kalponi, kas nekad tev neprasīs ne ēst, ne dzert. Tikai sausā laikā tev būs viņi jāiemērc pa nakti ūdeflj, citādi abi savītīs un nespēs vairs strādāt,» noteica svešinieks.

Saimnieks trešo reizi atnāca ceturtdienas vakarā uz krustcelēm. Tikko viņš nosvilpās, elles kungs tūdaļ bija klāt, taču viens pats — bez kalpa un kalpones.

«Dod man no sava rādāmā pirksta trīs asins pilienus, lai līgums būtu spēkā un lai tu to nelauztu,» sacīja elles kungs.

Saimnieks savukārt vaicāja, kur tad esot kalps un kalpone.

«Tarbā,» atbildēja elles kungs.

Nelabā tarba bija tik maza, ka saimnieks nobijās, vai tik viņu neapkrāps. Noprazdams saimnieka bažas, nelabais teica:

«Es tevi nekrāpšu,» — un, pačamdījies pa tarbu, izvilka no tās vīstokli labas kodaļas lielumā.

«Se, tas būs tavs kalps!»

Tai pašā mirklī svešiniekam blakus nostājās garš, plecīgs vīrs. No otra tāda paša vīstokļa radās kalpone.

«Tie būs tev kalpi, kas neprasīs ēst,» teica svešinieks. «Bet nu dod šurp, kā līgts, savas asinis un melno zaķi! Pēc tam varēsi iet mājup.»

Saimnieks darīja, ko viņam lika, un visbeidzot noprasīja, kas tad viņa kalpiem esot vārdā.

«Kalpu sauc Sprungulis un kalponi — Tāss,» atbildēja elles kungs, iebāza iemainīto zaķi tarbā un gāja savu ceļu, bet saimnieks ar saviem gājējiem devās mājup.

Kalps un kalpone strādāja katru mīļu dienu no rīta līdz vakaram un nekad neprasīja ne ēst, ne dzert. Tas saimniekam joti patika. Bet, kad viņi reizumis karstā laikā izskatījās tādi kā savītuši, saimnieks iemērca tos pa nakti mārkā. Otrā rītā abi divi bija atkal spirgti un spēcīgi kā vienmēr. Sīkstulis tagad ar katru gadu sakrāja arvien vairāk un vairāk naudas, jo nu viņam nebija saviem gājējiem ne ēst jādod, ne alga jāmaksā. Tā pagāja septiņi un vēlreiz septiņi gadi, un līdz nolīgtā laika beigām bija atlicis vairs tikai pāris nedēļu. Saimnieks sāka bēdāties, ka nu viņam būšot labie gājēji jāzaudē. Un viņš sāka prātot gan šā, gan tā, kā varētu nolīgto laiku pagarināt.

Kādu rītu saimnieks piecēlies redzēja, ka ne kalps, ne kalpone vēl nav pie darba. Domādams, ka tie abi vēl guļ uz istabaugšas, viņš kāpa pa trepēm augšā. Taču tur neviena nebija. Guļvietās, kur kalpi bija gulējuši, saimnieks atrada satrūdējušu praulu un čupiņu bērza tāss. Te viņš uzreiz atskārta, ko nozīmēja kalpu vārdi. Tie droši vien nebija nekas cits kā apburts sprungulis un tāss. Un, tikko skopais saimnieks grasījās kāpt no istabaugšas lejā, kāda neredzama roka satvēra viņu aiz rīkies un turpat nožņaudza. Saimniece vēlāk, meklējot pa istabaugšu, neatrada nekā cita kā vienīgi trīs asins pilienus. Klētī iegājusi, viņa ieraudzīja visus apcirkņus tukšus, bet naudas lādi pilnu nodzeltējušām lapām.

Tā visa bagātība uz rāviena bija vējā. Atraitnēs palikusī saimniece arī nomira aiz bēdām, kaut gan viņa nezināja, ka pats elles kungs nožņaudzis saimnieku, kas aiz skopuma bija viņam savu dvēseli pārdevis.

Tāda alga pienācās skopajam saimniekam, kas netaisnā ceļā bija ticis pie mantas.

TRIS VELESANAS

Reiz dzīvoja kāds nabaga vaļinieks ar savu sievu. Viņu vientuļā būdiņa atradās labi patālu no ciema. Dzīvē nekas viņiem neveicās, un likās, ka viņi būtu radīti postam un nabadzībai.

Jaunībā viņiem bijuši ari bērni, bet visi miruši, un nu ne* bija neviena, kas vecumdienās par vecīšiem gādātu. Kā divi veci celmi viņi ik vakaru sēdēja uz mūrīša un bieži vien gluži par niekiem sāka dusmoties un strīdēties. Un, kā jau tas strīdoties mēdz būt, katrs centās savu vainu uzvelt otram pat tad, kad nebija nekāda Jaunuma un nekādas vainas. Strīdā vecītis bieži vien pārmeta vecenītei:

«Būtu man laimējies apņemt labāku sievu, kas tad nekaitētu dzīvot. Es tagad būtu bagāts vīrs.»

Bet sievai mēle bija daudz asāka, un katram vīra teiktajam vārdam viņai atradās desmit divdesmit pretim. Un, kad vīrs gribēja ko pārmest, tad viņš tālāk par pirmo vārdu netika, jo sieva tūdaļ cirta pretim:

«Vai tu re, kas par skrandu lācil Ja es, jauna un muļķe būdama, nepratu sev labāku vīru izvēlēties, tad es tur pa daļai pati esmu vainīga, kaut gan, taisnību sakot, esmu pārliecināta, ka tu mani esi piebūris. Piķis viņu zina, ar ko tu mani slepeni biji ieēdinājis, ka es sāku pēc tevis tīkot. Precinieku man nekad nebija trūcis, un, ja es sev par postu nebūtu izgājusi pie tevis — plikadīdas tāda, tad es tagad sēdētu pie lepni klāta kungu galda. Bet nu man tavas neizdarības dēļ jācieš bads un trūkums, līdz nāve nāks un atpestīs. Ari tā ir tava vaina, ka visi mūsu bērni miruši, jo tu neprati ne par sievu, ne bērniem gādāt.»

Tā kādu vakaru, kad vīrs ar sievu atkal bārdamies sēdēja savā būdā uz mūrīša, istabā ienāca lepni ģērbusies sieviete. Tūlīt norima sievas vārdu plūdi un atlaidās vīra dūrē savilktā roka. Laipni sasveicinājusies ar abiem vecīšiem, viešņa teica: «Jūs esat trūcīgi ļaudis, kam visu mūžu bija sūri grūti jāstrādā un jādzīvo nabadzībā. Taču pēc trim dienām jūsu postam pienāks gals. Tādēļ dzīvojiet mierā un saticībā un pasakiet man, ko jūs vislabāk vēlētos, lai kfūtu laimīgi. Es esmu nevis cilvēks, bet augstāka būtne, kas spēj izpildīt cilvēku vēlēšanos. Trīs

dienas jums dodu laika pārdomām, un trīs vēlēšanās jums ir ļauts izteikt. Tiklīdz tās skaļi izteiksiet, viss tūdaļ piepildīsies. Bet esiet prātīgi un nevēlieties nekādus niekus!»

To teikusi, grezni ģērbusies viešņa atvadījās un izslīdēja pa durvīm.

Vīrs un sieva, pārstājuši strīdēties, klusuciešot raudzījās uz durvīm, pa kurām brīnumbūtne bija ienākusi un izgaisusi. Beidzot vīrs teica:

«Iesim pie miera. Mums ir trīs dienas laika apdomāt. Būsim prātīgi un vēlēsimies to, kas mums var atnest vislielāko laimi.»

Un, kaut arī pārdomām viņiem bija dotas trīs dienas, tomēr viņi turpat vai visu nakti līdz gaismai pārrunāja, ko labāk vēlēties. Ai, kas par jauku mieru nu valdīja trīs dienas no vietas vaļinieka būdiņā! Virs un sieva bija pavisam pārvērtušies: sarunājās laipni un centās viens otra vēlēšanos jau no acīm nolasīt un tūdaļ izpildīt. Gandrīz visu dienu viņi abi klusēdami sēdēja būdiņas kaktā un pārdomāja savas vēlēšanās.

Trešajā dienā ap launaglaiku sieva aizgāja uz ciemu, kur torīt bija kauta cūka un patlaban jau vajadzēja būt desu podam uz uguns. Viņa paņēma no mājām līdzi cibiņu ar vāciņu, jo bija nodomājusi lūgt kaimiņu saimniecei drusku ūdens, kurā vārījušās desas. Tajā ūdenī viņa gribēja vakariņām izvārīt kāpostus. Vājiniece domāja, ka labi paēdušam rodoties ari labas domas. Pārnākusi mājās, viņa uzlika kāpostu podu vārīties, lai vakariņas jau laikus būtu galdā.

Kad pienāca vakars un abiem vecīšiem bija laiks izteikt savas vēlēšanās, uz galda jau kūpēja bļoda ar kāpostiem. Vīrs un sieva apsēdās pie galda, lai izteiktu savas vēlēšanās. Tikko viņi pāris karošu gardo kāpostu bija iestrēbuši, sieva priecīgi teica:

«Paldies dieviņam par gardo viru! Nu gan labi paēdīsim. Bet ja klāt vēl būtu bijusi desa!»

Plauks! — no griestiem tūlīt nokrīt uz galda liels desas līkums. Vīrs un sieva par šādu negaidītu dāvanu kādu bridi bija tā iztrūkušies, ka pat neatģidās ķerties tai klāt. Tikai pēc brītiņa vīrs noskārta, ka tā ir pirmā vēlēšanās, kas piepildījusies, un viņš tā parskaitās, ka visā galvā iekliedzās:

«Piķis parāvis! Kaut tā desa tev pie deguna piekārtos!»

Te nabaga vīrs kļuva gluži mēms aiz izbīļa: desas līkums jau karājās sievai pie degungala un izskatījās pēc milzīga, neglīta deguna.

Ko nu! Divas vēlēšanās jau bija vējā, un nu sievai radies tāds deguns, ka tā vairs nedrīkstēs ļaudīs rādīties. Tomēr viena vēlēšanās vēl bija palikusi neizteikta, un, būdami prātīgi, viņi ar to būtu varējuši vēl visu vērst par labu. Bet nabaga vaļiniecei tobrīd bija tikai viena vēlēšanās: tikt vaļā no sava desas deguna. Viņa to ari izteica, un desas līkums tūdaļ no viņas degungala nozuda.

Nu bija visas trīs vēlēšanās vējā, un vaļinieku pārim nekas cits neatlika kā dzīvot savā būdā trūkumā. Viņi gaidīja gan vēl labu laiku skaisto sievieti vēlreiz atnākam, taču ilgotā viešņa vairs nerādījās.

Kas laimi neprot īstajā brīdī notvert un saglabāt, tas to zaudē uz visiem laikiem.

GUDRINIEKS

Kalevdēla laikos Kunglas zemē1 dzīvoja bagāts jo bagāts ķēniņš, kas ik pa septiņiem gadiem reizi vasaras vidū rīkoja saviem pavalstniekiem lielus svētkus, kurus svinēja nedēļām ilgi. Bija pienācis atkal svētku gads, tomēr ļaudis tikpat kā necerēja uz tiem, jo divas iepriekšējās reizes tie vairs nebija notikuši.

Kaut gan ķēniņš bija licis svētku mielastam sagādāt papilnam visādu gardu cienastu, tomēr neviens pats tos nedabūjis baudīt. Dīvaini un neticami tas liktos, taču daudzi to paši savām acīm bija redzējuši un apzvērēja, ka viss notikušais esot bijusi īstenība. Abas reizes, — tā ļaudis teica, — kad svētku viesi jau gaidījuši uz gardo cienastu, kāds svešinieks piegājis pie virspavāra un lūdzis atļaut viņam pāris malku un kādu kumosu nogaršot no gardajiem ēdieniem un dzērieniem. Bet, tiklīdz viņš pasmēlis ar karoti viru vai pielicis pie mutes alus

1 Kunglas zeme — igauņu mitoloģijā nozīmē laimes un pārpilnības zemi. (Tulk.)

kannu, tā visas klētis un visi pagrabi dīvainā kārtā uz rāvienu kļuvuši tukši, tā ka nepalicis ne kripatiņas ēdamā, ne lāsītes dzeramā.

Visi pavāri un pavāru palīgi apzvērēja, ka notikušo redzējuši paši savām acīm, bet ļaužu dusmas par nenotikušajiem svētku priekiem bijušas tik lielas, ka ķēniņam bijis jāliek pakārt virspavāru par to, ka šis ļāvis svešiniekam nogaršot cienastu.

Lai šoreiz atkal neatgadītos tāda pati nelaime, svētku rīkotājam bija apsolīta liela alga. Un, tā kā neviens negribēja pat par lielu naudu uzņemties šo darbu, tad ķēniņš apsolīja rīkotājam savu jaunāko meitu par sievu, bet neizdošanās gadījumā — nocirst tam galvu.

Uz pašas ķēniņvalsts robežas, tālu no galvaspilsētas, dzīvoja kāds turīgs zemnieks. Viņam bija trīs dēli. Jaunākais jau no bērna kājas bija varen vērīgs, jo viņu bija zīdījusi un audzinājusi lauma. Tēvs viņu iesauca par Gudrinieku un bieži vien teica dēliem:

«Jums, vecākie dēli, nāksies dienišķo maizi pelnīt ar darbu, bet tu, mazais Gudriniek, ar savu saprašanu dzīvē tālu tiksi un dienās kļūsi pārāks par saviem brāļiem.»

Pirms nāves tēvs sadalīja savus laukus un pļavas uz pusēm — abiem vecākajiem dēliem. Jaunākajam viņš iedeva tik daudz naudas, lai tas varētu doties plašā pasaulē laimi meklēt.

Nebija vēl tēvs ne apguldīts smiltājā, kad vecākie brāļi atņēma jaunākajam visu naudu, izgrūda pa durvīm un zaimodami vēl nokliedza pakaļ:

«Tu, lielais Gudriniek, dienās būšot pārāks par mums un tikai ar saprašanu vien tikšot dzīvē uz priekšu. Tādēļ nauda tev varētu būt tikai par lieku nastu.»

Jaunākais brālis daudz neko neņēma ļaunā un bezbēdīgi devās pasaulē.

«Gan jau dievs palīdzēs!» viņš mierināja sevi un svilpodams izkliedēja drūmās domas.

Nogājis kādu ceļa gabalu, jauneklis sāka sajust izsalkumu. Te viņš satika divus amatnieku zeļļus. Gudrinieka laipnība un jautrā valoda zeļļiem iepatikās, un viņi pacienāja to no savas maizes kules. Tā Gudrinieks laimīgi aizvadīja savu pirmo dienu. Vakarā, atvadījies no zeļļiem, viņš priecīgs devās tālāk. Izsal-

kūms vairs nemocīja, un par citu nebija ko bēdāt. Naktsmājas tam atradās visur, kur vien zaļais maurs pasedza paladziņu un zilais debess jums pletās virs galvas. Akmens pagalvī bija gulētājam mīkstu mīkstais spilvens.

Otrā dienā ap pusdienas laiku Gudrinieks nonāca kādā vien* tūļā lauku sētā. Uz mājas sliekšņa sēdēja jauna sieva un gauži raudāja. Gudrinieks jautāja, kas tai par bēdām.

«Man ir dumjš un negants vīrs,» atbildēja sieva. «Viņš mani sit diendienā, ja vien nespēju izdabāt viņa dulnajam prātam. Šodien pat viņš man lika vakariņām izvārīt tādu zivi, kura dzīvo ūdenī, tomēr nav zivs, kurai ir divas acis, bet tās nav abās pusēs galvai. Saki — kur lai tādu zivi ņemu?»

«Neraudi vis, sieviņ!» Gudrinieks viņu mierināja. «Tavs vīrs kāro vēžus. Tie dzīvo ūdenī un nav zivis, tiem acis ir, bet ne gluži uz galvas.»

Sieva pateicās Gudriniekam par labo padomu, pacienāja viņu ar pusdienām un vēl iedeva līdzi tādu ceļakuli, kurā ēdamā pietiktu vairākām dienām. Saņēmis tik necerētu balvu, jauneklis nolēma doties uz ķēniņa galvaspilsētu, jo viņš domāja, ka tur cilvēka gudrība vislabāk tiks atalgota: sak, kas zina, varbūt tur es atrodu savu laimi.

Visur, kur tikai Gudrinieks nonāca, viņš dzirdēja ļaudis runājam par gaidāmajiem vasaras svētkiem. Uzzinājis, kāda alga apsolīta svētku rīkotājam, Gudrinieks sāka labi apsvērt, vai neuzņemties viņam šo pienākumu.

«Ja svētki izdotos,» viņš prātoja pie sevis, «tad es ar vienu rāvienu tiktu pie lielas bagātības. Un kas man ko baidīties? Vissliktākajā gadījumā man būtu jāzaudē sava galva. Un mums visiem agri vai vēlu būs jāmirst. Ja es prātīgi rīkošos, kādēļ lai svētki neizdotos? Varbūt es esmu tomēr laimīgāks par citiem? Un, ja ari ķēniņš man savu meitu par sievu nedotu, tad solītā alga viņam tik un tā būtu jāsamaksā. Un tā es kļūtu bagāts vīrs.»

Tā domādams, Gudrinieks devās tālāk. Visu ceļu viņš dziedāja un svilpoja kā cīrulis, reizēm atpūtās krūma paēnā no saules tveices, bet naktis pārgulēja vai nu zem kāda koka, vai ari klajā laukā. Beidzot viņš laimīgi nonāca ķēniņa galvaspilsētā. Ari maizes kule jau bija tukša. Otrā diena Gudrinieks

lūdza atļauju ierasties pie ķēniņa. Ķēniņš pamanīja jaunekļa aso prātu un drosmi, un tā viņi abi vienojās.

«Kā tevi sauc?» jautāja ķēniņš Gudriniekam.

«Mans kristītais vārds ir Nikodēms, bet mājinieki mani iesauca par Gudrinieku, un tas nozīmē, ka man galvā ir prāts un saprašana.»

«Es tevi saukšu par Gudrinieku,» teica ķēniņš, «jo tev ar savu gudro pauri būs jāatbild par visu notikušo, ja kaut kas svētku rīkošanā misētos.»

Gudrinieks lūdza ķēniņu, lai šim dodot septiņi simti vīru palīgos, un bez kavēšanās sāka gatavoties svētku rīkošanai. Viņš lika kādā lielā laukumā uzcelt divdesmit milzīgas rijas tā, lai no visām četrām pusēm tās iežogotu lielu pagalmu, kurā veda vieni vienīgi plati vārti. Rijās viņš lika iemūrēt milzīgus podus un katlus, pāri ceriem pierīkot dzelzs stieņus, kur uzlikt lielas pannas gaļas, desu un plāceņu cepšanai. Citās rijās atkal salika katlus un kublus alus brūvēšanai: katli stāvēja siltajā rijā, bet kubli piedarbā. Pārējās rijas bez krāsnīm cēla auksto ēdienu uzglabāšanai: vienu — maizes klaipiem, otru — karašām, bet trešo — baltmaizes kukuļiem. Un visu pārējo, kas bija vajadzīgs cienasta pagatavošanai, — miltus, putraimus, gaļu, sāli, taukus un sviestu sakrāva kaudzēs pagalma vidū un nolika piecdesmit karavīru pie vārtiem sardzē, lai zagļi nenozagtu.

Ķēniņš ik dienas gāja pārlūkot svētku priekšdarbu gaitu un slavēt slavēja Gudrinieka prasmi un saprašanu. Bez rijām klajā laukumā uzcēla vēl daudzas krāsnis maizes cepšanai un pie katras krāsns nolika pa sargam. Svētku mielastam nokāva tūkstoš labi nobarotu vēršu, divi tūkstoši teļu, pieci tūkstoši cūku un sivēnu, desmit tūkstošu aitu un daudz citu sīklopu, kas lieliem bariem tika sadzīti no visām malu malām. Veselām nedēļām pa upi peldēja laivas un liellaivas, pa ceļiem rindu rindām brauca vezumi, un tie visi bija piekrauti pārtikas krājumiem. Alus vien bija sabrūvēts septiņi tūkstoši mucu.

Lai gan Gudriniekam bija veseli septiņi simti palīgu, kas stradāja no rīta līdz vakaram, un talkā vēl reizumis nāca algādži, tomēr visvairak rūpju un pūļu bija pašam Gudriniekam: viņam ar savu prasmi un saprašanu bija jāizrīko citi. Viņš

stingri bija noteicis pavāriem, maizniekiem un brūveriem, ka nevienam svešiniekam nedrīkst dot nogaršot ne ēdienu, ne dzērienu. Kas šo pavēli nepildīs, to turpat uz vietas pakārs. Ja kāds kaut kur mana svešinieku, kas grib našķoties, lai tūdaļ ved to pie svētku rīkotāja.

Pirmās svētku dienas rītā Gudriniekam ziņoja, ka nepazīstams vecītis lūdzis kādam pavāram atļaut šim drusciņ pasmelt no katla ar pavārnīcu, bet pavārs neesot to uzdrošinājies atjaut. Gudrinieks lika svešinieku atvest pie sevis. Pēc brītiņa pie viņa atveda mazu vecīti ar sirmu bārdu. Vecītis pazemīgi lūdza atļauju nogaršot svētku ēdienus un dzērienus. Gudrinieks lika vecītim nākt līdzi uz virtuvi un apsolīja, ja vien būs iespējams, viņa lūgumu izpildīt. Pa ceļam Gudrinieks vērīgi skatījās, vai vecītī nepamanīs ko neparastu, un pēkšņi ieraudzīja viņa kreisās rokas zeltnesī uzmauktu spožu zelta gredzenu. Kad viņi abi ienāca virtuvē, Gudrinieks vecītim vaicāja:

«Ko tu man dosi ķīlā par to, ka nekas ļauns nenotiks, ja es atļaušu tev nogaršot ēdienu?»

«Augsti godāts kungs,» atbildēja svešinieks, «man nekā nav ko tev dot ķīlā.»

Gudrinieks parādīja uz skaisto gredzenu. Vecais gan lūgdamies liedzās, aizbildinoties, ka gredzens esot viņa nelaiķes sievas piemiņa, ko viņš svinīgi apsolījies nekad nenomaukt no pirksta, jo tad varētu notikt nelaime.

«Tādā gadījumā es nevaru izpildīt tavu vēlēšanos,» teica Gudrinieks. «Bez ķīlas neviens nedabūs no manis ne ēdiena, ne dzēriena nogaršot.»

Gardumi tā kārdināja veco vīriņu, ka viņš beidzot iedeva ķīlā savu gredzenu. Bet, tikko viņš gribēja bāzt pavārnīcu katlā, Gudrinieks no mugurpuses tam gāza ar cirvja pietu pa galvu tā, ka visstiprākais vērsis no šāda belziena būtu nogāzies zemē, taču mazais vīriņš nenokrita, tikai drusciņ sagrīļojās.

Gudrinieks abām rokām sagrāba veci aiz bārdas, lika atnest stipras virves un ar tām sasiet tam rokas un kājas. Pēc tam veci aiz kājām pakāra pie sijas, un Gudrinieks zobgalīgi viņam sacīja:

«Pacieties, līdz beigsies svētki, un tad mēs ar tevi parunāsim. Bet tavs burvju gredzens pa to laiku paliks man ķīlā.»

Vecim bija vien ar to jāsamierinās, jo viņš, valgos sasiets, nevarēja pakustināt ne roku, ne kāju.

Nu sākās svētki. No malu malām nāca ļaužu bari uz svētkiem. Un, kaut gan tie ilga veselas trīs nedēļas, taču ēdienu un dzērienu ne tikai nepietrūka, bet vēl laba tiesa palika pāri. Tauta slavēja ķēniņu un svētku rīkotāju. Kad ķēniņš gribēja

Gudriniekam samaksāt nolikto algu, tas sacīja:

«Pirms es saņemu algu, man vēl ar kādu svešinieku kaut kas kārtojams.»

Gudrinieks paņēma sev līdzi septiņus spēcīgus vīrus, lika tiem sadabūt krietnas milnas un aizveda tos turp, kur viņš pirms trim nedēļām bija veci pakāris pie sijas.

«Vīri! Saņemiet labi stingri savas milnas un noslāniet šo veci, lai viņš mūsu svētkus savu mūžu neaizmirstu!» pavēlēja Gudrinieks.

Un visi septiņi ņēmās slānīt veco vīriņu. No spēcīgajiem belzieniem pamazām atraisījās no sijas valgs, kurā aiz kājām bija piekārts vecis. Tas nogāzās lejā un zibens ātrumā iegrima zemē. Bet tajā vietā, kur viņš bija nokritis, palika liela bedre.

«Ķīla atrodas pie manis, un man ar to vecim jāseko,» teica Gudrinieks. «Aiznesiet labas dienas ķēniņam un pasakiet: ja es vairs atpakaļ neatnākšu, lai manu algu izdala nabagiem.»

Un viņš ielīda pa to pašu alu pazemē, kurā bija iekritis vecais vīriņš. Sākumā pazemes eja likās pārāk šaura, bet dažu asu dziļumā tā kļuva platāka. Nu varēja viegli tikt uz priekšu. Tālāk bija kāpnes, tādēļ nebija ko bīties, ka tumsā varētu klupt. Tā Gudrinieks gāja labu laiku, līdz nonāca pie kādām durvīm. Viņš ielūkojās pa durvju šķirbu istabā un ieraudzīja tur sēžam trīs jaunas meitas. Vienai no viņām vecis bija ielicis klēpī savu galvu.

«Ja es vēl pāris reižu šo punu ar naža asmeni paspaidīšu,» teica meita, «pāries sāpes un tūska.»

Te Gudrinieks nodomāja: tas laikam gan būs tas pats puns, ko es pirms trim nedēļām viņam uzdauzīju ar cirvja pietu. Gudrinieks gribēja aiz durvīm nogaidīt, līdz visi aiziet gulēt un nodzēš istabā uguni.

«Aizvediet mani kambarī,» lūdzās vecis, «lai es varētu gultā atpūsties. Man visa miesa sadauzīta, tā ka es nevaru ne roku, ne kāju pakustināt.»

Meitas viņu aizveda uz kambari un nolika gulēt. Pa tam Gudrinieks krēslā iezagās istabā un paslēpās aiz kubla.

Pēc kāda brītiņa meitas atnāca atpakaļ un klusītiņām sarunājās, lai neuzmodinātu veco.

«Par punu galvā būtu maza bēda,» teica viena, «un sadauzītā miesa arī ar laiku atlabtu, bet vecā tēva nozaudēto burvju gredzenu gan nekādi vairs nevar atdabūt. Un viņš par to bēdājas vairāk nekā par visām sāpēm.»

Vecais vīriņš jau bija cieši aizmidzis, kad vēlu vakarā Gudrinieks iznāca no savas paslēptuves un sāka ar meitām draudzīgi runāties. Sākumā meitas gan nobijās, bet viltīgais jauneklis tā prata vinu bailes izkliedēt, ka viņas pat atļāva tam palikt pa nakti pazemē. No meitām viņš uzzināja, ka vecim esot divas brīnumainas lietas — burvju zobens un sērmūkšļa rīkstīte. Tās puisis nodomāja aizejot paņemt līdzi. Rīkstīte spēja uzcelt tiltu pār jūru, un ar zobenu varēja apkaut milzum lielu karaspēku.

Otrā vakarā Gudrinieks bija jau dabūjis zobenu un rīkstīti un nākamā rītā mazā gaismiņā ar jaunākās meitas palīdzību iznācis no pazemes. Izgājis pa durvīm, viņš vairs neatrada pazemes eju, bet tās vietā bija plašs pagalms. Tālāk — pāri pļavai — viļņoja jūra.

Jauneklim aizejot, meitas sāka tik skaļi strīdēties, ka no šā trokšņa pamodās vecais vīriņš. Viņš tūliņ noskārta, ka pazemē bijis kāds svešinieks. Dusmīgs viņš piecēlās un ieraudzīja, ka zobens un rīkstīte nozagti.

«Man ir nolaupītas visdārgākās mantas!» kliedza vecis. Aizmirsis visas savas sāpes, viņš izdrāzās pa durvīm laukā.

Gudrinieks tobrīd sēdēja jūras krastā un prātoja — vai izmēģināt rīkstītes burvja spēku vai arī meklēt ceļu pa sauszemi? Pēkšņi viņš dzird, ka aiz muguras it kā vētra šņāktu. Atskatījies viņš ierauga, ka vecis skrien, cik jaudas, tieši pie viņa. Gudrinieks pielēca kājās un tikko paguva uzsist ar rīkstīti pa jūras viļņiem un uzsaukt:

«Tilts man priekšā, ūdens aiz muguras!»

Tiklīdz viņš bija izteicis šos burvju vārdus, kad jau atradās uz tilta — krietnu gabalu no krasta.

Vecis atskrēja elsdams pūzdams pie krasta, apstājās un redz: zaglis jau iet pār tiltu.

«Nikodēm, dēliņ, kurp iedams?» sauca vecais vīriņš aizelsies.

«Uz mājām, tētiņi» atbildēja Gudrinieks.

«Nikodēm, dēliņ! Vai tu man ar cirvja pietu iegāzi pa galvu un aiz kājām pakāri pie sijas?»

«Jā, tētiņi»

«Nikodēm, dēliņi Vai tu liki septiņiem vīriem mani slānīt un aiznesi manu zelta gredzenu?»

«Jā, tētiņ!»

«Nikodēm, dēliņi Vai tu sadraudzējies ar manām meitām?»

«Jā, tētiņ!»

«Nikodēm, dēliņ! Vai tu nozagi zobenu un rīkstīti?»

«Jā, tētiņ!»

«Nikodēm, dēliņ! Vai tu nāksi atpakaļ?»

«Jā, tētiņ!» Gudrinieks atkal atbildēja.

Bet nu viņš bija pa tiltu jau tik tālu aizgājis, ka vecā vīriņa vārdus vairs nesadzirdēja.

Ticis pāri jūrai, Gudrinieks uzzināja, pa kuru ceļu visdrīzāk nokļūt galvaspilsētā, un devās turp saņemt savu algu.

Bet tavu brīnumu! Tur bija noticis kaut kas tāds, ko Gudrinieks nebija gaidījis: kamēr viņš bija projām, viņa brāļi bija stājušies ķēniņa dienestā — viens par kučieri, otrs par kambarsulaini un tagad dzīvoja pārticībā un bagātībā. Kad Gudrinieks atnāca pie ķēniņa un lūdza savu algu, ķēniņš sacīja:

«Es tevi gaidīju veselu gadu un, kad no tevis vairs nebija ne ziņas, ne miņas, domāju, ka tu esi miris, un jau taisījos tavu algu izdalīt nabagiem, kā tu pats biji vēlējies. Te kādu dienu ieradās tavi vecākie brāļi un kā mantinieki pieprasīja tavu algu. Viņi sūdzēja tiesā. Tā kā visi turēja tevi par mirušu, tad tiesa pēc likuma piesprieda tavu algu viņiem. Vēlāk es tavus brāļus pieņēmu savā dienestā, un viņi kalpo man vēl-šodien.»

Gudrinieks neticēja pats savām ausīm: viņš domāja, ka pazemē sabijis tikai divas naktis un atceļā kavējies dažas dienas, bet nu saprata, ka katra nakts bija ilgusi veselu gadu. Gudrinieks negribēja ar saviem brāļiem tiesāties. Viņš atstāja tiem

savu naudu un taisījās iet meklēt jaunu dienestu, būdams laimīgs par to pašu, ka dzīvs pārnācis.

Ķēniņa pavārs pieņēma Gudrinieku sev par palīgu. Nu viņam diendienā bija jāgroza virs uguns iesms ar gaļu. Vecākie brāļi nicināja jaunāko par zemo amatu un negribēja ar viņu saieties, bet Gudrinieks viņus tomēr mīlēja. Kādu vakaru viņš brāļiem pastāstīja, ko bija redzējis pazemē: tur pīlēm un zosīm esot zelta un sudraba spalvas. Vecākie brāļi to pastāstīja ķēniņam un pierunāja, lai viņš sūta jaunāko brāli uz pazemi pēc neredzētajiem putniem. Ķēniņš lika ataicināt Gudrinieku pie sevis un pavēlēja viņam otrā rītā doties pēc zelta pīlēm un zosīm.

Smagu sirdi Gudrinieks devās ceļā, līdzi paņemdams tomēr gredzenu, zobenu un rīkstīti, ko bija glabājis noslēptus. Pēc kāda laika viņš nonāca tās jūras krastā, pie kuras^ atceļā no pazemes jau bija bijis, un ieraudzīja pie akmens, sēžam kādu vecīti ar garu bārdu. Kad Gudrinieks pienāca vecītim tuvāk, tas jautāja:

«Kam tev, brālīt, tik bēdīgs prāts?»

Gudrinieks izstāstīja vecītim savas bēdas. Vecītis, viņu mierinādams, teica, lai šis nekā nebaidoties un esot drošs.

«Kamēr vien burvju gredzens ir tavā rokā, tev nekas ļauns nenotiks.»

Pēc tam vecītis iedeva Gudriniekam gliemežvāku un pamācīja, lai šis ar rīkstīti uzburot tiltu līdz jūras vidum, bet, kad pats būšot tiktāl nonācis, lai ar kreiso kāju iekāpjot gliemežvākā. Tā šis nokļūšot pazemē, kur tobrīd visi gulēšot. Pēc tam lai Gudrinieks pašujot no zirnekļa tīkliem maisu, sabāžot tajā zelta putnus un tūdaļ nākot atpakaļ.

Gudrinieks pateicās par gudro padomu un steidzīgi devās tālāk. Viss notika tā, kā vecītis bija teicis. Tikko Gudrinieks ar savu laupījumu bija sasniedzis jūras krastu, viņam tūdaļ bija klāt pats nelabais. Ejot pa tiltu, Gudrinieks atkal izdzirda tos pašus jautājumus, ko pirmo reizi:

«Nikodēm, dēliņ! Vai tu man ar cirvja pietu iegāzi pa galvu un aiz kājām pakāri pie sijas?» — un tā visus pēc kārtas, bet pēdējo reizi vecis pieminēja nozagtos zelta putnus. Gudrinieks uz visiem jautājumiem atbildēja «jā» un steigšus vien devās

tālāk. Kā labais vecītis viņam bija pareģojis, tā art notika; vakarā viņš ar saviem dārgajiem putniem atgriezās galvaspilsētā. Zirnekļa tīklu maiss bija tik stiprs, ka neviens putns no tā nespēja izrauties. Ķēniņš atlīdzināja Gudriniekam, bet otrā dienā atkal pavēlēja iet uz pazemi, jo no vecākajiem brāļiem bija dzirdējis, ka pazemes saimniekam esot milzum daudz zelta un sudraba trauku. Sos traukus ķēniņš bija iekārojis sev.

Gudrinieks neuzdrīkstējās neko iebilst un bēdīgu prātu devās ceļā: nevarēja zināt, kā viss veiksies. Jūras krastā viņš atkal sastapa laipno vecīti, kurš viņam jautāja, par ko šis tā noskumis. Šoreiz vecitis iedeva Gudriniekam gliemežvāku un sauju akmentiņu un pamācīja:

«Kad tu pēc pusdienas nonāksi pazemē, saimnieks tobrīd pēc azaida būs atgūlies, meitas istabā vērps pie saviem ratiņiem, bet vecene virtuvē spodrinās zelta un sudraba traukus. Uzrāpies klusītiņām skurstenī un nosvied pa skursteni vecenei uz galvas lupatā iesietos akmentiņus. Pēc tam steidzīgi kāp lejā, bāz dārgos traukus zirnekļa tīklu maisā un laidies lapās, ko kājas nes.» Gudrinieks pateicās vecītim par padomu un visu izdarīja tā, kā tas bija mācījis. Tikko vīkšķītis ar akmentiņiem bija izslīdējis viņam no rokām, tas pārvērtās par sešu pūru lielu maisu — pilnu krietnu akmeņu. Maiss krītot sašķaidīja veceni. Gudrinieks tūdaļ sabāza visus zelta un sudraba traukus zirnekļa tīklu maisā un steidzās mājup.

Nelabais, izdzirdis akmeņu maisu grabam, nodomāja, ka skurstenis sagāzies, un tūlīt neuzdrīkstējās iet raudzīt. Pēc iaba brīža viņš pasauca veceni un, atbildes nesagaidījis, tomēr gāja pats lūkot, kas noticis. Ieraudzījis nodarīto postu, nelabais dzinās zaglim pakaļ, domādams, ka tas vēl necik tālu nebūs ticis. Gudrinieks bjja jau uz tilta, kad nelabais elsdams pūzdams atskrēja pie jūras krasta.

«Nikodēm; dēliņ!» sauca nelabais un arī šoreiz uz mata atkārtoja tos pašus jautājumus, ko pirmo un otro reizi. Pēdējo reizi viņš vēl jautāja:

«Nikodēm, dēliņ! Vai tu nozagi manus zelta un sudraba traukus?»

«Nozagu gan, tētiņ!» skanēja atbilde.

«Nikodēm, dēliņ! Vai nāksi vēl atpakaļ?»

«Nē, nenākšu vis vairs, tētiņi» atsaucās Gudrinieks un devās pa tiltu tālāk. Nelabais gan sunīja un lādēja zagli, taču notvert to nevarēja, jo visas burvju lietas bija zagļa rokās.

Gudrinieks atkal satika vecīti jūras viņā krastā. Nometis smago dārgumu nastu, ko vienīgi ar burvju gredzena palīdzību varēja panest, viņš apsēdās zemē atpūtināt kājas un sāka runāties. Taču tas, ko vecītis pastāstīja, lika viņam šausmās nodrebēt,

«Brāļi ienīst tevi,» stāstīja vecītis, «un par visu vari grib tevi nogalināt. Tādēļ tev jāpasteidzas izjaukt viņu ļaunos nodomus. Viņi sakūdīs ķēniņu, lai viņš liek tev veikt tādus darbus, kas tev nav pa spēkam. Kad tu šovakar ar savu dārgo* nastu aiziesi pie ķēniņa, viņš būs pret tevi laipns. Bet tu izlūdzies no viņa šādu balvu: lai viņš aizsūta savu meitu vakarā slepeni aiz durvīm noklausīties, par ko sarunājas tavi brāļi.»

Kad Gudrinieks ar saviem dārgumiem —bet mantu bija vismaz desmit vezumu — aizgāja pie ķēniņa, viņš bija ļoti laipns un vēlīgs. Un Gudrinieks lūdza viņam balvu, kā vecītis, bija pamācījis. Ķēniņš nopriecājās, ka mantas gādātājs neprasa nekādu lielo atlīdzību, un lika savai meitai vakarā aiz. durvīm noklausīties, par ko sarunājas kučieris ar kambarsulaini.

Labā dzīvē izlepušie brāļi pārgalvīgi plātījās ar savu laimii un beidzot, it kā jēgu zaudējuši, sāka nekrietni apmelot ķēniņmeitu.

Aiz kauna un dusmām pietvīkusi, ķēniņmeita gāja pie tēva„ asarām acīs pastāstīja, kādus nekaunīgus melus viņa pati savām ausīm dzirdējusi no sulaiņu mutes, un lūdza nekauņas sodīt. Ķēniņš tūdaļ pavēlēja mēlnešus ieslodzīt cietumā, bet otrā dienā, kad viņi pie tiesas savā pārkāpumā atzinās, piesprieda tiem nāves sodu. Bet Gudrinieks tika iecelts par ķēniņa padomdevēju.

Pēc kāda laika tā ķēniņa valstij uzbruka otrs ķēniņš un Gudrinieks devās karot ar ienaidnieku. Te viņš pirmo reizi izvilka no maksts savu burvju zobenu, ko bija pārnesis no pazemes, un kā pļautin nopļāva visus ienaidnieka karapulkus līdz pēdējam vīram. Ķēniņš tā priecājās par Gudrinieka uzvaru, ka atdeva viņam savu meitu par sievu.

RŪĶIŠU STRĪDS

Reiz gāja kāds vīrs pa mežu. Iznācis nelielā klajumā, viņš ieraudzīja trīs rūķīšus nikni strīdamies. Viņi sita, grūstīja un koda cits citu, spārdīja kājām un plūca aiz matiem, tā ka bail bija skatīties. Vīrs pienāca tuvāk un jautāja, par ko šie strīdoties.

«Cik labi, svešiniek, ka tu atnāci!» iesaucās rūķīši. «Esi mums par tiesnesi un izšķir mūsu strīdu!»

«Vispirms izstāstiet man, par ko jums izcēlies strīds,» teica ceļinieks. «Tikai nekliedziet visi reizē, runājiet pēc kārtas un prātīgi, lai es varu saprast.»

«Labi, es tev to pastāstīšu,» sacīja viens rūķītis. «Vakar mums nomira tēvs, un mēs, trīs brāļi, tagad gribam sadalīt tēva mantojumu. Un te nu pēkšņi mums izcēlās strīds.»

«Un kādu mantojumu jums tēvs atstāja?» vaicāja ceļinieks.

«Lūk, te ir visa tā manta,» atbildēja rūķītis un parādīja vecu cepuri, vīžu pāri un krietnu milnu.

«Esiet taču prātīgi!» teica ceļinieks. «Vai tad par tādiem niekiem ir vērts strīdēties? Labāk visas šīs drazas ņemiet un sametiet mēslu kaudzē! Bet, ja nu jūs to negribat darīt, tad sadaliet līdzīgi. Jūs esat trīs, un tēvs ir atstājis trīs lietas. Tādēļ, viens lai ņem cepuri, otrs — vīzes un trešais — milnu.»

«Nē, no tā nekas neiznāks!» kliedza rūķīši. «Sīs lietas nedrīkst izšķirt, jo tad zudīs to burvju spēks. Mantām jāpaliek visām kopā.»

Nu svešinieks sāka sīkāk iztaujāt, kādēļ šīm nieka lietām jāpaliek kopā. Tad viens no rūķīšiem viņam atbildēja:

«Sī vecā, neglītā cepure ir ļoti dārga manta. Kurš to uzmauc galvā, tas spēj redzēt visu, kas notiek pasaulē. Cepures valkātājs var pat nolasīt cilvēku domas. Un, ja tas apauj vīzes kājās un pasaka: «Gribu tikt Kurzemē vai Polijā!» — tad jāpaceļ tikai kāja no zemes, un vienā mirklī viņš jau būs tur, kur vēlējies. Ja cepures un vīžu valkātājs paņem vēl rokā milnu un pavēcina to gaisā, tad viss, lai tie būtu draugi vai ienaidnieki,, viņa priekšā pārvēršas ūdenī. Cietas klintis un kalni, un pat Jaunie gari — viss izput kā pīšļi no šās milnas spēka. Sī milna ir daudz stiprāka par zibeni. Tagad tu saproti, kādēj šīs trīs

lietas nav šķiramas, bet mums tās jālieto visiem trim pēc kārtas — šodien vienam, rit otram, parit trešajam.»

«Tas viss izklausās tīri jocīgi,» teica svešinieks, kam pa to laiku bija ienākusi prātā laba doma. «Ja jau man ir jāizšķir jūsu strīds par tēva mantojuma sadalīšnu, tad vispirms pašam jāpārbauda, vai tas viss, ko jūs sakāt, ir tiesa.»

«Vari pārbaudīt,» vienā mutē iesaucās rūķīši, «tikai rīkojies labi ātri! Šodien Kurzemē dzer lepnas kāzas. Tur būs sanākuši visi mūsu radi un draugi, un ari mums ļoti gribas tikt šajās kāzās.»

«To jau jūs itin viegli varēsiet izdarīt,» teica svešinieks, «ja šīm lietām tiešām piemīt tādas spējas, kā jūs sakāt.»

To teicis, viņš vispirms paņēma veco cepuri un ieraudzīja, ka tā ir nevis no tūbas, bet gan no cilvēku nagu krikšīšiem darināta. Tikko viņš uzmauca cepuri galvā, tā ieraudzīja lepnās kāzas Kurzemē un arī visu, kas notiek plašajā pasaule. Tad viņš teica rūķīšiem:

«Bet tagad dodiet man vīzes un milnu, bet pēc tam nostājieties visi trīs rindā ar muguru pret mani un ar seju pret rītiem. Neatskatieties ātrāk, iekāms es teikšu savu spriedumu, kā jums pēc tēva gribas būtu jāsadala mantas.»

Mujķīgie rūķīši bez vārda runas izpildīja šķīrējtiesneša pavēli: pagriezās ar seju pret rītiem un ar muguru pret viņu. Bet svešinieks, uzmaucis cepuri un apāvis vīzes, pavēcināja gaisā milnu un pēc tam krietni iebelza rūķīšiem pa kaklu. Acumirklī tie pazuda no zemes virsas kā noslaucīti. Bet tai vietā, kur viņi bija stāvējuši, uz dadža lapas iemirdzējās trīs rasas pilieni.

Kad pirmais mēģinājums bija tik laimīgs, vīrs sadomāja doties uz Kurzemi kāzās. Viņš pacēla kāju un iesaucās: «Kāzās uz Kurzemi!» Tai pašā mirklī viņš nokļuva kāzu dzīrēs. Tur viņšjeraudzīja milzīgi daudz kāzinieku — gan augstākas, gan zemākas kārtas ļaužu, jo kāzas dzēra bagātam saimniekam. Kad vīrs ar burvju cepuri, kas deva viņam spēju redzēt kā redzamās, tā neredzamās lietas, paskatījās uz augšu, pie griestiem un uz sijām viņš ieraudzīja daudz, daudz rūķīšu, daudz vairāk nekā kāzinieku lejā. Taču nevienam citam nebija iespējams ruķīšus ieraudzīt.

Rūķīši sāka sarunāties: «Vai redzat? Vecais tēvocis arī atnācis kāzās.»

«Nav tiesa!» atkliedza citi rūķīši. «Svešajam vīram ir gan tēvoča cepure, vīzes un milna, bet tas nav tēvocis.»

Pa tam galdā tika celtas bļodas ar kāzu cienastu, bet bļodām virsū bija vāki. Un te nu Visuredzis atkal ieraudzīja to, ko cits neviens nemanīja: labie ēdieni brīnum ātri pazuda no bļodām, bet to vietā tika ielikti sliktāki. Tas pats notika arī ar dzērienu kannām.

Nu Visuredzis jautāja pēc namatēva, piegāja tam klāt un, laipni sasveicinājies, sacīja:

«Neņem ļaunā, ka es, būdams svešs, esmu neaicināts atnācis tavās kāzās.»

«Esi sveicināts!» atbildēja namatēvs. «Ēdamā un dzeramā mums ir gana, tādēļ pāris neaicinātu viesu mums nebūs par nastu.»

«Man arī liekas,» atbildēja Visuredzis, «ka nav liela nelaime, ja dzīrēs ir kāds viesis vairāk vai mazāk, bet, kur neaicināto viesu ir daudz vairāk nekā aicināto, tur visbagātākajam namatēvam var rasties zaudējums.»

«Es nesaprotu tavu valodu,» teica namatēvs.

Tad Visuredzis iedeva viņam savu cepuri un teica:

«Uzliec to galvā un paskaties uz griestiem, tad pats visu sapratīsi.»

Namatēvs uzlika cepuri, paraudzījās uz griestiem un, ieraudzījis, kādus nedarbus dara mazie viesi pa dzīru galdu, kļuva bāls kā līķis.

«Ai brālīt,» teica pārbijies namatēvs, «man ir prāta neie: nāca, ka te var būt šitādi viesi. Bet, tikko es noņemšu no galvas tavu cepuri, viņi kļūs neredzami. Kā lai tieku no viņiem vaļā?»

«Es šos mazos viesus drīz vien dabūšu projām, ja tu kāziniekus palūgsi uz īsu brītiņu iziet laukā un visas durvis un logus cieši aiztaisīsit ciet, lai nekur nepaliktu ne mazākā šķirbiņa.»

Namatēvam šāda valoda likās gan neticama, taču viņš paklausīja svešinieka padomam un lūdza to izdzīt rūķīšus no istabas.

Pēc kāda brītiņa visi kāzinieki izgāja ārā, durvis, logi un visas šķirbiņas tika cieši aiztaisītas, un istabā palika tikai Visuredzis ar rūķīšiem. Nu viņš ņēmās vēcināt savu milnu gan pret griestiem, gan pa istabas kaktiem tā, ka tur bija ko redzēt. Vienā mirklī viss rūķīšu bars bija pagalam, bet uz grīdas nolija kā lietus neskaitāmi ūdens pilieni. Tomēr sienā bija palikusi maza, neaizdrīvēta šķirbiņa, un pa to izspruka laukā viens rūķītis. Arī viņu drusku bija trāpījusi negantā milna, un viņš vēl ilgi pagalmā vaidēja:

«Ai, ai, kā sāp! Nez cik reižu esmu izbaudījis vecā Pērkontēva bultu asumu, bet tas ir tīrais nieks pret šito milnu.»

Kad namatēvs, uzlicis burvju cepuri galvā, bija pārliecinājies, ka istabā rūķīšu vairs nav, viņš aicināja kāziniekus atpakaļ. Bet nu Visuredzis, pie dzīru galda sēdēdams, skaidri noskārta jaunā pāra slepenās domas: līgavainis vairāk tīkoja pēc sievastēva mantas nekā pēc sievas, bet līgava, ko bija piesmējis muižas junkurs, priecājās, ka nu viņas negodu apsegs sievas mice.

Ļoti žēl, ka mūsu dienās šādas burvju cepures nekur vairs nav.

KARĀTAVU VĪRIŅI

Kāds mācītājs jau labu laiku meklēja sev kalpu, kas bez visiem citiem darbiem uzņemtos vēl ik pusnakti zvanīt baznīcas tornī. Pie viņa jau bija salīguši vairāki krietni kalpi, bet, kolīdz viņi nakti kāpa baznīcas tornī zvanīt, tie bija kā ūdenī iekrituši. Ne kāds dzirdēja zvanu skanam, ne arī vairs redzēja pašu zvaniķi. Lai nu gan mācītājs kalpu pazušanu gaužām slēpa, tomēr ar laiku tas kļuva zināms, jo bija pazuduši daudzi kalpi.

Un, jo vairāk viss notikušais nāca gaismā, jo bažīgāk ļaudis grozīja galvas. Netrūka arī mēlnešu, kas tenkoja, it kā mācītājs pats nožņaudzot savus kalpus. Nu melnsvārcis solīja trīsreiz lielāku algu un piedevām vēl ik dienas labi paēst. Vairākus mēnešus ik svētdienu viņš pēc sprediķa no kanceles aicināja: «Man vajadzīgs krietns kalps. Maksāšu labu algu, došu

krietni paēst un apsolu kārtīgu apkopšanu.» Taču viss bija veltīgi.

Te kādu dienu pie mācītāja atnāk nolīgt par kalpu Viltīgais Ansis. Viņš nesen bija kalpojis pie kāda skopa saimnieka un krietni izbadojies, tādēļ viņu kārdināja melnsvārča solītais labais ēdiens. Viņš gribēja tūdaļ stāties jaunajā darbā.

«Labi, mans dēls,» teica mācītājs, «ja tev ir drosme un paļāvība uz dievu, tad vari jau šonakt pat mēģināt zvanīt baznīcas tornī. Rīt mēs slēgsim līgumu.»

Ansis bija ar mieru, iegāja saimes istabā un par jauno darbu daudz nebēdāja.

Mācītājs bija īsts skopulis — viņu arvien māca bailes, ka gājēji viņu izputinās. Tādēļ viņš jo bieži gāja uz saimes istabu, lai kalpi, viņu redzot, kautrētos ēst. Viņš tos vēl mudināja ēdot piedzert labi bieži ūdeni klāt, jo domāja, ka tad vēderā vairs nebūs vietas ne maizei, ne pavalgam. Taču Ansis bija viltīgāks par savu kungu — viņš vienā rāvienā iztukšoja ūdens krūzi, teikdams:

«Nu vēderā saies ēdiena divtik!»

Mācītājs šiem vārdiem noticēja un kopš tās reizes nekad vairs nemudināja gājējus nodzerties. Bet Ansis klusībā smējās, ka viņam šis stiķis tik labi izdevies.

Kādu stundu pirms pusnakts Ansis gāja uz baznīcu. Pienācis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka baznīcā spīd uguns, bet, kad iegāja iekšā, tad pārsteigts pamanīja tur daudz ļaužu, kas acīmredzot nebija te sapulcējušies pielūgt dievu: viņi bija sasēdušies ap garu galdu un spēlēja kārtis. Ansis bija liels pārdrošnieks, bet, kaut gan šoreiz mazliet juta bailes, tad tomēr bija tik apķērīgs, ka to neizrādīja. Viņš droši piegāja pie galda un apsēdās spēlmaņu pulkā. Viens no spēlmaņiem, pamanījis Ansi, vaicāja:

«Brālīt, ko tu te meklē?»

Ansis, acis iepletis, kādu brīdi blenza jautātājā un tad smiedamies sacīja:

«Tu, vīzdeguni, labāk ciet klusu! Ja te kādam vispār ir tiesības ko jautāt, tad laikam gan man. Un, ja es to nedaru, tad prātīgāk būs, ja jūs turēsiet savas pārgudrās mutes ciet!»

Pēc tam Ansis paņēma kārtis un sāka spēlēt ar svešajiem vīriem tā, it kā tie būtu viņa labākie draugi. Ansim kāršu spēlē veicās — viņš arvien vinnēja divtik naudas, cik bija licis uz spēli, toties dažam labam spēlmanim kabatas tika galīgi iztukšotas.

Te nodziedāja gailis. Bija jau turpat pusnakts. Pēkšņi nodzisa sveces un kāršu spēlmaņi ar visiem soliem un galdu nozuda. Nu Ansim vajadzēja labu laiku taustīties pa tumšo baznīcu, līdz viņš atrada torņa kāpnes.

Uzkāpis pa kāpņu pirmo posmu, viņš uz pēdējā pakāpiena ieraudzīja sēžam mazu vīriņu bez galvas.

«Ho, ho, knēveli! Ko tu te meklē?» jautāja Ansis un, atbildes negaidījis, spēra tam ar kāju pa kaklu tik spēcīgi, ka bezgalvis pa augstajām kāpnēm novēlās zemē.. Otrajā, trešajā un ceturtajā kāpņu posmā viņš sastapa tādus pašus mēmjis sargus, un ari tos viņš citu pēc cita nolaida pa kāpnēm leja, tā ka tiem kauli vien nokrakšķēja.

Beidzot Ansis uzkāpa baznīcas tornī, kur karājās zvans. Pavēries uz augšu, lai pārliecinātos, vai zvana ierīcē viss kārtībā, viņš ieraudzīja vēl vienu bezgalvi Vīriņu, kas saknupis tupēja zvanā. Vīriņš bija atraisījis zvana mēli un acīmredzot to vien gaidīja, kad Ansis satvers auidu, lai tad smago zvana mēli uzsviestu zvaniķim uz galvas un to nosistu.

«Pag, pag, draudziņ!» uzsauca viņam Ansis. «Tā mēs neesam norunājuši. Tu laikam redzēji gan, kā es tavus draugus nolaidu pa kāpnēm lejā: tiem savas kājeles nemaz nebija jālauza. Drīz vien viņiem paka) noriposi ari tu. Bet, tā kā tu visaugstāk sēdi, tad tēv tā ripošana ari būs vislepnākā: es tevi izmetīšu pa lūku, lai tu nekad vairs negribētu atgriezties šurp.»

Ta runādams, Ansis pieslēja trepes, lai izvilktu vīriņu no zvana un izpildītu savus draudus.

Nu vīriņš noskārta, kādas briesmas tam draud, un sāka lūgties:

«Brālīt, apžēlojies par mani, nabadziņu, un dāvā man dzīvību! Par to es tev svēti apsolu, ka ne es, ne mani draugi nekad vairs tevi netraucēs, kad tu nāksi nakti zvanīt. Es esmu gan maziņš un neglīts, bet, kas zina, varbūt kādreiz varēšu tev tavu žēlsirdību pienācīgi atmaksāt.» ; i

«Ak tu nieka knisli!» iesmējās Ansis. «Tava atmaksa der kaķim uz astes! Bet, tā kā šodien es esmu labā omā, tad paliec ari pie dzīvības! Tomēr piesargies man vēl kādreiz ceļā stāties!

Tad es jokus vairs nepratīšu.»

Bezgalvis pazemīgi pateicās, norāpās pa zvana auklu un kā sadedzis skrēja pa baznīcas torņa kāpnēm lejā.

Bet Ansis priecīgs sāka zvanīt.

Cienīgtēvs, izdzirdis pusnaktī zvana skaņas, gaužām brīnījās un bija priecīgs, ka beidzot atradis sev kalpu, kas laimīgi ticis galā ar pārbaudi.

Savu paveicis, Ansis uzkāpa uz kūtsaugšas un likās sienā gulēt.

Mācītājs bija paradis rītos agri celties un paraudzīties, vai viņa gājēji ir pie darba. Visi jau strādāja, trūka tikai jaunā kalpa, un neviens viņu vēl nebja redzējis. Kad saule jau stāvēja augstupie debesīm, bet Ansis vēl joprojām nerādījās, cienīgtēvu pārņēma bailes: sak; laikam jau tā vien būs, ka ari šis zvaniķis dabūjis galu. Bet, tikko klabatas bija saaicinājušas saimi pusdienās, tā ari Ansis klāt.

«Kur tu visu rīta cēlienu biji?» jautāja melnsvārcis..

«Gulēju,» žāvādamies atbildēja Ansis.

«Gulēji!» pārsteigts iesaucās melnsvārcis. «Tu taču nesāksi man te katru dienu līdz pusdienai gulēt?»

«Kādēļ gan ne?» Ansis atbildēja. «Neviens taču nevar diviem kungiem kalpot. Un es domāju, ka tas ir tik skaidrs kā pieci pirksti. Kas nakti strādā, tas dienā atpūšas — tāpat kā tie, kas dienu strādā, nakti atpūšas. Nelieciet man naktī zvanīt, un es ik ritu ar sauli būšu pie darba. Bet, ja man naktī jāzvana, tad man ir brīv gulēt vismaz līdz pusdienai.»

Patielējušies vēl labu laiku, mācītājs un Ansis beidzot salīga tā: Ansim vairs nebūs pa naktīm jāzvana, toties vajadzēs strādāt no saules līdz saulei, nogulēties varēs pēc brokasta pusstundu un pēc pusdienām veselu stundu, bet svētdienās nebūs jāstrādā nemaz.

Taču melnsvārcis neaizmirsa piebilst:

«Dažreiz, sevišķi ziemā, kad dienas ir īsas, nāksies gan ilgāk pastrādāt.»

«Nē, to es neapņemos,» atteicās Ansis. «Toties vasarā dienas ir garas. Es nestrādāšu ilgāk, kā pienākas: darbdienās no saules lēkta līdz saules rietam.»

Pēc kāda laika cienīgtēvu aicināja braukt uz pilsētu kādā turīgā ģimenē nokristīt bērnu. Brauciens no mācītājmuižas līdz pilsētai tik vien ilgs bija, cik laika pagāja no vienas ēdiena reizes līdz otrai, tomēr Ansis paņēma ceļā līdzi maizes kuli.

«Kam tu ņem līdzi maizes kuli?» jautāja mācītājs. «Vakarā mēs jau būsim pilsētā.»

«Ej nu sazin,» atbildēja Ansis, «ceļā var viss kas gadīties. Un mūsu līgumu jūs taču zināt: man jākalpo jums tikai līdz saules rietam. Ja saule noies, iekāms mēs būsim sasnieguši^ pilsētu, tad jums būs jābrauc tālāk vienam pašam, bet es palikšu ceļā.»

Melnsvārcis šos vārdus noturēja pa/ joku, tādēļ nekā neatbildēja, un viņi brauca tālāk.

Bija tikko uzsnidzis. Vēja sadzītās kupenas neļāva ātri braukt. Ceļiniekiem bija jābrauc caur lielu mežu. Kad viņi sasniedza mežmalu, saule jau laidās aiz meža galiem. Zirgi lēnām brida pa dziļo sniegu, bet Ansis laiku pa laikam paskatījās saulē.

«Ko tu vienā gabalā blenz pāri plecam?» jautāja mācītājs.

«Man jau acis nav pakausī. Kā tad es lai zinu, cik augstu vēl saule?» atteica Ansis.

«Met pie malas savus muļķīgos jokus,» teica melnsvārcis, «un pielūko, ka tiekam pilsētā pirms tumsas iestāšanās.» Ne vārda nebilzdams, Ansis brauca tālāk, bet aizvien pameta acis uz sauli.

Kad braucēji bija tikuši turpat līdz meža vidum, saule norietēja. Ansis apturēja zirgus, paņēma savu maizes kuli un izkāpa no kamanām.

«Ansi, vai tu traks esi, vai? Ko tu dari?» iesaucās dvēseļu gans.

Bet Ansis it mierīgi atbildēja:

«Es te palikšu nakti pārlaist. Saule jau nogājusi, un mans dienas darbs ir beidzies.»

Maizes tēvs darīja visu, kas iespējams, — gan mīļi lūdza, gan draudēja, bet nekas nelīdzēja. Beidzot viņš solīja labu dzeramnaudu un pielikt pie algas.

«Vai jums, cienīgtēv, nemaz nav kauna?» teica Ansis. «Jūs gribat kļūt par kārdinātāju un pavedināt mani uz neceļiem, lai cs lauztu mūsu līgumu. Visas pasaules manta nespēj mani kārdināt, jo — vīru tur pie vārda, vērsi aiz ragiem. Ja gribat šovakar nokļūt pilsētā, brauciet, dieva dēļ, viens pats, bet es nevaru un nedrīkstu, jo mans šāsdienas darbs ir beidzies.»

«Mīļo Ansi, labo puisi!» lūdzās melnsvārcis. «Es nevaru tevi vienu te pamest. Apskaties apkārt, un tu pats redzēsi, kādās briesmās tu tīšu prātu gribi doties. Redzi, tur ir soda vieta ar karātavām, kur vēl tagad karājas divu ļaundaru miesas, kamēr viņu dvēseles deg elles ugunīs. Vai tu tiešām gribi pavadīt nakti kopā ar viņiem?»

«Kādēļ gan ne?» nobrīnījās Ansis. «Sie karātavu putni karājas augstu gaisā, bet es taisos pārnakšņot lejā uz zemes, tādēļ mēs nemaz cits citu netraucēsim.» To teikdams, viņš pagrieza savam saimniekam muguru un ar visu maizes kuli gāja savu ceļu.

Tā melnsvārcim bija vien jābrauc uz pilsētu vienam pašam, ja negribēja zaudēt peļņu par kristībām. Kristībnieki ne mazumu brīnījās, ieraudzījuši mācītāju braucam bez kučiera. Bet, kad viņš pastāstīja dīvaino notikumu ar Ansi, tad ļaudis nezināja, kurš no šiem turams par lielāku muļķi — kungs vai kalps.

Ansim bija maza bēda, ko ļaudis par viņu domā. No līdzpaņemtās maizes kules ieturējis azaidu un aizkūpinājis savu pīpīti, Ansis sataisīja zem kuplas egles guļvietu, satinās siltā kažokā un drīz vien aizmiga.

Viņš bija nogulējis labu laiku, kad pēkšņi viņu pamodināja skaļš troksnis. Bija mēnesnīca. Necik tālu no viņa guļvietas egles ēnā stāvēja divi bezgalvji vīriņi un dusmīgi sarunājās. Ansis mazliet pacēla galvu, lai labāk tos saredzētu. Tai pašā mirklī abi vīriņi iesaucās: «Tas ir viņš, tas ir viņš!» Viens pienāca tuvāk Anša guļvietai un teica:

«Vecais draugs! Mūs savedusi kopā laimīga sagadīšanas. Man vēl tagad sāp kauli, kopš tu mūs nolaidi zemē pa baznīcas torņa kāpnēm — jeb vai tev tas jau būs aizmirsies? Par to mēs šonakt tev pavēlēsim kaulus, lai arī tu kādu laiku atcerētos mūsu sastapšanos. Hei, draugi! Saviciniet savas milnas un ķerieties pie darba!»

Kā liels odu bars no visām malām metās Ansim virsū bezgalvji vīriņi ar krietnām milnām rokās, kas bija lielākas par pašiem nesējiem. Sie mazie ienaidnieki belza spēcīgāk par jebkuru dūšīgu vīru. Ansis domāja, ka nu gals ir klāt, jo tik lielam ienaidnieku baram viņš nespēja pretoties.

Taču, par laimi, tieši tai brīdī, kad velēšana gāja vajā pilnā jaudā, ieradās vēl viens vīriņš.

«Rimstieties, rimstieties jel, draugi!» uzsauca viņš savējiem. «Sis vīrs reiz bija mans labdaris, un es esmu viņam pateicību parādā. Viņš dāvāja man dzīvību, kad biju nokļuvis viņa varā. Lai ari viņš dažu labu no jums sāpīgi nolaida pa kāpnēm, tomēr, par laimi, neviens no tā nav kļuvis par kropli. Sasistie locekļi pirtī atkal izsautēti mīksti, tādēļ piedodiet viņam un ejiet mājās!»

Tā bezgalvis vīriņš viegli pierunāja draugus, un viņi mierīgi aizgāja projām. Nu Ansis pazina savu glābēju: tas bija tas pats nakts rēgs, kas viņreiz tupēja baznīcas zvanā.

Bezgalvis apsēdās zem egles blakus Ansim un teica:

«Toreiz tu apsmēji mani, kad es tev.teicu, ka varēšu kādreiz tev palīdzēt. Tāds bridis ir pienācis šonakt. Lai nu tas tev būtu par mācību, ka pat visniecīgākais radījums pasaulē nav nicināms.»

«No sirds tev pateicos,» sacīja Ansis. «Vīriņu belzieni mani ir gandrīz vai miltos samaluši, un, ja tu īstajā brīdī nebūtu ieradies, tad es droši vien šai pirtī dabūtu galu.»

Bet bezgalvis vīriņš runāja tālāk:

«Mans parāds nu būtu nolīdzināts, tomēr es gribu tev darīt vairāk laba un samaksāt vēl sāpju naudu par šonakt dabūto pērienu. Tev vairs nebūs jāiet kalpa gaitās un jānopūlas ar sīkstā mācītāja darbiem. Tikko rit būsi pārbraucis mājās, ej tūlīt uz baznīcu. Pieej pie baznīcas ziemeļu stūra, tur tu atradīsi sienā iemūrētu lielu akmeni, kas nav ar kaļķiem nobalsināts kā citi. Aiznākošo nakti iestāsies pilns mēness. Pusnaktī ņem un izlauz šo akmeni ar lauzni. Zem akmens tu atradīsi milzum daudz dārgumu. Tur glabājas paaudžu paaudzēs sakrātie zelta un sudraba baznīcas piederumi un ļoti dudz skaidras naudas, ko tur noglabāja kara laikos. Tie, kas šo mantu noglabājuši, ir

visi jau vairāk nekā pirms simt gadiem miruši, tagad neviena dzīva dvēsele par to nekā nezinViena trešā dala no atrastās mantas tev jāizdala draudzes nabagiem, bet viss pārējais pēc taisnības pieder tev, un tu vari ar to rīkoties pēc sava prāta.»

Te kaut kur ciemā nodziedāja gailis. Un tai pašā mirklī bezgalvis vīriņš nozuda bez pēdām — kā ūdenī iekrita. Ansis labu laiku nevarēja aizmigt, tik stipri viņam sāpēja visi kauli. Viņš daudz domāja arī par apslēpto mantu un tikai uz rīta pusi aizsnaudās.

Saule jau bija augstu, kad Anša maizes tēvs brauca atpakaļ no pilsētas.

«Ansi, tu gan biji liels muļķis, ka nebrauci vakar man līdzi,» teica melnsvārcis. «Redzi, es esmu labi paēdis un padzēris. Man arī nauda ir kabatā.» Un, kaitinādams Ansi, viņš paskandināja naudu.

Bet Ansis mierīgi atbildēja:

«Jūs, cienīgtēvs, šo nieka naudiņu esat nopelnījis, visu nakti nomodā būdams, bet es gulēdams nopelnīju simtreiz vairāk.»

«Rādi šurp, ko tu esi nopelnījis,» teica mācītājs.

«Muļķi ar savām kapeikām dižojas, bet gudri savus rubļus noglabā,» atteicā Ansis.

Pārnācis mājās, Ansis žigli padarīja darbus: izjūdza zirgus un iedeva tiem barību. Pēc tam viņš aizgāja līdz baznīcai, ap* staigāja to un norādītajā vietā sienā atrada nenobalsinātu ak* meni.

Pilnā mēness pirmajā naktī, kad visi mājinieki jau gulēja, Ansis slepus izzagās no istabas, paņēma lauzni un ar lielām pūlēm izlauza no sienas smago akmeni. Tur viņš tiešām atrada mantu slēptuvi, kā bezgalvis vīriņš bija stāstījis. Svētdienā Ansis izdalīja trešo daļu naudas nabagiem un atteicās kalpot mācītājam. Tā kā viņš par īso kalpošanas laiku algas neprasīja, lad maizes tēvs viņu labprāt atlaida.

Bet Ansis aizgāja uz kādu tālāku vietu, nopirka sev skaistas mājas, apprecēja jaunu sievu un dzīvoja laimīgi.

Toreiz, kad mans vecaistēvs vēl bija ganu puika, mūsu ciemā dzīvojis daudz vecu ļaužu, kas pazinuši Ansi. Tie apliecinājuši, ka viss notikušais esot tīra patiesība.

PELNRUŠĶĪTE

Reiz, sensenos laikos, dzīvoja kāds bagāts vīrs ar savu sievu un vienīgo meitiņu. Vecāki mīlēja savu bērnu kā acu* raugu, glabāja to un visādi lutināja. Meitene tiešām bija tik piemīlīga, ka viņu nevarēja nemīlēt.

Reiz māte redzēja sapni, kas, liekas, vēstīja lielu nelaimi. Viņa bija ar mieru labi samaksāt tam, kas viņas sapni prastu pareizi iztulkot, bet nepaguva atrast kādu gudru sapņu tulku, kad pati smagi saslima ar sirdskaiti. Drīz vien viņa juta, ka tuvojas pēdējā stunda. Tēvs bija aizgājis pēc ārsta. Māte ataicināja meitiņu pie savas gultas, noglaudīja tai vaidziņus un skumji sacīja:

«Ir pienācis laiks man šķirties no šās pasaules. Man jāiet atdusēties smiltājā un jāatstāj tevi, manu mīļo bērniņ, vienu. Tavs tēvs rūpēsies par tevi, un mana mātes svētība nekad tevi neatstās. Ja tu paliksi labs un paklausīgs bērns arī turpmāk, tad mūsu sirdis būs mūžam vienotas, jo mīlestības saites pat nāve nespēj saraut. Iestādi uz mana kapa kopiņas pīlādzi. Ja tev nebūs neviena cita drauga, tad putni, kas rudeņos pīlādzī mielosies ar ogām, tev atmaksās par to ar labu. Ja tev radīsies kāda vēlēšanās, papurini tik pīlādzi, un es tūda] zināšu, ko tu vēlies. Bet, ja tevi piemeklēs rūgtas bēdas, apsēdies zem pīlādža, tur tev būs tik labi kā mātes klēpī un visas tavas raizes pagaisīs.»

Nebija vēl tēvs pārnācis mājās, kad māte jau uz mūžu aizvēra acis. Meitene gauži raudāja un ne soli negāja nost no mirušās mātes, līdz viņu apguldīja smiltājā.

Uz mātes kapa meitene iestādīja pīlādzi un slacīja to savām asarām. Bet, kad pēc tam vēl krietni nolija, kociņš sāka augt tā, ka prieks bija redzēt. Bārenīte bieži vien sēdēja pie mātes kapa koka paēnā, un šī vieta viņai bija kļuvusi mīļāka par visu pasaulē.

Citu rudeni tēvs gāja precībās un pēc kāda laika pārveda mājās jaunu saimnieci. Taču, ejot precībās, viņam nemaz nebija prātā ienācis raudzīties, vai jaunā sieva būs arī laba māte viņa meitai. Bagātam atraitnim sievu dabūt nekad nav grūti, bet, ka bārabērnam pamāte būtu īstās mātes vietā, tas gan reti gadās.

Pamātei bija no pirmā vīra divas meitas. Tās viņa atveda Ildzi, un, tā kā savs bērns arvien mīļāks par svešu, tad pameitai uz vieglām dienām nebija ko cerēt. Pamāte savas meitas glabāja kā acuraugu, bet pameitu turēja par kāju pameslu.

Mātes meitas, luteklītes, redzēdamas, kā māte nicina bārenīti, sāka ari pašas bārenīti kalpināt.

Pamāte tūlīt pēc kāzām gan izlikās laipna pret savu pameitu, gluži tāpat darīja ari abas meitas, tomēr viņu laipnība nebija īsta, jo viņu cietajās sirdīs mīlestībai nebija vietas.

Nelaimīgās pameitas dzīve kļuva jo dienas jo sūrāka, bet ne tēva acis redzēja, ne viņa sirds juta sava bērna postu.

«Ko tā liekēde te dīkā pa istabu slaistās!» pamāte beidzot sacīja. «Vai virtuvē vietas trūkst? Lai ņem nēšus pār pleciem — un prom pēc ūdens! Tad uz kūti, pēc tam pie abras un veļas baļļas! Kas grib maizi ēst, tam jāprot arī savs kumoss nopelnīt.»

Abas meitas mātei piebalsoja:

«Kā tad, viņai jākļūst par mūsu kalponi.»

Drīz vien bārenītei atņēma visas labās drēbes, iztukšoja viņas nelaiķes mātes pūra lādi, un visas rotas mātes meitas paņēma sev. Pameitai iedeva vecus, noplīsušus, pelēkus lindrakus. Sajās skrandās viņai bija no rīta līdz vakaram jārosās pa pelniem un putekļiem. Un, tā kā strādājot bārenītei nebija vaļas ne sasukāties, ne muti nomazgāt, tad pamāte un pusmāsas viņu saukāja par Pelnrušķīti. Kā vien varēdamas viņas darīja pāri bārenītei, visādi to sāpināja un apmeloja tēvam. Tā nabaga bārabērnam pat nebija kam pasūdzēt savas bēdas. Ilgi Pelnrušķīte pacieta visas pārestības. Viņa tikai klusu noraudājās un pat negāja pie mātes kapa izsūdzēt savas sirdssāpes pīlādzim.

Reiz, strautā drēbes skalojot, Pelnrušķīte izdzirda koka galotnē žagatu saucam:

«Muļķa bērns, muļķa bērns! Kam tu neej pīlādzim pasūdzēties un padoma paprasīt, kā savu sūro dzīvi atvieglot?»

Žagata atgādināja bārenītei mātes pēdējos vārdus, un viņa nolēma aiziet pie pīlādža pēc padoma. Dienā gan viņai nekad neatlika vaļas brītiņa, bet naktī, kad visi jau gulēja, viņa

slepus piecēlās, apģērbās, aizgāja pie mātes kapa un papurināja pīlādzi.

Kāda maiga balss tūlīt jautāja:

«Vai tava sirds vēl ir tikpat skaidra un laba kā senāk, jeb vai tu esi kļuvusi citāda?»

«Es gan neapzinos, ka būtu citāda kjuvusi,» atbildēja Pelnrušķīte.

Un pēkšņi viņa sajuta, it kā neredzamas rokas viņai glaudītu galvu un glāstītu vaigus, bet balss runāja tālāk:

«Ja tava dzīve kļūs pārāk grūta un tu nespēsi vairs padarīt savus darbus, pasauc palīgā vistiņu un gailīti.»

Bārenīte sākumā gan nevarēja aptvert, kā par palīgiem var būt putni. Bet, mājās ejot, viņai ienāca prātā, ka pusmāsas bieži vien, viņu ķircinot, izbēra pelnos zirņus un lēcas, bet viņai graudi bija pa vienam no pelniem jāizlasa, lai varētu bērt podā. Viņa nolēma joka pēc reiz pamēģināt — sak, varbūt spārnotie palīgi ar saviem knābīšiem tiešām spēj veikt šo gauso darbu.

Drīz vien tās zemes ķēniņš rīkoja lielus svētkus. Pa visu kēniņvalsti tika izsūtīti ziņneši, kas gan pa lielceļiem, gan pa nomaļām taciņām izsludināja ķēniņa pavēli: visām jaunām un daiļām meitām jāierodas ķēniņa rīkotajās godībās. Godības ilgšot trīs dienas, un tur ķēniņa vienīgais dēls izraudzīšot sev par sievu pašu piemīlīgāko un gudrāko no daiļavām.

Ak tu mīļo stundiņ! Kas par rosību nu sacēlās visās malās! Par laimi, ķēniņa pavēlē nebija teikts, ka godībās jāņem līdzi kristāmzīmes, tādēļ tur varēja ierasties arī tādas viešņas, kam jau pāri divdesmitiem.

Abas Pelnrušķītes pusmāsas, pamātes luteklītes, arī taisījās iet uz ķēniņa svētkiem. Nu bārenītei no rīta līdz vakaram bija darba pilnas rokas. Viņa mazgāja veļu un sakūla to gludu, šuva jaunus tērpus un piedevām vēl veica visus ikdienas mājas darbus. Taču arī tā vēl nepietika, un vecākā pusmāsa ņēma un Pelnrušķītei par spīti iebēra pelnos veselu bļodu lēcu, uzkliegdama:

«Izlasi no pelniem un liec vārīties!»

Par laimi, Pelnrušķītei ienāca prātā pie mātes kapa dzirdētais padoms, un viņa pasauca:

«Vistiņa un gailīt, nāciet lēcas lasīt!»

Tai pašā mirklī abi aicinātie palīgi bija klāt un sāka lasīt lēcas. Pēc brītiņa viņi ar saviem knābīšiem bija pēdējo lēcas, graudiņu no pelniem izlasījuši un sametuši bļodā.

Kad nu pienāca svētku pirmā diena, Pelnrušķītei bija jāsapoš abas pusmāsas: jānomazgā tām mutes, jāsasukā mati un jāuzģērbj greznās drānas. Pateicības vietā pusmāsas viņu izlamāja un vēl iecirta dažu labu pliķi, tā ka Pelnrušķītei dzirkstis, vien gar acīm pašķīda. Bet arī šo pārestību viņa pacieta untikai smagi nopūtās. Bet, kad abas pusmāsas bija aizgājušas, uz ķēniņa pili un Pelnrušķīte ar pamāti palika^ vienas mājās, viņa sajuta tādas ilgas, ka asaras sakāpa acīs. Cik labprāt arī viņa. būtu aizgājusi, ja bijis tāds tērps, kurā varētu rādīties citu« jaunu meitu pulkā.

Izraudājusies un mazliet nomierinājusies, Pelnrušķīte paņēma adīkli un apsēdās uz soliņa pie pavarda. Viņadomāja par savu mirušo māti, un viņu pārņēma ilgas pēc mūžīgā miera smiltājā.

Te pēkšņi Pelnrušķīte izdzirda saucam sevi vārdā. Viņa paskatījās visapkārt, bet neviena neredzēja. Pēc brītiņa tā patii balss sacīja:

«Ej papurini pīlādzi!»

Pelnrušķīte steidzās izpildīt, ko viņai lika. Tikko viņa pīlādzi papurināja, tūlīt atmirdzēja gaisma, un pīlādža galotnē viņa ieraudzīja sēžam mazu, olekti garu jaunavu, zelta drānās, ģērbušos. Vienā rokā viņa turēja mazu groziņu, otrā — zelta nūjiņu. Viņa sāka iztaujāt Pelnrušķīti, kā šai klājoties, un, noklausījusies bārenītes stāstu, nokāpa no koka. Viņa glāstīja Pelnrušķītei vaigus un mierinādama sacīja:

«Drīz vien tev klāsies labāk. Bet šodien tev jāiet uz ķēniņai pili godībās.»

Pelnrušķīte neticīgi raudzījās svešiniecei acīs, jo domāja,, ka tā par viņu smejas.

Tad mazā svešiniece izņēma no groziņa vistas olu, piedūra, tai savu zelta nūjiņu, un tūda] uz mauriņa stāvēja skaista kariete. Pēc tam viņa izņēma no kārbiņas sešus pelēnus un pārvērta tos par sešiem skaistiem zirgiem. Melnā vabole kļuva par kučieri, un divi raibi taurenīši pārvērtās par sulaiņiem. Viņi lūdza Pelnrušķīti sēsties karietē un braukt uz ķēniņa pili. Bet

ķā Īsi bārenīte uzdrošinās savās skrandās tur ierasties? Un te mazā laumiņa — jo kas cits gan šī jaunava varēja būt — piedūra savu zelta nūjiņu meitenei pie galvas, un — tavu brīnumu! — Pelnrušķīte vienā mirklī kļuva par vissmalkāko kundzēni. Viņas vecās, noplīsušās drēbes pārvērtās par greznām zīda un samta drānām, kas mirdzēja un laistījās vienā zeltā un sudrabā. Bet viskrāšņākā rota bija zelta vainadziņš: tas bija rotāts dārgakmeņiem, kas zaigoja kā visspožākās zvaigznes.

«Tagad brauc uz ķēniņa pili un līksmo līdz ar citām viešņām,» teica laumiņa. «Aizmirsti bijušās bēdu dienas un ļaujies priekam! Bet, pirms gailis pusnaktī pagūs nodziedāt trešo reizi, tev steigšus jāsteidzas mājup, jo tad izbeigsies burvju vara: pazudīs kariete, zirgi, kučieri un sulaiņi, un tu pati atkal kļūsi tāda, kāda biji senāk. To paturi prātā, citādi piedzīvosi kaunu un zaudēsi savu laimi.»

Pelnrušķīte nozvērējās īstajā laikā aiziet mājās, sēdās karietē, un zirgi aulekšiem aizveda viņu uz ķēniņa pili. Kad Pelnrušķīte ienāca svētku zālē, likās, atausa saule. Blakus viņai nobālēja visu pārējo viešņu daiļums, kā saules lēktā nobāl mēness un zvaigznes.

Pusmāsas gan nepazina krāšņi ģērbušos Pelnrušķīti, bet sirds viņām aiz skaudības vai plīsa. Nu ķēniņdēls citas viešņas vairs ne redzēja, ne dzirdēja un ne soli neatgāja no Pelnrušķītes. Viņš teica tai mīļus vārdus, tērzēja un dejoja vienīgi ar viņu, it kā zālē nebūtu nevienas citas jaunavas. Vecais ķēniņš un ķēniņiene arī visādi centās parādīt godu daiļavai, jo iecerēja viņu par savu vedeklu.

Pelnrušķīte jutās kā septītajās debesīs: visapkārt bija tāds krāšņums un tāda līksme, ka viņai negribējās ne par ko citu domāt kā vienīgi baudīt laimīgos mirkļus. Viņa gandrīz būtu aizmirsusi laumiņas padomu, ja pusnaktī iedziedājies gailis nemudinātu viņu steigties mājās.

Kad Pelnrušķīte izgāja pa pils durvīm, gailis nodziedāja jau otro reizi, bet, pirms viņa bija paguvusi iekāpt karietē, viņa izdzirda gaili dziedam trešo reizi. Un tai pašā mirklī kariete, zirgi un sulaiņi pazuda kā nebijuši. Pelnrušķīte, ieraudzījusi, ka viņai mugurā atkal vecās, pelnos novārtītās drēbes, metās skriet, cik jaudas, prom. Galva viņai reiba un pār vaigiem ritēja sviedru lāses. Mājās pārskrējusi, viņa nolikās uz sava salmu maiše]a pie pavarda un vēl ilgi domāja par visu redzēto un piedzīvoto. Kavējoties šajās atmiņās, Pelnrušķītei vēl labu laiku nenāca miegs. Beidzot viņa tomēr iemiga un mierīgi nogulēja līdz rītam, kaut gan sapnī vairākkārt redzēja līksmās godības ķēniņa pilī.

Svētkos nogurušās pusmāsas pamodās tikai ap pusdienas laiku. Piecēlušās viņas lika Pelnrušķītei, lai tās nomazgājot, apģērbjot un tām sasukājot matus. Viņas abas bez_ mitēšanās runāja tikai par vakarējām godībām ķēniņa pilī un par svešo jaunavu: daiļumā, greznībā un uzvedībā tā_ esot bijusi pārāka par visām citām, un, kopš svešā jaunava ienākusi svētku zālē, ķēniņdēls vairs acu no viņas nenovērsis. Ja vien tā esot cilvēku bērns, tad katrā ziņā kāda ļoti bagāta ķēniņa meita — vai no pašas Kunglas zemes. Bet, kad daiļava aizgājusi, ķēniņdēls sadrūmis: ne vairs dejojis, ne ar kādu tērzējis, tik stāvējis nokārtu galvu.

To dzirdot, Pelnrušķītei sirds aiz prieka sāka strauji jo strauji pukstēt, un viņa šoreiz tīšām posa savas pusmāsas daudz gausāk nekā citām reizēm, neliekoties zinis par viņu rāšanos un lamām. Visi ļaunie vārdi Pelnrušķītei bija gluži vienaldzīgi. Pie pavarda rosoties, viņa visu cauru dienu domāja vienīgi par vakar izbaudītajiem priekiem un par ķēniņdēlu, kas viņu bija ieskatījis.

Vakarā pusmāsas atkal aizbrauca uz svētkiem, bet Pelnrušķīte mierīgi palika mājās un negāja pat pīlādzi papurināt, jo paļāvās uz labās laumiņas gādību. Taču šoreiz abas pusmāsas atgriezās no ķēniņa pils jau pirms pusnakts un stāstīja, cik satriekts un bēdīgs bijis ķēniņdēls, viņš ne ar vienu jaunavu neesot ne dejojis, ne tērzējis, tikai skatījies uz durvīm, vai beidzot neieradīsies vakarējā daiļava. Tad ķēniņš paziņojis, ka viņa dēls esot savārdzis un tādēļ godības trešo dienu vairs nenotikšot.

Taču, lūk, kas vēl būtu jāpiebilst: Pelnrušķīte, steigdamās mājup, uz pils sliekšņa bija pazaudējusi savu zelta kurpīti. Otrā rīta ķēniņdēls nejauši to bija atradis. Nu viņam atausa cerība, ka kurpīte palīdzēs atrast daiļo svešinieci. Ķēniņdēls ilgojās pēc daiļās jaunavas dienu un nakti, un viņš bija ar mieru drīzāk mirt nekā zaudēt savu iecerēto. Bet kā lai viņu atrod?

Pēc dažām dienām ķēniņdēls pavēlēja izsludināt pa visu zemi, ka viņš nodomājis apprecēt to meiteni, kurai derēšot atrastā zelta kurpīte. Nu visas jaunās meitas steidzās izmēģināt savu laimi, jo ikviena klusībā cerēja, ka viņas mazā kājiņa palīdzēs tai kļūt par ķēniņdēla sievu.

Viskrāšņākajā ķēniņa pils zālē uz zīda spilvena bija nolikta zelta kurpīte. Tur citu pēc citas ieveda gan augstas, gan zemas kārtas jaunavas, lai ikviena varētu pielaikot kurpīti. Taču vienai tā izrādījās par lielu, otrai — par šauru, trešai — par platu, un tā nevienai kurpīte nederēja. Dažam labam kājas pirkstam vai papēdim te bija ko izciest, taču viss veltīgi. Kādu dienu uz ķēniņa pili devās arī abas Pelnrušķītes pusmāsas izmēģināt savu laimi. Viņas domāja, ka viņām kājiņas ir tik maziņas, ka derēs vismazākā kurpīte. Nu viņas ņēmās ar varu maukt zelta kurpīti sev kājā — gan spīlēja, gan stīvēja, gan dzina kāju kurpītē tā, ka panadzēs izspiedās asinis. Tomēr visas pūles bija un palika veltīgas. Tad jaunākā pusmāsa, degunu saraukusi, teica:

Šī riebīgā kurpe tīšām ir darināta tā, lai nevienai kājai nebūtu laikā!» Taču pēc dažiem mirkļiem viņas vārdi izrādījās aplami.

Liels bija abu pusmāsu izbīlis un izbrīns, kad pēkšņi atvērās durvis un zālē ienāca Pelnrušķīte savās pelnos novārtītajās drēbēs. Pusmāsas pārskaitušās pavēlēja nokvēpušo skrandaini izdzīt no ķēniņa pils, bet, iekāms viņu pavēli kāds bija uzklausījis, Pelnrušķīte jau bija apāvusi zelta kurpīti, kas likās kā radīta viņai. Nepaguva vēl neviens no šā brīnuma lāgā attapties, kad notika vēl lielāks brīnums: pēkšņi visu telpu piepildīja bieza migla, tā ka soli tālāk nekā nevarēja saredzēt. Miglā atspīdēja blāzma, kurā pavīdēja mazās laumiņas mirdzošais tēls. Laumiņa piedūra savu zelta nūjiņu Pelnrušķītei pie galvas, un tai pašā mirklī Pelnrušķītes izskats pārvērtās: visu acu priekšā stāvēja tā pati daiļava, ko godību pirmajā dienā bija ieskatījis ķēniņdēls. Nu viņš gavilēdams steidzās apskaut daiļo jaunavu, sacīdams:

«So jaunavu man pats liktenis lēmis par sievu!»

Mazā laumiņa dāvināja Pelnrušķītei tik bagātu pūru, ka to vezumu vezumiem veda uz pilsētu. Drīz vien rīkoja lepnas kāzas, ko svinēja veselu mēnesi.

Tā visu niecinātā bārenīte kļuva ķēniņdēlam par sievu. Abas pusmāsas vai plīsa aiz skaudības, redzēdamas, kādā godā tagad tikusi tā Pelnrušķīte, ko viņas līdz šim bija visādi nicinājušas. Bet Pelnrušķītei bija laba sirds, un viņa neatmaksāja pusmāsām ar ļaunu. Visas pārestības viņa tām piedeva, bet, kad pēc vecā ķēniņa nāves kļuva par ķēniņieni, darīja tām vēl daudz laba.

Kaut arī Pelnrušķīte jau sen, sen guļ smiltājā, tomēr tautā viņas piemiņa dzīvos mūžīgi. Viņu dēvē par vislabāko un visdaiļāko ķēniņieni, kas jebkad pasaulē dzīvojusi.

PASAKA PAR ĶĒNIŅMEITU, KAS SEPTIŅUS GADUS GULĒJA VIENĀ MIEGĀ

Reiz kādam varenam ķēniņam pēkšņi nomira meita. Visu zemi pārņēma sēras, visur bija dzirdamas žēlas vaimanas un nopūtas.

Bet tai dienā, kad nelaiķi taisījās guldīt zārkā, ķēniņvalsts galvaspilsētā no tālām zemēm ieradās kāds ļoti gudrs vīrs. Ieraudzījis visus ļaudis dziļās sērās, viņš noprata, ka šai pilsētā notikusi kāda nelaime, un jautāja pretimnācējiem, kādas bēdas nomācot šās pilsētas ļaudis. Dabūjis zināt notikušo, svešinieks tūdaļ devās uz pili, teicās esam slavens ārsts un lūdza, lai viņam ļaujot ierasties pie ķēniņa. Tikko ienācis pilī un ieraudzījis mirušo ķēniņmeitu, svešinieks iesaucās:

«Ķēniņmeita nav mirusi, bet tikai nogurusi; ļaujiet viņai kādu laiku atpūsties.»

To izdzirdīs, ķēniņš lika svešiniekam nākt tuvāk. Tad gudrais vīrs sacīja:

«Jūsu meitu nedrīkst guldīt kapā kā mirušu. Es darināšu stikla zārku. Taja mēs viņu guldīsim un ļausim mierīgi gulēt, līdz pienāks laiks viņai atmosties.»

Ķēniņš ļoti priecājās par svešinieka padomu un apsolīja bagātīgi atlīdzināt, ja viņa pareģojums piepildītos.

Gudrais vīrs darināja lielu stikla zārku. Tajā ielika uz zīda spilveniem ķēniņmeitu. Uzlicis zārkam vāku, viņš pavēlēja

zārku ienest plašajā pils zālē un nolikt pie durvīm sardzi, lai neviens netraucētu aizmigušās ķēniņmeitas mieru.

Kad tas bija paveikts, gudrais vīrs teica ķēniņam:

«Tagad izsūtiet savus (audis pa visu pasauli un pavēliet nopirkt it visas stikla lietas. Es uzcelšu milzīgu krāsni — lielāku par jusu galvaspilsētu — un tajā sakausēšu sapirkto stiklu vienā milzīgā blāķī. Kad būs pagājuši seši gadi un cīruļa dziesma vēstis septītās vasaras atnākšanu, tad izsūtiet pa visām malu malām ziņnešus ar šādu ziņu: ikviens jauneklis drīkst nākt precībās pie jūsu meitas. Bet tikai tas precinieks, kas vai nu uzjās, vai uzkāps stikla kalnā, kļūs par jūsu znotu. Kad atnāks izredzētais — un tas notiks tieši pēc septiņiem gadiem un septiņām dienām —, jūsu meita pamodīsies un iedos tam savu zelta gredzenu. Un, kas jums vēlāk šo gredzenu atnesīs, kaut arī tas būtu pats nabadzīgākais no jūsu pavalstniekiem, tam jums jāatdod sava meita par sievu, citādi viņa aizmigs uz mūžu mūžiem.»

Ķēniņš apsolīja izpildīt ikvienu svešinieka gudro padomu un tūdaļ pavēlēja sapirkt visās kaimiņvalstīs stikla lietas. Un, kad sestais gads gāja uz beigām, stikla lietu kaudze jau bija veselu jūdzi gara un septiņas asis augsta.

Pa to laiku gudrais vīrs bija uzcēlis kausējamo krāsni, kas bija tik augsta, ka sniedzās mākoņos. Ķēniņš norīkoja viņam palīgos divi tūkstoši vīru, kuriem krāsnī bija jāsamet stikla lietas. Kad stiklu sāka kausēt, radās tāds karstums, ka visi apkārtējie purvi, upes un ezeri izžuva, bet avotos un dziļās akās ūdens manāmi apsīka.

Kamēr gudrais vīrs stikla lietas pārkausēs par stikla kalnu, dosimies uz kādu vienkāršu lauku sētu, kas atrodas netālu no ķēniņa galvaspilsētas. Tur dzīvoja kāds vecs vīrs ar trim dēliem. Abi vecākie dēli bija čakli, izdarīgi un visādā ziņā krietni puiši, bet jaunākais tāds kā pamuļķis. Kad tēvs smagi saslima un juta tuvojamies savu pēdējo stundiņu, viņš paaicinaja savus dēlus un teica:

«Es jūtu, ka man pienācis laiks šķirties no šīs pasaules, tādēļ pateikšu jums savu pēdējo gribu. Jums, mani mīļie vecākie dēli, būs abiem kopā jāapstrādā zeme un jāvalda mājas, ja

tik jūs abi nedomājat sievas ņemt un sadalīt mājas valdīšanu. Vecs sakāmvārds skan: «Kur mierīgi sadzīvo septiņi neprecēti brāļi, tur matos klūp divu brāļu sievas.» Tadā gadījumā jums ir saimniecība, ir zeme savā starpā jāizdala. Bet jūsu jaunākais brālis neder ne par saimnieku, ne par kalpu. Tādēļ viņam būs visu mūžu jānodzīvo jūsu maizē un zem jūsu j_umta._ Par to es jums abiem atstāšu mantojumā savu naudas lādi. Jūsu jaunākajam brālim gan ir īss padoms, bet laba sirds, tāpēc viņš jums visur labprāt paklausīs, tāpat kā man arvien bija klausījis.»

Dzirdot tēva vārdus, vecākajiem brāļiem nenobira neviena asariņa, toties ar vārdiem tie gan neskopojās, solīdamies tēvam izpildīt viņa pēdējo gribu. Turpretim jaunākais brālis nebilda ne vārda, bet gauži raudāja.

«Es vēl kaut ko gribu teikt,» sacīja tēvs. «Kad es būšu miris un guldīts kapā, tad, lūdzu, izpildiet vēl šo manu pēdējo vēlēšanos: pavadiet katrs pie mana kapa vienu nakti nomodā]»

Abiem vecākajiem brāļiem arī tagad nenobira neviena asariņa, bet, vārdus nežēlodami, viņi apsolīja izpildīt arī šo tēva vēlēšanos. Jaunākais brālis nebilda ne vārdiņa, tikai gauži raudāja.

Pēc brītiņa tēvs jau slēdza savas acis uz mūžu.

Abi vecākie brāļi rīkoja lielas bēres, kurās aicināja daudz bērinieku, lai ļaudis redzētu, ar kādu godu viņi apglabā savu tēvu. Bērēs viņi abi bija līksmi, ēda un dzēra gluži kā pa kāzām, bet jaunākais brālis, klusu raudādams, sēdēja pie tēva zārka. Kad zārku aiznesa un ielaida kapā, viņam likās, ka līdz ar tēvu viss viņa prieks tiek guldīts zemes klēpī.

Vēlu vakarā, kad pēdējie bērinieki jau bija aizgājuši, jaunākais brālis jautāja vecākajam, kurš no viņiem pavadīšot pirmo nakti pie tēva kapa. Vecākie brāļi viņam atbildēja:

«Bēres rīkojot, mēs esam gaužām noguruši un nejaudājam šonakt palikt nomodā, bet, tā kā tev tik un tā nekā prātīgāka nav ko darīt, tad ej vien tu un sargi tēva kapui»

Ne vārda neteicis, jaunākais dēls aizgāja pie tēva kapa. Tur visapkārt bija klusums, vienīgi sienāzis kaut kur sisināja.

Lai neaizmigtu, jaunākais dēls sāka lēni šurpu turpu staigāt. Ap pusnakti no kapa atskanēja žēla balss:

«Kam tik smagi, smagi soļi,

Kas man acīs smiltis kaisa?

Acīs smilšu graudi krīt,

Plakstos melna zeme birst.»

Dēls tūdaļ pazina tēva balsi un atbildēja:

«Mīļais dēls tavs, visujaunais,

Tas ap tavu kapu staigā;

Viņa soļi smiltis bārsta,

Acīs smilšu graudus met,

Plakstos melnu zemi kaisa.»

Te balss jautāja, kādēļ vecākie brāļi neesot pirmie nākušf pie tēva kapa. Bet jaunākais brālis, aizbildinādams vecākos, teica, ka tie, bēres rīkodami, gaužām noguruši un šonakt neesot jaudājuši atnākt.

«Ikviens saņem, ko pelnījis,» teica tēva balss, «un arī es tev neliegšu pelnīto algu. Drīz vien nāks laiks, kur tev būs vajadzīgas labākas drēbes, lai tu varētu iet bagātu ļaužu pulkā. Tad nāc tik pie mana kapa, sit ar kreisās kājas papēdi trīs reizes pret akmeni un saki: «Mīļo tēv, es lūdzu savu algu par pirmās nakts sargāšanu!» Tai pašā mirklī tu dabūsi drānas un zirgu. Tikai tu par to ne vārda nesaki brāļiem!»

Saulei lecot, jaunākais brālis gāja mājup. Mazliet ieturējies, viņš likās gulēt.

Vakarā, kad jau nāca laiks iet uz kapsētu, viņš jautāja brāļiem, kurš no viņiem šonakt iešot pie tēva kapa. Bet brāļi zobgalīgi atbildēja:

«Neviens taču mūsu tēvu no kapa neizzags. Bet, ja tev tik varen patīk, vari ari šo nakti tur nomodā pavadīt. Taču ar visu savu sargāšanu tu tik un tā tēvu vairs neuzcelsi.» Sie skarbie vārdi vēl vairāk apbēdināja jaunāko brāli, un viņš asarām acīs izgāja no mājas.

Ap tēva kapu viss bija tikpat kluss kā izgājušo nakti, vienīgi sienāzis sisināja zālē. Lai neaizmigtu, jaunākais dels sāka

lēni šurpu turpu staigāt. Ap pusnakti, kad gaiļi jau bija otro reizi nodziedājuši, no kapa atkal atskanēja žēla balss:

«Kam tik smagi,-smagi soļi,

Kas man acīs smiltis kaisa?

Acīs smilšu graudi krīt,

Plakstos melna zeme birst.»

Dēls tūdaļ pazina tēva balsi un atbildēja:

«Mīļais dēls tavs, visujaunais,

Tas ap tavu kapu staigā;

Viņa soļi smiltis bārsta,

Acīs smilšu graudus met,

Plakstos melnu zemi kaisa.»

Balss jautāja, kādēļ vecākie brāļi neesot nākuši. Jaunākais brālis, aizbildinādams vecākos, atbildēja, ka tie no dienas darba noguruši un tāpēc neesot jaudājuši pavadīt nakti nomodā.

«Ikviens saņem, ko pelnījis,» sacīja tēva balss. «Arī tev •es neliegšu pelnīto algu. Drīz vien nāks laiks, kur tev bus vajadzīgas vēl labākas drēbes par tām, ko tu pagājušo nakti nopelnīji. Nāc vien droši pie mana kapa, sit ar keisas kājas papēdi trīs reizes pret akmeni un saki: «Mīļo tēv, es lūdzu savu algu par otrās nakts sargāšanu!» Tai pašā mirklī tu dabūsi tik skaistas drēbes un tik labu zirgu, ka ļaudis nespēs no tevis ne acu novērst. Tikai par to tu nesaki brāļiem ne vārda!»

Saulei lecot, jaunākais brālis gāja mājup. Abi brāļi vēl gulēja. Mazliet ieturējies, viņš nolikās uz mūrīša un nogulēja pāri pusdienai.

Vakarā, kad jau nāca laiks iet uz kapsētu, jauneklis atkal jautaja saviem brāļiem, kurš no viņiem šonakt iešot pie tēva •kapa. Bet brāļi tikai pasmējās un zobgalīgi atbildēja:

«Kas jau divas naktis ir bijis, tas lai blēņojas arī vēl trešo. Ne tevs no kapa tur var aizbēgt, ne arī kāds viņu var izzagt. Ja viņš mirdams butu vēl bijis pie pilna prāta, tad nekad nebūtu vēlejies, lai mēs pavadītu naktis nomodā pie viņa kapa.»

Jaunākais brālis, noklausījies šos skarbos vārdus, kļuva gaužām bēdīgs un arī šoreiz asarām acīs izgāja no mājas.

Ap tēva kapu viss bija tikpat kluss kā abās iepriekšējās naktīs, vienīgi sienāzis sisināja zālē un kaut kur tālumā mek* ^ķināja stirna. Lai neaizmigtu, jaunākais dēls sāka lēni šurpu turpu staigāt. Ap pusnakti, kad gaiļi jau bija otro reizi nodziedājuši, no kapa atkal atskanēja žēla balss:

«Kam tik smagi, smagi soļi,

Kas man acīs smiltis kaisa?

Acīs smilšu graudi krīt,

Plakstos melna zeme birst.»

Dēls tūda) pazina tēva balsi un atbildēja:

«Mīļais dēls tavs, visujaunais,

Tas ap tavu kapu staigā;

Viņa soļi smiltis bārsta,

Acīs smilšu graudus met,

Plakstos melnu zemi kaisa.»

Balss atkal jautāja, kādēļ vecākie brāļi neesot nākuši. Jaunākais atbildēja to pašu, ko abās iepriekšējās reizēs.

«Ikviens saņem, ko pelnījis,» sacīja tēva balss. «Arī tev es neliegšu pelnīto algu. Drīz vien pienāks laiks un tu pats pārliecināsies: jo vairāk kādam mantas, jo vairāk viņš to kāro. Taču tik labam dēlam, kas mīl savu tēvu pat pēc viņa nāves, tiks izpildītas it visas vēlēšanās. Sākumā es gribēju savu apslēpto mantu izdalīt jums visiem trim, bet tagad tu būsi mans vienīgais mantinieks. Kad krāšņie tērpi un skaistie zirgi, ko tu nopelnīji, pavadīdams pie mana kapa nomodā pirmo un otro nakti, nebūs vairs tev pa prātam, nāc vien droši atkal pie mana kapa, piesit ar kreisās kājas papēdi trīs reizes pret akmeni un saki: «Mīļo tēv, es lūdzu savu algu par trešās nakts sargāšanu!» Un tai pašā mirklī tu dabūsi viskrāšņākās drānas un visdārgāko zirgu. Visa pasaule tevi apbrīnos, brāļi tevi apskaudīs, un varenais karalis atdos tev savu meitu par sievu. Tikai nesaki par to saviem brāļiem ne vārda!»

Saulei lecot, jaunākais dēls devās mājup, pie sevis domādams: «Kur man, nabagam, tādus laikus sagaidīt.» Pārnācis mājās un drusku ieturējies, viņš nolikās uz mūrīša gulēt un pamodās, kad saule jau laidās aiz meža galiem.

Bet, kamēr viņš gulēja, abi vecākie brāļi sarunājās:

«No šitāda slaista, kas nakti dzīvo nomodā un dienu gul mums nekad nekāda labuma nebūs. Kam mums viņu barot? Tad jau labāk turēt cūku — to var uz ziemsvētkiem nokaut.»

«Padzīsim viņu no mājām,» teica viens brālis, «lai viņš iet ubagot!»

Taču otrs prātoja, ka tā nebūšot lāgā. Viņiem pašiem būšot kauns, ka viņi, turīgi ļaudis būdami, liekot brālim ubagot.

«Labāk atmetīsim tam no mūsu galda pa kādai maizes garoziņai. Paēdis viņš ar to nebūs, bet badā arī nenomirs.»

Pa to laiku gudrais vīrs jau bija sakausējis stikla kalnu, bet ķēniņš licis izziņot pa visām malu malām, ka ikviens jauneklis varot nākt pie viņa meitas precībās. Taču savu meitu viņš atdošot par sievu tikai tam, kas vai nu jāšus, vai kājām sasniegšot stikla kalna virsotni.

Ķēniņš lika sarīkot lielas dzīres, lai visi, kas vien būs ieradušies, varētu krietni paēst. Dzīres ilga trīs dienas, un katru dienu kāva simt vēršu un septiņi simti cūku un brūvēja pieci simti mucu alus. Desu grēdas bija sienu augstumā, bet karašu un pīrāgu kaudzes — kā milzu siena gubas.

Aizmigušo ķēniņmeitu ar visu zārku uznesa pašā kalna galā. No malu malām sapulcējās ļaudis: gan drosminieki, kas gribēja savu laimi izmēģināt, gan arī tādi, kuri gribēja noskatīties vēl neredzētajā brīnumā. Spožais stikla kalns mirdzēja kā saule, un to varēja saredzēt jau pa vairākām jūdzēm.

Abi vecākie brāļi bija likuši pašūt sev krāšņas svētku drānas un atnākuši dzīrēs. Jaunākajam brālim bija jāpaliek mājās, lai viņš ar savām nabaga skrandām nedarītu kaunu grezni ģerbtajiem brāļiem. Bet, tikko vecākie brāļi bija no mājas ārā, jaunākais tūliņ devās pie tēva kapa. Izdarījis visu, kā bija likts, viņš sacīja:

«Mīļo tēv, es lūdzu savu algu par pirmās nakts sargāšanu!»

Un, tikko viņš savu lūgumu bija izteicis, tūliņ viņa priekšā stāvēja vara zirgs ar vara iemauktiem, un uz segliem atradās brīnum skaistas vara bruņas. Tur bija viss, kas vajadzīgs, lai apģērbtos no galvas līdz kājām.

Pašā pusdienas laikā vara jātnieks atjāja pie stikla kalna. Tur bija simtiem un tūkstošiem laužu, bet nevienam vēl nebija izdevies kaut pāris soļu uzkāpt pa slidena kalna nogāzi. Vara jātnieks izau)oja cauri (aužu drūzmai un tik viegli uzjāja stikla kalnā gandrīz līdz pusei, it kā tas būtu parasts smilšu kalns. Apgriezis savu zirgu, jātnieks sveicināja ķēniņu un tūdaļ nozuda ļaužu acim. Daudzi teicās redzējuši, ka, vara jātniekam kalnā jājot, aizmigusi ķēniņmeita pakustinājusi roku.

Abi vecākie, brāļi vakarā mājās nevarēja vien beigt stāstīt par brīnumu, ko veicis vara jātnieks. Jaunākais brālis klusē* dams klausījās un nelika manīt, ka viņš pats bijis šis brīnumainais jātnieks.

Otrā rītā vecākie brāļi jau ar saules lēktu izgāja no mājas, 4ai laikā nokļūtu ķēniņa svētkos. Saule jau bija labā gabalā, kad jaunākais brālis aizgāja pie tēva kapa. Izdarījis visu, kā bija likts, viņš sacīja:

«Mīļo tēv, es lūdzu savu algu par otrās nakts sargāšanu!»

Un, tikko viņš savu lūgumu bija izteicis, viņa priekšā jau stāvēja sudraba zirgs ar sudraba iemauktiem un segliem, bet uz segliem atradās brīnum skaistas sudraba bruņas. Tur bija viss, kas vajadzīgs, lai apģērbtos no galvas līdz kājām.

Pašā pusdienas laikā sudraba jātnieks atjāja pie stikla kalna. Tur bija simtiem un tūkstošiem ļaužu, taču nevienam vēl nebija izdevies kaut pāris soļu uzkāpt pa slidenā kalna nogāzi. Sudraba jātnieks izauļoja cauri ļaužu drūzmai un tik viegli uzjāja stikla kalnā krietni pāri pusei, it kā zem zirga pakaviem būtu mīksta zeme. Apgriezis savu zirgu, jātnieks sveicināja ķēniņu un pēc brītiņa jau bija nozudis. Šoreiz ļaudis skaidri redzējuši, ka, sudraba jātniekam tuvojoties, ķēniņmeita pakustinājusi galvu.

Vakarā, mājās pārnākuši, abi vecākie brāļi slavēt slavēja brīnumdarbu, ko veicis sudraba jātnieks. Beidzot viņi tomēr nosprieda, ka jātnieks būšot bijis nevis parasts cilvēks, bet burvis. Jaunākais brālis klusēdams klausījās un nelika manīt, ka viņš pats bijis šis brīnumainais jātnieks.

Trešajā rītā vecākie brāļi atkal ar saules lēktu izgāja no mājas. Šoreiz ļaužu bija sanācis vēl vairāk, jo tieši todien pa

gāja septiņi gadi un septiņas dienas un ķēniņmeitai bija no sava ilgā miega jāatmostas.

Jau tuvojās pusdienas laiks, kad jaunākais brālis aizgāja pie tēva kapa. Izdarījis visu, kā bija likts, viņš sacīja:

«Mīļo tēv, es lūdzu savu algu par trešās nakts sargāšanu!»

Un, tikko viņš savu lūgumu bija izteicis, viņa priekšā jau stāvēja zelta zirgs ar zelta iemauktiem un zelta segliem, bet uz segliem atradās brīnum skaistas, mirdzošas zelta bruņas. Tur bija viss, kas vajadzīgs, lai apģērbtos no galvas līdz kājām.

Pašā pusdienas laikā zelta jātnieks atjāja pie stikla kalna. Tur bija simtiem un tūkstošiem (aužu, bet nevienam vēl nebija izdevies kaut pāris soļu uzkāpt pa slidenā kalna nogāzi. Ne vara, ne sudraba jātnieka zirgs nebija atstājis nekādupēdu uz gludā stikla kalna, un tas bija tikpat slidens kā senāk. Zelta jātnieks izaujoja cauri ļaužu drūzmai un uzjāja stikla kalnā līdz pašai virsotnei, it kā zem viņa zirga pakaviem būtu mīksta zeme.

Kad jaunākais brālis sasniedza kalna virsotni, zārka vāks pats atvērās, aizmigusi ķēniņmeita piecēlās sēdus, nomauca sev no pirksta zelta gredzenu un iedeva to zelta jātniekam. Bet zelta jātnieks uzcēla ķēniņmeitu savam zirgam mugurā un lēni nojāja no kalna lejā. Tad viņš ielika ķēniņmeitu tēvam rokās,, laipni sveicināja ķēniņu un tai pašā mirklī jau bija nozudis, kā ūdenī iekritis.

Kas nu ķēniņam bija par prieku! Paklausot gudrā vīra padomam, viņš jau otrā dienā lika visās malās izziņot, ka tas, kas atnesīs ķēniņmeitas zelta gredzenu, k]ūs par viņa znotu. Lielākā dala (aužu palika turpat pa nakti, lai redzētu, kā viss beigsies. Arī abi vecākie brāļi bija viesu pulkā un mielojās pie ķēniņa dzīru galda. Ieraudzījuši tuvojamies ķēniņam kādu nabadzīgi ģērbušos jaunekli, kas bija loti līdzīgs viņu noniecinātajam brālim, viņi bija gaužām pārsteigti. Un, lūk, šis ubags tiešām turēja rokā ķēniņmeitas gredzenu. Ķēniņš bija tā pārsteigts, ka jau sāka nožēlot doto solījumu.

Bet gudrais vīrs ķēniņam sacīja:

«Sis jauneklis, kuru jūs viņa nabadzīgā apģērba dēļ turat par ubagu, īstenībā ir kādas tālas zemes varena ķēniņa dēls. Trešā dienā pēc viņa dzimšanas (auna burve viņu samainīja ar

kāda zemnieka bērnu. Tas drīz vien nomira, bet ķēniņdēls uzauga zemnieka sētā un arvien bija paklausīgs savam audžutēvam.»

Uzklausījis gudrā vīra vārdus, ķēniņš bija gaužām priecīgs. Viņš lika sarīkot lepnas kāzas, kuras dzēra veselas četras nedēļas. Pēc tam viņš visu savu ķēniņvalsti novēlēja znotam. Bet jaunā ķēniņa šķietamie brāļi aiz skaudības un dusmām nomira.

GUDRINIEKS KABATA

Reiz kāds jauneklis, nogājis krietnu ceļa gabalu, apsēdās pie liela akmens atpūsties un ieturēt pusdienas. Paēdis viņš atlaidās zālītē, atspiezdams galvu pret akmeni. Drīz vien viņš. aizmiga. Miegā viņš dzirdēja kādu savādu balsi. Vēl vairāk jauneklis brīnījās, kad, viņam pamostoties, tā pati balss nerimās skanēt. Viņš netika gudrs, vai balss atskan no akmens iekšienes vai no tā apakšas. Pielicis ausi pie akmens, viņš beidzot skaidri sadzirdēja, ka balss tiešām atskan no akmens iekšienes. Vērīgāk ieklausoties balss skaņās, jauneklis sāka izprast vārdus:

«Laimes bērns! Atpestī mani no nebeidzami ilgā gūsta! Jau septiņi simti gadu es šeit, burvju varas apmāts, ciešu briesmīgas mokas, bet nevaru nomirt. Tu esi lielajā piektdienā, saulei austot, piedzimis, tādēļ vienīgi tu spēj mani atpestīt no šī sprosta, ja vien labi gribi.»

«Kas zina, vai mans spēks būs tik liels, cik mana griba,» jauneklis domīgi atbildēja. «Pastāsti sīkāk par savu nelaimi un pamāci, kas man būtu darāms, lai tevi atpestītu.»

Noslēpumainā balss turpināja:

«Nogriez sprīža garumā un pirksta resnumā zariņu no pīlādža, kas aug uz triju muižu robežas. Tad ņem pāris sauju mārsilu un raganzālītes un kopā ar pīlādžu zariņu aizdedzini. Iedams pret sauli apkārt akmenim deviņas reizes, apkvēpini akmeni tā, lai it neviena vietiņa nepaliktu neapkvēpināta. Tad atvērsies mans sprosts un es atkal ieraudzīšu saules gaismu un

sajutīšu vēja vēsmu. Es būšu tev bezgalīgi pateicīgs par tavu labo darbu un gādāšu, lai tu kļūtu liels vīrs.»

Jauneklis stāvēja kādu brītiņu domīgs un tad teica:

«Palīdzēt savam tuvākam nelaimē ir katra cilvēka pienākums. Es gan vēl nezinu, vai tu esi labs vai ļauns gars, tomēr lūkošu izglābt tevi no posta. Bet, pirms to daru, tev būs jādod zvērests, ka tava atpestīšana neatnesīs nevienam nekā ļauna.»

Akmenī ieslodzītais deva šādu zvērestu un nosolījās labi •atalgot jaunekli par atpestīšanu no mokām.

Nu jauneklis gāja uz mežu meklēt pīlādža zariņu, mārsilus un raganzālīti, ar ko apkvēpināt akmeni. Par laimi, viņš zināja to vietu, kur robežojas trīs muižas, jo tas nebija necik tālu. Tomēr viņam ilgi nācās meklēt vajadzīgos augus, tā ka pie akmens viņš atgriezās tikai otrās dienas pievakarē.

Saule jau sen bija nogājusi, kad jauneklis ņēmās apkvēpināt akmeni. Viņš apgāja tam apkārt — kā bija mācīts — deviņas reizes pret sauli un rūpējās, lai neviena vietiņa nepaliktu neapkvēpināta. Tikko viņš paguva apiet akmenim devīto reizi, pēkšņi nodārdēja briesmīgs grāviens, it kā zeme būtu pāršķēlusies. Un tai pašā mirklī lielais akmens sakustējās un pacēlās gaisā triju asu augstumā. Te no akmens apakšas kā bulta izlēca mazs vīriņš un metās skriet, ka papēži vien nozibēja. Bet nebija viņš ne piecus soļus aizskrējis, kad akmens nogāzās atpakaļ vecajā vietā, apbērdams kā glābēju, tā izglābto ar putekļiem un smiltīm.

Pēc kāda brītiņa no akmens sprosta izglābtais vīriņš pienāca pie sava glābēja. Viņš apskāva to un jau grasījās skūpstīt tam rokas un kājas, taču to jauneklis neļāva. Pēc tam viņi abi apsēdās zālītē un vīriņš sāka stāstīt par savu dzīvi:

«Kādreiz es biju slavens zintnieks un darīju ļaudīm daudz laba. Par to saņēmu bagātīgu atlīdzību. Es ārstēju cilvēkus un dzīvniekus un novērsu ļauno pesteļu burvestības, kuras tie uzlaida Jaudlm. Par to ļaunie burvji mani ienīda. Bet viņi arī bijās no manis kā no uguns, jo es visādi biju varenāks par tiem. Viņi bieži apspriedās, kā ievilināt mani savās lamatās un nomaitāt, bet mana gudrība izjauca visus viņu ļaunos nodomus, un tā viņi man nekā nevarēja padarīt.

Beidzot ļaunie burvji savāca pulka naudas. Ar viltīgu sūtni viņi nosūtīja naudu uz Ziemeļzemi kādam varenam, ļaunam burvim un aicināja to sev palīgos. Ziemeļzemes burvis pieveica mani ar viltu, nevis ar gudrību. Viņš man nozaga burvju rīkus, bet pašu ieslodzīja zem milzīgā akmens, kur man bija jāmokās tik ilgi, līdz gadījās iet garām cilvēkam, kas piedzimis lielajā piektdienā, saulei austot.

Septiņsimt gadu es veltīgi gaidīju šo laimīgo brīdi. Un vakar atnāci tu, uzklausīji manu lūgumu un izglābi mani. Es pateicos tev no sirds par tavu labo darbu un būšu pateicīgs tev līdz sava mūža galam. Es kalpošu tev par velti un darīšu visu, lai tu kļūtu laimīgs. Tu sasniegsi vislielāko varenību, kāda vien mirstīgam cilvēkam iespējama. Kad es savu solījumu būšu izpildījis, tad aicināšu tevi palīgā. Gribu atmaksāt savam ienaidniekam, ja tikai laimēsies viņu sastapt. Bet līdz tam laikam es nedrīkstu ļaudīs rādīties, lai mani ienaidnieki nedabū zināt, ka esmu izglābts. Ar buvju varu man ir iespējams pārvērsties, par ko tikai vēlos. Es varu pārvērsties par blusu un dzīvot tavā kabatā. Bet, tikko tev ievajadzēsies mana padoma, es tūdaļ izlēkšu tev no kabatas, notupšos aiz auss un pamācīšu, kā tev rīkoties un ko darīt. Par manu uzturu tev nav ko bēdāt: septiņsimt gadu es zem akmens izdzīvoju bez kādas barības, kas nu tagad saules gaismā un svaigā gaisā man nekaitēs! Bet nu liksimies gulēt un rīt agri iesim abi meklēt laimi.»

Kad gars vai zintnieks — jo kas gan cits tas varēja būt — to bija pateicis, jauneklis ieturēja vakariņas un likās gulēt. Kad viņš otrā rītā pamodās, saule jau bija labi gabalā, taču vakarējais vīriņš nekur vairs nebija redzams. Samiegojies jauneklis nevarēja lāgā apjēgt, vai viss notikušais bijusi īstenība vai tikai sapnis.

Jauneklis ieturēja brokastu un gribēja doties tālāk, kad satika trīs ce]iniekus. Tie bija ģērbušies ka amata zeļ]i, ar siksnās iekārtām somām plecos.

Pēkšņi jauneklis sajuta aiz auss kādu kņudinām un tai pašā mirklī arī izdzirda smalku balstiņu, līdzīgu oda sīkšanai:

«Aicini ce]iniekus atpūsties un uzzini, kurp viņi dodas.»

Nu jauneklis saprata, ko nozīmēja mazā vīriņa vakarējais solījums mitināties viņam kabatā. Saprata arī, ka viss, ko vakar viņš bija piedzīvojis, bija nevis sapnis, bet īstenība.

Jauneklis piegāja klāt ceļiniekiem un sasveicinājies laipni aicināja viņus apsēsties pie akmens un atpūsties. Pēc tam viņš. apvaicājās, vai šiem neesot pa ceļam. Ceļinieki pastāstīja jauneklim, kāda liela nelaime nesen notikusi ķēniņa galvaspilsētā: ķēniņa vienīgā meita, peldoties upē, noslīkusi. Un, kaut gan.* upe tajā vietā neesot necik dziļa, noslīkušo ķeniņmeitu nevarot un nevarot atrast, it kā viņa ūdenī būtu vai izkususi.

Jauneklis atkal sajuta aiz auss kņudēšanu, un viņa slepenais padomdevējs iesīca viņam ausī:

«Ej viņiem līdzi, un tu atradīsi savu laimi.»

Jauneklis paklausīja un gāja svešiniekiem līdzi.

Kad viņi bija nogājuši jau krietnu gabalu, ceļš iegriezās, biezā priedulājā. Netālu no ceļa grāvmalā viņi ieraudzīja zemē* mētājamies vecu tarbu.

Te mazais kņudinātājs jaunekļa aizausē atkal nosīca: «Pacel no zemes šo veco tarbu, tā jums ceļā noderēs.»

Kaut gan jauneklis tam lāgā neticēja, viņš tomēr pacēla* noplīsušo tarbu un, pakāris sev kaklā, nosmējās:

«Nav jau jāsmādē nekas, kas ceļā pagadās. Kas zina, varbūt šī vecā tarba mums var noderēt.»

Bet amata zeļļi viņam zobgalīgi atbildēja:

«Ņem vien, ja gribi. Tukša tarba jau plecus nenovilks.»

Taču pēc pāris stundām viņi redzēja, kāds burvju spēks piemīt šai tarbai.

Karstā pusdienas saule svilināja tā, ka ceļiniekiem sviedri’ plūda aumaļām. Noguruši viņi apsēdās kupla koka paēnā atpūsties un jau grasījās izņemt no savām maizes kulēm pa riecienam. Te mazais kņudinātājs pačukst savam saimniekam: «Pavēli tarbai jūs paēdināt!»

Jauneklis nodomāja:

«Ja vīriņš mani grib izjokot, izjokošu ari es savus ceļabiedrus.»

Viņš noņēma tarbu no kakla, nometa to mauriņā sev piekājām, uzsita tai ar nūju un uzsauca:

«Tarbiņ, tarbiņ, pagādā mums ko ēst!»

Un te nu notika kaut kas neredzēts! Jaunekļa joks kļuvaa par īstenību. Tarbas vietā ceļinieku priekšā stāvēja mazs„ baltu galdautu apklāts galdiņš. Uz galdiņa bija četras karotes.

un daudz bļodu ar gardu gardiem ēdieniem. Tur bija vira no svaigas gaļas, cūkas cepetis, desas un kviešu plāceņi, bet dzērienam — gan alus, gan medalus, gan vīns.

Ceļinieki, negaidot aicinājumu, sāka mieloties un jutās kā kāzās: tādus gardumus tie savu mūžu vēl nebija baudījuši. Kad viņi bija krietni paēduši, galdiņš tikpat pēkšņi nozuda, kā bija radies, un tai vietā palika atkal vecā tarba.

Nu visi trīs svešinieki tīkoja pakārt brīnišķīgo tarbu sev kaklā. Tarbas dēj viņi pat sāka strīdēties:

«Es šo skrandu ceļmalā pacēlu,» beidzot tarbas atradējs teica, «un tādēļ domāju, ka tarba pēc taisnības pieder man.»

Pārējie neuzdrošinājās iebilst, un tā tarba palika jauneklim. Taču tarbu — maizes devēj iņu nedrīkstēja vis kā līdz šim vienkārši pakārt kaklā, tādēļ skroderzellis, izņēmis no savas ceļasomas adatu un diegu kamoliņu, pašuva tarbai pārvalciņu. Tajā rūpīgi ielika tarbu — maizes devēj iņu, lai ceļā ar to nekas nenotiktu.

Kādu brīdi pēc pusdienām atpūtušies, visi atkal devās tālāk. Pilns vēders un cerību pilna sirds ir visjautrākie ceļabiedri, tādēļ visu ceļu gājēji smējās un jokojās. Vakarā viņi apstājās, lai pārnakšņotu krūma paēnā, zaļā mauriņā, bet tarbiņa, tāpat kā pusdienā, bagātīgi sagādāja ēdamo un dzeramo.

Gulēt ejot, ceļiniekiem vislielākā bēda: kā noglabāt pa nakti tarbiņu, lai to kāds garnadzis nenozog. Pēc ilgas gudrošanas nosprieda, ka visi četri noliks galvas uz tarbiņas tā, lai vienam kājas būtu pret dienvidiem, otram — pret ziemeļiem, trešajam — pret rītiem un ceturtajam — pret vakariem. Tarbiņas atradējs vēl ņēma un piesēja vienu savas jostas galu pie tarbiņas, bet otru — sev ap kreiso roku: ja kāds tarbiņai piedursies, tūliņ jutīs. Tomēr visus četrus ceļiniekus cauru nakti mocīja baigi sapņi. Viņi bieži pietrūkās no miega un tvēra pēc brīnumainās, tarbiņas, sak — vai tik viņu dārgums vēl turpat?

Otrā rītā tarbiņa atkal pēc pavēles sagādāja brokastis. Un tā tas atkārtojās katru dienu, līdz viņi sasniedza ķēniņa galvaspilsētu. Te mazais kņudinātājs iesīca savam glābējam ausī, ka noslīkušo ķēniņmeitu esot ierāvusi atvarā ļaunā nāra. Viņš. apsolīja arī parādīt ceļu, kā pie tās nokļūt.

Bet vispirms mazais padomdevējs lika jauneklim iet pie ķēniņa un pateikt, ka šis ar mieru sameklēt noslīkušo ķēniņmeitu bet. ja šim gadītos kāda nelaime un viņš vairs dzīvs nepārnāktu, tad lai ķēniņš apsoloties pusi no viņam paredzētās algas nosūtīt viņa vecākiem, bet otru pusi — izdalīt pilsētas nabagiem. Kaut gan ķēniņam nebija vairs ne mazāko cerību, ka pēc tik ilga laika kāds varētu atrast viņa noslīkušo meitu, tomēr viņš vēlīgi pieņēma jaunekļa piedāvājumu un apsolīja izpildīt tā lūgumu. Tika norunāts, ka otrā dienā jauneklis sāks meklēt noslīkušo ķēniņmeitu. Kad jauneklis aizgāja no ķēniņpils, mazais padomdevējs aizausē nosīca:

«Noķer šovakar pat trīs vēžus, tie tev parādīs ceļu.»

Jauneklis tā ari izdarīja.

Otrā dienā upes krastā sanāca laužu, ka biezs, lai noskatītos, kā jauneklis upē meklēs noslīkušo ķēniņmeitu. Svešā drosminieka varoņdarbā noskatīties bija ieradies arī pats ķēniņš. Viņš lika atsaukt savas meitas istabenes, lai viņas parāda to vietu, kur nogrimusi ķēniņmeita, jo viņas notikušo nelaimi bija savām acīm redzējušas. Taču tur neviens nevaretu noslīkt: ūdens nesniedzās ne triju pēdu dziļumā, upes dibens bija ciets un straume lēna. Kādus trīssimt soļus no norādītās vietas lejup pa straumi ļaudis gan uzgāja dziļu bedri, bet kā tad ķēniņmeita būtu varējusi tik tālu aizpeldēt? Te droši vien slēpās kaut kāda burvība.

Mazais padomdevējs atkal iesīca jauneklim ausī:

«Ielaid nemanot upē vienu vēzi un skaties abi acīm, uz kuru pusi tas čāpos!»

Jauneklis tā arī izdarīja. Viņš izlikās ar roku raugām ūdens dziļumu un, nevienam nemanot, ielaida upē vienu vēzi. Aizpeldējis kādus pārdesmit soļus, vēzis pēkšņi nogriezās pa kreisi un nozuda pakrastē. To pašu ceļu aizpeldēja arī otrs un trešais vēzis.

Tagad padomdevējs nosīca:

«Nu mums ceļš ir zināms, dosimies turp! Iesit ar kreisās kajas papēdi trīs reizes pa krastu un lec uz galvas ūdenī!»

Jauneklis izdarīja, kā bija likts, — iesita trīs reizes ar kāju pa krastu un uz galvas ielēca upē, tā ka ūdens putodams vien uzšļāca gaisā. Ļaudis klusēdami gaidīja, kas notiks tālāk.

pakrastē jauneklis uzgāja alu, bet tā bija tik maza, ka cilvēks tik tikko varēja tajā ielīst

«Lien alā!» uzsauca mazais padomdevējs.

Kādu laiku jauneklis ar mokām virzījās uz priekšu pa šauro eju. Te pēkšņi ala k]uva tik plaša, ka varēja piecelties stāvus. Padomdevējs lika iet droši tālāk. Pēc kāda brīža tumšajā alā pavīdēja maza gaismiņa, un beidzot jauneklis izkļuva spožā gaismā. Te viņš ieraudzīja ar zaju zālīti apaugušu klajumu un pusversti tālāk — lielu, no ziliem akmeņiem celtu namu.

«Iegaumē labi, ko tev teikšu,» piekodināja padomdevējs. «Un izpildi visu uz mata tā, kā likšu, citādi tu ķēniņmeitu neizglābsi no gūsta. Tur, zilajā nāras pilī, mīt ķēniņmeita. Pie vārtiem dienu un nakti stāv sardzē divi lāči, lai neviena dzīva radība netiktu ne iekšā, ne ārā. Lāči mums jāpielabina. Kad būsim nonākuši pie šā nama, izņem savu tarbiņu un liec, lai ta pārvēršas par bišu stropu. Stropu nomet lāčiem, bet pats manies istabā. Tur es tev pamācīšu, ko darīt tālāk.»

Nonācis līdz vārtiem, jauneklis izdzirda rēcam lāčus. Un, kad viņš pa vārtu spraugu ieraudzīja briesmīgos zvērus, visa dūša viņam sašļuka papēžos. Tomēr viņš noņēma no kakla tarbiņu un lika tai pārvērsties par bišu stropu. Vienā mirklī viņa priekšā stāvēja liels strops. Tas bija tik smags, ka jauneklis nejaudāja pacelt. Taču lāči jau bija saoduši medu. Viņi atgrūda vārtus un metās uz stropu. Bet jauneklis pa to starpu iesteidzās pagalmā un devās uz istabu. Par laimi, durvis nebija aizslēgtas. Te gudrais padomdevējs teica jauneklim:

«Durvīs pa labi tu ieraudzīsi zelta atslēgu. Aizslēdz durvis un atslēgu iebāz sev kabatā, lai ļaunā nāra netiek no sava kambara ārā. Pa kreisi būs durvis, kurās tu ieraudzīsi sudraba atslēdziņu. Tajā kambari sēž ieslodzītā ķēniņmeita. Tā tev jāizglābj.»

Aizslēdzis durvis ar zelta atslēgu, jauneklis izdzirda aiz tām tik šausmīgu rēkoņu, ka mājas sienas drebēja. Bet viņš iebāza atslēgu sev kabatā un steidzās pie durvīm, kas bija aizslēgtas ar sudraba atslēdziņu. Atvēris tās, viņš ieraudzīja ķēniņmeitu sēžam uz savas gultas. Pamanījusi svešu jaunekli, ķēniņmeita nobijās. Bet, kad jauneklis pastāstīja, kādos nolūkos viņš nācis, viņa priecīga uzlēca kājās.

«Mēs nedrīkstam šeit vairs ilgāk kavēties,» mudināja jauneklis. «Mums jādodas ceļā, iekāms lāči nav iztukšojuši bišu stropu.»

Tad viņš paņēma ķēniņmeitu aiz rokas un izveda ārā. Lāči, ņemdamies ap stropu, viņus nemaz nepamanīja. Abi jaunieši klusītiņām aizzagās lāčiem garām un izskrēja pa_ vārtiem. Jauneklis no ārpuses aizšāva vārtiem bultu priekšā, lai lāči netiktu no pagalma ārā, un kopā ar ķēniņmeitu steigšus vien devās projām.

Te mazais padomdevējs atkal iesīca jauneklim ausī:

«Pasauc tarbiņu atpakaļ!»

Un jauneklis pasauca:

«Tarbiņ, tarbiņ, nāc atpakaļ!»

Tai pašā mirklī tarbiņa jau karājās viņam kaklā. Kad abi bija nonākuši pie alas, jauneklis teica ķēniņmeitai:

«Neizbīsties tumsas un šaurās alas, jo pēc brītiņa mēs atkal iznāksim dienas gaismā. Bet, kad nokļūsi ūdenī, aizmiedz acis, kamēr es tevi būšu iznesis krastā.»

Iegājis alā, jauneklis pamanīja, ka tagad tā bija daudz plašāka, nekā šurp nākot. Un viņi abi gluži brīvi izgāja tai cauri. Upē jauneklis satvēra abās rokās ķēniņmeitu un iznesa krastā.

Liela daļa krastā sanākušo ļaužu bija izklīduši pa mājām, jo neviens vairs necerēja sagaidīt jaunekli pārnākam. Ķēniņš ar saviem galminiekiem gan vēl sēdēja krastā un pārrunāja notikušo nelaimi. Te pēkšņi no ūdens iznira jauneklis, nesdams ķēniņmeitu. Nav vārdos pasakāms ķēniņa un ļaužu prieks, kad viņi ieraudzīja ķēniņmeitu sveiku un veselu. Ķēniņš apskāva te savu meitu, te viņas glābēju un raudāja prieka asaras. Arī ļaudis raudāja aiz prieka. Priecīgā vēsts vēja ātrumā izplatījās pa visu pilsētu, un ļaudis simtiem un tūkstošiem sanāca noskatīties neredzētajā brīnumā. Ķēniņš pavēlēja savas meitas glābēju vest uz pili un tur viņam bagātīgi atlīdzināja — trīsreiz vairāk, nekā bija solīts.

Vakarā, kad jauneklis jau taisījās apgulties krāšņajā gultā, mazais kņudinātājs aizausē nosīca:

«Tu nedrīksti šeit ilgāk palikt par divi dienām. Tad mums atkal jadodas ceļā. Nu tu vienā rāvienā esi kļuvis bagāts vīrs. Ar laiku ķēniņš gribēs tev izprecināt savu meitu, bet es tev to

neiesaku darīt. Šādam godam tu vēl esi par jaunu. Tādēļ iesim labāk un paklaiņosim pa plašo pasauli, līdz tu kļūsi vecāks tin gudrāks.»

Sis padoms jauneklim nebija īsti pa prātam. Bet viņš labi .zināja, ka visi mazā vīriņa padomi līdz šim bija atnesuši tikai labumu, tādēļ paklausīja arī šoreiz.

Gan ķēniņš un ķēniņmeita lūdza jaunekli paciemoties ilgāk, -taču jauneklis viņu aicinājumu nepieņēma, jo mazais padomde* vējs aizausē lika viņam rīkoties citādi. Kā jau bagātam vīram, viņam tagad vairs neklātos iet kājām un viņš varētu braukt lepnā karietē, bet, tā kā nekur nebija jāsteidzas un tarbiņa ik •dienas sagādāja vajadzīgo uzturu, viņš pa paradumam gāja kājām. Kādu dienu atpūšoties viņš aizausē atkal sajuta kņudināšanu un sīkā balstiņa nosīca:

«Tev dzenas pakaļ ienaidnieki un grib nolaupīt tarbiņu. Tavi bijušie ceļabiedri pilsētā izpļāpāja par brīnišķīgo maizes devēj iņu, un nu katrs, kas to padzirdis, tīko iegūt tarbiņu sev. Sameklē krietnu ozola milnu — tik garu, lai to ērti varētu ielikt iarbiņā, izurb milnai vienu galu un caurumā salej izkausētu svinu. Šāda milna būs tev krietns palīgs.»

Jauneklis tai pašā dienā visu izdarīja tā, kā padomdevējs lika: pagatavoja milnu un ielika tarbiņā.

Otrā rītā, kad jauneklis gāja caur biezu mežu, no krūmiem pēkšņi izskrēja desmit vīru un gribēja viņu aplaupīt. Te mazais iņudinātājs aizausē nosīca:

«Pasauc no tarbiņas milnu!»

Jauneklis tā arī izdarīja. Un tavu brīnumu! Tai pašā mirklī milna kā dzīva izlēca no tarbiņas un ņēmās uzbrucējus tā milnot, ka tie, līdz asinīm sadauzīti, aizmuka.

Beidzot kādā jaukā vasaras novakarē mūsu ceļinieks nonāca lielā sādžā, kur tobrīd puiši un meitas zaļā pļavā līksmojās. Vieni šūpolēs dziedādami šūpojās, otri, dūdām skanot, gludajā mauriņā grieza danci. Jauneklis brīdi noraudzījās puišu un meitu dejās. Te pēkšņi viņš atkal sajuta aizausē savu padomdevēju kņudinām un izdzirda sīko balstiņu sīcam:

«Laimīgā stundā mēs esam šurp atnākuši. Jauniešu pulkā >es redzu arī savu ienaidnieku. Ja mans nodoms izdosies un ja tu labi veikli pratīsi rīkoties, tad es šodien pat viņam ar uzviju

atmaksāšu, ko viņš pelnījis. Ieskaties labi vērīgi meiteņu pulkā. Tur tu ieraudzīsi meiteni, kurai kreļļu vietā ap kaklu apsieta skaista, raiba prievīte pirksta platumā. So meiteni aicini dejot. Un tieši tad, kad jūs dejā griezīsieties visstraujāk, satver cieši jo cieši viņas raibo prievīti un vienā rāvienā pārrauj pušu. Rīkojies droši un neko nebaidies: meitene paliks dzīva, jo tai dzīvība sīksta kā kaķim.»

Jauneklis tūdaļ gāja meiteņu pulkā, tomēr labu brīdi meklēja, līdz atrada meiteni ar raibo prievīti ap kaklu. Tā bija slaida meita sprogainiem matiem. Visi puiši kā sadeguši viņu lūdza dejot, neļaudami viņai ne elpu atvilkt. Tikko mūsu jauneklis notrāpīja mirkli, kad meitene beidza dejot ar kādu puisi* viņš aicināja to uz deju. Bet, kad viņi sāka dejā griezties kā virpulī, jauneklis satvēra ar labo roku meitenes raibo prievīti un sarāva to gabalu gabalos. Atskanēja šausmīgs, sāpju pilns kliedziens, un meitene bija pazudusi.

Sā briesmīgā kliedziena izbiedētie ļaudis pēkšņi ieraudzīja kādu vīru ar sirmu kazas bārdiņu žigli aizjožam uz mežu. Tam pakaļ pa pēdām dzinās vēl otrs vīrs, kas augumā bija mazliet garāks. Nāca jau vakars, tādēļ abi skrējēji drīz vien nozuda ļaužu acīm. Jaunieši pēc kāda brītiņa no jauna atsāka dejot un līksmoties, it kā nekas nebūtu noticis.

Mūsu jauneklis vēl kādu brīdi noskatījās jauniešu dejās un rotaļās, bet tad devās tālāk, lai sameklētu kādu mierīgu vietiņu, kur pārlaist nakti.

Netālu no ciema jauneklis izdzirda, ka tam kāds steidzas pakaļ. Atskatījies viņš ieraudzīja svešu vīru.

«Pagaidi, brālīt!» svešinieks viņu sauca. «Iesim reizē! Vai tad tu manis vairs nepazīsti? Tiesa gan, nu es esmu kļuvis par lielu, spēcīgu vīru. Es taču esmu tavs parādnieks. Tu izglābi mani no septiņsimt gadu ilgā gūsta un šodien palīdzēji notvert manu niknāko ienaidnieku. Nu man vairs nav jāslēpjas tavā kabatā.»

Un tad zintnieks sīkāk izstāstīja savam glābējam, kā viņšmežā noķēris un sasējis savu ienaidnieku, tā ka tam vairs no viņa rokām neizbēgt. Jo, lūk, līdzko tikusi sarauta burvju prievīte, kas īstenībā bijusi čūska, tā arī viņa ienaidnieks zaudējis savu burvju spēku. Bet viņš vēl likšot milnai sagūstīto iēnaid-

nieku krietni noslānīt, līdz šis atklāšot, kur pirms septiņsimt gadiem noslēpis trīs ķēniņmeitas ar visām viņu milzu bagātībām.

«Ja mēs viņas atradīsim un ja tev izdosies apburtās meitenes uzmodināt no miega, tad tu kļūsi ļoti bagāts un laimīgs vīrs.» Zintnieks kopā ar jaunekli ieturēja vakariņas, ko sagādāja tarbiņa, un abi likās gulēt.

Otrā rītā viņi devās uz mežu aplūkot sagūstīto burvi. Nabaga večuks stāvēja, sakņupis kā ezis. Rokas un kājas tam bija sasietas ar stipru virvi, bet zem ceļiem — pabāzta nūja, tā kar viņš nemaz nevarēja pakustēties.

Zintnieks pavēloši uzsauca:

«Milna, ārā no tarbas!»

Un milna, izlēkusi no tarbiņas, ņēmās slānīt sasietā večuka* muguru. Nu burvis sāka lūgties un solījās visu izstāstīt. Bet,, kad zintnieks lika tam atklāt, kur noslēptas ķēniņmeitas un viņu manta, burvis atbildēja, ka to pa šiem gadiem esot aizmirsis. Tad laida milnu vēlreiz darbā. Nu burvis, redzēdams, ka glābiņa vairs nav, pateica, kur atrodas ķēniņmeitas un viņu manta.

«Tu paliksi manā gūstā tik ilgi, kamēr mēs būsim atraduši ķēniņmeitas un viņu mantu,» teica zintnieks. «Tomēr šeit es tevi nedrīkstu atstāt. Var gadīties, ka nejaušs garāmgājējs tevi atrod un palaiž vaļā.»

To teicis, zintnieks uzmeta sev plecos sasieto burvi kā pakulu kodaļu, aiznesa pie dziļas gravas un nosvieda to lejā, ka šim kauli vien nokrakstēja.

«Sagaidi šeit mūs pārnākam!» nosmējās zintnieks.

Savam ceļabiedram viņš paskaidroja, ka tālā ceļa dēļ viņinevarot nokļūt pie sava mērķa citādi kā vienīgi ar tarbiņas burvju varu. Uz zintnieka pavēli tarbiņa pārvērtās par laiviņu, kas bija tieši tik liela, ka tur varēja iesēsties un pat guļus atlaisties divi vīri. Laiviņai abos sānos bija divu asu gari spārni. Tikko abi ceļinieki iesēdās iekšā, tā pacēlās gaisā līdz mākoņiem un sāka lidot dienvidu virzienā. Gst un dzert ceļiniekiem tagad deva laiviņa tāpat kā līdz šim tarbiņa, un viņiem nekā netrūka. Tā viņi savā lidojošā laiviņā traucās uz priekšu dienu un nakti.

Ceļinieki bija nolidojuši jau vairāk nekā nedēļu, kad beidzot zintnieks lika laiviņai nolaisties. Nu viņi atradās svelmainā

tuksnesī, kur cita nekā nebija kā tikai gruvešu kaudzes. Zintnieks atbūra laiviņu atkal par tarbiņu un pakāra to jauneklim kaklā, teikdams:

«Tev jānoiet vēl pāris dienu ilgs ceļš vienam pašam, jo es tevi vairs nedrīkstu pavadīt»

Piegājis pie vienas drupu kaudzes, zintnieks atrausa smiltis sāņus. Tūlīt kļuva redzama kāda lūka. Kad zintnieks pacēla lūkas vāku, viņi ieraudzīja kāpnes, kas veda pazemē.

Pēc tam zintnieks noķēra lielu mušu, ielika to mazā kārbiņā un šo kārbiņu lika jauneklim iebāzt azotē.

«Kad tev liks uzminēt, kura ķēniņmeita ir pati jaunākā,» zintnieks pamācīja, «izlaid šo mušu no kārbiņas un vēro, uz kuras meitas pieres tā nolaidīsies. Tā ari būs pati jaunākā.»

Nu jauneklis drošu prātu devās ceļā: sak, lai notiek kas notikdams.

Pa tumšajām kāpnēm viņš kāpa ilgi, ilgi. Beidzot viņš sajuta nogurumu un izsalkumu. Jauneklis apsēdās uz kāpnēm, krietni ieturējās, pāris stundu atpūtās un pēc tam atkal devās tālāk. Pēc laba laika tālumā pavīdēja vāja gaismiņa, un drīz vien jauneklis iznāca kādā svešā vietā. Tur viņš ieraudzīja lepnu ķēniņa pili un devās turp.

Pa pils durvīm viņam pretim iznāca mazs vecītis sirmu bārdu un teica:

«Nāc, brālīt, izmēģini savu laimi! Ja spēsi uzminēt, kura ķēniņmeita ir pati jaunākā, tad, tikko tu būsi viņu saņēmis aiz rokas, pamodīsies visas trīs aizmigušās jaunavas. Bet, ja neuzminēsi, aizmigsi dziļā miegā arī pats.»

Jauneklis izvilka no azotes kārbiņu un gāja vecītim līdzi. Iegājis trešajā kambari, viņš ieraudzīja krāšņā gultā uz zīda spilveniem gu]am trīs daiļas jo daiļas meitenes. Visas trīs bija tik līdzīgas cita citai, ka neviens nevarētu pateikt, kura jaunākā un kura vecākā. Labu laiciņu jauneklis domīgi vēroja aizmigušās ķēniņmeitas un nevarēja rast nekāda padoma. Tad viņš izlaida no kārbiņas mušu. Muša palidoja, palidoja pa istabu un beidzot nolaidās uz vidējās jaunavas pieres. Nu jauneklis piegāja pie gultas, paņēma jaunavu aiz rokas un teica:

«Šī ir jaunākā māsa!»

Tai pašā mirklī visas trīs ķēniņmeitas pamodās un piecēlās no gultas. Jaunākā māsa, apskaudama glābēju, iesaucās:

«Sveicināts, mīļo līgavaini! Tu uzmodināji mūs no ciešā burvju miega. Bet nu mums jāsteidzas mājup.»

Atceļā jauneklis vairs neatrada tās kāpnes, pa kurām bija .atnācis. Kādu laiku viņš ar visām trim ķēniņmeitām taustīdamies virzījās pa tumšo eju, līdz iznāca spožā saules gaismā. Nu viņš ieraudzīja, ka tuksneša vietā plešas skaistas, ziedošas pļavas, bet gruvešu vietā paceļas krāšņa ķēniņa pils un aiz 1ās — liela pilsēta. Viņiem pretim nāca zintnieks. Saņēmis savu glābēju aiz rokas, viņš pagājās mazliet sāņus. Netālu aiz krūmiem viņi ieraudzīja nelielu, dzidru dīķi.

«Palūkojies ūdenī!» zintnieks sacīja.

Jauneklis paklausīja. Taču, ieskatījies dzidrajā ūdens spogulī, viņš neticēja pats savām acīm. Seja gan tam bija tada pati kā senāk, toties drēbes — kā ķēniņdēlam — no zīda un samta darinātas un laistījās vienā zeltā.

«Kur man tādas drānas radušās?» izbrīnā iesaucās jauneklis.

«Tā ir tarbiņas pēdējā velte,» atbildēja zintnieks. «Tagad tev vairs nebūs vajadzīga ne tarbiņa, ne mana palīdzība, jo pēc dažām dienām tu kļūsi ķēniņa znots, bet pēc kāda laika, kad vecais ķēniņš nomirs, par pašu ķēniņu. Ceru, ka nu būšu tev par tavu labo darbu atmaksājis.»

«Tūkstoškārt un vēl vairāk!» jauneklis priecīgi iesaucās. Un tad viņi šķīrās.

Pēc dažām dienām dzēra ķēniņmeitas un viņas glābēja kāzas. Bet pēc gada, kad veco ķēniņu guldīja smiltājā, viņa znots mantoja ķēniņa troni. Droši vien viņš valda pār savu ķēniņvalsti ari šodien, ja nav miris.

PATEICĪGAIS ĶĒNIŅDĒLS

Keiz Kunglas zemes ķēniņš bija apmaldījies lielā, biezā mežā. Gan viņš gāja krustām šķērsām pa mežu, ceļu meklēdams, bet veltīgi. Te klāt pienāca svešs vīrs un vaicāja:

«Kas tev, brālīt, tumšā mežā meklējams? Te ir tikai niknu zvēru miteklis.»

Ķēniņš viņam atbildēja:

«Esmu apmaldījies un meklēju ceļu uz mājām.»

«Apsoli man atdot to, kas tevi pirmais sagaidīs, mājās pārnākot, un es tev parādīšu ceļu,» teica svešais vīrs.

Labu bridi ķēniņš stāvēja, domās nogrimis, un tad teica:

«Kam man zaudēt savu labo medību suni? Gan jau pats atradīšu ceļu.»

Svešais vīrs aizgāja savu ceļu. Bet ķēniņš maldījās pa mežu vēl trīs dienas. Pa to laiku visa ceļa maize bija apēsta, bet ceļu mājup ķēniņš kā nevarēja, tā nevarēja atrast. Te otro reizi pienāca svešais vīrs un sacīja:

«Vai apsoli man atdot to, kas tevi pirmais sagaidīs, mājās pārnākot?»

Tomēr ķēniņš bija ļoti stūrgalvīgs un ari šoreiz neapsolīja.

Pikts un sadrūmis viņš atkal maldījās pa mežu, līdz, pagalam piekusis, atlaidās zem koka, domādams, ka nu gan ir klāt viņa pēdējā stundiņa. Te svešais vīrs — bet tas bija pats vecpuisis1 — pienāca klāt trešo reizi un sacīja:

«Neesi nu tāds muļķis! Kā nu suns var būt tik mīļš, ka to nevarētu ziedot savas dzīvības glābšanai? Apsoli man to balvu, ko es lūdzu par ceļa parādīšanu, un tu izkļūsi sveiks un vesels no šās likstas!»

Šoreiz ķēniņš piekāpās:

«Mana dzīvība ir vairāk vērta nekā tūkstoš suņu!» viņš iesaucās. «Turklāt man taču jāgādā par visu valsti un par savu tautu. Lai tad nu šoreiz notiek pēc tava prāta. Ved mani mājās!»

Tikko viņš bija paguvis izteikt pēdējo vārdu, kad jau atradās meža malā, no kuras bija saredzama ķēniņa pils. Viņš devās turp, un pirmais, kas viņu pie pils vārtiem sagaidīja, bija viņa mazais dēliņš. Auklei klēpī sēdēdams, tas stiepa savas rociņas pretim tēvam. Ķēniņš satrūkās, sarāja aukli un pavēlēja bērnu tūdaļ aiznest. Te, asti luncinādams, pieskrēja viņa uzticamais suns. Bet par savu uzticību tas no saimnieka saņēma kājas spērienu.

1 Vecpuisis — igauņu mitoloģijā velna apzīmējums. (Tulk.)

Kad ķēniņa dusmas drusciņ norima, viņš lika savu bērnu — skaistu puisēnu —apmainīt ar kāda nabadzīga zemnieka meitiņu. Un tā ķēniņdēls auga pie nabaga (aužu pavarda, bet zemnieka meita, ietīta zīda autiņos, gulēja greznā šūpulī.

Pēc gada pie ķēniņa ieradās vecpuisis pēc apsolītās algas .un aiznesa mazo meitiņu līdzi. Viņš to no tiesas noturēja par ķēniņa meitu, jo par bērnu samainīšanu nekā nezināja. Ķēniņš, •gaužām priecīgs par to, ka tik veikli piekrāpis svešo vīru, lika sarīkot lielus svētkus un bagātīgi apdāvināja meitenītes vecākus, lai viņa paša dēlam, dzīvojot nabadzīgajā būdā, nekā netrūktu. Paņemt savu dēlu atpakaļ pilī ķēniņš vēl neuzdrošinājās, jo baidījās, ka tad viņa viltība varētu nākt gaismā. Taču zemnieki ar bērnu apmaiņu bija gaužām apmierināti: nu vijjiem maizes un naudas atliku likām.

Ar laiku ķēniņdēls uzauga par staltu jaunekli, atgriezās pilī pie tēva un dzīvoja greznībā un priekos. Bet, kad viņš uzzināja, ka, viņu glābjot, pazudināta nabaga meitene, viņš kļuva gaužām bēdīgs un nekur nerada sev mieru. Beidzot viņš apņēmās vai nu izglābt meiteni, vai ar viņu kopā aiziet bojā.

Kādudien viņš slepus uzvilka zemnieka drēbes, uzvēla plenčos puspūra maisu ar zirņiem un devās uz to pašu mežu, kurā pirms astoņpadsmit gadiem bija apmaldījies viņa tēvs.

Mežā viņš ņēmās skaļā balsī vaimanāt:

«Ai, es nelaimīgais, cik dziļi mežā aizmaldījos! Kas nu mani no šā meža izvedīs? Te tuvumā nav nevienas dzīvas dvēseles!»

Pēc brītiņa pie viņa pienāca kāds svešs vīrs ar garu, sirmu toārdu un ādas somu pie jostas — īsts tērbatnieks. Viņš laipni sveicināja ķēniņdēlu un sacīja:

«Man šis apvidus labi zināms, un es varu tevi aizvest, kurp •vien vēlies, ja tu par to apsoli man labu atlīdzību.»

«Ko nu es, nabaga cilvēks, varu tev solīt,» atbildēja viltīgais ķēniņdēls. «Esmu pavisam trūcīgs, un man ir tikai mana kailā dzīvība, jo pat svārki, kas man mugurā, pieder saimnieikam, kuram es kalpoju par vēderu.»

Svešais vīrs paskatījās uz ķēniņdēla zirņu maisu un teica: «Kā redzams, tev kaut kāda manta tomēr ir: maiss liekas diezgan smags.»

«Maisā ir zirņi,» ķēniņdēls atbildēja. «Izgājušu nakti nomira mana vecā krustmāte, un viņa nav atstājusi ne zirņa graudiņa. Ir taču pieņemts, ka tos, kas pavada nakti nomodā pie nelaiķa, cienā ar vārītiem zirņiem, lai viņiem miegs nenāk Un es, lūk, izlūdzos no sava saimnieka zirņus. Gribēju doties, pie nelaiķes un izvēlējos īsāko ceļu — cauri mežam. Bet nu> kā redzi, esmu apmaldījies.»

«No taviem vārdiem es noprotu, ka tu esi bārenis,» teica svešais vīrs, zobus ņirgdams. «Vai tu negribi nākt pie manis, par kalpu? Es patlaban meklēju čaklu gājēju savai mazajai saimniecībai, un tu esi man pa prātam.»

«Kādēļ gan ne, ja tik salīgstam,» atbildēja ķēniņdēls. «Kalpu kārtā esmu dzimis, un sveša maize visur sūra. Tādēļ man vienalga, kādam saimniekam kalpoju. Cik tu man soli par gadu?»

«Ik dienas krietni paēst un piedevām divreiz nedēļā gaļu. Ja tev būs jāiet strādāt tālās pļavās vai mežā, dabūsi līdzi sviestu vai reņģes pavalgam. Došu tev vasaras un ziemas drēbes un piedevām vēl gabalu tīruma, kur iesēt divus siekus graudu.»

«Esmu ar mieru,» atbildēja viltīgais ķēniņdēls. «Gan krustmāti apbedīs arī bez manis. Iešu tev tūdaļ līdzi!»

Vecpuisis likās ļoti apmierināts ar izdevīgo līgumu. Kā ritenis uz vienas kājas griezdamies, viņš rāva vaļā tādus traļļus, ka viss mežs skanēt skanēja. Pēc brītiņa vecpuisis ar savu jauno kalpu devās uz mājām. Mīļiem vārdiem ceļā laiku kavēdams, viņš nemaz nemanīja, ka viņa ceļabiedrs ik pa desmit* piecpadsmit soļiem izmet no sava maisa pa vienam zirnim.

Nakti mūsu ceļinieki pārgulēja mežā zem kuplas egles, bet otrā rītā devās atkal tālāk, līdz ap launaglaiku nonāca pie kāda liela akmens. Tur vecpuisis apstājās, vērīgi palūkojās visapkārt, iesvilpās un trīs reizes sita pret zemi ar kreisās kājas papēdi. Pēkšņi akmens pavēlās sāņus, un priekšā pavērās slepena ala. Nu vecpuisis satvēra ķēniņdēlu aiz rokas un skaļā balsī uzsauca:

«Nāc man līdzi!»

Viņi nokļuva aklā tumsā. Ķēniņdēlam likās, ka viņi kāpj arvien dziļāk pazemē. Pēc laba laika tālumā pavīdēja gaisma*

ibet tā nebija ne saules, ne mēness gaisma. Ķēniņdēls bailīgi pavērās uz augšu, bet viņš neredzēja ne debesu, ne saules. Liels, mirdzošs mākonis lēni peldēja pār kaut kādu neredzētu pasauli, kurā viss šķita dīvains un svešs. Zeme un ūdens, koki un zāle, dzīvnieki un putni — viss bija citāds nekā virs zemes. Bet pats dīvainākais, ka visapkārt valdīja neizprotams klusums. Nekur nebija dzirdama ne kāda balss, ne arī kāds cits troksnis. Jauneklis nedzirdēja pat savu soļu čaboņu. Sur tur koku zaros bija redzami putni. Izstiepuši kakliņus un izriezuši krūtiņas, tie likās dziedam, bet dziesma neskanēja. Suņi atvēra mutes, it kā taisītos riet, vērši pacēla galvas, it kā gribētu baurot, bet ne rejas, ne baurošana nebija dzirdama. Odens tecēja pār akmeņaino gultni, mežā vējš šūpoja koku galotnes, bet visapkārt valdīja kapa klusums. Pat mušas un vaboles lidojot ne sīca, ne <lūca. Vecpuisis gāja klusēdams, un, kad viņa ceļabiedrs reizēm grasījās ruriāt, tad viņš sajuta, ka vārdi nenāk pār lūpām, it kā tās būtu pamirušas.

Ilgi, ilgi viņi gāja pa šo baigi dīvaino klusuma valstību. Ķēniņdēls aiz bailēm trīcēja pie visas miesas, mati tam sacēlās stāvus un šausmās sažņaudzās sirds. Beidzot — tavu prieku! —. viņš izdzirda kaut kādas skaņas, kas tūlīt ienesa dzīvību šajā «nu valstij līdzīgajā pasaulē. Izklausījās, it kā pāri purvam trauktos vesels ganāmpulks zirgu, tā ka ūdens vien žļerkst zem viņu kājām.

Te vecpuisis laizīdamies sacīja:

«Dzi, kā putras katls vārās! Mājās mūs jau gaida.»

Un viņi gāja tālāk. Tagad ķēniņdēls izdzirda tādu žvirkstoņu, it kā kaut kur zāģētu vismaz pāris duču zāģu.

Bet viņa jaunais saimnieks sacīja:

«Dzi, vecāmāte jau guļ, ka krāc vien!»

Un viņi gāja tālāk. Kad abi bija uzkāpuši kāda kalna virsotnē, ķēniņdēls tālumā ieraudzīja sava saimnieka sētu. Tur bija tik daudz ēku kā veselā ciemā.

Beidzot viņi bija mājās. Pie vārtiem ķēniņdēls ieraudzīja tukšu suņa būdu.

«Lien būdā!» uzbrēca saimnieks. «Un tupi tur kluss, līdz es vecaimātei par tevi aizlikšu labu vārdiņu. Viņa, lūk, kā jau visi

veci ļaudis, ir varen ietiepīga un nevar ciest neviena sveša

cilvēka.»

Bailēs trīcēdams, ķēniņdēls ielīda suņa būdā un sāka jau nožēlot savu pārdrošību, kas viņu bija iedzinusi tādās sprukās.

Pēc kāda laika saimnieks atgriezās, pasauca ķēniņdēlu no suņa būdas un, saviebis īgnu seju, nikni uzsauca:

«Un tagad iegaumē mūsmāju tikumus un piesargies tos pārkāpt, citādi tev plāni ies:

Acis, ausis turi vaļā,

Muti labāk turi ciet!

Visu dari, ko tev liek,

Runā tad, kad prasīts tiek!»

Iegājis istabā, ķēniņdēls ieraudzīja brlnum skaistu, jaunu meitu spožām, melnām acīm un sprogainiem matiem.

«Ja vecim ir daudz tik daiļu meitu, tad esmu ar mieru nākt pie viņa iegātņos; ši meitene man ļoti patīk,» nodomāja ķēniņdēls.

Daiļā meita pa tam rīkoja vakariņas. Ne vārdiņa nebilzdama, viņa uzlika galdā bļodas ar ēdieniem, bet pati — kā tas jaunai meitai pieklājas — apsēdās pie pavarda un paņēma adīkli. Uz svešo jaunekli viņa ne acu nepacēla.

Saimnieks viens pats apsēdās pie galda, neaicinājis vakariņās ne kalpu, ne kalponi. Nu tad ēdelīgs arī bija šis vecpuisis! Vienā rāvienā viņš salika ribās visu, kas bija uz galda. Bet tur bija tik daudz ēdamā, ka tā pietiktu vismaz ducim krietnu ēdēju. Atpūtinājis mazliet savus žokļus, viņš sacīja meitenei:

«Tagad izkasi labi krietni podus un katlus un sakasas abi apēdiet! Bet kaulus atstājiet sunim, ko grauzt.»

Dzirdot, ka būs jāmielojas pie ēdienu atliekām kopā ar daiļo meiteni un suni, ķēniņdēls saviebās. Bet pēc brītiņa viņš kļuva itin jautrs, jo no atliekām bija iznākušas gluži gardas vakariņas. Pie galda sēdot, jauneklis visu laiku slepus lūkojās daiļavā. Viņš atdotu nez ko, ja tikai drīkstētu ar meiteni pārmīt kaut pāris vārdiņu. Bet, kolīdz viņš grasījās pavērt muti, meitene bailīgi paskatījās viņā, it kā lūgdamās: «Klusē jel, klusē!» Tādēļ ķēniņdēls ļāva runāt savām acīm. Viņš ari ēda ar lielu kāri, tā pateikdamies meitenei par gardajam vakariņām. Vecpuisis pa tam bija nolicies uz krāsns mūrīša nosnausties.

Pēc vakariņām vecis teica ķēniņdēlam:

«Divas dienas tu vari atpūsties pēc garā ceļa un apskatīt saimniecību. Bet parīt vakarā ienāc pie manis, un es tev došu darbu nākamajai dienai, jo maniem gājējiem aryien jābūt pie darba agrāk, nekā es pats pieceļos. Bet tagad meitene tev ierādīs guļvietu.»

Ķēniņdēls grasījās kaut ko teikt, bet — ak tavu nelaimi! — vecpuisis, saniknojies kā negaisa mākonis, nodārdināja:

«Tu kalps, suns tāds, neuzdrīksties pārkāpt mūsmāju tikumus! Citādi tev galva nost! Bet tagad taisies labi ātri migā!»

Meitene ar pirkstu pamāja ķēniņdēlam, lai šis nākot tai* līdzi. Viņa atslēdza kādas durvis un atkal ar zīmi aicinājaienākt. Ķēniņdēlam likās, ka meitenes acīs iemirdzas ^asaras.. Viņš labprāt būtu pakavējies uz sliekšņa, bet bija gaužām bail no vecpuiša.

«Nevar būt, ka šī daiļā meitene ir veča meita,» nodomāja ķēniņdēls. «Viņai ir tik laba sirds. Vai tik tā nav tā pati meitene, kuru manā vietā atdeva vecpuisim un kuras dēļ es uzņēmos, šīs pārdrošās gaitas?»

Jau bija dziļa nakts, kad beidzot ķēniņdēls aizmiga. Viņu: mocīja baigi sapņi. Viņam likās, ka to vajātu visādas briesmas* un izkļūt no šīm briesmām arvien palīdzēja daiļā meitene.

Otrā rītā ķēniņdēls apņēmās uz mata izpildīt visu, ko vieix meitene tam mēmi ar acīm liks noprast. Čaklo meiteni viņš atrada jau pie darba un ņēmās tai palīdzēt: nesa ūdeni, skaldīja malku, sakūra pavardā uguni un darīja vēl citus mājas darbus.

Pēc pusdienām ķēniņdēls izgāja pagalmā apskatīt savas jaunās mājas. Viņš bija ļoti pārsteigts, ka nekur nemanīja vecpuiša veco māti. Stallī viņš ieraudzīja baltu zirgu, bet kūtī — melnu govi un baltgalvi teli. Citās kūtīs, kas bija aizslēgtas, mitinājās zosis, pīles, vistas un citi mājputni.

Kā brokastis, tā pusdienas ķēniņdēlam garšoja tikpat labi» ka pirmās vakariņas, un viņš būtu gluži apmierināts ar savu* jauno dzīvi, ja vien nenomāktu uzspiestā klusēšana daiļās meitas tuvumā. Otras dienas vakarā viņš gāja pie saimnieka, lai tas viņu norīkotu darbā.

«Rītam es tev došu vieglu darbu,» teica vecpuisis. «Paņem izkapti un sapļauj baltajam zirgam tik daudz zāles, lai tās pietiktu visai dienai, un izmet no staļļa mēslus. Bet, ja es ieiešu stallī un atradīšu redeles tukšas vai zemē mēslus, tad tev klāsies slikti!»

Ķēniņdēls kļuva priecīgs un nodomāja:

«Ar šo nieka darbu es viegli tikšu galā. Lai gan savu mūžu neesmu ne arklu, ne izkapti rokā turējis, tomēr bieži esmu redzējis, kā to dara. Bet spēka man ir gana!»

Un viņš gribēja jau likties gulēt. Te klusītiņām pie viņa kambarī iezagās meitene un čukstus pavaicāja:

«Kādu darbu tev rīt lika darīt?»

«Nieka darbu,» atbildēja ķēniņdēls. «Man jāsapļauj baltajam zirgam zāle un jāiztīra stallis — tas ir viss.»

«Nabadziņš!» meitene nopūtās. «Kā tu paveiksi šādu darbu? Baltais zirgs, kas īstenībā ir saimnieka vecāmāte, briesmīgi daudz ēd. Tas vienā dienā apēd tik, cik ne divdesmit pjāvēju nejaudā sapļaut. Un, lai izmēztu no staļļa mēslus, desmit kalpiem būtu jāstrādā no rīta līdz vakaram. Kā tu viens pats spēsi abus darbus padarīt? Tādēļ uzklausi manu padomu un dari visu tā, kā tev pamācīšu. Kad būsi zirgam ielicis redelēs pāris klēpju zāles, ņem krietnu kārkla klūgu un saliec no tā stīpu, pēc tam izdrāz no cieta koka tapu. Taču dari visu tā, lai zirgs to redz. Viņš tev tūlīt jautās, kam tu tās darini, bet tu atbildi:

«Ar šo stīpu es tev sastīpošu purnu, ja tu man visu zāli ar reizi gribēsi apēst, bet tapa iemācīs tevi nepiemēslot stalli.»

To pateikusi, meitene tikpat klusu izzagās laukā, kā bija ienākusi. Ķēniņdēls pat nepaguva viņai pateikties. Viņš pūlējās atcerēties viņas pamācību, atkārtoja to vēlreiz pie sevis un tad likās gulēt.

Otrā dienā agri no rīta ķēniņdēls gāja pie darba. Izkapts zibēt zibēja viņa rokās, un pēc kāda laiciņa viņš jau bija sapļāvis vairākus klēpjus zāles.

Iemetis zirgam redelēs pirmo zāļu klēpi, viņš aizgāja pēc otra un tūdaļ atgriezās. Ieraudzījis, ka redeles jau tukšas, bet zemē vairāk nekā pusvezuma mēslu, viņš briesmīgi izbijās.

Nu ķēniņdēls saprata, cik viegli bez meitene# gudrā padoma būtu sev galu dabūjis. Viņi tūdaļ sāka rīkoties tā, kā meitene bija mācījusi.

Kad viņi paņēma kārkla klūgu un sāka liekt stīpu, zirgs pagrieza galvu un izbrīnījies vaicā ja;

«Dēliņ, ko to ar stīpu darīsi?»

«Ar io stīpu es tev sastīpošu purnu, ja tu apēdīsi visu zāli uzreiz, ko tev ielikšu redelēs,»

Baltais ztrfļ% dziji nopūtās un tūdaļ pārstāja ēst Ķēniņdēls izmeta no staļļa meslus un tad ņēmās drāzt tapu,

«Ko tu ar tapu darīsi?» zirgs atkal vaicāja,

«Neko lielu. Tā man labi noderisf ja tu pārlieku ātri pie~ mēslosi stalli,»

Zirgs atkal oaskatljās uz ķēniņdēlu, nopūtās un laikam sa~ prata viņa vārdus. Kad bija jau sen pāri pusdienai, redelēs aiz~ vien vēl stāvēja barība un stallis bija tfrs.

Kad saimnieks atnāca paraudzīt, kā puisim sokas darbi, viņi atrada visu kārtībā,

«Vai tu pats esi tik gudrs, vai art tev ir gudri padomdevēji?» mazliet izbrīnījies, vaicāja vecpuisis.

Bet viltīgais ķēniņdēls atbildēja;

«Man nav citu padomdevēju ka vienīgi mana paia muļķa galva,»

Vecis dusmās saviebās un purpinādams izgāja no staļļa. Bet ķēniņdēls varen priecājās, ka viss tik laimīgi Izdevies, Vakarā saimnieks ķēniņdēlam sacīja:

«Rītdienai tev nav nekāda lāga darba, toties meitai Ir daudz visāda mājās darāmā, Tādē) tev būs jāizslauc mūsu melnā govs. Bet pieraugi, lai govs tesmeni nepaliktu piens! Ja es pēc ievis Izslaukšu kaut vienu lāsīti — galva nost!»

Iedams projām no saimnieka kambara, ķēniņdēls nodomāja; «Ja te nesfeptos atkal kāda burvība, iis darbs būtu tīrais nieks. Pirksti man, par laimi, ir stipri; gan es izslaukšu govi tā, ka tesmeni nepaliks ne lāsītes piena,»

Tikko viņi gribēja likties gulēt, pie viņa ienāca meitene un vaicāta;

«Kādu darbu tev rit lika darit?»

«Rit man būs īsta svētku diena.» atbildēja ķēniņdēls. «Pa visu dienu man tikai jāizslauc melnā govs, bet tā, lai tesmeni nepaliktu ne lāsītes piena.»

«Nabadziņš! Kā tu to paveiksi?» smagi nopūzdamās, sacīja meitene. «To melno govi tu vari slaukt no rita lidz vakaram — un vienalga tās tesmeni tukšu neizslauksi: piens ik bridi pieriet no jauna. Nu es skaidri redzu, ka vecis grib tevi nomaitāt. Bet nebēdā neko. Kamēr vien es būšu dzīva, ar tevi nekas (auns nenotiks. Uzklausi manu padomu un izpildi visu uz mata tā, fca tev teikšu, tad ari ar Šo darbu laimīgi tiksi galā. Kad iesi slaukt, papēm līdzi podu ar kvēlošām oglēm un lūkšas. !egājisf kūti, uzliec lūkšas uz oglēm un labi sakvēlini tās. Un. kad melnā govs tev jautās, kam tu tā dari, tad atbildi, ko tev iečukstēšu, ausi.»

Meitene iečukstēja ķēniņdēlam ausi dažus vārdus un tikpat klusti uz pirkstgaliem izgāja, kā bija ienākusi, bet ķēniņdēls likās gulēt.

Rītausmā ķēniņdēls jau bija kājās. Paņēmis slauktuvi vienā roļca ’.uņ ogļu podu un lūkšas — otrā, viņš aizgāja uz kūti un darīja visu, kā meitene bija likusi.

;Ķadu bridi melnā govs greizi noskatījās viņa rīcība un tad vaicāja:

«Ko tu tur dari, dēliņ?»

neko lielu. Gribu tikai lūkšas sarkanas nokaitēt. Ir tādas neĶnelriasgovis, kas mēdz pienu aizturēt Tad labāka padoma nav ļfā ņemt un ar nokaitētām lūkšām saspiest pupu galus, lai tie aplam ņepieriēt.»

Melnā govs smagi nopūtās un bailīgi vēroja savu slaucēju. Ķēhīņdēls paņēma slauceni un izslauca govi tā, ka tesmeni nepalļķā ne lāsītes piena. Kad viņš pēc laba brīža atnāca govi paraudzīt, ne tesmenī, ne pupos tai piena nebija.

Vēlaķ atnācis saimņieks uz kūtī,pabraucīja.govij pupus, betatrada tos tukšus, te viņi savilka dusmīgu seju un bargi nobrēca:

«Vai tu pats esī tik gudrs, vai arī tev ir gudri padoradevēji?»..

Be t ķēn iņ dēl s atbildēja:

«Man nav cilu padomdevēju kā vienīgi mana paša muļķa galva.»

Vecais sapīcis aizgāja prom.

Kad ķēniņdēls vakarā iegāja pie saimnieka prasīt rītdienai darbu, saimnieks sacīja:

«Man pļavā stāv vēl neievesta siena gubiņa. Tā ar sausu laiku vēl būtu jāieved. Atved to gubiņu rīt, bet uzmani labi, lai neviens pats zāles stiebriņš nepaliktu zemē. Citādi — galva nost!»

Ķēniņdēls priecīgu prātu izgāja no saimnieka kambara un nodomāja:

«Siena vešana nav nekāds lielais darbs. Man tik vien tās rūpes kā sakraut vezumu, zirgs jau to vedīs. Un saimnieka vecomāti es jau nu neiešu taupīt.»

Vakarā meitene atkal slepus ienāca pie ķēniņdēla un pajautāja par rītdienas darbu. Bet viņš smiedamies atbildēja:

«Te es iemācīšos visus zemnieku darbus. Rīt man jāpārved siena gubiņa un tikai jāuzmana, lai zemē nepaliktu neviens zāles stiebriņš. Tas ir viss mans dienas darbs.»

«Nabadziņš!» nopūtās meitene. «Kā tu to paveiksi? Ja tev viss pagasts nāktu talkā un ja sienu vai visu nedēju vadātu, ir tad to gubiņu neievestu, jo, cik no gubas virsas noņemsi, tik tai no pamata pienāks klāt. Bet tu iegaumē, ko tev teikšu: celies rīt pirms saules lēkta, paņem no staļļa balto zirgu un krietnas virves un ej uz pļavu, kur stāv siena gubiņa. Apsien gubiņu ar virvi un piejūdz balto zirgu. Pēc tam rāpies pats augšā uz gubas un sāc skaļi skaitīt: viens, divi, trīs, četri, pieci, seši un tā tālāk. Zirgs tūdaļ tev jautās, ko tu tur skaiti, bet tu atbildi to, ko es tev ausī iečukstēšu.»

Meitene iečukstēja ķēniņdēlam ausī dažus vārdus un pati aši pa durvīm ārā. Bet ķēniņdēls likās gulēt.

Otrā rītā viņam tūlīt ienāca prātā meitenes padoms. Viņš paņēma stipras virves un aizsteidzās uz stalli. Izvedis zirgu, viņš uzlēca tam mugurā un aizjāja uz pļavu, kur stāvēja siena gubiņa. Taču tā nebija nekāda gubiņa — tur stāvēja milzīga, vismaz piecdesmit gabanu liela kaudze.

Ķēniņdēls izdarīja visu tā, kā meitene bija teikusi. Un, kad beidzot viņš, siena kaudzes galā sēdēdams, bija noskaitījis no viena līdz divdesmit, baltais zirgs ar izbrīnu vaicāja:

«Ko tu tur, dēliņ, skaiti?»

«Neko,» skanēja atbilde. «Es tikai tāpat joka pēc gribēju saskaitīt, cik vilku ir tajā barā, kas redzams tur mežmalā. Bet vilku ir tik daudz, ka es nekā nespēju saskaitīt.»

Tikko viņš bija vilku baru pieminējis, tā baltais zirgs aizdrāzās kā vējš un pēc mirkļa ar visu siena kaudzi bija mājās.

Liels bija saimnieka izbrīns, kad viņš pusdienas laikā ieraudzīja, ka puisis jau savu dienas darbu paveicis.

«Vai tu pats esi tik gudrs, vai ari tev ir gudri padomdevēji?» vecis jautāja.

Bet ķēniņdēls atbildēja:

«Man nav citu padomdevēju kā vienīgi mana paša muļķa galva.»

Vecis, galvu grozīdams, lādēdamies aizgāja prom.

Krēslā ķēniņdēls atkal gāja pie saimnieka prasīt darbu.

«Rīt tu man laidīsi ganos baltgaivi telēnu,» teica vecis. «Tikai pielūko, ka tas mežā neieskrien, citādi tev galva nost!»

«Ja gadus desmit vecs zemnieku puika spēj veselu ganāmpulku noganīt, tad es ar vienu telēnu kaut kā tikšu galā,» nodomāja ķēniņdēls un gribēja jau likties gulēt. Te atkal slepus pie viņa ienāca meitene un vaicāja, kāds darbs šim rītdienai uzdots.

«Rīt nu gan es varēšu slinkumu lāpīt,» atbildēja ķēniņdēls. «Man būs jāizlaiž baltgalvis telēns paganīt.»

«Nabadziņš!» nopūtās meitene. «To nu gan tu nemūžam nepaveiksi. Sis telēns tā skrien, ka vienā dienā spēj trīs reizes pasauli apskriet. Iegaumē, ko tev teikšu. Ņem šo zīda pavedienu. Ar vienu galu apsien telēna kreiso kāju, bet ar otru — savas kreisās kājas mazo pirkstiņu. Tad telēns neies ne soli no tevis nost.»

Meitene aizgāja, bet ķēniņdēls likās gulēt. Otrā rītā, izdarījis visu tā, kā labā meitene bija likusi, viņš izveda ganos telēnu zīda saitītē, un tas kā paklausīgs sunītis ne soli negāja no viņa nost.

Ap saulrietu jauneklis veda telēnu atpakaļ uz kūti. Pretim nāca saimnieks un, dusmās acis bolīdams, vaicāja:

«Vai tu pats esi tik gudrs, vai tev ir gudri padomdevēji?»

Bet ķēniņdēls atbildēja:

«Man nav citu padomdevēju kā vienīgi mana paša muļķa galva.»

Ari šoreiz vecis purpinādams aizgāja prom.

Vēlu vakarā ķēniņdēls atkal gāja pie saimnieka prasīt rītdienai darbu. Saimnieks iedeva viņam kulīti miežu un teica:

«Rīt tev būs īsti svētki, jo tu varēsi cauru dienu gulēt. Toties šonakt gan tev būs dūšīgi jāpastrādā. Iesej man tūlīt pat šos miežus. Tie vienā mirklī sazels un nobriedīs. Tad nopļauj, izkul un izvētī tos. Pēc tam izdiedzē graudus, lai iznāktu labs iesals. No iesala izbrūvē alu. Un rit no rīta, tikko es pamodīšos, atnes man nobaudīt kannu svaigā alus. Bet pielūko, lai viss, ko tev lieku, būtu uz mata izpildīts, citādi — galva nost!»

Ar smagu sirdi ķēniņdēls izgāja no saimnieka kambara, apstājās aiz durvīm un sāka gauži raudāt-

«Sī laikam būs pēdējā nakts manā mūžā,» viņš raudādams sacīja. «Tādu darbu gan neviens mirstīgs cilvēks nespēj veikt. Un te nelīdzēs ari gudrās meitenes padoms. Ai, es nelaimīgais! Kam man bija tik neprātīgi jāatstāj ķēniņa pils un jādodas šādās briesmās! Te nav pat zvaigžņu, kam izsūdzēt savas bēdas.»

Tā ķēniņdēls ar miežu kulīti rokā stāvēja aiz saimnieka durvīm un raudāja. Te pēkšņi durvis atvērās, un viņam klāt pienāca labā meitene. Viņa vaicāja, par ko šis tā nobēdājies-

«Ai, nu ir pienākusi mana pēdējā stundiņa, un mums uz mužu jāšķiras. Uzklausi, ko tev pirms nāves atklāšu. Es esmu varena ķēniņa dēls un dienās būtu mantojis lielu ķēniņ valsti. Bet nu visa mana laime un visas cerības pagalam!»

Pēc tam viņš raudādams izstāstīja, kādu darbu viņam uzdevis saimnieks šonakt padarīt. Pamanījis, ka meitene gluži mierīgi noklausās viņa bēdu stāstā, viņš sadusmojās. Bet, kad viņš beidzot visu bija izstāstījis, meitene smiedamās sacīja:

«Šonakt, mans mīļais ķēniņdēls, tu vari pavisam mierīgi gulēt un rit visu dienu priecāties. Tikai labi iegaumē un neniecini manu padomu, kaut ari to dod tev zemas kārtas meitene. Ņem šo mazo atslēdziņu, kas slēdz trešās putnu kūts durvis. Aiz tām mīt gari, kas kalpo vecpuisim. Iemet miežu kulīti pār

slieksni kūtī un noskaiti vārdu pa vārdam visu, ko tev saim* nieks lika padarīt. Beidzot vēl piekodini:

«Ja jūs neizdarīsiet visu uz mata tā, kā es jums pavēlu, tad jums gals klāt! Bet, ja jums palīgu vajadzēs, tad to netrūks — šonakt stāvēs neaizslēgtas septītās kūts durvis. Tur mīt vecpuiša verenākie gari-»

Ķēniņdēls visu izdarīja tā, kā meitene bija pamācījusi, un pats likās gulēt. Otrā rītā pamodies, viņš gāja uz brūzi un ieraudzīja, ka alus jau putodams rūgst kublos. Nobaudījis svaigo alu, viņš pietecināja pilnu kannu un aiznesa to saimniekam, kas patlaban taisījās celties. Ieraudzījis jaunekli nākam ar alus kannu, saimnieks vis nepateicās, bet nikni norūca:

«Tas nu gan nav ar tavu gudrību veikts! Es redzu, ka tev ir labi draugi un padomdevēji. Šovakar mēs vēl parunāsim!» Vakarā vecpuisis ķēniņdēlam teica:

«Rīt man nav nekāda darba, ko tev dot. Bet darīsim tā: tiklīdz es būšu no rīta pamodies, tev jāpienāk pie manas gultas un sasveicinoties jāsniedz man roka.»

Ķēniņdēls pie sevis nosmējās par vecpuiša jautro prātu un priecīgs pastāstīja to arī meitenei. Taču viņa, uzklausījusi jaunekļa vārdus, k]uva domīga un sacīja:

«Sargies no viņa! Vecpuisis ir nodomājis tevi aprit. Tev atliek tikai šāds glābiņš: nokaitē krāsnī dzelzs lāpstu sarkanu un sasveicinoties pabāz to vecpuisim savas rokas vietā.»

To teikusi, meitene aizsteidzās, bet ķēniņdēls likās gulēt. Otrā rītā ķēniņdēls jau laikus nokaitēja lāpstu sarkanu. Tēviņš izdzirda veco saucam:

«Slinkais kalps, kur tu slaisties? Nāc padot labrītu!»

Bet, tikko ķēniņdēls ar nokaitēto lāpstu ienāca istabā, vecpuisis žēlā balsī novaidējās:

«Šodien esmu gaužām slims un nespēju ar tevi sarokoties. Atnāc vakarā, tad es tev uzdošu rītdienai darbu.»

Visu dienu ķēniņdēls noslaistījās dīkā, bet vakarā atnāca* pie saimnieka uzklausīt, kāds darbs tam otrā dienā darāms. Saimnieks bija sevišķi laipns un smaidīdams sacīja:

«Esmu ar tevi loti apmierināts! Atnāc rīt no rīta labi agri. kopā ar meiteni pie manis. Es zinu, ka jūs jau sen mīlat viens otru, tādēļ gribu jūs salaulāt.»

Ķēniņdēls aiz liela prieka gandrīz vai sāka dancot. Bet, par laimi, viņam vēl laikā iešāvās prātā vecpuiša stingrie mājas tikumi, un viņš aprāvās.

Vakarā pirms gulētiešanas jauneklis gribēja par šādu laimi pastāstīt savai visumīļajai, domādams, ka ari viņa aiz prieka sāks gavilēt. Bet liels bija viņa pārsteigums, kad viņš ieraudzīja meiteni aiz nobīļa nobālam kā līķi. Tikai pēc laba brīža, .atguvusi valodu, meitene sacīja:

«Vecpuisis ir pamanījis, ka es esmu bijusi tava padomdevēja, un nu grib mūs abus nogalināt. Tādēļ mums šonakt pat jābēg no šejienes projām un jālūko izglābties, citādi mēs aiziesim bojā. Ņem cirvi un ej uz kūti. Tur ar pirmo cirtienu nocērt telēnam galvu, bet ar otro pāršķel viņa galvaskausu uz pusēm. Telēna smadzenēs tu atradīsi mirdzošu, sarkanu lodīti, to atnes man. Visu pārējo veikšu es pati.»

Ķēniņdēls nodomāja:

«Labāk nogalināt vienu telēnu, kaut ari viņš neko ļaunu nav darījis, nekā aiziet bojā pašam kopā ar mīļoto meiteni. Ja mums izdosies aizmukt, es atgriezīšos mājās. Zirņi, ko izbārstīju pa ceļam, nu jau droši vien būs uzdīguši un mums rādīs pareizo ceļu.»

Viņš aizgāja uz kūti. Govs un teļš gulēja zemē un bija tik •cieši aizmiguši, ka nemaz nedzirdēja jaunekli ienākam. Bet, kad viņš nocirta telēnam galvu, govs tik smagi novaidējās, it kā redzētu baigu sapni. Jauneklis cirta otru reizi, te telēna galvaskauss pāršķēlās. Un tavu brīnumu! Kūtī pēkšņi kļuva gaišs kā dienā. No telēna smadzenēm izvēlās mirdzoša sarkana lodīte, kas spīdēja kā maza saulīte. Ķēniņdēls rūpīgi ietina lodīti lakatiņā un iebāza azotē. Par laimi, govs nepamodās, citādi tā būtu māvusi un uzmodinājusi saimnieku.

Pie vārtiem ķēniņdēlu gaidīja meitene ar mazu sainīti rokā. Viņa bija jau saposusies ceļam.

«Kur lodīte?» meitene vaicāja.

«Te!» atbildēja jauneklis un sniedza meitenei burvju lodīti.

«Mums aši jadodas prom!» skubināja meitene un mazlietiņ atsedza mirdzošo lodīti. Nu tā kā lukturītis apgaismoja viņiem ceļu nakts tumsā.

Zirņi, kā jau ķēniņdēls to paredzēja, bija uzdīguši, un tādēļ

viņiem_ nebija ko_ bēdāt, ka varētu apmaldīties. Ceļā meitene ķēniņdēlam uzticēja kādu noslēpumu, ko viņa reiz neviļus noklausījusies^ Vecpuisis savai vecaimātei bija stāstījis, ka meitene esot kāda ķēniņa meita. Kad tā bijusi vēl gluži maziņa, šis ar viltu atņēmis to vecākiem. Ķēniņdēls to visu gan itin labi zināja, taču nebilda ne vārda. Viņš tikai sevī nopriecājās, "ka viņam izdevās izglābt nelaimīgo meiteni. Tā viņi abi jau bija nogājuši krietnu ceļa gabalu, kad sāka svīst gaisma.

Torīt vecpuisis pamodās ļoti vēlu. Ilgi viņš berzēja acis, līdz izberzēja no tām miegu. Viņš priecājās, ka šorīt pat notiesās abus jauniešus.

Nogaidījis veltīgi labu laiku, vecais norūca:

«Droši vien vēl nav saposušies kāzām.»

Bet, kad arī pēc tam neviens nenāca, viņš sāka saukt:

«Hei, puisi, meitai Kur jūs paliekat?»

Rādamies un lādēdamies viņš sauca puisi un meitu vēl otro un trešo reizi, bet tik un tā neviens nenāca.

Beidzot vecpuisis sadusmojies līda no gultas ārā un devās meklēt laiskos gājējus. Izmeklējies pa visu māju, viņš neatrada nevienas dzīvas dvēseles, tikai ieraudzīja, ka izgājušu nakti ne puisis, ne meita savās guļvietās nav gulējuši. Nu viņš steidzīgi devās uz kūti. Ieraudzījis, ka telēns nokauts un burvju lodīte nozudusi, vecpuisis saprata, kas noticis. Viņš sāka tā lādēties, ka apkārt viss satumsa. Tad viņš atrāva vaļā trešā staļļa durvis un dzina savus palīgus — ļaunos garus pakaļ bēgļiem.

«Dzenieties tiem pa pēdām un atvediet man viņus atpakaļ, lai tur vai kas!» kliedza vecpuisis. Un ļaunie gari aizdrāzās kā vējš.

Bēgļi bija tikko sasnieguši klaju lauku, kad meitene pēkšņi apstājās un sacīja:

«Nu vairs nav labi — lodīte manā saujā sāk kustēties. Laikam mums dzenas pakaļ!»

Atskatījušies viņi ieraudzīja ātri tuvojamies melnu mākoni. Te meitene trīs reizes pavalstīja saujā lodīti un teica:

«Lodīt, lodīt, lūgtin lūdzu:

Kaut es pārvērstos par upi,

Kaut mans draugs par zivi kļūtu!»

Vienā mirklī abi pārvērtās. Meitene kļuva par upīti, bet ķg^ niņdēls zivtiņas izskatā peldēja upītes viļņos. Ļaunie gari, kā» vētra šņākdami, aizdrāzās tiem garām, taču drīz vien apmetās, apkārt un aizjoņoja mājup. Upīti un zivtiņu viņi neaiztika. Tikkovajātāji bija aizjoņojuši garām, tā upīte atkal pārvērtās parmeiteni un arī zivtiņu atbūra par ķēniņdēlu. Nu cilvēku izskatā viņi abi gāja savu ceļu tālāk.

Kad ļaunie gari, veltīgi noskrējušies, tukšām rokām atgriezās mājās, vecpuisis tiem jautāja, vai šie ceļā neesot kaut ko. pamanījuši.

«Nē, neko sevišķu!» skanēja atbilde. «Tur tikai tecēja maza upīte, un upītē peldēja viena vienīga zivtiņa.»

Te vecpuisis nikni uzbļāva gariem:

«Ak jūs aitasgalvas! Tie taču bija viņi! Tie taču bija viņi!».

Un viņš aši atrāva piektā staļļa durvis, izlaida laukā ļaunos garus un pavēlēja tiem izdzert upīti sausu un sēklī noķert, zivtiņu. Gari aizbrāza kā vējš.

Bet bēgļi pa tam jau bija nonākuši līdz mežmalai. Te meitene apstājās un sacīja:

«Nu atkal nav vairs labi — lodīte manā saujā sakustējās!»-

Atskatījušies viņi ieraudzīja pie debesīm mākoni. Tas bija melnāks par pirmo un tā malas — pavisam sarkanas.

«Mums dzenas pakaļ!» iesaucās meitene un, trīs reizes pavalstījusi saujā lodīti, sacīja:

«Lodīt, lodīt, lūgtin lūdzu,

Pārvērt mani, pārvērt draugu:

Mani — meža rožu krūmā,

Manu draugu — rozes ziedā!»

Un vienā mirklī viņi abi pārvērtās: meitenes vietā izauga* meža rožu krūms, bet jauneklis rozes zieda izskatā uzplauka krūma zaros.

Šņākdami vien ļaunie gari aizbrāzās tiem garām, bet pēc maza brītiņa jau devās atpakaļ. Ne upītes, ne zivtiņas tie nebija atraduši, bet ziedošo meža rožu krūmu viņi atstāja neskartu.

Tikko vajātāji bija paskrējuši garām, meža rožu krūms tūdaļ atkal pārvērtās par meiteni un rozes zieds — par jaunekli, īsu brītiņu atpūtušies, viņi abi steidzās tālāk.

«Vai jūs tos neatradāt?» jautāja vecpuisis, kad viņa kalpi aizelsušies bija pārskrējuši mājās.

«Nē!» atbildēja vecākais no gariem. «Mēs nekur neatradām me upīti, ne zivtiņu.»

«Vai tad jūs ceļā nepamanījāt nekā sevišķa?» uzbļāva vecis.

«Mežmalā auga tikai meža rožu krūms ar uzplaukušu ziedu,» .atbildēja vecākais no gariem.

«Aitasgalvas tādi!» dusmās bļāva vecis. «Tie taču bija viņi, 1ie taču bija viņi!»

Un, atrāvis vaļā septītās kūts durvis, viņš sūtīja savus -visspēcīgākos garus pakaļ bēgļiem.

«Vediet viņus šurp — dzīvus vai mirušus! Lai tur vai kas, bet rokā man tie jādabū! Izraujiet meža rožu krūmu ar visām saknēm, nesiet šurp visu, kas tik jums ceļā liekas savāds!» klie•dza vecis.

Un ļaunie gari aizbrāza viesuļa ātrumā.

Bēgļi pa to laiku mežā koku paēnā atpūtās un mazliet ietuTējās. Pēkšņi meitene iesaucās:

«Nu atkal vairs nav labi! Lodīte grasās vai izlēkt man no .azotes. Droši vien mums jau atkal dzenas pakaļ. Briesmas ir pavisam tuvu, jo mežs aizsedz mūsu vajātājus un mēs tos vēl •neredzam.»

Tad viņa izņēma no azotes lodīti, trīs reizes pavalstīja plaukstā un teica:

«Lodīt, lodīt, lūgtin lūdzu:

Pārvērt mani vēja vēsmā,

Odiņš sīks lai top mans draudziņš!»

Un tai pašā mirklī viņi abi pārvērtās. Meitene kļuva par 'vieglu vēja vēsmiņu, bet ķēniņdēls odiņa izskatā lidinājās gaisā.

Vesels bars vareno garu, kas kalpoja vecpuisim, kā vētra šņākdami, aizbrāza pāri bēgļiem un pēc kāda brīža jau trauca atpakaļ mājup, neatraduši ne meža rožu krūmu, ne rozes zieda, Tie arī cita kā, kas tiem liktos savāds.

Bet nebija vēl ļaunie gari necik tālu aizjoņojuši, kad vējiņš •atkal pārvērtās par meiteni un odiņš — par jaunekli.

«Nu gan mums jāsteidzas!» iesaucās meitene. «Mums jātiek -drošībā, iekāms vecis pats mums nesāk dzīties pakaļ. Viņš mūs

pazīs jebkādā izskatā.» Un abi skriešus devās uz priekšu. No* skrējuši labu gabalu, viņi nonāca pie tumšas pazemes alas. p& šo alu bēg)i sāka kāpt uz augšu, apgaismodami tumšo ceļu ar mirdzošo lodīti. Aizelsušies un piekusuši viņi beidzot nonāca pie kāda liela akmens. Te meitene atkal trīs reizes pavalstīja lodīt» savā saujā un teica:

«Lodīt, lodīt, lūgtin lūdzu:

Novel akmeni no ceļa,

Plaši vajā atver vārtus!»

Un tai pašā mirklī akmens novēlās, un meitene ar ķēniņdēlu laimīgi iznāca zemes virsū.

«Nu mēs esam glābti!» iesaucās meitene, «šeit vecpuisim nav vairs varas pār mums, bet no viņa viltībām mēs pratīsim izsargāties. Un tagad, mīļais draugs, mums jāšķiras! Tev jāatgriežas pie taviem vecākiem, bet es iešu meklēt savējos.»

«Nē, tas nemūžam nenotiks!» iesaucās ķēniņdēls. «Es nemūžam nešķiršos no tevis. Tev jānāk man līdzi un jākļūst par manu sievu! Mēs esam dalījušies bēdās un nelaimē, tādēļ mums jādalās ari priekos un laimē.»

Meitene visādi mēģināja atraidīt jaunekļa bildinājumu, taču beidzot tomēr gāja ķēniņdēlam līdzi.

Nogājuši labu gabalu, viņi mežā ieraudzīja kādu vīru cērtam kokus. Svešais vīrs viņiem pastāstīja, ka ir ķēniņa pilī, ir visā zemē esot dziļas sēras pēc pazudušā ķēniņdēla, kas pirms* dažiem gadiem bez pēdām nozudis — kā akā iekritis.

Ar burvju lodīti meitene uzbūra ķēniņdēlam greznas drānas,, lai viņš cienīgi varētu ierasties pie sava tēva, bet viņa pati palika kādā zemnieku būdiņā sagaidīt ķēniņdēlu atgriežamies. Taču vecais ķēniņš, dēla nesagaidījis, aiz bēdām bija jau miris. Pirms nāves ķēniņš esot nožēlojis gan savu pārsteidzīgo solījumu vecpuisim, gan arī to, ka nabaga zemnieku meitiņa viņa vainas dēļ bija nokļuvusi paša nelabā varā. Nu liktenis bija viņam atriebis: viņš pats bija zaudējis vienīgo dēlu.

Ķēniņdēls apraudāja savu tēvu un sarīkoja tam lepnas bēres. Pēc tam viņš sēroja trīs dienas, neiebaudīdams ne miltumiņa . Bet ceturtajā diena viņš stājās savas tautas priekšā kā jaunais valdnieks. Saaicinājis ķēniņa padomdevējus, viņš tiem

pastāstīja, kādus brīnumus viņš pieredzējis vecpuiša pazemes setā un ko visu tur izcietis, Sfki jo sīki viņi pastāstīja ar! par to, kā gudrā daiļava izglābusi viņam dzīvību. To izdzirduiī, ķēniņa padomdevēji vienā mutē iesaucās:

«Viņai jākļust par tavu sievu un par mūsu valdnieci!»

Kad ķēniņdēls aizbrauca savai līgavai paka), viņi bija gaužām pārsteigts, ieraugot savu saderēto ķēnišķīgi krāiņās drānās. Burvju lodīte arī viņai bija uzbūrusi visu vajadzīgo, un tauta, ieraudzījusi viņu, noturēja to par kādu brīnum bagāta ķēniņa meitu, kas ieradusies no tālām zemēm.

Tika sarīkotas lepnas kāzas, ko dzēra veselas četras nedējas. Un jaunais pāris nodzīvoja laimē un saticībā ilgu jo ilgu mūžu.

PAZEMIEŠI

Reiz kāds vīrs Jaungada naktī putenī bija apmaldījies. Brizdams pa dziļām kupenām, viņi bija tā piekusis, ka beidzot jutās laimīgs, atradis aizvēju pie paegļu krūma. Viņi nolēma tepat arī pārnakšņot, jo cerēja otrā rītā mazā gaismiņā itin viegli atrast ceļu. Vīrs ietinās savā siltajā kažokā un pēc brītiņa aizmiga.

Te drīz vien aizmiguiais ceļinieks sajuta, ka viņu kāds purina. Uztrūcies no miega, viņš izdzirda svešu balsi sakām:

«Ei, ceļiniek, celies augšā! Ja paliksi guļam, tevi ieputinās tādā kupenā, ka tu vairs ārā netiksi!»

Gulētājs pabāza galvu no kažoka apakšas, atvēra samiegojušās acis un ieraudzīja savā priekšā stāvam staltu gara auguma vīru, kas spieķa vietā turēja jaunu priedīti, divreiz garāku par pašu.

«Nāc man līdzi,» teica svešais vīrs. «Mums mežā ir sakurts ugunskurs, un tur tu varēsi labāk atpūsties nekā šeit, klajā lauki.»

Tik laipnu uzaicinājumu mūsu ceļinieks neuzdrīkstējās noraidīt, tādēļ viņš tūdaļ piecēlās un devās svešajam vīram līdzi. Putenis plosījās tik nikni, ka triju soļu attālumā nekā nevarēļa

saredzēt. Te svešais vīrs, pacēlis gaisā priedes spieķi, skaļi iesaucās:

«Ei, Sniega māt, griez ceļu!»

Un tūdaļ viņa priekšā pašķīrās plats ceļš, uz kura nekrita neviena sniega pārsliņa.

Gan pa labi un pa kreisi, gan aiz muguras abiem gājējiem nikni plosījās putenis, bet viņi to ne manīt nemanīja. Abpus ceļa it kā bija neredzama siena, kas aizturēja puteņa brāzienus. Pēc kāda laika abi gājēji nonāca mežā, kur tie jau iztālēm ieraudzīja uguns atblāzmu.

«Kā tevi sauc?» jautāja svešais vīrs ar priedes spieķi.

«Garā Anča dēls Ancis,» atbildēja zemnieks.

Pie ugunskura sēdēja trīs vīri, ģērbušies baltās audekla •drānās kā pašā karstākajā vasaras laikā. Soļus trīsdesmit ap viņiem viss bija kā vasarā — zaļoja zaļa zālīte, pa zālīti rāpoja skudras un citi kukainīši. Taču Garā Anča dēls dzirdēja, kā tālu klajā laukā auro vētra un šņāc putenis. Un vēl vairāk viņš brīnījās par ugunskuru: tas dega gaišās liesmās, bet no dūmiem nebija ne smakas.

«Nu, kā tu domā, Garā Anča dēls, vai te tomēr nav labāk pārnakšņot nekā klajā laukā zem paegļu krūma?» jautāja svešais vīrs.

Ancim bija vien jāpiekrīt un vēl svešajam vīram jāpateicas par ceļa parādīšanu. Tad viņš nometa savu kažoku, nolika to pagalvī un atlaidās zemē pie ugunskura. Svešais vīrs izvilka no krūma savu dzēriena trauku un pasniedza Ancim. Saldais dzēriens bija varen gards un darīja jautru prātu. Ari svešais vīrs nolikās zemē un sāka svešā mēlē sarunāties ar saviem draugiem. No viņu sarunas mūsu Ancis nesaprata ne vārdiņa un tāpēc drīz vien aizmiga.

Pamodies viņš ieraudzīja, ka atrodas gluži viens pavisam svešā vietā, kur nebija vairs ne meža, ne ugunskura. Acis berzēdams, Ancis pūlējās atcerēties, kas īsti pa nakti noticis, un nosprieda, ka viņš būs to visu redzējis sapnī. Tikai lāgā nevarēja saprast, kā viņš nokļuvis šai svešajā vietā. Tad viņš izdzirda no tālienes atskanam dobju troksni un sajuta, ka zeme nolīgojas zem kājām. Ancis bridi paausījās, no kurienes nāk šis

troksnis, un tad devās tai virzienā, cerēdams nokļūt kādā apdzīvotā vietā.

Pagājis kādu gabaliņu, Ancis pamanīja starp klintīm alu. No alas mirdzēja vāja atblāzma un skanēja troksnis. Iegājis alā, viņš ieraudzīja milzīgu smēdi, kur atradās varen daudz plēšu un laktu. Ap katru laktu stāvēja ik pa septiņi kalēji.

Tik jocīgi kalēji gan laikam nekur pasaulē nebija redzēti! Mazie vīriņi Ancim sniedzās līdz ceļgaliem, bet galvas tiem bija pulku lielākas par viņu izkāmējušiem augumiem. Rokās tie turēja veserus, kas bija divtik lieli kā paši kalēji. Ar šiem smagajiem daiktiem mazie vīriņi tik sparīgi sita pa laktām, ka visdūšīgākie vīri tiem netiktu līdzi. Mazajiem kalējiņiem mugurā nebija vairāk nekas kā tikai ādas priekšauti, kas sniedzās līdz ceļiem, bet muguras bija gluži kailas.

Pie smēdes dibensienas uz augsta bluķa sēdēja. Anča pazīstamais vīrs ar priedes spieķi rokā un vērīgi sekoja mazo kalēju darbam. Viņam pie kājām stāvēja liela kanna, no kuras laiku pa laikam kalēji nodzērās. Smēdes saimniekam vairs nebija mugurā vakarējo balto drānu. Viņš bija ģērbies melnos, apkvēpušos svārkos un apjozies ar ādas jostu, ko greznoja lielas sprādzes. Rokā viņš turēja garo priedes spieķi, ar kuru reizumis norādīja kalējiem, kas darāms, jo smēdē valdīja tāds troksnis un rīboņa, ka cilvēka balss nebija sadzirdama.

Ancis tā ir netika gudrs, vai kāds pamanījis viņa ienākšanu, jo meistars ar saviem zeļļiem darīja savu darbu tālāk, nelikdamies ne zinis par atnācēju. Pēc pāris stundām mazajiem kalējiem ļāva atpūsties, un tie tūliņ pameta plēšas un smagos veserus.

Kad kalēji bija no pazemes smēdes izgājuši, saimnieks piecēlās no sava bluķa un aicināja Anci pie sevis.

«Es redzēju gan tevi ienākam,» viņš teica, «bet darba steigā ar tevi nepaguvu parunāties. Šodien tev jāpaciemojās pie manis un jāapskata, kā es dzīvoju un kāda mana saimniecība. Pakavējies brītiņu te, kamēr es novilkšu šīs nokvēpušās drānas.»

To pateicis, saimnieks izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza alas dibensienā kādas durvis un aicināja Anci ienākt.

Ai, kādas bagātības un mantu te Ancis ieraudzīja! Visapkārt mirdzēja grēdās sakrauti zelta un sudraba stieņi. Joka pēc

Ancis ņēmās skaitīt, cik kluču būs vienā grēdā, bet, tikko bija saskaitījis līdz pieci simti septiņdesmit, ienāca saimnieks smaidīdams iesaucās:

«Beidz nu skaitīt, tas ies pārāk ilgi! Labāk paņem kādu stieni no manis par piemiņu!»

Tas jau nu Ancim divreiz nebija jāsaka. Viņšabām rokām sakampa zelta stieni, taču nejaudāja ne pakustināt, kur nu vēl pacelt.

Zelta īpašnieks smiedamies sacīja:

«Ak tu nabaga cālis, nespēj ne pašu manu mazāko dāvanu paņemt līdzi! Būs vien jāpietiek ar to, ko acis redzējušas.»

Tad viņš veda Anci uz otru, trešo un ceturto kambari, līdz abi nonāca alas septītajā kambarī, kas bija krietnas baznīcas lielumā un tāpat līdz griestiem piekrauts ar zelta un sudraba stieņu grēdām.

Ancis brīnīt brīnījās, redzot tādas milzu bagātības, par kurām droši vien varētu nopirkt vai visas pasaules ķēniņvalstis.

«Kam jūs krājat tādas bagātības, no kurām nevienai dzīvai dvēselei nav nekāda labuma?» Ancis jautāja saimniekam. «Ja šīs dārglietas nonāktu cilvēku rokās, tie kļūtu bagāti. Tad nevienam vairs nebūtu jāstrādā un jācieš trūkums.»

«Tur jau ir tā lieta,» atbildēja dārgumu īpašnieks, «ka es nevaru ļaut šīm bagātībām nonākt cilvēku rokās. Tad visa pasaule aiz slinkuma aizietu postā, jo nevienam vairs nebūtu jāgādā sev dienišķā maize. Cilvēks ir radīts, lai sevi uzturētu ar darbu.»

Ancis neparko negribēja tam piekrist un sāka strīdēties pretim. Beidzot viņš lūdza, lai saimnieks šim paskaidro, kam viņam vajadzīgs tik daudz zelta un sudraba un kam viņš to vēl arvien cenšas pavairot, ja jau tagad tā ir atliku likām.

Dārgumu īpašnieks uz to atbildēja:

«Kaut arī man ir cilvēka izskats, es tomēr neesmu cilvēks. Es esmu augstāka būtne, kam lemts valdīt pār pasauli. Tāpat man un maniem ļaudīm ir lemts te pazemē savākt zeltu un sudrabu cilvēku vajadzībām. Mēs to dodam viņiem ik gadus pa mazai kripatiņai — tieši tik, cik tiem nepieciešams. Taču neviens nedrīkst to saņemt bez pūlēm. Tādēļ mums zelts vis

pirms jāsadauza sīkās druskās un jāiejauc zemē — smiltīs vai mālos. Tur cilvēki to atrod ar lielām pūlēm. Bet nu mums, draugs,_ saruna jāizbeidz, jo drīz būs pusdienas laiks. Ja tev patīk vēl patīksmināties ap manu mirdzošo zeltu, paliec un papriecājies, līdz es tevi aicināšu pusdienās.»

To teicis, saimnieks aizgāja.

Nu Ancis atkal viens pats klīda no viena mantu kambara uz otru, šur tur mēģināja kādu mazāku klucīti izvilkt no grēdas, bet veltīgi. Viņš jau senāk no daža laba gudra cilvēka mutes bija dzirdējis, ka zelts esot visai smags, taču tam, ko pats tagad piedzīvoja, nekad nebūtu ticējis. Pēc kāda brīža dārgumu īpašnieks atgriezās, bet citā izskatā, tā ka Ancis to uzreiz pat nepazina. Tagad viņš bija ģērbies koši sarkanā zīda tērpā, kc rotāja zelta bārkstis un pušķi. Zelta josta plaukstas platumā apjozi viņa vidukli, bet galvā mirdzēja un laistījās krāšņs zelta kronis, kura dārgakmeņi zaigoja kā zvaigznes pie debesīm skaidrā ziemas naktī. Rokā viņš turēja nevis priedes spieķi, bet mazu, no tīra zelta darinātu spieķīti. Arī šim spieķītim bija zari un skujas, un tas izskatījās kā neliela priedīte.

Aizslēdzis durvis un ielicis atslēgu kabatā, saimnieks paņēma Anci pie rokas un aizveda no smēdes citā telpā, kur bija paredzētas pusdienas. Visas istablietas šai telpā bija darinātas no sudraba, pašā vidū stāvēja lepni klāts galds un abpus galda — divi sudraba krēsli. Bet trauki, kas atradās uz galda, — bļodas, cepešbļodas, šķīvji, kannas un kausi, — visi bija no tīra zelta.

Tikko saimnieks ar savu viesi apsēdās pie galda, tā sulaiņi sāka pēc kārtas celt galdā divpadsmit dažādus ēdienus. Sulaiņi bija tādi paši vīriņi kā kalēji, tikai tērpušies tīrās, baltās drānās. Sevišķi Ancis brīnījās par sulaiņu veiklību un izdarību: viņi kustējās tik viegli kā lidodami. Tā kā vīriņi sava mazā augumiņa dēļ nevarēja aizsniegt galdu, tad ikreiz, ēdienu pasniedzot, tiem nācās kā blusām uzlēkt uz galda. Tomēr viņi tā prata noturēt rokās lielās ēdienu bļodas, ka ne pilīte nepārlija pāri trauku malām.

Ik pēc katra ēdiena mazie sulaiņi ielēja no kannām medu un dārgus vīnus kausos un pasniedza tos abiem pusdienotājiem. Saimnieks laipni tērzēja ar Anci un atklāja tam dažu labu

noslēpumu. Un, kad iznāca runa par viņu abu satikšanos puteņa naktī, viņš sacīja:

«Jaungada naktī es bieži vien labprāt klaiņāju pa zemes virsu, lai pavērotu, kā ļaudis dzīvo, un tos tuvāk iepazītu. Bet tas, ko es līdz šim esmu novērojis, nav nekas slavējams. Vairums ļaužu dzīvo naidā un nesaticībā. Neviens neredz savus trūkumus, bet meklē tos otrā. Ikviens cenšas savu vainu uzvelt citam.»

Ancis visiem spēkiem centās to apstrīdēt, bet saimnieks lika saviem sulaiņiem arvien biežāk piepildīt Anča vīna kausu, kamēr Ancim mēle kļuva gluži stīva un viņš vairs ne vārdiņa nespēja parunāt. Beidzot viņš pat nesaprata, ko laipnais saimnieks stāsta. Pēc kāda brīža Ancis turpat krēslā cieši aizmiga un neatskārta, kas ar viņu notiek.

Apskurbis viņš redzēja dīvainu sapni. Visu nakti viņam rādījās zelta stieņi. Viņš pats bija kļuvis daudz stiprāks, ņēma pār muguru vairākus stieņus zelta un viegli tos nesa projām. Taču drīz vien viņš zem smagās nastas pagura un apsēdās atpūsties. Te atkal viņš dzirdēja dīvainas balsis, un viņam likās, ka dziedātu mazie kalēji un tālumā plaiksnītos smēdes ugunis.

Atvēris acis, Ancis ieraudzīja, ka visapkārt zaļo mežs un ka viņš guļ ziedošā pļaviņā, bet smēdes uguns vietā viņu mīlīgi apspīd saulīte. Pamazām tikdams vaļā no miega, viņš pūlējās atcerēties, kas īsti ar viņu bija noticis.

Atmiņā lēnām atausa viss notikušais, kas šķita kā brīnums. Ancis atcerējās, kā viņš Jaungada naktī putenī bija apmaldījies, kā kopā ar svešiem vīriem pānakšņojis pie ugunskura, kā pēc tam ciemojies pie vīra ar priedes spieķi, kā viņu tur cienājuši un viņš krietni iedzēris, vārdu sakot, kā viņš dažas dienas bija nodauzījies apkārt. Taču patlaban bija jau vasara visa savā krāšņumā! Nē, tā noteikti bija kaut kāda burvestība!

Piecēlies Ancis turpat blakus pamanīja izdzisuša ugunskura vietu, kas saulē brīnišķīgi mirdzēja. Vērīgāk aplūkojis to, viņš ieraudzīja, ka šķietamās pelnu kaudzes vietā zaigo smalks sudrabs, bet apdegušo pagaļu vieta — tīra zelta kluči. Tavu laimi! Bet kur ņemt maisu, ar ko aiznest atrastos dārgumus mājās? Taču ne velti saka: ja ūdens smelsies mutē, gan iemācīsies peldet. Ancis novilka savu kažoku, rūpīgi ierausa tanī sudraba pel-

nus, tā ka ne kripatiņas zemē nepalika, uzlika tiem virsū arf visus zelta gabalus un kažoku cieši sasēja ar jostu, lai nekas neizkristu. Kaut ari šī nasta nebija necik liela, tomēr tā bija diezgan smaga, un Ancis dabūja krietni vien nopūlēties, līdz atrada tādu vietu, kur savu mantu noglabāt.

Tā Ancis tīri nejauši vienā rāvienā bija kļuvis par bagātu vīru. Nu viņš būtu varējis nopirkt sev muižu. Bet, labi pārlicis, viņš tomēr nolēma labāk aiziet no savas vecās dzīves vietas un apmesties kaut kur svešumā, kur viņu neviens nepazīst. Tur Ancis nopirka lauku mājas, un viņam vēl atlika krietni daudz naudas. Pēc tam viņš apņēma sievu un nodzīvoja savu mūžu laimē un pārticībā.

Pirms nāves viņš saviem bērniem tomēr atklāja noslēpumu, kā pazemes valdnieks viņu padarījis par bagātu vīru. Tā no bērnu un bērnubērnu mutes šis nostāsts nonācis līdz mums.

VARENAIS VĒZIS UN ALKATĪGA SIEVA

Kādu ritu agri jo agri vīrs ar sievu gājuši sienu pļaut. Pastrādājuši līdz brokastlaikam — nu sieva teikusi vīram:

«Ej noķer pavalgam upē kādu zivteli vai vēzi — kas nu tev pagadās!»

Vīrs, kaut gan bija stipri piekusis, tomēr neuzdrīkstējās neko iebilst, jo bija zem sievas tupeles.

Iebridis upē, viņš izvilka vēzi krietna dūraiņa lielumā. «Tavu laimi!» viņš nodomāja. «Tik lielu vēzi es savu mūžu vēl neesmu redzējis!» Bet to pašu bridi viņš ari briesmīgi satrūkās — vēzis skaidrā cilvēka valodā sāka lūgties:

«Mīļo brālīt, palaid mani vaļā! Pusdienas tveicē es drusciņ aizsnaudos savā aliņā, tādēļ laikus nedzirdēju tevi tuvojamies un atģidos tikai tad, kad tu jau satvēri mani aiz spīlēm. Esmu simt gadu vecs. Mana gaļa ir sīksta kā vilkam — tā tev negaršos. Kam tev mana nāve? Es esmu cilvēks, ko burvju vara pārvērtusi vēzī.»

Vīrs izbrīnījies atbildēja:

«Vēzīt, brālīt, neņem ļaunā, ja es neizpildīšu tavu lūgumu. Es pats jau tevi tūdaļ palaistu vaļā, bet ko teikšu savai

niknajai sievai? Man nebūs dzīves, ja atgriezīšos tukšām rokām un atzīšos, ka biju noķēris lielu vēzi, bet_palaidu to vaļā.»

«Tas tev nemaz sievai nav jāstāsta,» vēzis sacīja.

Vīrs pakasīja aiz auss un bailīgi iebilda:

«Ja tik tu, brālīt, zinātu, cik viltīga ir mana sieva un kā viņa prot pēdējo noslēpumu no manis izvilināt, tad tu vis tā nerunātu. Ko viņa nepanāk ar labu, to viņa izdabū ar ļaunu.»

Vēzis smiedamies viņam atbildēja:

«Redzu, mīļais draugs, ka tu esi no tiem, kas pēc sievas stabules danco. Man tevis no sirds žēl. Bet ar līdzjūtību vien tev maz ir līdzēts. Ja tu mani palaidīsi vaļā, es tevi tik bagātīgi apdāvināšu, ka arī tava niknā sieva kļūs rāma.. Kaut ari augumā esmu daudz mazāks par tevi, tomēr spēkā esmu sen pārāks.»

Kādu bridi vīrs stāvēja domīgs un beidzot sacīja:

«Nu, ja tu vari panākt, ka mana sieva mani nelamā, tad es tevi palaidīšu ari.»

«Kādas zivis tavai sievai vislabāk garšo?» pavaicāja vēzis.

«To es nezinu,» atbildēja vīrs«Lai nu zivis būtu kādas būdamas, kaut tikai man nebūtu jāpārnāk tukšā.»

Vēzis lika viņam nolikt cepuri krastā un uzsauca:

«Pildies zivīm, cepure!»

Un tavu brīnumu! Tai pašā mirklī vīra cepure bija zivju pilna ar kaudzi.

«No šā paša nieka tu jau redzi, cik varens es esmu!» teica vēzis. «Nu tu varēsi ik dienas, izrunājot šos vārdus, piepildīt savu cepuri ar zivīm. Bet, ja tev būtu kāda cita vēlēšanās, tad tik paaicini mani palīgā — atnāc krastā un pasauc:

Vēzīt, brālīt, ārā no alas,

Melno vīriņ, laukā no niedrēm!

Un es tūdaļ būšu klāt. Bet to tev piekodinu: ja gribi būt prātīgs vīrs, nestāsti par šāsdienas notikumu sievai, jo tas tev atnesīs tikai ļaunu.»

Vīrs apsolījās cieši glabāt no sievas savu noslēpumu, pateicās vēzim par zivīm un palaida to atpakaļ upē. Pēc tam viņš priecīgs devās pie sievas.

Sieva, ieraudzījusi tik bagātu lomu, kļuva laipna jo laipna. Viņa tūdaļ notīrīja zivis, apsalīja tās, ielika podā un uzlika uz

uguns. Tik daudz mīļu vārdu kā šodien vīrs no savas sievas sen nebija dzirdējis.

«Vai tu redzi, mīļais, kā tev laimējas, kad tu man paklausi,» viņa teica, mielodamās ar zivīm.

Un veselu nedēļu viņi nodzīvoja vienā mierā un saticībā kā* jaunais pāris. Vīrs ik dienas pārnesa pilnu cepuri zivju, un abi divi tās kāri ēda.

Svētdienā pie pusdienu galda sieva beidzot, degunu saraukusi, norūca:

«Kas, velns, tā par būšanu! Vai tu tiešām labāka ēdiena man nevari celt galdā kā vienīgi šīs draņķīgās zivis? Man no tām jau paliek pliekana dūša!»

Vīrs pajautāja sievai, ko tad šī kārojot zivju vietā, un sieva atbildēja:

«Svaigas gaļas viru un cūkas cepeti — tas man vislabāk ietu pie dūšas.»

Vīrs apsolījās otrā dienā izpildīt viņas vēlēšanos. Viņš mazliet bažījās, sak — nez vai vēzis varēs to izpildīt.

Otrā rītā ar saules lēktu viņš devās uz upmalu. Atnācis krastā, vīrs bikli sauca:

«Vēzīti, brālīti, ārā no alas,

Melno vīriņ, laukā no niedrēm!»

Tai pašā mirklī vēzis izslēja savas spīles krastā un vaicāja:

«Kā tev, brālīt, vajag?»

Vīrs atbildēja:

«Man pašam jau nekā, manai sievai vairs negaršo zivis — viņai kārojas cita ēdiena.»

Vēzis iesmējās un pajautāja, ko tad šī kārojot. Uzklausījis vīra atbildi, tas teica:

«Ej vien mājās un turpmāk ik rītu uzsit trīs reizes pa galdu ar mazo pirkstiņu, teikdams: «Svaigas gaļas viru un cūkas cepeti pusdiena!» Un tūdaļ tu dabūsi kāroto ēdienu. Bet es tevi gan lūdzu — nekļūsti par savas niķīgās sievas vergu. To reiz nožēlosi, bet būs par vēlu.»

Vīrs otrā dienā izdarīja tā, kā vēzis bija pamācījis. Un tiešām uz galda parādījās kārotie ēdieniNu mājās atkal valdīja

miers un saticība kā toreiz, kad vīrs sāka nest svaigās zivis. Sieva bija mīlīga kā dūjiņa un visādi centās vīram izdabāt.

Bet nebija pagājusi vēl ne pilna nedēļa, kad sieva atkal pie pusdienām sarauca degunu un norūca:

«Pie joda! Man šī svaigās gaļas vira un cūkas cepetis galīgi apnicis: no tā paliek pliekana dūša!»

Vīrs pazemīgi pajautāja sievai:

«Saki man, mīļā, — ko tad tu kāro?»

3ei sieva atbildēja:

«Zoss cepeti un saldu plāceni!»

Vīram saskrēja gan dūša papēžos, ka nu atkal jāiet uz upi, jo viņš baidījās sadusmot vēzi ar saviem lūgumiem. Bet viņš neuzdrošinājās nepaklausīt arī sievai, jo tad, kā saka, būtu uguns pakulās. Labu brīdi šurpu turpu pastaigājies pa krastu, viņš beidzot bailīgi pasauca:

«Vēzīti, brālīti, ārā no alas,

Melno vīriņ, laukā no niedrēm!»

Tai pašā mirklī vēzis izslēja savas melnās spīles krastā un vaicāja:

«Kā tev, brālīt, vajag?»

Vīrs atbildēja:

«Man pašam jau nekā, bet manai sievai vairs negaršo svaigas gaļas vira un cūkas cepetis — viņai kārojas cita ēdiena.»

Vēzis pavaicāja, ko tad šī kārojot. Uzklausījis vīra atbildi, tas teica:

«Ej vien mājās, tavas sievas vēlēšanās tiks tūdaļ izpildīta, un tev it nekas nav jādara.»

Otrā dienā, kad jau nāca pusdienas laiks, vīrs sāka bailīgi lūkoties uz galdu: sak, vai vēža solījums piepildīsies. Un, jo saule pie debesīm augstāk kāpa, jo nabaga vīram bija mazāk cerību — galds aizvien vēl stāvēja tukšs. Bet tad — tavu brīnumu! — pašā pusdienas laikā zoss cepetis un saldais plācenis bija galdā kā likts.

Nu sieva bija pārlieku laimīga. Vīrs no viņas mīļus vārdus vien dzirdēja — gluži kā pirmajās dienās pēc kāzām. Bet vakarā, gulēt ejot, viņa tikām glāstīja un mīļoja savu vīru, līdz tas viņai izstāstīja visu par vēzi.

«Kas nu mums nekaitēs dzīvot, kad tev tāds palīgs radies!» viņa līksmi iesaucās. «Nu mēs varēsim pavisam citādi dzīvot. Man sen jau apnikušas šīs zemnieku drēbes. Es gribu lepnus kundzeņu tērpus — ej dabū man tos!»

Padevīgais vīrs gan lūkoja iebilst: sak, nez vai vēzis spēšot šādu prasību izpildīt, bet niķīgā sieva palika pie sava. Viņa tikām urdīja vīru, līdz piespieda to iet uz upi. Tā viņš kādu rītu devās uz upi, pie sevis domādams: «Ja vēzis nespēs manu lu. gumu izpildīt, es noslīcināšos.»

Labu laiku viņš šaubīdamies staigāja gar upes krastu, līdz beidzot saņēmis dūšu, drebošā balsī pasauca:

«Vēzīti, brālīti, ārā no alas,

Melno vīriņ, laukā no niedrēm!»

Tai pašā mirklī vēzis izslēja savas melnās spīles krastā un pavaicāja:

«Kā tev, brālīt, vajag?»

Vīrs atbildēja:

«Man pašam jau nekā, bet mana sieva savām iegribām vairs nezina robežu. Lai gan tagad tai katru dienu galdā ir zoss cepetis un saldais plācenis, arī tad vēl nav labi.»

«Ko tad viņa grib?» vaicāja vēzis.

«Krāšņus kundzeņu tērpus savu skrandu vietā!»

Vēzis iesmējās un sacīja:

«Ej vien mājās! Tavas sievas vēlēšanās tiks izpildīta.»

Vīrs pateicās vēzim par laipno solījumu un devās priecīgs mājās. Jau vārtos viņam pretim nāca grezni ģērbusies kundzene, kuru viņš pirmā mirklī nemaz nepazina, tikai vēlāk saprata, ka tā ir viņa paša sieva.

Nu sākās laimīga dzīve: ik dienas zoss cepetis un saldais plācenis galdā un sievai grezni kundzeņu tērpi mugurā.

Bet uz nedēļas beigām sieva atkal teica vīram:

«Es visādi esmu izdomājusies un redzu, ka tālāk tā dzīvot nevaram. Lepnie kundzeņu tērpi, zoss cepetis un saldais plācenis nepagalam neiederas zemnieka būdā. Vēzim būs jāsagādā mums muiža, kur es varēšu dzīvot kā lielmāte.»

Vīrs gan visādi mēģināja sievu atrunāt: sak, vēzis šitādu prasību gan varot ņemt ļaunā, bet sieva nelikās mierā ar sa-

viem untumiem un tikām tirdīja vīru, līdz tas izpildīja viņas gribu.

Grūtu sirdi un smagiem soļiem vīrs otrā rītā devās uz upi. Ceļa viņš vairākas reizes apstājās un pārdomāja, kā tikt vaļā no šādas likstas, bet nekāda padoma neatrada. Beidzot viņš gāja vien lūgt savu vareno palīgu:

«Vēzīti, brālīti, ārā no alas,

Melno vīriņ, laukā no niedrēm!»

Tai pašā mirklī vēzis izslēja savas melnās spīles un pavaicāja:

«Kā tev, brālīt, vajag?»

Vīrs atbildēja:

«Man pašam jau nekā, bet manai sievai vairs nepietiek ar zoss cepeti, saldo plāceni un lepniem kundzeņu tērpiem. Viņa tirda mani katru mīļu dienu un dzen pie tevis.»

Vēzis pavaicāja, ko tad sieva vēloties. Vīrs atbildēja, ka sieva kārojot lepnu muižu un gribot kļūt par lielmāti. Beidzot viņš arī atzinās, ka vienu vakaru izstāstījis sievai par brīnišķīgo vēzi.

«Ak tu nelaimes putns!» iesaucās vēzis. «Nu tava laime un tavs miers pagalam! Tavas sievas iegribām tikām nebūs gala, līdz jūs savu laimi būsiet zaudējuši. Taču šoreiz tu vēl vari mierīgi iet uz mājām — tavas sievas vēlēšanās tiks izpildīta.»

Pārnācis mājās, vīrs nodomāja, ka viņš apmaldījies: savu veco būdu viņš vairs neatrada, un visa apkārtne arī likās sveša. Viņa priekšā skaista dārza vidū pacēlās lepns nams. Labu brīdi vīrs stāvēja apmulsis un nezināja, ko iesākt. Te viņam pretim iznāca lepna lielmāte zīda tērpā, un tikai no balss viņš pazina, ka tā ir viņa paša sieva. Viņa mīļi apķērās vīram ap kaklu un iesaucās:

«Nu manas vēlēšanās ir piepildītas! Pateicos tev un tavam palīgam — vēzim!»

Vīrs aiz prieka nezināja, ko iesākt: viņam taču bija tik mīla un laba sieva! Par ēdamo viņiem tagad vairs nebija ko bēdāt, jo pavāri katru dienu gatavoja, ko vien lielmāte kāroja. Viņi dzīvoja kā pa kāzām.

Bet alkatīgās sievas prāts nelikās mierā. Jau pēc pāris nedēļām viņa atkal sāka tirdīt vīru, lai šis ejot pie vēža. Nu viņai bija sagribējies kļūt par ķēniņieni. Vīrs turējās pretim, cik vien jaudas, taču nekas nelīdzēja: sieva nedeva viņam miera ne dienu, ne nakti, bez mitas tik to vien zvanīja, ka gribot kļūt par ķēniņieni. Gan nabaga vīrelis žēli novaimanājās, gan kasīja aiz auss, padoma meklēdams, bet, nekāda padoma neatradis, gāja — vien beidzot pie vēža.

Ne dzīvs, ne miris viņš devās uz upi. Vairākas reizes viņš dzīrās saukt vēzi, bet mēle neklausīja. Beidzot stomīdamies viņš izdvesa:

«Vēzīti, brālīti, ārā no alas,

Melno vīriņ, laukā no niedrēm!»

Tai pašā mirklī vēzis izslēja savas melnās spīles krastā un pavaicāja:

«Kā tev, brālīt, vajag?»

Vīrs nobijies atbildēja:

«Man pašam jau nekā, bet manai sievai vairs netīk būt par lielmāti.»

Vēzis pavaicāja:

«Kas tad viņa gribētu būt?»

Vīrs atbildēja:

«Mana sieva grib kļūt par ķēniņieni!»

«Ūja!» iesaucās vēzis«Bet, tā kā es esmu tavs parādnieks, tad šoreiz vēl izpildīšu tavas sievas vēlēšanos. Ej vien mājās, viss būs izdarīts.»

Un tiešām, mājās pārnācis, vīrs ieraudzīja savu sievu ķēniņienes godā — kā bija solījis vēzis. Sulaiņi, kalpi un istabenes dučiem vien rosījās ap jauno valdnieci un uz mata izpildīja visas viņas pavēles.

«Paldies dievam!» nodomāja vīrs, «Nu man būs miers. Sievas kārstākā vēlēšanās tagad ir izpildīta, un viņai ir tik daudz sulaiņu visapkārt, ka viņa nemaz nepamanīs, ja es paiešu kaut kur sāņus un pēc visām raizēm drusku atpūtīšos.»

Vairāk nekā divus mēnešus sieva līksmojās ķēnišķīgā godā un priekos. Pa to laiku viņai neienāca prātā nekādas iegribas.

Te kādu dienu viga pavēlēja atsaukt pie sevis vīru un viņam teica:

«Man vairs netīk būt par ķēniņieni. Gribu kļūt vēl varenāka! Tev un tavam palīgam vēzim jāpalīdz man to sasniegt.»

Vīrs jautāja:

«Ko tad tu vēl gribi, ja tev ķēniņienes goda par maz?»

Sieva atbildēja:

«Gribu kļūt par pasaules valdnieci!»

Vīrs aiz izbīļa kļuva mēms. Tikai pēc laba laika atģidies, viņš sāka lūgties sievu, lai šī nākot pie prāta. Bet, kad tas nelīdzēja, viņš beidzot stingri noteica:

«Dari, ko gribi, bet ar šitādu lūgumu es nu gan pie vēža neiešu!»

«Ak tu utubunga tāds!» dusmās uzkliedza sieva. «Kā tu uz* drošinies man pretim runāt! Man, tavai likumīgajai sievai un turklāt vēl ķēniņienei! Tūdaļ izpildi manu gribu, vai es tevi likšu nonāvēt!»

Vīrs nodomāja:

«Visiem reiz jāmirst, tādēļ vienalga, kādu galu ņemu: vai nu mani nobendēs mana niknā sieva, vai vēzis. Būs vien sievas pavēle jāizpilda.»

Un viņš devās uz upi. Bet, jo tuvāk krastam viņš nāca, jo gausāki kļuva soļi. Beidzot, pēdējos spēkus saņēmis, viņš izdvesa:

«Vēzīti, brālīti, ārā no alas,

Melno vīriņ, laukā no niedrēm!»

Taču visapkārt valdīja klusums, un no ūdens neparādījās ne vēzis, ne arī kāda cita dzīva1 radība. Vīrs sauca otru reizi, bet veltīgi. Beidzot viņš sauca vēl trešo reizi. Nu vēzis izslēja krastā vispirms vienu, tad pēc brītiņa otru spīli un pavaicāja:

«Ko tu no manis gribi?»

Vīrs atbildēja: «Es jau nekā, bet mana sieva, tikusi ķēniņienes godā, neliek un neliek mani mierā.»

«Ko tad viņa vēl kāro?» vaicāja vēzis.

Vīrs atbildēja: «Viņa grib kļūt par pasaules valdnieci.»

Te vēzis dusmīgi iesaucās: «Cūkkūtī jūs abus divus! Tava sieva ir auša, bet tu, lēkādams pēc viņas stabules, īsts muļķis!»

Pēkšņi vīrs sajuta, ka tam zem kājām nodreb zeme. Vērīgi palūkojies visapkārt, viņš ieraudzīja, ka nav vairs ne upes, ne vēža, bet attālāk klajumā stāv kāda būdiņa. Pienācis pie būdiņas, viņš redzēja, ka tā ir cūkkūtiņa. Tur iekšā viņš atrada savu skrandās ģērbušos sievu guļam kaktā uz netīriem pakaišiem.

Tā nu viņiem abiem bija jānodzīvo savs mūžs cūkkūtiņā un jāpārdomā vecu vecais sakāmvārds: «Kas daudz grib, tam maz tiek.»

ZIEMEĻU NEZVĒRS

Reiz sensenos laikos dzīvoja kāds briesmīgs nezvērs. Viņš nāca no ziemeļiem, aprija milzum daudz cilvēku un dzīvnieku, kas tam gadījās ceļā, un ar laiku būtu iznīcinājis visu dzīvo radību zemes virsū, ja vien viņu nepieveiktu. Nezvēram bija vērša ķermenis, krupja kājas, priekšējās īsas, pakaļējās garas,, un desmit asu gara čūskas aste. Tas virzījās uz priekšu lēkšus kā krupis, bet ik lēciens bija pusjūdzes garš. Par laimi, viņšvienā vietā uzturējās pāris gadu un tālāk negāja, līdz visā apkārtnē bija aprijis pēdējo cilvēku un dzīvnieku.

Nezvēra ķermenis viscaur bija pārklāts ar zvīņām, stiprākām par akmeni un dzelzi, tā ka nekas viņu nespēja ievainot. Viņa milzīgās acis zvēroja dienu un nakti kā visspožākie lākturi, bet, kam gadījās sev par nelaimi šīs zvērojošās acis ieraudzīt, tas kā apmāts skrēja pats nezvēram rīklē. Tādēļ bieži vien viņam pat nevajadzēja ne soli spert, lai pakamptu savu laupījumu.

Apkārtējo zemju ķēniņi izsolīja lielum lielu maksu tam, kurš. vai nu ar savu, vai ar burvju spēku apņemtos nezvēru nogalināt. Daudzi izmēģināja savu laimi, taču veltīgi. Reiz pat aizdedzināja lielu mežu, kurā mitinājās nezvērs. Mežs gan izdega,, bet nezvēram uguns neko nekaitēja. Pēc vecu ļaužu nostāstiem, briesmīgo nezvēru varot pieveikt vienīgi burvju gredzena spēks. Uz šā gredzena ar noslēpumainām rakstu zīmēm pamācīts, kā nezvēru nogalināt. Bet neviens nezināja, kur šis gredzens noglabāts un kur rast zintnieku, kas iztulkotu noslēpumainās rakstu zīmes.

Beidzot kāds drosmīgs jauneklis, paļaudamies uz savu laimi, apņēmās sameklēt gredzenu. Viņš devās uz austrumu zemēm. Pēc pāris gadiem viņš tur sastapa kādu slavenu zintnieku un lūdza tam padomu.

«Niecīgā cilvēku gudrība tev te nevar līdzēt,» atbildēja zintnieks. «Tikai putni gaisā tev spētu parādīt īsto ceļu, ja vien tu zinātu viņu valodu. To es tev varētu iemācīt, ja tu vēlē' tos palikt pie manis.»

Jauneklis pateicās zintniekam un bija ar mieru palikt.

«Patlaban man nav iespējams tev pienācīgi pateikties par tavu labo darbu,» viņš teica, «bet, kolīdz mans nodoms izdosies, es bagātīgi tev atlīdzināšu.»

Tad zintnieks ņēma un izvārīja no deviņējādām zālēm, ko mēnesnīcā slepeni bija salasījis, burvju dzērienu un trīs dienas pēc kārtas deva to jauneklim pa karotei iedzert. Nu šim putnu valoda bija rokā. Šķiroties zintnieks jauneklim sacīja:

«Ja tev laimēsies atrast un iegūt ķēniņa Zālamana gredzenu, atnāc pie manis un es tev iztulkošu noslēpumainās rakstu zīmes. Šobrīd nav visā pasaulē neviena cita, kas to spētu izdarīt.»

Jauneklis šķīrās no zintnieka un devās ceļā. Jau otrā dienā viņam likās, ka viss ap viņu pārvērties: viņš nekad vairs nejutās vientuļš, jo tagad saprata putnu valodu. No putniem viņš uzzināja daudz tādu gudrību, ko neviens cilvēks viņam nespētu iemācīt. Taču par gredzenu viņš vēl nekā nebija dzirdējis.

Kādu vakaru jauneklis, ilgā ceļā un tveicē noguris, apsēdās mežā koka paēnā un taisījās ieturēt vakariņas. Te viņš izdzirda augstajā koka galotnē sarunājamies divus skaistus, raibus putnus. Viens putns teica otram:

«Es pazīstu šo neveiksminieku, kas te zem koka sēž. Viņšjau ilgi klīst pa pasauli un kā nevar, tā nevar sadzenāt rokā to, ko meklē: viņš meklē pazudušo ķēniņa Zālamana gredzenu.»

Otrs putns atbildēja:

«Manuprāt, viņam vajadzētu iet pie elles meitas pēc padoma. Tā jau nu gan pratīs viņam parādīt īsto ceļu. Un, ja viņai pašai šā gredzena nav, tad viņa droši vien zina, kam šis dārgums pieder.»

Bet pirmais putns nočivināja:

«Viss jau būtu labi, ja tikai viņš elles meitu atrastu. Vina jau ilgi vienā vietā neturas: skraida gan šurpu, gan turpu. Ej nu noķer vēju laukā!»

Otrs putns atkal atbildēja:

«Kur elles meita šobrīd atrodas, to es nezinu, bet pēc trim dienām viņa ies uz avotiņu mazgāt muti. To viņa ik pilnmēness naktī mēdz darīt, lai viņas jaunības skaistums nekad nenovīstu un lai vecuma krunkas neizvagotu seju.»

«Avots nav necik tālu», teica pirmais putns. «Aizlidosim joka pēc noskatīties elles meitas izdarībās.»

«Manis pēc aizlidosim ar, ja gribi,» piekrita otrs putns.

Jauneklis nolēma doties līdzi putniem meklēt avotiņu. Bet viņu nomāca divējas raizes: viena — kā lai viņš nenoguļ brīdi, kad putni dosies ceļā, otra — kā lai bez spārniem tiek putniem līdzi? Tā kā jauneklis no ceļa bija gaužām noguris, viņš nespēja visu nakti palikt nomodā un aizmiga. Taču tonakt raizes viņam nejāva mierīgi gulēt un viņš vairākas reizes uztrūkās, baidīdamies nogulēt putnu aizlidošanu.

Tādē) jauneklim bija lielum lielais prieks, kad viņš, saulei austot, pavērās koka galotnē un ieraudzīja, ka viņa spārnotie ceļabiedri vēl guļ, galviņas zem spārniem pabāzuši. Ieturējis brokastis, jauneklis palika gaidot, kad putni dosies ceļā. Bet tie, redzams, torīt vēl nekur netaisījās aizlidot. Visu dienu viņi laidelējās no viena koka uz otru gan rotaļādamies, gan barību meklēdami, bet vakarā nolaidās atkal turpat, kur bija izgājušo nakti gulējuši. Gluži tāpat pagāja arī nākamā diena. Bet trešajā dienā ap brokastlaiku viens putns teica otram:

«Šodien mums jāaizlido uz avotiņu paskatīties, kā elles meita tur mazgās muti.» Tomēr līdz pusdienai putni vēl palika turpat. Pievakarē viņi pacēlās gaisā un devās taisni uz dienvidiem.

Jauneklim sirds ietrīsējās bailēs: ka tikai neizlaist putnus no savām acīm! Tomēr putni, palidojuši gabaliņu, uzmetās kāda koka galotnē. Jauneklis skrēja tiem pakaļ slapju muguru. Trīs reizes atpūtušies, putni sasniedza mazu klajumiņu meža vidū un nolaidās kāda augsta koka galotnē.

Atskrējis turp, jauneklis klajumiņa vidū ieraudzīja avotu. Viņš apsēdās zem tā paša koka, kurā sēdēja putni, un sāka vērīgi klausīties, par ko tie sarunāsies.

«Saule vēl nav nogājusi,» viens putns teica otram, «un mums būs labu laiku jāgaida, līdz uzlēks mēness un elles meita nāks uz avotu. Redzēs, vai viņa pamanīs jaunekli zem koka.»

Otrs putns atbildēja:

«Viņas acīm gan nekas nepaliek apslēpts. Bet vai jauneklis būs tik gudrs un neiekļūs viņas cilpās?»

«Gan redzēsim, kā viņam izies,» piebilda pirmais putns.

Bija pagājis jau labs laiks. Pilnais mēness cēlās pār meža galiem. Te jauneklis izdzirda mežā vieglu čaboņu, un tai pašā mirklī no meža iznāca meita. Viņa devās uz avotiņu tik viegliem soļiem, it kā kājas nemaz neskartu zemi. Nekad vēl jauneklis nebija redzējis tik daiļu meitu un nespēja no tās novērst savu acu.

Meita, neievērojusi jaunekli, piegāja pie avotiņa, palūkojās mēnesī un, ceļos noslīgusi, deviņas reizes iemērca seju avotā. Ikreiz, pacēlusi seju no ūdens, viņa pavērās mēness vaigā un iesaucās:

«Lai mana seja arvien būtu tikpat apaļa un svaiga kā tavs vaigs šobrīd, un lai mans daiļums mūžam nenovīst!»

Pēc tam viņa deviņas reizes gāja apkārt avotiņam un, pēdējo reizi apejot, noskaitīja:

«Daiļums sejā man lai nevīst,

Nenobāl lai vaigos sārtums;

Un, kaut arī mēness diltu,

Daiļums mans un vaigu sārtums Mūžam nevīstošs lai būtu!»

Tad meita noslaucīja seju savos garajos matos un gribēja jau aiziet. Te pēkšņi viņa ieraudzīja zem koka sēžam jaunekli. Un tūdaļ viņa devās turp. Jauneklis piecēlās, lai labāk redzētu, kas nu notiks. Skaistā meita pienāca tam klāt un teica:

«Pēc taisnības tu esi pelnījis bargu sodu, ka slepeni noskatījies manu noslēpumu. Bet, tā kā tu esi svešinieks un nejauši gadījies šeit, tad es tev piedodu, tikai ar noteikumu, ka tu vaļsirdīgi izstāstīsi, no kurienes nāc un kā tu nokļuvi te, kur vēt neviens mirstīgais nav kāju spēris.»

Jauneklis tai pazemīgi atbildēja:

«Piedod man, daiļaviņ, ka es negribot esmu nogrēkojies. Garu ceļu iedams, es nejauši gadījos te un gribēju pārnakšņot zem šī koka. Es jau likos gulēt, kad tu atnāci, un es vēl brītiņu paliku nomodā, jo domāju, ka, mazliet paskatījies uz tevi, es. nebūšu nekā ļauna nodarījis.»

«Nāc pārguli nakti pie mums!» laipni aicināja meita. «Uz pēļa tu labāk izgulēsies nekā mitrās sūnās.»

Kādu brītiņu jauneklis stāvēja domīgs, nezinādams, ko darīt. Te koka galotnē viens putns pačivināja otram:

«Viņš būtu gan īsts auša, ja šo viesmīlīgo uzaicinājumu noraidītu!»

Meita, kas acīmredzot putnu valodu nesaprata, laipni teica:

«Nebaidies, draugs! Es neaicinu tevi ļaunā nolūkā, bet no sirds vēlu tev labu.»

«Ej vien, kurp tevi aicina!» putni piebilda. «Tikai sargies viena — nedod ne pilītes asiņu, jo tad tu būsi pārdevis savu dvēseli!»

Un jauneklis devās meitai līdzi. Necik tālu no avota pletās skaists dārzs, bet dārzā stāvēja krāšņs nams, kas mēness gaismā laistījās kā zeltā. Iegājis namā, jauneklis ieraudzīja daudz istabu, kas bija cita par citu skaistākas. Simtiem sveču dega zelta lukturos, un visapkārt bija tik gaišs kā dienā.

Beidzot viņi iegāja kādā istabā, kur bija galds, klāts ar dārgiem ēdieniem. Abpus galda stāvēja divi krēsli — viens zelta, otrs sudraba. Meita apsēdās zelta krēslā un aicināja jaunekli sēsties sudraba krēslā. Meitenes baltos tērpos pasniedza ēdienus un novāca traukus. Viņas rīkojās, ne vārdiņa nebilzdamas, un staigāja tik klusi kā pelītes.

Pēc azaida, palikuši divatā, abi jaunieši jautri tērzēja. Beidzot ienāca kāda sieviete sarkanā tērpā un atgādināja, ka laiks doties gulēt. Meita ieveda jaunekli kādā istabā, kur stāvēja ar zīda segu un dūnu spilveniem klāta gulta. Viņa aicināja jaunekli te pārnakšņot un pati aizgāja. Jauneklim likās, ka viņš nokļuvis paradīzē, jo zemes virsū tāda greznība nebija iespējama. Bet, kad viņš nolikās gulēt, ap viņa gultu sāka skanēt dziesmas. Jauneklis netika gudrs, vai te pa īstam kāds dzied vai tas ir tikai sapnis. Taču viņam atmiņā cieši iespiedās dzirdētie vārdi:

«Nedod savas asinis!»

Otrā rītā meita vaicāja jauneklim, vai šis negribētu pavisam palikt te, kur visa nedēja ir kā nepārtraukta svētdiena. Kad jauneklis tūdaj neatbildēja, viņa piebilda:

«Kā redzi, es esmu jauna, skaista un veselīga. Pati daru, ko tikai gribu. Līdz šim es nekad vēl nebiju domājusi par precēšanos, bet, tikko vakar vakarā ieraudzīju tevi, tā pēkšņi sāku domāt citādi, jo tu man ļoti patīc. Ja esi ar mieru, no mums varētu iznākt pāris. Mantas un bagātības man ir atliku likām, to tu jau pats ik uz soļa redzi. Mēs varētu dzīvot ķēnišķīgā greznībā, un visu, ko vien tev sirds kārotu, es tev sagādātu.»

Gan daiļā meita mēģināja mīļiem vārdiem samulsināt jaunekļa prātu, tomēr viņš, par laimi, vēl atcerējās, ka putni daiļavu bija nosaukuši par elles meitu un brīdinājuši nedot viņai ne pilītes savu asiņu un ka izgājušo nakti — vai nu sapnī, vai nomodā — to pašu brīdinājumu viņš atkal bija dzirdējis. Tādēļ viņš atbildēja:

«Dailā meita, neņem ļaunā, ja es bez aplinkiem teikšu, ka precības nav zirgu mīšana. Šāds solis labi jāapdomā. Ļauj mandažas dienas pārdomāt, pirms mēs dzeram derības.»

«Kādēļ gan ne,» atbildēja daiļā meita, «manis pēc pārdomā un pārliec vai nedēļu.»

Bet, lai par precībām pārdomājot, jauneklim nebūtu garš laiks, meita izrādīja viņam visu savu māju. Viņi gāja no vienas istabas otrā, apskatīja visus mantu kambarus, aplūkoja visas, pūra lādes. Daiļava cerēja, ka viņas milzu bagātības iekārdinās jaunekli. Bet visa šī manta bija burvju varas radīta: ar ķēniņa Zālamana gredzena spēku elles meita spēja uzburt ik dienas jaunus dārgumus — gan mājas, gan mantas, gan visādas dārglietas, kādas tik gribēja. Bet tas viss bija gaistošs — kā vēja sēts* tā vēja pļauts. Tikai jauneklis to nezināja un mānīgo krāšņumu noturēja par īstu.

Kādu dienu meita ieveda jaunekli slepenā kambarī. Tur m sudraba galda stāvēja zelta kārbiņa. Rādīdama kārbiņu, viņa teica:

«Te glabājas mans lielākais dārgums: otra tāda nav visā pasaule. Tas ir dārgs zelta gredzens. Ja tu mani bildināsi, es dāvāšu to tev mūsu derību Ķīlai un tu kļūsi pats laimīgākai« cilvēks pasaule. Bet, lai mūsu mīlestība būtu mūžīga, tad par šo gredzenu tev jādod man trīs pilieni asiņu no tavas kreisās rokas mazā pirkstiņa,»

To dzirdot, jauneklim pamira sirds, jo viņš atcerējās, ka, dodot savas asinis, viņš pārdos arī savu dvēseli. Taču viņš bija viltīgs diezgan: ne viņš izrādīja savas bailes, ne noraidīja meitas prasību. It kā bez sevišķa nolūka ievaicājās, kas tas par gredzenu.

Un meita atbildēja:

«Nevienam cilvēkam vēl līdz šim nav izdevies izdibināt šā gredzena spēku, jo neviens neprot iztulkot tā noslēpumainos rakstus. Tomēr es — kaut tikai puslīdz tos izprotu — varu darīt daudz tādu brīnumu, ko neviens cits nespēj. Ja es uzmaucu gredzenu sev kreisās rokas mazajā pirkstiņā, tad varu kā putns pacelties gaisā un aizlidot, kurp vien vēlos. Ja es uzmaucu to kreisās rolcas zeltnesī, tad tūdaļ kļūstu neredzama. Pati gan es redzu ka sevi, tā visu, kas apkārt, bet citi mani neredz. Ja es uzmaucu gredzenu sev kreisās rokas vidējā pirkstā, tad ne uguns, ne ūdens, ne arī kāds ierocis nespēj man kaitēt. Ja es uzmaucu to sev kreisās rokas rādāmajā pirkstā, tad spēju uzburt it visu, ko vien vēlos: vienā mirklī varu uzcelt mājas un radīt daždažādas lietas. Bet, ja es gredzenu iemiedzu labās rokas saujā, tad mana roka kļūst tik stipra, ka spēj satriekt klintis un mūrus. Taču uz gredzena ir vēl daudz noslēpumainu zīmju, kuras līdz šim neviens vēl nav iztulkojis. Gredzens sensenos laikos piederejis ķēniņam Zālamanam.»

Noklausījies meitas stāstu, jauneklis tūdaļ nolēma burvju gredzenu viņai izvilināt. Viņš izlikās, ka viņas vārdiem netic, jo cereja, ka tad meita izņems no kārbiņas gredzenu un parādīs to viņam. Bet izteikt to vārdos viņš neuzdrošinājās. Viņš lakfttojab ap elles meitu, izlikās laipns, tai pašā laikā gudrodams, ka iegūt gredzenu.

Beidzot meita no kabatas izņēma kārbiņas atslēdziņu un grasījās to atslēgt. Taču tai pašā mirkli iebāza atslēdziņu atpakaļ kabatā, teikdama:

«To mēs vēl pagūsim.»

Pēc dažām dienam abi jaunieši atkal sarunājās par burvju gredzenu, un šoreiz jauneklis teica:

«Man gan viss, ko tu stāsti par gredzena burvju spēku, šķiet pilnīgi neiespējams.»

Nu meita atvēra kārbiņu un izņēma gredzenu. Tas iezaigojās viņas pirkstā kā spožs saules stars. Meita joka pēc uzmauca to sev kreisās rokas vidējā pirkstā un lika, lai jauneklis paņem dunci un viņai iedur. Jauneklis gan vairījās no šāda bīstama joka, taču meita ietiepās, un viņam beidzot bija vien jādara, ko liek. Sākumā viņš tikai pa jokam, bet pēc tam ari pa īstam visādi izmēģinājās ievainot meitu, taču veltīgi. It kā neredzama dzelzs siena šķira meitu no viņa un dunča asmens. Bet meita visu laiku nekustīgi stāvēja viņa priekšā un smējās.

Pēc tam meita uzmauca gredzenu zeltnesi un tai pašā mirkli kļuva neredzama. Tas notika tik ātri, ka jauneklis brīnīt brinījās, kur tā varējusi noslēpties. Taču pēc īsa brītiņa meita atkal turpat stāvēja jaunekļa priekšā ar gredzenu rokā un smējās.

«Ļauj pamēģināt,» lūdza jauneklis, «vai ari man izdosies ar gredzenu veikt tādus pašus brīnumus kā tev.»

Elles meita, nebīdamās nekāda viltus, iedeva viņam burvju gredzenu. Jauneklis, izlikdamies neizprotam gredzena burvju spēku, jautāja:

«Kurā pirkstā man jāuzmauc gredzens, lai kļūtu neievainojams?»

«Kreisās rokas vidējā pirkstā,» smiedamās atbildēja meita. Un, saņēmusi rokā dunci, viņa grasījās jaunekli ievainot, taču veltīgi. Tad jauneklis mēģināja pats sev iedurt, bet ari tas viņam neizdevās.

Pēc tam viņš lūdza meitu, lai šim parādot, kā ar gredzena spēku Iespējams sašķaidīt akmeņus un klintis. Meita aizveda viņu pagalmā, kur atradās veselu asi augsts laukakmens.

«Tagad iemiedz gredzenu labās rokas saujā un zvel ar dūri pa akmeni — un tūlīt redzēsi, cik spēcīga būs tava dūrei»

Jauneklis tā darīja un izbrīnījies ieraudzīja, ka akmens no viņa dūres belziena sašķīda tūkstoš šķembās.

Nu jauneklis nodomāja: muļķis, kas savu laimi neprot paņemt. Jautri tērzēdams par sašķaidīto akmeni, viņš it kā nejauši, it kā rotaļādamies uzmauca gredzenu sev kreisās rokas zeltnesī.

«Nu tu būsi man neredzams tikām, kamēr nomauksi no pirksta gredzenu!» iesaucās meita.

Bet jauneklis ir nedomāja gredzenu nomaukt. Viņš mudīgi pagāja kādus soļus tālāk, uzmauca gredzenu kreisās rokas mazajā pirkstiņā un tāda] kā putns pacēlās gaisā. Ieraudzījusi viņu lidināmies augstu gaisā, meita pirmajā mirklī nodomāja, ka jauneklis joko, un sauca:

«Nāc, brālīt, atpakaļ! Nu tu esi pārliecinājies, ka es tev teicu patiesību.»

Bet jauneklis ir nedomāja atgriezties. Nu meita redzēja, ka ir piekrāpta, un sāka par savu neveiksmi gauži bēdāties.

Jauneklis kā aizlidoja, tā ātrāk neapstājās, līdz pēc dažām dienām nonāca pie tā paša slavenā zintnieka, kas viņam bija iemācījis putnu valodu. Zintnieks ļoti nopriecājās par jaunekļa veiksmi. Viņš tūdaļ ņēmās pētīt gredzena noslēpumainos rakstus. Pētīja tos veselas septiņas nedēļas, pēc tam pamācīja jaunekli, kā nomaitāt ziemeļu nezvēru:

«Liec sev izliedināt dzelzs zirgu uz riteņiem, lai to varētu stumt uz priekšu. Tāpat liec izkalt pīķi divu asu garumā un krietna bērza stumbra resnumā, lai tam abi gali būtu smaili. Tad sēdies zirgam mugurā un paņem rokā šo pīķi — panest to spēsi vienīgi tad, ja labajā saujā būs iemiegts burvju gredzens. Pie pīķa vidus piekaļ divas dzelzs ķēdes, katru desmit asu garumā un tik stipras, lai nezvērs tās nespētu saraut. Līdzko nezvērs gribēs sakost zobus, pīķa smailie gali iedursies tam žokļos. Bet tad tu vēja ātrumā lec no zirga zemē, skrien no viņa mutes laukā un piestiprini abu ķēžu galus pie dzelzs mietiem, bet mietus iedzen zemē tā, lai ne ar kādu spēku tos nevarētu izraut. Pēc trim četrām dienām briesmīgais nezvērs jau būs tā novārdzis, ka tu bez bailēm varēsi tam pieiet klāt. Tad saņem gredzenu labās rokas saujā un nosit nezvēru. Tikai neaizmirsti, ejot briesmonim klāt, uzmaukt gredzenu kreisās rokas zeltnesī, tad

viņš tevi neieraudzīs, citādi viņš tevi var nosist ar savu garo asti. Kad būsi briesmoni nonāvējis, tad pielūko, ka nepazaudē gredzenu, un uzmanies, lai tev to nenozog.»

Jauneklis pateicās zintniekam par gudro padomu un apsolīja vēlāk atlīdzināt par viņa pūlēm, bet zintnieks teica:

«Pētot gredzena noslēpumainos rakstus, esmu tik daudz jaunas zintis iemācījies, ka man nekādas atlīdzības vairāk nevajag.»

Un viņi šķīrās. Jauneklis devās mājup. Nu tas viņam vairs nebija grūti, jo viņš kā putns varēja lidot, kurp vien gribēja.

Pēc pāris nedēļām pārnācis mājās, viņš dzirdēja ļaudis runājam, ka briesmīgais ziemeļu nezvērs jau pievirzījies pavisam tuvu un visi baidoties, ka tas ienākšot šīs valsts robežās. Ķēniņš licis izziņot pa visu zemi, ka tam, kas nezvēru nonāvēšot, viņš atdošot pusi ķēniņvalsts un piedevām vēl savu meitu par sievu.

Pēc dažām dienām jauneklis aizgāja pie ķēniņa un teica, ka viņš apņemoties nezvēru nonāvēt, ja vien ķēniņš likšot pagatavot visus vajadzīgos rīkus. Ķēniņš ar prieku to apsolīja.

Tad no malu malām saaicināja visus prasmīgos meistarus un lika tiem vispirms liedināt dzelzs zirgu, tad izkalt milzīgu pīķi un beidzot dzelzs ķēdes no divu collu bieziem stieņiem. Drīz viss bija sagatavots. Taču dzelzs zirgs bija tik smags, ka simt vīru nespēja to pakustināt. Jauneklim cits nekas neatlika kā aizvest zirgu ar savu burvju gredzena spēku.

Te negaidot viņam labu padomu deva krauklis:

«Sēdies dzelzs zirgam mugurā, paņem pīķi un stumies ar to uz priekšu, it kā ar airi atstumtu laivu no krasta.»

Jauneklis darīja, kā krauklis bija pamācījis, un pārliecinājās, ka tādā veidā var ļoti labi virzīties uz priekšu.

Ziemeļu nezvērs pa to laiku atradās vairs tikai kādu jūdzi no valsts robežas. Viņš jau pa gabalu bija atpletis savu muti, lai sakamptu kāroto laupījumu. Jauneklis aiz bailēm trīcēja pie visas miesas. Tomēr viņš nesamulsa un visiem spēkiem stūma dzelzs zirgu uz priekšu, līdz ar visu pīķi iedrāzās nezvēram rīklē. Tur viņš nolēca no zirga un zibens ātrumā bija atkal ārā, bet nezvērs jau nākamā mirklī sakoda savus briesmīgos žokļus.

šausmīgs rēciens, atskanēdams vairāku jūdžu tālumā, vēstīja, ka pīķis izdūries cauri nezvēra žokļiem. Atskatījies jauneklis

ieraudzīja, ka asais pīķa gals rēgojas pāris pēdu virs augšžokļa.

Varēja domāt, ka otrs gals, izdūries cauri apakšžoklim, būs tikpat dziļi ieurbies zemē. Bet dzelzs zirgu, sakozdams žokļus, nezvērs bija drumslās sašķaidījis. Nu jauneklis steigšus vien ņēmās nostiprināt ķēdes, dzīdams zemē divu asu garus dzelzs mietus.

Briesmīgais nezvērs trīs dienas un trīs naktis cīnījās ar nāvi. Locīdamies viņš ar tādu sparu kulstīja pret zemi savu asti, ka desmit jūdžu apkārtnē trīcēja zeme. Kad viņš vairs nejaudāja pakustināt asti, jauneklis, saņēmis labās rokas saujā burvju gredzenu, pacēla no zemes tik milzīgu akmeni, ko pat divdesmit vīru nespētu kustināt, un tikmēr zveteja nezvēram pa galvu, līdz tas izlaida garu.

Tikko bija izziņots, ka briesmīgais nezvērs nogalināts, ļaudis visā zemē pārņēma lielum lielais prieks. Galvaspilsētā uzvarētāju sagaidīja ar tik lielu godu, it kā viņš būtu pats varenākais ķēniņš. Vecajam ķēniņam nemaz nenācās pierunāt savu meitu apprecēt drosmīgo jaunekli — viņa pati tīkoja sev tādu vīru, kas spēja viens pats paveikt vairāk nekā lieli karapulki.

Pēc dažām dienām sarīkoja lepnas kāzas, kuras dzēra veselas četras nedēļas un kurās bija sabraukuši visi kaimiņvalstu ķēniņi, lai pateiktos drosminiekam, kas visu pasauli izglābis no šausmīgā nezvēra.

Taču kāzu priekos un ļaužu gavilēs nevienam nebija ienācis prātā, ka nogalinātais nezvērs jāaprok. Nu ķēniņa znots arī šoreiz nolēma doties pie austrumu zintnieka pēc padoma. To viņam nebija grāfi izdarīt, jo ar burvju gredzena palīdzību viņš kā putns varēja aizlidot, kurp vien vēlējās.

Taču, kā sakāmvārdā teikts, nedarbu ilgi nenoslēpsi un netaisni iegūtā manta labuma nenes. Ķēniņa znotam burvju gredzens sagadāja neparedzētas raizes. Elles meita nerada mieru ne dienu, ne nakti, līdz sadzina gredzena pēdas. Burdama uzzinājusi, ka ķēniņa znots taisās atlidot pie zintnieka, viņa pārvērtas ērglī un tikām lidinājās pa mākoņiem, kamēr ieraudzīja lidojam to putnu, kuru gaidīja. Viņa pazina to no gredzena.

kas saitē karājās putnam kaklā. Ērglis tam metās virsū. Ar nagiem ieķēries putna mugurā, ērglis ar knābi norāva tam no kakla gredzenu un nolaidās zemē. Abi jaunieši, atguvuši cilvēka izskatu, tagad atkal stāvēja aci pret aci.

«Nu tu, krāpniek, esi man rokā!» iesaucās elles meita. «Es tevi uzņēmu kā mīlu draugu un par tevi rūpējos, bet tu izrādījies blēdis un zaglis! Vai tāda ir tava pateicība? Tu izvīli man lielāko dārgumu, cerēdams apprecēt ķēniņmeitu un laimīgi nodzīvot savu mūžu. Bet viss iznāca citādi. Nu tu esi manā varā, un par nodarīto pārestību tu saņemsi sodu.»

«Piedod man, piedod!» lūdzās ķēniņdēls. «Es atzīstos, ka esmu tev lielu pārestību nodarījis, un no visas sirds to nožēloju.»

«Par vēlu ir lūgties un nožēlot, tas neko vairs negrozīs,» atbildēja elles meita. «Es nedrīkstu apžēloties par tevi, jo tad es liktu pati sevi kaunā un ļaužu apsmieklā. Tu esi pret mani divkārt noziedzies: noniecināji manu mīlestību un nozagi gredzenu. Par to tu saņemsi pelnīto sodu.»

To teikusi, viņa iemiedza gredzenu labās rokas saujā un» saņēmusi jaunekli kā pakulu kodaļu klēpī, aiznesa sev līdzi, taču šoreiz nevis uz seno, lepno māju, bet uz klinšu alu, kur gar sienām karājās dzelzs važas. Elles meita ņēma un saslēdza sava gūstekņa rokas un kājas važās un nikni uzsauca:

«Sai gūstā tu tagad pavadīsi visu mūžu. Es likšu tev katru dienu pasniegt tikai tik daudz ēst, lai tu nenomirtu badā. Bet neceri nekad vairs kļūt brīvs!»

To teikusi, elles meita aizgāja.

Ķēniņam un ķēniņmeitai nu bija bēdu dienas: pagāja nedēļa pēc nedēļas, bet no ķēniņa znota ne vēsts. Ķēniņmeitai bieži rādījās sapnī, ka viņas vīrs cieš briesmīgas mokas. Viņa lūdza savu tēvu saaicināt no malu malām zintniekus, lai tie pasaka, kur palicis viņas nozudušais vīrs un kā lai viņu izglābj. Taču visi saaicinātie zintnieki neko vairāk nevarēja pateikt kā tikai to, ka ķēniņa znots esot dzīvs un ciešot briesmīgas mokas. Bet, kur īsti viņš atrodas, to neviens nezināja.

Beidzot pie ķēniņa atveda slaveno Somu zintnieku. Tas pateica, ka ķēniņa znots atrodoties Austrumzemē un esot nokļuvis nevis cilvēka, bet kādas spēcīgākas būtnes gūstā. Tad ķēniņš

sūtīja savus sūtņus uz Austrumzemi meklēt pazudušo znotu. par laimi, sūtņi nokļuva Austrumzemē pie tā zintnieka, kas bija iztulkojis ķēniņa Zālamana gredzena noslēpumainos rakstus un guvis tādas zintis, kuras nezināja neviens cits. šis zintnieks sūtņiem teica:

«Ķēniņa znots ir nokļuvis burvestības varā, bet jūs bez manis viņu nespēsiet izglābt. Tādēļ man jāiet jums līdzi.»

Un viņi devās ceļā. Sekojot putniem, viņi pēc dažām dienām nonāca pie klinšu alas, kur gandrīz septiņus gadus jau nīka ieslodzītais ķēniņa znots. Viņš tūdaļ pazina zintnieku, bet zintnieks gan nepazina ķēniņa znota — tik novārdzis viņš bija! Ar burvju varu zintnieks noņēma gūsteknim važas, aizveda viņu pie sevis un baroja un dziedināja tik ilgi, līdz ķēniņa znots tā atspirga, ka varēja doties uz mājām.

Ķēniņa znots pārnāca tieši tai dienā, kad vecais ķēniņš nomira. Nu viņu iecēla par valdnieku. Tad pēc ilgām bēdu dienām nāca prieka dienas, un tās nebeidzās līdz viņa mūža galam.

Bet burvju gredzenu gan viņš vairs atpakaļ neatguva, un arī neviens cits to nekad nedabūja redzēt.

ATRADENIS

Reiz kāda sieva svētdienas rītā mežā atradusi gadus divus vecu puisīti. Bērns aiz izsalkuma gauži raudājis, bet nepratis pateikt, kā viņš šai mežā nokļuvis.

Sieva paņēma puisīti klēpī, aiznesa uz mājām un pabaroja. Pēc tam devas izklaušināt ciema ļaudis par bērna vecākiem, bet nekā neuzzinaja. Beidzot viņa ar vīru nolēma pieņemt puisīti par audžudēlu. Viņiem pašiem gan bija jau seši bērni — četri dēli un divas meitas, un atradenis nu būtu septītais. Bet zemniekam bija tīrumi un lopi, tā ka ne maizes, ne apģērba tiem netrūka.

Kad audžudēls izauga par jaunekli, viņš kādudien teica saviem audžuvecākiem:

«Paldies jums par to, ka esat bijuši pret mani mīļi un labi, bet nu man laiks doties plašā pasaulē. Varbūt laimēsies atrast

darbu, ar kuru varēšu nopelnīt vairāk nekā dienišķo maizi. Tad es atmaksāšu jums par jūsu pūlēm, kaut gan mīlestība mūžam nav atmaksājama.»

Viņš atvadījās, paņēma maizes tarbiņu pār muguru un devās ceļā. Vairākas dienas gājis uz dienvidiem, jauneklis nonāca biezā mežā. Tur viņš izdzirda skaļus vaidus. Brītiņu ieklausījies, no kuras puses tie nāk, viņš gāja turp. Zem kupla krūma jauneklis atrada zemē guļam ievainotu vecīti: galva un seja vienās asinīs, arī sūnas un zāle asinīm notraipīta. Vecītis gulēja aizvērtām acīm, un tikai smagie elpas vilcieni un vaidi liecināja, ka viņš vēl ir dzīvs.

Jauneklis aizsteidzās meklēt ūdeni. Turpat tuvumā viņš atrada dzidru, dzestru avotiņu. Piesmēlis savu cepuri ar ūdeni, viņš aiznesa vecītim padzerties. Tas kāri iedzēra dažus malkus, bet tad saļima jaunekļa rokās. Jauneklis paņēma vecīti un aiznesa pie avotiņa. Tur viņš tikām slacīja ievainotā galvu ar auksto ūdeni, līdz tas nāca pie samaņas. Pēc tam jauneklis pārsēja 3r savu kakla lakatu vecīša galvu, nomazgāja viņam seju, uztaisīja no sūnām mīkstu guļvietu un apguldīja vecīti zemē.

Vecītis tūdaļ aizmiga, nogulēja līdz pusdienai. Jauneklis apsēdās viņam blakus un gaiņāja no tā mušas. Pamodies vecītis pavēra vienu aci, palūkojās laipni savā glābējā un sacīja: «Paldies, dēls, par tavu labo darbu! Palieku tev mūžīgs parādnieks, jo laupītāji man visu atņēmuši. Tomēr, ja vien kādreiz tiksimies, ceru tev atlīdzināt tavas pūles. Bet varbūt tev vēl tālu, ko iet, un aptrūks ceļamaizes, tādēļ ņem manu reņģu cibiņu. Tas ir vienīgais, kas man palicis pāri.»

Jauneklis ilgi atrunājās, negribēdams ņemt piedāvāto pavalgu, sak, šim pašam tā vairāk vajagot, taču, redzēdams, ka vecītis to ņem ļaunā, viņš beidzot bija ar mieru. Vecītis iebāza reņģu cibiņu jaunekļa tarbiņā un sacīja:

«Manas mājas nav tālu, bet tev ne viena vien jūdze ejama.» Bet, kad vecītis sāka iet, jauneklim bija ko brīnīties par viņa ātro gaitu. Jo tālāk vecītis gāja, jo žiglākā kļuva viņa gaita. Pēc maza brītiņa tas jau bija nozudis.

Tā kā jauneklis lielo dienas pusi bija aizkavējies mežā, viņš vēl labu laiku gāja vakara nokrēslā, līdz apstājās. Apsēdies, lai ieturētu azaidu, ceļinieks pamanīja, ka maizes doniņa viņa

tarbā kļuvusi lielāka un pati maize — svaigāka. Bet vecīša dāvāto cibiņu viņš atrada pilnu svaigi sālītām reņģēm. Tās jauneklim lieliski garšoja. Otrā rītā, ieturot brokastis, viņš cibiņā atrada sviestu, bet pusdienās — cūkas gaļu.

«Paldies labajam devējam par šo neiztukšojamo cibiņu!» iesaucās jauneklis. «Kas nu nekaiš man tālāk iet!»

Kādu dienu viņš apsēdās ceļmalā kājas pūtināt. Te pāri pļavai pie viņa pieskrēja mazs, ruds sunītis. Asti luncinot, tas metās laizīt jauneklim rokas un ķēra ar zobiem viņu aiz svārku stērbelēm, it kā vedinādams nākt līdzi. Izpratis sunīša mēmo lūgumu, jauneklis devās tam pakaļ uz mežu, kas bija redzams kādas pusversts attālumā. Reizumis sunītis apstājās un atskatījās, vai jauneklis tam seko.

Iegājis mežā, viņš ieraudzīja pie koka piesietu kādu jaunu meiteni. Mugurā tai nebija nekā cita kā vienīgi smalka linaudekla krekls. Jauneklis tūdaļ atbrīvoja meiteni, un viņa izstāstīja, ka tai uzbrukuši laupītāji — atņēmuši drēbes un piesējuši pie priedes.

«Sieviešu apģērba man nav, ko tev dot,» sacīja jauneklis. «Se, apsedzies ar maniem svārkiem, līdz mēs nokļūstam kādās mājās un dabūjam labākas drēbes.»

Meitene pateicās jauneklim, ietinās svārkos un gāja viņam līdzi. Sunītis tecēja kā ceļvedis pa priekšu. Vakarā abi nonāca pie vecām pilsdrupām un nolēma tur pavadīt nakti, jo tuvumā citas pajumtes neredzēja. Pilsdrupās viņi atrada priekšā vēl kādu ceļinieku, kas arī taisījās te pārnakšņot.

Jauneklis atraisīja savu maizes tarbiņu un aicināja ceļabiedrus azaidā. Kad visi trīs bija krietni ieturējušies, svešinieks pastāstīja, ka viņš esot kalējzellis un nodomājis doties uz galvaspilsētu, kur patlaban kalēju trūkums un varot labi nopelnīt. Meitene izstāstīja, ka viņa esot no augstas kārtas. Gribējusi aizbraukt ciemos pie savas krustmātes, bet ceļā uzbrukuši laupītāji, atņēmuši visu, piesējuši viņu pie koka un paši viņas karietē aizmukuši.

Nu visi trīs sāka apspriesties, kā meitenei dabūt drēbes, lai varētu Jaudīs rādīties. Naudas nevienam nebija ne graša, un viņi bažījās: vai atradīsies tāds cilvēks, kas aizdos apģērbu?

Liekoties gulēt, jauneklis pamanīja, ka rudais sunītis nozudis. Viņš pajautāja meitenei, kur tas palicis. Bet viņa, izbrīnā acis iepletusi, atbildēja:

«Tikko mēs šurpu atnācām, tā es vairs tava suņa ne acīs neesmu redzējusi.»

Nu arī jauneklim bija ko brīnīties, un viņš izstāstīja, ka sunītis šo atvedis uz mežu. Tādēļ viņš domājis, ka tas esot meitenes suns.

Otrā rītā jauneklis ar kalējzelli gāja izmēģināt laimi: sak, varbūt kaut kur izdodas dabūt meitenei drēbes. Taču pēc pusdienas viņi atgriezās bešā. Vīlušies savās cerībās, viņi tovakar aizgāja gulēt ar smagu sirdi. Bet meitene tonakt redzēja jauku sapni: kāds mazs vecītis viņai teica, ka šī dabūšot ir drānas, ir naudu, ja vien viņas ceļabiedriem pietiktu drosmes uzņemties kādu grūtu darbu. Zem pilsdrupām esot pagrabi, kuros noglabātas milzu bagātības. Bet, lai iegūtu apslēpto mantu, abiem jaunekļiem būšot sīvi jācīnās ar mantas sargātājiem.

No rīta meitene izstāstīja savu sapni ceļabiedriem. Abi jaunekļi tūdaļ devās meklēt pagrabus un drīz vien tos atrada. Taču pazemes eja izrādījās tik tumša, ka bez uguns neko nevarēja saredzēt. Labi vēl, ka gruvešu kaudzē atradās sveķains baļķa gals. To viņi saplēsa skalos un nu pie skalu uguns devās meklēt ceļu uz laimi.

Labu laiku viņi virzījās pa šauru pazemes eju, līdz nonāca pie cieši aizslēgtām dzelzs durvīm. Gan viņi tās dauzīja, gan raustīja, taču vaļā nedabūja. Nošļukušu dūšu abi jaunekļi atgriezās virszemē un izstāstīja meitenei par savu neveiksmi. Kalējzellis nosūrojās, ka pat viņa āmura spēcīgie belzieni nespējuši ciešās durvis iedragāt.

Kad viņi visi trīs apsēdās ieturēt pusdienas, pie viņiem pienāca mazs vecītis un lūdza ēst. Ceļinieki viņu laipni aicināja sēsties klāt. Krietni paēdis, vecītis sacīja:

«Man meitenei kaut kas sakāms, bet to cits neviens nedrīkst dzirdēt.»

Meitene jau no pirmā acumirkļa pazina vecīti: to viņa bija redzējusi zīmīgajā sapnī. Tādēļ viņa nebaidīdamās gāja tam līdzi.

Kad viņi bija atraduši pilsdrupās nomaļu vietiņu, vecītis teica:

«Jums ātrāk neizdosies atvērt dzelzs durvis, kamēr jūs nebūsiet nosituši trīs krupjus un ar viņu asinīm uzvilkuši uz durvīm trīs krustus. Kad durvis atvērsies, abiem jaunekļiem jābūt dūšīgiem un jāpieveic apslēptās mantas sargātāji. Ciņa nebūs nekāda vieglā, toties ieguvums gan milzīgs. Vairāk es tev neko nedrīkstu atklāt.»

Atgriezusies pie saviem ceļabiedriem, meitene visu dzirdēto izstāstīja. Jaunekļi tūdaļ gāja ķert krupjus, kuru te, mitrajos pagrabos, netrūka. Drīz vien viņiem trīs krupji jau bija rokā. Kalējzellis paņēma smago āmuru, jauneklis — krietnu ozola milnu, un, tā apbruņojušies cīņai, viņi otrreiz devās meklēt apslēpto mantu.

Tikko uz dzelzs durvīm bija ar krupju asinīm uzvilkti krusti, tās pašas no sevis atsprāga vaļā. Nu abi jaunekļi viegli iekļuva otrā pagrabā. Skalu gaismā viņi ieraudzīja, ka tas ir krietnas baznīcas lielumā. Te viņiem riedams metās pretim liels, melns suns un gribēja ķerties pie stilbiem. Bet kalējzellis izrādījās veiklāks par suni. Viņš kā zvēla tam pa galvu ar savu lielo āmuru — tā ar to pašu pietika.

Pēc kāda brītiņa nāca otrs suns, krietni vien lielāks par pirmo. Tam bija divas galvas un četras acis. Kalējzellis ar pirmo belzienu notrieca sunim vienu galvu, taču tas, kaut arī palicis ar vienu galvu, jo niknāk metās virsū abiem atnācējiem. Jauneklim cīnoties ar suni, milna sašķīda skaidās, taču sunim tas neko nekaitēja. Beidzot kalējzellis zvēla no visa spēka sunim pa skaustu, un šoreiz niknais zvērs beigts nogāzās viņam pie kājām.

Bet nu nāca trešais suns — melns, ar trijām galvām un sešām acīm. Kalējs notrieca sunim vienu galvu un pēc brītiņa — otru. Tad suns smilkstēdams metās bēgt un ar savu vienu vienīgo galvu nozuda.

Līdzko suņi bija pazuduši, tumšais pagrabs pēkšņi kļuva tik gaišs, it kā tur būtu aizdegts desmitiem sveču, lai gan to nekur neredzēja.

Jaunekļi brīnīt brīnījās par spožo gaismu. Te pēkšņi no pagraba sienas iznāca kāda jauna meitene, kas bija tik daiļa kā

puķes zieds. Viņa bija terpusies baltās zīda drānās, ap kaklu fej zelta ķēde pirksta resnumā. Sniedzot jaunekļiem roku, vina laipni sacīja:

«Pateicos jums no visas sirds, ka mani izglābāt no ļaunas burves varas.»

Pēc tam no sienas iznāca otra tikpat daiļa meitene un, pa . teikusies jaunekļiem tāpat kā pirmā, piebilda:

«Bet nu palīdziet mums atgūt mūsu mantu, ko burve noglabājusi pils pagrabos.»

Jaunekļi lūdza, lai tiem parādot ceļu, un devās pēc apslēp, tās mantas. Abas meitenes, prieka asaras raudādamas, apkampās. Pēc tam viņas izstāstīja jaunekļiem, ka tās esot bagāta ķēniņa meitas. Pamāte, tīkodama iegūt pameitu mantu, ar burvestībām ieslodzījusi viņas šeit pils pagrabos un pārvērtusi par suņiem. Vecākā ķēniņmeita pārvērsta par viengalvainu suni, bet jaunākā — par divgalvainu. Bet atburt ķēniņmeitas par cilvēkiem bijis iespējams vienīgi tad, ja kāds suņus nosistu. Pagrabos esot zelta un sudraba noglabāts vezumiem, taču mantu sargājot apburts lācis.

Jaunieši drosmīgi apņēmās veikt šo bīstamo uzdevumu. Viņi norunāja, ka jauneklis ar milnu badīs lācim acis, bet kalējs pa to starpu no mugurpuses zvetēs zvēram ar āmuru pa galvu. Taču īstenībā viss iznāca daudz grūtāk, nekā viņi bija cerējuši. Vairāk nekā stundu viņi cīnījās, kamēr pieveica lāci. Abi drosminieki bija saskrāpēti līdz asinīm.

Tobrīd, kad lācis saļima beigts, atskanēja tāda rūkoņa, it kā zeme grūtu zem kājām. Pagraba dibensiena sabruka, un nu jaunieši ieraudzīja zelta un sudraba pilnas lādes. Blakus mantu lādēm bija vesels vezums kaudzē sakrautu sudraba saktu un kaklarotu. Beidzot šai mantu kambari ienāca jauneklis, ģērbies greznā tērpā. Sasveicinājies un pateicies saviem glābējiem, viņš sacīja, ka šis esot ķēniņdēls, ko burve pārvērtusi lācī un piespiedusi sargāt viņas mantu.

«Paldies dievam!» iesaucās ķēniņdēls. «Tā mana laime, ka jūs te gadījāties. Vecajai burvei, kas pati bija pārvērtusies par trīsgalvainu suni, nu vairs nav varas pār mums, jo divas galvas tai pagalam, bet tajās slēpās viss viņas burvju spēks. Tagad

sadalīsim viņas mantu — tur ikvienam no mums iznāks krietna

tiesa.» …..

Ķēniņmeitas iedeva meitenei savus tērpus, kādus vien tā velējās. Tad visi ņēmās dalīt mantu un dalīja to veselu nedēju.

Kad manta bija sadalīta, atnāca mazais vecītis. Nopriecā* jies, ka viss tik laimīgi beidzies, viņš sacīja:

«Nu es drīkstu jums atklāt visus noslēpumus, par kuriem līdz šim man bija jāklusē.»

«Tu,» viņš teica zemnieku audžudēlam, «arī esi ķēniņdēls, tāpat kā šie trīs ķēniņa bērni. Ļauni cilvēki tevi gluži maziņu bija nozaguši taviem vecākiem, kuriem tu biji vienīgais dēls. Viņi cerēja pēc vecā ķēniņa nāves kļūt par zemes valdniekiem. Bet es sargāju tevi kopš pašas dzimšanas un gādāju, lai zemnieku sētā, kur tu augi, tev nekas jauns nenotiktu. Kaut arī neredzams, es tomēr dienu un nakti biju tavā tuvumā. Kad tu devies plašā pasaulē, es gribēju tevi pārbaudīt. Tādēj es pārvērtos par ievainoto vecīti, kam tu mežā palīdzēji, un iedevu tev neiztukšojamo reņģu cibiņu. Pēc tam rudā sunīša izskatā es tevi aizvedu uz mežu pie aplaupītās meitenes un beidzot atvedu šurp pilsdrupās, kur tev lemts atrast savu laimi. Bet tagad izvēlieties ikviens savu izredzēto. Mantas un bagātības jums visiem ir papilnam.»

No lāča atburtais ķēniņdēls sniedza roku vienai ķēniņmeitai, ķēniņdēls — atradenis otrai, bet izglābtā meitene atdeva savu roku un sirdi kalējzellim.

Ķēniņdēls — atradenis aizsūtīja pusi savas mantas audžuvecākiem, kas kļuva tik bagāti, ka varēja atstāt milzu mantojumu saviem bērniem un bērnubērniem.

LAIMES OLIŅA

Reiz lielā mežā dzīvoja kāds nabaga vīrs ar savu sievu. Liktenis bija viņus apveltījis ar astoņiem bērniem, un vecākie no tiem jau gāja svešos ļaudīs sev maizi pelnīt. Tādēļ vecāki nemaz nepriecājās, kad viņiem vēl vecuma dienās piedzima devītais puisēns. Bet jāņem vien par labu, ko liktenis devis, un jāved bērns kristīt. Taču neviens negribēja nākt kūmās, jo viens baidījās: sak, nomirs vecāki, un bērns būs mums pa ļ! nastu. Puisēna tēvs nodomāja:

«Ņemšu dēlu klēpī, aiznesīšu svētdien uz baznīcu un pa . teikšu mācītājam, ka neviens nenāk kūmās, lai tad viņš dara kā grib. Ja bērns paliks nekristīts, tā nebūs mana vaina.»

Pagājis kādu gabaliņu no mājām, vīrs ieraudzīja ceļmala sēžam ubagu. Tas lūdza dāvanas.

«Man, brālīt, nav nekā, ko tev dot,» teica vīrs. «Tās kapei* kas, kas man kabatā, jādod mācītājam par bērna kristīšanu. Bet, ja esi labs cilvēks, tad nāc manam dēlam par krusttēvu! Pēc kristībām iesim uz mūsmājām un iebaudīsim, ko saimniece kristībniekiem cels priekšā.»

Ubags, kas nekad vēl nebija kūmās aicināts, nopriecājās un bija ar mieru. Gāja abi uz baznīcu.

Tikko Šie pienāca pie baznīcas durvīm, to pašu brīdi pie. brauca lepna četrjūgu kariete un laukā izkāpa jauna sieviete.

Bērna tēvs nodomāja: «Izmēģināšu vēlreiz savu laimi.» Viņš piegāja tai klāt un godbijīgi paklanījās.

«Cienīgā kundzene, vai tu būtu ar mieru nākt manam bērnam par krustmāti?»

Kundzene bija ar mieru.

Kad bērnu ienesa baznīcā, mācītājs un baznīcēni brīnījās ka kūmās blakus stāv ubags un augstas kārtas kundzene.

Bērnu nokristīja par Perteli. Bagātā krustmāte samaksāja mācītājam par kristīšanu un krustdēlam uzdāvināja trīs rubļus. Bērna tēvs par to bija varen priecīgs. Bet ubags gāja viņam līdzi nosvinēt kristības. Vakarā, atvadoties no sava krustdēla vecākiem, viņš izņēma no kabatas mazu drāniņā ievīstītu kārbiņu. Pasniegdams to bērna mātei, ubags sacīja:

«Mana dāvana gan ir niecīga, taču nenonieciniet to. Varbūt reiz tā atnesīs jūsu dēlam laimi. Mana krustmāte bija zintniece. Mirstot viņa man iedeva šo kārbiņu ar putna oliņu un teica: «Ja tev kādreiz gadīsies kaut kas pavisam necerēts, tad atdod šo oliņu. Un, ja oliņu dabūs tas, kam tā lemta, tā atnesīs viņam lielu laimi. Bet piekodini, lai oliņu glabā kā savu aci pierē — laime ir ļoti trausla.» Dzīvoju pasaulē jau sesto gadu desmitu, taču tik neparasts notikums nekad man nav gadījies

kā šorīt, kad tu mani kūmās aicināji. To pašu bridi es ari apņēmos dāvināt oliņu savam krustdēlam.»

Mazais Pertelis vecākiem par prieku auga vesels un dūšīgs. Kad puisēnam palika desmit gadu, viņu salīga pie turīga saimnieka par ganu. Saimnieks ar saimnieci bija ar rātno, paklausīgo puisēnu visai apmierināti.

Aizvadīdama dēlu ganu gaitās, māte iebāza tam kabatā kārbiņu ar oliņu un piekodināja, lai glabājot sava krusttēva dāvanu kā_ aci pierē. Puisēns teicās paklausīt mātes vārdiem.

Ganībās auga veca liepa, un zem tās atradās milzīgs akmens. Šī vieta mazajam ganiņam gaužām iepatikās, un viņš gandrīz katru dienu brītiņu pasēdēja uz akmens liepas paēnā. Te puisēns apēda savu gana riecienu, kuru saimniece rītos iedeva līdzi, bet pie mazā avotiņa, kas tecēja akmens tuvumā, viņš padzērās. Ar citiem ganu puikām, kas labprāt draiskojās, Pertelis nedraudzējās.

Ļaudīm bija lielum lielais brīnums, ka nekur citur zāle tik ātri neatauga kā ganībās starp lielo akmeni un avotiņu. Kaut gan tur diendienā ganījās lopi, taču otrā rītā arvien tur atkal kuploja zāle.

Kad Pertelis, uz akmens sēžot, karstās dienās reizumis aizsnaudās, viņš redzēja brīnišķīgus sapņus, un pamostoties viņam vēl aizvien ausīs skanēja jaukas dziesmu un stabules skaņas. Puisēnam akmens bija kļuvis par mīļu draugu, no kura viņš ik vakaru šķīrās ar smagu sirdi, bet otrā rītā noilgojies steidzās atkal turp.

Kad Pertelim palika piecpadsmit gadu, viņa ganu gaitas izbeidzās. Saimnieks nolīga viņu par puisi, taču nekad gan nelika pie pārāk smagiem darbiem. Svētdienās un vasaras vakaros, kad citi ciema puiši un meitas sanāca kopā patriekties un papriecāties, Pertelis nemēdza iet pulkā, bet, domās nogrimis,, aizstaigāja pie vecās liepas, kur reizēm uzkavējās pat līdz pusnaktij.

Kādu svētdienas novakari viņš atkal sēdēja uz lielā akmens un stabulēja. Te no akmens apakšas izlīda pienbalta čūska. Viņa izslēja galvu, it kā ieklausoties stabules skaņās, un cieši lūkojās Pertelī, acīm kvēlojot kā divām dzirkstīm. Dīvainās čūskas apciemojumi ar laiku kļuva biežāki, un Pertelis, kad vien atlika kāds vaļas brītiņš, arvien steidzās pie akmens, lai redzētu skaisto, baito čūsku. Čūska savukārt tā bija pieradusi pie jaunekļa, ka mēdza gredzenos apvīties viņam ap kājām.

Pertelis nu jau bija liels puisis, tēvs un māte bija miruši brāļi, māsas dzīvoja kur kurais, un viņi vairs ne sazinājās, ne ari satikās. Taču mīļāka par māsām un brāļiem tagad Pertelim bija kļuvusi baltā čūska. Tā viņam bija tik mīļa, ka augu dienu viņš domās kavējās pie tās, bet naktīs redzēja to sapnī. Tad uznāca ziema: zeme sasala, un laukus pārklāja sniegs. Nu jaunekli māca skumjas un garlaicība. Taču beidzot bija atkal pavasaris klāt. Izkusa saules staros sniegs, siltums atkausēja zemi, un Pertelis noilgojies steidzās pie liepas, kas vēl stāvēja kaila, bez vienas lapiņas.

Un tavu prieku! Tikko viņš ļāva savām ilgām izskanēt stabules skaņās, tūdaļ no akmens apakšas izlīda baltā čūska un sāka glausties viņam pie kājām, šoreiz Pertelim likās, it kā čūskai pār vaigiem ritētu asaras, un sirds viņam sažņaudzās žēlabās. Nu viņš gāja pie akmens ik vakaru, un čūska ar katru reizi kļuva drošāka, tā ka beidzot ļāva jauneklim sevi paglaudīt. Bet, kad Pertelis grasījās viņu satvert, viņa veikli izslīdēja tam caur pirkstiem un nozuda zem akmens.

Jāņu vakarā, kad visi ciema ļaudis — veci un jauni — gāja ugunis dedzināt, viņam bija jāiet citiem līdzi, kaut ari ilgas viņu vilktin vilka citur. Un pēc kāda brīža, kad visi priecīgi dziedāja, dejoja un līksmojās, viņš, nevienam nemanot, aizsteidzās pie liepas. Tā bija vienīgā vieta, kur viņš atrada sirdsmieru.

Tuvojoties liepai, Pertelis ieraudzīja, ka pie akmens spīd spoža uguntiņa. Viņš bija pārsteigts, jo zināja, ka ap šo laiku tur neviens cilvēks nemēdz būt. Bet, viņam pienākot pavisam tuvu, uguntiņa nodzisa, taču ne pelnus, ne ogles viņš nekur neredzēja. Pertelis apsēdās uz akmens un, kā parasti, sāka stabulēt. Un atkal no akmens apakšas pamirguļoja uguntiņa: tās izrādījās baltās čūskas dzirkstošās acis. Čūska, izlīdusi virs zemes, atkal rotājās ap jaunekļa kājām, ļāva sevi paglaudīt un cieši lūkojās viņā, it kā gribētu kaut ko teikt.

Jau tuvojās pusnakts. Te pēkšņi čūska ielīda savā alā zem akmens un nenāca vairs ārā, kaut arī Pertelis nerimās stabulēt. Beidzot viņš jau saposās mājup un iebāza stabuli kabatā. Un

pēkšņi viņš izdzirda liepas lapas tik brīnumaini vējā šalcam, it kā tur skanētu cilvēku balsis:

Laimes olai trausla čaula,

Posta dzīvei nava gala:

Steidzies savu laimi tvert!

Pertelī pamodās neizprotamas ilgas. Viņš gan skaidri nespēja aptvert, pēc kā īsti tiecas, taču viņu pārņēma tādas skumjas, ka sirds vai lūza. Asaras sakāpa acīs, un viņš smagi nopūtās.

«Ko gan nelaimes putnam līdz laimes ola, ja tam laime nav lemta! Es jau kopš bērnu dienām jutu, ka neiederos citu laužu pulkā, esmu viņiem svešs: kas citiem sagādā prieku, tas man dara sāpes. Un es pats nezinu, kas spētu mani aplaimot. Bagātība un nabadzība man ir kūmās stāvējušas, tādēļ arī es esmu tāds dīvains.»

Pēkšņi ap Perteli iemirdzējās tāda gaisma, ka viņš labu brīdi nevarēja ne acu atvērt. Bija tik gaišs, it kā liepu un akmeni apmirdzētu spoži saules stari. Un šajā gaismā viņš ieraudzīja sev blakus uz akmens stāvam skaistu meiteni baltās zīda drānās. Bet, kad viņa uzrunāja Perteli, viņas balss skanēja jaukāk par lakstīgalas dziesmu:

«Mīļo svešiniek, nebaidies manis un uzklausi nelaimīgas meitenes lūgumu! Es nīkstu šeit smagā gūstā, un, ja tu neiežēlosies par mani, tad man jāiet bojā. Apžēlojies jel, apžēlojies par mani! Esmu varena Austrumzemes ķēniņa meita, un man pieder neskaitāmas bagātības. Taču ko gan tas līdz, ja esmu noburta un čūskas izskatā man jādzīvo zem šī akmens. Es nīkstu te jau vairākus simtus gadu, taču vecāka nekļūstu. Un, kaut arī es nekad nevienai dzīvai radībai neesmu nekā Jauna darījusi, tomēr visi, mani ieraugot, bēg. Tu esi vienīgais, kas nevairās manis. Tu ļāvi man glausties tev ap kājām, tava roka mani mīļi noglāstīja. Tādēļ man atausa cerība, ka tu varētu mani no burvju varas atpestīt. Tev ir skaidra bērna sirds, kas nepazīst ne melus, ne viltu. Turklāt tev vienīgajam ir tas, ar ko varētu mani izglābt. Tev kūmās bija stāvējusi augstas kārtas kundzene un ubags. Un kā dāvanu tu saņēmi laimes oliņu.

Ik pa divdesmit pieciem gadiem reizi Jāņu naktī man ir jaut vienu stundu pakavēties zemes virsū cilvēka izskatā. Un, ja tan* naktī man laimētos satikt jaunekli ar skaidru sirdi, kuram pie! der brīnumainā laimes oliņa un kurš uzklausītu manu lūgumu* tad burvības vara būtu lauzta. Glāb mani, es lūdzu tevi no vl* sas sirds, glāb mani!»

To teikusi, meitene nometās zemē Perteļa priekšā, apskāva viņa ceļus un gauži raudāja.

Perteli, to redzot un dzirdot, pārņēma žēlums. Viņš lūdza meiteni piecelties un pateikt, kas viņam darāms, lai varētu to izglābt.

«Es iešu ugunī un ūdenī,» iesaucās jauneklis, «ja vien tas vajadzīgs, lai tevi glābtu. Un, ja man būtu desmit dzīvības, es visas atdotu tevis dēj! Neizprotamas ilgas nedod man miera bet, pēc kā es īsti ilgojos, to es pats nezinu.»

«Atnāc rītvakar ap saules rietu atkal šurp. Es atnākšu pie tevis čūskas izskatā. Bet, kad es apvīšos ap tevi kā josta un trīs reizes noskūpstīšu tevi, neiztrūksties un nesāc bailēs trīsēt citādi man vēl vairāki simti gadu būs jāpavada ļauno burvestību varā.»

To teikusi, meitene nozuda. Bet vējš liepas lapās nošalca:

Laimes olai trausla čaula,

Posta dzīvei nava gala:

Steidzies savu laimi tvert!

Pertelis pārnāca mājās ap rītausmu un likās gulēt. Bet miegā viņš redzēja dīvainus sapņus, kuros jauki tēli mijās ar baismām. Bailēs iekliegdamies, viņš uzlēca stāvus no savas gultas: sapnī baltā čūska bija apvijusies viņam ap krūtīm un tik stipri žņaugusi, ka viņš vairs nevarējis elpu atvilkt. Pertelis gan sapņu biediem neticēja un cieši bija apņēmies ķēniņmeitu no burvju varas izglābt, kaut arī pašam būtu bojā jāaiziet. Taču, jo zemāk laidās saule, jo smagāka kļuva sirds. Norunātā laikā viņš jau stāvēja pie akmens liepas paēnā. Viņa sirdī cīnījās bailes un apņēmība izglābt ķēniņmeitu. Te pēkšņi viņš atcerējās savu laimes oliņu. Viņš izņēma no kabatas kārbiņu, iztina to no drāniņas un izņēma oliņu. Tā nebija lielāka par sarkanrīklītes oliņu.

Tai pašā mirklī no akmens apakšas izlīda baltā čūskaViņa apvijās Pertelim ap vidu un jau izslēja savu galviņu, lai no* skūpstītu jaunekli, te — viņš pats neatskārta, kā tas gadījās, kā ne, — Pertelis ielika čūskai mutē laimes oliņuUn, kaut arī sirds bailēs stinga, viņš drosmīgi stāvēja nepakustējies, līdz čūska to bija trīs reizes noskūpstījusi. Atskanēja briesmīga dārdoņa, un pašķīda ugunis. Likās, ka zibens būtu iespēris akmenī un zeme norībētu un salīgotos. Pertelis saļima kā bez dzīvības un labu brīdi vairs neatskārta, kas ap viņu notiek. Bet tai šausmu pilnajā brīdī tika satriekta burvju vara un ķēniņmeita kļuva brīva no ilgā gūsta.

Kad Pertelis beidzot pamodās, viņš ieraudzīja, ka guļ uz mīkstiem zīda spilveniem greznā glāžu kambarī, kas laistījās debess zilumā. Daiļā meitene, nometusies ceļos pie viņa gultas, glāstīja viņam vaigus un, kad Pertelis atvēra acis, iesaucās:

«Lai pateicība liktenim, kas tevi sūtījis mani glābt! Un tev, mījais draugs, es pateicos simtkārt un tūkstoškārt par to, ka esi mani atpestījis no ilgā burvju gūsta! Saņem nu par balvu manu ķēniņvalsti, šo ķēnišķīgi grezno mājokli un visu manu mantu! Nem piedevām vēl mani pašu sev par sievu. Tev, kā jau laimes oliņas glabātājam, piederas laimīgi nodzīvot mūžu šeit. Līdz šim tev bija tava krusttēva liktenis, bet tagad tu baudīsi tādu dzīvi, kāda bija tavai krustmātei.»

Neizsakāma bija Perteļa laime un prieks. Neizprotamās ilgas, kas viņam nekur nebija devušas miera un arvien vilktin vilkušas pie akmens liepas paēnā, nu bija rimušas. Viņš nodzīvoja mūžu ar savu mīļoto sievu laimē un saticībā.

Bet ciema ļaudis un saimnieki, pie kuriem viņš bija kalpojis, gaužām bēdājās par puiša pēkšņo nozušanu. Visiem bija mīļš kļuvis klusais, domīgais jauneklis. Ļaudis visupirms devās viņu meklēt pie liepas, jo zināja, ka Pertelis arvien turp mēdzis iet un arī pēdējā vakarā redzēts turp aizejam. Taču liels bija laužu izbrīns, kad viņi tur neatrada ne puiša, ne liepas, ne akmens. Pat avotiņš, kas tecēja tuvumā, bija izsīcis. Un kopš tā laika neviens tos vairs neesot redzējis.

ZEMENITE

Reiz kāda jauna sieva aizgāja uz mežu ogot. Pielasījusi savu tāšu vācelīti, viņa jau gribēja iet mājup, kad pēkšņi staro kokiem tai pavīdēja tāds kā cilvēka stāvs. Piegājusi tuvāk, sieva ieraudzīja zem krūma jaunu meiteni, kas gluži bāla, asiņainu seju gulēja bez dzīvības. Sieva aizsteidzās uz avotu. Izbērusi ogas no vācelītes priekšautā, viņa iesmēla tajā auksto ūdeni un apslacīja meitenei pieri. Meitene atžirga, atvēra acis un izbrīnā pavērās apkārt.

Ieraudzījusi sev blakus svešu sievieti, meitene gan satrūkās taču drīz vien atkal nomierinājās. Viņa draudzīgi satvēra jaunās sievas roku un teica:

«Tava līdzjūtība izglāba man šodien dzīvību. Nezin kas ar mani būtu noticis, ja tu par mani neiežēlotos. Mūsu cilts jaunākais ienaidnieks — mežainis gadījās šodien man ceļā un sasita mani gandrīz līdz nāvei. Un, ja tu nejauši neatrastu mani, es tā ir paliktu tepat. Patlaban man nav nekā cita, ar ko tev atlīdzināt, kā vienīgi šis gredzens.To es uzmaukšu tev pirkstā. Un nu mēs esam uz mūžu saistītas! Kad tev piedzims pirmais bērns, aicini mani kūmās. Tev jāuzņem mani un abas manas māsas, kad mēs visas trīs ieradīsimies tava bērna kristībās. Bet tagad uzmanies — neizpaud nevienam par šāsdienas tikšanos. Un, ja kāds tev jautās par gredzenu, tad saki, ka to atradi mežā.»

Runādama viņa nomauca savu zelta gredzenu un uzmauca to jaunās sievas pirkstā.

Sieva piedāvāja viņai no sava priekšauta zemenes, un viņa ar prieku apēda lielo daļu ogu;

«Tu remdināji manas sāpes, izsalkumu un slāpes, un par tavu labo sirdi es gribu atmaksāt tavai meitai, kad viņa būs manā vecumā un ies tautās.»

Jautri tērzējot, abas sievietes iznāca no meža klajumā. Tad meitene atvadījās un iegāja atpakaļ mežā. Sieva gribēja iet vēl paogot, lai pielasītu vācelīti atkal pilnu, bet nāca jau vakars, un viņa devās mājup. Bet, kad viņa no piekšauta iebēra atlikušās ogas vācelītē, tā tika pilna ar kaudzi. Sieva par to gaužām brīnījās, jo viņa taču savām acīm skaidri redzēja, ka svešā meitene apēda lielo daļu ogu. Jo lielāks bija viņas izbrīns, kad,

mājās pārnākusi, izbēra ogas bļodā: vāceles dibenā viņa atrada sudraba naudu. Kas tas par brīnumu? Bet, tā kā svešā meitene mežā bija piekodinājusi nevienam nekā par gredzenu nestāstīt, tad sieva nodomāja, ka labāk būs noklusēt arī naudas atrašanu. Viņa to noglabāja nebaltām dienām pūra lādes dibenā zem audekla baķiem.

Pēc pusgada jaunajai sievai piedzima meitiņa. Pienāca laiks bērnu kristīt, bet, jo tuvāk nāca kristību diena, jo smagāka kļuva mātes sirds: viņa taču nebija pajautājusi svešajai meitenei, kur tā dzīvo. Un nu nekādi nevarēja to aicināt kristībās. Kristībnieku kamanas jau bija pagrieztas pret vārtiem — tūlīt tās brauks uz baznīcu. Asaru pilnām acīm māte noskatījās, kā aiznes bērnu, un nožēloja, ka svešā meitene palikusi neaicināta. Bet tai pašā mirklī noskan zvārguļi un skaistas kungu kamanas diviem zirgiem iebrauc pa vārtiem. Kamanās sēž, kažokos satinušās, trīs kundzenes.

«Jūs esat jau ceļā uz kristībām!» iesaucās viena no viešņām. «Nekavējieties! Mūsu kučieris tūdaļ apgriezīs zirgus, un mēs brauksim līdzi! Atgriezušās apsveiksim jauno māti.»

Māte gan istabā šos vārdus nedzirdēja, taču jau pirmajā mirklī noprata, ka trīs kundzenes būs tās pašas trīs kūmas, kas bija palikušas neaicinātas. Skumjas pagaisa, un viņa kļuva jo priecīga. Vienīgi rūpes par to, ka mīļajām viešņām bija jāaizbrauc kristībās bez cienasta, nomāca viņas prieku. Un viņa nevarēja vien sagaidīt tās atgriežamies, lai varētu pacienāt ar uzviju.

Par laimi, māte nezināja, kāds strīds izcēlās baznīcā meitenes vārda dēļ. Kad mācītājs vaicāja, kādā vārdā bērnu kristīt, viena no svešajām kundzenēm atbildēja:

«Zemene!»

«Kā jūs teicāt?» izbrīnījies jautāja mācītājs otrreiz. «Zelma,. Zane, Zuze?»

«Zemene,» atkārtoja kundzene.

Bērna tēvs un kristībnieki acis vien iepleta, bet mācītājs kļuva bargs:

«Lūdzu, nejokojietl Sakiet nopietni, kādu vārdu bērnam vēlaties dot, jeb vai es to nokristīšu parastā vārdā.»

Te kundzene, dusmās pietvīkusi, savukārt jautāja:

«Kas gan drīkst man aizliegt nosaukt krustmeitu pēc sava prāta?»

«Vai jūs ar varu gribat man uzspiest savu gribu?» mācītājs dusmīgi vaicāja. «Ja jūs domājat, ka tas tik viegli panākams tad es jums atgādināšu, kas es esmu, un pajautāšu, kas jūs esat. Un vai jums maz ir tiesības būt par bērna krustmāti?»

Ne vārda nebilzdama, kundzene izņēma no kabatas kādu papīra lapu un pasniedza to mācītājam. Izlasījis rakstu, mācītājs nobālēja līķa bālumā un, bailēs stostīdamies, izdvesa:

«Piedodiet, piedodiet, jūsu augstība!»

Bet kundzene, ar pirkstu draudēdama, pavēlēja:

«Stāviet klusu! Kristiet bērnu, un vairāk mums nav ko runāt!»

Un tā meitiņu nokristīja par Zemeni. Lepnā kundzene pa to laiku turēja bērnu uz savām rokām, bet mācītājam, svēto amatu izpildot, trīcēja rokas. Kad meitenīte bija dabūjusi vārdu, kundzene, kristībniekiem redzot, iedeva mācītājam zelta naudas gabalu, bet ķesterim — sudraba rubli. Pēc tam visi brauca mājup svinēt kristības. Ceļā sievas spriedelēja, cik gan liela būšot krustmātes dāvana meitenei, ja jau mācītājam tāda nauda samaksāta.

Ieradusies kristību svinībās, kundzene tūlīt steidzās sveikt meitenītes māti — viņa apskāva to, glāstīja tās vaigus un, norādīdama uz abām pārējām kundzenēm, teica:

«Sīs ir manas jaunākās māsās, kuras es solījos atvest kristībās. Mēs visas trīs apsolām rūpēties par tavu meitiņu, ja tev būtu lemts aiziet viņā saulē, iekāms tā uzaug liela.»

Un katra viešņa pasniedza mātei pa zelta kārbiņai.

«Kārbiņās ir mūsu dāvanas krustmeitai. Nerādi tās nevienam! Pati tu drīksti tās apskatīt, tikai pielūko, ka nepazaudē šos dārgumus!»

Gan mājinieki aicināja cēlās viešņas kristību mielastā, bet viņas atteicās. Laipni atvadījušās no bērna mātes, viņas sēdās savas greznajās kamanās un aizbrauca.

Nu kristībniekiem par vari gribējās dabūt zināt, kas šīs lepnas viešņas tādas bijušas un kas tajās zelta kārbiņās. Bet viņu ziņkārība tā ir palika neapmierināta. Kad viesi bija aizgājuši, vīrs gribēja kaut ko uzzināt par svešajām kundzenēm, bet sieva arī viņam nekā nestāstīja. Vīrs sapīka un negribēja ticēt sievas apgalvojumam, ka viņa dīvainās viešņas pazīstot tikpat daudz kā visi pārējie. Pēc dažām dienām sieva, nevienam neredzot, piegāja pie pūra lādes paskatīties, kādi dārgumi slēpjas zelta kārbiņās. Bet viņa neatrada nekā vairāk kā vienīgi trīs akmentiņus. Par Šādu atradumu viņa gan nobrīnījās, taču nevienam nebilda ne vārdiņa.

Kad mazajai Zemenītei palika septiņi gadi, viņas māte pēkšņi smagi saslima un juta, ka jāmirst. Pirms nāves viņa atklāja savu noslēpumu — izstāstīja, kā viņa tad, kad viņas meitiņa vēl nebija piedzimusi, mežā satikusi svešu jaunu sievieti. Vīrs, mierinādams viņu, teica:

«Nebēdājies par to! Tas atgadījums nevar būt tavai sirdsapziņai par nastu. Un par meitiņu arī neraizējies — gan krustmātes par viņu gādās.»

Atvadījusies no savas meitiņas, māte uz mūžu aizvēra acis. Otrā dienā pēc bērēm atnāca lepnā krustmāte un gribēja paņemt Zemenīti par audžumeitu. Bet atraitnis tēvs, nespēdams šķirties no bērna, lūdza, lai šim atstājot meitiņu. Kun•dzene viņa lūgumu izpildīja.

«Mēs esam trīs māsas, un katru dienu pēc kārtas viena no onums nāks mazo Zemenīti apraudzīt.»

Tā arī notika: katru dienu nāca viena krustmāte apraudzīt bārenīti. Atnesa tai tīras drēbes, saldus plāceņus un dažādas skaistas paijiņas.

Pēc gada atraitnis tēvs nodomāja ņemt sev otru sievu. Divas dienas pirms kāzām atnāca vecākā krustmāte un teica: «Zemenīte nu vairs ilgāk nevar pie tevis palikt. Šodien es viņu ņemšu līdzi. Tu sev otru sievu un citus bērnus gan dabūsi, bet Zemenīte otru māti vairs nekad nedabūs. Viss, ko mēs viņai esam dāvinājušas, lai paliek tev un tavai jaunajai sievai, bet trīs zelta kārbiņas — Zemenītes kristību dāvanu — man jāņem līdzi.»

Tēvs turējās gan pretim, taču veltīgi. Arī mazā Zemenīte raudādama lūdzās:

«Gribu iet krustmātei līdzi!»

Tā tēvam beidzot bija vien jāpiekrīt. Taču viņš slepus labu gabalu sekoja aizgājējām, gribēdams izdibināt, kur krustmātes dzīvo. Tālu tas nevarēja būt, jo viņas taču ik dienas nāca bērnu apraudzīt. Cēlā kundzene ar bērnu pie rokas gāja uz to mežu kur meitiņas nelaiķe māte jaunībā bija gājusi ogot un kur viņas pirmo reizi bija satikušās. Nonākušas pie liela akmens, kas gulēja meža malā, viņas pēkšņi nozuda kā zemē iegrimušas. Zemenītes tēvs tūliņ aizsteidzās turp, gāja akmenim apkārt desmitiem reižu un meklēja pēdas, reizēm dauzot ar papēdi pret zemi — sak, vai neuztrāpīs kādu alu. Bet veltīgi — viņš tā ir nedabūja redzēt ne savu bērnu, ne kundzēni. Laiks gāja, un tēvs, dzīvodams ar jauno sievu, pamazām aizmirsa Zemenīti.

Bet nu mēs pastāstīsim, kā klājās Zemenītei. Lielā akmens tuvumā zem mauriņa triju sprīžu dziļumā atradās asi plata un pusotras asis gara akmens plāksne. Ja zināja, kā tai uzmīt,, plāksne pacēlās kā pagraba lūka, un, ielaidusi atnācēju, tā atkal aizvērās. Tas notika tik ātri, ka, no malas skatoties, neviens nevarēja tikt gudrs, vai blakus akmenim redzētais cilvēks pēkšņi iegrimis zemē vai pacēlies gaisā. Arī tai vietā zālē nebija redzamas nekādas pēdas, ne zīmes. Zem akmens plāksnes atradās kāpnes, kas bija izcirstas dārgā akmenī un veda pazemē.

Mazā Zemenīte ar savu krustmāti kāpa lejup, līdz nonāca skaistā pagalmā, kur stāvēja stikla ēka. Te dzīvoja visas trīs. māsas, un to sauca par Pazemes muižu. Muižā bija daudz kalpoņu, kas strādāja dažādus smalkus rokdarbus. Ārī Zemenītei tos mācīja darināt, kaut gan viņu neturēja par kalponi, bet lutināja kā kungu bērnu. Krustmātes rūpējās par viņu un to ļoti mīlēja. Tā Zemenīte tur auga līdz sešpadsmit gadiem, kamēr uzauga par staltu, daiļu meiteni.

Kādudien vecākā krustmāte viņai teica:

«Mīļā Zemenīt! Nu ir pienācis laiks tev no mums šķirties. Bet cerēsim, ka mēs šķiramies uz īsu laiciņu. Ja viss laimīgi izdosies, mēs atkal tiksimies un tad dzīvosim visas kopā līdz. mūža galam. Tu ņemsi līdzi divus uzticamus sulaiņus un savas trīs zelta kārbiņas. Kārbiņās tu atradīsi itin visu, kas tev būs vajadzīgs garajā ceļā.»

Viņa deva vēl dažu labu padomu un beidzot pateica, ka Zemenītei jādodas ceļā jau pēc trim dienām. Lielas bija Zemenītei

šķiršanās sāpes. Arī krustmātēm tās nebija mazākas: atvadolies viņas izplūda asarās un neskaitāmas reizes skūpstīja Zemenīti. Beidzot ataicināja abus sulaiņus, kuriem Zemenīte ce]ā bija jāapsargā. Tie bija jau paveci vīri. Zemenīte paņēma mazu groziņu ar trim zelta kārbiņām, un viņi devās ce]ā.

Kad ceļinieki bija jau labu laiku pa mežu gājuši un meitexies vaigi no atvadu asarām nožuvuši, viens no pavadoņiem sacīja:

«Visu garo ceļu mēs kājām gan nenoiesim.»

«Bet kur mēs zirgus ņemsim?» vaicāja Zemenīte.

«Zirgi un viss, kas ceļā vajadzīgs, ir jūsu kurvītī,» atbildēja sulainis.

Zemenīte izbrīnā ielūkojās viņa acīs, it kā jautādama, kam gan šis tā zobojas. Bet sulainis nopietni atbildēja:

«Izņemiet vienu akmentiņu no kārbiņas, un zirgi ar pajūgu •tūdaļ būs klāt!»

Meitene, kaut arī lāgā tam neticēja, tomēr paklausīja sulaiņa padomam. Viņa izņēma vienu akmentiņu un pasniedza to sulainim. Tas uzpūta akmentiņam trīs reizes un teica:

«Četrjūga kariete, piebrauc!»

Un tai pašā mirklī zirgi ar visu karieti bija klāt. Zemenīti jcļ kundzēni iesēdināja karietē, viens pavadonis uzsēdās uz bukas par kučieri, otrs nostājās karietes aizmugurē par sulaini, un nu viņi ātri devās tālāk.

Saule jau bija augstu pie debesīm, kad kučieris apvaicājās, -vai braucēji neesot izsalkuši.

«Mēs taču neesam no mājām paņēmuši ceļamaizi,» atbildēja Zemenīte.

«Toties akmentiņu mums ir, cik uziet,» teica sulainis. «Dodiet vienu šurp!»

Zemenīte iedeva sulainim vēl vienu akmentiņu. Tas atkal uzpūta akmentiņam trīs reizes un teica:

«Galdiņ, klājies!»

Un tai pašā mirklī Zemenītes priekšā stāvēja galds ar gardu gardiem ēdieniem. Viņa paēda, cik vien gribējās, un deva arī sulaiņiem, cik sirds tiem kāro. Pēc tam sulainis atkal uzpūta galdiņam, un tas tūdaļ pazuda, bet akmentiņš ielēca Zemenītei saujā. Vakarā viņi tāpat uzbūra vakariņu galdu, bet

otrs akmentiņš tika pārvērsts par mīkstu gultu. Gultā apgūlās Zemenīte.

Tā viņi rīkojās katru dienu, un viņiem netrūka it nekā. Bet Zemenītei ilgajā ceļojumā kļuva garlaicīgi, un viņai sagribējās ceļabiedreni. Joka pēc viņa paņēma akmentiņu, uzpūta tam* kā bija redzējusi sulaini darām, un iesaucās:

«Istabene, ierodies!»

Un tai pašā mirklī viņai blakus apsēdās jauka meitene. Kas nu Zemenītei nekaitēja braukt karietē, ja no rīta līdz vakaram varēja jautri tērzēt!

Kādurīt, kad ceļinieki, pārgulējuši nakti, atkal devās tālāk* kučieris teica Zemenītei:

«Šodien mēs nonāksim pie slavena zintnieka mājām. Jums jāiet pie viņa, jānoklausās un labi jāiegaumē viņa pamācības. Mums viss uz mata būs jāizpilda tā, kā viņš liks, citādi mūsu nodomi būs vējā. Tādēļ jums viens akmentiņš jāupurē dāvanai, lai zintnieks būtu mums labvēlīgs un dotu gudru padomu.»

Ceļinieki jau mazā gaismiņā nokļuva pie zintnieka. Te abiem sulaiņiem bija ko stiept — viņi nesa zintniekam smagu naudas maisu, kurā bija tikpat daudz zelta, cik sudraba. To viņiem bija uzbūris akmentiņš.

Pazīlējis Zemenītes rokā, zintnieks sacīja:

«Rīt tavs ceļš ved uz tumšu meža biezokni. Tur tev pretim nāks trīs zvēri: vispirms briežu māte, tad vilks un beidzot lācis. Lūko šos zvērus pielabināt un dod tiem katram savu pazīšanas zīmi, lai, otrreiz tiekoties, tu varētu tos pazīt. Briežu mātei apsien ap kaklu zīda jostiņu, vilkam — kakla siksnu, bet lācim uzmauc ķetnā savu zelta gredzenu, ko mantoji no mātes. Pēc trim dienām jums uzbruks briesmīgi nikna čūska. No tās jums citādi neizglābties, kā tikai vienu akmentiņu pārvēršot par ērgli. Jums visiem tad būs jāsēžas ērglim mugurā, un viņš vēja ātrumā pacelsies līdz padebešiem. Tur čūska jums vairs netiks klāt. Karieti ar visiem zirgiem gan čūska aprīs, taču par to nebēdājiet: tas viņai arī būs pēdējais kumoss. Pēc septiņām dienām čūska nobeigsies un zirgi ar karieti izlēks no nezvēra mutes. Kas notiks tālāk, pagaidām lai paliek nezināms: tas atnesīs laimi tev un tavām pazemes krustmātēm.»

Otrā dienā ceļinieki nonāca tumšā meža biezokni. Tur notika viss tā, kā bija pareģojis zintnieks. Vispirms tiem pretim nāca briežu māte, tad vilks un beidzot lācis. Zemenīte pievilināja katru zvēru sev klāt un katram iedeva savu pazīšanas zīmi: briežu mātei apsēja ap kaklu zilu zīda jostiņu, vilkam — kakla siksnu, bet lācim uzmauca ķetnā no mātes mantoto zelta gredzenu. Lācis aiz pateicības nolaizīja viņai roku un, priecīgi rukdams, ieskrēja mežā.

Bet pēc trim dienām ceļiniekus piemeklēja īstas briesmas. Jau no tālienes atskanēja šausmīga šņākoņa un švīkstoņa, it kā pa zemi kāds vilktu milzīgu siena gubu. Beidzot pavīdēja čūsku ķēniņa galva ar zelta kroni. Bet tobrīd Zemenīte jau bija paguvusi vienu akmentiņu pārvērst par ērgli un ar saviem trim ceļabiedriem uzsēdās tam mugurā. Ērglis uznesa viņus augstu gaisā — līdz pašiem padebešiem. No turienes viņi redzēja, kā milzīgā čūska aprija karieti ar visiem zirgiem. Septiņas dienas lidinājās ērglis ar ceļiniekiem pa padebešiem, pārgulēdams nakti uz mākoņa malas. Arī tagad viņiem nekā netrūka, jo akmentiņi Zemenītes zelta kārbiņās par visu gādāja-

Septītās dienas rītā ērglis ar ceļiniekiem nolaidās zemē tieši tajā brīdī, kad Zemenītes zirgi ar karieti skrēja ārā no beigtā Čūsku ķēņina mutes. Viņi vēl nebija paguvuši nobrīnīties par šādu parādību, kad ieraudzīja tuvojamies sirmgalvju pāri ķēnišķīgi greznās drānās. Vecajam vīram ap kaklu bija siksna» bet sievai — zila zīda jostiņa. Pēc brītiņa viņiem klāt pienāca jauneklis. Viņam pirkstā zaigoja tas pats zelta gredzens, ko Zemenīte bija uzmaukusi lācim ķetnā. Svešais vīrs sveicināja Zemenīti, sacīdams:

«Pateicos tev, laimnesīt! Tu izglābi mūs no septiņsimt gadu ilgā gūsta. Pirms septiņsimt gadiem es biju bagāts Austrumzemes ķēniņš. Man blakus stāv mana sieva un mans dēls, bet manas trīs meitas ir aizgājušas bojā. Ļaunais Ziemeļu čūsku ķēniņš uzbruka manai valstij un aprija visus manus pavalstniekus. Mani viņš pārvērta par vilku, sievu — par briežu māti un dēlu — par lāci. Kas noticis ar manām meitām, to es nezinu. Varbūt nezvērs ari viņas aprijis.»

Bet Zemenīte tūdaļ noprata, ka viņas pazemes krustmātes ir nozudušās ķēniņmeitas. Tomēr viņa nolēma ātrāk nevienam

par to neteikt, iekāms viss kļūs skaidrs. Viņai gribējās, lai v cāku prieks būtu jo lielāks. Zemenīte ņēma un uzbūra* no alT mentiņa vēl vienu karieti, kurā bija iejūgti seši zirgi. Tajāiesēdā ķēniņš ar ķēniņieni un ķēniņdēls. Nu visi devās mājup. Bet jau trešajā dienā viņiem pretim nāca Zemenītes krustmātes. Un neizsakāms bija vecāku un bērnu prieks, kad pēc septiņsimt gadu ilgās šķiršanās viņi atkal satikās.

Pēc kāda laika ķēniņdēls apprecēja Zemenīti un kļuva par savas zemes valdnieku, jo viņa tēvs, būdams jau vecs, negribēja vairs valdīt. Ari visas trīs ķēniņmeitas cita pēc citas aizgāja tautās. Bet par brīnišķīgajām zelta kārbiņām ar akmentiņiem viņas nekad nevienam nekā nestāstīja, un neviens tā arī nedabūja zināt, kur kārbiņas radušās un kur tās palikušas.

LAIMES RUBLIS

Reiz dzīvoja kāds turīgs vīrs. Viņam bija trīs dēli: divi gudri, bet trešais — jaunākais jau no bērna kājas pamuļķis. Tas nebija nekāds darba darītājs.

Gulēdams uz nāves gultas, tēvs ataicināja pie sevis visus trīs dēlus un teica:

«Es jūtu, ka tuvojas mana pēdējā stunda, tādēļ sadaliet visu manu mantu un zemi abiem vecākajiem brāļiem divās līdzīgās daļās. Ja viens no viņiem vēlētos palikt viens pats par saimnieku, tad lai izmaksā otram pusi no zemes vērtības. Bet no tevis, Pēter, mans jaunākais dēls, neiznāks ne saimnieks, ne kalps. Tādēļ tev jādodas plašajā pasaulē pašam savu laimi meklēt. Tava krustmāte uzdāvināja tev kristībās vecu rubli un lika to tev paņemt līdzi, kad tu kādreiz sadomāsi atstāt tēva mājas. Viņa teica, ka tas esot laimes rublis un, kamēr tu to glabāšot savā kabatā, tevi nepiemeklēšot nekādas raizes un viss labi veikšoties, jo tu esot laimes bērns. Ņem nu šo rubli un mēģini ar to iztikt.»

Otrā dienā tēvs nomira. Dēli aizspieda viņam acis un apglabāja smiltājā. Tā kā abi vecākie brāļi vēl bija puišos, viņi

abi palika tēva sētā. Jaunākajam brālim vlpl iedeva maizes kuli. kurā bija iztika veselai nedēļai, un teica:

«Ej nu meklēt savu laimi!»

Pēteris svilpodams izgāja pa vārtiem un devās uz rītiem. Viņš nodomāja: saule, rītos uzlēkdama, rādīs man ceļu, un es nekad neapmaldīšos.

Kamēr vien maizes kulē turējās ēdamais, viņš ne par ko nebēdāja — dziedādams un svilpodams gāja aizvien tālāk uz priekšu. Kādu dienu Pēteris atraisīja maizes kuli un ieraudzīja, ka tā jau tukša. Bet, tā kā tobrīd viņš nebija izsalcis, tad par to daudz galvu nelauzīja. Otrā rītā pamodies, viņš atkal tvēra pēc maizes kules, bet tā arī šoreiz bija tikpat tukša kā viņa vēders. Smagu sirdi viņš nogāja vēl kādu jūdzi, tad apsēdās atpūsties un sāka gudrot, kā remdināt izsalkumu. Savu laimes rubli Pēteris vēl nebija sācis tērēt un glabāja to kabatā. Bet ko tas viņam līdzēja Šeit, kur nebija neviena, no kā varētu nopirkt maizi! Nolicis galvu uz akmens, viņš atlaidās mauriņā, cerēdams guļot atrast kādu padomu.

Pamodies viņš ieraudzīja sev blakus sēžam nepazīstamu vecīti ar garu, baltu bārdu un vienu vienīgu aci pierē. Bet tur, kur parasti cilvēkiem mēdz būt acis, vecītim rēgojās divas lielas kārpas, kas izskatījās kā auna ragi. Trīs melni suņi, cits par citu lielāki, gulēja vecītim pie kājām.

Vecītis, vērīgi skatīdamies ar savu vienīgo aci Pēterī, vaicāja:

«Saki, puis, — vai tu negribi no manis nopirkt šos suņus? Es tev viņus lēti pārdošu.»

«Man pašam nav ne kumosa maizes, ko tad es vēl suņiem došu,» atbildēja Pēteris.

Vecītis pasmaidīja un sacīja:

«Tā nu būtu maza bēda. Mani suņi tev ēst neprasīs — viņi vēl tevi uzturēs!»

«Vai tie ir medību suņi, kas pastāvīgi mežā ķer zvērus un sagādā savam saimniekam gaļu?» vaicāja Pēteris.

«Mani suņi ir labāki par medību suņiem. Bet, lai tev nebūtu jāpērk sivēns maisā, es tev tūlīt parādīšu, ko tie spēj.»

Vecītis ar pirkstgalu uzsita pašam mazākajam sunītim pa galvu un pavēlēja:

«Aizej atnes ēst!»

Suns uzlēca augšā un kā vējš aizdrāzās. Nebija vēl ne py* I stunda pagājusi, kad viņš jau bija atgriezies, nesdams zobo», groziņu. Pēteris bezgala priecājās, ieraudzīdams groziņu, pilnu» gardu gardiem ēdieniem. Tur bija gan cūkas gaļa, gan cepta« zivis, gan desas, gan plāceņi. Un viņš pieēdās līdz kaklam.

Tad vecītis sacīja:

«Kas tev paliek pāri, to atdod suņiem, jo kurvītis ikreiz pn^ nīgi jāiztukšo, lai tur ne kripatiņas nepaliktu.»

Pēterim bija gan žēl tik gardus ēdienus suņiem atdot, bet viņš neuzdrīkstējās vecītim runāt pretim. Beidzot viņš domīgs, sacīja:

«Šo mazo sunīti es labprāt pirktu, ja man pietiktu naudas* bet visa mana bagātība ir tikai viens vienīgs rublis. Ja tu esi ar mieru par šo naudu sunīti pārdot, tad lieta darīta.»

Vecītis bija ar mieru, tomēr vēl piebilda:

«šos suņus nekādā ziņā nedrīkst šķirt, citādi notiks ne* laime kā suņu saimniekam, tā pašiem suņiem. Ja tev nav vairāk naudas kā viens rublis, es par to pašu pārdošu mazo sunīti, bet abus lielākos došu piedevām. Ar šo pirkumu tu vēlāk būsi apmierināts. Kā tu jau dzirdēji, pirmo sunīti sauc Aizej atnesās t, otro — Saplosigabalos un trešo — Saraujvažas. Ja tev gadās kāda liksta, pasauc tik to, kurš tev tobrīd vajadzīgs, un tava vēlēšanās tiks izpildīta. Mazais sunītis tevi ik. dienas paēdinās, bet abi lielākie paglābs no ienaidniekiem.»

Pēc tam vecītis uzsauca suņiem:

«šeit ir jūsu jaunais saimnieks!»

Suņi, astes luncinādami, nolaizīja Pēterim roku, it kā gribēdami parādīt, ka vecīša vārdus sapratuši. Atvadoties vecītis, piedūra pirkstu Pētera pierei, un Pēterim likās, ka viņam cauri izskrien zibens. Tai pašā mirklī vecītis nozuda, bet, vai tas izgaisa vējā vai saira zemes pīšļos, Pēteris tā ir netika gudrs.

Un dīvainā kārtā pārvērtās viss, kam tikai bija pieskāriesvecīša pirksts. Nekad vēl Pēterim pasaule nebija likusies tik skaista kā tagad, un arī viņš pats sev likās gluži cits.

«Līdz šim es dzīvoju kā tumsā un tikai tagad, šķiet, izkļuvu gaismā!» iesaucās Pēteris.

Suņi vērīgi skatījās viņam acīs un luncināja astes, it kā gribētu sacīt:

«Tev taisnība.»

Labu laiku Pēteris vēl domāja par brīnišķīgo notikumu, bet tad piecēlās un devās tālāk. Pienāca vakars. Pēteris nejauši iegrūda roku kabatā un — tavu brīnumu! — atrada savu rubli. Viņš netika gudrs, kā nauda tur gadījusies, jo itin skaidri atcerējās, ka to bija atdevis vecītim par suņiem. Kā rublis nokļuvis atpakaļ Pētera kabatā?

Pēc Pētera pavēles Aizejatnesēst atnesa vakariņām pilnu groziņu ar ēdieniem. Un tur pietika gan suņiem, gan saimnie* kiem. Tas pats notika arī otrā rītā. Taču dīvainais atgadījums ar rubli neizgāja Pēterim no prāta, un viņš nolēma to pamatīgi pārbaudīt. Ar kādu pretimnācēju viņš samainīja savus svārkus pret labākiem un piemaksāja tam rubli. Nogājis kādu jūdzi, viņš kabatā atkal atrada savu rubli.

Tagad viņš saprata, ka tas ir laimes rublis. Par šo rubli varēja pirkt, ko grib, taču tas arvien atgriezās sava īpašnieka kabatā. Nu Pēteris katru dienu pirka sev visu, ko vien gribēja. Viņš pirka arī dažādus niekus, kā to mēdz darīt bagāti (audis. Bet dāvātais rublis viņam arvien palika kabatā.

«Nu es varu doties plašā pasaulē, jo naudas un uztura man netrūks,» Pēteris nolēma.

Izstaigājies pa ceļu ceļiem, Pēteris kādu dienu nonāca dzi]ā mežā. Te suņi, ošņādami gaisu, pacēla galvas, tad paskatījās uz savu saimnieku, it kā gribēdami sacīt:

«Te kaut kas nav lāgā. Uzmanies!»

Pēteris tik gāja tālāk. Suņi kļuva arvien nemierīgāki. Taču nekā sevišķa nekur nemanīja.

Pēkšņi Pēteris izdzirda tālumā ratu rīboņu. Beidzot viņi ieraudzīja karieti, kurā iejūgti četri mejņi. Kariete bija apsegta melnām seģenēm, kučieris ģērbies melnās drānās, tā ka pajūgs izskatījās pēc bēru ratiem. Zirgi sojoja nokārtām galvām, it kā arī sērotu pēc nelaiķa.

Ielūkojies pa karietes lodziņu, Pēteris tur ieraudzīja skaistu meiteni, ģērbušos sēru tērpā. Meitene gauži raudāja, smalkā mutautiņā slaucīdama asaras.

Pēteris pajautāja kučierim, kurp šis braucot un kāpēc meitene raudot. Taču tas ne vārda neatbildēja. Tad Pēteris skali uzb]āva:

«Nelieti! Pieturi zirgus un atbildi man! Vai ari iemācīšu tevi runāt!»

Ieraudzījis dūšīgo puisi un viņa lielos suņus, kučieris noprata, ka tie nav nekādi joki. Viņš pieturēja zirgus un sāka stāstīt, ka šeit mežā mītot šausmīgs nezvērs. Tas esot pa pusei milzīgs lācis, pa pusei putns un varot gan pa zemi staigāt, gan pa gaisu lidot. Sis šausmīgais nezvērs nogalinot neskaitāmi daudz cilvēku un dzīvnieku pašā ķēniņvalstī un visā apkaimē. Briesmonis jau sen būtu iznīcinājis visu dzīvo radību, ja tam ik gadus neupurētu vienu meiteni, kuru tas acumirklīdzīvu aprijot. Tādēļ šīs zemes ķēniņš liekot sapulcēties visām sešpadsmit gadus vecām meitenēm, lai izlozētu, kurai kārta upurēt savu dzīvību. Šogad loze kritusi ķēniņa vienīgajai meitai. Nu šis, kučieris, vedot viņu nezvēram aprīšanai. Un, kaut arī pašu ķēniņu un viņa pavalstniekus pārņēmušas dzijas sēras, tomēr šajā nelaimē neviens nekā nevarot līdzēt. Ķēniņam solījums jāpildot, vienalga, lai loze kritusi bagātai vai nabadzīgai, augstas vai zemas kārtas meitenei.

Pēteri pārņēma žēlums, dzirdot kučiera stāstu un redzot smagu bēdu nomākto ķēniņmeitu. Viņš tūdaļ apņēmās pavadīt meiteni. Tā kā kariete lēnām virzījās uz priekšu, Pēteris ar saviem suņiem kājām gāja tai nopakaļ.

Beidzot ceļinieki nonāca meža vidū pie kāda augsta kalna pakājes. Tur kučieris pieturēja zirgus un lūdza ķēniņmeitu izkāpt, jo viņi esot sasnieguši dzīvības un nāves robežu. Ne vārda nebildusi, klusa un padevīga kā jēriņš ķēniņmeita izkāpa no karietes un sāka kāpt kalnā. Pēteris grasījās tūdaļ viņai sekot, bet kučieris atturēja:

«Puis, neaušojies! Ja tu paspēlēsi savu dzīvību kopā ar meiteni, no tā nevienam tik un tā labuma nebūs!»

«Tā ir mana paša darīšana!» lepni atcirta Pēteris un drosmīgi devās uz priekšu. Ķēniņmeita pateicīgi pavērās viņā ar savām saraudātajām acīm, bet melnie suņi priecīgi luncināja astes, it kā gribēdami sacīt:

«Redz, kur drosmīgs vīrs!»

Nebija abi vēl tikuši ne kalnam pusē, kad pēkšņi atskanēja šņākoņa un dārdoņa, it kā nāktu krusas mākonis: no kalna virsotnes vēlās lejup šausmīgais nezvērs. Ķermeņa apakšējā da]a tam bija kā lācim, bet augumā tas pārsniedza vislielāko zirgu, un lāča spalvas vietā to kTāja zvīņas. Uz galvas nezvēram bija divi līki ragi, bet sānos — gari spārni. No šausmīgās mutes rēgojās pēdu gari zobi, līdzīgi cūkas ilkņiem, bet no ķetnām — gari nagi. Briesmīgais plēsoņa atradās no ķēniņmeitas vairs tikai pārdesmit soļu un jau izšāva garo mēli, ar kuru tas kā čūska grasījās viņai iedzelt.

Tai mirklī Pēteris bezbailīgi uzsauca:

«Saplosigabalos!»

Kad nezvērs izdzirda Pētera balsi, viņa acis liesmaini iekvēlojās un dvaša sāka kūpēt kā garaiņi virs pirts ceriem. Taču melnais suns uz sava saimnieka pavēli zibens ātrumā uzklupa nezvēram un sāka ar to cīkstēties. Veikli izsargādamies no zobiem un nagiem, suns pa kāju starpu palīda nezvēram zem vēdera. Nu viņš iekodās ar zobiem nezvēram pavēderē un plosīja to tikām, kamēr tam visas iekšas izgāzās ārā. Nu suns tika klāt nezvēra sirdij. Un, tikko tas sakampa sirdi zobos, nezvērs kā smags bluķis nogāzās zemē beigts, ka viss kalns nolīgojās. Bet melnais suns, kaut arī bija desmitkārt mazāks par nezvēru, apēda to ar visu ādu, atstādams pāri tikai abus ragus un četrus garus ilkņus. Tos Pēteris iebāza savā kulē.

Pēc tam Pēteris steidzās pie ķēniņmeitas, kas aiz bailēm bija noģībusi. No tuvējā avota viņš atnesa savā cepurē aukstu ūdeni un tikām slacīja meitenei pieri, līdz viņa atžirga. Pārliecinājusies, ka briesmoņa vairs tuvumā nav, viņa saprata, ka ir glābta. Ķēniņmeita noslīga ceļos drosmīgā glābēja priekšā un, prieka asaras raudādama, pateicās viņam.

Pēc tam viņa lūdza Pēteri sēsties karietē un braukt līdzi pie ķēniņa saņemt pelnīto balvu. Pēteris pateicās par laipno uzaicinājumu, tomēr to noraidīja:

«Esmu pārāk jauns un nekā daudz neprotu. Tādēļ pagaidām neuzdrošinos ierasties pie ķēniņa. Gribu vispirms labi apskatīt pasauli un, ja vien būšu sveiks un vesels, pēc trim gadiem atnākšu.»

Tā abi šķirās. Ķēniņmeita sēdās karietē un brauca atpak 1 pie tēva, bet Pēteris devās tālāk plašajā pasaulē. a *

Kučieris, noklausījies abu jauniešu sarunu par pateicība balvu, sāka perināt ļaunas domas. Viņš nolēma uzdoties naS ķēniņmeitas glābēju, lai saņemtu lielo atlīdzību. Un, kad vins ar karieti bija iebraucis dziļā mežā, ceļa malā aiz kraujā krasta pavīdēja bezdibenis. Tur kučieris pieturēja zirgus un, nokāpis no bukas, teica ķēniņmeitai:

«Jūsu glābējs ir aizgājis savu ceļu un diez vai kādreiz atgriezīsies pēc pelnītās balvas. Es domāju, ka jūsu pienākums būtu šo balvu atdot man. Es taču salīgu jaunekli, lai tas jums palīdz, citādi viņš to nebūtu darījis. Mājās pasakiet savam tēvam, ka es jūs esmu izglābis no šausmīgā nezvēra un ka es esmu šo elles briesmoni nogalinājis. Tagad vairs nevienam no tā nebūs jābaidās. Tādēļ atlīdzība pienākas man.»

«Tie būtu salti meli un ari liela netaisnība, ja balvu saņemtu tas, kas nekā nav veicis, un īstais glābējs paliktu bešā. Nē, tādu grēku es uz savas sirdsapziņas gan negribu uzņemties!» atbildēja ķēniņmeita.

Kučieris dusmās nikni uzkliedza:

«Labi, lai tad ari notiek pēc jūsu prāta! Bet dzīvu es jūs neatstāšu!»

Ķēniņmeita noslīga viņa priekšā ceļos un lūdza apžēloties. Taču ļaunajam vīram sirds bija kā akmens un meitenes asaras viņu it nemaz neaizkustināja. Viņš skarbi nokliedza:

«Izvēlieties vienu no diviem: vai nu pasakiet savam tēvam, ka es šausmīgo nezvēru nogalināju, vai ari es jūs nogrūdīšu pa šo stāvo krauju dziļajā bezdibenī. Tur jūsu mute apklusīs uz mūžu mūžiem. Bet es mājās pastāstīšu, ka nezvērs jūs aprijis, tāpat kā aprija visas citas meitenes.»

Ķēniņmeita redzēja, ka no ļaunā kučiera žēlastības nav ko gaidīt, un viņa apsolījās visu samelot tā, kā kučieris liek. Tomēr kučieris vēl piespieda ķēniņmeitu savu solījumu apliecināt ar zvērestu. Bez tam viņai vēl bija jānosolās par visu notikušo nebilst nevienam ne pušplēsta vārdiņa.

Izmisumā un bailēs galīgi apmulsusī ķēniņmeita izpildīja visu, kā nelietis tai lika. Un viņi brauca mājup. Bet, jo tuvāk bija mājas, jo smagāka kļuva ķēniņmeitas sirds. Pārbraucot mā-

jās, viņai bija tēvam jāsamelo, jo nedrīkstēja lauzt doto zvērestu

Visa tauta līdz ar ķēniņu neizsakāmi priecājās, redzot ķēniņmeitu atgriežamies sveiku un veselu. Vēl vairāk visi priecājās, dzirdot, ka briesmīgais nezvērs nogalināts un turpmāk nevienam vairs no tā nebūšot jābaidās. Tagad visi noģērba sēru •drānas un saposās svētku rotās. Prieka asaras raudādams, ķēniņš apskāva savu meitu un labu brīdi nespēja bilst ne vārdiņa. Mazliet attapies no lielā prieka, viņš, roku sniegdams, pateicās savas meitas glābējam:

«Gods un slava tev, varonil Tu ne tikai izglābi manu vienīgo meitu no nāves, bet arī atpestīji no briesmām visu zemi. Un par šo labo darbu es tev bagātīgi atlīdzināšu un vēl atdošu pašu dārgāko — savu meitu tev par sievu. Bet, tā kā mana meita vēl ir pārāk jauna, tad kāzas atliksim uz gadu.»

Kučieri ietērpa greznās drānās un iecēla augstā kārtā. Tagad viņš dzīvoja lielā godā un greznībā un pilnīgi aizmirsa, ka cēlies no zemas kārtas.

Ķēniņmeita turpretim gaužām nobijās, izdzirdusi, ka tēvs viņu apsolījis glābējam par balvu. Viņa kļuva skumja jo skumja un bieži, citiem neredzot, raudāja. Šausmīgais zvērests lika viņai visu notikušo noklusēt. Viņa pat nedrīkstēja nevienam izsūdzēt savas bēdas, ka nevar apprecēt savu īsto glābēju, kuru bija iemīlējusi.

Kad noliktais gads bija pagājis, ķēniņmeita lūdza tēvu atlikt kāzas vēl uz vienu gadu. Līgavainim gan tas nemaz nebija pa prātam, bet, tā kā ķēniņš meitas lūgumu uzklausīja, tad arī viņam bija vien jāsamierinās. Kad bija pagājis arī otrais gads un ķēniņmeita atkal lūdza atlikt kāzas, ķēniņa sirds iedegās dusmās.

«Ak tu nepateicīgais radījums!» viņš nikni iesaucās. «Kādēļ tu negribi precēt šo drosmīgo vīru? Viņš taču ir izglābis tevi no briesmīgā nezvēra nagiem un visu manu valsti atpestījis no lielā posta!»

Meita, bāla kā līķis, nometās tēva priekšā ceļos un iesaucās:

«Cik laimīga es būtu, ja mani pirms diviem gadiem briesmīgais nezvērs būtu aprijis!»

Šie gaužu žēlabu pilnie vārdi trāpīja ķēniņa sirdi kā nokaitētas bultas. Pacēlis ceļos noslīgušo meitu, viņš apsēdināja viņu sev blakus un sacīja:

«Mīļais bērns, es uzklausīšu vēlreiz tavu lūgumu, bet šī gan būs pēdējā reize. Pēc gada jādzer kāzas, un nekāda vara tevi no tā vairs neatbrīvos. Es nevaru lauzt savu ķēniņa solījumu.»

Meita pateicās tēvam. Nu viņai atkal atausa cerība, ka viņas īstais glābējs izpildīs savu solījumu un pēc trim gadiem atnāks pie viņas.

Taču trešais gads aizritēja neticami ātri, bet jauneklis kā nenāca, tā nenāca. Ķēniņmeita nu zināja labi, ka tēvs kāzas vairs neatliks, tādēļ mierīgi noraudzījās, kā tās tika rīkotas. Viņa tikai slepeni šad tad noraudājās.

Naktī pirms kāzām ķēniņmeita redzēja sapni. Bija atnācis it kā mazs vecītis ar garu, sirmu bārdu un vienu vienīgu aci un viņu mierinājis:

«Esi droša un mierīga! Ikviena netaisnība agri vai vēlu nāk gaismā.»

Pamodusies ķēniņmeita juta, ka viņa atguvusi cerību un spēku.

Pienāca kāzu diena. Visi galvaspilsētas ļaudis priekā gavilēja. Bet tieši tai dienā pa pilsētas vārtiem ienāca kāds svešinieks ar trim melniem suņiem. Viņš vaicāja, par ko šīs pilsētas ļaudis tā priecājoties. Viņam atbildēja, ka šodien ķēniņmeitai svinot kāzas. Viņa esot apprecējusi to vīru, kas pirms trim gadiem viņu izglābis no briesmīgā nezvēra nagiem.

Tad svešinieks jautāja:

«Pasakiet — kur šis glābējs atrodas?»

«Kur gan citur, ja ne ķēniņa pilī!» skanēja atbilde. «Līgavainim taču pieklājas sēdēt blakus līgavai.»

Te svešinieks trakās dusmās iesaucās:

«Vediet mani pie ķēniņa, es atklāšu viņam, ka viņš grib atdot savu meitu par sievu nekaunīgam krāpniekam! Ļaujiet man runāt ar ķēniņu!»

Bet pils sardze noturēja viņu par vājprātīgu un saņēma ciet. Viņi to iekala važās un iemeta cietumā. Sardze gādāja, lai vājprātīgais netraucētu kāzu svinības.

Tikai tagad Pēteris atģidās, ka bija pārsteidzīgi rīkojies,, un rūgti to nožēloja. Viņš baidījās, ka pa to laiku, kamēr viņštupēs cietumā, ķēniņmeita kļūs citam par sievu. Pēkšņi viņi izdzirda aiz cietuma loga kādu skrāpējamies un smilkstam.

«Mani uzticamie suņi mēģina tikt pie manis. Varbūt viņfr spēs mani izglābt no šīs likstas,» viņš nodomāja.

Par laimi, Pēterim ienāca prātā pasaukt trešo suni. Un nebija viņš vēl paguvis izteikt: «Saraujvažas, šurp!» — kad viņa vislielākais suns jau tvēra ar ķepām loga dzelzs režģus. Režģi salūza kā sausi žagari. Ielēcis pa logu cietumā, suns aši pārgrauza sava saimnieka važas kā pakulu auklas un izlēca atkal pa logu laukā. Pēteris sekoja sunim.

Izglābies no cietuma, Pēteris sāka prātot, ko nu tālāk iesākt, lai krāpnieks nepagūtu apprecēt ķēniņmeitu. Tā kā Pēteris Ugr nebija ēdis un jutās izsalcis, viņš pasauca savu pirmo sunīti:

«Aizej atnesēst!»

Suns vēja ātrumā aizdrāzās un pēc īsa brītiņa jau bija atpakaļ, turēdams zobos groziņu. Groziņā saliktie ēdieni bija pārklāti ar smalku, baltu mutautiņu. Mutautiņa vienā stūrītī bija iesiets zelta gredzens, bet gredzenā stāvēja rakstīts ķēniņmeitas vārds. Tiklīdz Pēteris to izlasīja, viņā no jauna atausa cerība.

Pie mutautiņa un gredzena sunītis bija ticis tā: ķēniņš ar kāziniekiem sēdēja pie kāzu mielasta. Pa labi viņam sēdēja ķēniņmeita un pa kreisi — līgavainis, bijušais kučieris. Te pils zālē ieskrien melns sunītis ar groziņu zobos un pieskrien tieši* pie ķēniņmeitas. Viņš lūdzoši skatās līgavai acīs un laiza viņai roku, it kā gribēdams teikt:

«Ielieciet arī man ko groziņā!»

Aiz prieka ķēniņmeitai mazliet ietrīsējās rokas, jo viņa tūdaļ pazina skaisto sunīti. Viņa paņēma no kāzu galda gabalu cepeša, dažus saldos plāceņus un ielika tos groziņā. Tad nomauca savu derību gredzenu, iesēja to mutautiņa stūrītī un pārsedza groziņam.

Sunītis ar visu groziņu aizgāja savu ceļu, bet ķēniņmeita kaut ko iečukstēja tēvam ausī. Tad ķēniņš piecēlās, paņēma meitu aiz rokas un ieveda viņu slepenā kambarī. Tur ķēniņš jautāja savam padomniekam, vai tāds zvērests pildāms, kas uzspiests ar nāves draudiem. Padomnieks atbildēja: «Uzspiestam zvērestam nav nekāda spēka.»

Tagad ķēniņmeita atklāja savu noslēpumu. Viņa izstāstīja visu, kas pirms trim gadiem mežā bija noticis. Ķēniņš tūdaļ pavēlēja saviem sulaiņiem sekot melnajam sunītim un sameklēt tā saimnieku, un, tikko svešinieks būs atrasts, atvest viņu uz pili.

Drīz vien svešinieks bija atrasts, un ar visiem trim suņiem viņu atveda pie ķēniņa. Ķēniņmeita tūdaļ pazina savu glābēju apskāva viņu un teica: «Šodien tu glāb manu dzīvību otru reizi no briesmīgā nezvēra varas! Simtkārt un tūkstoškārt tev paldies par tavu labo darbu!»

Ķēniņš ar savu meitu atgriezās pie kāzu galda, bet Pēterim lika kambarī palikt tik ilgi, līdz viņu aicinās.

Pie kāzu galda ķēniņš jautāja, kādu sodu būtu pelnījis tas, kas cita varoņdarbu noliedz un pelnīto balvu ar viltu piesavinās. Te bijušais kučieris, gribēdams parādīt, ka viņš prot arī taisnu tiesu spriest, teica:

«Tādu krāpnieku pēc taisnības ar dzirnakmeni kaklā būtu jānogremdē jūras dzelmē.»

«Labi. Tā arī spriedīsim tiesu!» atbildēja ķēniņš.

Bet, kad Pēteris ar saviem trim melnajiem suņiem ienāca dzīru zālē, kučieris nobālēja kā līķis. Viņš krita ķēniņa priekšā •ceļos un lūdza žēlastību, bet ķēniņš sacīja: «Nekrietnais ļaundari, tu pats sev nospriedi tiesu, un tev jāsaņem pelnītais sods. Bet, lai netraucētu kāzu dzīres, mēs soda izpildīšanu atliksim, un pa to laiku tu pasēdēsi cietumā.»

Kučieri saņēma ciet un izveda no zāles. Važās iekaltu viņu iemeta cietumā. Tagad Pēteris izņēma no somas savas pazīšanas zīmes — briesmīgā nezvēra ragus un ilkņus. Tos ieraudzījuši, kāzinieki skaļi uzgavilēja. Ķēniņš lika Pēterim apsēsties sev blakus krēslā, un tai pašā vakarā tika nodzertas kāzas. Nezvēra ragus un ilkņus novietoja pils baznīcā mūžīgai piemiņai.

Pēc četrām nedējām, kad kāzas bija nodzertas, kučieris saņēma sodu, ko pats sev bija piespriedis.

Kādu dienu Pēteris atnāca pie ķēniņa un pastāstīja par savu •dzīvi: viņš esot vienkāršu ļaužu bērns, un, ka viņš ticis tik augstā godā, tā esot nejaušība un laimīgs atgadījums. Viņam

mājās esot vēl divi brāļi, vecāki par viņu. Un viņš lūdza ķēniņu, lai atļaujot arī tiem nākt uz pili. Ja viņš dzīvojot laimē un pārticībā, tad viņš vēloties arī saviem brāļiem sagādāt labāku •dzīvi. Ķēniņš bija ar mieru un tūdaļ sūtīja ziņu, lai Pētera brāļi ierodas pilī.

Bet tai dienā, kad ieradās vecākie brāļi un Pēteris viņus laipni saņēma, lielākais suns sāka runāt cilvēku valodā:

«Nu mūsu kalpošanas laiks pagājis. Mums bija pie tevis jāpaliek tik ilgi, kamēr redzēsim, ka tu, arī būdams laimīgs, atceries savus brāļus. Un tavu prieku! Tu, kā jau īstam vīram pieklājas, esi izpildījis ikvienu savu pienākumu.»

Tai pašā mirklī suņi pārvērtās par gulbjiem. Savēcinājuši spārnus, tie pacēlās gaisā un aizlidoja. Kurp? To līdz šai dienai neviens nezina.

Pēteris, būdams ķēniņa znots, dzīvoja lielā godā un greznībā un palīdzēja saviem brāļiem kļūt par turīgiem vīriem. Savu laimes rubli viņš novēlēja vecākā brāļa pirmajam dēlam, teikdams:

«Kad viņš uzaugs un kādreiz atstās tēva mājas, dodiet šo rubli viņam līdzi! Viņš ar to izstaigās plašo pasauli tāpat kā es un atradīs savu laimi.»

DROŠSIRDĪGAIS RIJNIEKS

Reiz dzīvoja kāds rijnieks, kam drošsirdībā neviens nespējis līdzināties. Pat nelabais slavējis viņu un teicis, ka vēl savu mūžu tāda drosminieka neesot redzējis. Bieži vien vakaros, kad rijā kūlēju vairs nebijis, nelabais gājis pie rijnieka ciemos. Jautri tērzējot, tiem nekad nebijis garlaicīgi. Nelabais domājis, ka rijnieks šo nepazīst un notur par parastu zemnieku. Taču rijnieks pazinis to itin labi. Savam ciemiņam nelikdams neko manīt, rijnieks arvien pie sevis gudrojis, kā veco elles ragaini piekrāpt vai arī iegūt no tā sev kādu labumu.

Kādu vakaru nelabais gauži sūrojās par savu vecpuiša dzīvi: neesot šim neviena, kas zeķes vai cimdus salāpītu.

«Kam tad tu, brālīt, neprecies?» jautāja rijnieks.

«Esmu jau šad tad izmēģinājis savu laimi,» atbildēja nela* bais, «bet neviena meita pie manis nenāk. Jo skaistāka un jau. nāka mana izredzētā, jo Jaunāk tā mani apsmej.»

Rijnieks nu ieteica nelabajam precēt vecmeitu vai atraitni tās esot labas saimnieces un tā nesmādējot preciniekus. Pēc kādas nedējas nelabais apprecēja ari kādu krietni padzīvojušu meitu, bet drīz vien atkal atnāca pie rijnieka izsūdzēt savas bēdas: jaunā sieva esot varen nikna un mocot šo vienā mocīšanā, tā ka šim neesot miera ne dienu, ne nakti.

«Kas tu par vīru,» sāka smieties rijnieks, «ka nokļuvi zem sievas tupeles? Ja tu esi apņēmis sievu, tad tev tā jāsavalda!»

«Es ar sievu netieku galā,» nelabais atbildēja. «Lai ņem viņu, kas grib, bet es gan savu kāju vairs pār viņas slieksni nesperšu!»

Rijnieks visādi lūkoja to mierināt un ieteica izmēģināt laimi otrreiz, taču nelabais atbildēja, ka šim jau ar to pašu pirmo reizi pietiekot un šis vairs ir domāt nedomājot savu kaklu bāzt sieviešu cilpās-

Pēc gada, kad sākās rijas kulšana, nelabais no jauna atnāca apciemot savu veco draugu — rijnieku. Rijnieks tūdaļ pamanīja, ka ciemiņam kaut kas uz sirds. Taču viņš nekā nejautāja, gribēdams nogaidīt, līdz nelabais pats sāks stāstīt.

Nelabais tam atkal sāka sūdzēt savas bēdas: vasarā šis iepazinies ar kādu jaunu atraitni. Tā bijusi maiga kā dūjiņa, tādēļ nelabajam ienācis prātā precēties otrreiz. Viņš arī apprecējis šo maigo dūjiņu, bet tā vēlāk izrādījusies niknāka par vanagu un grasījusies šim acis izknābāt. Beidzot šis bijis laimīgs, ka vesels izsprucis no niknās sievas nagiem.

«Es redzu, ka no tevis nekāds vīrs neiznāks,» teica rijnieks. «Tu esi īsts zaķapastala, kas neprot sievu savaldīt.» Nelabajam bija vien rijnieka vārdiem jāpiekrīt. Viņi vēl kādu brīdi pārrunāja par precēšanos, tad nelabais sacīja:

«Ja tu tiešām esi tik dūšīgs vīrs, ka vari savaldīt vai pašu niknāko sievišķi, es tev parādīšu ceju, pa kuru tu nonāksi tur, kur tava drošsirdība tiks labi atalgota. Vai tu pazīsti tās vecās pilsdrupas, kas tur kalna galā rēgojas? Tur kopš senseniem laikiem guļ noglabātas milzu bagātības, kurām vēl neviens nav

pieskāries, jo nav tāda drosminieka, kam būtu dūša paņemt apslēpto mantu.»

«Ja tur cita nekā nevajag kā tikai drosmi, tad tā manta man? tikpat kā rokā!» smiedamies atbildēja rijnieks.

Nu nelabais pamācīja rijnieku, lai šis nākamo ceturtdienu pilnmēneša naktī aizejot uz pilsdrupām un sameklējot noglabātās mantas paslēptuvi.

«Sargies,» teica viņš, «lai tevi nepārņem bailes! Ja tev sirds, tikai uz mirkli bailēs iedrebēsies vai ietrīcēsies kaut viena vienīga dzīsliņa, tad tu zaudēsi ne tik vien kāroto mantu, bet pat dzīvību. To ir piedzīvojuši jau daudzi, kas pirms tevis gājuši izmēģināt laimi. Ja tu man netici, tad ieej jebkurā sētā un iztaujā Jaudis. Tie tev pastāstīs, ko viņi dzirdējuši par seno pili, un dažs labs vēl to, ko pats savām acīm redzējis. Vēlreiz brīdinu tevi: ja tev dzīvība dārga un ja gribi iegūt apslēpto mantu* esi drosmīgs un nekā nebaidies!»

Nākamās ceturtdienas rītā rijnieks devās ceļā. Kaut arī viņš. nejuta ne mazāko baiļu, tomēr iegriezās krogā it kā atpūsties, taču īstenībā tur cerēja satikt kādu, kas pastāstītu kaut ko par seno pili. Rijnieks pajautāja krodziniekam, kas tās par drupāmkalna galā un vai neesot dzirdēts, kas to pili cēlis un kas vēlāk: sagrāvis.

Kāds vecs zemnieks, izdzirdis rijnieka jautājumu, sāka stāstīt:

«Pēc Jaužu nostāstiem, pirms vairākiem simtiem gadu šai pilī dzīvojis kāds varen bagāts muižnieks, kam piederējuši lieli' pagasti un daudz dzimtļaužu. Viņš bijis briesmīgi bargs un pār saviem ļaudīm valdījis ar asu rīksti. Nežēlīgi spīdzinādama zemniekus, kungs no viņu sviedriem un asinīm sarausis sev milzu bagātību. Zeltu un sudrabu vezumiem vien veduši uz pili, kur tas noglabāts dziļos pagrabos, lai tam netiktu klāt ne zagļi, ne laupītāji.

Kā nežēlīgais bagātnieks beidzot galu dabūjis, to neviens, nezinājis. Tikai kādudien viņa sulaiņi atraduši kunga gultu tukšu, uz grīdas ieraudzījuši trīs asins lāses, bet gultas galvgali tupam melnu kaķi, kuru neviens nebija ne senāk, ne arī vēlāk manījis. Ļaudis nosprieduši, ka tas būšot bijis pats nela

bais, kas kaķa izskatā kungu gultā nožņaudzis un pēc tam parāvis uz elli, lai šis tur atbildot par savām varmācībām.

Kad, sēru vēsti saņēmuši, ieradušies nelaiķa radinieki saņemt mantojumu, tie nekur neatraduši ne graša. Sākumā aizdomas kritušas uz sulaiņiem, un tie nodoti tiesai. Kaut arī sulaiņi nežēlīgi spīdzināti, tie tomēr zādzībā neatzinušies, jo viņu sirdsapziņa bijusi tīra. Bet pa tam vairāki cilvēki naktīs dzirdējuši dziji pazemē naudas žvadzoņu un ziņojuši par to tiesai. Kad tiesas kungi pārliecinājušies, ka ziņojums patiess, sulaiņi atbrīvoti no cietuma. Ļaudis arī vēlāk bieži vien naktīs dzirdējuši dīvaino naudas žvadzēšanu un dažs labs devies meklēt dārgumu paslēptuvi, taču neviens no šiem naudas tīkotājiem neesot vairs atgriezies. Droši vien arī viņus parāvis tas pats* kas tik briesmīgi nogalinājis mantas īpašnieku. Ikvienam bijis skaidrs, ka visām šīm parādībām piemīt kaut kas Jauns, tādēļ neviens vairs neuzdrošinājies iet dzīvot vecajā pilī. Beidzot tā vējā un lietū pamazām sagruvusi, un no tās, re, palikušas tikai šīs drupas. Neviens cilvēks neuzdrošinās naktī pat tuvoties šīm drupām, kur hu vēl apslēpto mantu meklēt.»

Tā stāstīja vecais zemnieks. Uzklausījis viņu, rijnieks it kā joka pēc teica:

«Es gan gribētu iet izmēģināt laimi! Kam ir dūša nākamā naktī nākt man līdzi?»

Visi, pārmetuši krustu, vienā balsī iesaucās, ka viņiem dzīvība dārgāka par visas pasaules mantu, kas nav iegūstama* nepazudinot savu dvēseli. Un viņi lūdza rijnieku, lai šis atmetot šādu tukšu iedomu un nepārdodot nelabajam savu dvēseli. Bet drošais rijnieks, neuzklausīdams ne lūgumus, ne brīdinājumus* nolēma viens pats iet izmēģināt laimi. Vakarā viņš palūdza krodziniekam saišķi skalu, ar ko sev ceļu apgaismot, un prasīja pēc īsākā ceļa uz vecajām pilsdrupām.

Kāds zemnieks, kas izrādījās mazliet drošāks par pārējiem* ar aizdegtu lākturi gāja rijniekam kādu gabaliņu līdzi par ceļvedi. Taču arī tas neuzdrošinājās iet necik tālu un jau kādu pusversti no pilsdrupām griezās atpakaļ. Nakts bija apmākusies, un dziļā tumsā rijnieks tikai taustīdamies virzījās uz priekšu. Baisi gaudoja vējš un vaidēja pūces, taču arī tas neizbiedēja rijnieka drošo sirdi.

Nonācis pilsdrupās, rijnieks mūra aizvējā aizdedza skalu un sāka apskatīties, vai tur neatradīsies kādas durvis vai lūka, 4>a kuru nok]ūt pazemē. Kādu brīdi veltīgi izmeklējies, viņš beidzot mūru pamatos ieraudzīja alu. Iespraudis skalu mūra šķirbā un norausis akmeņus un gruvešus, viņš kāpa lejā. Parāpies •kādu gabaliņu, rijnieks uzdūrās uz akmens kāpnēm. Sajā vietā pazemes eja bija kļuvusi tik plaša, ka tālāk varēja iet jau stāvus. Ar skalu saišķi plecos un aizdegtu skalu rokā rijnieks kāpa -arvien dziļāk un dziļāk pazemē, līdz beidzot atrada dzelzs durvis, kas nebija aizslēgtas. Viņš atgrūda smagās durvis un jau grasījās pārkāpt slieksni, kad melns kaķis zvērojošām acīm izskrēja pa durvīm un uzdrāzās augšup pa kāpnēm. Rijnieks nodomāja:

«Šis pats droši vien būs pilskungu nožņaudzis.»

Cieši aizvēris durvis un nometis skalu saišķi uz klona, viņš pavērās visapkārt.

Plašās telpas katrā sienā bija durvis — pavisam divpadsmit. Rijnieks sāka prātot, kuras būtu vispirms jāatdara.

«Septiņi mēdz būt laimes skaitlis,» nodomāja rijnieks un sāka skaitīt no tām, pa kurām bija ienācis, līdz septītajām durvīm. Tās bija aizslēgtas. Rijnieks grūda no visa spēka, līdz sarūsējusī bulta salūza un durvis atsprāga vaļā.

Iegājis iekšā, rijnieks ieraudzīja telpu, kuras vienā sienmalē atradās garš galds un sols, bet otrā — krāsns ar pavardu. Uz .klona pie pavarda bija dažas šķilas malkas. Rijnieks iekūra pavardā uguni un uguns gaismā ieraudzīja uz krāsns mazu podiņu un bļodiņu ar miltiem. Turpat stāvēja arī maza sālnīciņa ar sāli.

«Vai tu re!> iesaucās rijnieks. «Tīri nejauši atradu sev pārtiku. Ūdens man ir dzēriena traukā, ko paņēmu līdzi. Nu vaxēšu izvārīt sev siltu putru!»

To teicis, rijnieks uzlika podiņu uz uguns, ielēja tajā ūdeni, iebēra miltus un, piemetis mazliet sāli, apmaisīja ar skalu. Kad putra bija izvārīta, rijnieks ielēja to bļodiņā un lika galdā. Pavarda uguns apspīdēja visu telpu, tā ka skals nemaz nebija vajadzīgs. Drošais rijnieks apsēdās pie galda un, paņēmis karoti, sāka strēbt karsto putru.

Te, nejauši pavēries augšup, viņš ieraudzīja uz krāsnsaugšas tupam melno kaķi. Tā acis zvērot zvēroja. Rijnieks nekādi nevarēja saprast, kā kaķis šeit iekļuvis, jo savām acīm skaidri bija redzējis; ka tas uzdrāzās pa kāpnēm augšup. Pēkšņi atskanēja trīs tik spēcīgi belzieni pret durvīm, ka sienas un klons salīgojās. Taču rijnieks nezaudēja drosmi un skaļi iesaucās:

«Ja esi dzīvs cilvēks, ienāc!»

Tai pašā mirklī durvis atsprāga līdz galam vaļā, melnais kaķis nolēca no krāsnsaugšas un metās pa durvīm laukā, tā ka no acīm un nāsīm tam dzirksteles vien pašķīda.

Kad kaķis bija aizdiedzis, telpā ienāca četri lieli vīri gariem, baltiem tērpiem mugurā un ugunssarkanām cepurēm galvā, kas tā zaigoja, ka viss kļuva gaišs kā dienā. Vīri nesa uz pleciem nestuves, uz kurām stāvēja zārks. Taču šis skats it nemaz neizbiedēja drošo rijnieku. Klusēdami vīri nolika zārku zemē un cits aiz cita atkal izgāja, aizvērdami aiz sevis durvis. Tad kaķis aiz durvīm sāka ņaudēt un skrāpēties, it kā gribētu iekļūt iekšā. Rijnieks par to nemaz nelikās zinis un mierīgi turpināja strēbt savu putru.

Krietni piestrēbies, viņš piecēlās un gāja palūkot, kas guļ zārkā. Pacēlis vāku, viņš ieraudzīja zārkā guļam mazu vecīti ar garu, baltu bārdu. Rijnieks izcēla to no zārka un apsēdināja pie pavarda, lai šis pie uguns pasildās. Nepagāja necik ilgs laiks, kad vecītis sāka atdzīvoties — pakustināja te roku, te kāju.

Drošajam rijniekam nebija bail nepavisam: viņš paņēma no galda putras bļodu un karoti un sāka ēdināt vecīti. Taču vecītim šāda ēšana likās garlaicīga — viņš abām rokām sakampa bļodu un vienā rāvienā izstrēba putru. Pēc tam viņš teica rijniekam:

«Paldies tev, dēliņ, par to, ka tu par mani, nabadziņu, apžēlojies un mani, nosalušu un izsalkušu, sasildīji un pabaroji. So tavu labo darbu es atlīdzināšu ar ķēnišķīgu balvu, lai tu līdz sava mūža galam mani atcerētos. Palūko, tur aizkrāsnē ir lāpas. Iededz vienu un nāc man līdzi. Bet iepriekš stingri aizver durvis, lai niknais kaķis, netiek istabā — viņš var tevi nokost. Vēlāk mēs viņu padarīsim rāmu, lai turpmāk vairs nevienam tas nespētu nodarīt ļaunu.»

To teicis, vecītis pacēla klona lūkas vāku — pusass platu četrstūrainu akmens plātni, kas nosedza ieeju pazemē. Vecītis kāpa pirmais lejā pa kāpnēm, bet rijnieks viņam bezbailīgi sekoja ar degošu lāpu rokā, līdz viņi nokāpa baismīgā, dziļā alā

Pazemes pagrabā atradās vesela kaudze naudas — milzīga kā siena guba. Kaudzē bija tikpat daudz zelta kā sudraba naudas gabalu. Vecītis izņēma no sienas skapja sauju vaska sveču, trīs pudeles vīna, žāvētu cūkas šķiņķi, klaipu maizes un teica* rijniekam:

«Dodu tev trīs dienas laika šo naudu saskaitīt un sadalīt. Sī kaudze tev jāsadala divās līdzīgās daļās tā, lai neviens naudas gabals nepaliktu pāri. Un, kamēr tu skaitīsi naudu, es nolikšos sienmalē pagulēt. Bet pieraugi, lai tev skaitīšana ne drusciņ nemisētos, citādi es tevi nožņaugšu.»

Rijnieks tūdaļ ķērās pie darba, bet vecītis nolikās sienmalē snaust. Lai, skaitot naudu, negadītos ne pati mazākā kļūdiņa, rijnieks ņēma no kaudzes ik pa diviem vienādiem naudas ga«^ bāliem — vai nu dālderus, vai rubļus, vai zelta naudu, vai sudraba sīknaudu —, lika vienu pa labi, otru pa kreisi. Kad uznāca pagurums, viņš iedzēra dažus malkus vīna un ieēda kādu kumosu maizes ar gaļu, pēc tam ar jauniem spēkiem darīja savu darbu.

Tā bez mitas strādādams un nakti tikai uz īsu brītiņu nosnauzdamies, rijnieks otras dienas vakarā jau bija ar darbu ticis galā. Taču viens sudraba gabals tomēr bija palicis, pāri. Ko nu darīt? Bet drošajam rijniekam arī par to bija maza bēda — viņš izņēma no kabatas nazi, uzlika tā asmeni naudas gabalam virsū, uzsita nazim ar akmeni un pāršķēla naudu tieši .uz pusēm. Uzlicis ikvienas naudas kaudzes galā pa naudas pusei, viņš pamodināja vecīti un aicināja paraudzīt veiklo darbu.

Ieraudzījis abu naudas kaudžu galā pa pāršķeltam naudas gabalam, vecītis, priecīgi gavilēdams, apskāva rijnieku, ilgi glāstīdams viņa vaigus, un beidzot sacīja:

«Tūkstoš un tūkstoškārt paldies tev, drosmīgo jaunekli, ka atpestīji mani no nebeidzami ilgā ieslodzījuma! Jau vairākus gadsimtus man šeit bija jāsargā mana manta, jo nekur neatradās tāda drosminieka un tāda gudrinieka, kas prastu naudu sadalīt tā, ka nekas nepaliktu pāri. Visi neveiksminieki man

bija cits pēc cita jānožņaudz, kā to lika man uzspiestais zvērests. Tā kā neviens no mantas meklētājiem nekad vairs ne» atgriezās, tad pēdējos divsimt gados neatradās vairs neviena, kas uzdrošinātos nākt šurpu, kaut gan nepagāja neviena nakts, kad es nebūtu naudu žvadzinājis. Tev, laimes bērnam, bija lemts mani nejauši izglābt tieši tobrīd, kad jau mana pēdējā cerība zuda un es ar šausmām domāju, ka nu man uz mūžu mūžiem būs jāpaliek šajā ieslodzījumā. Pateicos, tūkstoškārt tev pateicos par tavu labo darbul

Vienu naudas kaudzi ņem sev par atlīdzību, bet otru izdali nabagiem, lai izpirktu manus smagos grēkus. Es biju ļauns un netaisns cilvēks, kad dzīvoju šai saulē un sarausu sev visu šo mantu. Izpildi vēl vienu manu lūgumu — tas nāks ari tev pašam par labu. Kad kāpsi augšup un tev kāpnēs nāks pretim melnais kaķis, saķer viņu un pakar. Se valgs, no kura tam vairs neiz* sprukt.»

To teicis, vecītis izvilka no azotes smalkām zelta drātīm savītu valgu pastalu auklas resnumā, iedeva to rijniekam un nozuda kā zemē iekritis. Bet tai pašā mirklī atskanēja tāds rībiens, it kā zem rijnieka kājām būtu zeme iegruvusi. Svece izdzisa, un viss iegrima aklā tumsā. Bet drosmīgais rijnieks neizbijās.. Viņš tikām taustījās pa tumsu, līdz sataustīja kāpnes. Tad viņš uzkāpa pirmajā telpā, kur bija vārījis putru. Uguns pavardā jau sen bija izdzisusi, tikai pelnos kvēloja kāda dzirkstele. Zārks vēl vienmēr stāvēja uz nestuvēm, bet vecīša vietā tajā gulēja liels, melns kaķis. Rijnieks sakampa to aiz galvas, uzmeta kaklā cilpu un pakāra pie sienas uz naglasPēc tam viņš nolikās uz klona gulēt.

Otrā rītā rijnieks izlīda no pilsdrupām un devās uz to pašu krogu, kur bija, šurp nākot, iegriezies. Krodzinieks varen nopriecājās, ieraudzījis vakarējo viesi sveiku un veselu. Bet drošais rijnieks viņam teica:

«Pagādā man par labu atlīdzību kādus pārdesmit gabalus birkava maisus un šķūtniekus, ar ko aizvest manu mantu!»

Pēc šiem vārdiem krodzinieks noprata, ka svešinieka gaitas nav bijušas veltīgas, un izpildīja bagātnieka vēlēšanos.

Rijnieks uzzināja no ļaudīm, kuri pagasti piederējuši senās pils kungam, un šo pagastu nabagiem izdalīja pusi atrastās

naudas. Otru pusi viņš paturēja sev un pārcēlās dzīvot uz citu malu, kur viņu neviens nepazina. Stāsta, ka viņa bērnubērni tur dzīvojot^vēl šo baltu dienu.

ĶĒNIŅDĒLA GANU GAITAS

Reiz dzīvoja kāds ķēniņš, kas bija tik labs un tik taisnīgi valdīja, ka visi viņa pavalstnieki viņam vēlēja ilgu un laimīgu mūžu. Ķēniņš bija jau vairākus gadus nodzīvojis laimīgā laulībā, bet viņamnebija neviena bērna. Tādēļ ķēniņš un viņa pavalstnieki gaužām priecājās, kad beidzot ķēniņienei piedzima dēls. Taču viņai nebija lemts necik ilgi priecāties par savu laimi. Tikai trīs dienas bija pagājušas kopš puisēna dzimšanas, kad ķēniņiene jau aizvēra acis uz mūžu.

Ķēniņu pārņēma dziļas sēras pēc mirušās sievas, un līdz ar viņu sēroja visa tauta. Savu pavalstnieku mudināts, ķēniņš tomēr pēc trim gadiem apņēma otru sievu, šoreiz viņam tā nelaimējās, kā pirmo reizi precoties: dūjiņu viņš bija apbedījis un niknu pūci tās vietā dabūjis.

Jaunā ķēniņiene izrādījās neganta un ļauna. Viņa savu padēlu neieredzēja ne acu galā, jo baidījās, ka tas mantos troni.

Un ļaunā ķēniņiene nodomāja dabūt zēnu projām, lai ķēniņš to vairs neatrastu. Nonāvēt padēlu viņai nebija drosmes, šo ļauno darbu par samaksu izdarīja kāda nelietīga vecene. Viņa kādu nakti paņēma mazo ķēniņdēlu un slepus aiznesa uz tālu novadu, kur nodeva audzināšanā nabadzīgiem ļaudīm. Ceļā vecene norāva bērnam greznās drēbītes un ietina to skrandās, lai neviens nekā nemanītu. Vecene bija nozvērējusies ķēniņienei, ka neatklās nevienam šo noslēpumu.

Baidīdamās, ka viņai varētu dzīties pakaļ, nelietīgā vecene neuzdrošinājās nekur rādīties dienas laikā. Tādēļ viņas ceļš bija ilgs. Beidzot kādā dziļā mežā viņa uzgāja vientuļu māju. So māju ļaudīm viņa nodeva puisēnu par audžudēlu un samaksāja saimniekam par pūlēm simt rubļu. Par laimi, tie bija labi (audis: par audžudēlu viņi rūpējās tāpat kā par pašu bērnu. Atjautīgais puisēns bieži uzjautrināja un smīdināja viņus, it īpaši

tad, kad teicās esam ķēniņdēls. Bagātīgā atlīdzība par bērna audzināšanu gan lika domāt, ka bērna īstie vecāki ir augstas kārtas, tomēr neviens lāgā neticēja tam, ar ko bērns dižojās.

Viegli iedomāties, kāds satraukums valdīja ķēniņa pili torīt, kad atklājās, ka ķēniņdēls naktī nozagts. Brīnums, ka neviens nekā nebija dzirdējis un nekur ne mazākās zagļu pēdas nebija manāmas. Ķēniņš ilgi un gauži raudāja pēc sava dēla. Sērodams pēc nelaiķes sievas, viņš dēlu bija ļoti iemīlējis — un jo vairāk vēl tādēj, ka ar otro sievu nebija laimīgs.

Gan izmeklējās nozudušo bērnu pa visām malu malām, gan izmēģinājās sadzīt pēdas ļaundariem, gan izsolīja lielu atlīdzību tam, kas sniegtu kādas ziņas par zēnu, tomēr viss veltīgi. Ķēniņdēls bija kā ūdenī iekritis. Neviens neprata Šo noslēpumaino atgadījumu izskaidrot. Bet vientuļajās meža mājās, kur tagad auga ķēniņdēls, neviens no ķēniņa ļaudīm nebija iegriezies. Turp nenonāca arī neviena ziņa no ārpasaules.

Un, kamēr pilī ķēniņdēlu apraudāja kā mirušu, viņš sveiks un vesels auga lauku sētā.

Jau vairāk nekā desmit gadu ķēniņdēls bija nodzīvojis meža mājās. Bet tad viņā pamodās ilgas redzēt pasauli, un viņš lūdza audžuvecākus atļaut viņam iet pašam sev pelnīt maizi.

«Tik daudz prāta un spēka man ir, lai es spētu sevi uzturēt,» viņš teica. «Bet šeit, šajā vientulībā, man kļūst garlaicīgi.»

Audžuvecāki sākumā gan ļoti pretojās, taču beidzot piekāpās. Audžutēvs pats gāja zēnu pavadīt, lai saklausītu viņam labu darbu. Kādā ciemā viņš atrada turīgu saimnieku, kam vajadzēja gana. Un, tā kā zēns pats labprāt gribēja iet ganos, tad viņi turpat arī salīga. Zēnu saderēja gan uz gadu, bet ar tādu norunu, ka viņš var jebkurā brīdī aiziet no saimnieka un atgriezties pie saviem audžuvecākiem. Arī saimniekam savukārt bija tiesības, ja viņš ar ganu nebūtu apmierināts, atlaist to pirms laika.

Ciems, kurā tagad dzīvoja ķēniņdēls, atradās lielceļa tuvumā, un te katru dienu nāca un gāja daudz visādu ļaužu. Ganiņš;— ķēniņdēls bieži sēdēja lielceļa malā un sarunājās ar garāmgājējiem. Tā viņš dabūja zināt daudz ko jaunu.

Reiz pa lielceļu gāja sirms vecītis ar garu, baltu bārdu. Ceļmalā uz akmens sēdēja ganiņš — ķēniņdēls un stabulēja. Viņa ganāmpulks mierīgi ganījās, un, ja kāds lopiņš grasījās aizklīst tālāk, tad ganu suns to atdzina atpakaļ. Vecītis brītiņu noraudzījās ganiņā, tad pienāca viņam klāt un teica:

«Man liekas, ka tu neesi dzimis ganu gaitām.»

Zēns atbildēja:

«Var jau būt. Es zinu vienīgi tik daudz, ka esmu dzimis valdnieks, un šeit, ganos, es vispirms mācos valdīt pār citiem. Kad būšu iemācījies labi valdīt pār četrkājainajiem, tad iešu izmēģināt laimi ar divkājainajiem.»

Vecītis izbrīnā nogrozīja galvu un aizgāja savu ceļu.

Pēc kāda laika pa lielceļu brauca lepna kariete. Tajā sēdēja lielmāte ar diviem bērniem. Priekšā uz bukas sēdēja kučieris, bet karietes aizmugurē stāvēja sulainis. Ganiņam — ķēniņdēlam tobrīd rokā bija tāšu vācelīte, nesen pielasīta ar zemenēm. Tikko lielmāte ieraudzīja ogas, viņai gaužām to sagribējās. Viņa pavēlēja savam kučierim pieturēt zirgus un pa karietes lodziņu pavēloši uzkliedza ganiņam:

«Klausies, ganu puika, nes šurp savas ogas, es par tām tev iedošu pāris grašu kliņģeriem!»

Ganiņš — ķēniņdēls nelikās dzirdot viņas pavēli. Lielmāte uzsauca viņam otru un beidzot vēl trešo reizi. Bet ganiņš vēl arvien nelikās to dzirdam. Tad lielmāte pavēlēja sulainim:

«Ej un paplūc labi krietni to ganu zēnu aiz ausīm, lai labāk dzird, ko es tam pavēlu!»

Sulainis tūdaļ steidzās izpildīt lielmātes pavēli. Bet, pirms viņš paguva pienākt ķēniņdēlam klāt, tas ar milnu rokā jau stāvēja uz akmens un uzkliedza sulainim:

«Ja negribi, ka es tev sašķaidu galvu, nenāc man klāt! Kamēr man dzīvība kaulos, es nevienam neļaušu sev atņemt to, kas pēc taisnības pieder man! Un, ja tik kāds grasīsies paņemt šīs zemenes, to es samalšu miltos!»

Tā teicis, ganiņš iespļāva sev delnās un sāka vēcināt milnu tik aši, ka vējš vien svilpa. Nu sulainim nemaz vairs nebija dūšas tuvoties ganiņam.

Lielmāte gaužām aizvainota aizbrauca, teikdama, ka par šādu apsmieklu šī neparko neatstāšot ganu nesodītu. Citi gani, kas visu notikušo redzēja un dzirdēja, vakarā par to pastāstīja saviem saimniekiem. Nu visi nobijās, ka tikai ganiņa lielās mutes dēļ nedabū ciest ari viņi: ja lielmāte ganu puiku iesūdzēšot tiesā, šiem būšot jāiet liecināt. Ķēniņdēla saimnieks sadusmojās un nikni izrāja viņu:

«Es jau nu tevis dēļ neiešu atbildēt. Ej un izstreb pats to putru, ko esi savārījis!»

Bet ganiņš atbildēja:

«Gan es tikšu galā! Neesmu uz mutes kritis: ja vajadzēs — atbildēšu. Būtu lielmāte man laipni palūgusi zemenes, es viņai tās būtu iedevis. Kā viņa uzdrošinājās man pavēlēt!»

Lielmāte, tikko ieradās galvaspilsētā, tūdaļ devās uz tiesu un iesūdzēja bezkaunīgo ganu puiku. Nepagāja necik ilgs laiks, un tiesas kalpi saņēma pavēli atvest ganu zēnu un viņa saimnieku.

Kad tiesas kalpi ieradās lauku sētā, lai izpildītu pavēli, ganiņš — ķēniņdēls sacīja:

«Mans saimnieks šai lietā nav vainojams. Par visu, ko esmu nodarījis, atbildēšu es pats.»

Nu tiesas kalpi gribēja sasiet ganiņam rokas un vest viņu pie tiesas kā noziedznieku. Bet ķēniņdēls tūdaļ izvilka no kabatas asu nazi, pielika to sev pie sirds un iesaucās:

«Dzīvu jums mani nesasiet! Iekāms būsiet man pielikuši roku, es iegrūdīšu šo nazi sev sirdī! Tikai ar manu līķi jūs varēsiet darīt, ko gribat, bet, kamēr vēl esmu dzīvs, lai neviens mani neuzdrošinās ne sasiet, ne važās kalt. Uz tiesu es iešu pats labprātīgi, bet vest sevi kā noziedznieku neparko neļaušu!»

Ganu zēna drosme tā sabiedēja tiesas kalpus, ka tie neuzdrošinājās iet viņam klāt. Viņi baidījās, ka zēns varētu sev padarīt galu un tad viņiem būtu jāatbild. Un, tā kā ķēniņdēls nosolījās pats labprātīgi iet viņiem līdzi, tiesas kalpi zēnu beidzot lika mierā.

Ceļā tiesas kalpi apbrīnoja gudro un atjautīgo ganu zēnu.

Taču viņu izbrīns bija vēl lielāks, kad ganu zēns tiesā visu notikušo tik sīki un skaidri izklāstīja, ka gribot negribot viņš bija jāattaisno. Pat ķēniņš atzina tiesas spriedumu par pareizu, un ganiņš palika nesodīts.

Nu lielmāte tā pārskaitās, ka aiz dusmām tai sirds vai plīsa: kā vienkāršs ganu zēns ņēmis virsroku pār viņu?

Noskaitusies viņa devās pie ķēniņienes un izteica tai savu sašutumu, jo zināja, ka ķēniņiene daudz bargāka par ķēniņu.

«Ķēniņš ir vecs miegamice, un visi viņa tiesneši — tīrie aitasgalvas!» sacīja ķēniņiene. «2ēl, ka jūs šo lietu iesūdzējāt tiesā un tūlīt nenācāt pie manis. Es gan spriestu gluži citādi, un taisnība būtu jums. Tagad, kad lieta jau bijusi tiesā un ķēniņš spriedumu apstiprinājis, vairs nav manos spēkos lēmumu grozīt. Bet jāatrod padoms, kā šo ganu puiku slepeni pārmācīt.»

Te lielmātei iešāvās prātā, ka viņas pagastā dzīvo kāda varen nikna saimniece. Pie tās gājēji nedzīvojot necik ilgi, un pats saimnieks sakot, ka viņa mājās dzīve esot briesmīgāka nekā ellē.

«Vajadzētu vīzdegunīgo puiku aizdot ganos pie šās saimnieces. Tas viņam būtu daudz smagāks sods nekā tiesas kungu piespriestais,» sacīja lielmāte.

«Es tūlīt visu nokārtošu jums pa prātam,» atbildēja ķēniņiene un lika ataicināt uzticamu sulaini. Tam viņa pateica, kas darāms. Ja ķēniņiene būtu zinājusi, ka apsūdzētais ganu zēns ir viņas pašas pazudinātais padēls, tad viņa to droši vien būtu likusi nonāvēt.

Tikko ķēniņdēla — ganiņa saimnieks saņēma ķēniņienes pavēli, viņš tūdaļ padzina ganu no savas sētas un bija laimīgs, ka tik lēti izkļuvis no ķezas. Ķēniņienes sulainis pats aizveda ganiņu uz tām mājām, kur bija pavēlēts. Niknā saimniece gavilēja aiz prieka, ka pati ķēniņiene šai atsūtījusi ganu un vēl likusi pateikt, ka drīkstot rīkoties ar puiku pēc savas patikas: viņš esot varen stūrgalvīgs un ar labu nemaz neklausot. Negantajai saimniecei nebija ne jausmas, cik ciets rieksts viņai gadījies.

Taču drīz vien šī ragana redzēja, ka jaunais gans nav vis ar pliku roku ņemams: zēns izrādījās tik nelokāms, ka ne par matu nepiekāpās, kur viņam bija taisnība. Ja saimniece zēnam nepelnīti teica ]aunu vārdu, viņš tai cirta pretī — duci. Bet, tikko viņa grasījās pret viņu pacelt roku, viņš tūda) paķēra to, kas vien pagadījās — akmeni vai malkas pagali, — un jau pa gabalu sauca: «Nenāc klāt, citādi samalšu miltos!»

Šādu valodu niknā sieva savu mūžu ne no viena nebija dzirdējusi, kur nu vēl no gājēja mutes. Bet saimnieks klusībā priecājās par gana atbildēm. Viņš ir nedomāja iet sievai palīgā, jo redzēja, ka ganam taisnība.

Tad saimniece mēģināja pieveikt ganu, mērdējot badā. Bet tas paņēma maizes klaipu pats un ganos izslauca sev pienu. Tā viņš vienmēr bija paēdis. Un, jo mazāk niknajai saimniecei izdevās pieveikt ganu, jo vairāk viņa izgāza savas dusmas uz vīru un savu saimi.

Gans dienu no dienas vēroja negantās saimnieces pārestības, līdz sāka gudrot, kā viņai atmaksāt, lai reiz uz visiem laikiem atpestītu pasauli no niknās raganas. Gans ar gudru ziņu noķēra veselu duci vilku, ieslodzīja tos kādā alā un deva tiem katru dienu pa vienai govij no saimnieka ganāmpulka, lai tie badā nenobeigtos.

Nu saimnieces dusmām vairs nebija robežu, jo ik vakaru trūka vienas govs. Taču ganam aizvien bija viena un tā pati atbilde: «Mežā zvēri saplosīja.»

Saimniece trakās dusmās draudēja ganu pašu atdot zvēriem par barību, bet zēns smiedamies tikai atcirta:

«Tavas niknās miesas tiem vairāk būs pa zobam!»

Beidzot gans noturēja vilkus alā trīs dienas neēdušus, tad naktī, kad visa saime jau gulēja, klusītiņām izlaida lopus no kūts un to vietā kūtī sadzina visus divpadsmit vilkus. Cieši aizslēdzis kūts durvis, lai plēsoņas netiktu ārā, pats laidās lapās, jo ganu gaitas viņam jau sen bija apnikušas. Bez tam viņš juta, ka ir jau tik stiprs, ka var ķerties pie lielākiem darbiem.

Vai manu dieniņ, kas notika, kad no rīta saimniece gāja kūtī slaukt govis un laist lopus ganos! Izsalkušie vilki metās virsū saimniecei un saplosīja to gabalu gabalos. No saimnieces nepalika pāri nekas kā tikai viņas sirds un jaunā mēle — tās bija tik indīgas, ka pat meža zvēri neēda. Par notikušo nelaimi ne saimnieks, ne saime daudz nesēroja — bija laimīgi, ka beidzot tikuši vajā no tādas elles raganas.

Ķēniņdēls vairākus gadus klīda pa plašo pasauli. Viņš izmēģinājās gan šādu, gan tādu darbu, bet nekur ilgu laiku neapmetās — bērnu dienu atmiņas reizēm tik dzīvi viņam rādījās acu priekšā, ka viņš nerada nekur miera.

Staigādams pa pasauli, viņš šad un tad satika to vecīti, kurš kādreiz viņu bija redzējis par ganiņu pie pirmā saimnieka.

Kad ķēniņdēlam palika astoņpadsmit gadu, viņš salīga pie dārznieka, gribēdams iemācīties tā amatu. Un te nu notika tas, kas grozīja visu viņa dzīvi.

Nelietīgā vecene, kas uz ķēniņienes pavēli bija nozagusi mazo ķēniņdēlu un nodevusi to zemniekiem tālajās mājās, mirstot atzinās ķēniņam savā noziegumā. Viņa pateica arī vietu, kur aiznesusi ķēniņdēlu. Bet, vai viņš ir dzīvs vai miris, to viņa nezināja.

Ķēniņš, uzzinājis šo noslēpumu, nebilda nevienam ne vārdiņa. Viņš tūdaj lika apseglot zirgu un ar trim uzticamiem sulaiņiem devās meklēt savu pazudušo dēlu.

Pēc dažām dienām viņi iejāja tālo meža māju pagalmā. Saimnieks ar saimnieci apliecināja, ka tiešām pirms daudziem gadiem viņiem, atnests mazs puisītis un nodots audzināšanā. Par pūlēm viņiem ticis samaksāts simt rubju. Bet viņiem nekad neesot ne prātā ienācis, ka šis puisītis varētu būt ķēniņdēls. Gluži otrādi — viņi smējušies, kad zēns teicies esam princis.

Saimnieks kopā ar ķēniņu devās uz tām mājām, kur viņš bija aizvedis un saderējis savu audžudēlu par ganu. Bet liels bija viņu izbīlis, kad ķēniņdēla tur vairs neatrada un arī nedabūja zināt, uz kurieni viņš aizgājis.

Ļaudis stāstīja, ka ganiņu apsūdzējusi kāda lielmāte un viņš aizvests pie tiesas. Bet tiesā viņš attaisnots un atlaists brīvībā. Pēc tam ieradies ķēniņienes sulainis un aizvedis zēnu uz citu vietu darbā.

Nu ķēniņš steidzās uz turieni. To saimnieku, pie kura viņa dēls bijis par ganu, viņš atrada gan, bet, kur ķēniņdēls esot patlaban, to neviens nezināja.

Kur nu meklēt pazudušo ķēniņdēlu? Uz kurieni doties?

Ķēniņu pārņēma izmisums: viņš atkal bija pazaudējis sadzītās pēdas. Te ceiā viņš satika to pašu vecīti, kurš kādreiz bija redzējis ķēniņdēlu kā ganu un vēlāk jau pieaugušu klīstam pa pasauli. Vecītis apsolījās ķēniņdēlu sameklēt. Ķēniņš viņam apsolīja bagātīgu atlīdzību. Viņš pavēlēja vienam no sulaiņiem nokāpt no zirga un atdot to vecītim, lai viņš varētu ātrāk tikt uz priekšu. Taču vecītis smiedamies sacīja:

«To ceļu, ko jūsu zirgi noskrien, manas kājas sen noiet: tās ir mērījušas daudz garākus ceļus nekā jebkurš zirgs.»

Pēc nedēļas viņi sadzina ķēniņdēla pēdas un atrada viņu kādā lielā muižā, kur viņš mācījās par dārznieku. Liels bija ķēniņa prieks par dēlu, kuru bija apraudājis par mirušu. Asarām acīs viņš apskāva to un skūpstīja. Taču dēla teiktie vārdi mazināja viņa prieku un nomāca sirdi.

Izrādījās, ka dārzniekam bija jauna, dai]a meita, skaistāka par rozēm, kas ziedēja krāšņajā muižas dārzā. Un tikpat bikla un kautra viņa bija, cik daiļa, šai meitenei piederēja ķēniņdēla sirds. Un tagad viņš vaļsirdīgi to atklāja tēvam, teikdams, ka drīzāk būtu ar mieru atteikties no ķēniņvalsts nekā no savas iecerētās.

«Vispirms gan dosimies uz mājām,» teica ķēniņš, «gan tad visu nokārtosim.»

Ķēniņdēls palūdza tēvam dārgo zelta gredzenu un visu klātbūtnē uzmauca to savai saderētajai pirkstā, teikdams:

«šis gredzens lai ir mūsu derību ķīla! Agri vai vēlu es tevi pārvedīšu mājās.»

Bet ķēniņš iebilda:

«Tā nu gan nedari! Visu nokārtosim citādi!»

Viņš nomauca dārznieka meitai no pirksta gredzenu un pārcirta ar šķēpu uz pusēm. Pēc tam viņš iedeva vienu gredzena pusi dēlam, otru — meitenei.

«Ja liktenis būs lēmis jums apprecēties, tad pienāks diena, kad abas gredzena puses atkal pašas no sevis saklausies tik cieši, ka cirtuma vieta nemaz nebūs manāma,» teica ķēniņš. «Glabājiet katrs savu gredzena pusi, līdz pienāks īstais laiks.»

Ķēniņienei aiz dusmām sirds vai plīsa, kad pēkšņi mājās pārradās viņas padēls. Nu viņam pēc taisnības pienācās tronis, jo ķēniņam otrajā laulībā bija tikai divas meitas.

Pēc dažiem gadiem ķēniņš nomira un viņa dēls mantoja ķēniņvalsti. Lai gan pamāte bija viņam daudz pāri darījusi, tomēr viņš tai neatmaksāja ar ]aunu.

Tagad pamātei vairs nebija cerību, ka viena no viņas meitām mantos troni, tāpēc viņa nodomāja apprecināt padēlu ar kādu no savām radiniecēm.

Bet jaunais ķēniņš to strupi noraidīja:

«Es negribu. Man līgava jau sen izraudzīta.»

Uzzinājusi, ka padēls nolēmis precēt zemas kārtas meiteni,

ķēniņiene sakūdīja augstākos valsts padomniekus, lai tie pretotos ķēniņa lēmumam. Tomēr jaunais ķēniņš nelokāmi palika pie sava. Beidzot pēc neatlaidīgiem strīdiem viņš pavēlēja: «Sarīkojiet lielus svētkus un saaiciniet visas ķēniņmeitas un augstas kārtas jaunavas! Un, ja es viņu pulkā atradīšu kādu, kas būs daiļāka un tiklāka par manu izredzēto, tad esmu ar mieru viņu apprecēt. Bet, ja es tādas^ neatradīšu, tad par manu sievu kļūs tā pati meitene, ko sen jau esmu izvēlējies.»

Nu ķēniņa pilī tika sarīkoti krāšņi svētki, kas ilga veselas divas nedējas, lai jaunajam ķēniņam pietiktu laika pavērot, vai viešņu pulkā atradīsies kāda dai]āka un tiklāka par viņa iecerēto. Sājos svētkos bija ielūgtas visas kaimiņvalstu ķēniņienes ar savām meitām. Princeses labi zināja, kādēļ viņas aicinātas, tādēļ ikviena klusībā cerēja kļūt par laimīgo izredzēto.

Jau svētki tuvojās beigām, bet jaunais ķēniņš vēl arvien nebija izraudzījies nevienu, kas viņam būtu pa prātam. Pēdējās svētku dienas rītā pie ķēniņa ieradās augstākie valsts padomnieki un pateica, ko ķēniņiene bija tiem samācījusi:

«Ja ķēniņš šovakar nepasludinās, kuru viņš izvēlējies, tauta var sacelties, jo visi pavalstnieki grib, lai viņu valdnieks precētos.»

Ķēniņš viņiem atbildēja: «Es izpildīšu manu pavalstnieku gribu un šovakar pasludināšu savu lēmumu.»

Nevienam nezinot, viņš tūdaļ aizsūtīja savu uzticamo sulaini pēc dārznieka meitas.

Vakarā, kad visa pils laistījās vienās ugunīs un visas svētku viešņas, tērpušās savos krāšņākos tērpos, gaidīja savas laimes brīdi, svētku zālē ienāca jaunais ķēniņš ar kādu svešu jaunavu. Jaunavas seja bija tā paslēpta seģenē, ka redzēja vienīgi deguna galiņu. Viesus pārsteidza jaunavas vienkāršās drānas, darinātas no balta, smalka linu audekla. Turpretim visas pārējās viešņas bija ģērbušās zīdā un samtā. Dažas no viņām jau sāka smīnēt, citas atkal īgni sarauca degunu, bet ķēniņš nelikās to redzam. Viņš atsedza jaunavas seju, piegāja klāt pie vecās ķēniņienes un teica:

«Te ir mana izredzētā — to es precēšu. Un visus svētku viesus mēs ielūdzam kāzās!»

Ķēniņiene — pamāte dusmās iesaucās:

«Ko citu varēja sagaidīt no cilvēka, kas bijis tikai gans! Ja gribi atgriezties vecā dzīvē, tad ņem līdzi šo savu meitu. Cūkās barot viņa droši vien pratīs, bet ķēniņam par sievu gan nederēs. Šitāda lauķe mūsu ķēniņa ciltij būtu par lielu kaunu un negodu!»

Pamātes vārdi gaužām sadusmoja jauno ķēniņu, un viņš skarbi atcirta:

«Es esmu ķēniņš un varu rīkoties, kā gribu! Sev par nelaimi tu šodien atcerējies manas ganu gaitas. Tu atgādināji arī to ļaundari, kas mani nodeva ganos. Bet, tā kā neviens prātīgs cilvēks nepērk sivēnu maisā, tad arī es pirms kāzām visiem parādīšu, ka man labākas līgavas par šo jaunavu neatrast: viņa ir bikla un tikla kā eņģelis.»

To teicis, viņš izgāja no zāles, bet drīz vien atgriezās kopa ar to pašu vecīti, ar kuru viņš pirmo reizi tikās, būdams ganiņš, un kurš vēlāk palīdzēja ķēniņam atrast viņa dēlu. Vecītis, izrādījās, bija slavenais Ziemeļzemes zintnieks.

Jaunais ķēniņš palūdza vecītim:

«Vareno zintniek, tu esi ļoti gudrs. Atklāj mums ar savas lielās gudrības spēku šo jaunavu īsto seju, kuras patlaban kā viešņas atrodas zālē. Tad mēs visi skaidri redzēsim, kura no viņām ir cienīga kļūt par manu sievu.»

Zintnieks paņēma pudeli vīna, apvārdoja to un uzaicināja visas jaunavas sanākt zāles vidū. Pēc tam viņš ikvienai uzslacīja pa lāsītei burvju vīna. Tai pašā mirklī visas jaunavas turpat stāvus cieši aizmiga.

Un tavu brīnumu! Pēc brītiņa visas meitenes pārvērtās. Viņu vietā zālē stāvēja daždažādi meža zvēri un mājas dzīvnieki: gan čūskas, vilki un lāči, gan krupji, cūkas un kaķi, gan vanagi un citi plēsīgi putni. Bet šo zvēru barā pacēlās skaists, ziedošs rožu krūms, kura zaros sēdēja divi baloži. Sis ziedošais rožu krūms bija ķēniņa saderētā dārznieka meita.

«Nu mēs skaidri redzam, kas patiesībā ir šīs viešņas, un mani vairs nespēj apžilbināt ārējais spožums!» iesaucās ķēniņš.

Vecā ķēniņiene vai plīsa aiz dusmām. Bet ko viņa vairs iespēja, kad patiesība bija acīm redzama.

Tagad zintnieks pakvēpināja burvju augus, līdz visas apburtās jaunavas atkal atmodās un atguva cilvēku izskatu. Bet

jaunais ķēniņš satvēra aiz rokas savu līgavu, kas no rožu krūma bija kļuvusi par jaunavu, un jautāja viņai:

«Kur ir derību gredzena puse?»

Viņi abi sniedza viens otram gredzena puses. Ķēniņš uzlika tās sev uz plaukstas, un tai pašā mirklī abas puses sak]āvās tik cieši, ka nepavisam nebija vairs manāma šķēpa cirtuma vieta.

«Nu ir izpildīta arī mana tēva vēlēšanās!» teica jaunais ķēniņš.

Un tai pašā vakarā viņš salaulājās ar dārznieka meitu.

Augstās kārtas viešņas, uzzinājušas, kāda pārvērtība ar viņām notikusi pa to laiku, kamēr viņas bija iemigušas, nokaunējušās devās uz mājām. Bet visa tauta līksmoja un priecājās, ka viņu jaunajai ķēniņienei tikpat skaidra sirds, cik daiļš augums.

Kad bija nodzertas lepnas kāzas, ķēniņš saaicināja visus augstākos tiesas kungus un jautāja tiem, kādu sodu pelnījis tāds ļaundaris, kas pavēlējis nozagt ķēniņdēlu un atdot viņu pie saimnieka ganos.

Visi tiesas kungi vienā mutē atbildēja:

«Tāds ļaundaris pelna karātavas!»

Tad ķēniņš teica:

«Labi, aiciniet veco ķēniņieni pie tiesas!»

Ķēniņieni ataicināja tiesā un pasludināja viņai tiesas spriedumu: karātavas.

Izdzirdusi bargo spriedumu, vecā ķēniņiene, bāla kā nāve, nokrita ceļos sava padēla priekšā un lūdza apžēlošanu.

Jaunais ķēniņš atbildēja:

«Es dāvāju tev dzīvību, taču manā zemē tev vietas vairs nav. Šodien pat saposies un pirms saules rieta atstāj šo pilsētu! Sulaiņi pavadīs tevi līdz manas valsts robežai. Tavas, meitas kā mana tēva bērni var palikt šeit, jo uz viņu sirdsapziņas nav tādu ļaunu darbu, kādus tu esi pastrādājusi.»

Kad vecā ķēniņiene bija izraidīta, ķēniņš pavēlēja uzcelt divas krāšņas mājas — vienu viņš dāvināja sievas vecākiem, otru — tam zemniekam, kas, kaut arī trūcīgs būdams, bija viņu iemīlējis un uzaudzinājis kā savu bērnu.

SATURS

Zelta vērpējas ; Ātrkājis, Veiklrocis, Modracis ; Bārenītes dzirnas ; Divpadsmit meitas ; Kā bārenis nejauši laimi atrada ; Vieglkāje ķēniņmeita ; Sprungulis un Tāss ; Trīs vēlēšanās ; Gudrinieks ; Rūķīšu strīds ; Karātavu vīriņi ; Pelnrušķīte ; Pasaka par ķēniņmeitu, kura gulēja vienā miegā ; Gudrinieks kabatā ; Pateicīgais ķēniņdēls  ; Pazemieši ; Varenais vēzis un alkatīgā sieva ; Ziemeļu nezvērs ; Atradenis ; Laimes oliņa ; Zemenīte ; Laimes rublis ;  Drošsirdīgais rijnieks ; Ķēniņdēla ganu gaitas, kas ilga septiņus gadus

Серия «Страна волшебных превращений» ПРЯДИЛЬЩИЦЫ ЗОЛОТА Эстонские народные сказки Собрал и обработал Ф. Р. Крейцвалд 2-ос издание Рига «Лнссма» 1981 На латышском языке Перевод с эстонского Д. Плакидис Художник 3. Кампар

ИБ М 3166

Jaunākā skolas vecuma bērniem

ZELTA VĒRPĒJAS

Igauņu tautas pasakas

Redaktore E. Marjutina. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdis. Tehniski redaktore L. Engere.

Korektore M. Baškere.

Nodota salikšanai 28.10.80. Parakstīta Iespiešanai 06.03.81. Formits 70X90/16. Dobspiedes papīrs № I. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 16.38 uzsk. iespiedi.; 17.70 uzsk. kr. nov.; 13.50 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 2172. Cena 85 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn, M 93/30860/B-526. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40. Vāks un apvāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā. 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

Content

Kreicvalds Fridrihs Reinholds 25 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Zelta vērpējas. Igauņu tautas pasakas.

ZELTA VĒRPĒJAS

ĀTRKAJIS, VEIKLROCIS, MODRACIS

BĀRENĪTES dzirnas

KĀ BĀRENIS NEJAUŠI LAIMI ATRADA

VIEGLKĀJE ĶĒNIŅMEITA

SPRUNGULIS UN TĀSS

TRIS VELESANAS

RŪĶIŠU STRĪDS

KARĀTAVU VĪRIŅI

PELNRUŠĶĪTE

PASAKA PAR ĶĒNIŅMEITU, KAS SEPTIŅUS GADUS GULĒJA VIENĀ MIEGĀ

GUDRINIEKS KABATA

PATEICĪGAIS ĶĒNIŅDĒLS

PAZEMIEŠI

VARENAIS VĒZIS UN ALKATĪGA SIEVA

ZIEMEĻU NEZVĒRS

ATRADENIS

LAIMES OLIŅA

ZEMENITE

LAIMES RUBLIS

ĶĒNIŅDĒLA GANU GAITAS

SATURS