Dreika-Matule Dagnija

26 -Brīnumzeme, Pasaules tautu pasakas. Pipariņš. Dienvidslāvijas tautu pasakas

Brīnumzeme, Pasaules tautu pasakas. Pipariņš. Dienvidslāvijas tautu pasakas

Sastādījusi Dagnija Dreika-Matule

.

PIPARIŅŠ

( Bosnija)\

Reiz dzīvoja Irīs brāļi un trīs māsas. Tie jau bija lieli, bet tēvs un māte viņiem vēl dzīvi. Kādu reizi tēvs grūti saslimst un, juzdams, ka laiks mirt, sauc sievu, sauc dēlus un meitas, lai tie viņu apstāv un apglabā. Dēliem viņš piekodina stingri jo stigri: kurš pirmais nāk ņemt māsas par sievām, tam atdot bez garām runām. Un tad tēvs nomira.

Paiet gads no tēva nāves; kādu vakaru viens klauvē pie durvīm. Brāļi atver. Ienāk svešs virs — ne redzēts, ne dzirdēts — un lūdz vecāko māsu sev par sievu. Brāļi atmin tēva velēto un, ne vārda neteikuši, atdod māsu. Svešais to aizved projām, neviens pat nezina, uz kuru pusi. Citu vakaru nāk atkal kāds vīrs un lūdz vidējo māsu. Brāli atdod arī, kaut savu svaini nepazīst. Trešo vakaru atnāk vēl viens pēc trešās masas. Brāļi atdod arī, pat nezinot, kam.

Paiet gads no tās reizes, bet brāļi par māsām neko nedzird — ne ziņas, ne miņas. Tad nu brāļi nolemj doties apraudzīt. Gāja, gāja, kamēr uzgāja lielu kalnu un tajā kalna pili. Ieiet pilī un redz: tur ir visas trīs masas. Brāļi tās apmīļo, vaicā par veselību un tad paši apsēžas atpūsties. Vaicā māsām, kā tas te nokļuvušas, un māsas atbild, ka viņas apņēmuši trīs milži.

Kamēr viņi tā runā, tikām ar milnu pa durvīm — buins!

Kas tur ir? — brāļi sabīstas.

Nekas jau nav, milzis nāk mājā no medībām.

Ienāk milzis, ierauga trīs vīrus un brīnās. Bet sievas saka: tie mūsu brāļi, ciemos atnākuši. Milzis papurina brāļus un vaicā:

—    Kurš uguni kurs, kurš ies medīt?

Brāļi saka — šie kuršot uguni. Milzis tad saka tā:

—  Ja es pārnāku, kamēr jums vēl uguns nav iekurta, ziniet — es jūs piekalšu pie šī staba. Ja uguns jau būs — tad piekaliet mani!

Viņš atstāj tiem svina milnu, tērauda gabalu un svina gabalu uguni šķilt un pats dodas medībās.

Nabaga brāļi mokas gan ša, gan tā, bet, kā nav uguns, tā nav. Kas tad var no svina uguni izšķilt? Tikām milzis jau mājā no medībām. Kā ierauga, ka nav uguns, nomet medījumu, grābj ciet brāļus un visus trīs piekaļ pie staba. Nu vairs brāļi netika prom, bet masas tos aprūpēja, apmazgāja un aplāpīja.

Tā paiet trīs gadi. Mate gaida un gaida dēlus parnākam. Ne ziņas, ne miņas, kā ūdenī iekrituši. Večiņai grūti vienai. Kadu dienu viņa ierauga pipara graudiņu un nodomā tā: «Kaut dieviņš man dotu bērnu, tādu mazu kā pipara graudiņu, — būtu vismaz ar ko parunāt!» Pienāk laiks, un piedzimst puika, maziņš kā pipars. Tikko piedzimis, tūdaļ jau runā, vēl vakars nav klat, jau pieņemas prātā. Mātei prieks par dēlu, viņa to glabā kā aci pierē. Un nosauc par Pipariņu.

Bet kādu dienu, kad Pipariņš jau paaudzies, viņš vaicā mātei:

—    Saki, māmin, — vai es tev patiešām esmu viens vienīgs?

Māte atbild:

—    Tagad tu man viens esi palicis, bet bija reiz man trīs deli un trīs meitas. — Un izstasta visu, un teic, ka brāļi gājuši masas meklēt. Tad Pipariņš teicās iet un atrast brāļus un māsas. Māte gribēja atrunat, lūgšus lūdza palikt, bet viss velti.

Pipariņš sāpošās un dodas ceļā. Gāja, gāja, kamēr kādā kalnā ieraudzīja divpadsmit vēršus velkam milzīgu dzelzs stieni; vērši sapinušies koku saknēs, nekust no vietas, ļaudis tos nekādi nevar izpiņķēt. Pipariņš pieskrien klāt, paķer stieni un uznes kalna galā. Atskatās atpakaļ: ne ļaužu, ne vēršu —> viss izgaisis. Pipariņš aiznes dzelzi kalējam un liek izkalt milnu. Kalējs izkaļ resnu milnu. Pipariņš paķer to, uzsviež mākoņos, saliec muguru un nu gaida. Milna iebliež pa muguru, bet viņam šķietas, ka blusa iekodusi, un viņš nodomā: «Tā par vieglu.»

Nāk Pipariņš atpakaļ, vaicā mātei, vai tēvs neesot atstājis mājās kādus dzelžus. Māte saka — bēniņos palikuši kaut kādi dzelži. Pipariņš uzskrien bēniņos, atrod kadas tūkstoš mārciņas dzelzs kramu, aiznes tās kalējam un liek izkalt milnu. Kalējs brīnās, kam tāda milna, un vaicā:

—    Vai tu gribi to visu milnā, jeb vai tev arī zobenu uzkalt?

—    Nē, man zobena nevajag, lai tik ir milna, kā nakas! — atbild Pipariņš.

Kad kalējs beidzis darbu, Pipariņš paķer milnu un lidina mākoņos, saliec muguru un gaida. Milna nak leja, iebliež Pipari ņam un notriec viņu uz ceļiem.

«Ā, šitā ir īstā,» nodomā viņš un dodas tālāk.

Gaja, gāja, kamēr uzgāja lielu kalnu. Redzēja kalnā pili un iegāja iekšā. Viņam brīnums, ka trīs puiši pie staba piekalti un trīs sievas viņus baro. Tikko viņš apsēdies atpūsties, tā milna būkšķ durvīs. Pipariņš paķer milnu un sviež milzim atpakaļ, tas atkal triec to durvis, bet Pipariņš milnu atmet atpakaļ arī otro un trešo reizi.

Milzis brīnās, ka pilī kāds uzradies. Diezin kā viņam nepatīk, ka tas otrais par viņu dūšīgāks. Neko darīt, ņem milzis milnu pār plecu un nāk iekšā. Ieraudzījis ciemiņu, sauc:

—    Ei, Pipariņ, vai tu tas esi?

—    Es pats, dārgumiņ, pats gan! — Pipariņš atsaucas.

—    Nu tad tā, Pipariņ: ja es savu darbu pirmak paveikšu, es tevi piekalšu kā tos trijus, ja tu būsi pirmais, piekalsi mani.

Tā arī norunāja, ka Pipariņš paliks kurt uguni, bet milzis ies medīt. Milzis ari viņam atstaja svina milnu, tēraudu un svinu šķilšanai. Pipariņš sāk šķilt, taču, tiklīdz redz, ka nekas nebūs, ātri izvelk no jostas savu kramu un tēraudu, izšķiļ dzirksteli, uzkur uguni, bet milža vēl nav.

Uguns jau deg pilnās liesmās, kad tik tikko pārvelkas milzis un stiepj sev līdz trīs stirnas. Milzis, uguni ieraudzījis, apstājas kā zemē iemiets, grasas vēl ko sacīt, bet Pipariņš viņam ar milnas kātu pa pieri.

—   Aijaijai, — sāk lūgties milzis, — atstāj mani dzīvu, kalpošu tev līdz mūža galam!

Pipariņš atstāj to dzīvu un pieņem par kalpu.

No rīta abi divi iet medībās. Kad ieiet meža, Pipariņš ierauga milzi ar divām galvām. Uz stilbiem uzmaucis dzirnakmeņus, tas tikai skrien. Pipariņš viņam vaicā, kurp tas skriedams, un milzis atteic:

—   Es tā dzirdēju — esot kaut kāds Pipariņš parādījies, manu brāli sagūstījis, es nu skrienu to pīšļos samalt.

Pipariņš saka:

—Es jau tas esmu. Ko tev vajag?

Milzis metas šim virsū kā avens, bet Pipariņš viņam dod ar milnas kātu pa abām galvam, līdz milzis sāk lūgties:

—  Aijaijai, Pipariņ, atstāj mani dzīvu, būšu tev kalps līdz kapa malai!

Pipariņš atstāj to dzīvu un ņem līdzi medībās.

Tiklīdz Pipariņš daudzmaz atpūties no šī milža, ierauga vēl vienu — ar trijām galvām. Rokā tam šķēps no garas egles, skrien milzis, kā vēja nests. Pipariņš viņam vaicā, kur šis tā skriedams, un milzis atbild:

—    Es tā dzirdēju, ka pie mums ieradies kaut kāds tur Pipariņš, abus manus brāļus saņēmis gūstā, es nu skrienu to sasist gabalu gabalos.

Bet Pipariņš viņam saka:

—    Es jau tas esmu. Ko tev vajag?

Milzis metas virsū kā avens, bet Pipariņš viņam dod ar milnas kātu pa visām galvām, līdz milzis sāk lūgties:

—   Aijaijai, Pipariņ, atstāj mani dzīvu, būšu tev kalps līdz kapa malai!

Pipariņš atstāj to dzīvu un ņem līdzi medībās.

Ta četratā viņi medīja kalnos. Nošāva četras stirnas, uzkūra uguni un atstāja vienu milzi cept tās uz iesma, kamēr pārējie vēl kaut ko nomedīs. Milzis uzdur stirnas uz iesma un sāk tās grozīt virs uguns. Papriekšu vienu, tad otru, līdz visas četras gatavas, pēc tam viņš tās pieslej pie priedes. Tikko viņš to padarījis, parādās kads punduris.

—   Dod pamēģināt, vai labi izcepies!

—   Ej tu pie velna, gan jau bez tevis būs ēdāji, — milzis at-

I'ild. Tad punduris kā lec klāt, kā cērt milzim pļauku, tā tas gar zemi. Punduris pagrābj visas četras stirnas — am, am! — api ij un prom.

Milzis vēl lāgā nav atguvies no pundura pļaukas, kad pāicjie trīs jau klāt un stiepj vēl četras stirnas.

—    Nelaimīgais, kur ir cepetis? — viņi prasa. Milzis izMasta, ka tas bijis, ka punduris visu aprijis. Tagad paliek otrs iml/is cept četras stirnas, bet pārējie trīs iet atkal medīt. Tikko viņš noņem no uguns pēdējo cepeti, tā punduris klāt.

—    Dod pamēģināt, reiz tik jauki ir izcepies! — punduris suka.

—   Ej tu pie velna, vai es tev to cepu? Gan jau bez tevis būs i (laji! — milzis viņam atbild. Punduris pielec un iecērt divas pļaukas. Milzis gar zemi, punduris klāt pie cepeša — am, am, am! — visu noskrubina.

Milzis vēl lāgā nav atguvies no pundura pļaukām, kad pārējie trīs jau klāt: stiepj četras stirnas, bet paši izsalkuši pēc Miņa.

—    Nelaimīgais, kur ir cepetis? Vai tev arī to punduris apēda? — viņi vaicā. Un milzis izstāsta visu, kā bijis.

Tagad paliek pie cepšanas trešais milzis, bet arī tam punduris visu apēd. Pārējie nāk no medībām, vēderi raujas čokurā. Tagad Pīpariņam kārta palikt pie cepšanas, un milži iet medības. Pipariņš izcep atkal četras stirnas, un, tikko ceturto pieslējis pie koka, tā punduris klāt.

—    Dod pagaršot, kā ir izcepies! — punduris sauc.

—    Ej pie velna, vai nu nebūsi diezgan paēdis, vairāk tu nedabūsi!

Punduris klūp virsū Pipariņam, bet tas grābj punduri ciet mi nes prom. Nes, nes, kamēr aiznes pie liela koka. Ieplēš koku, iespiež pundurim bārdu kā spīlēs un atstāj viņu tur. tad dodas alpakaļ pie saviem cepešiem, un tikām jau milži klāt — katrs stiepj pa stirnai. Tiem brīnumi, kad ierauga cepešus, bet, tā kā visi badā, tad sēžas pie azaida, pat nevaicādami, kas še noticis.

Kad visi daudzmaz pierimuši, Pipariņš tiem stāsta, ko viņš pundurim darījis. Nu visi dodas skatīties punduri. Kur tad nu vairs: no pundura ne vēsts, tikai bārda kokā palikusi, un pats koks šķībs un greizs. Viņi pamana asiņu pēdas, kur punduris bēdzis, un iet pa tām tālāk. Iet, iet, kamēr uziet dziju bedri, un tur pēdas beidzas-

—    Tas būs tur nokāpis, — visi nospriež. Un sak gudrot, kurš kāps lejā. Milžiem nav dūšas, bet Pipariņš saka tā:

—    ps jau nu kāptu, man tikai bail, ka jūs mani piekrāpsiet.

—    Nekrāpsim, nekrāpsim! — milži nosolās un ielaiž Pipariņu bedrē.

Nonācis lejā, Pipariņš atrod milzum plašu lauku. Laukā viņš ierauga māju un dodas taisni uz turieni. Iegājis mājā, redz četrus kambarus — citu aiz cita. Atver pirmo: tur sēž meita —1 acis žilbst skatoties. Sēž viņa pie zelta stellēm un auž zelta audeklu. Tad atver otras durvis: tur sēž meitene — daudz skaistaka; tai pie kājām zelta vista ar zelta cāļiem. Atver trešo kambari: tur meita — vēl jaunāka, vēl skaistāka; tai apkārt lopu bars, viss no tīra zelta. Iegāja ceturtajā — tur visjaunāka un visskaistākā sēž pie zelta šuvekļa un raksta ar zelta diegiem. Pipariņš domā: «Šo es ņemšu pats un tās vedīšu saviem kalpiem.»

Jaunākā meitene vaicā: kas viņš tāds un no kurienes? Pipariņš saka — esot no virszemes, atnācis punduri meklet.

—    A, tas ir musu brālis! Ja tu to gribi nokaut, še tev koka zobens, tas viņu pušu pāršķels un vēl septiņas pēdas zemē ieskries. Ej un paskaties, tur brālis guļ dārzā.

Pipariņš palūko koka zobenu — ņemt vai neņemt, tad joka pēc' paņem arī.

Izgājis dārzā, ierauga punduri guļam. Pipariņš izslējās, atvēzējas gan ar savu, gan koka zobenu un grib cirst gulētājam. Tad pārdomā, ka būs nelāgi pretiniekam tā uzbrukt, — to vajag piecelt, lai zina, no kādas rokas krīt. Viņš aši modina punduri un metas tam virsū. Kamēr punduris taisās vilkt zobenu laukā, Pipariņš triec viņam ar abiem zobeniem. Tavu brīnumu — tērauds pundurim pat skrambiņu nenodarīja, bet koka zobens to pāršķēla pušu un vēl ieskrēja zemē septiņas pēdas dziļi. Tad Pipariņš dodas atpakaļ, ņem visas četras māsas, ved atkal uz bedri, kur viņu milži nolaida lejā. Papriekšu viņš liek vilkt augšā meitas un sevi pašu pēc tam.

Milži uzvelk vienu, uzvelk otru, uzvelk trešo. Kad pienāk kārta jaunākajai, tā saka:

Brauc nu tu augšā — ja mani pirmāk uzvilks, tu paliksi.

Bet Pipariņš par to negrib pat dzirdēt: reiz milži nozvērē|n .i, tad jau nepiekrāps. Un tā milži uzvelk jaunāko meitu, nomet virves galu lejā, dodas ar visām meitām uz māju, bet Pipai ii,iš lai nu glabjas, kā pats zina.

Kad Pipariņš to pamanījis, viņš ilgi brīnās un tad sāk domai, ko iesākt. Lād pats sevi, ka ineitai neklausījis, bet ko lai • lara, ja tāds viņam liktenis. Un tā nu viņš iet pa lauku, iet, iet, Kamēr ierauga pilsētu. Iet taisni uz turieni. Jau pie pašas pilsēlas ierauga kalnu, un kalna galā sēž kaut kas melns. Piegājis vel tuvāk, viņš redz: kalna galā sēž meita, melnā lakatā ietinusies, lakatu slapju pieraudājusi. Kalna piekājē ļaužu melns tūkslotis: kurš ar bļodu, kurš ar spaini, kurš ar krūzi.

Pipariņš iet meitai klāt. Piegājis padod labudienu un vaicā, ko viņa raud. Meita raudādama tam atbild:

Bēdz prom, svešo jaunekli, kamēr arī tu vēl neesi pagalam, lai tev kā man nav jaunam jāmirst, bēdz, dieva dēļ, lai man ir gals klāt, bet ne tev!

Pipariņš skatās un brīnās, kāpēc tad viņai jāmirst. Meita sāk viņam stāstīt:

—    Seit tuvumā dzīvo pūķis, viņš visu ūdeni nosprostojis un nedod nevienam pat muti paslapinat, kamēr nav dabūjis savu nodevu — katru dienu pa vienai meitai. Tad viņš dod ūdeni, tāpēc, redzi, te tik daudz ļaužu gaida ar traukiem. Un pilsēta nosprieda, kad kuram nodeva jāmaksā, — šodien kārta valdnieka meitai. Tā es te sēžu un gaidu, kad pūķis mani aprīs. Bēdz prom, es tev saku, kamēr tu vēl esi dzīvs!

Pipariņš pasmejas un viņai saka: šim esot vairāk bailes no sliktas dzīves nekā no nāves, — apsēžas viņai blakām parunāties un noliek milnu sev līdzās. Tad viņš ieliek galvu meitai klēpī un lūdz, lai paieskā. Meita ieskā arī, un Pipariņš aizmieg ka nosists. Galvu ieskādama, meita iepin viņam matos savu gredzenu, uz kura ir valdnieka zīmogs.

Tajā pašā brīdī kalns sāk cilāties. Meita kļūst bēdīga, sāk raudat, un asara uzpil Pipariņam uz vaiga. Tas tūdaļ pamostas un vaicā, kas nolicis.

—   Vai tad tu neredzi? — saka meita, un Pipariņš grābj pēc milnas. Pūķis paver žaunas, grib abus norit, bet nekā! Pastiepj otru galvu, pastiepj trešo, bet Pipariņš iegrūž tam rīklē milnu, paķer zobenu un nocērt visas trīs galvas. Tad nogriež galvām ausis un iebāž tās sev kabatā.

Te no kaut kurienes atskrien Melnais Moris, savāc visas tr.s pūķa galvas un prom pie valdnieka saņemt algu — it kā viņš būtu glābis meitu un pūķi nokāvis. Valdniekam prieks, tas tūdaļ sludina svētkus pa visu pilsētu un Morim sola meitu par sievu.

Pipariņš tikām noklīdis pūlī, ieiet pilsētā un apsēžas vienā| krogā. Milnu pametis ārpusē, pats liekas atpūsties. Atpūtiesj dodas uz valdnieka pili un saka valdniekam, ka viņš izglābis' meitu un nokāvis pūķi. Valdnieks brīnās vien, viņu redzēdams,j un rāda uz Mori.

—    Te jau tas cīnītājs, tas manas meitas glābējs!

Moris teic tā:

—  Vai tad šitāds tiktu galā ar tādu pūķi? Viņam jau pat ieroča nav!

Pipariņš sakar

—   Mans ierocis palika krogā, un, ja tu netici, aizej pats pakaļ!

Moris prom uz krogu. Vandās viscaur gan šur, gan tur —• ieroča nav, bet uz milnu pie durvīm pat acis nepamet. Priecīgs nak pie valdnieka atpakaļ un saka — nekāda ieroča neesot.

—   Ei, tev jau nav acu pierē, — atbild Pipariņš, dodas uz krogu, paņem milnu un — pie valdnieka. Valdnieks brīnās par tādu stiprinieku un tādu milnu, tomēr saka:

—   Ar tadu pūķim galvas nenocirtisi. Kā tu pierādīsi, ka tu nocirti, ja Moris atnesa?

—    Ko tad viņš atnesa? — Pipariņš vaicā. Un, kad viņam parāda galvas, Pipariņš iešauj roku kabatā un velk laukā visas sešas ausis un nomet valdniekm pie kājām. — Tur galvas, te ausis, spried pats, kurš nokāvis pūķi!

Tobrīd ienāk valdnieka meita, parokas Pipariņam pa matiem, atrod tur savu gredzenu, uz kura zīmogs, un saka valdniekam: tas ir tas varonis, kas viņu glābis no nāves. Tagad valdnieks notic, soda Mori ar nāvi, bet Pipariņu mīl un lolo ka paša delu.

Valdnieks dod Pipariņam savu meitu, bet tas saka: paldies, viņam citas algas nevajagot, lai tikai iznes viņu virszemē. Valdnieks dīvaini paskatās un tad saka:

—    Prasi ko citu, to es nevaru izdarīt.

Pipariņš atbild — cita nekā viņam nevajagot. Tad valdnieks padomā un teic tā:

—   Divu stundu gājienā no manas pils dzīvo putns, tik liels ka pūķis, katru gadu tas izperē divus bērnus vērša lielumā, bet nekad tos nevar izaudzēt lielus. Kaut kāds nešķīstenis bērnus nomaitā — pats putns nezina, kas vainīgs. Dodies turp, pasargā bērnus, un, ja tas putns tevi nevarēs iznest virszemē, es nezinu. Kas to vēl izdarīs. Ej tagad, sarunā visu, un, ko vajadzēs, to es Iev došu.

Pipariņš dodas ceļā un stiepj savu milnu. Kad nonāk pie tas vietas, redz milzīgu vītolu. Tajā ligzda, tik liela kā divas rijas, un ligzdā divi putnēni, lieli ka vērši. Mātes nav, tā kaut kur aizlidojusi, putnēni guļ vieni paši. Kā ierauga Pipariņu, tā ieeiepstas un pabēg ligzda uz otru malu. Pēc brītiņa vītols sāk līgoties un putnēni veļas pie Pipariņa. Viņš paceļ acis, un ir jau arī ko redzēt: milzu pūķis izslējis galvu putnēnus aprīt. Paver vienu rīkli — nevar, paceļ otru galvu, paver otru rīkli — vel nevar. Tad paceļ trešo galvu, paver trešo rīkli — aprīs visu: vītolu, putnēnus un viņu pašu. Bet tad nu Pipariņš iegrūž pūķim milnu rīklē, izvelk zobenu un nocērt tam visas trīs galvas. Pūķa asinis tek straumēm, debess pārvelkas ar miglu. Putnēni spiežas Pipariņam apkārt un paņem to zem spārniem.

Necik ilgi, kad putns jau klāt. Atlidojis pie ligzdas, iesaucas, bet putnēni klusē. Sauc otrreiz, trešoreiz, kamēr putnēni atsaucas. Kad putns ierauga Pipariņu, tad saka:

—    Ahā, lapsa, nu tu man esi rokā! Tad tu manus putnēnus plēs?

Bet putnēni ņemas stāstīt, kā viss bijis. Putns paliek priecīgs, ka tā iznācis, saka Pipariņam:

—    Ja tu manus bērnus izglābi, prasi no manis, ko gribi!

liet Pipariņš saka — viņam tik to vien vajag, lai iznes viņu

virszemē. Putns aši nolūko viņu, tad saka:

—    Tevi pašu es vēl kaut kā iznestu, bet tavu milnu gan

ne.

—    Bet es bez milnas — nekur! — atteic Pipariņš.

Tad putns viņam saka tā:

Icv četrdesmit dienas mani labi jābaro. Katru dienu pa iiinnm pavisam četrdesmit aunu. Ceļam vajadzēs vēl četrlesmit aunu, četrdesmit plāceņu un četrdesmit ūdens maisu. I .īd krauj man uz muguras milnu, sēdies pats virsū, un ar dieva palīgu laidīsimies uz virszemi! Ja ceļā es atskatīšos pa labi, dod man aunu un plāceni, ja pa kreisi — ūdens maisu! Ja tu to varēsi izdarīt, varbūt arī kas iznāks.

Pipariņš apsola gādāt visu, kas putnam vajadzīgs, iet tūliņ atkal pie valdnieka un teic, kas un kā. Valdnieks dod visu, kā prasīts, un Pipariņš baro putnu. Kad četrdesmit dienas pagājušas, viņš sagādā vēl četrdesmit aunu, četrdesmit plāceņu un četrdesmit ūdens maisu. Sakrauj to visu putnam uz muguras, milnu pa virsu, uzsēžas pats un ar dieva palīgu dodas ceļā.

Kad putns pagriež galvu pa labi, viņš dod tam aunu un plāceni, kad pa kreisi — ūdens maisu. Tā mazpamazītēm viņš visu izbarojis, un putns jau arī ir tepat vai virszemē. Tad tas atskatās vēl vienu reizi, bet Pipariņam vairs nav ko dot; viņš nogriež gabalu miesas sev no kājas un pamet putnam. Putns paķer knābī, taču jūt, kas tā par gaļu, neēd, bet paslēpj zem mēles. Ar pēdējiem spēkiem tie izlaižas virszemē.

Kad Pipariņš ierauga dienas gaismu, viņš kļūst gauži priecīgs. Putns viņu nolaiž zemē, bet Pipariņš nevar nostāvēt — tik lielu gabalu izgriezis sev no kājas. Tā viņš guļ septiņas dienas, un putns arī atpūšas. Beigās putns viņam saka tā:

—    Tagad mēs varam šķirties,, bet tu, lūdzams, iedod man tādu grāmatu, ka es tevi esmu uznesis sveiku un veselu, jo bez grāmatas valdniekam nevaru acīs rādīties.

Pipariņš raksta grāmatu. Tad putns laiž viņu iet, kur pats grib.

—    Esmu piekusis, nevaru kajas nostāvēt, — Pipariņš saka. Tad putns pavaicā, ko viņš tam pēdējoreiz knābī iemetis.

Pipariņš runā gan šā, gan tā, tomēr beigās pasaka taisnību.

—   Tad tādēļ tu nevari kājās nostāvēt, — saka putns, izspļauj no knābja miesas gabalu, pieaudzē viņam pie kājas, un, tiklīdz kāja vesela, Pipariņš uzlec kā briedis, pasaka putnam sveikas un dodas caur mežu taisni uz milžu māju. Kā milži viņu ierauga, krīt gar zemi un visi ir pagalam.

Pipariņš atbrīvo pieķēdētos, un tad līdz ar viņiem, ar milžu sievām un ar meitenēm dodas uz savām mājām. Māte gauži priecājas, ieraudzījusi savus dēlus un meitas, skrien viņiem pretī un apmīļo vecākos. Pipariņš brīnās, ko māte dara, un saka viņai:

—    Ko tu dari, māmiņ, — svešus apmīļo, bet savu dēlu pavisam aizmirsusi!

Bet māte atbild:

—    Tie jau ir mani vecākie dēli, tās manas meitas, tavi īstie brāļi un māsas, vai tad tu neredzi? Tu jau tos gāji meklēt!

Pipariņš tā nopriecājās, ka nemaz nenožēloja pārciestās nelaimes, — ka tikai brāļi un māsas atradušies! Viņš mātei visu izstāstīja: kur bijis, ko darījis. Pastāstīja par milžiem, par punduri un viņa četrām māsām, atdeva tās brāļiem par sievām, bet pats apņēma jaunāko. Un tā viņi visi sāka dzīvot kopā laimē un pārticībā.

PAR ŪDENSVĪRU

(Slovēnija)

Reiz dzīvoja zēns, kam patika peldēties. Kad no lietus vai paliem ūdens cēlās, viņš nevarēja nosēdēt mājās. Kaut arī tēvs un māte neļāva, viņš tomēr gāja uz upi.

Nonācis krastmalā, zēns noģērbās un metās ūdenī. Ūdens bija milzum liels un sāka zēnu nest projām. Zēns airējās ar rokām, vicinājās un plivinājās uz visam pusēm. Viņš raudāja un kliedza, cik jaudas, kamēr to padzirdēja ūdensvīrs pašā upes dibenā. Un labi vien bija, ka padzirdēja, jo tajā brīdī zēns sarijās ūdeni un zaudēja samaņu.

Kad piesteidzās ūdensvīrs, tas atrada zēnu dziļā miegā. Bet viļņi viņu nesa vien tālāk. Vispār ūdensvīram nepatika, ja kāds nonāca dzīvs viņa zemūdens valstībā, tādēļ viņš jebkuru, kas iekrita ūdenī, noslīcināja. Bet šis mazais zēns viņam ļoti iepatikās. 2ēl būtu, ka zēns noslīktu, tādēļ ūdensvīrs apņēmās viņu izglābt. Skumīgi bija vienam pašam tajā plašajā valstībā, tādēļ viņš tā nopriecājās par jauko bērnu, kas viņam īsinās laiku.

Ūdensvīrs paņēma zēnu uz rokām un aiznesa uz savu skaisto zemūdens pili. Dzīvs cilvēks vēl nekad nebija pārkāpis pār šīs pils slieksni. Sī bija pirmā reize. Viņš nolika zēnu stikla gultā stikla istabas vidū. Tad atgāja nost un paslepus gaidīja, kad zēns modīsies.

Zēns pamodās. Palūkojās apkārt un ieraudzīja, ka guļ stikla istabā stikla gultā. Pie gultas stāvēja galdiņš, uz galdiņa — visvisādas spēļu lietiņas, visas no stikla un kristāla. Skaistums un spožums zēnam iepatikās, viņš paņēma mantiņas un sāka spēlēties. Bet tūlīt pat iedomājās par mājām un sāka raudāt. Piesteidzās klāt ūdensvīrs un vaicāja zēnam:

—    Par ko tu, bērniņ, raudi?

-— Par mājām, — atteica zēns un raudāja neaprimdamies.

Ūdensvīrs viņam vaicāja:

—   Vai tad tava māja ir labāka par visām šīm bagātībām?

—    Labāka gan! — atteica zēns un raudāja vēl jo rūgtāk. Ūdensvīrs saprata, ka te runāt velti, un aizgāja prom. Zēns izraudājies aizmiga. Tad uz pirkstgaliem ienāca ūdensvīrs un aiznesa viņu citā istabā. Kad zēns pamodās, viņš palūkojās apkārt un ieraudzīja, ka guļ sudraba gultā, bet gulta stāv istabā, kurai griesti un grīda — viss no skaidra sudraba. Pie gultas stāvēja galdiņš ar spēļu lietiņām — viss no sudraba. Zēns izbrīnījies skatījās uz šo bagātību un sāka spēlēties. Bet tūlīt pat spēle viņam apnika. Viņš atcerējās brālīti un māsiņu, ar kuriem spēlējās mājās, un atkal sāka gauži raudāt.

Piesteidzās ūdensvīrs un vaicāja:

—    Par ko tu raudi, bērniņ?

—    Par brālīti un māsiņu, — atteica zēns un raudāja vēl rūgtāk. Nevarēdams viņu nomierināt, ūdensvīrs aizgāja.

Zēns aizmiga. Tad atkal atnāca ūdensvīrs uz pirkstgaliem un aiznesa viņu uz trešo istabu.

Kad zēns pamodās, viņš ieraudzīja, ka ūdensvīrs viņu pārnesis gultiņā no tīra zeltaZelta istabā viss bija no vistīrākā zelta: galdiņš, krēsli, spēļu lietiņas. Zēns bija daudz dzirdējis par brīnumainām zelta krātuvēm, bet nevarēja pat iedomāties tadu spožumu, kāds tagad tam žilbināja acis. Kā noburts viņš ķērās pie zelta spēļu lietiņām un sāka spēlēties. Bet ne jau ilgi. Atcerējās tēvu un māti un atkal sāka skaļi raudāt.

Piesteidzās ūdensvīrs un vaicāja viņam:

—   Par ko tu raudi, bērniņ?

—    Par tēvu un māti, — atteica zēns un sāka raudāt vēl skaļāk.

—    Vai tev tēvs un māte ir dārgāki par tiru zeltu? — brīnījās ūdensvīrs, kas pats nezināja ne tēva, ne mātes, ne brāļu, ne māsu.

—   Dārgāki, — zēns teica.

Ūdensvīrs savāca visas pērles, kādas vien slēpās viņa zemūdens valstības dziļumos. Sabēra tas zēnam priekšā tā, ka izauga kaudze līdz griestiem, un vaicāja:

—    Un tēvs un māte ir dārgāki par šīm pērlēm?

Zēns aizmiedza acis, lai nekļūtu akls. Viss mirdzēja un laistījās it kā ugunsgrēkā. Bet viņš atbildēja ūdensvīram:

—   Tu veltīgi pūlies, lai uzzinātu, cik vērti ir tēvs un māte. Man tie ir dārgāki par sudrabu, zeltu un pērlēm, dārgāki par visu pasaulē.

Ūdensvīrs saprata, ka viņš zēnu ne ar ko nepievilinās. Viņš pagaidīja, kamēr zēns aizmieg, tad uzmanīgi iznesa viņu no ūdens un nolika krastā. Tur bija zēna skrandainās drēbes, ko tas bija novilcis, mezdamies ūdenī. Ūdensvīrs uztaustīja drēbēs kabatas, piebēra tās ar vistīrāko zeltu, pērlēm un devās prom.

Zēns pamodās un ieraudzīja, ka guļ upes krastā. Viņš piecēlās un apģērbās. Viņš ta īsti nezināja, vai tas, ko atcerējās par ūdensvīru un viņa valstību, bija sapnis vai nomods. Kad viņš atrada kabatās zeltu un pērles, viņš saprata, ka tas bijis nevis sapnis, bet skaidra īstenība. Zēns skrēja uz mājām pie tēva un matēs, pie brāļa un māsas. Priekam nebija ne gala, ne malas. Tā kā viņiem zelta un pērļu bija papilnam, arī nabadzība no viņiem atstājās un atnāca laime. Viņi uzcēla jaunu, skaistu māju un dzīvoja taja priecīgi. Zēns joprojām gāja peldēt, bet tikai tad, kad nebija plūdu. Un peldēja vienmēr seklumā, kur ūdensvīrs nerādījās.

Ūdensvīrs atgriezās savā zemūdens valstībā un bija ļoti bēdīgs. Viņam bija šķitis, ka viņš savā pilī glabā vislielākos pasaules dārgumus. Tagad viņš uzzināja, ka cilvēkiem ir vēl lielāki dārgumi — ir tēvs, māte, brāļi un māsas, kā viņam nav. Tas viņu tā saskumdināja, ka viņš raudāja trīs dienas no vie-

1as — raudāja tā, ka drebēja krasti un ūdens krāca kā palos. Tad viņš saposās ceļā pārlūkot visus savas valstības kaktiņus, vai tur neslēpjas tādi dārgumi, kādus viņš pats vel nav redzējis.

CITRONA KARAPULKS

( Horvātija)

Savāca reiz virsnieks Citrons savā karadraudzē visstiprākos vīrus — Sipolu, Ķiploku, Sarkano Piparu un Melno Piparu un devās pasaulē ļaudis pabūt.

Gāja cauru dienu un pievakarē sasniedza kādu nabadzīgu zemnieku māju. Karadraudzē ielavījās iekšā un sasēdās uz sola pie pavarda. Tikko tumsa pār zemi nolaižas, tā saimnieki pārnāk. Aizdedz skalu, lai iekurtu uguni pavardā mājas ļaudīm vakariņas izvārīt. Uzkar kāsī katlu virs uguns, uzliek vāku, lai putra vārās. Tad arī saimes ļaudis pārnāk katrs no sava darba. Mājā iekšā ejot, katrs saka: «Labvakar!» — un sēstas cits citam blakam pēc vecuma.

Kad putra nāk gatava, saimniece noņem vāku, izmaisa ar koka karoti un lej visu viena liela podā. Piepilda to līdz maļam — pods stāv kā siena kaudze. Tad saimnieks ceļas kājās dievu pielūgt un tie citi viņam līdz. Kad lūgšana pabeigta, visi sēžas rindā pie galda.

Piepeši saimnieks bilst:

— Cienītā, vai tev nav kur aizķēries ķiploks? Apnikusi man šitā sausā gavēņa putra.

Cienītā palūko te šur, te tur pa tumsu, sačamda Ķiploku no virsnieka Citrona pulka un stiepj uz galda. Saimniece kā uzsit ar delnu vienreiz un otrreiz, ta nabaga Ķiploks izjūk pa daivām.

Virsnieks Citrons ar karadraudzi trīc un dreb, biedra likteni redzēdami.

2*

Bet saimniece novelk daivām baltos krekliņus un liek tās piesta, ņem koka stampu un stampā, stampā, stampā. Vedekla grasās ņemt stampu savās rokās, bet saimniece neatlaižas un tik sit daivām pa galvu.

19

Ķiploks pavisam bez jēgas — ne dzīvs, ne miris. Bet, kad viņu sāk ar stampu zvetēt, aizstāvas, kā māk, — kož un smird. Tikai viss par velti. Nekas nelīdz. Tā nu viņš varonīgi dabū galu.

Saimniece pielej drusciņ ūdens un samaisa, kamēr ir ka piens, tad ar karoti lej pie putras klat. Kad viss gatavs, ēdēji nevar vien noslavēt šo medaino sulu.

Paēduši ceļas no galda. Un tad nāk aitu gans no ganībām mājā. Kad lopi aizgaldos un suņi piesieti, sēžas pie galda, un saimniece ceļ putras bļodu priekšā. Gans, tikko pie karotes pieķēries, saimniecei vaicā:

—   Vai tev nav kads sīpols aizķēries? Apriebusies man šitā plikā gavēņa putra.

Saimniece nu pagrābājas turpat, kur pirmīt Ķiploks atradās, ātri vien sagramsta Sīpolu un iedod ganam.

Sīpols nu redz, ka nokļuvis briesmonim nagos, un sāk didities. Gans ņem nazi un sagriež Sipolu četrās daļās. Velti šis ņēmās cīnīties pretī: koda acis, cirta mele. Gans raudāja baltas asaras, bet Sīpolam tas nenieka nepalīdzēja. Nācās ar galvu samaksāt tapat kā draugam, tikai mazliet vieglāk.

Gans pēc vakariņām dodas uz kūti gulēt, bet saimniece piesedz ar pelniem ogles pavardā. Un arī liekas gultā.

Kad nu viss ir klusu un mierīgi, mūsu karadraudze drusku attopas no brīnumiem un bailēm, bet virsnieks Citrons saka apsardzei tā:

—    Mīļie cīņu biedri, lai nu bēgam prom no sitām ciema mājām, kamēr mums vēl ūdens nesmeļas mutē kā Ķiplokam ar Sīpolu. Šitie ļautiņi ir pliki un nabagi, i akmeņus apēdīs, kur nu vēl mūs.

Ka teikts, tā izdara. Pirms ausmas aizmūk no mājām, kamēr vēl dzīvi. Tā iedami, nonāk pie kādas pilsētas. Šie nu domā, ka dzīviba glābta, un iet pilsētā iekšā, par skaistām ielām, tiltiem un puķu dārziem brīnīdamies.

Kad nonākuši pie skaistas, lielas mājas, virsnieks uzsauc:

—    Iesim, biēdrīši, iekšā! Šitā ir bagāta māja, te mēs būsim drošībā. Šis saimnieks nebūs badakāsis kā tie zemnieki un no mums nebarosies. Sitam visa ka ir diezgan.

—    Ejam ar! — atsaucas Sarkanais un Melnais Pipars.

Tā nu viņi iespruk maja, aizmaldās līdz ķēķim un paslēpjas skapī.

Kad metas pavisam gaišs, ķēkša ieskrien ķēķī un izrīko kalponi:

—   Kur uguni, nokauj cāli un noplūc!

Pēc kāda laika uguns kuras, ka rūc, un trauki ir galdā.' Čurkst sviests uz pannas, cepas olas, cālis grozās uz iesma. Kamēr vienbrīd ķēkša nenociešas:

—    Kur sarkanie pipari?

Kalpone metas pie skapja un ver vaļā. Viens divi — un roka satausta Sarkano Piparu. Tas redz, ka labi nebūs, un no šausmām nosarkst kā biete. Pēc maza brītiņa viņš jau ir dzirnaviņas. Aizsargājās, kā prata: degunā līda, rokas svilināja, — nekas nelīdzēja, tapa samalts miltos. Maļot kalpone desmitkārt nošķaudījās, bet ko tas līdzēja? Tā nu nabaga Sarkanais Pipars beidza savu mūžu, saberzts un samalts kā neviens. Dreb un trīc nobēdājies virsnieks ar pēdējo biedru skapī. No lielajām bailēm Citrons pagalam nodzeltēja, bet Pipars nomelnēja, drauga mokas redzēdams.

Tā pienāk pusdienlaiks. Kalps uzklāj galdu, uzliek šķīvjus, kausus ar vīnu un rakiju, cepešbļodu un dodas uz virtuvi. Tur paķer Citronu un nes istabā uz zeltītas tasītes likt. Kad nu Citrons ierauga, kur savu galu ņems, tas pavisam sačākst. Domā: kas būs — būs. Te nu kalps pamana, ka trauciņā nav piparu, un pasaka virtuvenei. Dodas sieva pie skapja, sačamda Piparu, liek dzirnaviņās un samaļ pulverī. Pipars visiem spēkiem turas pretī, kutina virtuvenei degunu — šī ņemas šķaudīt. bet nekas nelīdz. Tad nāk kalps un ieber Pipara atliekas traukā. Nu nāk pats saimnieks. Tik tikko spēj pa trepēm uzrausties — tauki šo smacē vai nost. Nokusis, itin kā visu dienu būtu aris un racis, tik tikko var maltītei piesēsties. Uzreiz grābj ciet Citronu un sāk ostīt. Citronam no tiesas tīk, ka saimnieks viņu osta, un ne prātā, kas viņu sagaida. Tiek ienesta zupa. Saimnieks ņem uz naža gala piparus un ber zupā, sniedzas atkal ar resnajiem pirkstiem pēc Citrona un sāk to viļāt pa rokām. Citronam šķiet, ka saimnieks to mīļo, un šis jutas pavisam labi. Kamēr tas ņem nazi, tik smailu kā čūsku, un grūž cauri dzeltenajam Citrona vēderam. Velti nu Citrons vairās un spļauj saimniekam acīs; tikmēr saimnieks viņu spaidīja abām rokām, līdz pēdējā lāse baltas asins bija zupā izspiesta. Tad saimnieks atdod šo kalpam, lai izmet. Un Citrons nonāk taisnā ceļā no zeltītās tasītes mēslainē.

Tā arī aizgāja bojā virsnieka Citrona karapulks.

>

GANIŅŠ

( Slovēnija )

Kādreiz Istrā jūras malā mazs puika ganīja pāris govju un kopā ar tām dažas aitas un kazas. Bija pusdienas laiks, un kvēloša saule bija nokaitējusi zemi. Piepeši puika ierauga trīs skaistas meitas, kas guļ mīkstajā zālē. Tās bija viļas[1]. Viņas bija neizsakāmi skaistas un ļoti lidzīgas: vienu no otras neatšķirsi. Viņas mierīgi gulēja un izskatījās cieši aizmigušas. Puikam pat prātā neienāca, ka tās varētu būt viļas. Viņš domāja, ka tās ir parastas meitas, karstumā iedamas, nogurušas, nolikušās atpūsties un aizmigušas.

«Saule viņas var apsvilināt,» zēns domā. «2ēl, tik skaistas no vaiga! Jāpalīdz viņām!»

Viņš uzkāpa tuvējā liepā, salauza kuplākos zarus un apspraudīja meitām apkārt tā, ka saule viņām vairs netika klāt.

Pēc brītiņa viļas mostas un ceļas augšām. Viņas brīnās un cita citai vaicā, kas ir bijis tik labs un piesedzis viņas no saules. (Kaut gan viņas tīri labi zināja, kas noticis, jo viļas nekad neguļ, bet tikai izliekas guļam. To viņas vaicāja, lai pārbaudītu, vai puika atsauksies vai ne.)

Ganiņš ne tikai neatsaucās, bet gribēja aizbēgt pavisam, jo uz vilām pat skatīties nevarēja, tik ļoti spīdēja viņu mati. Tiem bija asa, spoža zelta krāsa. Bet, kur griezies, viļas atkal klāt, nekādi no viņām neizbēgt. Viļas pavaicāja, ko viņš gribot par to, ka pasargājis viņas no karstās saules. Puikam nebija dūšas kaut ko lūgt, un viļas nolēma viņam uzdāvināt naudas maku, kurā vienmēr turas zelta cehīni. Bet puikam tas bija vienalga, jo viņš naudu nepazina. Viņš tikai spēlējās ar naudas gabaliem, aplūkoja tos, bet ņemt negribēja, jo kam viņam nedzīva nauda, kad viņam ir dzīvas govis un aitas un tās liekas daudz labākas. Kad viļas to redzēja, viņas sacīja puikam:

—   Kad vakarā dzīsi mājā, dzirdēsi aizmugurē no jūras puses visādus zvanus un zvārguļus, bet neatskaties ne reizi, kamēr netiksi mājā!

Pateica to un izgaisa.

Tikai tagad puika apķēra, ka tās bijušas nevis parastas meitas, bet gan viļas.

Saule palēnām slīd jūrā, un puika dzen savus ganāmos mājā. Jo tuvāk pie mājas, jo skaļāka šķindināšana un zvanīšana aiz muguras. Un tā viņš aizmirsa, ko viļas piekodinājušas. Pusceļu nogājis, viņš ziņkārīgs atskatās un redz, ka viņam līdzi nāk miizīgs ganāmpulks. Viņš ierauga veselu baru aitu, govju un kazu, kas nāk laukā no jūras viņa lopiņiem nopakaļ, liet tajā bridī, kad puika atskatījās, lopi pārstāja brist laukā no jūras. Viņš pārdzina mājā tikai tos, kas jau bija iznākuši krastā. Ja ganiņš nebūtu atskatījies, viņa ganāmpulki būtu neizskaitāmi, bet viņam pietika ar to pašu, un viņš vēl deva nabaga kaimiņiem lopus, kurus viņam dāvinājušas viļas.

PASAULEI NEIZDABĀSI

(Serbija )

Viens vīrs devās no pilsētas mājup jāšus uz ēzeļa, bet viņa dēls gāja līdzās kājām.

Nāk pretī kāds cilvēks un saka:

—    Tas nav labi, brāl, ka tu jāj, bet bērns iet kājām. Tev taču ir stiprākas kājas nekā viņam.

Tad tēvs nokāpj no ēzeļa un uzsēdina uz tā dēlu.

Gabaliņu tālāk nāk pretī otrs cilvēks un saka:

—   Tas gan nav labi, puis, — tu jāj, bet tēvs iet kājām. Tev taču ir jaunākas kājas.

Nu abi uzsēžas uz ēzeļa un jaj, bet sastop trešo cilvēku, kas saka:

—   Tā nu gan ir muļķība — divi ēzeļi uz viena nabaga lopiņa. Pareizi butu ņemt bozi un jums abiem uzskaitīt!

N9kapj abi no ēzeļa un iet kājām — tēvs vienā pusē, dēls otrā, bet ēzelis pa vidu.

Nāk pa ceļu ceturtais cilvēks un saka:

—    Esat gan jūs trīs jocīgi draugi! Vai tad nepietiktu, ja divi no jums ietu kājām? Vai nebūtu labāk, ja viens no jums jātu?

Tad tēvs dēlam saka:

—    Mēs abi esam diezgan jājuši uz ēzeļa. Tagad ēzeļa kārta uz mums pajāt.

Viņi nogāž ēzeli gar zemi, viens sasien priekškājas, otrs pakaļkājas, izbāž mietu pa vidu, ceļ plecos un nes.

Kad nu ļaudis, ko viņi pa ceļam satiek, sāk smieties un brīnīties, tēvs nomet ēzeli zemē un, vaļā raisīdams, saka:

—   Tāds cilvēks, kas grib visai pasaulei izdabāt, nav neko gudrāks par šo ēzeli. Es ar savu lopiņu rīkošos pēc savas gribas, kā vienmēr līdz šim esmu darījis, bet ļaudis lai runā, kas viņiem tīk!

Un viņš sēžas uz ēzeļa, bet dēls soļo blakus kājām, un tā viņi iet līdz savam ciemam.

SLIMAIS LAUVA

( Horvātija )

Reiz dzīvoja lauva. Viņš bija slims un gulēja savā midzenī. Atnāk lācis viņu apmeklēt, un lauva tam prasa:

—    Saki man, mīļais lāci, — vai mana miga smird vai ne?

Lācis atbild:

—   Jā, nudien, te nelabi smird.

Lauva sadusmojas un saplēš lāci.

To redzēja zaķis, kas atradās tuvumā. Nāk zaķis apsveicināties ar lauvu, bet lauva atkal:

—   Saki man, zaķit, — vai mana miga smird vai nesmird?.

Zaķis uz to:

—   Nudien, nemaz nesmird, kā lai smirdētu, te tik jauki smaržo!

Lauva atbild:

—    Melo, šite nevis smaržo, bet smird! — un saplēš zaķi.

To redzēja vilks, kas gaidīja pie alas savu kārtu. Vilks ienāk

ar lauvu apsveicināties, bet lauva bilst:

—    Teic nu, vilk, — vai manā mājā smird vai smaržo?

Vilks atsaka:

>— Ne te smird, ne smaržo.

Lauva atcērt:

—   Tu man melo, vajag vai nu smirdēt, vai smaržot! — sagrābj vilku un saplosa.

Visu redz un dzird lapsa, un nu viņai kārta lauvu apsveikt. Un lauva vaicā:

—    Saki man, kūmiņ, t— vai manā migā smird vai smaržo?

Lapsa atbild:

—   Piedod man, visgaišo valdniek, nudien nezinu teikt, vai smird vai smaržo, esmu saaukstējusies, un man ir iesnas, tālab neko tev nevaru pateikt, bet melot neuzdrīkstos.

Un lauva nesaplosīja lapsu. Jo tā bija apķērīga.

VĒRSIS UN PELE

(Horvātija)

Atgūlās reiz vērsis kūtī pagremot savu gremojamo, te no cauruma sienā izlien pele un nu ņemas vienā mierā skraidīt un lēkāt vērsim pa virsu, līdz vērsis apvainojas, uzlūko peli un saka:

—   Vai tad tev visas kūts par maz, ka pa manu muguru vien danco? Vai tad tu nezini, kas es tāds esmu?

—   Zinu gan, — atbild pele, — tu esi liels, bet labs un mierīgs vērsītis, es tikai pastaigāšu un tev neko sliktu nenodarīšu, varbūt tavā mīkstajā un siltajā spalvā ko labu atrodu.

—    Taisni tālab, ka esmu labs un mierīgs, es negribu, lai visādas peles man pa galvu danco, taisies, ka tiec, pietiek man tevi, paganu, auklēt, ka vilkšu ar asti, pagalam būsi un līdz griestiem uzlidosi!

—    Kam tu tā, manu vērsit! Zinu, ka tu to vari, ja tikai gribi. Bet, ja tu pret visiem esi labs un žēlsirdīgs bijis, esi pret mani arī: varbūt reiz pienāk laiks, kad es tevi varēšu no nelaimes paglabt.1

—   Vesels tūkstotis šitādu sīkuļu mani nedz baida, nedz var man palīdzēt, vācies nost, citādi tev ies plāni!

Pele nolec un iebēg caurumā. Bet pēc kādām dienām šim pašam vērsim, pie siles piesietam, ap ragiem aptinas virve, savelkas apkārt kaklam un žņaudz nost. Sis sāk no sāpēm raustīties un tik briesmīgi šņākāt, ka pele to saklausa un atskrien, vaicādama:

—    Kas tev vainas?

—    Ar mani ir pavisam bēdīgi. Redzi, esmu sapinies.

—    Pastiep ragus un pārrauj striķi!

—    Es jau tā darītu, ja virve nežņaugtu kaklu ciet, palīdzi nu, ja vari!

—   Varētu, tikai bailes tev mugurā lēkt.

—    Lec kaut acīs, tikai izpestī!

Pele uzlec un mazpamazām pārgrauž nelaimīgo valgu. Tā nu tikko dzīvs vērsis no nāves izglābies. Tiklīdz vērsis attopas, tā nožēlo no sirds, ka pelei nav ļāvis sev pa muguru palēkāt, un pie sevis saka:

—   Ir gan grūti būt stipram un kašķīgam.

PEĻU KAUJA AR ODIEM

( Horvātija)

Reiz vecos laikos peles, kas nēsāja zobenus, un odi, kuri nēsaja pīķus, nevarēja kaut ko sadalīt un nonāca līdz kautiņam. Vini karoja daudz gadu, un nekādi viņiem nevedās mieru salīgt.

Beidzot viņi vienojas, ka citiem no malas šis strīds jāizšķir, un peles no savas puses izvēlējās bezdelīgu, bet odi -— runci.

Sanāca tiesneši norunātajā vietā, apsēdās zeltītos krēslos un teica:

Nu, strīdīgās puses, sakiet — kas jums ir citam pret

citu.

Kad peles ieraudzīja runci, bet odi bezdelīgu, viņi metās bcgt, ko kajas nes, saukdami tiesnešiem:

—   Ejiet savu ceļu, no kurienes nākuši; mēs mēģināsim savā starpā šo strīdu nokārtot un mieru salīgt, bet, ja nevarēsim, sauksim jūs palīgā.

LĀCIS UN BIŠUMĀTE

C Horvātija )

Ielīda lācis dravā un ņēmās pētīt, kurā stropā ir vairāk medus, kamēr uzgaja lielāko bišumāju, un nu sāka šo stumdīt un grūstīt, lai pie karuma tiktu. Bet bišumāte brīdina:

—   Sargies, ķepaini, svešas mantas, kamēr neesi ar galvu samaksājis! Katrs savu labumu sargā, tapat i mēs sargasim.

Bet lācis pretī:

—    Kas jūs par sargātājiem? Ir tad, ja jūs visi tur stropā līdz zobiem apbruņotos un par dzelzi pārvērstos, es jūsu bītos tikpat, cik peļu vai žurku.

Un apķer stropu ar ķepu, lai izceltu to no vietas, bet bišumāte sauc:

—    Celieties spārnos! Aiz manis!

Bišu spiets iet pa gaisu un, kur nu kura trāpa, tur dzeļ, līdz lācis pietūkst kā sieksta, top akls, ka ne izeju no dravas atrast, un lūdzas:

—   Žēlastību, brāļi un māsas! Jūs esat uzvarējuši! Parādiet man, kur dravai vārti, zvēru jums, ka nekad vairs šite kaju nesperšu!

Bišumāte atbild:

—   Pagaidi, kamēr pārskaitu savu karaspēku, vai visi ir vietās, pa to laiku arī dravas saimnieks būs klāt, varēsi ar viņu tikt skaidrībā, ja ar mani nevarēji.

VELC MŪDZIM PA GALVU!

(Horvātija)

Kāds vīrs, pa mežu iedams, dzird, ka starp zariem ligzdā putna bērni uztraukti čivina. Vīrs doma, ka tur kaut kas nav labi un sniedzas ar nūju pie ligzdas, lai putniem palīdzētu. Te no ligzdas izlien čūska, nolaižas pa nūju, aptinas vīram ap kaklu un saka:

—   Tūdaļ es tev iekodīšu!

Vīrs nobīstas. Padomā, padomā un lūdz čūsku pagaidīt, līdz kāds pateiks, vai viņai ir tiesības šim kost vai nav.

Čūska ir ar mieru.

Te nak viens cilvēks un, baidīdamies par savu paša ādu, nospriež, ka čūska drikst kost tam, kas viņu iztraucējis.

Nelaimīgais otrreiz lūdz čūsku pagaidīt, kamēr vēl kāds nāks.

Te nāk lapsa; lapsa paziņo, ka nevar tik zemā vietā tiesu spriest, lai šie ejot viņai līdzi, kamēr atradīšot celmu, kur viņai uzrāpties. Tiklīdz lapsa uzkāpusi uz celma, tā prasa, lai čūska nostājas uz zemes blakām savam pretiniekam.

Kolīdz abi nostājušies, lapsa vīram saka:

—    Raugi nu, aunapiere! Nūja tev rokā un galva uz pleciem:

velc mūdzim pa galvu!

»

ŪPIS UN PŪCE

( Horvātija )

Vecos laikos, kad visa lidojošā un četrkājainā radība, kā stāsta, pulcējusies tāpat kā mēs, katras slakas valdnieks ap Jurģudienu sasauca uz sapulci savus kustoņus, lai par visu ko parunātos un lai tie viņam savu padevību apliecinātu.

Tā vienu gadu ērglis apziņo visus putnus, lai tie noteiktā laikā pie viņa ierodas.

Te nu dodas pie viņa visi putni no visām pasaules malām, un katrs nes savam pavēlniekam dāvanu — tik lielu, cik var knābī saturēt, — un klanīdamies ceļ ērglim priekšā.

Taču ne ūpis, ne pūce neatlido, un ērglis liek vanagam tos līdz vakaram pie viņa atgādāt.

Vanags kā jau vanags — atstiepj zem spārna i pūci, i ūpi.

Ērglis tiem vaicā:

—   Kur tad jūs bijāt, plušķainie ķēmi?

—    Nudien, godātais valdniek, bijām aizņemti, aizrunājām vedējus un gribējām svinēt kāzas vakar uz Jurģudienu, bet vedēji neieradās, jo bija pie tevis atlidojuši, tā nu viņi mūs, bet mēs tevi piemānījām, tomēr mēs i bez vedējiem saprecējāmies.

Gribēja ērglis tos abus dzīvus gabalos saraustīt, bet citi putni sāka lūgties:

—   Mēs, godātais valdniek, tevi lūdzam tiem piedot! Bet par to, ka bez mums kāzas dzēra, nosodi viņus tā, ka šie no visiem putniem atšķirtos!

Tad ērglis saka:

—    Visi citi putni lai dzīvo uz priekšu, kā līdz šim dzīvojuši, tin pa dienas gaismu rosās, bet jūs abi, ūpi un pūce, no šī briža neuzdrīkstieties dienas laikā no saviem dobumiem laukā līst — tā ka ne saule, ne ļaudis jūs neredzētu, tikai kā spokiem naktī pa tumsu jums brīv savu medījumu medīt!,

KĀ ĀPSIS LAPSU PIEMĀNĪJA

( Horvātija)

Satiekas reiz āpsis ar lapsu uz ce]a, un lapsa āpsim bilst:

—    Kurp iedams, āpsīt?

Bet āpsis saka:

—    Eju meklēt kādu attapīgu gudrinieku, kas man zinātu palīdzēt, ja gadītos krist gūstā. Par tevi, krustmāmiņ, esmu pulka dzirdējis, tu esi tik attapīga un gudra, ka tava apķērība un gudrība tiek pasakās daudzināta un dziesmās pa visu pasauli apdziedāta.

—    Saki man, — lapsa vaicā āpsim, — cik tev ir gudrību krājumā, lai tu tiktu brīvs, ja reiz nebrīvē nonāktu?

—    Man to ir trīs, — saka āpsis, — un tās ir tīri labas. Bet n;iI<i man, krustmāmiņ, — cik tev ir gudrību, ar ko brīvībā tikt?

—    Veselas deviņas! — kūma atsaka.

Āpsis pat palecas no prieka un saka:

—    Tad jau mums laimējies, ka esam viens otru atraduši, — Icv ir deviņas, bet man trejas gudrības, ar tām mēs no kuras katras nelaimes sveikā izkulsimies. Mums jāmet kauliņi kopā!

—    Lai notiek, — saka lapsa, un abi kopā ce|o tālāk.

Lapsa, lai ietu kur iedama, vienmēr turas par sevi, šaujas

pāri ceļam, šurpu turpu skraidelē, kamēr vienbrīd iekrīt slazdā nu no turienes saka āpsim:

—  Vai, āpsit, brālīt, dieva dēļ! Nu esmu nebrīvē! Ko lai lagad daru? Pameklē starp savām gudrībām vienu, kas man līdzētu brīvībā tikt!

—    Neteikšu, māsiņ, — saka āpsis, — pati esi vainīga.

Bet lapsa lūdzas:

—    Labais āpsīt, āpsīt, brālīt, nedari gauži, ja vien zini, pasaki, kā lai tieku vaļā!

Te āpsis pielaižas:

—    Vai zini, krustmāt, ja mēs nebūtu apvienojušies, tad gan os tev nepalīdzētu, bet tagadiņ aiz vecas draudzības pateikšu. Kad atnāks tas vīrs, kam pieder slazdi, sāc luncināties ap viņu. Viņš domas, ka esi pieradināta, un palaidīs tevi vaļā. Tikai tu uzreiz nemūc krūmos, viņš var tev ar kaut ko iebelzt, un tad nobus nekāda labuma no tā, ka būsi brīve tikusi; paejies viņam pakaļ kādu gabaliņu un, kad būs izdevība, ņem kājas pār pleciem!

Kamēr šie tā runājas, nāk cilvēks. Āpsis, tikko cilvēku pamanījis, tā gabalā, bet lapsa paliek lamatās. Kad cilvēks klāt, lapsa uzreiz sāk luncināties un līst uz vēdera. Virs nodomāja, ka lapsa pieradināta, palaiž to vaļā, uzrīko slazdu no jauna un dodas mājup. Lapsa iet viņam pakaļ, bet, tiklīdz mežs tuvumā, jož krūmos, ko nagi nes.

Cilvēks paskatās atpakaļ un, lapsu vairs neredzēdams, saka:

—   Vienreiz aizlaidies, otrreiz neizdosies.

Lapsa, pa mežu šurpu turpu lēkadama, atkal tai pašā slazdā Iekšā. Domā, ko nu iesākt, bet te parādās āpsis un jautā:

—    Kas tev par vainu?

—    Re nu, brālīt, — atsaka lapsa, — par jaunu esmu I mātās; ļoti lūdzu tevi — iesaki man kādu viltību, lai tieku

vaļā!

—    Labi, — āpsis atbild, — kad atnāks tas vīrs, tu izliecies, ka esi pagalam, tad viņš tevi nometīs zemē. Tikai ncmūc uzreiz, bet, kad viņš sāks ap slazdu darboties, liec ļekas vaļā!

Pēc laiciņa nak cilvēks un redz slazdā beigtu lapsu guļam, viņš attaisa slazdu un nomet lapsu kādu gabalu no sevis. Tad vīrs sāk ap slazdu krāmēties, bet lapsa palecas un projām ir.

Kad cilvēks paceļ acis, no lapsas nav ne vēsts. Šis, neko tur līdzēt nevarēdams, pakrata tikai galvu un noburkšķ kaut ko zem deguna, bet āpsis lūr no biežņas, kas notiek. Cilvēks uzrīko slazdus un dodas mājup.

Pēc kāda laiciņa liktenis liek, lai āpsis iekrīt tanī pašā slazdā, bet lapsa glūn no biezokņa. Kad nu āpsis sagūstīts, viņa sāk smieties. Āpsis, nabadziņš, kad ierauga lapsu, sak lūgties un gausties:

—   Māsiņ, lapsiņ, dod nu vienu no deviņām gudrībām, lai topu no nelaimes atsvabinats!

Lapsa — kā jau nepateicīgs zvērs — nocērt kā ar cirvi:

—   Ahā, tas man patīk! Gana es mocījos un bēdājos, bet tu skatījies. Tagad tu pamokies un sagudro, ko zini, bet manas gudrības man pašai noderēs.

To dzirdot, āpsis žēli saka lapsai:

—    Tad nu, māsiņ, nāc atvadies no manis! Redzu, ka šoreizīt man gals ir klāt.

Te nu lapsa pienāk no āpša atsveicināties, bet viņš sagrābj lapsu un piespiež to sev klāt. Tai brīdī parādas vīrs, kam lapsa divreiz izmukusi, un, redzēdams, kas notiek, uzsauc:

—   Turi, āpsīt, kamēr es pienākšu, par to es tevi palaidīšu vaļā, bet ar šo man veci rēķini kārtojami, viņa jau divreiz mans piekrāpusi:

Notur āpsis lapsu, kamēr vīrs klāt, un nodod to viņam. Vīrs palaida āpsi, bet lapsai ar rungu uzskaitīja pa galvu deviņas reizes.

VALDNIEKS TROJANS AR ĀžA AUSĪM

(Serbija )

Reiz bija valdnieks, vārdā Trojans. Valdniekam bija āža au•.is, un viņš sauca bārddziņus citu pēc cita; bet, kurš atnāk hirdu dzīt, tas vairs neatgriežas. Tiklīdz bārda nodzīta, valdnieks Trojans vaicā, ko bārddzinis savadu redzējis, tas atbild, I i redzējis āža ausis, un tam tūliņ galva nost. Tā pienāca kārta vēl vienam bārddzinim, bet tas izlikās slims un aizsūtīja savu /elli. Kad zellis ieradās, valdnieks apvaicājas, kādēļ nav atnācis meistars pats, un zellis teica, ka meistars esot slims. Tad valdnieks Trojans apsēdās un lika dzīt bārdu. Zellis, bārdu dzīdams, pamanīja āža ausis, bet, kad Trojans vaicāja, ko šis redzējis, atteica, ka neko. Tad valdnieks iedeva zellim divdesmit dukātu un lika viņam vienmēr nākt bārdu dzit. Kad zellis pārnāca mājās, meistars vaicāja, kā gājis pie valdnieka, un viņš .11teica, ka labi gājis, ka valdnieks tagad vienmēr viņu saukšot, paradīja divdesmit dukātus, bet nesacīja, ka redzējis valdnieI am āža ausis. No tā laika zellis vienmēr gāja Trojanam dzīt bardu, katru reizi dabūja divdesmit dukātus un nevienam nesacīja, ka valdniekam ir āža ausis. Bet beigu beigās nepasakāmais sāka zelli mocīt un vajāt: viņš dila un nīka. Meistars, to pamanījis, saka zelli prašņāt, bet tas viņam tik vien atbildēja, i.a tam uz sirds esot kaut kas tāds, ko nevienam nevar sacīt.

—  Bet, ja varētu, — saka zellis, — kaut vienam pasacīt, uzreiz būtu vieglāk.

Tad meistars saka:

—    Saki man, es nevienam neteikšu; ja tev bail, tad ej pie mācītāja, izsūdzi viņam visu; ja to arī negribi, izej laukā no pilsētas, izroc bedri, iebāz tur galvu, trīs reizes pasaki zemei, Kas tev sakāms, un aizber bedri ciet!

Zellis izvēlējās trešo, izgāja laukā, izraka bedri, iebāza ^alvu un teica trīs reizes: «Valdniekam Trojanam ir aža ausis.» Ai/.bēra bedri, nomierinājās un devās mājup. Pēc kāda laika no bedres izauga pliederu krūms ar trim zariem, skaistiem un • laidiem kā sveces. Ganiņi, pliederu ieraudzījuši, nogrieza vienu /aru un izdrāza stabuliti, bet, tikko sāka pūst, tā stabulē atskanēja: «Valdniekam Trojanam ir āža ausis.» Tas tūdaļ k]uvž zināms visā pilsētā, un beidzot pats valdnieks Trojans padzir dēja, kā bērni stabulē: «Valdniekam Trojanam ir āža ausis.» Valdnieks tūdaļ liek atsaukt bārddziņa zelli un vaicā:

—   Vai tu ļaudīm par mani pastāstīji?

Tas, nabadziņš, sāk taisnoties, ka nevienam neko nav teicis, bet redzējis gan, ka valdniekam ir āža ausis. Valdnieks izvilka zobenu, gribēja cirst galvu, bet zellis sabijās un izstāstīja visu, kā bijis, ka viņš pateicis zemei, ka tur izaudzis plieders un katra stabule spēlē vienu un to pašu. Tad valdnieks kopā ar zelli iesēdās karietē un brauca uz turieni pārbaudīt, vai patiej šām tā ir, un atrada vairs vienu zaru. Valdnieks Trojans pavēl lēja to nocirst, izdrāzt stabuli, un tad lai zēns spēlē. Kā stabuli izdrāza, papūta, tā stabule skan: «Valdniekam Trojanam ir āža ausis.» Nu Trojans saprata, ka pat zemē neko nevar noslēpt, atstāja zelli dzīvu un turpmāk kuram katram ļāva dzīt bārdu,

ĀZIS, VELLĀBRĀLIS

(Serbija )

Reiz dzīvoja vecītis un vccenite. Viņiem bija divi dēli un divas vedeklas. Viņi visi dzīvoja ļoti nabadzīgi, un viņiem par visiem bija viens vienīgs āzis. Kādu dienu vecītis sūta jaunāko vedeklu mežā āzi paganīt, sagriezt zarus, lai šis nenobeidzas aiz bada. Vedekla ar āzi aiziet, kā bija sacīts, bet pēc maza brīža āzis jau mājās un bļauj pie durvīm: «Mē-ē-ē!» Vecītis iznāk laukā un vaicā, kas viņam kaiš un kur viņš tik ātri pārnācis. Āzis atbild:

—   Tu mani sūtīji zāli plūkt, zarus lauzt, vedekla aizsēja purnu, es paliku tukšā.

Tad vecītis sūta otru vedeklu, bet āzis atkal tāpat. Tad vecītis sūta jaunāko delu, bet āzis arī no viņa aizmūk; sūta ve-1 cāko — āzis atkal tāpat. Tad iet vecenīte, iegrābj piedurknē klijas, kaisa sev pakaļ un sauc:

—   Buk, buk, āzīt, buk, buk, āzīt!

Āzis iet nopakaļ, kamēr klijas birst no piedurknes, bet, kac

lās ir cauri, mūk atkal uz mājām un bļauj pie durvīm: «Mē-ē-ē!» Vecītis atkal vaicā, kas noticis, bet āzis atbild:

—   Tu mani sūtīji zāli plūkt, zarus lauzt, vecenīte aizsēja purnu, es paliku tukšā.

Vecītis nodomā, ka āzis saka taisnību, iet pats ar āzi uz mežu, bet āzis arī no viņa aizmūk. Nu vecītis noskaitās, pārgāja mājās, nokāva āzi, nodīrāja, iesālīja, uzdūra iesmā un sāka cept, bet āzis — kā lec nost no iesma, tā laiž ļekas vaļā! Skrien, skrien, kamēr nonāk pie lapsas alas. Lapsas tobrīd nebija mājas. Kad pārnāk lapsa, tad jūt, ka alā kads svešs, bet bail pašai līst iekšā, iet projām pavisam bēdīga. Nāk garām zaķis un prasa, kas šai kaiš. Tā viņam teic, ka alā kāds esot, bet tai bail līst skatīties. Tad zaķis saka:

—    Iesim abi divi, paskatīsimies, kas tas par zvēru!

Iet arī abi divi. Pienāk pie alas, zaķis sauc:

—    Kas tur ir krustmātes aliņā?

Āzis sauc pretī:

—   Es esmu āzis, vellabrālis, kauts un nenokauts, sālīts un neiesālīts, cepts un neizcepts, zobus atvāzīšu, kā diegu pārkodīšu!

Lapsa un zaķis, to padzirdējuši, mūk, ko nagi nes. Tā skriedami, satiek vilku, lāci ;in lauvu. Tie vaicā, kur viņi tā skrienot. Kad lapsa ar zaķi ierauga tādu baru, tad apstājas un sāk stāstīt visu, kā bijis. Nu iet visi kopā, lai palīdzētu lapsai tikt alā, bet kas tev deva — āzis šiem saka tāpat kā zaķim. Tā viņi klīst apkārt un žēlo lapsu, kamēr satiek ezi. Ezis vaicā, ko viņi tā klīst, un tie visu izstāsta. Tad ezis saka:

—    Iešu es pamēģināt, paskatīšos, kas tur ir.

Pie alas nonācis, ezis sauc:

—    Kas tur ir krustmātes aliņā?

Āzis sauc pretī:

—    Es esmu āzis, vellabrālis, kauts un nenokauts, sālīts un neiesālīts, cepts un neizcepts, zobus atvāzīšu, kā diegu pārkodīšu!

Ezis viņam:

—    Bet es esmu ezis, dūšīgs zēniņš, zvēru ķēniņš, kā savilkšos ripā, kā došu ļipā!

Kā nu āzis laidās prom!

SIEVA ĻAUNĀKA PAR ČŪSKU

(Maķedonija)

Kādam vīram bija varen nikna sieva, ļaunāka par čūsku. Kā ķirmis koku grauž, tā viņa vīru grauza, dzeldama dzēla. Pateiks vīrs kaut ko sakarīgu — tā uzreiz viņa vārdus apgriezīs, ka prātīgāka runa liksies muļķīga. Nopirks virs kādu ēdamu lietu vai ko citu mājai — sieva tikai šņāc. Lamajās viņa katru mīļu dienu un pastāvīgi kāvās.

Ne tikai vīram iznāca no viņas ciest. Arī kaimiņus, dievs tam liecinieks, noveda līdz asaram indīgā sieva, izveda visus no pacietības — kā lielus tā mazus.

Nomocījās nabaga vīrs, gribēja ņemt cepuri un bēgt uz pasaules malu, lai tikai no viņas tiktu vaļā. Beigu beigās nonaca tik tālu, ka niknajai sievai ķildām un bļaušanai diena bija par īsu, ari pa nakti viņa kliedza, lamājas un saukāja vīru visādos vārdos.

Akmens — ir tas neizturētu. Reiz neizturēja nabaga vīrs — pret rītu aizmuka. Bēg, atpakaļ neskatīdamies. Atjēdzās līdz ar gaismiņu kalnos un ieraudzīja — vai par laimi vai nelaimi, kas lai zina! — dziļu aku.

«Redz, kur glābiņš,» nodomaja nabadziņš, «metīšos akā un uz visiem laikiem tikšu vaļā no niknās sievas.»

Saņēma dūšu, gāja pie akas, bet te viņam iekrita prātā kāda doma: «Bet vai nav par agru? (Dzīvība tomēr pat nelaimē katram ir mīļa!) Kas par muļķībām? Es metīšos akā, bet nolāpītā ragana dzīvos zaļi, dabūs sev citu vīru un mocīs tāpat, kā mocījusi mani. Atvilināšu labak viņu šurp un iemetīšu akā! Pats tikšu brīvs un varbūt citiem būšu palīdzējis, neļaudams nakamo vīru tirdīt.»

Tā nosprieda vīrs un atgriezās mājos. Atgriezies saka sievai:

— Raugi, sieva, mums laimējies! Uzgāju kalnos izžuvušu aku, bet tur ligzdo milzums treknu, labi barotu baložu — tādu, kādi tev garšo. Ja gribi, iesim un noķersim, sabazīsim maisa, atnesīsim mājā: citus apedīsim, citi lai vēl padzīvo, tad arī tos nokausim.

Ļāvās piemānīties negantā sieva — laikam tā liktenis bija lēmis — nn gāja virām līdz uz aku. Kad vairs nebija daudz palicis ko iet, vīrs lika viņai saņemt priekšauta malas: izplet, sak, priekšautu un turi gatavībā — kā būsim klāt, uzreiz klāj ar priekšautu aku ciet! Baloži bus lamatās. Un vēl viņš lika tai iet lēni lēnītēm un salīkušai, lai neizbiedētu baložus pirms laika. Pats zagās tai pa pēdām un, kad viņa bija piegājusi pie akas, saķēra viņu aiz kājām un nosvieda lejā.

—   Saņem pēc nopelniem, čūska sasodītā, lasi nu savus kauliņus kopā!

Un viņš apmierināts devās mājup. Tikai ilgi viņam neiznāca priecāties — bērni brēc vienā brēkšanā: vienam maizīti gribas, otrs uz poda prasas, trešais pēc mammas sauc, ceturtajam miedziņš nāk, piektais… Vai nu ar bērniem rupju trūkums?

Kā no vienas nelaimes vaļā, tā otra klāt. Visu nakti vīrs nomocījās — berneļi neļauj aizmigt, un sieva no prāta neiziet: kā viņai tur tumšaja aka ap dūšu?

Sagaidīja vīrs rītu, paņēma virves un devās kalnos — sievu glābt. Ja vēl dzīva, lai nāk uz māju, tevs nevar bērniem māti aizstāt.

Viņš piegāja pie akas, sasēja kopā vairākas virves, lai iznāktu viena gara, un nolaida dziļuma. Mazliet pagaidīja un pavilka — pārbaudīt, vai sieva pieķērusies. Jūt: virve nostiepusies, tātad sieva turas. Sāka vilkt, bet, kad pavilka gabaliņu, pavēras aka, gribēja vēl sievai padraudēt: apsoli, sak, mainīt iedabu, ja ne, metīšu akā atpakaļ! Un ko viņš redz? Pie virves milzu čūska, gara un resna. Pamatīga! Nobijās nabadziņš un gribēja laist virvi no rokām laukā. Bet čūska sāk lūgties:

—   Dieva dēļ, brālīt, nemet mani aka atpakaļ; tur ir viena tik neganta sieva — kopš vakardienas ar viņu cīnos, tik tikko no viņas nagiem paglabos. Ja izvilksi, ar zeltu apbēršu, dāvanām neskopošos.

Noklausījās nelaimīgais čūskas sakāmo, un viņam sirds kaklā sakāpa: paša sieva par čusku ļaunaka izrādījusies!

Tā ari izvilka čūsku lauka.

—    Paldies tev! — nošņāca čūska. — Paldies, ka paglābi mani no tās ļaundares, viņa gribēja mani nožņaugt! Paklausies, ko tev teikšu: akā glabājas milzu bagātības. Bet kāpt leja es tev nejaušu, tur ir tā ragana, viņa tevi tūdaļ nožmiegs. Nē, mēs izdarīsim citādi: es šovakar aizrāpšos uz pilsētu, aptīšos valdnieka meitai ap kaklu. Bet tu nāc uz pili un apsoli valdniekam meitu no manis atsvabināt! Paglaudi mani un palūdz, lai eju prom! Es tūlīt aizlocīšos. Tikai papriekšu vienojies ar valdnieku par atalgojumu! Pēc tam es došos pie otra valdnieka un aptīšos viņa dēlam ap kaklu. Nevaru ciest valdniekus — viens no viņiem mani iesvieda šinī akā. Bet tad tu iekšā nemaisies, uz pili neej, citādi sadzelšu! Tagad, brālīt, vari doties mājup, es mazliet pastaigāšos pa šo te jauko kalnu un zaļo mežu, bet pret vakaru klusītēm līdīšu pie valdnieka.

Nelaimīgais atgriezās majas un nomocījās veselu nakti — atkal bērni nedeva miera. Pret rītu dzird — ziņneši pa visu pilsētu sauc: valdnieka meitai, sak, ap kaklu aptinusies čūska.

— Nu, — vīrs teica, — ja būtu laba alga, tad valdnieka meitu atsvabināt nav nekas liels.

Un raug — no cita pie cita ceļoja vēsts, līdz nonāca valdniekam ausīs. To pašu brīdi valdnieks pavēlēja atvest atbrīvotāju pie viņa. Vīrs aizgāja pie valdnieka, abi vienojās. Piegāja vīrs pie čūskas, paglaudīja. Te čūska no valdnieka meitas kakla noritinājās un devās pie kaimiņu valdnieka uz pili.

Kad nu valdnieks ieraudzīja, ka meita no nāves izglābusies, samaksāja vīram divreiz vairāk, nekā solījis, tik pateicīgs bija, ka ne izstāstīt.

Pēc kāda laika paklīda pilsētā runas: atlīdusi, sak, ložņa, taisni otra valdnieka dēla istabās un tam ap kaklu jo cieši aptinusies.

Sanāca no visām pusēm pie valdnieka slaveni ārsti, pūšļotāji un mācīti vīri. Bet čūska neviena nebīstas — sēž un sēž.

Tad valdnieks saklausīja labas vēstis: sak, kaimiņvalstī kāds vīrs dabūjis čūsku prom no valdnieka meitas kakla. Tēvs tūdaļ lika šo cilvēku ataicināt.

Ko nu darīt? Iesi — čūska nokodīs. Neiesi — tik un tā ar spēku aizvedīs. Ne jau pret stiprajiem taisnību meklēt. Gribi vai negribi — jāiet!

Gāja arī, bet pa ceļam lauza galvu, domā gan šā, gan tā — kā lai nelaimē izlīdzas. Domaja, domāja un izdomāja. Pie valdnieka nonācis, vienojās par algu, kā pienākas, pēc tam novilka kurpes, ņēma kājas pār pleciem un ieskrēja valdniekdēla istabās ka nelaba trenkts. Pieskreja klāt čūskai un pačukstēja:

—   Muc nu! Tā briesmīgā sieva kā no akas izrāpās, tā uzreiz uzoda, ka mēs ar tevi esam te. Metās mums pakaļ, viņai padoma tevi nožņaugt un mani arī kapā iedzīt par to, ka palīdzēju tev no akas laukā tikt, no viņas nagiem paglābties.

To pateicis, pagriezās, acis pārgriezis, iebrēcās visā galvā un metās bēgt. saukdams:

—   Glābies nu, māsiņ čūska, tā briesmīgā sieva nupat jau klāt! Bēdz labi ātri, citādi būs par vēlu!

Bļauj un pats kā bez prāta skraidelē ap māju, it kā patiešām kāds pakaļ dzītos. Čūska kliedzienus sadzirdēja, noticēja, noritinājās no valdniekdēla kakla un metās prom, atpakaļ neskatīdamās.

Bet valdnieks no prieka nezināja, kā atlīdzināt par mīļotā dēla glābšanu, samaksāja, kā pienakas, — iedeva kaudzi naudas un vīru pa godam mājup izvadīja.

Tā nu vīrs tika brīvs no ļaunās sievas un bagātībā iedzīvojās, pēc tam apprecējās no jauna un atveda mājas saimnieci ar labu sirdi.

BLEĶAGALVA

(Melnkalne)

Reiz dzīvoja valdnieks, un viņam bija trīs dēli un trīs meitas. Kad valdnieks palika vecs, pienāca viņa laiks mirt. Pirms nāves sasauca valdnieks savus bērnus un vēlēja dēliem dot meitas par sievām pirmajam, kas naks bildināt.

—   Ja nedarīsiet, kā teicu, būsiet nolādēti!

Pēc tam valdnieks nomirst. Jau labs laiks pagāja kopš viņa nāves, kad vienu nakti kāds sāk tā dauzīties pie durvīm, ka visa pils nodreb, un atskan kliedzieni, brēcieni, kaucieni — tāds troksnis, it kā pils liesmās stāvētu. Visi nobīstas un sāk no bailēm drebēt. Te kāda balss saka:

—    Atveriet durvis, valdniekdēli!

Neveriet vaļā! — saka vecākais dēls.

—    Neveriet gan! — saka vidējais.

Bet jaunākais bilst:

—    Es atvēršu! — un attaisa durvis.

Kad nu durvis va|ā, kāds nāk iekšā, bet redzama tikai uguns un dzirksteles; tad kāds saka:

—   Nācu bildināt jūsu vecāko māsu un vest viņu sev līdz. Gaidīt negaidīšu un otrreiz arī nenākšu. Atbildiet tūlīt, dosiet viņu man vai ne!

Vecākais brālis atbild:

— Neatdošu. Nezinu, kas tu tāds esi, no kurienes atnāci nakts vidū, uz kurieni gribi māsu vest un kurp mums pēc kazām iet viņu apmeklēt.

Vidējais saka:

•— Nedošu māsu nakts vidū.

Jaunākais saka:

—    Ja jūs nedodat; es atdodu. Vai esat aizmirsuši, ko tēvs vēlēja?

Paņēma māsu pie rokas, izveda un sacīja:

—    Esi laimīgs ar viņu!

Māsa pārkāpa pār slieksni, un pilī visi nokrita pie zemes no žilbinošā spožuma, rīboņas un pērkona grāvieniem. Visa pils salīgojās. Pēc tam viss noklusa. No rīta viņi ņēmās meklēt pēdas, lai uzzinātu, kur šis «kaut kas» palicis. Bet neko neatrada, it kā nekas nebūtu bijis.

Nākamajā naktī tai pašā laikā atkal ierodas «kaut kas». Pilspriekšā kliedzieni, dūkoņa, un briesmīgas balsis sauc:

—    Valdniekdēli, atveriet durvis!

Viņi nobīstas, atver durvis, un ienāk kaut kas briesmīgs.

—    Dodiet vidējo māsu, atnācām bildināt!

Vecākais saka:

—    Neatdošu.

Vidējais saka:

—   Neatdošu.

—    Es gan došu! — tā jaunākais. — Vai esat aizmirsuši, ko tēvs vēlēja?

Paņēma māsu pie rokas, izveda un teica:

—    Esi laimīgs ar viņu!

Meitene pazuda. Kad uzausa gaisma, brāļi no jauna metās meklēt kadas pēdas ap pili — gribēja uzzināt, uz kuru pusi šis «kaut kas» aizgājis, bet nekur nekā, it kā nekas nebūtu noticis.

Trešo nakti tai pašā stundā pils no jauna salīgojās, sāka rūkt pērkonš un balsis sauca:

—    Atveriet durvis!

Valdniekdēli uzlēca, atvēra durvis. Atkal kāds ienāca.

—    Atnācām bildināt jaunāko māsu! — balsis teica.

Vecākais un vidējais brālis atbildēja:

—   Nedosim viņu nakts vidū! Mums jāzina kaut vai tas, pie kā iziet jaunākā māsa, lai viņu kādreiz apciemotu.

Bet jaunākais saka:

—    Ja jūs negribat atdot, es atdošu. Vai esat aizmirsuši, ko tēvs pirms nāves novēlēja? Tas taču bija pavisam nesen.

Paņēma meiteni aiz rokas, pieveda kaut kam klāt un teica:

—    Ņem, ved viņu prom, un lai viņa ir jautra un laimīga ar tevi!

Norībēja pērkons, un «kaut kas» pazuda.

Pagāja laiks, un brāļi sāka raizēties par māsu likteni.

—   Dieviņ tētiņ! Kādi brīnumi! — viņi runāja. — Kas noticis ar mūsu māsām? No viņām nav ne ziņas, ne miņas, mēs pat nezinām, kur viņas palikušas, pie ka par sievām izgājušās.

Beidzot viens saka:

—    Iesim viņas meklēt!

Brāļi saposās ceļam, paņēma līdzi naudu un devās meklēt māsas. Ceļā gadījās kalns, un viņi kāpa tajā veselu dienu. Satumsa, un brāļi nolēma pārlaist nakti pie ūdens. Nonāca pie ezera, ierīkojās uz naktsguļu, apsēdās paēst vakariņas. Kad viņi grasījās likties gulēt, vecākais brālis saka:

—      Jūs guliet, bet es sargāšu.

Jaunākie brāļi aizmiga.

Nakts vidū ūdens saviļņojās un vecākais brālis pamanīja, ka no ezera dziļumiem kāds nāk taisni uz viņu. Tas bija šausmīgs pūķis. Pūķis metās viņam virsū, bet valdniekdēls izrāva nazi un nocirta tam galvu; pēc tam nogrieza ausis, iebāza kabatā, bet galvu un rumpi iesvieda ezerā. Brāļi mierīgi gulēja un nemaz nenojauta, kas noticis.

Kad metās gaišs, vecākais viņus uzmodināja, bet neko neteica. Viņi piecēlās un devas tālāk. No jauna satumsa, un brāļi saka meklēt ūdeni, lai pārnakšņotu pie tā. Šajā naktī bija vēl briesmīgāk. Apkārt slējās drūmi, mežonīgi kalni. Brāļi nonāca pie neliela ezera un nolēma turpat palikt pa nakti. Sakūra ugunskuru, paēda, kas nu bija, un likās gulēt.

—   Jūs guliet, bet es palikšu nomodā, — teica vidējais brālis.

Brāļi iemiga. Pēkšņi atskanēja biedinošs troksnis, un — ak

šausmas! — no ūdens izrāpās divgalvains pūķis un metās virsū brāļiem, lai tos aprītu. Bet vidējais valdniekdēls uzlēca kājās, izrāva nazi, pielaida pūķi sev tuvu un nocirta tam abas galvas; pēc tam nogrieza ausis, iebāza kabatā, bet rumpi un galvas sameta ezerā. Brāļi nogulēja līdz pašai ausmai un tā arī neko neuzzināja.

Kad sāka aust gaisma, vidējais brālis uzsauca:

—   Celieties, brāļi, jau gaišs!

Brāļi pielēca kājās, sataisījās ceļam un devās tālāk. Bet kurp iet? Kur viņi nonākuši? Brāļi sāka lūgt dievu, lai tas aizved viņus kadā ciema, pilsētā vai sūta pretī kaut vienu cilvēku. Jau trešo dienu viņi iet pa neapdzīvotām vietām, bet gals nav redzams.

Beidzot vēl pirms tumsas viņi sasniedza lielu ezeru un nosprieda palikt tur uz naktsguļu.

—    Varbūt, tālāk ejot, arī ūdeni neatradīsim, — viņi teica.

Apstājās, iekūra lielu uguni, paēda vakariņas un kārtojās

uz gulēšanu.

Tad jaunākais brālis saka:

—   Jūs guliet, bet es būšu nomodā.

Vecākie brāļi aizmiga, bet jaunakais visu laiku vēroja apkārtni un it sevišķi ezeru. Nakts vidu ezers saviļņojās, vilnis ar troksni izšļācās krastā un tik tikko nenodzēsa ugunskuru.

Valdniekdēls izvilka zobenu un nostājās pie pašas uguns. No ūdens izlīda pūķis ar trim galvām un metās virsū brāļiem, grasīdamies aprīt visus trīs uzreiz. Taču jaunakais brālis bija īsts vīrs, nemodināja brāļus, bet stājās pretī pūķim aci pret aci; trīs reizes novicināja zobenu un nocirta briesmonim visas trīs galvas, pēc tam nogrieza ausis, iebāza kabata, bet rumpi un galvas iemeta ezerā.

Pa to laiku viļņi bija pavisam apdzēsuši ugunskuru. «Kur ņemt uguni?» nodomāja valdniekdēls un pagājās mazliet uz priekšu. Bet apkārtne joprojām bija tikpat tuksnesīga. Tad viņš uzkāpa augstā kokā un sāka skatīties apkārt. Beidzot pamanīja uguntiņ.u, un viņam likās, ka tā spīd pavisam netālu. Valdniekdēls nokāpa no koka un metās skriet, lai ātrāk dabūtu uguni un iekurtu ugunskuru.

Viņš gāja ilgi, kaut visu laiku likās, ka līdz uguntiņai tikai roka jāpastiepj. Galu galā nonāca pie alas. Tajā ap lielu ugunskuru sēž deviņi milži un cep uz iesma divus cilvēkus. Bet uz uguns vārās milzīgs katls ar cilvēka gaļu. To ieraudzījis, valdniekdēls pārbijās, gribēja griezties atpakaļ, bet par vēlu, nav kur paslēpties! Tad viņš uzsauca:

—    Labsvakars, draugi, es jau sen jūs meklēju!

Milži viņu sagaidīja laipni.

—    Lai tev dievs palīdz, ja esi mūsu draugs! —• viņi teica.

— Esmu jūsējs līdz kapa malai un gatavs par jums dzīvību

atdot.

—    Ehē! Ja gribi būt mums draugs, tev jāpaēd ar mums kopā cilvēka gaļa un jāiet medībās.

—    Labi! Ko jūs darīsiet, to arī es darīšu.

—    Nu labi. Ja tā, sēdies!

Visi sasēdās apkārt ugunij, nocēla katlu, izvilka no turienes gaļu un sāka ēst. Valdniekdēls izliekas, ka ēd, bet patiesība paslepu no milžiem met gaļu pār plecu.

Visu apēduši, milži saka:

— Tagad iesim medībās — rīt arī kaut kas jāēd.

Tā nu dodas medīt deviņi milži un viņiem līdzi desmitais — valdniekdēls.

—    Te ir viena pilsēta, kurā dzīvo valdnieks. Jau vairāk nekā gadu mēs tur barojamies, — tie viņam stāsta.

Netālu no pilsētas milži izrauj ar saknēm divas zarainas egles un stiepj sev līdz.

Nonākuši pie pašas pilsētas, pieslēja vienu egli pie sienas un saka valdniekdēlam:

—    Kāp augšā uz vaļņa, mēs padosim tev otru egli, tu ņem to aiz galotnes un pārsvied valnim pāri, bet galotni turi cieši, lai mēs varētu pa egli nokāpt lejā!

Valdniekdēls uzkāpj uz sienas un sauc:

—   Nezinu, ko darīt, — nav manos spēkos pārmest egli. Lai kāds no jums nāk man palīgā!

Viens milzis uzkāpa, satvēra egli aiz galotnes un pārmeta pāri. Bet te valdniekdēls izvilka zobenu, nocirta tam galvu, un milzis nokrita aiz cietokšņa sienas pilsētā. Tad valdniekdēls uzsauca:

—    Tagad nāciet pa vienam, es jūs nolaidīšu pilsētā.

Milžiem ne prātā, kas noticis ar viņu brāli, un tie pa

vienam rāpjas uz vaļņa. Bet valdniekdēls katram ar zobenu gar kaklu, un tā visi milži pagalam. Pec tam viņš nokāpa pilsētā un devās staigāt. Visur tukšs kā izslaucīts, neviena cilvēka. «Laikam milži visus noķēruši un apēduši,» valdniekdēls domā. Ilgi viņš klejoja pa pilsētu. Beigās redz augstu torni, tur vienā logā svecīte deg. Valdniekdēls atver durvis, uzkāpj tornī un ieiet istabā. Bet tur — ak brīnumi! — visa istaba zeltā, zīdā un samtā, un gultā guļ aizmigusi meitene. Valdniekdēls, to ieraudzījis, nevar acu no tās novērst — tik daiļa tā ir. Te viņš redz, ka pa sienu rāpo resna čūska. Pati izlocījusies, galva jau virs meitenes sejas, nupat, nupat iedzels viņai pierē. Valdniekdēls pieskrēja klāt, izrāva dunci un pienagloja čūsku pie sienas.

—    Dievs tēvs! Lai neviena roka, vienīgi manējā spētu izvilkt šo dunci! — viņš nosaka un dodas projām.

Aizgājis līdz pilsētas sienai, uzkāpa tajā pa egli, pa otru nokāpa lejā, nonāca pie alas, paņēma uguni un steidzās pie brāļiem. Bet tie guļ, kā gulējušiJaunākais brālis iekūra uguni, bet, kad uzlēca saule un kļuva gaišs, piecēla brāļus, un visi devās tālāk.

Tai pašā dienā viņi atrada ceļu, un šis ceļš viņus noveda tanī pašā pilsētā, kuru naktī bija apciemojis valdniekdēls. Tur dzīvoja valdnieks. Katru dienu viņš gāja pa pilsētu un lēja asaras: milži ēda nost viņa tautu, un viņš baiļojās, ka tikai viņi neapēd arī viņa meitu.

Torīt valdnieks agri piecēlās un devās apskatīt pilsētu. Ielas bija kā izmirušas, ļaužu palicis pavisam maz. Pēkšņi valdnieks ieraudzīja divas egles, kas bija izrautas ar visām saknēm un pieslietas pie sienasViņš piegāja tuvāk — tavu brīnumu! — viņa priekšā gulēja deviņi milži — cilvēkēdāji, un visiem nocirstas galvas. Nopriecājās valdnieks, sasauca tautu, un vis? saka liigt dievu, lai dod veselību tam, kas nogalējis cilvēkēdājus.

Te no pils atskrēja sargi un ziņoja valdniekam, ka viņa meitu gandrīz sakodusi čūska. Valdnieks metās uz pili, ieskrēja meitas istabā un ieraudzīja pie sienas pienagloto čūsku. Viņš gribēja izvilkt dunci — neizdevās. Tad viņš izsūtīja pavēli pa visu valsti: to, kurš uzveicis milžus un pienaglojis pie sienas čūsku, viņš bagātīgi atalgos un dos tam par sievu savu meitu. Bez tam valdnieks lika pie lielajiem ceļiem ierīkot krogus un tur katram ceļiniekam vaicāt, vai viņš nezina, kas nogalējis milžus. Un, ja kāds zinātu šo cilvēku, lai steidzas ziņot valdniekam, par to viņš saņems atlīdzību.

Pa to laiku trīs valdniekdēli, māsas meklēdami, iegāja ceļmalas krogā un apstājās pārnakšņot. Pēc vakariņām atnāca krodzinieks, sāka lielīties ar saviem darbiem un pēc tam vaicāja:

—    Bet ar ko jūs varat palepoties?

Vecākais brālis saka:

—    Kad mēs ar brāļiem gājām pa kalniem, pirmo nakti gulējām kādā tuksnesīgā vieta pie ezera. Brāļi aizmiga, bet es stāvēju sardzē. Te uzreiz no ezera izlīda pūķis un metās mums virsū. Es izrāvu nazi un nocirtu tam galvu. Ja neticat — te jums būs pūķa ausis. — Pie šiem vārdiem viņš izvilka ausis un nolika uz galda.

Nākamais ierunājās vidējais brālis:

—   Kad es stāvēju sardzē otraja naktī, nogalināju divgalvainu pūķi. Ja neticat, te jums būs divi pāri ausu. — To teicis, izvilka ausis un parādīja.

Tad krodzinieks izvaicāja jaunāko brāli:

—    Zvēru pie dieva, tavi brāļi ir vareni jaunekļi, bet nu paklausīsimies, vai tu arī neesi veicis kādu varoņdarbu!

—    Es arī kaut ko paveicu, — atbild jaunākais. — Kad mēs trešoreiz nakšņojām kalnos, brāļi gulēja, bet es stāvēju sardzē. Nakts vidū ezers sāka viļņoties, no turienes iznāca pūķis ar trim galvām un metās mums virsū, gribēja aprīt. Es izvilku zobenu un nocirtu visas trīs galvas. Ja neticat — te būs trīs pari ausu.

Pat brāļi pabrīnījās, bet viņš turpināja:

—   Pēc tam nodzisa ugunskurs un es devos meklēt uguni. Klīdu, klīdu un kādā alā uzklīdu deviņiem milžiem.

Un viņš izstāstīja visu pčc kārtas, brāļi rokas vien noplātīja no brīnumiem.

Krodzinieks, to dzirdējis, steidzās pie valdnieka un visu atstāstīja. Valdnieks viņu bagātīgi apveltīja un sūtīja savus ļaudis, lai atved pie viņa trīs valdniekdēlus. Tie atnāca, un valdnieks jaunākajam vaicā:

—   Vai tu manā valstī esi paveicis lielu varoņdarbu — gan milžus nokāvis, gan manu meitu no nāves paglābis?

—   Es, dižais valdniek.

Valdnieks atdeva viņam meitu par sievu un padarīja viņu par pirmo vīru valstī. Bet diviem vecākajiem teica:

—   Ja gribat, es jūs arī apprecināšu un uzcelšu jums skaistas pilis.

Bet viņi atbildēja, ka ir precēti, un izstāstīja visu patiesību par sevi un māsām. Tad valdnieks paturēja pie sevis tikai jaunāko brāli, bet abiem vecākajiem iedeva daudz naudas, viņi uzcēla maisus ar zeltu uz mūļiem un atgriezās savā valstī. Jaunākais tomēr visu laiku skuma un domāja, kā lai uzmeklē māsas. Bet viņam negribējās atstāt sievu, un arī valdnieks viņu nelaida.

Reiz valdnieks gatavojās iet medībās un saka viņam:

—   Tu paliec mājā! Te tev ir deviņas atslēgas, glabā tās! Vari atvērt pirmās četras istabas — tur būs zelts, sudrabs, ieroči un visvisādas dārglietas; vari slēgt vaļā visas astoņas istabas, bet devītajai neej tuvu — ja atslēgsi to, slikti būs!

Valdnieks aizbrauca. Palika znots pilī, atslēdza vienu istabu, otru, pēc tam visas astoņas un ieraudzīja daudz dažādu dārgu lietu; beidzot tuvojās devītajai istabai un nodomāja: «Nekad ne no kā neesmu baidījies, bet. lūk, šajā istabā baidos iet.»

Un atslēdza durvis. Iegāja, un — ak brīnumi! — istabā sēdēja cilvēks. Rokas sakaltas līdz elkoņiem; no katras rokas četrām kārtām ķēdes stiepjas līdz kaklam. Viņam priekšā pa zelta reni tek ūdens un līst turpat zelta silē. Cilvēkam gribas ūdeni nodzerties, bet ķēdes neļauj ne pakustēties.

To ieraudzījis, valdniekdēls izbijās un kāpās atpakaļ, bet cilvēks saka:

—    Dieva dēļ, nāc iekšā!

Valdniekdēls iegāja, bet pieķēdētais lūdz:

—   Palīdzi man, padod krūzē ūdeni padzerties, par algu saņemsi no manis vēl vienu dzīvi!

«Divas dzīves — tas jau ir labāk!» nodomāja valdniekdēls, pasniedza krūzi ar ūdeni, un cilvēks padzērās.

—   Saki man, dieva dēļ, — kā tevi sauc? — valdniekdēls vaicāja.

—    Mans vārds ir Bleķagalva.

Valdniekdēls jau pagriezās iet pa durvīm ārā, bet Bleķagalva no jauna lūdz:

—    Dod vēl krūzi ūdens, un es tev došu vēl vienu dzīvi!

«Viņš man dos divas dzīves, un vēl paliek mana paša — ko

vairāk?» atkal nodomāja valdniekdēls, pasniedza krūzi pieķēdētajam, un tas padzērās.

Valdniekdēls jau izgāja un grasījās slēgt durvis ciet, bet Bleķagalva saka:

—   Jaunekli, nāc atpakaļ! Tu jau divreiz izdarīji labu darbu, izdari arī trešo reiz! Es došu tev vēl trešo dzīvi, ja paņemsi krūzi, pasmelsi ūdeni un izliesi man uz galvas.

Valdniekdēls atgriezās, pasmēla krūzi un izlēja gūsteknim uz galvas. Tikko ūdens notecēja, pārlūza dzelzs gredzeni ap Bleķagalvas kaklu un ķēdes, kurās viņš bija iekalts. Viņš uzlēca kā zibens dzelts, izpleta spārnus, izlidoja no istabas, pagrāba valdnieka meitu, sava glābējā sievu, zem spārna un vienā mirklī pazuda no acīm.

Tāda nelaime! Valdniekdēls pārbijās. Ko nu lai saka valdniekam?

Valdnieks atgriezās no medībām, znots izstāstīja viņam visu, kā bijis.

—   Kāpēc tu tā darīji? Es taču tev teicu, lai tu neslēdz vaļā devitās durvis! — valdnieks bēdājas.

—   Nedusmojies uz mani! — valdniekdēls atbild. — Es uzmeklēšu Bleķagalvu un atgūšu sievu.

Valdnieks sāka viņu atrunāt:

—    Neej, dieva dēļ! Tu nezini, kas ir Bleķagalva. Es pazaudēju daudz naudas un karaspēka, kamēr man izdevās viņu noķert. Paliec labāk pie manis, es izprecināšu tev citu meiteni un mīlēšu tevi kā savu dēlu.

Bet valdniekdēls neklausīja, paņēma ceļam naudu, sēdās zirgā un devās plašajā pasaulē meklēt Bleķagalvu. Jāja viņš tālu ceļu un nonāca svešā pilsētā. Jāj pa ielām, skatās uz visām pusēm, te pēkšņi dzird — kāds no torņa viņu sauc:

—    Ei, valdniekdēls! Kāp lejā no zirga un nāc pagalmā!

Pagalmā viņu sagaida meitene. Valdniekdēls paskatās viņā

un pazīst savu vecāko māsu. Viņi apskāvās un saskūpstījās.

—    Iesim, brālīt, pie manis uz torni! — saka māsa.

Aizgājis turp, valdniekdēls sāk izvaicāt māsu, kas viņas

vīrs, bet viņa atbild:

—   Izgāju par sievu pie pūķu valdnieka, mans vīrs ir pūķis. Ļauj, lai es tevi, brālīt, labi noslēpju, jo viņš teic, ka nositīs manus brāļus, tiklīdz ieraudzīs. Es sākumā pajautāšu, vai viņš tev nedarīs neko sliktu, un tikai pēc tam teikšu par tevi. — Un viņa noslēpa brāli ar visu zirgu.

Pienāca vakars. Viņa pagatavoja pūķim vakariņas un sāka viņu gaidīt. Un, lūk, viņš! Tiklīdz pilī ielidoja, viss sāka spīdēt un laistīties. Pūķu valdnieks uzreiz sauc sievu:

—    Siev, te ož pēc cilvēka. Kas šeit ir? Runā!

—    Te neviena nav.

—    Nevar būt.

—   Dieva dēļ, saki man, -— vaicā sieva, — kā būs ar maniem brāļiem, ja kāds no tiem atnāks šurp?

—    Vecāko un vidējo nositīšu un izcepšu, jaunāko neaiztikšu.

—    Atnācis mans jaunākais brālis, tavs svainis.

—   Dod viņu šurp!

Māsa atveda brāli pie pūķu valdnieka, tas piecēlās, abi apskāvās un saskūpstījās.

—    Laipni lūgts, svaini!

—   Paldies par labo uzņemšanu!

Un valdniekdēls izstāstīja viņam visu, kā bijis. Pūķu valdnieks saka:

—  Ko tu esi sadomājis, dieva dēļ! Aizvakar Bleķagalva te

lidoja garām un nesa tavu sievu. Stājos tam pretī ar septiņtūkstoš pūķiem, bet neko viņam nevarēju padarīt. Es tevi lūdzu, liec to sātanu mierā! Došu tev naudas, cik gribi, un ej mājās!

Bet valdniekdēls nepaklausīja un nolēma nākamajā rītā doties tālāk. Puķu valdnieks, redzēdams, ka svaini atrunāt neizdosies, izrāva sev vienu spalvu, iedeva viņam un saka:

—    Klausies uzmanīgi! Še tev mana spalva. Kad atradīsi Bleķagalvu un tev būs vajadzīga mana palīdzība, aizdedzini spalvu — un to pašu brīdi es laidīšos pie tevis ar visu savu karapulku.

Valdniekdēls paņēma spalvu un devās ceļā. Jāja, jāja un nonāca citā nepazīstamā pilsētā. Jāj pa ielām un dzird, ka no torņa kāds viņu sauc:

—    Ei, valdniekdēls! Kāp nost no zirga un nāc pagalmā!

Valdniekdēls nokāpa no zirga, iegāja pagalmā, bet tur viņu

sagaida vidējā māsa. Abi apskāvas. Viņa aizveda brāli uz torni, bet zirgu novietoja steliņģī, un pēc tam saka izvaicāt brāli, kā viņš te nokļuvis. Brālis visu izstastīja un vaica:

—    Pie kā tu izgāji par sievu?

—    Pie vanagu valdnieka. Viņš vakarā atlidos, bet es tevi kaut kur paslēpšu, jo viņš manus brāļus nemīl.

Sacīts — darīts. Mazliet vēlāk, skat, arī vanagu valdnieks ir klat! Atlidoja, un visa pils salīgojās, tik stiprs bija. Viņam uzreiz pasniedza vakariņas, bet viņš, tikko atlaidies, saka sievai:

—    Jutu, te cilvēks bijis.

—    Nē, vīriņ, neviens nav šurp nācis.

Parunāja par šo un to. Pēc tam viņa vaicā:

—    Bet, ja kāds no maniem brāļiem atnāktu šurp, kas tad notiktu?

—   Vecāko un vidējo nomušīšu, jaunāko neaiztikšu.

Tad sieva izstāstīja viņam par brāli. Vanagu valdnieks tūlīt lika viņu atvest, piecēlās pretī, abi apskāvās un saskūpstījās.

—    Laipni lūgts, svaini!

—    Paldies par labo uzņemšanu!

Apsēdās ēst vakariņas. Pēc vakariņām valdnieks svainim vaicā, kurp jādams, bet svainis atbild, ka jājot meklēt Bleķagalvu, un izstāsta visu, kā bijis. Valdnieks sāk pierunāt:

—    Nejāj tālāk! Tanī dienā, kad viņš nolaupīja tavu sievu, i es izgāju viņam pretī ar piectūkstoš vanagiem. Cīnījāmies ne uz dzīvibu, bet uz nāvi, izlējām asiņu līdz ceļgaliem, bet neko viņam nevarējām padarīt. Došu tev padomu: ņem līdzi dārglie; tas, cik vien gribi, un ej mājās!

—  'Paldies tev par visu, bet tā nu esmu izlēmis: negriezīšos atpakaļ, kamēr nebūšu Bleķagalvu atradis.

Bet pie sevis nodomāja: «Man taču ir sava paša dzīve un vēl trīs citas.»

Vanagu valdnieks redzēja, ka svaini neatrunās, izrāva sev spalvu un iedeva svainim, sacīdams:

—    Te ir mana spalva. Ja būsi ķezā, aizdedzini to — un es atlidošu tev palīgā ar visiem saviem vanagiem.

Valdniekdēls paņēma spalvu un devās meklēt Bleķagalvu. Ilgi viņš ceļoja, kamēr nonāca trešajā pilsēta, jāj pa ielu un dzird, ka no torņa viņu sauc:

—   Kāp nost no zirga un nāc pagalmā!

Valdniekdēls iejāja pagalmā, bet tur viņu sagaida jaunākā māsa. Abi apskāvās, saskūpstījās. A^āsa viņu aizveda uz torni, bet zirgu ieveda stallī.

Brālis tai vaicā:

—   Pie kā tu izgāji par sievu? Kas ir tavs vīrs?

—    Mans vīrs ir ērgļu valdnieks.

Vakarā valdnieks pamāca, sieva sagaidīja viņu, bet tas, uz sveicienu neatbildējis, vaicā:

—    Saki tūlīt pat — kas par cilvēku atrodas pilī?

—    Neviens nav šurp nācis.

Valdnieks sēdās vakariņot. Sieva vaicā:

—    Bet ko tu iesāktu ar maniem brāļiem, ja viņi atnāktu mani apraudzīt?

—   Vecāko un vidējo nogalētu, bet jaunākajam, ja varētu, mēģinātu ko palīdzēt.

Tad viņa saka:

—    Pie manis ieradies jaunākais brālis, tavs svainis.

Ērgļu valdnieks vēlēja atvest viesi, piecēlās, noskūpstīja viņu un saka:

—    Laipni lūgts, svaini!

—   Paldies par labo uzņemšanu!:

Valdnieks ielūdza viņu vakariņās. Parunājās par šo un to, beidzot valdniekdels pateica, ka jājot meklēt Bleķagalvu. To dzirdējis, ērgļu valdnieks sāka viņu atrunat:

—    Svaini, liec rniera nolāpīto sātanu, nemeklē viņu! Paliec pie manis, te būs tev visa kā diezgan!

Bet valdniekdēls nepaklausīja un otrā rītā, saulei lecot, taisījās ceļā Bleķagalvu meklēt. Redzēdams, ka atrunāt neizdosies, ērgļu valdnieks uz atvadām izrāva spalvu un iedeva svainim, teikdams:

—   Ņem, svaini! Ja nokļūsi nelaimē, aizdedzini šo — un es atlidošu tev palīgā ar saviem ērgļiem.

Valdniekdēls paņēma spalvu un devās meklēt Bleķagalvu. Jāja pa pasauli, no vienas pilsētas uz citu, tālāk un tālāk un beigu beigās aizaugušā alā atrada savu sievu. Viņu ieraudzījusi, sieva izbrīnījās un jautā:

—    Saki, dieva dēļ, — kā tu še nokļuvi?

Viņš tai visu izstāstīja un saka:

—    Bēgsim nu, siev!

—    Kurp lai bēgam? Bleķagalva mūs uzreiz panāks — tevi nobeigs, bet mani atvedīs atpakaļ.

Bet valdniekdēls atcerējās, ka viņam vēl trīs dzīves krājumā, un pierunāja sievu bēgt. Tikko viņi devās ceļā, Bleķagalva uzzināja par abu bēgšanu un metās pakaļ. Panāca valdniek1 dēlu un uzsauca:

—   Ei, valdniekdēls! Pirmoreiz dāvinu tev dzīvību, kā solījū. Bet tagad taisies, ka tiec, un vairāk nenāc pēc sievas, citādi būsi pagalam! : ;

Bleķagalva aizveda sievu, bet valdniekdēls palika viens un nesaprata, ko darīt. Galu galā nolēma iet vēlreiz pēc sievas. Atgriezās pie alas, nogaidīja, kamēr Bleķagalva aizlido, un pierunāja sievu vēlreiz bēgt. Bet Bleķagalva uzreiz to uzzināja, metās pa pēdām, panāca, izņēma bultu un saka: i

~r No kā tu gribi mirt — no bultas vai zobena?

Valdniekdēls sāka lūgt viņu saudzēt, bet Bleķagalva saka:

—     Labi, dāvinu tev otru dzīvi, bet vairs nenāc, nākamo reizi būsi beigts uz vietas.

To pateicis, aizveda sievu, bet valdniekdēls atkal palika viens un sāka pārdomāt, ka viņu glābt.

«Kam man bīties no Bleķagalvas? Man taču ir vēl divas dzīves — viena paša, otru viņš man uzdāvāja.»

Un tā no rīta viņš atkal atgriežas pēc sievas.

—    Bēgsim prom, — viņš teica.

Viņa liedzās, sacīja, ka Bleķagalva viņus tūlīt panākšot. Bet vīrs pārliecināja, un viņi metās bēgt. Bleķagalva driz panāca tos un sauc:

—    Stāt! Šoreiz nepiedošu.

Valdniekdēls sāka lūgties, un Bleķagalva sakar

—   Atminies, es apsolīju tev dāvāt trīs dzīves. Tagad nu dodu tev trešo un pēdējo dzīvi. Ej mājās un glabā dzīvību, ko piedzimdams saņēmi!

Ko spēcīgam padarīsi, griezās atpakaļ valdniekdēls, bet pats visu laiku domā, kā Bleķagalvam sievu atņemt. Te viņš atcerējās spalvas, ko svaiņi dāvājuši, un nolēma:

«lešu vēl ceturto reizi un aizvedīšu sievu, bet, ja Bleķagalva atkal panāks, aizdedzināšu spalvas, un svaiņi nāks man palīgā.»

Saņēmās un gāja atkal uz to alu, kur Bleķagalva turēja viņa sievu. Tikko Bleķagalva bija prom, valdniekdēls iegāja alā. Sieva sākumā izbrīnījās, pēc tam sabijās.

—   Dievs ar tevi! Vai tad tev dzīvība nav dārga, ka atkal nāc pēc manis?

Bet viņš tai pastāstīja par svaiņiem, par to, kā tie katrs iedevuši viņam spalvu un solījušies nākt palīgā.

•— Tāpēc arī nācu tev pakaļ vēl šoreiz. Bēgsim nu!!

Abi metās skriet, bet Bleķagalva uzreiz to uzzināja un no tālienes uzsauca:

—    Stāt, valdniekdēls, tik un tā neizbēgsi!

Ieraudzījis Bleķagalvu, valdniekdēls izvilka trejas spalvas un kramu, izšķīla uguni un aizdedzināja visas trīs. Tai pašā brīdī Bleķagalva viņu panāca, izvilka zobenu un pārcirta viņu uz pusēm. Tikko Bleķagalva bija to izdarījis, notika brīnums. Atlido puķu valdnieks ar pūķiem, vanagu valdnieks ar vanagiem un ērgļu valdnieks ar ērgļiem. Uzklupa viņi Bleķagalvam, izlēja daudz asiņu, tomēr Bleķagalvam izdevās sagrābt valdniekdēla sievu un pazust.

Valdnieki sanāca ap svaini, apskatīja viņu un nolēma atdzīvināt. Pajautāja trim visātrākajiem pūķiem, kurš ātrāk atnestu ūdeni no Jordānas.

—    Es nestu pusstundu, — teica viens.

—    Es ceturtdaļstundu, — tā otrs.

—    Es deviņas sekundes, — saka trešais.

Valdnieki viņam uzsauca:

—    Nu tad pasteidzies!

Pūķis saņēma kopā visus savus ugunīgos spēkus un tik tiešām deviņās sekundēs atnesa ūdeni no Jordānas. Valdnieki aplēja ar šo ūdeni valdniekdēla rētas, tās tūdaļ sadzija, viņš atdzīvojās un piecēlās kājās. Tad nu svaiņi sāka viņu pierunāt:

—    Ej mājās, par matu esi no nāves paglābies!

Bet valdniekdēls atbildēja, ka viņš vēl reizi grib izmēģināt laimi un aizvest sievu.

—   Neej, tu noteikti aiziesi bojā. Tagad taču tev ir tikai tā dzīvība, ko tu saņēmi piedzimstot.

Bet valdniekdēls negribēja paklausīt. Tad valdnieki teica:

—    Nu, ja tu esi nolēmis iet, vienalga — lai notiek kas notikdams; sākumā liec sievai izzināt, kur Bleķagalvas spēks slēpjas, pēc tam atnāc un pastāsti, bet mēs palīdzēsim tev tikt ar viņu galā.

Valdniekdēls paklusām sastapās ar sievu un samācīja viņu izvaicāt Bleķagalvu, kur viņa spēks apslēpts. Bleķagalva atgriezās mājās, bet sieva sāka viņu izjautāt:

•— Saki man — kur slēpjas tavs spēks?

-— Sieva, mans spēks ir šajā zobenā.

Sieva sāka lūgt dievu par zobenu, bet Bleķagalva iesmējās un saka:

—    Tu gan esi dumja sieva! Ne jau zobenā mans spēks, bet šai bultā.

Sieva sāka lūgt par bultu, bet Bleķagalva saka:

—   Ek, sieva! Vai tikai kāds nav tevi samācījis izzināt, kur ir mans spēks? Vai tavs vīrs nav atdzīvojies, lai tevi kūdītu?

Viņa sāka dievoties, ka neviens viņu nav mācījis un ka nav kam mācīt. Pēc dažām dienām atnāca valdniekdēls, bet viņa joprojām nezināja, kur ir Bleķagalvas spēks.

—    Prasi viņam vēl un vēl! — vīrs sacīja.

Kad Bleķagalva pamāca, sieva atkal sāka izjautāt, kur ir viņa spēks. Beigās viņš saka:

— Ja tu tā cienī manu spēku, pateikšu tev taisnību. Tālu no šejienes ir liels kalns, tajā kalnā — lapsa, lapsai ir sirds, bet sirdī -»putns, un, lūk, šajā putnā ir mans spēks. Bet lapsu ir grūti noķert: viņa māk visvisādi pārvērsties.

No rīta, kad Bleķagalva izgāja no mājas, atnāca valdniekdēls, un sieva tam visu izstāstija. Viņš tūlīt devās pie svaiņiem. Arī viņi gribēja uzzināt, kur apslēpts Bleķagalvas spēks. Viņi devās ceļa ar valdniekdēlu. Uzkāpa kalnā un palaida ērgļus, lai tie noķer lapsu. Bet tā metās skriet uz ezeru un pa ceļam pārvērtās par sešspārnainu pīli. Tai pakaļ laidās vanagi un gaiņāja to no ezera prom, bet viņa uzšāvās mākoņos. Tad pakaļ drāzās pūķi. Tad viņa no jauna pārvērtās lapsā un sāka skrPet pa zemi. Tur viņu sagaidīja ērgļi. Tie metās lapsai virsū no augšas un notvēra to. Valdnieki pavēlēja uzšķērst lapsu un izņemt sirdi. Pēc tam sakūra ugunskuru, pārgrieza sirdi, izņēma putnu un iemeta ugunī. Tikko putns bija sadedzis, Bleķagalva bija pagalam. Bet valdniekdēls atdabūja savu sievu un kopā ar viņu atgriezās mājās.

INDIJA KOROMAND1JA1

(Slovēnija )

Kalnos, kur bija tik daudz slaucēju, ka visā zemē viņām slauceņu neatrast, gudras galvas izdomāja tā: izraka lielu, lielu dīķi. To nepiepildīja vis ar ūdeni, kā parasti, bet no viena krasta līdz otram pārcēla augstu, spraišļotu tiltu. Pa tiltu no rīta līdz vakaram dzina govis. Govju meitas sēdēja tilta vidū un slauca dīķī, kas līdz vakaram bija pilns ar pienu. Dīķī, pilnā ar pienu, iebrauca vīri laiviņās, kas bija piekrautas ar mucām. Katram laiviniekam bija līdz liels grābjamais. Ar to viņš nosmalstīja krējumu un ar lāpstu sameta mucā. Kad mucas bija pilnas, tās aizvākoja un noripināja ielejā. Kamēr tās ripoja lejā, krējums sakuļās, un ielejā mucas nonāca jau ar gatavu sviestu. Tur gaidīja ļaudis un šķiroja sviestu pēc svara. Tā kā svaru viņiem nebija, viņi svēra tā: uz divriču ratu dīsteles uzsēdās resnītis, otrs meta sviestu ratos. Ja dīstele ar resnīti sakustējās, ratos pēc vecveca rēķina bija kāds centners sviesta. Tā viņi šķiroja sviestu dienu no dienas.

Tajā saimniecībā bija tik daudz ļaužu, ka pie ēšanas vienmēr bija jāstāv rindās. Vieni nāca, otri sēdās un ēda, trešie cēlās no galda, ceturtie atlaida siksnas vaļīgāk, lai tās nepārtrūktu, un tā tas gāja visu mīļu dienu un dienu no dienas. Bet, ta kā nebija tik daudz ļaužu, lai tos visus apdienētu, tad līdz galdam ierīkoja reni, tādu pašu kā tā, pa kuru no kalniem laiž lejā baļķus. Pa to reni katram ieripoja mutē pīrāga gabals. Tauki tecēt tecēja leja, vajadzēja tik pieplakt pie renes.

Tajā zemē visiem klājās labi. Tikai vienam bija grūti, jo tam nācās dzīvot savā maizē. Tas nelaimnieks ar to vien nodarbojās, ka sēdēja nostāk no garā galda un visu laiku traucēja ēdējiem, pukodamies par pārlieku liesu barību. Ja tas vīrs nedzīvotu savā maizē, viņš, protams, nevarētu pukoties un ēdēji aizmirstu, ka pīrāgs patiešām ir pārlieku liess.

BRĪNUMU KOKS

(Slovēnija)

Reiz dzīvoja ķēniņš, kura valstī auga tik garš koks, ka galotni saredzēt nevarēja. Ķēniņš visādi gribēja uzzināt, cik koks ir garš un kas tajā aug. Tādēļ viņš izsludināja pa visu valsti: «Kurš uzkāps koka galotnē un nonesīs lejā augli, dabūs ķēniņa meitu par sievu un valsti pēc ķēniņa nāves.»

Sanāca daudz ļaužu izmēģināt savu laimi, bet laime nevienam neuzsmaidīja; daudzi krita zemē no koka un nositās.

Tad nak kāds kungs no tālām zemēm izmēģināt savu laimi. Kad viņš dodas caur lielu mežu, viņš satiek ganu un vaicā, vai tas ceļš ir īstais. Viņš redz ganam pie kājām piesprādzētus kaut kādus dzelžus, kas izskatās pēc zvēra nagiem. Kungs vaicā, kam šis tos nēsājot līdz. Gans atbild, ka tā viņš kokos glābjoties no zvēriem. Labi ģērbtais kungs piedāvā ganam apmainīt savas drānas pret viņa dzelzs nagiemGans sākumā smējās, viņš to nekādi nespēja saprast, kā var kungs savas labās dranas mainīt pret gana skrandam. Bet, kad gans redz, ka kungs to ņem nopietni, maina arī; par to vēl kungs viņam dod daudz naudas.

Kad kungs nonāk tuvējā pilsētiņā, viņš pārģērbjas — tikai dzelzs nagus patur pie sevis. Tad dodas pie ķēniņa, paklanās tam līdz zemei un teic savu gribēšanu. Ķēniņš atļauj viņam kāpt kokā. Kopā ar saviem dzelzs nagiem viņš vēl paņēma līdz pārtiku septiņām dienām. Visi tikai skatījās un brīnījās, cik kungs ātri kāpj. Trīs dienas un trīs naktis viņš tikai kāpa un kāpa, bet vēl ne zariņa neredzēja. Ceturtajā dienā pamana augšā pie koka murskuli, bet tikai septītajā dienā tiek līdz turienei. Bet tā viss nebija zarotne, tā bija pils. Kad viņš uzkāpj līdz pilij, klauvē pie dzelzs vārtiem. Pēc brīža pilī dzird soļus. Skaista meita tam atver vārtus, aicina pilī, ieved ar sudrabu rotātā zālē, dod ēst un dzert. Tajā pilī dzīvoja trīs noburtas meitas. Kungs palika pilī atpūsties, jo septiņas dienas un septiņas naktis nebija ne aci aizvēris.

Otrā rītā meitas modina viņu un gatavo krietnas brokastis. Pēc brokastīm skaistākā meita saka:

—    Pirms tiksi koka galotnē, pa ceļam tev būs vēl divas pilis. Līdz pirmajai pilij tev jākāpj četrpadsmit dienas, un tajā tu atradīsi sešas meitas. Viņas tev pateiks, kā ceļot tālāk. Še tev līdz maizes doniņa! Kad būsi izsalcis, izslāpis vai noguris, palaizi to, un tu nejutīsi ne badu, ne slāpes, ne nogurumu.

Desmit dienas un naktis kungs kāpa, elpu neatvilcis, bet vēl nekas nenāca redzams. Vienpadsmitajā dienā kaut kas augšā pamirdzēja, četrpadsmitajā dienā viņš klauvēja pie zelta pils. Tur viņu meitas saņem tikpat laipni kā pirmajā pilī, pacienā, izguldina un saka:

—    Tev priekšā vēl viena pils. Līdz tai jākāpj trīs nedēļas. Tur mīt deviņas meitas, un viņas tev pateiks, kā nokļūt koka galotnē.

Meitas iedod kungam doniņu, ko vajag tikai palaizīt, un tad nejūt ne badu, ne slapēs, ne nogurumu. Kad viņš nonāk trešajā pilī, kas celta no pērlēm un dārgakmeņiem, viņu uzņem visai laipni, pacienā un izguldina. Tur bija deviņas meitas, un vienai no tām bija zelta mati. Tā viņam saka — būšot jākāpj vēl vesels mēnesis, kamēr tikšot koka galotnē. Tad vēl piebilst:

— Tur būs seši zelta augļi — tris pa labi, tris pa kreisi. Tos trīs, kas pa labi, nogriez ar šīm te šķērēm! Tikai sargies griezt tos, kas pa kreisi: tad mēs visās trijās pilis esam pagalam, jo mūs savā varā tur velns. Koks sašūposies tik stipri, ka mēs nokritīsim ar visām pilīm. Kad savu darbu būsi padarījis, kā nākas, kāp lejā! Tur tevi gaidīs liels ļaužu pūlis, tas gribēs zināt, ko esi atnesis, ko pastāstīsi. Tikai tu nevienam neko nedrīksti stāstīt, pat paša ķēniņa priekšā tev jācieš klusu! Zemē nonācis, otrā rītā gaidi mūs uz lielceļa, kas ved garām pilsētai! Mēs brauksim dimanta kariete ar zelta zirgiem. Mūsu kariete skries ātrāk par putnu, kas padebešos. Ja tu mums pieskarsies, būsim glābtas; ja nepieskarsies, velns mūs ieslodzīs tadā pilī, kurai nav ne logu, ne durvju.

Kad kungs nonāca zemē, tur gaidīja milzums ļaužu. Visiem gribējās zināt, ko viņš tai kokā darījisPat pašam ķēniņam viņš ne ko pasacīt varēja, ne parādīt augļus. Otrā rītā kungs jau ir augšā pirms gaismiņas un dodas gaidīt karieti. Kā uzlec saule, tā parādās tālumā mazs mākulītis, kas veļas aizvien tuvāk. Tad pazib gaidītā kariete, bet pāris acumirkļos tā pašaujas garām, ka kungs tai nepaspēj pieskarties.

Briesmīgs izmisums viņu pārņem. No bēdām viņš vairs nezina, ko iesākt. Mazliet nomierinājies, iet pie ķēniņa un tam visu izstāsta. Parādīja un atdeva ķēniņam trīs zelta augļus un teica, ka ies pasaulē meklēt pili bez logiem un durvīm.

Jau divus mēnešus viņš klīst pa pasauli, bet no tādas pils ne ziņas, ne miņas.

Trešā mēneša beigās kungs ieklīda tumšā mežā ceļu meklēt, bet tā arī neatrada. Pret rīta pusi mazā kalniņā kaut kas iespīdējās. Viņš steigšus dodas uz turieni. Kas tur ir? Tur stāvēja pussabrukusi būdiņa. Tā bija Mēness māja. Kungs droši pieklauvēja pie satrupējušajām durvīm. Rūsainās eņģes nočīkst, un vārti atveras. Viņš atlec soli atpakaļ: uz viņu cieši noraugās sieva ar degošu skalu rokā. Sieva bija veca kā pasaule, liela kā ozols, melna kā ogle, acis lielas kā Marijas Terēzes[2] dālderi, mati kā zirga astri, pati sausnēja kā no kaula. Tā bija Mēness māte. Sieva lūkojās dusmīgi un vaicāja, ko viņš te meklē. Viņš pastāstīja*, ka nomaldījies no ceļa un meklē pili bez logiem un durvīm. Arī Meness mātei vaicāja — varbūt viņa zinot, kur tāda pils jāmeklē. Bet viņa atbild:

—    Jau tūkstošu tūkstoši gadu pagājuši, bet es neesmu ne solīti spērusi prom no mājas. Kur tad man tādu pili redzēt! Varbūt mans dēls Mēness to zina, viņš ik dienas visu pasauli pārstaigā. Bet tu te nevari palikt: ja mēness tevi atradīs, saplosīs sīkos gabalos. Bēdz, kamēr viņš vel nav pārnācis!

Nelaimīgais lūgšus lūdzas, lai viņu noslēpj kadā kaktā, lai pavaicā par to pili bez logiem un durvīm un pastāsta, kad Meness būs projām. Vecā iežēlojas un paslēpj viņu zem kāpnēm. Kad Mēness pārrodas mājās, tā tūdaļ sāk tirdīt māti, vai mājā nav cilvēks. Māte liedzās, liedzās, bet, kad Mēness uzstāja, pateica visu un lūdza, lai to bēdubrāli pažēlo un pastāsta viņam par pili, kurai nav ne logu, ne durvju. Kad nelaimīgais izlīda no kāpņu apakšas, Mēness iežēlojās un teica:

—    Es tev labprāt pateiktu, ja pats zinātu; es nekad visu zemi neapspīdu. Var būt, ka tā pils bez logiem un durvīm ir kādā biezoknī, kur mana acs neaizsniedz. Varbūt mana māsa Saule kaut ko zina. Tā jau apspīd visu pasauli. Ej pie viņas!

Tā kungs atkal ilgi klaiņo pa mežu, kamēr uziet Saules māju. Uzgājis iet iekšā. Mājā bija tikai Saules māte, vēl vecāka un vēl baismīgāka par Mēness māti. Beigu beigās viņa arī noslēpj ceļinieku. Kad Saule vakarā pārnāk mājās, tā sāk rāties un bārties, ka māte ielaidusi cilvēku mājā. Kad nelaimīgais to padzird, pats rādās laukā, laipni lūdz Sauli, un Saule iežēlojas. Saule saka tā:

—   Tādu pili bez logiem, bez durvīm es nezinu, es jau arī nevaru visus zemes kaktiņus apspīdēt. Var jau būt, ka tāda pils patiešām ir. To gan vislabāk zinātu Vējš, kas ielien visās spraugās. Aizej pavaicā tam!

Viņš trīs nedēļas meklēja Vēja māju. Atradis dodas iekšā un, kā par laimi, atrod mājā pašu vēju priekšnieku. Vējš viņu laipni uzklausa. Kad ceļinieks visu pastāstījis, vēju priekšnieks ņem svilpi un pūš tik stipri, lai visi pasaules vēji sadzirdētu. Tie ātri saskrēja mājā, bet it neviens nezināja nekā par pili, kurai nav ne logu, ne durvju. Trūka tikai viena vēja, jo tam sāpēja kāja un bija vistālākais ceļš nākams. Tas pārlidoja pēc stundas un pastāstīja par pili bez logiem un durvīm. Un, lai priekšnieks ticētu tam, ka pilij patiešām nav ne logu, ne durvju, teica, lai ejot pats pārbaudīt. Ko iet tur esot kāds stundas ceturksnis. Nelaimīgais ceļinieks pielūdzās vēju priekšnieku, tas lika uztaisīt lielu lādi, ielika viņu tur iekšā, jo cilvēku pašu par sevi tas nevarot nest. Bet cilvēkam līdz tai pilij bija vesela gada gājums. Kad lāde bija gatava, kungs tajā ielīda iekšā un vēju priekšnieks to aiznesa, nolika pie pašas pils sienas. Tad Vējš ņēmās lūkot, kā tikt pili iekšā. Pamanīja sienā mazu spraudziņu. Vējš ielīda pa spraudziņu pilī un sāka plosīties tādā spēkā, ka sagrāva mūrus. Pilī kopā ar astoņpadsmit meitām vēl bija velns un velna māte. Vējš sagrāba velnu ar tādu spēku, ka iztrieca viņu caur spraudziņu laukā un samala pīšļos un putekļos. Visas meitas, izņemot Zeltmatīti, bija beigtas. Zeltmatīti, visvainīgāko, velns bija atstājis pēdējo, lai viņa redzētu, kā mirst viņas draudzenes. Tad Vējš sagrabj velna māti un purina to tā, ka tai brīkšķ visi kauliņi. Prasa tai, kā meitas nomērdējusi. Vecā izrunājas, ka nezinot, ka tas viss esot dēla darbs. Vējš piedraudēja, ka samals viņu tāpat kā velnu, ja viņa neteiks. Beigu beigās vecā pateica, kā var meitas atdzīvināt. Skapī stāv ūdens trauks, no ta jāuzslaka meitām, un tās atdzīvosies. Vējš paņem trauku, apslaka vienu meitu, un tā atmostas. Tad viņš sagrāba veco, iztrieca to caur spraudziņu un samala pīšļos un putekļos tapat kā velnu. Tad pēc kārtas atdzīvināja visas meitas un padarīja veselu Zeltmatīti, kura jau arī bija pusē dzīva. Tad viņš visas iznesa savā lādē un pili sagrāva.

Visas meitas līdz ar kungu Vējš laimīgi pārnesa uz ķēniņa pili. Tomēr kungs apprecēja nevis ķēniņa meitu, bet Zeltmatīti, ar kuru ilgus gadus dzīvoja priekā un laimē.

MAZA VILA

( Bosnija )

Reiz dzīvoja karalis un karaliene, un bija tiem viens vienīgs dēls. Kad dēls bija paaudzies, viņi rīkoja kristības ar matu apcirpšanu, kā tai valstī parasts, un aicināja piedalīties karaļvalsts slavenākos cilvēkus. Baltās istabas mirdzēja zeltā, sudrabā, dārgos akmeņos un tūkstošos sveču. Un vakarā, kad dārzā dejoja riņķa deju, saķērās rokās meitenes, cita par citu krāšņāka, un acu nenolaida no karaļdēla, it kā viņu ar acīm apēst gribēdamas.

Ap pusnakti ciemiņi izklīda, bet karaļdēls izgāja pastaigāt birzī, kur auga vecas liepas; mēnesnīcā bija gaišs kā dienā, un viņam nenāca miegs.

Birzs izskatījās kā noburta, resnie stumbri meta tumšas ēnas, bet mēnesstari, caur zariem krītot, uz zemes zīmēja smalkus rakstus. Liepu ziedi smaržoja kā vīraks baznīcā. Karaļdēls domīgi soļoja pa mīksto zāli. Iznācis pļaviņā, redz savā priekšā mēnesnīcā stāvam mazu viļu baitā tērpā ar zelta izšuvumiem. Garie mati tai izlaisti pār pleciem, bet galvā zelta kronis, kas izrotāts dārgakmeņiem. Viņa bija pavisam maza. Kā lellīte!

Karaļdēls izbrīnījies apstajas un skatās, bet viņa saka balstiņā, kas skan kā sudraba zvaniņš:

— Skaistais karaļdēls! Arī es biju ielūgta svētkos, bet man nebija drosmes nākt un dejot, jo es taču esmu tik maza, tomēr es tevi sveikšu šaja skaistajā mēnesnīcā, kas man ir kā saules gaisma.

Mazā vila karaļdēlam iepatikās. Viņš neizbijās no sastapšanās naktī, bet piegaja viņai klāt un saņēma viņu aiz rokas. Taču viņa negaidot izrāvās un pazuda. Karaļdēlam rokā palika tikai viņas cimdiņš, tik maziņš, ka viņam tikai ar grūtībām izdevās to uzvilkt savā mazajā pirkstiņā. Noskumis viņš atgriezās pilī un nevienam neteica ne vārda, kur bijis un ko redzējis.

Taču nākamo nakti karaļdēls atkal devās uz birzi. Staigāja gaišajā mēnesnīcā un meklēja mazo viļu. Bet viņa nerādījās. Noskumušais karaļdēls izvilka no azotes mazo cimdiņu un piespieda pie lūpām. Tanī pašā mirkli viņa priekšā nostājās mazā

vīla. Karaļdēls tā nopriecājās, ka ne izstāstīt. Pat sirds krūtīs salēcās no prieka. Mēness gaisma viņi ilgi staigāja un runājas. Karaļdēls pabrīnījās, ievērojis, ka mazā vila aug augumā, kamēr viņi runājas. Kad pienāca laiks atvadīties, viņa bija jau divreiz tik liela kā iepriekšējo nakti. Kad viņš tai atdeva cimdu, vila to vairs nevarēja uzvilkt.

—    I^em šo cimdu un glabā to sev par piemiņu! — viņa teica un pazuda.

—    Nēsāšu to pie sirds, — sacīja karaļdēls.

Kopš tā laika katru nakti viņi tikās birzī. Kamēr spīd saule, karaļdēls nezina, kur dēties. Visu dienu skumst, nevar sagaidīt, kad mēness uzlēks, domā tikai par savu viļu un vaicā sev: «Atnāks viņa šonakt vai neatnāks?»

Karaļdēls iemīlēja mazo viļu aizvien stiprāk, bet viņa katru nakti auga lielāka un lielāka. Kad bija apkārt deviņas naktis, spīdēja pilnmēness un vila bija izaugusi karaļdēla augumā. Priecīgi viņu sagaidījusi, maigā balstiņā saka:

—    Kamēr mēness spīdēs, vienmēr iešu pie tevis.

—    Nē, mana dārgā. Nevaru bez tevis dzīvot. Tev jābūt manai pavisam. Gribu tevi padarīt par karalieni.

—    Mans mīļais, — saka vila, — būšu tava, bet tikai tad, ja mūžīgi mīlēsi vienīgi mani.

—   Mūžīgi mūžam! — sauca karaļdēls bez apdomāšanās. — Un tikai tevi, uz citām pat nepaskatīšos!

—  Labi! Bet atceries — būšu tava tikmēr, kamēr turēsi vārdu.

Pēc trim dienām abi jaunie svinēja kāzas. Visi jūsmoja par viļas skaistumu. Viņi dzīvoja laimīgi septiņus gadus, bet tad nomira vecais karalis. Uz bērēm sanāca milzums ļaužu. Pie šķirsta sēroja visas zemes skaistakas dāmas. Bija tur ari kāda melnacaina skaistule sarkaniem matiem. Tā nedz skaitīja pātarus, nedz apraudāja mirušo, tikai dedzināja skatieniem karaļdēlu. Arī viņš ievēroja, ka skaistā dāma viņā raugās, un tas likās tik patīkami.

Kad bēru gājiens devās uz kapiem, karaļdēls, turēdams sievu pie rokas, trīsreiz uzlūkoja skaistuli. Te viņa sieva uzmina svārku malai un paklupa.

—    Redzi, kleita man ir par garu! — viņa iesaucās. Karaļdēls pat neievēroja, ka viņa sarukusi.

Kad apglabāja veco karali, visi devās atpakaļ, un sarkanmate soli solī sekoja karaļdēlam, bet viņš visu laiku slepus lūkojās tajā. Un nemanīja, ka sieva kļūst aizvien mazāka un mazāka. Kad iegāja vecajā birzī, viņa pazuda pavisam.

Karaļdēls apprecēja sarkanmati ar melnajām acīm. Bet ar viņu pat trīs dienas laimīgi nenodzīvoja. Viņa pieprasīja, lai nopērk viņai gultu no dārgiem akmeņiem. Te viņai iegribējās to, te šito un visu tādu, kā nemaz pasaulē nav. Kad nebija iespējams viņas vēlēšanos piepildīt, raudāja, strīdējās un bārās. Kad karaļdēlam bija diezgan, viņš ņēma un padzina sievu. Tikai tagad viņš saprata, ko izdarījis. Bēdājās gauži un sēroja pēc mazās viļas. Atkal katru mēness nakti gāja uz birzi zem vecajām liepām meklēt savu labo, jauko viļu. Saukdams sauca, meklēdams meklēja, tā arī novecoja gaidīdams. Bet viņa nekad vairs neatgriezās.

DZELZS GREDZENS

(Slovēnija )

Būdiņā ciema nomalē dzīvoja kāda nabaga sieva ar savu vienīgo dēlu. Grūti strādājot, mātei tik tikko izdevās pabarot sevi un bērnu. Kad dēls paaugās, viņš saprata, cik viņiem ir grūta dzīve. Viņš devās prom no mājas, lai pameklētu maizi citur un nesēdētu mātei uz kakla.

Nolīgst darbā, bet, kad nopelnījis trīs kreicerus, tā grib iet pasaulē maizi un laimi meklēt. Pasaka sveikas mātei, paņem savus trīs kreicerus un dodas ceļā.

Iet, iet, kamēr nonāk svešā ciemā. Viņš jau sataisījies par vienu kreiceri nopirkt maizi, kad ierauga veselu baru bērnu, kas ar akmeņiem apmētā vecu un vārgu suni. Viņam paliek kustoņa žēl, viņš iet pie puikām un lūdz, lai liek suni mierā. Nekrietneļi tik smejas un met sunim ar akmeņiem. Tad zēns saka:

—   Atdodiet man suni, es jums došu kreiceri.

Puikas priecīgi paņem kreiceri un atdod suni zēnam.

Zēns iet tālāk saulē un svelmē, un suns tek viņam blakām. Piepeši suns zēnam saka:

—   Tu man izglābi dzīvību. Kā lai es tev atlīdzinu? Palikšu pie tevis, varbūt kādreiz noderēšu.

Ilgi gājis, zēns nonāk citā ciemā. Noguris, izsalcis pēc garā ceļa, grib par kreiceri nopirkt maizi, kad redz uz tilta bērnu baru ar maisu rokā. Zēns iet klāt un vaicā, kas maisā, bērni atbild, ka tur tie iebāzuši vecu kaķi un tagad sviedīšot ūdenī. Zēnam paliek kustoņa žēl, viņš lūdz bērnus atdot viņam kaķi par kreiceri. Bērni atsien maisu, atdod viņam kaķi, bet zēns izvelk no kabatas kreiceri.

Tā nu zēns ceļo tālāk. Tam līdzi suns un kaķis. Kaķis ierunājas:

—   Tu mani izglābi. Kā lai es tev atlīdzinu? Iešu tev līdz, varbūt kādreiz noderēšu-

Zēns iet, iet, kamēr nonāk zaļā pļavā. Pļavā ceļa malā viņš redz ganu, kas vicina garu nūju un sit raibu čūsku.

—    Ko tu dari? — zēns vaicā ganam.

Gans atbild:

—   Situ nost nešķīstu rāpuli.

Zēnam paliek rāpuļa žēl, viņš lūdz ganu, lai viņam atdod čūsku. Apsola ganam kreiceri. Gans paņem naudu un atdod zēnam čūsku.

Tā nu ceļo zēns, suns, kaķis un čūska. Čūska ierunājas:

—     Tu man izglābi dzīvību. Kā lai es tev atlīdzinu? Es tev nevaru iet līdz: esmu nīsta un nolādēta; bet tu aizej uz mana tēva — visu čūsku ķēniņa pili. Es tev došu dzelzs gredzenu. Kamēr tev būs tas gredzens, visas tavas vēlēšanas tiks piepildītas. Tikai labi iegaumē, ko es tev teikšu! Kad būsim klat pie pils, tu apstājies vārtos, un, kad es tev iedošu gredzenu, krīti pie zemes, jo mans tēvs, visu čūsku ķēniņš, būs ļoti pikts un tā vicinās asti, ka zeme drebēs.

Zēns atbild, ka visu sapratis un izdarīs tā, kā čūska tam likusi.

Zēns ar čūsku dodas pāri pļavai uz augstu kalnuTur viņš rāpjas augšā pa stāvumu caur ērkšķiem un klintīm, bet čūska tam rāda ceļu. Tā viņi nonāk kalna galā. Tur bija augsta, krauja klints, un pie tās atradās visu čūsku ķēniņa pils. Čūska pieveda

zēnu pie vārtiem un lika pagaidīt. Pati ielīda pilī un pēc brīža iznesa dzelzs gredzenu. Zens paņem gredzenu un žigli krīt pie zemes, kā bija sacīts. Saceļas milzu viesulis — visu čūsku ķēniņš tā vicina asti vārtu priekšā, ka zeme dreb. Tad viss norimst.

Zēns ceļas augšā un dodas lejup. Ilgi neēdis, beidzas vai nost aiz bada. Apsēžas ceļmalā, tikko sadomājas par ēšanu, tā ēdiens tūdaļ klat. Viņš paēd pats, pabaro savus kustoņus un ceļo uz mājām māti iepriecināt.

Māte ir līksma, dēlu redzēdama, kaut arī viņš atgriezies tikpat nabags, kā bijis. Zēns viņai neko arī nesaka.

Vakarā māte un dēls liekas gulēt. Kad māte jau aizmigusi, dēls grib, lai viņu būdiņas vietā paceltos skaista pils ar lieliem logiem un plašām istabām. Tajās istabās jābūt skaistām mēbelēm un dārgiem traukiem. Mātei un viņam no rīta jāpamostas mīkstās, greznas gultas. Skapjos jābūt visdārgākajām drēbēm un ēdamistabā jābūt klātam galdam ar vislabākajiem ēdieniem. Pilij apkārt jābūt skaistam dārzam, un tur jāzied raibu raibam puķēm.

Kā zēns vēlējās, tā arī piepildījās.

Kad māte no rīta pamostas, viņai ir liels brīnums. Vecās būdas vietā viņa atrod skaistu pili, no cietās lāvas viņa nokļuvusi baltos dūnu spilvenos skaistā istabā. Ieiet ēdamzālē un ierauga apkrautu galdu. Tad viņa ieiet dēla istabā un tam vaicā priekā un bailēs, kā tas tā noticis. Dēls viņai visu pēc kārtas izstāsta, kā klīdis pa pasauli, ko pieredzējis un kā dabūjis dzelzs gredzenu.

No tā laika māte ar dēlu dzīvo labi un laimīgi. Nekā viņiem netrūkst: ko tikai iegribas, tas tiek izpildīts.

Ar laiku dēls izaug par jaunekli, māte kļūst veca un vairs nevar visus mājas darbus apdarīt. Dēls dodas pasaulē sievu meklēt. Viņš saka mātei:

— Iešu atradīšu sev sievu un pārvedīšu to mājā. Tad jūs mierīgi dzīvosiet un nebūs jums vairs tik daudz rūpju un raižu.

Jauneklis dodas ceļā un iet pie tās zemes ķēniņa lūgt, lai atdod viņam savu meitu par sievu. Ķēniņš izbrīnījās un dikti saskaitās, ka nāk kaut kāds prasts cilvēks un grib viņa meitas roku. Bet padzirdējis par jaunekļa laimi un skaisto pili, ķēniņš kļūst domīgs: «Tā vienkārši prom nedzīšu, uzdošu viņam darbus, un, ja viņš nepaveiks, tad lai paliek ar tukšām rokām.» Pagriežas ķēniņš pret jaunekli, kas rāmi gaida, un saka tam ta:

—   Es tev atdošu meitu, ja tu manā dārzā iedēstīsi visslaidāko un visgarāko priedi no visa meža.

Otrā rītā ķēniņš jau ar gaismu ir augšā un brīnīties brīnās, kad ierauga dārzā visslaidako un visgarāko priedi, kāda vien mežā augusi. Tomēr viņš nemaz netaisās izpildīt solīto. Viņš līgavainim saka:

—    Došu tev meitu par sievu, ja tu blakām manai pilij uzcelsi stikla pili.

Nākamajā rītā ķēniņš pieceļas agri un savai pilij blakām ierauga stikla pili. Tagad viņš jauneklim saka trešoreiz:

—   Došu tev meitu par sievu, ja izdarīsi tā, ka no tavas pils lidz manai stieptos plats lielceļš, lai lielceļa malā augtu koki, katrs savādāks, un lai katrā kokā dziedātu citāds putns.

Trešā dienā pamostas ķēniņš un redz, ka no viņa pils līdz jaunekļa pilij ved plats lielceļš, ceļa malā aug koki, katrs savādāks, un katrā kokā dzied citāds putns.

Tagad ķēniņam nav vairs ko teikt; viņš apsola jauneklim savu meitu.

Bet bija tā, ka ķēniņa meita mīlēja kaimiņu princi un gaidīt gaidīja, kad tas nāks viņu bildināt. Un nu viņa uzzina, ka tēvs viņu apsolījis citam. Tēva gribai pretoties nevar, bet dziļi sirdī viņa nolēma jauneklim atriebties.

Ķēniņš uzrīko bagātas kāzas un salaulā jaunekli ar princesi. Pēc kāzām jaunais virs ved sievu uz jaunajām mājām, un viņa māte saņem vedeklu ar atplestām rokām. Ķēniņa meita izliekas priecīga, mīļa pret jaunekli un viņa māti. Jauneklis līksmo, viņš domā, ka aplaimojis līgavu, māti un pats sevi. Bet sieva, kaut arī pieglaimojas jaunajam vīram, domā melnas domas un gaida, kā tikt no viņa vaļā.

Kādu reizi, kad ķēniņa meita ar vīru ir vienatne, tā saldi un mīlīgi vaicā:

—    Saki — kā tev izdodas padarīt visu, ko tu gribi?

Vīrs sakumā vilcinās, bet tad visu pastāsta: viņam ir dzelzs gredzens, kas izpilda katru viņa gribu. Tad ķēniņa meita vaicā:

—   Un kur tu to gredzenu glabā?.

Viņš atbild, ka nēsā gredzenu aukliņā, kaklā pakārtu. Vakarā, kad viņi dodas pie miera un vīrs aizmieg, ķēniņa meita noliecas pāri viņam, atpogā kreklu, pārgriež virvīti un paņem gredzenu.

Otrā rītā jauneklis pamostas un vairs netic pats savām acīm. Viņš atkal ir vecajā būda, kur ar māti dzīvoja, kamēr vēl nebija dzelzs gredzena. Nav vairs ne skaistās pils, ne princeses. Skumjš un bēdīgs viņš staigā apkart un nezina, ko iesākt; te pienāk suns ar kaķi un saka:

—    Iesim meklēt gredzenu, varbūt atradīsim! Mēs tev kalposim un darīsim visu, ko tu vēlēsies.

Jauneklis nopriecājas, un visi trīs dodas pasaulē meklēt brīnuma gredzenu.

Iet viņi pa ciemiem un pilsētām, caur bieziem mežiem, pa plašiem laukiem, līdz nonāk lielā tuksnesī. Iet pa tuksnesi un neredz nekur ne zālītes, ne kociņa, ne avota, ne cilvēka mītnes; kad tie izgājuši cauri tuksnesim, ierauga jūru. Jauneklis apstājas jūras krastā un kļūst vēl bēdīgāks. Suns un kaķis mierina viņu un saka:

—   Tu paliec te, pagaidi, mēs abi peldēsim pāri un, ja atradīsim gredzenu, tad atnesīsim.

Jauneklis ir ar mieru, un abi kustoņi ielec ūdenī. Peld pa jūru dienu un nakti, līdz trešajā rīta izkāpj otrā krastā. Iet abi pa svešo zemi, un, necik ilgi gājuši, uziet skaistu, skaistu pili. Stāv pils priekšā, bet iekša netiek, jo vārti ir ciet. Tie abi iet apkārt gar mūriem un redz koku, kas aug pie pašas sienas. Kaķis saka sunim:

—    Tu pagaidi mani; es uzrāpšos augšā pa koku, tad pār mūri iekļušu pilī un paskatīšos, vai tur nav dzelzs gredzena.

Kaķis uzkāpj kokā, no koka nolec uz mūra, no mūra — pagalmā. Iet pa pili un ņaud, kā jau kaķim pienākas. Piesteidzas ķēniņa meita, skatās uz kaķi un saka kaimiņu princim, ar kuru viņa tur dzīvo:

—   Paskat, taisni tāds kaķis man bija vecajās mājas! Lai paliek pie mums un ķer peles!

Kaķis paliek pilī un sāk paslepen pārmeklēt visas istabas, visus kaktus, bet nekā. Visur bija, visur pārmeklēja, tikai princeses istaba netika iekšā. Beidzot redz, ka tur durvis palikušas vaļā: ielien un pamūk zem gultas noslēpties. Gaida, kad pienāks vakars. Vakara, kad princis ar princesi ienāk istabā, liekas gultā un aizmieg, kaķis izlien no pagultes un nu tik meklē dzelzs gredzenu. Pamana sīku pelīti un — caps! — noķer. Pelīte lūdzas:

—    Ļauj man dzīvot, es tev sameklēšu dzelzs gredzenu.

Kaķis palaiž to vaļā, un pelīte aizlien aiz skapja grauzt dēļus. Grauž, grauž, kamēr izgrauž skapī caurumu. Ielien iekšā un izvelk dzelzs gredzenu. Atdod to kaķim, bet pati iesprūk aliņa.

Tagad kaķis gudro, kā lai tiek laukā no istabas. Viņš sak tik nejauki ņaudēt, ka princese pamostas un izsviež to pa durvīm. Kaķis nes dzelzs gredzenu laukā no pils, uzlec uz mūra un pa koku norāpjas lejā. Atrod suni un teic, ka meklētais nu ir rokā.

Tagad tie dodas mājup. Nonāk pie jūras, lec ūdenī un peld atpakaļ. Kad tie jau ir jūras vidū, suns saka:

—    Dod man tagad panest gredzenu! Es vēl saimniekam nekā laba neesmu izdarījis, neesmu atmaksājis par to, ka viņš mani glāba no ļaunajiem puikam.

Kaķis strīdas pretī un negrib dot gredzenu; tā strīdoties, izlaiž to no zobiem, un tas nogrimst. Nu abi ir bēdīgi. Peld tālāk klusēdami. Un gadās tā, ka garām peld zelta zivs. Suns to noķer, bet zivs lūdzas:

—    Ļauj man dzīvot; par to es no jūras dibena uznesīšu tev dzelzs gredzenu.

Suns palaiž zivi; zivs nonirst dibenā, atnes dzelzs gredzenu un atdod viņam. Abi kustoņi atkal ir priecīgi un peld, cik jaudas, uz krastu. Trešajā dienā atpeldejuši atpakaļ, suns un kaķis atrod krastā jaunekli, kas viņus gaida. Suns viņam atdod dzelzs gredzenu, bet kaķis pastāsta, kā to atdabūjis. Tad visi trīs dodas mājup. Mājās dēls pastāsta mātei, ka atkal atradis dzelzs gredzenu, un māte klust līksma un laimīga. Bet jauneklis atkal uzver gredzenu virvītē un pakar sev kaklā. Padomā un tad saka tā:

—    Lai princis un princese tagad dzīvo šajā vecajā graustā, bet mēs pārcelsimies uz skaisto pili pie jūras.

Un ta arī notika.

PAR TRIM ZIRŅIEM

(Slovēnija)

Dzīvoja nabags, kas nespēja savam dēlam dot maizes. Tādēļ viņš teica, lai šis ejot pa pasauli laimi meklēt.

—    Ei, dēliņ, — tēvs saka, — kurp vien vēlies! Tikai nepiemirsti pirmo lietu, ko atradīsi, pacelt un paglabāt.

Tā arī norunāja. Tēvs paliek mājā, bet dēls tarbu pār muguru pa putekļainiem, gariem ceļiem dodas plašajā pasaulē.

Kādu laiku gājis, viņš redz uz ceļa zirni. Atmin tēva vārdus, paceļ zirni un iemet tarbā. Iet tālāk un atrod vēl vienu zirni. Paņem to arī un — tarbā iekšā. Pret vakarpusi atrod trešo zirni un to arī turpat.

Bija jau vēla nakts, kad viņš sasniedza lielu pili un palūdza naktsmājas.

—    Uz vienu nakti tu dabūsi pajumti, — teica pilskunga sieva, ar acīm nomērojusi skaisto jaunekli no galvas līdz kājām. Jauneklis viņai iepatikās, bet vēl vairāk viņas meitai, kas stāvēja mātei blakus.

—    Tas svešinieks, kam mēs dodam naktsmītni, nav vis nekāds nabags, — pirmajā vakarā sieva saka pilskungam, — viņš laikam pārģērbies, lai paskatītu, kā mes te dzīvojam. Es domāju, ka viņš mūsu meitu labprāt sev ņemtu par sievu. Pārbaudīsim, paskatīsim, kas tas ir par putnu!

Pilskunga sieva norīko kalpones, lai tās svešiniekam paklāj cietu guļu un palūko, kā viņš pārlaiž nakti.

—    Ja viņš patiešām ir nabags, tad uz cieta viņš gulēs kā nosists. Bet, ja no labām mājam, grozīsies visu nakti, — pilskunga sieva viltīgi skaidroja vīram.

Jauneklim tā arī paklāj, kā pavēlēts. Viņš ģērbjas nost un liekas gultā. Bet, tā kā viņam bail, ka pa nakti kāds nenozog tarbu, viņa vienīgo īpašumu, viņš to pabāž pagalvī. Tarba nebija lāgā aizsieta. Visi trīs zirņi saripoja gultā. Viņš tos salasīja un atkal sabēra tarba. Kamēr vienu met iekšā, otrs ripo ārā. Kamēr otru met tarba, tikām trešais prom. Tā viņš mocījās visu nakti, acis neaizvēris.

—    Nu, kā tad gāja pa nakti? — ziņkārīgā pilskundze vaicā sulainim, kas, zem gultas paslēpies, vērojis svešinieku.

—   Visu nakti griezās kā vilciņš. Es tā vien skatījos, ka neuzgāžas man virsū!

—   Ahā! Man jau tā šķita, ka tas nav nekāds nabags, — nopriecājas pilskundae un steidzas labo vēsti nest vīram un meitai. Visi trīs norunā tā, ka paturēs svešinieku pilī vēl vienu dienu. Lai pilnīgi pārliecinātos, ka viņš patiesi ir pārģērbts augstmanis, tie nākamo nakti gudro viņam uzklāt smalku un mikstu guļu. Tā kā visi pret jaunekli bija ļoti laipni, viņš arī palika pilī vēl vienu nakti. Pēc krietnām vakariņām viņam ierāda skaistu guļamistabu, kas ir grezni un bagāti rotāta. «Aizvien labāk!» nabags prāto. «Nu es redzu, ka esmu godīgā un kārtīgā namā. Kāda velna pēc man likt tarbu pagalvī un ķerstīt zirņus kā viņnakt? Labāk tad kārtīgi nogulēties.» Un tā viņš pakar tarbu uz vadža, ģērbjas nost, liekas mīkstajā gultā un guļ līdz rītam.

—    Nu, ka tad bija? — no rīta pilskundze izvaicā sulaini, kas atkal bija slēpies zem gultas.

—    Visu nakti gulēja kā nosists, — tā sulainis.'

—   Es jau zināju, ka tas nav nabags, — pilskundze priecīgi prāto, — viņš noteikti ir kāds muižnieks, ja ne pats ķēniņa dēls. — Un tūlīt pat nes tīri siltas ziņas vīram un meitai.

Pēc brokasta svešinieks nāk pie grāfa patencināt par viesmīlību un labo sirdi.

—    Kurp tālāk dodamies, draugs? — pilskungs tam laipni vaicā.

—   Atkal ceļš zem kājām, pats nezinu, kurp.

—   Nu, ja tā, tad mēs tevi tālāk nelaidīsim. Re, man ir meita taisni tavos gados. Tu viņu redzēji, un man šķiet, ka viņa tev patīk. Ja tu gribi, došu to tev par sievu. Tad nu dzīvojiet, kā redzat!

Nabags tīri vai apstulba, dzirdēdams tādus laipnus vārdus, bet tad atguvās un bija ar mieru uz tādām negaidītām precībām.

Tajā pašā dienā visu nokārtoja. Sarīkoja tādas kāzas, ko dzēra četrdesmit dienas un četrdesmit naktis. Visu kāzu laiku pili neredzēja nevienas skumīgas sejas. Līgavainis līksmojās un daudz nelauzīja galvu par to, kas no tā visa iznāks.

Kad pagājusi četrdesmitā diena, pilskundze sauc znotu pie sevis un saka:

—    Nu, dēliņ! Kāzas ir cauri, un rīt dodieties ceļā; paradīsi sievai savu pili.

—    Savu pili? — nabaga vīrs gandrīz vai iekliedzās un tik tikko novaldījās, lai nepateiktu pēc tiesas un taisnības, ka viņa tēvam nav nekādas pils, tikai pussagruvusi būda. Pašā pēdējā brīdī viņš pardomāja un klusēdams pamāja, ka rīt vedīs sievu uz savu pili. Tūlīt pat viņam no sejas pazuda prieks un tai pāri pārvilkās skumjas un bēdas.

—    Es pēc acīm redzu, ka tev grūti no mums šķirties, — laipni noteica pilskundze. — Neskumsti, mīļo znotiņ! Drīz atkal redzēsimies. Padzīvojiet tur kādu laiciņu un tad atkal brauciet pie mums!

Otrā rītā uzkrauj lielu vezumu: trīs maisus auzu zirgiem, maisu naudas, iesēdina jauno pāri un divus sargus. Tā nu viņi dodas uz vīra pili.

Jaunā kundze bija visai bēdīga, bet vīrs vēl bēdīgāks. Visiem šķita, ka tie abi nobēdājušies, šķiroties no mājām. Jaunajam vīram tik bēdīgi sametās ap sirdi, ka viņš nevarēja pasacīt ne vienu vienīgu vārdu un galigi sažēlināja savu sievu; tā atkal domāja, ka viņam tāda mīksta sirds. Bet viņš visu laiku domāja tikai par to, kā būs, kad viņi nonāks pie tēva greizās būdas. Tas bija viens patiesīgs žēlabu skats.

Pret vakaru vezums iebrauca lielā mežā. Jaunā kundze vaicā savam noskumušajam vīram, vai viņa pils vēl tālu.

—    Ai, vēl tālu, vēl ļoti tālu, — viņš atbild. — Tu vari mierīgi nosnausties, gan jau nobrauksim.

Viņa arī liekas gulēt. Pa to laiku vīrs nolec no vezuma.

«Labāk galu dabūt nekā atzīties, cik es esmu nabags,» viņš doma un dodas prom no ceļa mežā iekšā. Paiet paris soļu, un viņam pretī nāk sirms vecītis.

—    Kur tad tu, dēliņ, nakts vidū? — sirmgalvis viņu uzrunā.

—   Skrienu galu meklēt! — viņš sirmgalvim atteic un atzīstas, kā viss savādi iznācis un ka beigas arī būs savādas.

—    Ej nu, neuztraucies, draudziņ! — saka sirmgalvis. — Sēdies tik atkal vezumā, un brauciet ar sievu vēl kādu gabalu tālāk! Ta jūs nonāksiet pie manas pils. Es tagad dodos prom no mājām un atgriežos tikai pec gada. Visu gadu tu vari valdīt manā pilī. Bet vienu liec vērā: kad es atgriezīšos, visa pils līdz pamatiem nodrebēs. Tad tikai skaties, lai jūs abi ar sievu paspējat aizmukt no pils. Ja jus kaut drusciņ kavēsieties, jūsu pēdējā stundiņa būs klāt!

Jaunais vīrs dziļi tencina sirmgalvi un dodas atpakaļ pie vezuma, kas vēl joprojām stāv uz ceļa.

—    Man tā šķitās, ka būšu nomaldījies, un es aizgāju palūkot ceļu, — viņš nomierināja uztraukto sievu, kas pa to laiku jau bija pamodusies un lūkojās, kur ir viņas vīrs. — Bet tagad redzu, ka ceļš ir īstais un mēs drīz būsim mājās.

Pēc kāda brītiņa viņi tiešām piebrauc pie lielas, spožas pils. Pie vārtiem stāv vesela rinda skaisti apģērbtu sulaiņu, kas zemu klanas un apsveic atbraucējus kā savus jaunos saimniekus.

—    Oho! Tava pils ir vēl labāka nekā mūsējā! — nobrīnījās jaunā kundze un jutās apmierināta, ka paklausījusi savu viltīgo māti un izgājusi par sievu pie šķietama nabaga. Paiet nedēļa, paiet mēnesis, jautri un priecīgi dzīvojot, pienāk gada beigas. Un tad pils nodreb un sašūpojas tik stipri, ka šķiet — tā sadrups drupu drupās. Tad atcerējās nabaga pilskungs vecā vārdus. Viņš grib bēgt prom kopā ar sievu, bet sievu nekur nevar atrast. Beigās atrod pagrabā tikai vecu, riebīgu veceni, kas varen pikti uz viņu paskatas. Viņš nenobīstas no piktā skatiena, būdams lielās bažās par savu sievu. Pienāk pie riebīgās vecenes un tai laipni vaicā:

—    Vai jūs, māmiņ, nezināt, kur ir mana sieva? Es visur viņu meklēju, bet nekur nevaru atrast. Viņa aizies bojā, ja neatstās pili, jo mājā nāk pils saimnieks.

Vecā viņam atteic:

—   Nebaidies, dēliņ! Ej pie ķēkšas un liec, lai atnes no dzirnavām septiņreiz maltus miltus. No tiem miltiem lai septiņreiz iemīca maizi un septiņreiz izcep. To maizi noliec pie pils vārtiem un par pārējo nebēdā!

«Divreiz man palaimējies; varbūt trešoreiz arī veiksies,» nabaga pilskungs nodomā un jau mierīgāks dodas pie ķēkšas, lai uzdotu viņai visu to, ko padzirdējis no vecās sievas.

Tikko rīkojums nodots, pils nodreb otrreiz un tik stipri, ka sienas trīc.

«Simtreiz ātrāk pils sabruks, nekā tāda maize izcepsies.» nodomā nabaga pilskungs. «Bet lai — kā nu ir, ta ir. Labāk man mirt nekā sagādat sievai to kaunu un bēdu, ka tā izgājusi pie plika nabaga.»

Pa to laiku ķēkša bija jau maizi izcepusi un nolikusi to vārtu priekšā. Un bija pēdējais brīdis. Pret vārtiem gāzās milzīgs pūķis ar septiņām galvām; katrai galvai septiņas mēles — tik briesmīgs viņš bija1

—   Cilvēka smaka manā pili! — pūķis brēca jau iztālēm, no rīklēm viņam šaudījās septiņdesmit septiņus metrus gara liesma. — Ei jūs, vārti! Manas pils dzelzs vārti! Vai tad jūs savu kungu nepazīstat, ka neveraties vaļā? — viņš sauc pie vārtiem.

Tad atsaucas septiņreiz ceptā maize un saka tā:

—    Tu, puķi! Visas tavas pūles ir veltasĻauj sevi septiņreiz izsēt, septiņreiz nopļaut, septiņreiz samalt, septiņreiz iejaukt un septiņreiz izcept, tad atnāc, tad atvēršu, citādi ne!

Pūķis briesmīgi pārskaišas, bet vārti nepadodas. Ar visu spēku pūķis triecas vārtos, bet atslēga tikai trīsreiz aizslēdzas. Vārti stāv ciet. Triecas otrreiz un tik stipri, ka atslēga aizslēdzas sešreiz. Vārti stāv, kā stāvējuši. Pūķis trešoreiz triecas vārtos un ar tādu spēku, ka pats sašķīst sīkos gabaliņos un izlaiž garu pie saviem vārtiem.

Tā nabags un viņa skaistā sieva palika pūķa pilī par saimniekiem. Tur viņi dzīvo vēl šo baltu dienu, ja vien nav nomiruši.

BURVJU MEŽS

(Melnkalne)

Kādam bagātam vīram bija dēls. Tēvs viņu audzināja mājās. Kad puisis izauga, sūtīja pasaulē — ne jau naudu sapelnīt, bet prātā pieņemties, pavērot, cik ļaudīm grūta dzīve un cik smagi jāstrādā, lai godīgi nodzīvotu savu sprīža mūžu. Tēvs iedeva nedaudz naudas ceļam, vēlēja to pietaupīt, neskopojas pamācībām, svētīja viņu un izvadīja ceļa.

Ceļodams pa pasauli, jauneklis nonaca kada pilsētā. Un tur redz: cilvēku ved uz karātavām. Jauneklis piesteidzas klāt pajautat, ko nelaimīgais ļaunu darījis un par ko viņu taisās sodīt.

—    Viņam daudz parādu un nav ar ko maksāt; pēc mūsu zemes likumiem tādus soda ar nāvi, — viņam atbild. To dzirdējis, jauneklis vēršas pie tiesnešiem:

—   Tiesnešu kungi! Vai drīkstu samaksāt šī cilvēka parādus un viņu izpirkt?

—    Lūdzu! Samaksā un dari ar viņu, ko vēlies!

Jauneklis atdeva visu savu naudu, pārdeva apģērbu līdz pēdējam kreklam, līdz savāca nepieciešamo summu. Tiesneši atdeva viņam parādnieku, un abi devās klejot pa pasauli, lūdzot žēlastības dāvanas.

Reiz vakarā abi nolikās atpūsties. Izpirktais parādnieks saka:

—   Apnikusi man šitāda dzīve un žēl uz tevi skatīties — tu taču manis dēļ mokies. Iesim uz mežu! Tur dzīvo mana pusmāsa — vila. Viņa mums pasacīs, kā kļūt bagātiem.

Jauneklis piekrita. Abi devās uz mežu. Ceļš bija tāls. Parādnieks soļo pa priekšu, jauneklis aiz viņa. Beigu beigās viņi nonāca galā. Skatās — koki augstu augstie, līdz pašam mēnesim, lapas tiem zelta, bet stumbri sudraba. Starp kokiem deg spoža uguntiņa, un dūmi vijas virs liesmas.

Jauneklis sabijās un prasa:

—    Kas tur ir? Kādi brīnumi!

Bet biedrs atbild:

—    Nebīsties, te ir manas pusmāsas un viņu mātes. Divatā mēs nevaram iet pie viņām. Es iešu pa priekšu un teikšu, ka esam atnākuši pie viņām dzīvot. Tu pagaidi mani tur zem tā koka: tas ir no zelta, bet lapas no pērlēm. Taču, ja tev dzīvība dārga, stāvi klusu un nesaki ne vārda, kamēr atgriezīšos! Zem zelta koka vasarā salasās kopā visas viļas un izšuj. Ja ieraudzīs meža jaunekli, noburs viņu savām zīmēm un pārvērtis kādā zvērā.

To pateicis, viņš pazuda, kā zemē iekritis. Pagāja labs brītiņš. Jauneklim apnika gaidīt, un viņš sāka iet pa mežu.

Te pēkšņi ierauga, ka spārnotas meitas dejo, rokās saķērušās. Viņš paslēpās, lai palūkotos tajās un paklausītos viņu dziesmas. Kā par nelaimi, priekšdziedātāja viņu pamanīja, apbūra, un tanī pašā mirklī viņš pazaudēja redzi un valodu.

Jauneklis nobijās un sāka raudāt. Nez no kurienes uzradies, spārnos atlaidās viņa biedrs, saņēma viņu pie rokas un saka:

— Kas tevi tā sabiedējis?

Jauneklis ar zīmēm paskaidroja, kas ar viņu noticis.

Biedrs izņēma mazu stabulīti, kas bija aizbāzta viņam aiz jostas, uzkāpa kokā un sāka spēlēt.

No visām pusēm salaidās milzīgs lērums viļu un burvju, brāļu un māsu, pusbrāļu un pusmāsu. Viņi devās mežā meklēt visvisādas veselības zālītes un ņēmās ar tām ārstēt jaunekli. Viņš tani pašā mirklī tapa redzīgs un atdabūja runas spējas. Viļas ņēma viņu pie sevis un apprecināja. Viņš kļuva bagats. Bet, kad novecoja, nožēloja grēkus un atgriezās mājās. Tēvu viņš atrada uz nāves gultas. Atvadījās no viņa, apglabāja un līdz pašai nāvei dzīvoja krietni un godīgi. Bet katru vasaru gāja uz mežu apciemot vecos draugus.

TĒVA MANTOJUMS

( Hercegovina)

Reiz dzīvoja bagāts vīrs, un viņam bija trīs dēli. Gadās, ka tēvs saslimst un, redzēdams, ka drīz jāmirst, pasauc dēlus un novēl, lai katrs savu reizi būtu mājā par saimnieku — un tā līdz pat vecumam. Vēl nosaka, lai neviens no viņiem neprecas, kamēr neredzēs trīs pasaules brīnumus, tad lai dara, kā grib-

Pēc laiciņa tēvs nomirst, un vecākais dēls top par saimnieku. Bet paiet daži gadi, un sākas visādās nelaimes. Lopi jāapkauj, tirgošanās nevedas, viss iet kā pa celmiem.

Norunā brāļi likt vidējo dēlu par saimnieku. Bet šim vēl trakāk neveicas: visu, kas viņiem piederēja, izpārdeva, līdz tika pliki un basi. Tik vien atlika kā mazumiņš siena pļavā. Un arī tur, ziemai tuvāk nākot, parādījās kāds lops, kas ēda sienu nost, kamēr stūrītis vien palika.

Brāļi raud baltas asaras un sūdzas, ka būtu varējuši kaut sienu pārdot, lai iztiktu, bet nu arī tas būs pagalam.

Vecākais dēls saka brāļiem: — Iešu sargāt to pašu drusciņu siena, lai arī to kāds neapēd.

Brā]i ar mieru, un tā viņš aiziet pļavā. Tur nonācis, sakur uguni un sēžas sienu sargāt.

Tikko satumsis, puisim uznāk snaudiens un viņš aizmieg, bet, kad no rīta atmostas, tad ir ko redzēt — puse stūrīša nozudusi. Tā nu neveiksminieks atgriežas majas un izstāsta brāļiem, kā bijis.

Otru vakaru vidējais brālis sakās sienu sargāt. Brāļi piekrīt, puisis sajožas un prom uz pļavu. Tur iekur uguni un, tāpat kā vecākais, apsildījies iesnaužas, bet, kamēr vidējais brālis guļ, sienu atkal kāds noēdis, trešā daļa vien atlikusi. Kad brālis pamostas, nobrīnās vien, kur siens palicis, un dodas uz mājām.

Jaunākais dēls bija neapķērīgs padevies, vecākie viņu nclurēja nekāda vērtē. Trešo vakaru viņš saka brāļiem:

—    Šoreiz es došos to nieku siena sargāt, vajadzētu paņemt kādus grašus un nopirkt mēriņu maizes.

Brāļi viņu raj un cenšas atrunāt, sacīdami:

—    Kā tu lai sienu nosargātu, kad mēs nevarējām. Tu tāpat nemanīsi, kā iemigsi, un neredzēsi, kas sienu apēd.

Bet jaunākais nepaklausa brāļus, savikšas un aiziet pļavā. Nonācis pie siena, uzkur mazu uguntiņu un apsēžas sargāt.

Te kaut kas norīb, nogrand, zeme vien nolīgojas. Noklab pakavi, noskan iemaukti un pavada. Puisis ieklausās un dzird, ka sienu kāds gremo.

Viņš mazliet pagriežas un redz, ka zirgs, melns un mirdzošs kā zvaigzne, atnācis sienu ēst. Brālis klusiņām pielavās, satver zirgu aiz iemauktiem un saka:

—    Tev būs jāsamaksā par manu sienu. Nu es tevi noķēru un rīt pārdošu tirgū. Dabušu par tevi vairāk naudas nekā par visu sienu-

Bet izrādās, ka tas ir burvju zirgs, un viņš brālim saka:

—    Neved mani tirgū pārdot, es varu tev noderet. Man krēpēs zelta matiņi — izrauj tos un paglabā, tikai nevienam nesaki! Kad tev klāsies grūti, aizdedzini matiņus, kamēr nodegs, es būšu klāt. Un vairs neēdīšu tavu sienu, kā nekad nebūtu ēdis.

Brālis padomā, padomā un ir ar mieru. Izplūc zelta astrus un palaiž zirgu, bet tas aizlaižas kā bulta un pazūd.

No rīta jaunākais brālis pārnāk mājās un klusē kā ūdeni mutē ieņēmis, bet brāļi to apsmej:

—    Nu, ko tad tu redzēji? Vai sienu nosargāji? Nemaz nemanīji, kā aizgulējies, kur nu tev sienu nosargāt. — Bet nabaga brālis cieš klusu un neko nesaka.

Nākamo vakaru viņš atkal savīkšas un dodas uz pļavu sienu sargā,t, pie sevis prātodams: gan vēl kāds parādīsies, ne jau viens pats melnis visu sienu apēdis. Brālis tāpat iekur uguntiņu, apsēžas atpūsties, bet te atkal dzird troksni. No jauna dārd un rīb, no jauna skan pakavi un iemaukti. Kad siens sāk čabēt, jaunākais brālis klusām pielavās, un ir arī ko redzēt: sirms zirgs ar sudraba iemauktiem, vēl lielāks par melni, ēd sienu pilnām mutēm. Jauneklis lec kājās, saķer sirmi aiz iemauktiem un saka:

—   Tev jāmaksā par sienu, ko esi apēdis. Rīt vedīšu tevi tirgū pārdot, dabūšu par tevi vairāk naudas, nekā par sienu būtu dabūjis.

Bet sirmis viņam saka:

—    Nepārdod mani, es tev vēl noderēšu, tikai izrauj man zelta matiņus no krēpēm; kad tev bus grūti, aizdedzini tos, un, kamēr tie sadegs, es būšu klāt.

Jauneklis izdara, kā sirmis teicis, izplūc astrus un palaiž zirgu vaļā. Tā arī pārnāk mājās.

Brāļi nu ņemas kurnēt, ko šis blandoties apkārt, būtu labāk māju sargājis vai malku nesis. Jaunākais brālis saka:

—   Tētiņš uz nāves gultas vēlēja mums katram savu reizi saimniekot, lai redzam kuram labāk padodas. Jūs abi jau bijāt par saimniekiem, un nu mums viss tēva mantojums pagalam. Es arī gribu pasaimniekot, lai redzu, kā ar tēva mantu apieties. Mums nav nekā cita kā šis drusciņš siena, to arī sargāšu.

Brāļi viņu palaiž, domādami: vēlu esi atjēdzies ar mantojumu rīkoties.

Jaunākais brālis aiziet uz pļavu, iekur uguni un atlaižas. Kolīdz apgūlies, kaut kas norīb un siens sāk čaukstēt. Brālis paceļas un redz zirgu ar zelta iemauktiem, baltu kā gulbi, sienu ēdam.

Jauneklis klusītēm piezogas, domādams: «Man tomēr negribas, lai apēd visu sienu. Vismaz kaut kam jāpaliek, lai es varu

sacīt: tas ir mans mantojums. No visas mūsu bagātības — zemes, pļavām, tīrumiem tik vien palicis kā šis mazumiņš siena, visu citu brāļi izputinājuši. Sito sienu, baltiņ, es nedodu nevienam. Derētu dabūt kaut nedaudz naudas un tad palūkot, varbūt man palaimējas, ne tā kā brāļiem.

Tā domadms, viņš piesteidzas un saķer balto zirgu. Zirgs saka to pašu, ko divi pirmie:

—    Nepārdod mani, izrauj zelta matiņus no krēpēm, aizdedzini tos, kad tev būs visgrūtāk, un es būšu klāt.

Jaunākais brālis izdara, kā zirgs teicis, un dodas uz mājām. Brāļi mājās nesaka nekā, tikai runājas savā starpā:

—    Gatavais posts, ka tēvs mums nevēlēja precēties, kamēr neredzam trīs brīnumus. Ja tā nebūtu, mēs jau sen būtu varējuši apprecēties, kamēr mums vēl kaut kas piederēja, bet tagad, ja arī gribētu — nevarētu.

Kamēr viņi tā spriež, ziņnesis sauc:

—    Valdnieks grib redzēt zeltmati viļu! Kas viņam to varētu paradīt, tas dabūtu valdnieka meitu un trešo daļu no valsts.

Ļaudis uztraucas un sāk to pārrunāt. Te jaunākais brālis atminas melni ar zelta krēpēm un nodomā: «Varētu tās aizdedzināt, tad redzētu, kas notiks.»

Domāts — darīts. Nepaiet ne stundas ceturksnis, kad melnis ar zeltītajiem iemauktiem klāt. Atlido un prasa:

—    Kam mani sauci?

Jauneklis izstāsta, ko valdnieks vēlas, bet melnis saka:

—    Kas tev to spiež darīt? Ir ļoti grūti nokļūt pie zeltmates viļas. Bet, ja esi sadomājis, lai iet! Tikai aizej uz pļavu, to pašu, kur mazliet siena palika, paņem vienu nastiņu un nāc atpakaļ! Tad dosimies ceļā. Mēs nonāksim plašā ielejā. Tanī ielejā dzīvo badīga vienradziene ar divi vienradzēniem. Kamēr vienradziene ieies mežā, tu noliec sienu vienradzēniem, lai tie ēd. Kad vienradziene pārnāks, viņa vaicās, kas viņas bērnus pabarojis, un teiks, ka dos tam visu, ko tas veļas. Kad iesi pēc siena, iegriezies mājās un paņem mazu zāģiti! Kad iznāksi pie vienradzienes, pasaki viņai: «Es tavus bērnus pabaroju un neka cita negribu kā tikai nogriezt gabaliņu tava raga, ar ko apmaisīt viļas ezeru.» Viņa liegsies gan, bet beigās piekritīs. Tad mēs dosimies uz viļas ezeru. Vila saindējusi ezera ūdeni, tur nāk peldēties visi ielejas zvēri, bet dzert neuzdrīkstas. Kad tu tur nonāksi, samaisi ūdeni ar ragu. Ezers apsvētīsies, ūdens vairs nebūs indīgs, un visi zvēri padzersies. Tu varēsi dzirdēt, ko viņi savā starpā runā, tad arī paprasi viņiem, kā notvert zeltmataino viļu. Ja viņi tev nezinās pateikt, tad arī neviens cits visā pasaulē nepateiks.

Jauneklis sāpošās ceļam, paņem sienu un zāģīti, uzkāpj zirga un jāj uz ieleju. Tur nonācis, sameklē vienradžus un, kā zirgs mācījis, noliek sienu.

Kad vienradziene pārnāk, viņa pabrīnās, kas viņas bērnus pabarojis, un saka:

—   Ja zinātu, kas to izdarījis, dotu viņam visu, ko viņš vēlas.

Jauneklis iznāk pie viņas un saka: viņš esot pabarojis vien-

radzēnus un cita nekā nevēloties, tikai gabalu viņas raga, ar ko ezeru apmaisīt.

Vienradzienei tas netīk, bet pēcāk viņa ir ar mieru. Puisis nogriež ragu un iet savu ceļu.

Tālāk nonāk pie viļas ezera. Tur sanākuši lieli bari zvēru, peldas gan, bet ūdeni dzert baidās.

Jauneklis samaisa ezera ūdeni ar ragu, un ūdens top tīrs. Zvēri saskrien padzerties un sāk runāties. Noklausījies to runas, jaunākais dēls vaicā, vai kāds nezina pamācīt, kā notvert zeltmati viļu.

Stirna viņam atbild:

—   Vilai ir sava briežumāte, kuru viņa slauc. Ja tu ncpadzersics briežumātes pienu, nekad viļu nenotversi.

Aita saka:

—      Vilai ir auns ar zelta vilnu, ja to nenotversi un neizrausi tam vilnas šķipsnu no skausta, tev nemūžam vilai nepiekļūt.

Maza zeltgalvīte saka:

—    Vilai ir zelta putns, kas peldas Jordānas upē un nes upes ūdeni vilai, kura tanī mazgājas un nekad netop veca. Ja nenoķersi putnu un neizrausi zelta knābi, kurā tas nes ūdeni, viļu tev neredzētViņai ir trīs burvestības.

Tad melnis saka:

—    Es jau zināju, ka pie viļas nav viegli piekļūt. Tagad atnes sienu no tās nastiņas, ko tēva pļavā paņēmi, atrodi briežumāti ar briedēniem un, kamēr viņa būs projām, noliec sienu

briedēniem priekšā. Pats paslēpies; kad atnāks briežumāte, viņa sacīs: «Tam, kas pabarojis manus bērnus, došu visu, ko tas vēlas.» Tad nāc ārā un saki: «Labā briežumāt, es to izdarīju, bet nekā cita negribu kā tavu pienu padzerties un skābarža mizas vācelē līdzi paņemt.» Kad būsi to padarījis, vila zaudēs pusi sava spēka; tad pameklēsim zeltvilnas aunu. Tu atnes atkal sienu, tad izlej mazliet piena zemē, tur no zemes izlīdīs zāle. Norauj zāli un uzsvilp — zeltvilnas auns pats pie tevis atlidos. Kad auns būs klāt, pamet tam sienu, paglaudi kaklu un aši izrauj vilnas šķipsnu! Kad būsi to padarījis, vila zaudēs visu savu spēku.

Vēl melnis pamāca:

—   Atnes gabalu ceptas gaļas, tad uzmeklēsim nākamo ieleju. Tur atkal izlej mazliet piena zemē un pagaidi, līdz izaug zāle. Norauj to, uzsvilp, un pie tevis atlidos ērgļi un pats pēdējais — ērgļu valdnieks. Tu viņam pasvied gaļu un saķer viņu aiz zelta kroņa. Ērglis vaicās, ko tu vēlies, bet tu saki: «Atgādā man zelta putnu, kas nes vilai ūdeni no Jordānas. Ja tu to nenotversi, tad cits neviens arī nenoķers, jo putns slēpjas Jordānā. Izdari to, došu tev barību, kādu gribēsi.» Ērglis tev sacīs: «Esmu vecs, Jordānas sienas var mani aprakt. Bet tev laimējies atsaukt mani ar zālīti, nevaru tevi nepaklausīt.» Viņš tev atnesīs zelta putnu, tu izrauj knābi, tad zeltspārne vila kritīs tev pie kājām, un viņai pa seju ritēs zelta asaras. Tu varēsi viņu ņemt un vest valdniekam rādīt. Viņa nomirs, bet tu dabūsi valdnieka meitu un trešdaļu valsts.

Viss notiek, kā melnis teicis.

Jauneklis aiziet, paņem sienu un jāj tālāk. Atrod briedēnus, pabaro tos un paslēpjas mežā. Kad briežumāte atnāk un sak brīnīties, kas pabarojis briedēnus, parādās jauneklis un teic, ka pabarojis viņas bērnus. Briežumāte tad saka:

—    Ja tu to esi izdarījis, lūdz, ko gribi, un es tev to došu!

Bet jauneklis atbild:

—    Neko man nevajag, labā briežumāt, tikai ļauj izslaukt mazliet piena zāļu tiesai un paņemt līdzi skābarža vācelē!

Briežumāte gan tiepjas, bet pēcāk ļauj arī izslaukt kādu nieku. Jauneklis atvadās no viņas un dodas tālāk.

Tā iedams, apsēžas kādā vietā atpūsties. Izlej piena lāsi zemē; drīz vien parādās zāle. Puisis norauj zāli, liek pirkstuj starpā un svilpj, ko māk. Uz svilpienu zeltvilnas auns klāt gan. Laižas cauri mežam taisni uz viņu. Jauneklis pasviež tam sienuļ no tēva pļavas un, kad auns pienāk tuvāk, saķer to aiz kakla I un izrauj vilnas šķipsnu.

Tā nu puisis dodas uz otru ieleju. Nonācis pašā ielejas vidū, sēžas atpūsties. Arī tur izlej piena lāsīti, un no zemes izdīgst zāle. Jauneklis uzlec, izrauj zāli un pasvilpj. Salido maitu ērgļi un pats pēdējais arī ērgļu valdnieks. Jauneklis pasviež tam gaļu un saķer zelta kroni.

Ērglis aprij gaļu un vaicā:,

—    Kam mani sauci, puis?

Bet jaunākais brālis atbild:

—    Atnes man zelta putnu, kas piegādā vilai Jordānas ūdeni!

Ērglis pabrīnās vien un saka:

—   Tas, jaunekli, nav lēti izdarāms. Esmu vecs, baidos tavu vēlēšanos pildīt, Jordānas sierus var mani aprakt! — Tad ērglis vēl apdomājas un piekrīt: — Tava laime, ka izsauci mani ar zālīti, citādi nebulu tevi klausījis. Sēdi te un gaidi mani atgriežamies!

Ērglis nez kur aizlaižas un, skat, pēc kāda laika jau ir atpakaļ ar zelta putnu, kuru atdod jauneklim.

Puisis izrauj zelta knābi, un to pašu brīdi pie viņa kājām nokrīt zeltspārnu vila un sāk raudāt zelta asaras.

Jauneklis, viņu ieraudzījis, nobrīnās vien, ved sev līdzi un dabū valdnieka meitu un trešdaļu valsts. Taču viņš paņem tikai valdnieka apliecinājuma rakstu, meitu un nozūd. Meitu atstāj pie labiem ļaudīm, bet brāļiem neko nesaka.

Pēc laiciņa valdnieks saslimst un redz dīvainu sapni. Viņš sapņo par dzērvi, kas lido pār jūru un Donavu, tai galvā ir zelta kronis, kaklā dārgakmens, bet uz ta — krusts. Ja kāds atnestu dārgakmeni ar krustu, valdnieks iemestu dārgakmeni ūdenī, nomazgātos tajā un uzreiz būtu vesels.

Valdnieks izsūta ziņnesi, lai tas ziņo:

—    Kas atradīs dzērvi un atnesīs dargakmeni ar krustu, tas dabūs otru valdnieka meitu ar trešdaļu valsts.

Tā nu arī otrs pasaules brīnums tapa zināms, un ]audīm bija par ko runāt.

Jaunākais brālis atminas sirmi un aizdedzina zelta astrus. Kamēr astri deg, sirmis ir klāt un vaicā, ko puisis vēlas. Jauneklis izstāsta, ko valdnieks prasa, bet sirmis atbild:

—     Tas taču ir ļoti grūti izdarāms. Bet, ja nu esi sadomājis, tad lai iet, kaut arī mēs varam neatgriezties. Ej paņem blašķi stipras rakijas, ceptu aitu un desmit maizes klaipus, pēc tam dosimies uz ieleju!

Jauneklis visu izdara, kā sirmis licis.

—    Tagad mēs sastapsim milzi, kas sargā pūķa ezeru. Dzērve mēdz šurp lidot, taču mums viņu nenoķert, pirms nav savaldīts milzis, pūķis un pūķa lauva, kas ezeru apsargā. Kad milzis metīsies tev virsū, ielej viņam mutē rakiju un iegrūd gaļu ar maizi! Kad milzis padzers un paēdīs, viņš aizmigs. Tikko milzis laidīsies miegā, ej uz ezeru! Tur atradīsi lauveni ar divi lauvēniem. Kad lauvenes nebūs klāt, noliec lauvēniem gaļu, lai tie pieēdas. Kad atnāks lauvene un solīs dot tam, kurš pabarojis lauvēnus, visu, ko tas vēlas, ej pie viņas un saki: «Es pabaroju viņus, labā lauviņ, un cita nekā negribu, tikai, lūdzu, palaid mani uz pūķa ezeru!» Viņa palaidīs, bet tu, tiklīdz tur nonāksi, padzeries ezera ūdeni un nomazgājies tajā, tad tu būsi stiprāks par pūķi. Kad pūķis pārnāks no ielejas, viņš taujās, kuram jauneklim izdevies pieveikt milzi un lauvu un ezera ūdeni padzerties, lai taptu stiprs. Kad viņš nāks tavā priekšā, tūdaļ prasīs: «Ko tu te meklē?» Bet tu viņam saki: «Vēlos dzērvi no tava ezera, lai tu izvelc dārgakmeni ar krustu, kas karājas tai kaklā, un noņem zelta kroni no galvas.» Pūķis to visu izdarīs, jo bīsies stiprāka, bet tu ņem dārgakmeni un nes valdniekam, par to tu dabūsi meitu un trešdaļu valsts. Un laid mani vaļa, es būšu tev samaksājis par apēsto sienu; ja tev vēl ko vajadzēs, aicini baltiņu!

Jauneklis dara, kā sirmis teicis. Tikko viņš tuvojas ezeram, kaut kas norīb un nodārd tā, ka zeme nodreb. Tūdaļ arī milzis klāt un ver muti vaļā, lai ko sacītu, bev jauneklis iegrūž tam zobos rakijas blašķi. Pēc tam pārdur blašķi ar pīķi un iemet vēl veselu ceptu aunu. Kā milzis paēdis un padzēris, tam uznāk snaudiens: tas aizmieg kā nosists. Tā krāc, ka viss kalns kratās.

Jauneklis paiet milzim garām un nonāk pie ezera. Tur ierauga divi lauvēnus un pasviež tiem gaļu, lai paēd. Kad lauvene pārnāk no meža, viņa pabrīnās un saka:

—   Kas manus bērnus pabarojis, tam došu visu, ko tas vēlas.

Jauneklis iznāk pie viņas un saka:

—( Es to izdarīju, labā lauviņ, bet nekā cita negribu, tikai pie pūķa ezera tikt.

Lauvenei tas netīk, bet, kad viņš citādi nav mierā, tā palaiž arī uz ezeru. Tur ir tukšs un kluss, jo pūķis kaut kur aizlidojis. Jauneklis pa galvu pa kaklu pie ezera — nomazgājas un padzeras; tikko tā izdarījis, jūt sevī simtkārtīgu spēku mostamies. Pa to laiku pūķis klāt, jaunekli ieraudzījis, nobrīnās un vaicā:

—    Ko tu še meklē?

Bet jauneklis atbild:

—    Gribu, lai tu man dod dzērvi no sava ezera un izvelc dārgakmeni ar krustu, kas karājas tai kaklā. Un noņem zelta kroni no galvas!

Pūķis nobīstas un iedod tam visu, kas prasīts.

Jauneklis ņem dārgakmeni un aiznes valdniekam. Valdnieks atdod otru meitu un trešdaļu valsts. Jauneklis ņem meitu un aizved kādā vietā, ko neviens nezina, paņem sev rakstu par trešdaļu valsts un pazūd kā ūdenī iekritis.

Pēc kada laika ziņnesis ziņo par trešo brīnumu. Valdnieks apsola jaunāko meitu un trešdaļu valsts jauneklim, kas pārpeldēs melno juru, pāries pār augsto valni un nokļūs pie troņa, kur valdnieka meita sēž. Tas, kurš šo darbu paveiks, varēs ne vien ņemt meitu un trešdaļu valsts, bet arī, tā ka par vecāko meitu vīriem nekas nav zināms, tam paliktu visa valdīšana.

Jauneklis uz karstām pēdām aizdedzina baltiņa astrus un, kamēr tie deg, zirgs ar zelta iemauktiem klāt kā saukts.

Jauneklis tam pastāsta visu, ko ziņnesis teicis, bet baltiņš saka:

—    Kas tevi dzen? To nav viegli izdarīt, varam abi divi noslīkt. Bet, ja nu esi nodomājis, iesim ari, kaut vai būtu ar galvu jāsamaksā.

Tā nu jauneklis apvelk zelta drānas, uzlec zirgā un dodas uz jūru. Pie jūras nonācis, redz veselu baru jātnieku. Šie skatās jura, bet iekšā laisties baidās. Ziņkārīgie sanākuši, skatās, kas nu būs. Te atjāj jauneklis baltā zirgā, zeltītās drānās. Ļaudīm lieli brīnumi kā par zirgu, tā jātnieku. Bet tas, tikko parādījies, uzreiz jūrā iekšā. Cilvēki skatās un brīnās, bet baltais zirgs lido pa jūru, kā vēja nests. Un tik tiešām — pārpeld jūru, tiek pāri pār valni un nonāk pie valdnieka troņa. Atspīd gaisma no visām pusēm, un jauneklis stājas valdnieka priekšā. Paņēmis valdnieka jaunāko meitu un ar viņu trešdaļu valsts, jauneklis priecīgs dodas uz tēva māju; iegriežas arī pēc abām pārējām valdniekmeitām.

Kad izstāstījis brāļiem visu, kā bijis, dod katram pa valdnieka meitai ar trešdaļu valsts, bet sev atstāj jaunāko. Tā nu brāļi, atkal pie turības tikuši, top par valdnieka znotiem, un tas viss tālab, ka tēvs kopā ar svētību viņiem atstājis mantojumu. Un šis mazais, svētīgais mantojums atnesis lielu veiksmi, bagātību un slavu.

SAIMNIEKS UN CEĻAVĪRS

( Horvātija)

Reiz ziemas laikā ceļinieks gāja caur lielu mežu un mežā lo pārsteidza tumsa. Vīrs, pagalam nosalis, galu galā ierauga meža vidū māju, piesit pie vārtiem un lūdzas saimnieku, lai tas ielaiž pārnakšņot, solīdams par visu samaksāt, cik prasīs. Saimnieks ielaiž vīru mājā un neņem ne graša, bet saka:

—    Ielaidu apsildīties, došu vakariņas un naktsmājas, tikai tev būs man jāatbild viss, ko jautāšu; ja zināsi — labi, ja ne — dabūsi pa ausi, tālab turies!

Ceļiniekam nekas cits neatliek kā piekrist. Saimnieks pacienā viņu ar bagātīgām vakariņām. Kamēr abi ēd un runājas par šo un to, saimnieks viesim vaicā:

—    Saki man, kas tas tāds ir! — un norāda uz runci pagaldē-

—    Runcis! — atbild ceļavīrs, pie sevis brīnīdamies: kam viņš man prasa to, kas katram bērnam saprotams.

—    Nav vis runcis! — saka saimnieks un iecērt viesim pļauku. — Tā, draudziņ, ir tīrība!

Paiet kāds brītiņš, viesis puslīdz attapies, kad saimnieks prasa, rādīdams ūdens ķipi:

—    Un kas tas būtu?

—    Ūdens! — atbild ciemiņš.

—   Nav vis! — saka saimnieks un cērt vēl vienu pļauku. — Tā ir svētība!

Tikko viesis nācis pie sajēgas, saimnieks rāda uguni, jautādams:

—    Un kas ir tas tur?

—    Uguns, — ciemiņš min.

—    Nekā! — Un viesis atkal dabū pļauku. -— Tas, draudziņ ir labums! Ja to nezināji, teic, kas ir tur augšā! — saka saimnieks un rāda uz jumtu.

—   Jumts! — atteic viesis, bet saimnieks iebelž viņam vēl ceturto reizi.

—    Nav tiesa, tas ir augstums!

Vīrs nu redz, ka gala nebūs, ceļas no galda un sakās iet sētā apskatīties, varbūt ienāks prātā labākas atbildes. Saimnieks ir ar mieru. Sētā iznācis, viesis saķer runci, piesien tam sausu salmu grīsti pie astes un aizdedzina. Runcis no bailēm uzlec jumtā, bet ciemiņš iet atpakaļ pie saimnieka un saka:

—   Tīrība paņēma labumu un uznesa augstumā, dod labi ātri svētību, lai pievārām labumu!

Saimnieks nu nezin, ko darīt, jo neko nav sapratis no tā, ko viesis teicis, un sadusmojas.

—    Izstāsti kā cilvēks, lai var ko saprast! — viņš izsaucas, bet ceļinieks, to padzirdis, tāpat noskaities uzbļauj:

—   Ak tāda tava saprašana! — iezveļ saimniekam četras pamatīgas pļaukas un paskaidro: — Draudziņ, tava maja deg! — pēc tam atstāj viņu un aiziet.

KĀ VELNS PRECĒJĀS

(Slovēnija)

Reiz dzīvoja vīrs un sieva, viņiem bija trīs meitas. Viss būtu labi, ja ne tada bēda — līgavaiņi met mājai līkumu apkārt. Mate dusmo, bet tēvs saka:

—    Kam viņas vajadzīgas? Ja nu vienīgi pats velns pēc tādām kārotu.

Bet velns nemaz nebija pretī iegūt trīs dvēseles. Un paļāvās uz sieviešu ziņkārību. Tā nu viņš kungu drēbēs aizgāja pie tēva, saucās par grāfu un bildināja vecāko meitu. Tēvs ar prieku piekrita; kam tad lai viņu dotu, ja ne tādam varenam kungam?!

Velns meitu aizveda vienā no saviem daudzajiem mājokļiem un teica:

—   Darba tev nekāda nedošu, staigāsi no istabas istabā ar šo zelta ābolu, tikai divpadsmitajā neej!

Sieva paņēma zelta ābolu un staigā pa pili no istabas istabā. Nonāca pie divpadsmitajām durvīm un sāka pārdomāt: «Kā būtu, ja es tur ieskatītos? Vienpadsmit istabas bija viena par otru krāšņākas, bet šī aizslēgtā laikam par visām jaukāka.» Ziņkārības mākta, viņa atvēra durvis, bet aiz durvīm atklājās elle, kur velni moka grēcinieku dvēseles. Zelta ābols izkrita viņai no rokām, ieripoja ellē un sadega.

Te meitenei uznāca liels nogurums, viņa aizvēra durvis un gāja prom. Bet pretī skrien velns, viņas vīrs.

—    Kur ir ābols? — velns iekaucās un nogrūda sievu ellē.

Nu velns no jauna dodas pie sievastēva un saka:

—   Atlaidiet pie mums otru meitu, mana sieva viena garlaikojas, par abām viņam būs jautrāk.

Tēvs palaiž.

Arī ar otro meitu notika tas pats, kas ar pirmo. Arī viņa ielūkojās ellē un pazaudēja zelta āboluIeraudzīja tur savu māsu, bet tā viņai saka:

—    Nu mums, māsiņ, beigas, esmu iekļuvusi ellē, un ārā man mūžam netikt!

Te pielēca velns un nogrūda arī otro māsu ellē, jo viņai tāpat vairs nebija zelta ābola.

Vēl trešoreiz velns dodas pie tēva.

—    Kur ir divas māsas, turpat jābūt arī trešajai. Atlaidiet arī jaunāko: lielākā bariņā mums būs pavisam jautri.

Un aizveda jaunāko meitu. Bet izrādījās, ka tā ir attapīga meitene. Velns arī viņai iedeva zelta ābolu un lika to nesāt no istabas istabā, tikai divpadsmitajā neļāva iet. «Es zinu, ko darīšu,» jaunākā māsa nodomāja. «Iesiešu ābolu priekšauta, lai tas neizkrīt, un palūkošos, kas ir aiz tām durvīm. Ja māsas nav redzamas, te kaut kas nav kārtībā…» Gāja un atvēra durvis uz divpadsmito istabu; bet tur priekšā elle, kur māsas cieš briesmīgas mokas.

—   Vai, māsiņ glāb, mūs, izpestī! — abas lūdzas. — Ar šo nolādēto ābolu tu visu vari.

—' Pacietiet vēl mazliet, es jūs izglābšu!

Velns pārnāk mājās un liek parādīt zelta ābolu.

Meitene pabāza viņam zem deguna ābolu, tā ka velns no dusmām nokoda sev apakšlūpu.

Nu jaunākā māsa paņēma lielu grozu, nokāpa ellē un paslēpa grozā vienu no māsām. Velns pārnāk mājās, bet sieva saka:

—   Ņem aiznes manējiem dāvanu! Cel grozu uz muguras un nes, tikai neiedomājies skatīties tur iekšā — ziņkārība vīra cilvēkam nepiestāv. Tiklīdz mēģināsi ieskatīties, es uzreiz būšu tev aiz muguras un saukšu: «Redzu! Redzu!»

Pēc tam viņa samācīja māsu, ko sacīt, ja velns sadomā bāzt degunu grozā.

Velns uzkrauj grozu mugurā un stiepj atspēries nelaimīgo meitu pie tēva un mātes.

Nesamais bija tik smags, ka velns svīda asiņainus sviedrus. Piegāja pie mājas, pārsvieda grozu pār slieksni un uz ātrāko prom. Pēc dažām dienām jaunākā māsa sagatavoja vēl vienu grozu ar «dāvanām» vecīšiem, un velns to aiznesa uz viņas dzimtajām mājām. Nelabprāt gan ķērās pie groza, bet ko lai dara— sievai pretī runāt nav vērts.

Tā velns pats iznesa no elles abas māsas.

Pagāja laiks. Reiz sieva velnam saka:

—   Šodien es nolikšu priekšnamā vēl vienu grozu ar dāvanām manējiem. Esi tik labs un aiznes, kad pārnāksi! Tikai skaties — neesi ziņkārīgs, tā būs pēdējā reize!

Velns sadusmojās, taču nesāka ar sievu strīdēties. Bet viņa, kamēr velna nebija mājās, iztaisīja salmu lelli, apģērba savās drānās un nostatīja pie krāsns. Iekūra uguni, ielika salmu sievai rokā kruķi, itin kā viņa darbotos gar krāsni, bet pati ielīda grozā un apsedzās.

Drīz arī velns pārnāca, paņēma grozu un sacīja salmu sievai:

—    Nu, tad es eju!

Taču pa ceļam velnu sāka mocīt tāda ziņkārība, ka viņš nekādi nevarēja noturēties neieskatījies grozā. Taču to pašu mirkli, kad velns pieskaras grozam, atskan balss: «Redzu, redzu!»

—    Labi, labi, nevajag arī! — velns norūca un gāja tālāk. Viņam likās, it ka sieva no pils to novērotu.

—'Piegājis pie mājas, velns nosvieda grozu un griezās atpakaļ. Pārnāk pilī, bet salmu lelle joprojām ņemas ap krāsni.

—    Es aiznesu kurvi. Ceru, ka vairāk tas neatkārtosies! — velns saka sievai, bet tā klusē kā ūdeni mutē ieņēmusi.

—    Mēma esi, vai? — vaicā velns un pagrūž lelli, bet salmi nočab, un velns saprot, ka piemānīts.

Viņš metas uz elli, bet māsas pazudušas bez pēdām. Skrēja uz viņu mājām, bet visa nešķīstā vara tām neko vairs nevarēja padarīt. No dusmām velns tā pagrūda sienu, ka sabruka vai puse mājas.

VELNS UN VELNA MĀCEKLIS

(Serbija )

Reiz dzīvoja kāds vīrs, un viņam bija viens vienīgs dēls. Kādu dienu dēls saka tēvam:

—    Tēvs, kā būs? Es nevaru tālāk tā dzīvot. Gribu doties pasaulē un mācīties amatu. Pie mums taču ir tāda kārtība, ka tas, lai arī kādu amatu viņš prastu un kāds būtu, dzīvo lepnāk par jebkuru zemnieku.

Tēvs ilgi viņu atrunā, stāsta, ka amatniekam esot daudz darba un rūpju — un kā gan viņš atstās mīļoto tēvu. Bet dēls neļaujas pierunāties, un galu galā tēvs viņu atlaiž.

Tā nu dels dodas ceļā. Gāja, gāja un nonāca pie upes, bet tur jau priekšā ir cilvēks zaļās drēbēs[3]. Cilvēks pavaicā, kurp viņš tā iedams.

—    Eju pasaulē meistaru meklēt, gribu amatu mācīties, — jauneklis atbild.

—   Es esmu meistars, nāc pie manis mācīties amatu, ja tev tā gribas! — piedāvā cilvēks zaļajās drānās.

Puisis uzreiz ir ar mieru un iet viņam pakaļ.

Abi iet pa krastu. Te uzreiz meistars ielec ūdenī, peld un

sauc:

—    Lec man paka], mācies peldēt!

Puisis negrib peldēt, bīdamies noslīkt, bet meistars saka:

—    Nebaidies neko, lec!

Jauneklis ielec arī un peld kopā ar meistaru. Tikuši upei pret vidu, meistars saķer puisi un ienirst ar viņu dziļumos. Izrādījās, ka tas ir pats velnu meistars.

Atvedis puisi savā mājoklī, viņš nodod to mācībā simtgadu vecenei, bet pats atgriežas virszemē. Tiklīdz abi paliek divata, vecene pusim saka:

—    Dēliņ, tu domā, ka šis cilvēks ir meistars? Tas ir nevis meistars, bet pats velns! Mani viņš tāpat piemānīja un atvilka šurp no zemes virsas. Paklausi, ko tev teikšu! Es tev mācīšu visus viņa amatus, bet, kad viņš atnāks un vaicās, vai tu esi ko iemācījies, atbildi, ja gribi tikt atpakaļ virszemē, ka neko vēl neproti.

Pēc kāda laika atnāk velns un vaicā:

—    Ko tu esi iemācījies?

—    Pagaidām vēl neko, — jauneklis atbild.

Tā paiet trīs gadi. Kad vien velns nak un vaicā, ko māceklis iemācījies, puisis vienmēr atbild: «Neko.» Beigu beigās velns prasa pēdējo reizi:

—    Vai nu tu esi kaut ko iemācījies?

—    Neko! Aizmirsu pat to nieku, ko zināju agrāk! — puisis atbild.

—   Ja tu līdz šim laikam neko neesi iemācījies, tad nekad neiemācīsies. Labāk taisies, ka tiec, kurp deguns rāda! — gluži sadusmojies, saka nelabais.

Bet jauneklis no tiesas bija labi samācījies visus velna amatus. Ielēcis ūdenī, viņš aizpeldēja uz krastu, izrāpās no upes un devās pie tēva. Tēvs, viņu ieraudzījis, izskrēja dēlam pretī.

—    Kur tu tik ilgi biji pazudis, dēliņ?

—    Mācījos amatu, — tā dēls.

D. īzumā visi devās uz kaimiņu ciemu, kur rīkoja gadatirgu.

Dēls saka tēvam:

—    Tētiņ, iesim arī mēs uz tirgu!

—    Ar ko tad iesim, dēliņ, ja mums nekā nav?

—    Par to tev nav jādomā, — dēls atbild.

Abi devās uz gadatirgu. Labais dēls tēvam saka:

—    Kad būsim tuvu tirgum, es pārvērtīšos tik skaistā zirgā, kādu tu visā apkaimē neatradīsi. Visi nāks pie tā acis priecēt. Mans meistars nāks un solīs maksāt, cik vien tu prasīsi. Bet tu skaties — neatdod viņam pavadu! Tikko saņemsi naudu, pārmet pavadu zirga galvai pari un piesit ar to pie zemes!

Tā nu abi nonāk pie gadatirgus, un puisis pārvēršas tādā zirgā, kada otra pasaulē nav.

Večuks ved zirgu tirgū, ļaudis saskrien no visām pusēm, bet par cenu baidās pat apjautāties. Te pienāk meistars, ģērbies kā turks, garā halātā, ar čalmu galvā.

—    Es pērku tavu zirgu, vecais, — meistars saka, — cik gribi par viņu?

Cik večuks prasa, tik turks noskaita, ne vārda nebildis. Vecais, naudu saņēmis, pārmet pavadu zirga galvai pāri zemē. Un tanī pašā mirklī pazūd gan zirgs, gan turks. Kad večuks atgriežas mājās ar naudu, dēls jau ir priekšā un viņu gaida.

Pēc laiciņa atkal ir gadatirgus, un dēls saka tēvam:

—    Tēvs, iesim uz tirgu!

Tēvs uzreiz ir ar mieru un iet dēlam līdz.

—   Tagad es pārvērtīšos par bodīti, kas piekrauta precēm, krāšņākas nebūs visā tirgū, — dēls saka. — Neviens to nevarēs nopirkt, bet atnāks mans meistars un maksās, cik tu prasīsi. Tikai skaties — nedod viņam atslēgas! Tiklīdz nauda būs tev rokā, nomet atslēgas zemē!

Tā arī notiek. Dēls pārvēršas skaistā bodē, un viss tirgus nāk to skatīties. Atnāk meistars, atkal turka izskatā, un vaicā, cik bode maksā. Cik vecais paprasa, tik turks samaksā bez vārda runas.

Bet večuks, saņēmis naudu, nomet atslēgas zemē, un to pašu brīdi pazūd gan turks, gan bode. Bode pārvēršas balodī, bet turks — piekūnā, un piekūns metas balodi vajāt.

Tanī laikā valdnieka meita, no pils iznākusi, sāk viņus vērot. Te uzreiz balodis kā bulta nolaižas meitenei uz rokas un pārtop gredzenā. Bet piekūns atsitas pret zemi un top par cilvēku.

Cilvēks aiziet pie valdnieka un lūdz pieņemt viņu dienestā: kalpošot trīs gadus un neko neprasīšot — ne ēdamo, ne dzeramo, ne ģērbus, tikai lai valdnieks atdodot gredzenu, kas meitai pirkstā.

Valdnieks pieņem cilvēku dienestā un apsola atdot gredzenu. Cilvēks kalpoja, bet meitene nesāja gredzenu, un tas viņai ļoti patika. Dienā tas bija gredzens, bet naktī pārvērtās par skaistu jaunekli. Reiz jauneklis meitenei saka:

—   Ja gredzenu kāds gribēs noņemt no tavas rokas, nedod to nevienam, bet nomet zemē!

Paiet trīs gadi, valdnieks iet pie meitas un lūdz to dot viņam gredzenu. Bet viņa itin kā sadusmojusies triec gredzenu pret zemi; gredzens ieplīst, un no tā izbirst sīki graudiņi. Viens grauds paripo valdniekam zem zābaka.

Cilvēks tūdaļ top par zvirbuli un metas badīgi knābāt graudus. Visus uzknābājis, grib ķerties pie pēdējā — tā, kas valdniekam zem zābaka. Bet tas pēkšņi pārvēršas par kaķi un — caps! — nogrābj zvirbuli aiz kakla.

PŪĶIS UN VIŅA DĀRGAKMEŅI

(Maķedonija)

Reiz dzīvoja vīrs un sieva — dzīvoja un audzināja dēlu, puisi pusaugu gados. Labi cilvēki bija, godīgi un taisnīgi, tikai nabadzīgi.

Kādu rītu vīrs dodas uz mežu pēc žagariem. Gāja, gāja, izmeklēja sausāku vietu, bet pie sevis lūdza dieviņu sūtīt viņam labāku darbiņu un vairāk peļņas. Te no klints spraugas izlien hriesmīgs pūķis, saslejas, atiež milzu rīkli — tā vien raugies, ņems un aprīs! Nabags, viņu ieraudzījis, palika stāvam kā lēmēts.

—    Hei! — iebrēcās pūķis. — Cilvēk, es tevi tūdaļ apēdīšu!

Cilvēks sāka raudāt.

—    Neēd gan, pasaudzē mani, brālīt! Dēls paliks bāreņos, sieva bez apgādnieka. Kas par viņiem parūpēsies?

—    Kāda man tur daļa, — pūķis šņāc. — Man tevi jāapēd, tas ir viss.

—    Ne es pirmais, ne pēdējais. — Vīrs nopūšas. — Vismaz tikšu »vaļā no smagā darba, nevajadzēs kulties kā plikam pa nātrēm, vākt malku kalnos un mežos.

—    Hm… Nu, ja esi tik nabags, neēdīšu arī, lai iet. Še, ņem dārgakmeni! Pārdod, un tu tiksi bagāts. Nāc šurp no rītiem un nes katru rītu man pa spainim piena, es tev par to došu ik dienas pa akmentiņam.

—   Liels paldies, brālīt pūķi, par to, ka pažēloji un akmeni iedāvināji! — nabags atbildēja.

Abi bija sapratušies, un pūķis atgriezās savā migā. Vīrs savāca žagarus un teciņus uz mājām. Nometa nastu sētmalē un devās taisni pie tirgotājiem. Parādīja zeltkalim akmeni, un tas viņam uzreiz samaksāja desmit dālderu. Nabags paņēma naudu, nopirka visu, kas saimniecībai vajadzīgs, un dažnedažādas ēdamas lietas. Gan sieva, gan dēls nopriecājās par viņa pirkumiem. Bet no rīta vīrs pielēja spaini ar pienu un devās kalnos. Tur nonācis, pasauca, pūķis atrāpoja, izdzēra pienu un iedeva akmentiņu. Virs atkal pārdeva to zeltkalim un nopirka visvisādas vajadzīgas lietas.

Labu laiku vīrs tā gāja pie pūķa, dabūja no viņa ne mazumu akmeņu, bet te sadomāja doties svētceļojumā. Pirms tam pasauca sievu līdzi un aizveda pie alas — parādīt pūķi un norunāt, ka viņa prombūtnes laikā sieva nesīs pienu un saņems akmeņus. Zemnieks pasauca pūķi, tas atrāpoja, izlaka pienu un iedeva akmeni. Vīrs un sieva atvadījās un devās mājup.

Vīrs sāka posties ceļam, bet sieva saka:

—   Vai mums nevajadzētu apprecināt dēlu, pirms tu dodies prom?

—    Nebūtu slikti, sieviņ, — vīrs atbild. — Bet vai viņš gribēs precēties? Pasauc viņu, pavaicāsim! Ja būs ar mieru, tad apprecināsim.

Sieva aizsteidzās, pasauca dēlu.

—    Redzi, dēls, māte saka — tev laiks precēties, bet kā tu pats domā? Vai esi ar mieru? — tēvs vaicāja dēlam.

—   Ja visi precas, kāpēc lai es neprecētos? — dēls atbild.

—    Labi. Bet vai līgavu arī esi noskatījis? Tikai ne svilpasti, bet kārtīgu meiteni, kas ienāktu mūsu ģimenē kā savējā.

—    Esmu gan. Man tiktos kaimiņu meita.

—    Es viņu pazīstu, — tēvs atbildēja. — Skaista meitene. Nezinu tikai, kādas sugas čūskiņa — ūdens vai varbūt smilšu… Ja netici, dēliņ, ka visas meitenes ir čūsku slakas, tad piecelies, paņem kastroli, iesmel no dīķa ūdeni un atnes man!

Puisis izgāja no mājas, paņēma līdzi katliņu, iesmēla ūdeni un atnesa tēvam.

—    Bāz roku ūdenī, dēls, un velc ārā, neskatīdamies, ko būsi noķēris! — saka tēvs.

Puisis iebāž roku ūdenī un izvelk čūskiņu.

—    Redzi, dēls, te nu tev ir čūska. Nebīsties, tā ir ūdensčūska, tāpēc nedzeļ. Un tomēr bīstama — čūska taču! Bet, ja kalnos redzēsi čūsku, kas izskatās kā pelniem apkaisīta, — to sauc par pelnu ložņu, — mūc, atpakaļ neskatīdamies, nemēģini ņemt rokā kā šo te ūdensčūskiņu! Atceries, dēls: visas sievietes ir čūskas, tikai ar dažādu iedabu. Mēģini atrast ūdensčūsku, bet no smilšu čūskas — bēdz… Tās atšķirt nav viegli: viss jāizzina — kas ir tēvs, kas māte, kas par cilvēkiem vecaistēvs un vecāmāte, kas meitenes tēvocis. Tikai tad sapratīsi, kas viņa pati ir par cilvēku.

Bet dēls neuzklausīja gudros padomus un neko neizzināja. Iemīlējās — un lieta darīta! Un patiesi meitene bija jauka: slaika, cēla, iznesīga — piens un asinis. Puisis ietiepās: vai nu ņems šo, vai vispār neprecēsies. Tēvs redzēja, ka nepadevīgais dēls nevēlas saprātīgus padomus paklausīt. Ko iesākt — kā puisis gribēja, tā arī notika. Saderināja viņu ar kaimiņa meitu.

Tikko kāzas bija nosvinētas, tēvs devās ceļā. Un ceļoja tālu un ilgi.

Veča paslepus nesa pūķim pienu, bet dārgakmeņus pārdeva zeltkalim par desmit dālderiem.

Tā nu mājā ienāca vedekla. Acīga būdama, uzreiz ievēroja, ka ik rītus, tikko gaisma svīst, vecā kaut kur dodas, un nolēma izzināt (ne velti viņa bija čūska), kam īsti vīramāte katru rītu nes pa spainim piena. Viņu kaitināja, ka visa nauda ir vīramātei rokā. Kāpēc lai ta nebūtu kabatā viņas vīram vai, vēl labāk,

viņai pašai, tad varētu šūt tērpus, cik sirds kāro! Reiz viņa piecēlās mazā gaismiņā un klusītēm zagās vīramātei pa pēdām. Visu izlūkoja! Bet vīramāte, mājup iedama, kā parasti, iegāja pie zeltkaļa, pārdeva dargakmeni un atgriezās ar naudu.

Vedekla, visu noskaidrojusi, tievās teciņus vien uz mājām. Atgriezās pirmā, lai vīramāte neko neuzzinātu.

Bet vakarā, gulēt ejot, sāka vīru tirdīt: kālab tu precējies, kas tu par vīrieti! Mājas saimnieks taču neesi tu! Tava māmiņa saņem naudu un prasa atskaitīties par katru grasi, bet tu tikai staigā pa kambariem un plāti rokas kā vientiesis! Tāda vīra man nevajag! Pietiek! Diezgan! Ja gribi, lai palieku pie tevis, esi tik labs un paklausi! Šorit visu izpētīju, zinu, kur un kāpēc tava māmiņa iet. Rīt iesim kopā, es tev visu parādīšu, tad nu dari, kā gribi, ar labu vai ļaunu, bet izdari tā, lai ne māte, bet tu pats nestu uz mežu pienu un saņemtu maksu pie zeltkaļa.

Tā viltīgā sieva vīram visus prātus sajauca, viņš no tiesas sāka apskaust paša māti. Bet no rīta nelika viņai mieru: pasaki un pasaki, uz kurieni tu nes pienu un cik tur maksā!

—   To nedrīkstu stāstīt, dēliņ, — māte atbild. — Tēvam nozvērējos. Ja lauzīšu solījumu, tad saslimšu.

—    Saslimsi vai ne, to es nezinu. Ja ar labu neteiksi, piespiedīšu!

—    Vai, dēliņ, agrāk tu tik nelabs nebiji… No kā tas nāk? Varbūt tev kāds ko nelāgu iečukstējis?

Ilgi viņa tā runāja, lūdzās, pierunāja, bet dēls, sievas samācīts, neko negribēja klausīties. Ko nu darīt? Nācās to rītu aizvest viņu pie pūķa, parādīt dārgakmeni, iepazīstināt ar zeltkali, kas akmeņus uzpirka.

Vecā atgriezās mājās un uz vietas saslima. No rīta māte jau nevarēja nest pienu.

Redzēdama, ka vīramāte saslimusi, vedekla nopriecājās un lika, lai vīrs nestu pūķim pienu. Viņš devas turp, nolika spaini pie alas. Izrāpās pūķis, izdzēra pienu un iedeva akmeni. Puisis to pārdeva, saņēma desmit dālderus un aiznesa sievai.

—    Nu, lūk, tagad tu sāc palikt par vīrieti, ne tā kā agrāk, — teica sieva, — agrāk tu biji veca sieva, bet saimnieks — tava māte, rauj viņu jods!

—    Jā, siev, tas ir labi, ka esmu ticis par saimnieku. Bet redzi — mate saslimusi. Un viss manis dēļ… Ņems vēl un nomirs, uzkraus lāstu man uz dvēseles…

—   Nebūs nekādu lāstu, — ļaunā sieva atbildēja, — bet tava māmiņa lai iet bojā, es vismaz varēšu brīvi uzelpot. Nevēli viņai veselību! Padzīvojusi pasaulē, un pietiek, ne jau visu mūžu viņai už mani rūkt: te sasitusi tasi, te pienu piededzinājusi, te priekšautu saplēsusi. Māca un rīko, it kā es kāda muļķe un nemācētu saimniekot!

Ar tādām runām niknā sieva pieskandināja vīram pilnas ausis, tā satracināja, ka viņš būtu ar mieru māti ūdensglāzē noslīcināt.

Puisis ilgi nesa pienu pūķim un katru dienu saņēma pa akmenim. Bet alkatīgā sieva, redzēdama, ka nauda vairojas, sadomāja (laikam pats velns viņu pamācīja) pūķi piebeigt un paņemt visus dārgakmeņus uzreiz, nevis katru rītu iet pēc viena vienīga akmentiņa.

Puisis ilgi pretojās, viņam negribējās aiztikt pūķi: bagātību viņiem taču bija atnesusi pūķa žēlsirdība, viņa dāvanas.

Bet niknā sieva nejūtas pateicīga par labdarību ne pūķim, ne vīratēvam, ne vīramātei; visu laiku tirdīja vīru, spieda viņas gribai paklausīt. Beigu beigās puisis piekrita.

Iztēsa vāli ar dzelzs rokturi, noglabāja zem apģērba un, kā vienmēr, aiznesa pienu un nolika spaini alas priekšā, lai pūķis nāk dzert.

Tiklīdz pūķis izlīda no alas un pieliecās lakt pienu, puisis izvilka vāli un zvēla pūķim pa pieri.

Pūķa galva bija cieta kā no dzelzs. Pūķis atvēzējās ar milzīgo asti un iezvēla puisim pa kājām. Puisis apvēlās un sāka neganti bļaut un lamāties.

—    Ha! Sadomāji mani nogalēt? — pūķis sacīja. — Sito nelietību! Kas tevi samācīja? Slimā māte vai varbūt sieva? Tagad saņemsi sodu: aptīšos tev ap kājām, kājas pietūks, un tu mocīsies tik ilgi, kamēr mans pakausis pārstās sāpēt tanī vietā, kur tu iezvēli.

Pūķis iesita ar asti uzbrucējam pa kājām, pēc tam nozuda savā midzenī. Bet puisim, kamēr tas līdz mājām tika, kājas pietūka ka bluķi. Nolikās nelaimīgais slimības gultā, ka ne pakustēties. Bet nolāpītā sieva, viņam vēl dzīvam esot, atrada citu, uz viņu vairs i nepaskatījās — sak, pamokies nu!

Pagāja kāds laiciņš — atgriežas tēvs no ceļojuma un redz briesmu lietas: sieva vārgst, bet dēlam kājas kā bluķi. Sieva izstastīja par savu slimību, arī dēls pastāstīja savas likstas.

—    Ak, dēliņ, tu neesi atradis vis ūdensčūsku, esi gan paņēmis smilšu ložņu! — tēvs bēdīgi sacīja.

No rīta viņš piecēlās tā paagrāk, paņēma labi lielu spaini, pielēja līdz malām ar pienu un devās uz mežu pie pūķa. Nolika spaini pie alas un gaida, vai briesmeklis nenāks. Bet pūķis nerādās. Tad nu vecais sāka viņu saukt un lūgties, lai nāk laukā. Uz trešo saucienu pūķis parādījās, apsveicināja vīru, izstāstīja, kā nepateicīgais puisis iesitis viņam pa galvu un kādu sodu saņēmis par nodevību.

Vīrs noklausījās un sāka lūgties, lai pūķis piedod viņa dēlam: sak, ne jau ar savu prātu viņš tādu nelādzību sagudrojis, nelietīgās sievas samācīts, viņš pat savu māti pasācis neieredzēt.

Ilgi lūdzās vīrs, pūķim beidzot palika viņa žēl un tas sacīja:

—    Zinu, draugs, tava vedekla ir neganta čūska. Ja viņa būs dzīva, tava mājā viss nīks un bruks. Jums ir tikai viens glābiņš: tavs dēls izveseļosies, bet viņai jāmirst. Tu piedabū viņu, lai viņa pārgriež sev pirkstu tā, ka asins pilīte tiek slimajam dēlam mutē. Čūskas inde pārvarēs manējo, un tavam dēlam tūdaļ būs labāk. Ja gribi, lai tavā mājā atgriežas miers un laime, izdari, kā teicu! Bet tagad paliec sveiks un ņem savu akmeni!

Vīrs paņēma dāvāto dārgakmeni un, atgriezies mājās, pastāstīja dēlam, ko no pūķa dzirdējis.

Dēls pasauc sievu un liek pārgriezt pirkstu. Sieva nekādi nav ar mieru. Tomēr puisis bija gudrs: palūdza sievu ielikt tam mutē kaut ko ēdamu; tikko sievas roka atradās pie viņa mutes — ham! — iekoda tai pirkstā un iesūca asinis. Tūdaļ puisis piecēlās vesels, bet niknā sieva uzreiz nomira.

Tā arī ģimene tika vaļā no ļaunās čūskas. Gan mātei, gan dēlam atgriezās veselība. Puisis otrreiz apprecējās, tikai šoreiz pamatīgi izpētīja tuvus un tālus sievas radus. Un šoreiz paņēma klusu un laipnu meiteni — kaut arī viņa bija čūska, tomēr vismaz no citas čūsku sugas.

MEITENE, ĀTRĀKA PAR ZIRGU

(Melnkalne)

Reiz dzīvoja meitene. Piedzima viņa nevis tēvam un mātei, bet viņu izveidoja viļas no sniega. Viņas paņēma sniegu no bezdibeņa vasaras saules staros ap Pēterdienu. Vējš iepūta meitenē dzīvību, rasa padzirdīja, mežs ietērpa lapās, pļava izrotāja puķēm. Viņa bija baltāka par sniegu, sārtāka par rozi un spožāka par sauli. Tādas meitenes nekad vēl pasaulē nebija bijis un arī nebūs.

Meitene reiz pavēstīja, ka tādā un tādā dienā, tur un tur notiks skriešanās. Kurš no jaunekļiem zirgā viņu apskriešot, pie tā arī viņa iešot par sievu. Nedaudzās dienās vēsts aplidoja visu pasauli, un tūkstošiem līgavaiņu — viens cēlāks par otru — segloja zirgus. Atjāja arī pats valdniekdēls. Meitene nostājās norunātajā vietā, līgavaiņi sēdās zirgos.

— Lūk, tur es noliku zelta ābolu, — sacīja meitene, — kas pirmais piejās un paņems to, pie tā es iešu par sievu, bet, ja es paņemšu pati, tad ziniet: tūdaļ visi nomirsiet. Raugiet sevi neapkaunot!

Jātnieki saskatījās; katrs cerēja iegūt meiteni. «Viņa iet kājām un, protams, nevienu no mums neapskries,» viņi domāja. «Bet kurš pienāks pirmais, kuram laime stāvēs klāt?»

Tikko viņa sasita plaukstas, visi reizē aizauļo. Pusceļu noauļojuši, viņi ieraudzīja, ka meitene izpleš mazus spārniņus un viņus apdzen. Līgavaiņi nokaunējās, paskubināja zirgus un panāca meiteni. Bet viņa izrāva no galvas matu, nometa zemē —• un izauga liels mežs, tā ka līgavaiņi nesaprata, kurp jat. Meitene atkal tika garam, bet jaunekļi paskubināja zirgus un panāca viņu.

Nu viņa noraudāja asaru — un izcēlās straujas upes, tik tikko visus nenoslīcināja. Tagad meitenei pakaļ dzinās tikai valdniekdēls. Jauneklis, kas dzina zirgu peldēt viņai pakaļ, ieraudzījis, ka meitene vēl tālu, trīskārt piesauca dievu — un skrējēja sastinga uz vietas. Jauneklis viņu noķēra, uzsēdināja zirgā, pārpeldēja upi un pāri kalniem jāja mājup. Bet, uzjājis visaugstakajā kalna, skatās — meitene izgaisusi, it kā tās nekad nebūtu bijis!

MEITENE UN SUŅGALVJI

(Slovēnija)

Tas bija senos laikos, kad šajā apkaimē vēl dzīvoja suņgalvji. Reiz skaistule meitene gāja pa lauku un pēkšņi redz priekšā veselu baru suņgalvju. Visiem suņu purni, paši pinkaini, briesmīgi, nikni. Meitene nobijās un metās prom, ko kājas nes.

Briesmoņi noskatīja, cik meitene jauka, un apspriedās: «Kā būtu, ja mēs viņu noķertu?» Un viss bars metās pakaļ. Meitene, redzēdama, ka no suņgalvjiem neizbēgt, uzkāpa milzu priedē un paslēpās zaros. Suņgalvji nevar pacelt galvu, tāpēc viņi nezināja, kurā priedē meitene paslēpusies.

Tā nu viņi ar asajiem nagiem skrāpēja visus kokus pēc kārtas, kamēr no vienas priedes sāka tecēt asinis. Tad viņi apstāja šo priedi un izrāva ar visām saknēm. Tā arī meitene nokļuva viņu ķetnās.

Suņgalvji meiteni ieslodzīja augstā pilī bez durvīm. Visā pilī vienīgās dzīvās dvēseles bija tikai viņa un kaķis. Vakaros suņgalvji ieradās pilī, bet no rīta gāja prom. Meitenes istabiņas griestos bija sprauga, caur kuru spīdēja saule. Viņa pavadīja dienas asarās un lūgšanās, ilgodamās atgriezties mājās. Viņa pati ne reizi vien mēģināja izrāpties brīvība pa spraugu griestos, bet, tikko viņa pacēla kāju, istabā ieskrēja kaķis un ņēmās tik neganti Irit nagus un tik briesmīgi ņaudēt, ka meiteni parņēma bailes.

Reiz, kad viņa raudāja rūgtas asaras un lūdza dievu izpestīt viņu no nelaimes, pēkšņi viņas priekšā nostājās sirms vīriņš un vaicāja:

—    Kam raudi, meiten?

—    Gribu pie tētiņa.

—    No šejienes tu ārā netiksi — pilij nav durvju.

—    Zinu. Bet, rau, tur griestos ir lodziņš, un es sen būtu brīvībā, ja nebūtu šis kaķa izdzimums.

—    Kaķis nelaiž tevi ārā tāpēc, ka viņam astē sēž deviņi velni, suņgalvju kalpi. Pasvied tam gabalu gaļas un, kad viņš būs to sakampis, nocērt asti un aizsvied pār galvu deviņu elkoņu attālumā, tad kaķis tevi vairs netraucēs.

To pateicis, vīriņš izgaisa — kā zemē iegrimis. Meitene izdarīja, kā vecītis teicis: iedeva kaķim gaļu, acumirklī nocirta tam asti un aizsvieda pār galvu deviņu elkoņu attālumā. Negantais radījums uzreiz ielīda kaklā un pieklusa.

Meitene tūlīt kāpa uz jumtu. Uz kurieni tagad?

Pagalma bija tumšs, tuvojās nakts. Te viņa redz, ka pa jumta kori, tik tikko vilkdams ķepas, steberē bezastainais kaķis. Meitene tam sekoja. Kaķis aizveda viņu pie koka — tā galotne sniedzās līdz jumtam. Kaķis rāpās pa koku lejā, meitene laimīgi nolaidās tam pakaļ un metās prom.

Uznāca nakts. Suņgalvji pārnāca mājās, ieraudzīja asiņaino bezastes kaķi un uzreiz saprata, kas noticis. Divpadsmit suņgalvju metās pakaļ meitenei. Bet viņa jau bija pie savām mājam. Meitenes tēvam piederēja smēde pašā upes malā. Bet tieši tonakt tēva nebija mājās — viņš bija aizgājis meklēt pazudušo meitu. Ūdensrats, kas pūta plēšas, nekustējās, apkārt bija pilnīgs klusums.

Meitene pagrūda durvis — tās bija ciet un nekustējās. Logā — dzelzs restes, majā nekādi neiekļūt.

Nelaimīgā sauca, sauca tēvu, bet nesasauca. Meitene jau gribēja atgulties uz sola pie smedes, bet pēkšņi apķērās: «Un, ja nu šurp atnāk suņgalvji, tad gan nebūs labi.»

Sāka prātot, kā tikt mājā. Te viņai ienāca prātā noņemt ūdensratu un pa caurumu ielīst smēdē. Tā arī viņa izdarīja. Tikko viņa atvilka elpu un iededza gaismekli, ārpusē atskanēja suņgalvju rēcieni. Viņi dzinās pa meitenes pēdām. Ilgi nedomādama, viņa atbalstīja durvis ar dzelzs kruķi, aizsedza logu, paķēra cirvi, kuru kalējs vēl vakar bija nokalis, un nostājās pie cauruma, pa kuru bija tikusi iekšā.

Suņgalvji uzreiz ievēroja šo caurumu, un viens no tiem iebaza smēde savu suņa galvu. Meitene atvēzējās ar cirvi un — blaukš! — suņgalvim pa kaklu. Un ievilka viņu iekšā. Pārējie suņgalvji nodomāja, ka pirmais pats ielīdis. Cits aiz cita tie baza galvu smēdē, un ar visiem meitene izrēķinājās tāpat kā ar pirmo.

No rīta pārnāca apbēdinātais kalējs un ieraudzīja mājās meitu ar divpadsmit nosistiem suņgalvjiem.

KĀ ZAĶIM IESMU DRĀZA

(Serbija )

Reiz kāda ciema vīri nāca mājās no meža, kur bija malku cirtuši, bet te viens no tiem uzsauca:

—    Re, re, brālīši, kas par zaķi tur skrien, tas jau izskatās kādu pudu smags! Ja nu mūsu starpā atrastos kāds žiglāks vīrs un to noķertu, tad tikai butu vakariņas, varētu pamieloties pēc sirds patikas!

—    Nu skaidrs! — vecākais saka. — Puse vīru lai dodas tam pakaļ un mēģina panākt, bet otra puse lai atrod un nodrāž labu iesmu, lai butu gatavs, kad atnesīs zaķi.

—    Labi, labi, — kāds cits rūc, — tev zelta galva! Bet es arī gribu ko teikt: esmu par to, lai mēs paši viņu tepat kalnā izceptu, brālīgi sadalītu un apēstu, bet mājās lai neviens neko nesacītu. Nebūtu pareizi, ja zaķi ēstu tie, kas mājās gulējuši, nevis mēs, kuri mocījušies, to ķerdami. Vai ne tā, brālīši?

—    Protams, protams, — saka trešais, — kurš nu par ko, bet es esmu par to, lai ietu, kamēr zaķis nav biezoknī ielīdis; par viņa kājām nav ko raizēties, jo arī manas divas ir tepat vien — man apakšā.

Tā nu puse vīru jož zaķi lenkt, bet otra — iesmu meklēt. Tie, kas devās zaķi ķert, nekur to vairs nevarēja ieraudzīt, toties ieraudzīja uguni un dūmus.

Vīri steidzās uz uguns pusi un sastapās ar iesma meklētājiem. Nu viņi nodomāja, ka tie paši zaķi noķēruši un apēduši.

Tie viņiem sauc:

—    Kur zaķis?

Bet viņi dusmīgi pretī:

—    Re, kur uguns, jūs esat viņu bez mums apēduši!

Vieni otriem nenotic, un nu sakas tāds ķīviņš, ka dažu labu nākas mājup stiepšus stiept.

Kad nu viņi ta pārnāk ciemā, cieminieki brīnās:

—   Kas tad jūs ta piekāva?

Bet vīri atbild:

Tas bija viltus pilnais zaķis un nodrāztais iesms.

VALDNIEKS UN SIRMGALVIS

(Horvātija)

Kādu dienu valdnieks ar savu ministru, pastaigājoties pa laukiera, ierauga vecu vīru, kas apkopj kukurūzu, un viņu uzrunā:

—    Labu ritu, vecotēv! Kālab tad agrāk neattapies?

—    Attapos, tikai dievs nedeva.

—    Kā liekas, kalnos jau uzsnidzis sniegs.

—    Ir arī piekalnē, godātais valdniek.

—   Vai tev visi jēri ir kūtī?

—    Daži ir, dažu nav.

—   Vecotēv, tu man gudri atbildēji, rīt aizsūtīšu tev aunu, lai tu viņu apcērp. — IJn valdnieks aiziet.

Mājās pārnācis, viņš vaicā ministram, vai tas var paskaidrot visu, ko vecais teicis, ja ne, cirtīšot tam galvu nost.

Nelaimīgais ministrs izdomājas un izprātojas krustu šķērsu, beigās paņem trīs zelta gabalus, aiziet pie sirmgalvja un lūdz pasacīt, par ko viņi ar valdnieku runājuši. Vecais vīrs neko neatbild. Citi zemnieki pasaka priekšā, ka šim vecajam vīram katrs teikums zelta vērtē. Ministrs, visu sapratis, iedod zelta gabalu, pirms veco izvaicā.

Sirmgalvis saka:

—    Valdnieks man vaicāja, kālab neesmu agrāk attapies, tas ir, kāpēc neesmu agrāk apprecējies, jo tad dēls strādātu manā vietā. Es atbildēju, ka biju, tikai dievs nedeva dēlu.

Ministrs iedod otru zelta gabalu, un vecais saka:

—   Vēl valdnieks man teica, ka sniegs esot uzsnidzis kalnos, tas ir, ka mana galva nosirmojusi; es atbildēju, ka netikai galva, bet arī barda ir sirma.

Ministrs izvelk vēl trešo zelta gabalu, bet vecais saka:

—    Valdnieks vaicāja arī to, vai man visi jēri ir kūtī, tas nozīmē, vai man visi zobi ir mutē; es atbildēju, ka daži ir, bet dažu nav.

Ministrs aiziet pie valdnieka, bet tas viņu izvaicā. Viņš izstāsta valdniekam visu, ko vecais vīrs teicis.

Valdnieks jautā:

—   Bet vai par aunu vecais arī tev ko teica?

—    To es sapratu arī bez viņa. Tas auns, kuru jūs solījāt sūtīt viņam apcirpšanai, esmu es: tik tiešām, tiku apcirpts bez dzirklēm un samaksāju viņam veselus trīs zelta gabalus.

VISLABĀKAIS DARBS

(Serbija )

Reiz dzīvoja kāds bagāts vīrs, kas sirmā vecumā iedomāja sadalīt savu mantu trim dēliem, bet, pirms sadalīja, vīrs saka:

—    Ejiet pasaulē, bērni, nāciet atpakaļ pēc viena gada, un tam, kurš būs paveicis vislabāko un dievam tīkamāko darbu, gribu atstāt visu savu īpašumu, kas pēc manis paliks.

Dēli paklausa, aiziet pasaulē un, kā vēlēts, pēc gada atgriežas tēva mājās.

Tēvs vaica vecākajam dēlam:

—    Saki — kādu labu darbu tu izdarīji?

—    Draugs man uzticēja savu naudu aizsainī, ne skaitītu, ne aizzīmogotu, ne to kāds redzēja, ne dzirdēja, bet es visu viņam atdevu atpakaļ. Saki — vai es esmu labi darījis?

—    Protams, — atbild tēvs, — bet, ja neatdotu, kas tad tu būtu par cilvēku!

Nu tēvs vaicā vidējam dēlam:

—    Un tu, ko tu esi paveicis?

—   Mājup iedams, es ieraudzīju, ka bērnelis iekrīt ūdenī; tas būtu noslīcis, ja es nepiesteigtos un to neizvilktu. Nu, vai tas nav labs darbs?

—    Ir, mīļais dēls. Taču jebkurš cilvēks palīdz otram, kas nokļuvis nelaimē.

Beigās tēvs izprašņā jaunāko dēlu:

—    Tagad saki — kādu labu darbu tu esi veicis?

—    Tikko no mājām izgājis, es ieraudzīju mūsu ģimenes vecveco ienaidnieku, kas bija uz salmiem paklājis apmetni un aizmidzis pie pašas uguns. Salmi bija sākuši degt, un, ja es nebūtu piesteidzies un viņu pamodinājis, nelaimīgais būtu sadedzisBet tagad saki man — vai esmu slikti vai labi darījis.

—    Kā rādās, mans dēls, — tēvs saka, — tu esi nopelnījis solīto balvu. Savam draugam un tuvākam darīt labu spēj arī laupītāji, bet darīt labu savam ienaidniekam — to ne katrs spēj.

PAŠĀ UN VEC Ā

(Serbi ja)

Reiz Bosnijā dzīvoja kāds turku pašā. Apakšnieki baidījās no viņa kā no uguns, un pat turkiem viņš nebija ne dārgs, ne mīļš. Visi viņu lādēja un lūdza dievu, kaut viņš nomirtu. Tikai viena vienīga veca sieva mēdza teikt:

—    Lūdziet dievu, lai mūsu pašā vēl ilgi dzīvotu!

Ļaudis par tādu valodu brīnās nenobrinīdamies, kamēr arī pašā to dabu zināt. Reiz pašā brauc garām vecas mājai, apstādina ratus, pasauc sieviņu pie sevis un vaicā:

—   Miers ar tevi, vecā, esmu dzirdējis, ka visi ļaudis mani nolādot un vēloties, lai manis vairs nebūtu, tikai tu viena nelādot un vēl lūdzot dievu, lai es ilgi dzīvoju. Kāpēc tu tā? Es taču tev nekad neko labu neesmu izdarījis!

—   Godātais pašā, ja nu tu man jautā, gribu tev taisnību teikt. Es pazinu vēl tavu vectēvu. Nikns un nežēlīgs vīrs bija. Tauta viņa laikā smagi vergoja, ziemu un vasaru mocījās klaušu darbos. Visi viņu lādēja un lūdza dievu, lai viņš nomirtu, līdz beidzot nomira arī. Ļautiņi līksmojās: «Paldies dievam, nu mums būs vieglāk jūgu nest!» Jā, nudien! Tad tavs tēvs nāca pie valdīšanas. Negantāks par negantu bija, gatavais slepkavnieks. Māca nost ar klaušām un nodokļiem, visi lūgtin lūdzāmies, lai reiz būtu no viņa miers un noveltos no pleciem nepanesamā riasta. Jā, tavu prieku! Sagaidījām arī tava tēva nāvi, un tad nāci tu. Bet mēs esam jau līdz nāvei izmocīti ar klaušām un nodevām, ja nu tevis vairs nebūtu un tavs dēls tiktu pie varas, tad mums acis no galvas izplēstu, gals būtu klāt. Tāpēc arī es lūdzu dievu, lai tu vēl padzīvotu šai saulē. Pēc ļaunuma nāk tikai vēl lielāks ļaunums, nevis labums…

Pašā domīgs atvadās no večas, un runā, ka pēc tam esot labojies un ciešami valdījis, bet večai, kamēr vien tā dzīvojusi, vairs nav licis ne klaušās iet, ne nodokļus maksāt.

ŽŪPA MUJO

(Serbi ja)

Stāsta, ka Cargradā reiz dzīvojis kāds turks — žūpa Mujo, kam tēvs atstājis daudz naudas, bet žūpa visu nodzēris, tā ka nav palicis pāri neviens drēbju gabals, vienīgi vecs apmetnis, kurā viņš staigāja, ietinies no galvas līdz kājām, un tik nodilusi cepure, ka tai cauri spurojās mati.

Reiz turku valdnieks satiek žūpu kādā nomalē piedzērušu un ņemas rāt, ka tādu bagātību nodzēris un līdz tik nelāgam izskatam ticis.

Bet žūpa valdniekam saka:

—    Kas tev par dalu, ka es dzeru? Ja dzeru, tad par savu naudu, vai tu domā, ka man naudas trūkst? Varbūt es varu visu Stambulu1 nopirkt.

Valdnieks zina gan, ka žūpām naudas nav, bet pie sevis nodomā, ka viņam varbūt kāds naudu iedevis, tāpēc atbild:

—   Visu Stambulu gan es tev, Mujo, nedošu, bet pusi varu dot, tad mēs abi varētu brālīgi valdīt.

Mujo atbild:

—    Lai notiek! Rīt atnesīšu naudu.

Tā arī paliek.

Kad no rīta Mujo neatnāk, valdnieks aizsūta viņam pakaļ, bet žūpa tagad ir skaidrā un atzīstas, ka viņam nav ne graša, kur nu vēl lai Stambulu pirktu. Nu valdnieks liek viņu pērt līdz nāvei par to, ka viņš tā melojis un valdnieku maldinājis. Mujo sāk lūgties piedošanu, bet, kad redz, ka nekas nelīdzēs, valdniekam saka:

—    Ja nu esi sadomājis, tad ir skaidrs, ka mani pazudināsi. Tikai pirms lūdzu tev vienu: atrodi savā valstī trīs cilvēkus — vienu nabagu, kam nekas uz pasaules nepieder, vienu aklo, kurš neko neredz, un vienu kropli, kam nav kāju, atved viņus šurp, pabaro un paēdini, bet mēs paskatīsimies, ko viņi darīs!

Valdnieks ar mieru un pavēl trīs tādus cilvēkus sameklēt un atvest. Kad tie atvesti, aicina pie galda un dod tiem ēst un dzert, cik tiem gribas. Kad tie paēduši un padzēruši, aklais saka:

J Cargrada — grieķiski Stambula.

—    Lai slavēts valdnieks, kas mūs paēdināja ar baltu maiziļ un padzirdīja ar sarkanu vīnu!

Bet kroplis pretī:

—   Ak, tu mūlāps! Kā tu zini, ka maize balta un vīns sarkans, ja neredzi? Tūdaļ es tev tā iesperšu…

Bet nabags sauc:

—    Sper viņam! Uz manu atbildību, es maksāšu skādi!

Te nu žūpa Mujo valdniekam saka:

—    Redzi nu, varenais valdniek, ko dzērums dara! Nedz aklajam acu, nedz kroplim kāju, nedz nabagam naudas, bet, kad piedzēruši, aklajam atrodas acis, kroplim kājas un nabagam nauda. Ta arī man vakar uzradās nauda, ko Stambulu pirkt.

Kad valdnieks to visu redz, viņam dusmas pāriet, un žūpa Mujo saņem piedošanu. Bet nu valdnieks grib arī pats izmēģināt, vai tiešām vīnam tāds spēks; viņš liek atnest labākos vīnus un dzer, cik lien. No rīta valdnieks pavisam slims — galva plīst pušu, no spilvena nevar pacelt. Kad tas nāk zināms, saskrien visi ārsti valdnieku ārstēt, bet valdnieks suta pēc Mujo, jo tas viens zinot zāles. Kad žūpa Mujo atnācis, valdnieks pastāsta, no kā saslimis, un vaicā, ko darīt.

Mujo atbild, lai dzerot to pašu, ko vakar dzēris, kamēr galva vairs nesāpēšot.

Valdnieks nu jautā:

—    Bet ko lai daru vēlāk, kad man atkal galva sāks sāpēt?

Mujo atbild:

Dzer atkal no jauna!

—    Un cik ilgi tā turpināsies? — vaicā valdnieks.

—    Kamēr būsi tads pats kā es, — Mujo atbld.

ZĒNS AR DEVIŅIEM SVEČTURIEM

( Bosnija)

Reiz dzīvoja meistars, kuram bija kāds zēns par mācekli, un viņi bieži gāja uz mežu malkā; kādreiz, klaiņojot un maldoties pa mežu, meistars uziet zemē atvērtus vārtus, bet pašam nav dūšas iet iekšā. Meistars saka zēnam: — Ej tu, ja ko dabūsi, tad to uz pusēm.

Zēns kā jau zēns — jauns un traks — bez vārda runas zemē iekšā un tik so|o un soļo biezā tumsā, kamēr nonāk pie liela pagraba. Kaut arī tumšs, bet tur trīs kaudzes naudas mirdz kā spožas saules. Uz vienas kaudzes tup liels, pelēks ērglis, uz otras saritinājusies raiba čūska ar trejām galvām, bet uz trešās sēž velns un ņirdz zobus pret zēnu… Bet zēns, drošs būdams, pieiet pie vienas kaudzes, mēģina paņemt — nedodas rokā, mēģina otru — nedodas rokā, mēģina trešo — arī nekādi. Neko vairāk viņš nespēja paņemt kā vienu vienīgu šķirstiņu, kuru tas iebāza azotē, bet, tikko paspēja šķirstiņu noglabāt, tā uzpūta vējš un aiznesa zēnu klintainē, biezā un tumšā mežā, — nekur ne putna, ne mājas, ne būdiņas. Tad nu zēns klīda gan šurp, gan turp, gan tā, gan šā, kamēr izkļuva no meža un nonāca pie jūras.

Pie jūras ticis, ierauga otrā krastā kādu pilsētu. Zēns ir tik bēdīgs, ka nemaz nevar izstāstīt. Domā un domā, un atkal domā, un izdomā salasīt kādus kokus un no tiem uztaisīt plostu. Sasējis plostu, sēžas virsū un brauc, brauc, kaut kā tiek jūrai pāri tai pilsētā. «Kur tu liksies, nabadziņ, ja tev pilsētā nav nei radu, ne paziņu!» saka zēns pats sev, tad atkal brītiņu padomā, aiziet uz kadu krogu un nolīgst pie krodzinieka par malkas skaldītāju, lai tas viņam dotu pusdienas un vakariņas. Otrā rītā krodzinieks viņam saka:

—    Pusdienas un vakariņas es tev iedevu, bet tagad meklē sev citu vietu, man tevis vairs nevajag.

Aiziet zēns uz tirgu un atspiežas pret kādu būdu, bet saimnieks viņam vaicā:

—    Ko gribi, bērniņ?

Zēns viņam atbild:

—    Saimniek, gribu tev palūgt naudu, ko paēst vakariņas. Esmu šausmīgi izsalcis.

Saimniekam bija mīksta sirds, un tas iedeva divām vakariņām.

—    Ej, zēn, un paēd!

Zēns aiziet, bet, kad nauda ir cauri, atkal atnāk pie tirgus būdas — un tā trīs dienas pēc kārtas. Trešajā dienā saimnieks saka:

—    Ej nu, dēliņ, prasi citam, man vairs nav tev ko dot.

To padzirdējis, zēns atkal atgriezās kroga.

Sis gudro tagad, kur dabūt pusdienas, kur vakariņas, grozīdamies un knosīdamies uztausta azotē šķirstiņu, atver vaļā, bet tur iekšā deviņi svečturi. Zens domā tā: «Ja man būtu deviņas sveces, es saspraustu tās svečturos, lai deg.» Aiziet zēns pie kāda kunga un saka:

—    Dod, kungs, man deviņas naudiņas, es tev kalpošu deviņas dienas.

Zēns nokalpoja pie kunga, nopirka deviņas sveces deviņiem svečturiem, bet, kad sveces aizdedza, durvīs parādijas deviņas meitenes. Deviņas meitenes dziedaja, spēlēja, dancoja līdz pat naktsvidum. Pēc pusnakts katra izvilka maku ar naudu un atdeva viņam, sacīdama:

—    Tas tev, kungs, tēriņam.

Un tad viņas pazuda.

Nākamas dienas vakarā zēns pasūta krodziniekam bagātas vakariņas. Krodzinieks smejas un saka zēnam:

—    Tev nav naudas tādām vakariņām.

Bet zēns viņam atbild:

—    Es ar savu naudu varu visu šo krogu nopirkt, — un parāda viņam deviņus naudas makus. Krodzinieks gauži

brīnījās.

—    Dēliņ mīļo, kur tev ir tik daudz naudas? Agrāk taču tev nekā nebija. Vai tik tu neesi to naudu nozadzis, un vai mana galva arī nekritīs?

Zēns, to padzirdējis, sāk krodziniekam dievoties:

—    Zvēru pie acu gaismas, neesmu to naudu zadzis, pats dievs man to devis. Bet tu atnāc vakarā, atnes deviņas sveces, pasēdi pie manis un redzēsi to, ko nekad nebūsi redzējis.

Uz to krodzinieks bija gatavs kā vecāmāte uz bāršanos, atnesa deviņas sveces, apsēdās un gaidīja, kas nu būs. Zēns, paēdis vakariņas, aizdedza deviņas sveces deviņos svečturos, un tūdaļ bija klāt deviņas meitenes, lai dziedātu, spēlētu un dancotu līdz naktsvidum, un katra, projām ejot, atstāja viņam maku ar naudu. Un tā ik nakti. Zēns drīz kļuva bagāts un nopirka pusi pilsētas.

Par tadu brīnumu runāja tālu; to padzirdēja Stambulā valdnieks un viņa meita un sauca zēnu pie sevis. Kad viņu turp aizveda, valdnieks jautāja:

—   Kas tev tāds ir, ka pie tevis nāk deviņas meitenes un dāvina naudu?

Zēns atbild:

—   Pagaidi, valdniek, līdz satumsīs, tad es tev parādīšu, kas man ir!

Kad satumsa, atnāca valdnieks un viņa meita un viņiem līdzi daudzi Stambulas kungi paskatīties brīnumu. Tikko tie bija apsēdušies, zēns aizdedza sveces, un tūdaļ parādījās meitenes, kas dziedāja, spēlēja un dancoja līdz pat naktsvidum, un, kad tām bija paiet projām, katra ciemiņiem uzdāvināja pa makam ar naudu. Valdniekam gauži iekārojās zēnam atņemt šķirstiņu.

Nākamo vakaru viņš savāc Stambulas kungus, un tie dodas uz zēna māju. Kad valdnieks un visi kungi sasēdušies spilvenos, zēns iededz deviņas sveces, taču, tiklīdz tās iededzis, saceļas troksnis un tracis, bet meiteņu vietā parādās deviņi mori; katram ir smaga milna, un nu tik tie slānī valdnieku un Stambulas kungus. Stambulas kungi sāk gaudot, bet, kad milna tiek līdz valdniekam, viņš lūdzas zēnu, lai tas padzen morus; viņš negribot vairs atņemt šķirstiņu. Tad zēns nopūta sveces un mori tūdaļ pazuda. Pēc tam zēns atgriezās tai pilsētā pie jūras, kur dzīvo vēl šodien, ja vien nav miris.

PŪĶIS UN VALDNiEKDĒLS

(Horvātija )

Reiz dzīvoja valdnieks, kuram bija trīs dēli. Kādu dienu vecākais dēls dodas medībās; tikko ticis aiz pilsētas, no krūma izlec zaķis. Jauneklis tam pakaļ, kamēr zaķis nozūd pie upītes. Bet valdniekdēls lien brikšņos pakaļ; tur ielīdis, redz, ka tas ir nevis zaķis, bet pūķis, — tas sagrābj valdniekdēlu un aprij.

Paiet dažas dienas, bet valdniekdēls neatgriežas. Visi brīnās, kas noticis, kāpēc puisis pazudis. Beigās vidējais dēls dodas medībās. Kā ārpus pilsētas — zaķis atkal izlec no krūma.

Valdniekdēls tam pakal — šurpu turpu, kamēr nonāk pie tās pašas upītes, bet tur zaķis pārvēršas par pūķi un aprij arī vidējo dēlu.

Atkal paiet kādas dienas, bet no valdniekdēliem ne ziņas, ne miņas. Viss galms brīnās, bet jaunākais dēls dodas medībās un pie reizes brāļus meklēt. Tikko laukā no pilsētas, parādās zaķis. Valdniekdēls zaķim pakaļ — šurpu turpu, kamēr tā pati upe priekšā. Bet valdniekdēls nelien biežņā pakaļ un dodas tālāk citu medījumu meklēt, teikdams:

—    Kad nākšu atpakaļ, gan arī tevi noķeršu.

Iet, iet pa piekalni, neko neredz un griežas atpakaļ uz upīti. Tur nonācis, redz pie upes vecu māmuļu. Valdniekdēls padod labdienu:

—    Dievs palīdz, māmuļli

Bet māmuļa atņem:

—    Tev tāpat, dēliņ!!

Valdniekdēls vaicā:

—    Vai tu neesi redzējusi zaķi?

Bet māmuļa saka:

—   Tas, dēliņ, ir nevis zaķis, bet briesmīgs pūķis. Tik daudz ļautiņu jau te ievilinājis un apēdis!

To dzirdot, valdniekdēls satraucas un saka:

—    Ko nu lai dara? Tas laikam arī manus abus brāļus aprijis.

Veca mamuļa atbild:

—    Droši vien. Nebūs labi, ej vien, dēliņ, uz māju, kamēr ar tevi nav tāpat noticis!

Taču valdniekdēls neatlaižas.

—   Māmiņ, vai zini ko? Vai tu negribētu pilsētu atsvabināt no šitās nelaimes?

Māmuļa piekrīt:

—   Gribētu gan, dēliņ, gribētu! Arī mani pūķis tur gūstā, netieku ne šurpu, ne turpu.

Valdniekdēls pamāca:

—    Klausies uzmanīgi, ko tev teikšu! Kad atnāks pūķis, izvaicā, kur slēpjas viņa spēks; tur ņemies bučot, kur pūķis teiks, kamēr izdabūsi patiesību — un pateiksi man, kad atnākšu.

Valdniekdēls atgriežas pilī, bet vecā māmuļa paliek pie upītes. Kad atnāk pūķis, māmuļa sāk izvaicāt:

—   Ko tu visu laiku dari? Kurp ej? Kāpēc nekad nesaki, kur ^a liec?

Pūķis atbild:

—    E, vecmāmiņ, tālu, tālu.

Te vecā māmiņa sak pieglaimoties:

—    Kam tik tālu ej? Pastāsti, kur slēpjas tavs spēks! Ja es lo zinātu, tad gan to vietu sargātu.

Pūķis pasmejas un saka:

—    Tepat ir mans spēks — tajā pavardā.

Nu māmuļa ņemas glaudīt un bučot pavardu, bet pūķis, to redzēdams, sāk smieties un saka:

—    Muļķa sieva! Ne jau tur mans spēks, bet gan tanī kokā, kas mājas priekšā.

Vecā māmuļa nu dodas glaudīt un bučot koku, bet pūķis atkal smejas un saka:

—    Met mieru, muļķa sieva, ne tur mans spēks.

Bet māmuļa vaicā:

—   Kur tad tas ir?

Pūķis sāk stāstīt:

—    Mans spēks ir tālu, tu tur nevari aiziet. Citā valstī un citā pilsētā ir ezers, ezerā — milzu ūdensčūska, čūskā — kuilis, kuilī — zaķis, zaķī — balodis, bet balodi — zvirbulis; tajā zvirbulī slēpjas mans spēks.

Vecā, to dzirdot, saka pūķim:

—    Tas gan ir tālu, tur es netieku klāt.

No rīta, kad pūķis ir prom, atnāk valdniekdēls, un vecā māmuļa izstāsta visu, ko no pūķa dzirdējusi. Tad pusis aiziet mājās, pārģērbjas gana drēbēs, ņem nūju un dodas pasaulē. Tā iedams no ciema uz ciemu, nonāk citā valstī un citā pilsētā pie ezera, kurā mīt milzu čūska. Tur nonācis, sāk apjautāties, vai kādam nav vajadzīgs gans. Pilsētnieki stāsta, ka valdniekam esot vajadzīgs. Jauneklis dodas taisnā ceļa pie valdnieka. Valdnieks viņu uzklausa un vaicā:

—    Vai esi ar mieru ganīt aitas?

Jauneklis atbild:

—    Esmu ar mieru, augsti godātais valdniek!!

Te valdnieks sāk viņu pamācīt:

—    Netālu ir ezers, bet pie tā vislabākās ganības; tikko palaidīsi aitas, tās dosies uz turieni un ganisies tikai ap ezeru. Taču neviens gans, kas turp aiziet, atpakaļ neatnak, tāpēc, dēls, labāk nedod aitām vaļu, nelaid iet, kurp tās grib, bet dzen, kurp pats gribi.

Jauneklis tencina, iet un izlaiž aitas, ņem līdzi dūdas, divi kurtus, kam zaķi panākt tīrais nieks, un vanagu, kurš var jebkuru putnu noķert. Tikko aitas tiek brīvībā, tā uz ezeru prom. Valdniekdēls paslēpj vanagu un kurtus, uzrota bikses, iebrien ezerā — un nu tik saukt:

—    Ei, čūska, ei, čūska! Nāc ar mani uz divkauju, lien laukā,' ja neesi zaķapastala!

Milzu čūska atsaucas:

—    Tūdaļ, tūdaļ, valdniekdēls!

Paiet īss laiciņš, un, lūk, milzu čūska ir klāt, valdniekdēls to sagrābj ciet pret viduci, un abi stīvējas, lidz pusdienlaiks klāt. Bet ap pusdienu čūska saka:

—  Atlaid mani, valdniekdēls, apmērcēt galvu ezerā, lai varu uzsviest tevi debesu debešos!

Bet valdniekdēls atbild:

—    Dots pret dotu, ložņa, ja valdnieka meita mani noskūpstītu uz pieres, es tevi vēl augstāk uzmestu.

Čūska atlaižas no viņa un aiziet ezerā. Kad pienāk vakars, puisis nomazgājas un sāpošās, vanagu uztupina uz rokas, ņem kurtus sev blakus un dūdas azotē un dzen aitas uz pilsētu dziedādams. Kad viņš pilsētā nonācis, ļautiņi skatās kā brīnumā, jo līdz šim neviens aitu gans no ezera nav pārnācis.

Rīta pusē valdniekdēls atkal savikšas un dodas ar aitām uz ezeru. Bet valdnieks sūta viņam pakaļ divi jātniekus, lai tie paseko un apskatās, ko viņš dara. Tie uzjāj augstā kalnā, no kurienes var visu labi redzēt. Bet gans, galā nonācis, noglabā kurtus un vanagu, uzloka bikses un piedurknes, lai varētu ezerā brist, un sauc:

—    Ei, čūska, ei, čūska! Nāc uz cīniņu, lai vēlreiz mērojamies spēkiem, ja neesi zaķapastala!

Čūska atsaucas:

—   Tūlīt nāku, valdniekdēls!

Pēc laiciņa čūska ir klāt — liela, gara, briesmīga. Abi saķeras atkal un stīvējas līdz dienvidum, bet dienvidū čūska saka:

—    Laid nu mani, valdniekdēls, apmērcēt galvu ezerā, lai varu tevi uzsviest debešu debešos!

Bet valdniekdēls atsaka:

—   Hei, ložņa, nedzen velnu, ja mani valdnieka meita uz pieres noskūpstītu, es tevi vēl augstāk uzmestu!

Čūska palaiž viņu un ielien ezerā. Kad vakars ir klāt, valdniekdēls sasauc aitas un dodas mājup, dziedādams un dūdas spēlēdams. Kad jauneklis ienāk pilsētā, visi saskrien un brīnās, ka šis gans katru vakaru sveiks un vesels tiek mājā, ja neviens cits vēl nav ticis. Bet abi jātnieki vēl pirms viņa pārradušies un valdniekam visu pastāstījuši. Kad nu valdnieks redz ganu pārnākam, pasauc savu meitu un pastāsta, ko dzirdējis.

—   Tatad, — saka, — rīt iesi ar ganu uz ezeru un noskūpstīsi viņu uz pieres.

Meita, to dzirdot, sāk raudāt un lūdzas:

—   Tev taču neviena nav, tikai es, un tev nav žēl, ka man būs gals klāt!

Bet tēvs viņu mierina un drošina:

—    Nebaidies, mana meita, tu redzi, mēs jau tik daudzus ganus esam nomainījuši; kurš aiziet uz ezeru, tas neatgriežas; bet viņš, raugi, divas dienas ar čūsku spēkojas, un nekas slikts viņam nav noticis. Es tā vien jūtu, ka viņš tiks ar to rāpuli galā, tikai rīt ej viņam lidzi, un mēs no šīs nelaimes tiksim atsvabināti.

Tiklīdz sāk gaismiņa svīst un saule lec, gans ceļas augšā un meitene tāpat. Abi dodas uz ezeru. Gans tīri jautrs, priecīgāks nekā jel kad, valdnieka meita skumīga, asaras tek pār vaigiem, bet jauneklis mierina:

—  Mīļo meitenīt, neraudi! Tikai izdari, ko lūdzu! Kad pienāks laiks, piesteidzies mani noskūpstīt un nebaidies neko!

Kad aitas izklīst ap ezeru, jauneklis tikpat jautrs, kā bijis, spēlē dūdas un dzied, bet meitene viņam blakus raud vienā raudāšana. Bet viņš tikai savu:

—    Neraudi, dārgumiņ, nebaidies nekā!

Kad nonāk pie ezera, valdniekdēls paslēpj vanagu, kurtus un dūdas, atloka bikses un piedurknes un sauc:

—    Ei, čūska, ei, čūska! Nāc cīkstēties, lai redzam, kurš ir stiprāks, ja neesi zaķapastala!

Čūska atsaucas: • — Tūdaļ, valdniekdēls, tūdaļ!

Pēc laiciņa, skat, arī čūska klāt —1 liela, gara, briesmīga. I<ā izlien no ūdens, tā abi saķeras un cīkstas līdz pusdienai. Ap pusdienlaiku čūska dveš:

—    Laid mani, valdniekdēls, pamērcēt galvu ezerā, lai varu tevi uzsviest debešu debešos!

Bet valdniekdēls atbild:

—    Uh, ložņa, nedzen velnu, ja mani valdnieka meita noskūpstītu uz pieres, es tevi vēl augstāk uzmestu!

Tikko viņš to pateicis, pieskrien valdnieka meita un noskūpsta jaunekli uz pieres, acīm un vaigiem. Te nu valdniekdēls paceļ čūsku un uzmet augstu, augstu; čūska, zemē krizdama, sašķīst gabalu gabalos. Bet, tiklīdz čūska sašķīdusi, no tās izlec mežakuiiis un jož prom, ko māk, taču jauneklis pasauc kurtus:

—    Ņem ciet, ņem ciet!

Suņi metas pakaļ, cik kāju, vepris rokā gan un tiek saplosīts. Te no kuiļa izlec zaķis un nu diebj prom, ko var. Bet kurti arī to panāk un saplēš. No zaķa izlido balodis, bet valdniekdēls palaiž vanagu, kas noķer balodi un atnes jauneklim. Valdniekdēls uzšķērž balodi, bet tam iekšā ir zvirbulis. Te valdniekdēls sagrābj zvirbuli saujā un prasa:

—    Tagad tu man pateiksi, kur ir mani brāļi?

Bet zvirbulis atbild:

—    Teikšu, tikai nedari man nekā slikta! Turpat pie tava tēva pilsētas ir upīte, pie tās upītes aug trejādi krūmi; nocērt tos krūmus un uzsit pa saknēm! Tad atvērsies dzelzs vārti uz lielu pagrabu; pagrabā būs daudz ļaužu: veci un jauni, bagāti un nabagi, lieli un mazi, sievas un meitenes — vesela valsts. Turpat būs arī tavi brāļi.

Kad zvirbulis to pateicis, jauneklis to nomušī.

Bet valdnieks bija viņam sekojis, uzkāpis tanī pašā kalnā, kur pirmāk abi jātnieki, un visu noskatījies. Kamēr gans tiek gala ar milzu čūsku un visu citu, arī vakars ir klāt. Jauneklis nomazgājas, sēdina vanagu sev uz pleca, pasauc kurtus, iespiež dūdas padusē, spēlēdams savāc aitas un dodas uz valdnieka pili, bet meitene viņam līdzi — vēl joprojām pagalam nobijusies.

Kad valdniekdēls ienāk pa vārtiem, visa pilsēta sacēlusies kājas, valdnieks, kas no kalna visu noskatījies, sauc jaunekli pie sevis un dod viņam savu meitu par sievu, abi tiek salaulāti, un kazas svin veselu nedēļu. Tad arī valdniekdēls pastāsta, kas viņš tāds ir un no kurienes, par to valdnieks un visa pilsēta nq sirds priecājas. Bet valdniekdēls grib doties mājup, valdnieks apdāvina viņu visādiem labumiem un sapoš ceļam.

Kad nonāk pie upītes, valdniekdēls atstāj visu un dodas nocirst trejus krūmus; kā jauneklis uzsit pa saknēm, dzelzs durvis atveras.

Bet tur iekšā ir vesela pasaule. Te nu valdniekdēls liek visiem nākt ārā un doties, kurp katrs vēlas, bet pats nostājas pie. durvīm. Cilvēki nāk ārā cits pēc cita — un tur jau arī viņa brāļi; jauneklis tos apskauj, un visi ir priecīgi.

Kad ļaudis iznākuši, tie pateicas valdniekdēlam par atpestīšanu un dodas katrs uz savām mājām. Bet valdniekdēls ar brāļiem un jauno siev.u atgriežas pie tēva un tur arī dzīvoja un valdīja, cik bija lemts.

MELNĀ KARALIENE

… (Horvātija)

Reiz dzīvoja valdniece, kas pret saviem kalpiem bija ļauna un nežēlīga. Viņa vienmēr staigāja melnās drēbēs, tāpēc tika dēvēta par «melno karalieni». Viņas zemē neviens nedrīkstēja rādīties, ja viņa kādu ienācēju notvēra, tad meta priekšā lau-, vām, kurus tieši šim nolūkam audzināja, vai arī uzlaida divus badainus ērgļus, lai tie izknābj acis.

Bet, kad turki sāka sirot pa horvātu zemi, tie sāka parādīties arī Medvegradā. Kad turki bija jau tuvu pilij, valdniece sauc kalpus pili sargāt, bet neviens pats nerādās.

Karaliene nu redz, ka labi nebūs, un nolemj piesaukt nelabo palīgā, lai tas sakauj turkus, tālab sauc:

— Vadzi, velns, došu Medvegradu!

Bet velns neatbild. Karaliene otro reizi sauc:

—    Vadzi, velns, došu Medvegradu un zeltu!

Tomēr atkal nekā. Tad nu viņa sauc vēl trešo reizi: \

—   Vadzi, velns, došu Medvegradu un sevi!

Nu gan velns ir klāt un padzen turkus no Horvātijas. Bet karaliene ņu grib tikt no solījuma vaļā un liek ziņot pa visu zemi, ka tas, kurš apnesīs viņu trīsreiz apkārt pilsētai, dabūs divpadsmit spaiņus, pilnus ar zeltu.

To padzird ogļdeģis, iet pie valdnieces un teic, ka ir ar mieru nest viņu trīsreiz apkārt pilsētai, pat ja kājas līdz ceļiem nodiltu, tikai lai dod divpadsmit spaiņus ar zeltu. Valdniece ir ar mieru un saka:

—    Lai tev būtu mani vieglāk nest, es pārvērtīšos par vārnu, tu paslēp mani azotē zem krekla un, lai ko tu redzētu, nebīsties nekā, tikai ej visu laiku pa labi, un tevi neviens nepanāks.

Karaliene tik tiešām pārvēršas par vārnu, bet ogļdeģis dara, kā viņa teikusi, un dodas ceļā.

Pirmoreiz ejot, viņš neredz nevienu un neko, tikai dzird karietes rībam. Kad tiek pie robežas, redz pajūgus stāvam, bet no tiem izkāpjam kungus ar cilindriem galvās.

Nu viņš iet otrreiz pilsētai apkārt, bet šoreiz viņam uzbrūk vilki un lauvas. Nabags nobīstas gan, bet iet tikai pa labi, kamēr tiek atkal līdz robežai, kur sanākuši velni un raganas un nelaiž tālāk.

Te nu deģis, pagalam nobijies, velk vārnu laukā un laižas mukt, bet vārna šo saķer aiz piedurknes un saka:

—    Nu tu man vēl deviņreiz ļaunāk esi nodarījis.

Karaliene tikpat nebūtu glābjama, jo bija vēl deviņkārt nolādēta. Bet nepaiet ilgs laiks, kad uzrodas laupītājs, kas arī grib dabūt zeltu, un solās viņu nest par divpadsmit spaiņiem zelta. Valdniece ir mierā ar tādiem pašiem noteikumiem kā pirmo reizi.

Laupītājam klājās tāpat kā ogļdeģim un vēl briesmīgāk; arī viņš nespēja aiznest karalieni līdz robežai.

Te nu valdniece viņam saka:

—    Tu man vēl piecpadsmit reižu ļaunāk nodarīji, nekā līdz šim bija.

Tā nu karaliene nomirst nolādēta.

Paiet kādas dienas, kopš valdniece mirusi, un iet pie viņas kalps prasīt naudu, jo viņa bērni mirst badu. Nabags nonāk pie pils un pieklauvē, bet neviens nenāk. Viņš atver durvis un redz karalieni guļam, bet viņai blakām lielu čūsku.

Pirmajā bridī kalps nobīstas, bet pēc tam nodomā — ja nu karaliene mirusi, viņš var iet un pats paņemt naudu.

Tā viņš nonāk kambarī, kur nauda glabājas, un atrod trejas tīnes. Vienā tīnē zelts, otrā sudrabs, trešajā dārgi akmeņi. Nabags grib zeltu ņemt, bet, tuvāk piegājis, redz uz zelta lielu čūsku guļam un viņā raugāmies. Tad nu vīrs iet pie sudraba tines un paņem veselu maisu. Ticis laukā no pils, grib saskaitīt, cik paņēmis, bet maisā tikai ogles. Nabags pat netic vairs, ka tur sudrabs bijis, un dodas otro reizi naudu meklēt.

Taču tagad čūska guļ durvīm priekšā un nelaiž kambarī. Tā nu atgriežas virs mājās bez naudas.

Bet čūska vēl šodien tur guļ un nelaiž nevienu iekšā.

NO KURIENES ANGĻU KARALIENEI TIK DAUDZ NAUDAS

( Hercegovina )

Kāds valdnieks ar savu lielveziru sēdēja apspriedē un vaicāja viņam:

—    Vai vēl ir kāds varenāks un bagātāks par mani, ja es katram, kas, iedams gar maniem logiem, saka: «Dieva vārda!» — dodu pa dukātam?

—    Ir gan, valdniek, — lielvezīrs atbild, — tā ir angļu karaliene, ja viņa tam, kas pie viņas logiem sauc: «Dieva vārdā!» — dod uzreiz simt dukātu!

Valdnieks brīnās un vaicā:

—   No kurienes angļu karalienei tik daudz naudas?

Lielvezīrs nezina, ko atbildēt.

—   Tas tev jāuzzina un man jāpasaka, — valdnieks izrīko lielvezīru, — vai arī galva tev būs nost!

Lielvezīrs, saņēmis valdnieka pavēli, tūdaļ pošas ceļā un dodas pasaulē, lai to uzzinātu. Vispirms viņš iet angļu karalienei gar logiem un sauc, cik vien skaļi var: «Dieva vārdā!» — un karaliene izmet pa logu simt dukātu. Tā lielvezīrs vienā dienā nostaigā deviņdesmit deviņas reizes karalienei gar logiem un dabū no karalienes deviņi tūkstoši deviņi simti dukātu. Bet tad karaliene sauc viņu pie sevis un vaicā, kādēļ viņam vajag tik daudz dukātu, un viņš atbild:

—    Dieva dēļ!

— Tu taču neesi nabags, ka tev jālūdz dāvanas, — saka karaliene.

—   Tiesa gan, karalien, — atbild lielvezīrs, — bet iemesls ir šāds. Kādu dienu mēs sēdējām ar valdnieku apspriedē un viņš vaicā: «Vai ir vēl kāds bagātāks par mani, ja es katram, kas sauc: «Dieva vārdā!» — dodu pa dukātam?» Es viņam teicu, ka angļu karaliene nomet pa logu simt dukātu katram, kas iesauksies: «Dieva vārdā!» Viņam par to ir brīnums, un viņš man prasa: «No kurienes angļu karalienei tik daudz naudas?» Es viņam saku, ka nezinu. «Tas tev jauzzina un man jāpasaka,» valdnieks pavēl, «vai arī galva tev būs nost!» Tādēļ es arī ierados, lai uzzinātu, no kurienes tev tik daudz naudas.

—   Četrdesmit dienu gājumā, — viņam atbild karaliene, — ir kads puisis. Viņš sēž tukšā veikalā, un viņam priekšā stāv piesta, tajā viņš grūž dimantus; dimanta putekļus uzber uz plaukstas, papūš, un visi putekļi ir vējā. Lai viņš tev pasaka, kāpēc ta dara, un es tev pateikšu, no kurienes »man ir nauda.

Lielvezīrs tūdaļ pošas ceļā. Pēc četrdesmit dienam viņš atrod tukšā veikalā kādu puisi, kuram priekšā stāv piesta. Tieši tajā brīdī uzpircējs pārdeva puisim dimantu un tas par to samaksāja tūkstoš dukātu; nopircis iemeta piestā, sagrūda to, uzbēra putekļus sev uz plaukstas, papūta, un visi putekļi bija vējā.

Lielvezīrs pienāk klāt puisim un vaicā:

—    No kurienes tev tik daudz naudas, ka tā tērējies?

—    Četrdesmit dienu gājumā, — viņam saka puisis, — krustcelēs sēž akls vecītis, kas visu laiku raud. Katrs, kas iet garām, cērt viņam divas pļaukas, bet vecītis par tam dod divus grašus. Aizej izvaicā vecīti, tad es tev atbildēšu.

Lielvezīrs ceļo četrdesmit dienas un atrod krustcelēs aklu vecīti. Vecītis viņam saka:

—   Cērt man divas pļaukas!

—    Es neesmu nācis tevi sist, — atbild lielvezīrs, — bet gribu pavaicāt, kāpēc tu te sēdi un ļaudis tevi sit, bet tu par to maksā naudu.

—    Iecērt man divas pļaukas, — saka vecītis, — tad es tev teikšu. — Lielvezīrs cērt arī, bet vecītis dod viņam divus grašus un saka: .

—    Četrdesmit dienu gājumā ir kāds muedzins, kas mazgā veļu, un vienā dienā viņš simt reižu uzkāpj minaretā un nokāpj lejā. Pavaica viņam, kāpēc viņš tā dara, un es tev atbildēšu.

Lielvezīrs dodas tālāk un pēc četrdesmit dienam satiek muedzinu. Pavaica viņam, kāpēc tas kāpj augšā un lejā, bet muedzins atbild:

—    Četrdesmit dienu gājumā sēž kāds večuks un lāpa pastalas. Ir tadas dienas, kad viņš divas stundas raud, bet četras stundas smejas. Ej pavaicā kāpēc, tad es tev arī teikšu.

Lielvezīrs ceļo četrdesmit dienas un atrod večuku. Večukam pienākusi tā diena, kad viņš sāk raudāt un nepārstāj divas stundas, bet pēc tam sāk smieties un nevar vien beigt pa četrām stundām. Lielvezīrs viņam vaicā, kāpēc tas divas stundas raud un četras smejas, bet večuks atbild:

—    Četrdesmit dienu gājumā tuksnesī ir kāds cilvēks. Viņam abos plecos ieķērušies divi lauvas, bet viņš ne veļas, ne ceļas. Ej tur, lai viņš tev pasaka, kas viņam vainas, tad ari es pateikšu.

Lielvezīrs dodas ceļā un nonāk tuksnesī; tur arī atrod to cilvēku, par kuru večuks stāstījis. Lielvezīrs pavaicā, kas par lietu, un cilvēks saka:

—    Labāk nevaicā… Es biju par kalpu kādam hodžam. Tas devās svētceļojumā. Mani viņš atstāja mājās un pieteica: «Dēliņ, tagad visa māja ir tava. Vari katru istabu atdarīt, tikai to vienu neparko.» Kad hodža aizceļoja, velns mani dīdīja arī to istabu atdarīt. Kā atdarīju vaļa — tā istabas vidū ūdens! Nometu drēbes un iebridu ūdenī izpeldēties. Un tad, brālīt, uzreiz ūdens pārvērtās tuksnesī, un tā es jau četrus gadus neesmu cilvēku redzējis, kamēr atnāci tu. Kas tevi sūtīja pavaicat, tam tu tā arī atbildi un ej vien dieva mierā!

Lielvezīrs atvadījās no viņa un devās atpakaļ. Nonāk atkal pie večuka — pastalu lāpītāja, kas divas stundas raud un četras smejas. Pastāsta visu, ko tuksnesī dzirdējis, un tad pastalnieks sāk stāstīt:

—   Ja viņš tev teica, tad teikšu arī es. Kad biju jauns, kādu reizi es nonācu Stambulā, tur mani ieskatīja valdnieka meita un valdnieks mani ar viņu apprecināja. Viņa bija ar mani laipna un pazemīga. Kad es sēdos pie galda, viņa nesēdās; kad es viņu aicināju, viņa man atbildēja: «Es neesmu cienīga ēst kopā ar tevi.» Pēc gada mums piedzima bērns, vēl pēc gada atkal. Kādu dienu aizgāju uz krodziņu un tur satiku kādu veci ar baltu bārdu līdz jostai. Es pastāstīju par savu sievu, bet viņš man saka: «Labi uzmani, lai viņa naktī neiziet no mājas, un no rīta man pastāsti!» Tad es gāju mājās. Vakarā apsēdos pie galda, pavakariņoju un likos gulēt. Kad nāca pret pusnakti, viņa ceļas augšā un iedur man īlenu sānos. Es to dūrienu cietu klusēdams: izlikos, ka guļu. Tad viņa pieceļas un iziet laukā. Es pamazām viņai nopakaļus pēdu pēdā, lai tā mani nepamana. Beidzot nonakam kapsētā. Tajā kapsētā bija aprakts kāds jauneklis. Viņa atrok kapu, izrauj mirušajam jauneklim aknas, apēd tās un atkal mironi aprok. Pēc tam es žigli atgriežos mājās un liekos gulēt. Pēc brīža arī viņa pārrodas un apguļas blakām. No rīta eju atkal uz krodziņu meklēt to veci, bet nevaru viņu atrast. Nāk jau pusdienlaiks, es dodos mājās uz maltīti. Saku arī sievai, lai viņa sēžas pie galda un ēd, bet viņa ne, tik saka — neesot cienīga ēst kopā ar mani. Tad es viņai saku: «Tu jau esi paēdusi, tu viņnakt ēdi tā nesen mirušā jaunekļa aknas.» Kad tu, brālīt, to redzētu, kā viņa pielec un metas man virsū! Nagi viņai izauguši kā bezmēna āķi, un viņa tikai dzenas man pakaļ, kamēr es noskrēju četrdesmit dienas, un tā es lāpu šite pastalas; kad man nāk prātā abi bērni, tad es divas stundas raudu, bet, kad nāk prātā tā jaukā dzīve ar viņu, — četras stundas smejos. Ej nu dieva mierā, un, kas tevi sūtījis, tam tā stāsti!

Pēc četrdesmit dienām lielvezirs sasniedz muedzinu. Izstāsta tam visu, ko teicis pastalnieks.

—  Ja viņš teicis, teikšu arī es, — saka muedzins un sāk stāstīt: — Kādu reizi dienas vidū gāju saukt uz lūgšanu šajā pašā mošejā, kad atlaidās milzu putns un aiznesa mani uz kādu salu, kur atstāja. Nevarēju saprast, kur es esmu un kas ar mani notiek. Tad pamanīju kādu māju. Gāju iekšā un satiku divas meitenes. Viena pieskrien man klāt, paņem aiz rokas un saka: «Re, kur jauki, tu būsi mans vīrs!» Un vēl teic tā: «Paklau! Tu nekad nedrīksti runāt par savu zemi, ja gribi, lai tev labi klātos.» Ar to meiteni uz salas mēs laimīgi nodzīvojām veselu gadu. Bet kādu dienu, kad mēs sēdējām uz palodzes, es teicu: «Ak, ja es varētu atgriezties savā apriņķī un saukt uz lūgšanu!» Tikko es tā biju pateicis, atkal atlaidās liels putns, sagrāba mani un atnesa mani te pie mošejas: tā es te kāpelēju minaretā simt reižu dienā, lai tik atkal neatlaistos tas putns, kas mani salā atņēma no tās meitenes, ar kuru mēs dzīvojām laimīgi. Ej vien pie tā, kas tevi sūtījis, un tā arī pastāsti!

Devās lielvezīrs tālāk, kamēr nonāca pie aklā vecīša krustcelēs. Izstāstīja tam visu, ko muedzins teicis.

— Nu labi, — saka aklais, — ja viņš tev teicis, teikšu es arī. Es biju uzkupcis, man bija divdesmit četri zirgi. Tā reiz ceļodams, sastapu kādu dervišu, un tas man prasa: «Uzkupci, vai tu man nepārvestu kravu?» Es saku — pārvestu gan — un dodos tam līdz. Nonācām līdz kādai alai, kurai bija vārti. Viņš izvelk no kabatas gramatu un sāk lasīt, kamēr alas vārti atveras. Dervišs sauc: «Dod maisu!» Es ņemu maisu pēc maisa — veselus četrdesmit astoņus, pilnus ar naudu, bet dervišs vēl paņem no alas tikai mazu spogulīti. Sakraujam maisus zirgos un dodamies tālāk. Pa ceļam es pieprasīju no derviša kravu naudas un viņš to ar mīļu prātu atdeva. Man likās, ka tas ir par maz, es prasīju vēl vienu, un to viņš man ari atdeva. Man vēl bija par maz, nu jau es prasīju dervišam visu naudu, un viņš man visu atdeva; tā nu man divdesmit četrās kravās bija visa nauda, ko man dervišs atdāvināja. Bet es sāku domāt, ka tas spogulītis dervišam ir vairak vērts nekā visas divdesmit četras naudas kravas, un es teicu, lai atdāvina man ari spogulīti. Viņš man saka — atdavinatu arī, tikai, ja es to ņemšu, tad nožēlošu. Es viņam atbildēju: «Kaut vai tūlīt nožēlošu, bet dod man to, derviš!» Viņš tūdaļ pastiepj un dod. Palūkojos ar vienu aci — tā palika akla; palūkojos ar otru — arī otra akla. Beidzot mani kaut kas sagrāba un atnesa šeit krustcelēs. Un tagad, kad iet kāds garām, tas cērt man divas pļaukas, bet es viņam dodu divus grašus. Un tā man jāatdod par pļaukām nauda, kamēr izsīks, ja jau neesmu palicis mierā un dervišam prasījis spoguli. Kas tevi sūtījis, tam tā saki un ej dieva mierā.

Lielvezīrs iet atkal tālāk līdz puisim, kas piestā grūž dimantus. Pastāsta visu par aklo vecīti un puisis saka:

— Ja viņš tev teica, tad es arī, — un sāk stāstīt: — Mans tēvs bija dervišs. Uz nāves gultas viņš mani pasauc un saka: «Dēliņ, es tev atstāju diezgan visa kā, bet tu sargā mantu! Ja notērēsies, tad es tev tajā vecajā mājā kādā istabā esmu uzkāris cilpu, tur arī pakaries, jo dzīves tā kā tā nebūs.» Tad tēvs atvadījās no manis un izlaida garu. Aiznesām viņu uz kapsētu un apglabājām. Man bija viņa žēl, un es raudāju; bet, kad ieraudzīju ap sevi divpadsmit draugus arī raudam, tad vaicāju: «Dieviņ tētiņ, vai tad nav nekā, ar ko tādas bēdas remdēt?» Viens no draugiem man saka tā: «Ir tāda pudele, ko sauc par prieka pudeli, un tā maksā piecdesmit vienu dukātu. Ar to tu vari bēdas remdēt.»

Es tūdaļ izvilku naudas maku, noskaitīju piecdesmit vienu dukātu, un man uzreiz atnesa prāvu pudeli. Es to izdzēru vienā rāvienā. Tūdaļ kļuvu līksms un aizmirsu visu. Sāku dziedāt pie tēva kapa; no asarām vairs nebija ne miņas. Es liku, lai katram draugam atnes pa prieka pudelei. Katrs savu izdzēra; mēs kļuvām tik līksmi kā vēl nekad. Tad es liku, lai sanāk spēlmaņi ar vijolēm, taurēm un bungām. Dancojām un dziedājām pie mana tēva kapa, kamēr nakts aizdzina mūs mājās. No rīta atkal ar draugiem satikāmies un dzērām no prieka pudeles. Un tā dienu no dienas dzēru un līksmoju kopā ar viņiem, neko nestrādāju, izkaltu sauss kā žagars. Tad, man par brīnumu, visi mani draugi atvēra veikalus, sāka tirgoties un man pat virsū neskatījās.

Biju ļoti bēdīgs, bet pats sev bieži teicu: «Ja naudas nav, tad draugu nav.» Un zini, kā mani draugi tika bagāti? Viņi pirka prieka pudeles, katra pudele maksaja tikai trīsdesmit dukātu, bet viņi teica piecdesmit vienu, un tā no katras prieka pudeles tie sev atstāja divdesmit vienu dukātu.

Man apriebās dzīvot, es aizgāju uz veco māju, lai pakārtos, kā bija licis nelaiķis tēvs. Kad iegāju tajā istabā, es ieraudzīju, ka cilpa karājas pie spāres. Pakapos, ielīdu cilpā un sašūpojos. Te piepeši spāre lūst, es līdz ar cilpu gāžos leja, bet no spāres sāk birt vieni vienīgi dimanti. Paņēmu vienu dimantu un aiz

nesu uz tirgu pārdot. Nopirku smalkas drēbes un kļuvu atkal bagats. Mani draugi, redzēdami, ka man atkal ir nauda, saka mani pie sevis aicināt, bet es tiem neskatījos ne virsū. Tagad es ik dienas sasaucu ūtrupi un dodu vienu dimantu pārdot. Kad par to maksā jau tūkstoš dukātu, tad es to pērku un sagrūžu piestā. Putekļus saberu plaukstā, uzpūšu — un visi putekļi ir vējā. Un tā es darīšu, kamēr divi mani draugi, kas vēl ir dzīvi, arī nobeigsies aiz skaudības un nenovīdības. Ej tagad dieva mierā: kas tevi sūtījis, tam tā pasaki!

Lielvezīrs dodas ceļā, līdz nonāk pie angļu karalienes. Izstāsta visu, ko no puiša dzirdējis. Tad angļu karaliene saka lielvezīram:

— Ej pie sava valdnieka un saki, ka man ir tā manta, kas ķēniņam Zālamanam — gudrība. — Lielvezīrs dodas ceļā, pēc liela laika nonāk pie valdnieka un atnes atbildi, kas viņam izglābusi galvu.

LAPSA KŪMIŅŠ

(Slovēnija )

Turku pašā nolaupīja valdnieka meitu. Lai varenais tēvs viņu nevarētu atrast, princese tika paslēpta nezināmā salā zilās jūras vidū. Sala bija neapdzīvota, tuksnesīga, uz tās nebija ne koku, ne zvēru, tikai šur tur auga dzelkšņaini krūmi un mudžēja visvisādi rāpuļi. Sala bija nosēta milzīgiem akmeņiem. No tiem uzcēla torni, un tanī ieslodzīja valdnieka meitu aiz deviņām atslēgām. Kailajā salā bija tikai gūstekne, resns cietumsargs, viņa sieva un jauneklis, kas bija reizē ar princesi nolaupīts viņas zemē. Sagūstītais jauneklis kalpoja princesei, nesa viņai ūdeni, maizi un dažādus gardumus, kādus tam izdevās nočiept no cietumsarga bagātīgā galda. Bet tas notika reti — parasti reizi trijos mēnešos, kad uz salu atveda ūdeni un pārtikas krājumus.

Jauneklis karsti iemīlēja princesi. Viņa bija kā lilija, kas saglabā savu spožo baltumu arī saules svelmē. Arī viņai jauneklis patika, un, lūk, viņi nodomāja bēgt no gūsta un apprecēties, ja izdosies tikt brīvībā, bet, ja neizdosies, — tad kopā iet nāvē.

Labvēlīgs gadījums radās tikai pēc trim gadiem un četriem mēnešiem. Pašā sūtņi, kas veda uz salu pārtiku un ūdeni, atveda līdz arī vīna mucu.

Turkiem ticība neļauj dzert vīnu, tomēr viņi to tempj ne mazāk kā slovēņi, tikai ne atklāti kā šie, bet slepus.

Tā nu turki noripināja mucu krastā, un sākās tāda žūpošana, ka galu galā neviens vairs neturējās kājās. Cietumsargs un viņa sieva arī bija pamatīgi iereibuši. Jauneklis pagrāba slēdzenes no visām deviņām atslēgām un metās uz torni. Bēgļi ielēca laivā un atgrūdās no krasta. Pakaļdzīšanās viņus nebiedēja: turki atklās viņu bēgšanu tikai tad, kad būs atpakaļ otra laiva, kuru sūtīs uz salu noskaidrot, kāpēc nav atgriezusies pirmā.

No vakariem pūta labs ceļavējš, un drīz vien viņi atradās atklātā jūrā.

Pēc trim nedēļām viņi tālumā pamanīja lielu kuģi un, noturējuši to par turku galeru, visiem speķiem iegūla airos. Bet no kuģa viņus bija pamanījuši un sāka vajāt. Valdnieka meita nolēma labāk noslīcināties nekā no jauna nokļūt gūstā un grasījās jau mesties jūrā, kad pēkšņi ievēroja uz kuģa tēva karogu. Viņus uzvilka uz klāja, laivu piesēja pie borta un sarīkoja greznas dzīres.

Kuģi komandēja ģenerālis, negants kā turku cietumsargs un tik bakurētains, it kā velni uz viņa ģīmja būtu zirņus kūluši. Tas bija jau trešais kuģis, kuru nelaimīgais tēvs sūtīja jūrā meklēt princesi. Ģenerāļus sūtīja meklēt valdnieka meitu, bet viņi vairākus mēnešus mētājās pa jūru labi tālu no turku krastiem, pēc tam atgriezās un piestāstīja valdniekam pilnu galvu par niknām kaujām ar turku kuģiem. Arī šis ģenerālis jau bija pagriezis kuģi mājup, gatavodamies valdniekam celt priekšā savus ģenerāļa melus.

Ģenerālis nezināja, ko darīt aiz prieka, — ja ne šodien, tad rīt viņš kļūs valdnieka mantinieks: valdnieks taču apsoLijis meitu atdot par sievu tam, kas viņu uzmeklēs un atvedīs pie tēva. Taču ģenerālim ceļā stavēja jauneklis. Reiz vētrainā naktī,

kad bangas nikni mētāja kuģi kā rieksta čaumalu, laiva atsitās pret bortu un sašķīda gabalu gabalos.

Ģenerālis paaicināja jaunekli uz klāja — sak, tūdaļ parādīšu, kas noticis ar tavu laivu. Bet, tiklīdz jauneklis tuvojās bortam, ģenerālis viņu iegrūda jūrā.

Kad vētra norima, ģenerālis smīnēdams vaicāja princesei, kur palicis viņas ceļabiedrs.

Jauneklis skaļi sauca palīgā, bet vētra noslāpēja viņa kliedzienus, bez tam uz klāja bija tikai ģenerālis. Par laimi, tuvumā jauneklis pamanīja laivas šķēpeli, ieķērās tajā un tādējādi turējās uz ūdens vairākas stundas. Pēc tam viņa spēki sāka izsīkt, un dēlis aizvien dziļāk iegrima ūdenī. Te, kā par nelaimi, nez no kurienes uzradās lapsa kūmiņš un arī pieķērās pie dēļa. «Grūdīšu viņu nost,» jauneklis nodomāja, «mūs abus dēlis neizturēs.» Viņš ielūkojās kūmiņam acīs, un pēkšņi viņam likās, ka viņā raugās labs draugs. Jauneklim kļuva žēl nabaga dzīvnieka — katrai dieva radībai gribas dzīvot —, un viņš nolēma kopā ar lapsu izglābties vai arī iet bojā.

Tiklīdz viņš tā nodomaja, dēlis atkal uzpeldēja, it kā neviens pie tā neturētos. Un pēkšņi jūras vidū izauga akmeņaina sala. Bez grūtībām viņi sasniedz rifus un izrāpās krastā. Un —ak brīnumi! — salas vidienē akmens baseinā bija dzeramais ūdens, bet visapkārt auga rozes un koki ar brīnišķīgiem augļiem, kādus jauneklis nekad nebija redzējis.

Salā viņš pavadija trīs gadus. Lapsa kūmiņš katru nakti ķēra zivis, un viņi bija paēduši. Trešajā gadā lapsa pēkšņi saka runāt cilvēka balsī. Un paziņoja jauneklim, ka ģenerālis ar princesi laimīgi tikuši līdz mājām un valdnieks sarīkojis plašas dzīres. Ģenerālis atgādinājis valdniekam viņa solījumu un pieprasījis, lai princese salaulājas ar viņu. Valdnieka meita negribot iet pie ģenerāļa par sievu, bet viņš to turot vienās bailēs un draudot atklāt tēvam viņas īsta glābēja — nabaga puiša vārdu. Taču princese vēl arvien gaidot jaunekli, cerot, ka viņš atgriezīsies, un lūdzot tēvu nesteigties ar kāzām. Lai viss ievilktos garumā, princese uzstādījusi ģenerālim noteikumu, lai viņš vispirms uzceļ skaistu pili un lai pils iekšpusi noteikti liek izgleznot. Ja pils viņai patikšot, viņa ģenerāli uzreiz apprecēšot. Un, lūk, jau trīs gadus no vietas ģenerālis algojot amatniekus, esot uzcēlis jau divas pilis, mēģinādams princesei izdabāt, bet tās nav bijušas viņai tīkamas ne no ārpuses, ne iekšpuses. Pilis esot nojauktas, bet amatnieki soditi ar nāvi. Pie pils ieejas stāvējis bende ar cirvi un pēc ģenerāļa pavēles cirtis nelaimīgajiem galvas.

Tagad esot pienācis laiks jauneklim pašam doties uz turieni un piedāvāt ģenerālim savus pakalpojumus, jo princese tikai trīs reizes drīkstot no pils atteikties. Lai viņš ejot pie ģeneraļa un dēvējoties par amatnieku, pārējais neesot viņa darīšana.

To pašu nakti kūmiņš pārnes jaunekli pāri jūrai valdnieka pilsētā. Ģenerālis nopriecājas, kad jauneklis ierodas pie viņa un solās uzcelt visskaistāko pili pasaulē; un kā lai viņš nepriecātos, ja neviens amatnieks visā valstī vairs nav ar mieru būvēt viņam pili — baidās zaudēt galvu.

Veselu gadu jauneklis rīkoja cēlājus un būvētājus; plānus un zīmējumus pa naktīm darināja lapsa kūmiņš — nemanāms un nejūtams tas vienmēr atradās viņa tuvumā.

Pēc gada pils bija gatava, un valdnieka meita ģenerāļa, valdnieka un pils būvētāja pavadībā devās to apskatīt. No durvīm līdz pašai augšai stiepās vītņu kāpnes; katru kāpņu laukumiņu greznoja gleznojumi, kas attēloja visu princeses dzīvi: dzimšanu, pirmos soļus, princesi ar pirmo lelli, pirmo grāmatu un, beidzot, — princeses nolaupīšanu. Valdnieka meita ir apmierināta, ģenerālis apreibis no prieka par to, ka atradis amatnieku, kas pratis princesei iztapt; pats viņš no tā nesaprata ne tik, cik melns aiz naga.

Lejup veda otras kāpnes. Princeses seja noskaidrojās, un viņa ik pa brīdim uzlūkoja amatnieku: bija pazinusi savu glābēju. Toiies ģenerālis tapa aizvien drūmāks, un viņa seja saviebās. Šīs kāpnes greznoja pavisam citādas gleznas: jauneklis apkalpo princesi tuksnesīgās salas tornī, apdzērušies turki, lūk, princese kopā ar jaunekli laivā, un, lūk, viņus panāk valdnieka kuģis. Pie pašas ieejas bija novietota glezna, kas attēloja ģenerāli nogrūžam jaunekli vētrainā jūrā.

Pie pēdējās gleznas ģenerālis jau sniedzās pēc zobena, grasīdamies nocirst jauneklim galvu, — tagad arī viņš saprata, kas ir šis amatnieks. Taču, tikko viņš pieskārās zobena rokturim, virs viņa galvas pazibēja kāds cits zobens, un ģeneraļa galva aizripoja. Lapsa kūmiņš bija nācis jauneklim palīgā. Izrādījās, ka tas ir noburts amatnieks; tiklīdz viņš bija sodījis ļaundari ģenerāli, burvju vara izbeidzās.

Princese ar savu atbrīvotāju, valdniekam un visai tautai par lielu prieku, salaulajās jau nakamajā svētdiena.

LĀČADĒLS

(Hercegovina)

Reiz sievas devās kalnā krāsojamās zālītes savākt. Viena no viņam klīda, klīda, līdz apmaldījās un nonāca pie alas. No alas izlida lācis, sagrāba sievu un ievilka alā. Tā viņi sāka dzīvot kopā. Drīz vien viņiem piedzima dēlēns.

Kad viņš paaugās, māte slepus izmetās no alas un aizbēga uz ciemu pie savējiem. Bet lācis gādāja ēdamo un baroja dēlu mātes vietā.

Kad puisis pieņēmās spēkā, tam sagribējās, lai notiek kas notikdams, doties plašajā pasaulē. Lācis pūlējās viņu atrunāt:

—   Tu vēl esi jauns un nespecīgs, bet pasaulē ir daudz ļaunu zvēru, ko sauc par cilvēkiem, — viņi var tevi nogalināt.

Dēls apmierinājās un palika alā.

Pagāja kāds laiciņš, un viņam atkal sagribējās doties plašajā pasaulē. Šoreiz lācim neizdevās dēlu atrunāt. Tēvs viņu izveda no alas, nostādīja zem dižskābarža un saka:

—   Ja izrausi no zemes šo koku, ļaušu tev iet, kurp acis rāda, ja ne — vajadzēs vēl pakavēties pie manis.

Puisis apķēra koku — te parauj, tur paspiež, bet nekā: koks nenāk lauka no zemes; tā nu viņš atgriezās alā kopā ar tēvu.

Drīz puisim atkal uznāca vēlēšanās doties plašajā pasaulē; lācis atkal izveda viņu no alas un ļāva pamēģināt — varbūt šoreiz varēšot koku izraut.

Dēls sagrāba koku un izrāva gan. Tad lācis lika viņam apcirst kokam zarus, celt stumbru plecā par milnu un ar šo zvejamo doties pasaulē.

Puisis tā arī izdarīja.

Gāja, gāja Lāčadēls, līdz nonāca kādā laukā, bet tur simtiem zemnieku pilskunga zemi ar. Lāčadēls gāja pie viņiem izlūgties kaut ko ēdamu. Arāji teica, lai pagaidot: drīz vien viņiem nesīšot azaidu, bet tur, kur pietiekot simtiem ļaužu, pietikšot arī viņam. Drīz vien parādījās rati, zirgi, mūļi un ēzeļi — arājiem veda azaidu.

Lāčadēls, ieraudzījis ēdienu, paziņo, ka tur iznākšot tikai viņam vienam. Zemnieki brīnās:

—    Kā tu vari apēst azaidu, kas sagatavots tik daudziem?

Bet Lāčadēls paliek pie sava un sader ar arājiem: ja neap-

ēdīšot, atdošot viņiem savu milnu, bet, ja apēdīšot, — lai viņi tam dodot visu dzelzi no arkliem.

Atnesa ēdamo. Lāčadēls ņēmās locīt iekšā, līdz visu apēda, pat drupačas uzlasīja. Zemniekiem vajadzēja vien vakt kaudzē visu dzelzi no arkliem. Lačadēls noplēsa paris bērziem tāsis, sasēja dzelžus, uzkāra saini uz milnas, uzmeta plecā, aizgaja pie kalēja un vēlēja apkalt milnu ar dzelzi.

Kalējs ķērās pie darba, taču viņam šķita, ka dzelzs būs par daudz, tāpēc kalējs pusi noslēpa, bet ar atlikušo apkala milnu.

Lāčadēlam milna likās par vieglu. Viņš to uzsvieda augstu gaisā, bet pats likās četrrāpus un izlieca skaustu. Milna trāpīja pa muguru, un, kalējam par nelaimi, apkalums ieplīsa. Te Lāčadēls savicināja milnu, nosita kalēju, pēc tam iegaja mājā, sameklēja noglabāto dzelzi un aiznesa to kopā ar milnu citam kalējam. Ari šim kalējam viņš lika apkalt milnu, bet piesacīja nemuļķoties un kalt no visas dzelzs, ja ne, tad ar viņu notikšot tas pats, kas ar pirmo kalēju. Bet šis kalējs jau bija dzirdējis par to, kas noticis. Kalējs sasauca savus palīgus, un visi kopā tik pamatīgi apkala milnu, ka labāk grūti iedomāties. Lāčadēls uzmeta milnu gaisā un nometās rāpus. Milna šoreiz neplisa, bet atlēca no muguras. Lāčadēls piecēlās un teica:

—    Laba zveņģele! Taisni, kā es gribēju! — pārlika milnu pār plecu un devas tālāk.

Lāčadēls gāja, gaja un redz, ka arājs ar lauku, bet arklā iejūgts vēršu pāris. Lāčadēls piegāja palūgt ko ēdamu. Bet arajs atbild:

—   Tūdaļ meita man atnesīs pusdienas, tad paēdīsim, ko dievs devis.

Lāčadēls izstāstīja, kā apēdis azaidu vairākiem simtiem cilvēku, un piebilda:

—    Kas nu ir vienas pusdienas mums abiem!

Pa to laiku atnāk meitene ar traukiem. Lāčadēls jau gribēja tūlīt ķerties pie ēšanas, bet arājs neļauj.

—   Vispirms pārmet krustu! — viņš saka.

Izsalkušajam Lāčadēlam nekas cits neatliek kā pārmest krustu. Abi sāk ēst. Ēd, ēd, pieēdas, bet ēdamais vēl pari paliek.

Pieēdis pilnu vēderu, Lāčadēls uzlūko meiteni — slaidu, skaistu, veselīgu, un viņa tam iepatīkas. Te nu viņš tēvam saka:

—   Vai tu viņu nedotu man par sievu?

—    Dotu labprāt, bet esmu jau viņu apsolījis Ūsainim, — tēvs atbild.

—    Kas man tavs Ūsainis? — Lāčadēls saka. — Kā vilkšu viņam ar milnu!…

—    Ē, Ūsainis nav no tādiem! Bet tu pats viņu tūdaļ ieraudzīsi.

Te atskanēja troksnis, un aiz kalna parādījās viena ūsa, bet uz tās trīssimt sešdesmit piecas putnu ligzdas; pēc tam mazpamazām izlīda otra ūsa un beigās arī pats Ūsainis. Viņš piegāja pie meitenes, nolikās blakām un uzlika galvu tai uz ceļiem.

—    Paieskā man galvu! — viņš teica.

Meitene ņēmās ieskāt, bet Lāčadēls nemanot pienāca un belza ar milnu Ūsainim pa galvu. Tas ar pirkstu parāda uz vietu, kur zveņģele trāpījusi, un saka:

—    Kāds man te kož!

Lāčadēls bliež ar milnu pa citu vietu, bet ūsainis atkal pabaksta ar pirkstu.

—    Un te arī kož!

Lāčadēls velk ar milnu trešo reizi, bet Ūsainis patausta sasisto vietu un dusmīgi uzsauc:

—    Akla esi, vai? Kads man kož!,

Bet meitene atbild:

—    Neviens nekož, bet kaut kāds atnācējs tev sit.

Te Ūsainis nopurinājās un uzlēca kājas, bet Lāčadēls nometa milnu un laidās mukt pa lauku. Ūsainis pakaļ. Lāčadēls vieglāks, un Ūsainim viņu grūti noķert. Lačadēls pieskrien pie upes, bet krastā ļaudis labību vētī.

—   Brālīši! — Lāčadēls sauc. — Palīdziet, dieva dēļī Man pakaj dzenas Ūsainis, ko lai es daru? Kā tikt pāri?

Te viens no vētītājiem pastiepj lāpstu un saka:

—    Kap virsū, es tevi pārsviedīšu!

Lāčadēls uzsēdās uz lāpstas, cilvēks atvēzējās un pārsvieda vinu uz otru krastu. Lačadēls metās skriet tālāk.

Drīz arī Ūsainis atskrēja pie upes un tauja:

—    Vai te nepagāja garām kāds cilvēks?

—    Pagāja gan.

—    Bet ka viņš tika viņa krasta?

—    Pārlēca.

Te Ūsainis ieskrējās — hop! — pārlēca uz otru krastu un atkal saka dzīties Lačadēlam pakaļ. Bet tas, rāpjoties kalnā, piekusis, tik tikko dvašu velk. Kalna galā uzartā druvā viņš satiek kādu vīru. Tam uz krūtīm sētuve; ņem vienu sauju un iesēj zemē, ņem otru — iebāž mutē un apēd.

—   Palīdzi, brāl, dieva dēļ! — Lāčadēls lūdzas. — Man pakaļ dzenas Ūsainis, viņš drīz būs klāt, ko lai daru? Paslēp mani kaut kur!

—    Ehē, ar Osaini joki mazi! Pat nezinu, kur tevi noglabāt. Āreče, lien labi atri iekšā sētuvē!

Pienāk Ūsainis un prasa pēc Lāčadēla, bet sējējs atbild, ka cilvēks garām pagājis jau labi sen un tagad droši vien ir jau gabala. Tā arī aizgaja Ūsainis tukšām rokām.

Bet sējējs atsāka darbu un pavisam piemirsa par Lāčadēlu. Sagrāba viņu sauja kopā ar sēklām un iemeta sev mutē. Lāčadēls izbijās ne pa jokam, ka tik sējējs viņu nenorij, un nu tik šaudīties šurpu turpu. Sev par laimi, atrada cauru zobu —ielīda dobumā un pieklusa.

Vakarpusē sējējs atgriezās mājās un pasauca vedeklas:

—   Meitiņas, iedodiet man zobu bakstāmo, caurajā zobā kaut kas iesprūdis.

Vedeklas atnesa divus garus dzelzs iesmus. Sējējs atpleta muti, bet vedeklas urķēja ar iesmiem — katra no savas puses; kā piespieda — ta Lāčadēls izlēca no cauruma.

Tikai tagad sējējs atcerējās viņu un saka:

—    Nelāgi gan es tevi paslēpu, cik tur trūka, ka būtu norijis.

Paēduši vakariņas, abi sāk runāties, un Lāčadēls pavaica

sējējam, kāpēc viņam visi zobi veseli, tikai viens caurs. Sējējs pastasta ari:

— Reiz mēs kādi desmit zemnieki ar trisdesmit zirgiem braucām uz Dubrovņiku pēc sāls. Ceļā mums pagadījās meitene, kas ganīja aitas. Pavaicāja, kurp mēs tā braukdami, bet pēcāk saka: »

«Kālab jums mocīties un tik tālu braukt? Man te somā palikusi kāda drusciņa sāls — varbūt jums pietiks?» Mēs vienojamies par cenu, viņa nocēla somu no pleca, bet mēs noņēmām maisus no segliem. Sākām bērt un svērt, kamēr apkrāvām visus zirgus. Samaksājām ganei un devāmies mājup. Tas notika rudenī, laiciņš turējās vēl tīri labs. Pa krēslu tikām līdz Cemernas virsotnei, kad pēkšņi savilkās mākoņi, uzpūta auksts vējš un uzkrita tik biezs sniegs, ka mūs tik tikko neieputināja ar visiem zirgiem. Pēc tam — bēdu lietas — sametās pavisam tumšs. Maldījāmies, maldījāmies, kamēr kads no mums atrada alu.

«Surp, brālīši!» viņš uzsauca. «Te ir sauss!»

Cits pakaļ citam mēs sagājām alā un ievedām arī zirgus. Noņēmām seglus, uzkūrām uguni, pārnakšņojām kā mājās. Bet pret rītu, kad sāka gaisma aust, bijām mēmi aiz brīnumiem.

Izrādījās, ka esam ielīduši cilvēka galvaskausā, kas gulēja starp vīnogulājiem. Brīnījāmies, brīnījāmies, bet te nelabais uzsūtīja sargu, kaut viņu jupis! Tas pacēla galvaskausu, savirpināja un svieda ar to strazdiem, lai tos aizbaidītu. Mēs nokritām kada kalna galā, un tur arī es savainoju zobu.

Te nu ir, jums par godu — vesela ķesele melu!

ČIGĀNS UN MILZIS

(Bosnija )

Meža biezoknī bija pamestas dzirnavas. No seniem laikiem dzirnavās neviens nedzīvoja un graudus tur nemala, jo cilvēki zināja stāstīt, ka tur spokojoties.

Reiz čigāns kaut kur nočiepa maisu kukurūzas un sāka prātot, kur varētu graudus samalt, lai neviens viņu nepieķertu. Te viņš atminējās vecas dzirnas un saka sievai:

—    Ieliec man somā maizi un gabalu svaiga siera, iešu pa nakti uz dzirnavām kukurūzu malt.

Čigāns ielavījās dzirnavās, aizdedza skalu, noslēdza durvis un ķērās pie darba. Tobrīd no kaut kurienes nāca mājās milzis un izdzirda dzirnu akmeņus klaudzam. Milzi pārņēma ziņkārībā, viņš devās uz dzirnavam un pieklauvēja.

—    Taisi vaļā! — milzis kliedz.

—    Ir nedomāju, — čigāns atbild.

—    Ver vaļā! — milzis bļauj. — Ja ne, es uzgāzīšu tev virsū jumtu!

Čigāns izvilka no maisa sieru, izbāza roku pa caurumu sienā un sāka sieru mīcīt, līdz parādījās sula.

—    Ei, blandoņa! — čigāns uzsauc. — Vai redzi, kā no akmens sula tek? Laikam gribi, lai es arī no tevis zupu izspiežu?!

Tādi vārdi milzi diez kā neiepriecināja, un tas laipni teica:

—    Kam tu uzreiz tā? Mēs taču varam ari pa labam, es pats arī neesmu nekāds vārgulis.

Čigāns atvēra durvis, un viņi ar milzi nosēdēja līdz pašam rītam, stastidami viens otram par saviem varoņdarbiem. Beigu beigās milzim sagribējās ēst, un tas saka:

—    Ei, čigān, ko mēs varētu uzēst?

—   Man jau viss ir sagatavots, bet tu gan parūpējies pats par sevi! — čigāns atbild.

—    Labi, es iešu un mēģināšu sadabūt vērsi. Ar vērsi pietiks mums abiem. Bet tu pa to laiku sagatavo malku, lai var gaļu izcept.

Milzis no tuvējām ganībām atdzina vērsi, nokāva, sadalīja un jau gribēja maukt gaļu uz iesma, bet čigāna, kā nav, tā nav. Milzis dodas uz mežu un redz: čigāns vienā mierā rok bedri zem dižskābarža saknēm. Milzis izbrīnījās un sauc:

—    Ko tu tur dari?

—    Pagaidi, gan redzēsi! Es taču neiešu skraidīt šurpu turpu ar malku. Labāk izrakšu skābardi un aizvilkšu veselu uz dzirnavam.

—    Kam mums vesels koks? — Sadusmojās milzis, nolauza pāris milzīgu zaru, uzmeta plecos un devās uz dzirnavām.

—    Ko tu darīsi — iesi pēc ūdens vai grozīsi vērsi uz iesma? — milzis prasa.

Bet čigāns atbild:

—    Labāk es grozīšu vērsi.

Milzis paņēma vērša ādu un devās pēc ūdens. Atpakaļ atnācis, skatās — vērsim viens sāns apcepies, bet otrs pavisam jēls.

—    Kāpēc neesi vērsi apgrozījis? Lai apcepas no visām pusēm, — milzis pārmetoši saka.

—   Man pietiek arī ar vienu sānu, — čigāns caur zobiem novelk, — ja tev ir par maz, grozi pats!

Milzis izcep vērsi un saka:

—    Un tagad pie ēšanas, te nu mēs redzēsim, kurš no mums varenāks vīrs!

Milzis vērsim vienā pusē, čigāns otrā — un abi gremo, ko māk.

Čigāns, kamēr ēd, pamanās piebāzt ar cepto gaļu visas kabatas un vēl somu. Milzis, pieēdies lidz acīm, met mieru un redz, ka čigāns vērša mīkstuma ieracies dziļāk nekā viņš. Milzis apkampj čigānu un saka:

—   Miļo brāl, nāc man līdz! Gribu saviem biedriem īstu vīru parādīt!

Čigānam tāda uzmanība glaimo, un viņi dodas ceļā. Drīz vien abi nonāk milžu mājoklī. Milži tobrīd dārzā lasa ķiršus. Milzis pieliec koku, ar vienu roku pietur galotni, bet ar otru lasa ogas. Čigānam šāds darbs iepatīk. Viņš iet pie milža un ar vienu roku itin kā palīdz galotni pieturēt, bet ar otru tikai plūc ogas un bāž mute. Piepeši milzis atlaiž galotni, koks iztaisnojas, čigāns uzlido gaisā un — blaukš! — iekrīt krūmā, kur vārna perē ligzda olas. Čigāns iebāž vārnu kabatā un, it ka nekas nebutu noticis, lien no krūmiem laukā.

—    Kālab palaidi koku vaļā? — milzis prasa.

—   Palaidu? Es ieraudzīju putnu un lēcu tam pakaļ. Re, kur ir! — Un čigāns izvelk vārnu no kabatas.

Te pēkšņi nez no kurienes uzrodas zaķis. Čigāns iebļaujas:

—    Ķer viņu! Ķer!

Milzis metās zaķim pakaļ, skrēja, skrēja, bet zaķis gabalā.

—    Ek, tu! — čigāns smejas. — Kur nu tev putnus debesis ķert, ja nejauda tādu zvēriņu noķert, kas pa zemi skrien!

Milži brīnās nenobrīnīdamies, tic krāpniekam uz vārda. Aizved čigānu pie sava vadoņa, pastāsta par viņa dižajiem darbiem, ko paši redzējuši, un vadonis liek priekšā palikt pie viņiem pavisam.

No rīta vadonis sūta pēc ūdens divus milžus un čigānu, katram iedodams saritinātu maisu no vērša ādas. Nabaga čigāns pat saritinātu maisu stiepj pēdējiem spēkiem. Te pa zemi velk, te uzmet mugurā un visu laiku gudro, kā lai tiek cauri ar veselu ādu. Pa to laiku arī avots ir klāt. Milži piepilda maisus ar ūdeni, bet čigāns ņem lāpstu un sāk rakt grāvi no avota uz milžu mītni.

—    Ko tu dari? — milži vaicā.

—   Vai tad neredzat? — čigāns atbild. — Kāda jēga katru dienu ūdeni stiept, ja to var aizvadīt līdz pašai mājai. Tad vienmēr būs ūdens diezgan.

Milži sāk lūgties:

—    Neroc grāvi, dieva dēļ! Applūdināsi vēl mūsu mājokli!

—    Rakšu gan! — čigāns tiepjas. — Ja ne, pēc ūdens arī neiešu!

—    Neroc tikai, mīļais, grāvi, mēs gan tevi, gan tavu ūdens maisu aiznesīsim līdz pašai mājai!

Milži izstāstīja vadonim, kādu nelaimi viņiem izdevies novērst, bet vadonis saka:

—   Ja tā, sūtīšu čigānu uz mežu pēc malkas.

No rīta milžu vadonis sūta milžus uz mežu pēc malkas, bet čigānu viņiem līdz. Tā nu visi nonāk mežā, katrs atrod sev dižskābardi, nozāģē un uzceļ plecā. Bet čigāns atritina garu garo virvi, ko no mājas paņēmis, un apmet vai pusmežam apkārt.

—    Ko tu tur esi sadomājis? — milži brīnās.

—    Neko sevišķu. Kālab katru rītu skraidīt uz mežu pēc malkas? Labāk es uzreiz aizvilkšu malku kādām desmit dienām.

Milži lūdzas:

—   Mīļais, labais, nevajag! Tu visu sētu piegāzīsi ar malku, kur tad mēs paši paliksim!

—    Es tomēr darīšu, kā esmu nodomājis, vai arī vispār pēc malkas neiešu!

—   Tu tikai paklausi mūs, mēs gan tēvi, gan tavu malkas nastu uz māju aizstiepsim!

Milži tikmēr pierunāja čigānu, kamēr tas piekrita.

Mājās milži pastāstīja par čigana jauno untumu. Pārējie satraucās. Un vadonis, aprunājies ar visiem, saka čigānam:

—   Mūsu mājā par šauru tādam baram. Še tev piecdesmit dukātu un ej pameklē sev citu mājvietu!

—    Ir nedomāju! — čigāns pretī. — Man tepat ir labi! Es pie jums kā diegs pie adatas — kur jūs, tur es!

Čigāns gulēja virtuvē pie pavarda, tur bija silti un ērti. Vakarā čigāns dzird, ka milži istaba sačukstas:

—   Vajag viņu nobeigt, citādi mēs no viņa vaļā netiksim!

Noklausījies milžu nodomu, čigāns sameklēja pieliekamajā

seglus, nolika pie pavarda savā guļvietā, apsedza, bet pats ielīda gulēt pieliekamajā. Pēc kāda laika virtuvē ielavās milzis ar lielu dzelzs veseri rokā. Zvēla no visa spēka: trali! Trali! Trah!

—    Gatavs! — milzis norūc un dodas gulēt.

Čigāns aiznes seglus atpakaļ uz pieliekamo, apguļas savā vietā un aizmieg. Viņš pamodās vēl pirms saules lēkta, uzpūta pavardā uguni, sēž un pie sevis dungo. Atskrēja milži un nejaudā mutes aizvērt no brīnumiem: čigāns sveiks un vesels.

—    Kā gulēji? — viņi vaicā.

—    Lieliski! Tikai blusas koda — dievs vien zina, cik to bija!

Milži nesaprašanā piebaksta cits citam un klusē. Bet vadonis no jauna mēģina čigānam ieskaidrot:

—   Nudien, mūsu māja ir par šauru. Pie tam, godīgi atzīstos, tev nepiestāv ar mums noņemties, jo tu esi varonis starp varoņiem. Te būs simt dukātu, un ej, no kurienes nācis!

—    Neiešu arī par tūkstoš dukātiem! — čigāns atbild. — Man te ir labi. Kāpēc lai es eju prom? Mājā mani neviens negaida.

Bija svētki, tāpēc milži negāja darbā, bet devās uz lauku mēroties spēkiem, kurš vistālāk aizmetīs akmeni.

Milzis paņem veselu kaudzi akmeņu, paceļ pie pleca un kā-ā met… Pienāca arī čigāna rinda akmeni sviest. Bet čigāns vaicā:

—    Kas tur par cietoksni tālumā?

—    Kam tev tas jāzina?

—   Pagaidiet brītiņu, tūlīt jūs redzēsiet, kā tornis sabruks! — nikni saka čigāns.

—   Vai, vai! Nemet akmeni uz turieni, — iebrēcas milži visi kā viens. — Met uz citu pusi! Tajā cietoksnī dzīvo mūsu valdnieks, ja tu trāpīsi viņa tornī, mums nocirtīs galvas!

—    Kas man par daļu! — čigāns neatlaižas. — Man nav bail ne no jums, ne no jūsu valdnieka! — Un sāk rotīt piedurknes.

Milži viņu ielenc.

—    Mīļo, dārgo brāli! Uzklausi mūs! Mēs tev uzdāvināsim maisu ar zeltu un dukātiem, tikai ej prom no mums, dieva dēļ! Mēs gan tevi, gan tavu nešļavu līdz pašām mājām aiznesīsim, lai tev pašam nebūtu jāpūlas!

Vardei nebūt nav grūti ielēkt ūdenī, arī čigānu nevajadzēja ilgi pierunāt. Viņš uzrāpās vienam milzim uz pleciem, divi citi paņēma maisu ar dukātiem, un visi devās ceļā. Te čigāns dzird, ka vadonis nesējiem čukst:

—    Man gribētos, lai jūs atnesat dukātus atpakaļ!

Čigāns izliekas neko nedzirdējis. Tā nu viņi nonāk līdz čigāna mājai, iespraucas pa zemajām durtiņām iekša. Milzis, kas zelta maisu stiepa, noliecās un nopūtās: «Ufff!» Bet čigāns it kā vēja pūsts laukā un rāpjas uz jumta.

—    Kas tad nu? — milži uztraucas.

—    Pagaidiet, tūlīt mans skurstenis jums atbildēs, bet jūs atbildi nodosiet savam vadonim, ja tikai dzīvi tiksiet līdz mājām!

Milži metās bēgt, ko kājas nes, bet maiss ar zelta dukātiem tika čigānam. Dukātu tur bija tik daudz, ka visiem mums pietiktu un vēl pari paliktu.

VILTUS DROSULIS

(Maķedonija )

Reiz dzīvoja sliņķis. Nostiepjas laukā zem krūma un redz: vesels čemurs mušu aplipušas ap apgrauztu kaulu. Sliņķis atvēzējas, un ar vienu bliezienu kādi četri desmiti kukaiņu pagalam gan.

—    Tu re, ko! Paskat tik, kas es esmu par vīru! — slaists sacīja pats sev. Nu viņam sagribējās, lai visi citi arī turētu viņu par drošuli. Slīmesis aizgaja pie ieroču meistara, palūdza nokalt viņam kārtīgu zobenu un uz tā uzrakstīt: «Viens atvēziens vajadzīgs, un četri desmiti dvēseļu nīks!» — lai katrs, kas uzrakstu izlasītu, brīnītos un drebētu drošuļa priekšā.

Zobenu izkala. Slīmests apkārās zobenu un devās kalnos pabiedēt tos, kas būtu bailīgāki par viņu pašu. Pastaigaja, pastaigāja tin nolikās ēnā atpūsties.

Bet kalnos klīda četrdesmit laupītāju. Pa taciņu viņi nonāca līdz tai vietai, kur sliņķis gulēja un krāca, ievēroja miegamici un aizsūtīja divus izlūkot, kas tas par cilvēku. Laupītāji viņu aplūkoja, izlasīja uzrakstu uz zobena: «Viens atvēziens vajadzīgs, un četri desmiti dvēseļu nīks!» — un paziņoja visu pārējiem. Tad viņi salika galvas kopā un nosprieda, ka nebūtu slikti tādu drošuli ielikt par laupītāju virsnieku.

Bet slaistam to vien vajadzēja. Viņš sadraudzējās ar laupītājiem, un visi devās kalnos. Par viņiem runāja visur un jo sevišķi par drošuli virsnieku. Cilvēki drebeja no bailēm — gan veci, gan jauni. Viss ir skaidrāks par skaidru: viens pateiks, otrs atkartos, trešs pieliks ko klat. Baumas nonāca arī valdniekam ausīs.

Valdnieka galvaspilsētā nebija dzeramā ūdens. Tikai viens vienīgs dīķis, un arī tajā ieperinājies pūķis un par ūdeni prasīja sev apēšanai vienu cilvēku dienā.

Tā arī pūķim tika pa vienam no katras mājas. Te nāca kārta valdnieka meitai. Valdnieks izdeva pavēli: ja atrastos drosulis, kas ar pūķi cīnītos un to uzvarētu, tāds tiktu bagātīgi apdāvināts. Valdniekam stāstīja: sak, laupītājiem esot virsnieks — tāds drosulis, kas ar vienu atvēzienu varot četrdesmit cilvēkus nolikt gar zemi. Valdnieks tūdaļ nosūtīja pie laupītāju virsnieka sūtņus un lūdza ierasties pie viņa pilī ar visu bandu. Ja viņi uzvarēšot pūķi un izglābšot valdnieka meitu, valdnieks ne tikai apžēlošot visu bandu, bet meitu atdošot virsniekam par sievu un laupītājus tūdaļ iecelšot par ministriem, lai tie sēž līdz mūža gaiam pilī un nedauzās pa kalniem.

Kad virsnieks saņēma šādu vēsti, laupītāji uzreiz uz karstam pēdām: ejam un ejam piebeigt to nezvēru! Viņiem dikti gribējās ministros ietikt. Un kālab ne: cīnīsies taču virsnieks, bet viņi pasēdēs maliņā un pēcāk atnaks atlīdzību saņemt.

Virsnieks, pamanījis viņu nepacietību, labi saprata, ka viņam vajadzēs iet visiem pa priekšu, taču nosprieda tā: atteikties neērti, tūdaļ atklāsies, ka viņš mānās, un visi sapratīs, ka viņš nav nekāds drosulis.

Tā nu laupītāji ieradās pie valdnieka, bet pēc tam devās uz dīķi — virsniekam taču jāapsver, kā labāk pūķi nobeigt.

Virsnieks apskatījās un nolēma: banda lai sēž slēpnī, bet viņš pats uzrāpsies kokā un no turienes izrīkos.

No rīta virsnieks ar visu bandu atnāca pie dīķa, laupītājus nolika slēpnī, pats uzkāpa kokā un izlikās par tādu varoni, kam tas viss bijis — nebijis. Kaut arī dvēseles dziļumos viņš jau atvadījies no dzīves, tomēr izrādīt neko neizrāda, pie tam cer, kokā sēdēdams, kaut kā tikt cauri ar veselu ādu. Laupītājiem stingri piekodināja: bez pavēles pūķi neaiztikti

Pēc maza brītiņa no ūdens izlīda pūķis un devās taisni vien pie koka. Drosmīgais mušu sitējs, viņu ieraudzījis, nodrebēja kā apšu lapa: ko nu lai dara? Rīkle pūķim milzīga — cilvēku norīs veselu un vēl aplaizīsies.

«Jā-ā, mēģini nu ar tādu tikt galā! Kur nu!» nelaimes putns domāja. «Labāk tad lēkšu viņam tieši rīklē, lai rij nost — un beigas. Pietiek virsnieku spēlēt un cilvēkiem galvas grozīt, te jau nav mušas jāsit — pa četrdesmit ar vienu vēzienu. Te ir pūķis!»

Arī pūķis viņu pamanīja, atpleta rīkli, pacēla briesmīgo galvu un stiepās taisni pēc virsnieka. Jauneklis tā izbijās, ka pat bandu no slēptuves pasaukt nespēja — sak, šaujiet, nobeidziet pūķi! Drošulim rokas un kājas raustījās, viņš nošļuka no koka un lidoja lejup. Pūķa rīklē netrāpīja, bet ieķērās krēpēs un no bailēm sagrāba briesmoni aiz ausīm, lai nenokristu. Pūķis apstulba. Ne velti veci ļaudis saka: «Ja gļēvulis bailes pārvar, viņam vairs neko nevar padarīt.» Tā arī šoreiz. Pūķis apstulba, bet virsnieks, savas bailes aizmirsis, uzbļāva laupītājiem:

— Ko stāvat, ko gaidāt? Vai gribat, lai es uz pūķa aizjāju pie jums viesos?

Tikko laupītāji to padzirdēja, metās pūķim virsū no visām pusēm, sāka šaut un durstīt pīķiem. Tā arī to nobeidza.

Valdnieks un visa tauta ļoti priecājās, pacēla varoņus uz rokām un gavilēdama nesa uz pilsētu. Tur valdnieks devīgi atalgoja visus spēkavīrus un sāka gatavoties meitas kāzām. Bet taisni tajā pašā laikā kaimiņu valdnieks pieteic valstij karu. Nelūgtais viesis ieradās ar visu karaspēku un sauca valdnieku: nāc, sak, pamēroties spēkiem viens pret vienu! Valdnieks paziņo laupītājiem par jaunajām nepatikšanām un vaicā, vai drosulis virsnieks nevedīšot pret ienaidnieku savu bandu, lai viņu satriektu pīšļos un putekļos.

Virsnieks atbild, ka, protams, iešot un uzvarēšot, tikai lai iedodot viņam drošu zirgu. Valdnieks viņam tūdaļ iedeva kaujas zirgu, un jauneklis aizauļoja paskatīties pretinieka karaspēku. Ieraudzīja milzīgus pulkus ienaidnieka zaldātu un nodomāja: labāk ar godu iet bojā nekā piedzīvot kaunu un negodu.

Viņš uzmeklēja nokaltušu koku, piejāja tam klāt, piesēja savas rokas pie tā; kājas vēl pirms kaujas bija licis sakalt, lai nevarētu nokāpt no zirga, kamēr ienaidnieks nav uzvarēts. Viņš tātad piesējās pie koka un iedūra piešus zirgam sānos, lai tas laižas auļos un sarauj viņu gabalos. Taču iznāca citādi: kad zirgs rāvās uz priekšu, nokaltušais koks sasvērās un varenais auļotājs izrāva to no zemes. Koks ar zariem un saknēm uzkrita virsniekam uz pleca. Bet zirgs aulekšoja uz pretinieka pusi. Ienaidnieki redzēja, ka taisni viņiem virsū traucas jātnieks ar milzīgu milnu. Viņi izbijās, ka tas viņus apsitīs kā mušas, un metās projām, ko kājas nes, gar zemi nogāzdami un sabradādami paši savējos.

Virsnieks sākumā nesaprata, ka uzvarējis kaujā, viņš gaidīja, ka tūdaļ, tūdaļ viņu saraustīs gabalos. Tomēr laikā apķērās. Noņēma no rokām virves, sacirta ar savu zobenu mirušos un ievainotos, izlēja veselu asiņu jūru un atgriezās pie valdnieka.

Valdnieks viņu sagaidīja ar lielu godu un atdeva meitu viņam par sievu. Kad valdnieks nomira, virsnieks mantoja troni, bet laupītāji kļuva par ministriem.

Ir sakāmvārds: «Meli pie laba neved.» Bet, skat, reizēm gadās arī tā, ka meli noved pie laba, kā tas notika šajā pasakā par drosmīgo slīmestu.

MELIEM ĪSAS KĀJAS

(Serbi ja)

Kādam valdniekam bija trīs dēli. Valdnieks novecoja, ne vairs redzēja, ne dzirdēja. Reiz viņš sapņoja, ka plašajā pasaulē kaut kur ir pilsēta, bet pilsētā — aka. Tas, kurš izpeldēsies akas ūdenī, taps atkal jauns, dzirdēs un redzēs kā senāk. Dienai austot, valdnieks pamodās, sasauca dēlus, izstāstīja tiem savu sapni un piebilda:

—    Mīļie bērni! Netaupiet ne pūles, ne naudu, sadabūjiet man šo ūdeni! Par to esmu ar mieru atdot visu savu valsti!

Vecākais dēls saka:

—    Dod man naudu un kuģi ar matrožiem, braukšu ūdeni meklēt!

Valdnieks iedeva visu, kas vajadzīgs, svētīja un vēlēja laimīgu ceļu. Valdniekdēls uzkāpa uz kuģa, ilgi kuģoja, līdz aizkuģoja uz nezināmu pilsētu. Piestāja krastā un tās zemes valdnieks tūdaļ aizsūtīja pie viņa savus sūtņus, lai tie atved pie viņa kuģa pavēlnieku. Valdniekdēls gāja sūtņiem līdzi. Valdnieks viņam vaicā:

—    Kas tu esi? No kurienes? Uz kurieni braukdams?

Bet viesis nelaipni atbild, ka esot valdniekdēls un nevienam neesot brīv viņu izprašņāt. Valdnieks noskaitās, lika iekalt pārdrošo jaunekli važās un iemest cietumā. Viņa ļaudis piemeklēja tas pats liktenis, bet kuģi valdnieks paņēma sev.

Pagāja gads, bet no vecākā dēla nebija ne ziņas, ne miņas. Tad otrais dēls saka tēvam:

—    Ja brālis tik ilgi neatgriežas, dod man naudu un kuģi ar matrožiem, es braukšu ūdeni meklēt!

Tēvs arī viņam iedeva kuģi, svētīja un izvadīja ceļā. Vidējais dēls izbrauca jūrā. Kuģoja, kuģoja, līdz nonāca tanī pašā pilsētā, kur viņa vecākais brālis sēdēja cietumā. Kad kuģis noenkurojās, zemes valdnieks atkal sūta savus sūtņus atvest pie viņa kuģa pavēlnieku. Vidējais dēls atnāk, bet valdnieks vaicā:

—    Kas tu esi? No kurienes? Uz kurieni dodies?

Bet viesis nelaipni atbild, ka esot valdniekdēls un nevienam nav brīv viņu iztaujāt. Valdnieks sadusmojas un liek arī vidējo brāli iemest cietumā.

Paiet vēl gads, bet ari no vidējā dēla nav ne ziņas, ne miņas. Nu jaunākais dēls saka tēvam:

—    Ko lai dara? Dod man naudu un kuģi ar matrožiem, tagad mana kārta braukt ūdeni meklēt!

Tēvs viņam arī dod kuģi un izvada ar svētību. Kuģoja, kuģoja jaunākais dēls, līdz aizkuģoja tanī pašā pilsētā, kur abi brāļi ieslodzīti. Tiklīdz kuģis noenkurojies, valdnieks atsūta savus ļaudis pēc kuģa pavēlnieka. Jaunākais dēls atnāk pie valdnieka, bet tas vaicā:

—    Kas tu esi? No kurienes? Uz kurieni braukdams?

Valdniekdēls nu ņemas bēdīgi stāstīt visu pēc kārtas: kā

viņa vecais tēvs tapis pusakls un puskurls, kā redzējis sapnī aku, kura atrodoties nezināmā pilsētā un kuras ūdens varot atdot viņam redzi un dzirdi, kā divi vecākie brāļi devušies ūdeni meklēt un nav atgriezušies. Valdnieks viņu uzklausīja un saka:

—    Ja tā, dēliņ, tad laimīgu ceļu! Atpakaļ braukdams, raugi, nepabrauc garām! Arī man ir daudz gadu, un, ja dievs dos tev atrast šo ūdeni, es arī labprāt tajā izpeldētos un atjaunotos.

Valdnieks atlaida jaunāko dēlu, un tas kuģoja tālāk. Ilgi kuģoja, līdz nonāca pie liela kalna. Kuģis piestāja, valdniekdēls izkāpa krastā, sēdās zirgā un devās tālāk pa sauszemi, bet savus ļaudis atstāja uz kuģa gaidīt viņu atgriežamies. Pajājis kādu gabaliņu, satiek vecu vientuļnieku.

—    Dievs palīdz! — saka valdniekdēls un vaicā, vai sirmgalvis nezin, kur atrodas tāda un tāda pilsēta. Vientuļnieks atbild, ka nezina vis, bet piebilst:

—    Uzkāp kalnā! Tur dzīvo mednieks; viņš māk sarunāties ar putniem. Varbūt no tiem var ko uzzināt par tādu pilsētu.

Valdniekdēls uzrāpjas kalnā un drīz vien ierauga mednieku.

—    Dzirdēju, brāl, ka tu mākot sarunāties ar putniem, — valdniekdēls saka, — bet putni visur lido. Vai neesi no viņiem dzirdējis, kur atrodas pilsēta, ko es meklēju?

—    Neesmu dzirdējis gan, bet mēs tūdaļ pavaicāsim.

Mednieks sasauc putnus un vaicā:

—    Vai kāds no jums nav redzējis to pilsētu?

Putni vienā balsī atbild — «nē», bet tūdaļ piebilst:

—    Ir viens slims ērglis, kas lidot vairs nespēj. Viņš palika mežā. Varbūt viņš kaut ko zinās par to pilsētu.

Valdniekdēls ar mednieku aiziet pie ērgļa un vaicā tam.

—    Tikai reizi mūžā esmu lidojis tai pāri, — saka ērglis, — tas ir tāls ceļš. Jāņem līdzi divpadsmit aunus, divas slotas un virvi. Divpadsmit lauvas sēž pie vārtiem un sargā pilsētu. Tie metas virsū ikvienam, kas parādās tuvumā. Iedosi katram pa aunam. Ieiesi pilsētā — redzēsi meitenes ielās uzlasām gružus ar rokām. Viņas var cilvēkam izskrāpēt acis. Iedod viņām slotas, un viņas nomierināsies. Trešā meitene viena pati laista ielas, bet ūdeni smeļ ar saviem matiem. Viņai jāiedod virve, un viņa liks tev mieru. Pie tam pilsētā jānonāk taisni dienvidū! Tajā laikā valdniece vienmēr guļ. Vajag visu pēc iespējas ātrāk paveikt un bēgt prom!

Valdniekdēls uzsēdina ērgli zirgā un jāj atpakaļ uz kuģi. Tā viņi kuģo tālāk. Pa ceļam valdniekdēls ērgli labi baro, lai tas atkoptos un atveseļotos. Kuģo, līdz atkal nonāk pie kāda kalna.

Ērglis saka:

—   Vispirms aizlidošu pats un paskatīšos, kas tur notiek.

Ērglis pacēlās augstu gaisā, pārlidoja pār pilsētu, visu izlūkoja un atgriezās.

—    Jābrauc rīt no paša rīta, lai ap pusdienlaiku nokļūtu pilsētā, — viņš teica.

Ar saules lēktu visi ir jau kājās un dodas ceļā. Tieši dienvidū nonāk pilsētā. Valdniekdēls pa priekšu, kalpi tam pakaļ. Tiklīdz viņi tuvojas pilsētas vārtiem, parādās divpadsmit lauvas. Kalpi pasviež tiem divpadsmit aunus, un lauvas sāk tos plēst. Tā viņi ieiet pilsētā, bet tur meitenes tīra ielas ar rokām. Cilvēkus ieraudzījušas, metas tiem virsū. Bet šie pamet viņārn slotas, un meitenes nomierinās. Vēl mazliet pagājuši, redz aku, bet pie akas meiteni, kas smeļ ūdeni ar saviem matiem. Arī viņa grib mesties tiem virsū, bet kalpi iedod viņai virvi, un meitene atstāj viņus mierā. Kalpi paņem ūdeni, aiznes uz kuģa, bet valdniekdēls aiziet palūkoties uz valdnieci. Viņa guļ. Valdniekdēls klusītēm pieiet, noskūpsta viņu, novelk gredzenu viņai no pirksta un kreisās kājas kurpīti, iezīmē ceļgalu un atgriežas uz kuģa. Tūdaļ viņi paceļ enkuru un dodas atpakaļceļā.

Valdniece pamodās, kad kuģis jau bija tālu. Viņa tūlīt saprata, kas noticis, izmetās no pils un uzkliedza meitenei, kas laistīja pilsētu:

—    Ak, tu neliete! Tik daudz gadu esi kalpojusi man pēc labākās sirdsapziņas, bet tagad nodevi!

Taču meitene atbild:

—    Es tev kalpoju tik daudz gadu, bet tu man neesi sagādājusi virvi. Bet šis jauneklis atnāca un iedeva.

Valdniece devās pie meitenēm, kas tīrīja ielas, un uzkliedza:

—    Ak, jūs nelietīgās! Tik daudz gadu esat kalpojušas man pēc labākās sirdsapziņas, bet nu ņēmāt un nodevāt!

Bet meitenes taisnojas:

—    Mēs tik daudz gadu tev kalpojam, bet tu mums neesi sagādājusi slotas. Bet viņš, tikko atnāca, tā iedeva.

Beigu beigās valdniece nonāk pie lauvām un saka:

—    Ek, jūs miegamices! Ko jūs esat izdarījuši! Tik daudz gadu esat kalpojuši man pēc labākās sirdsapziņas, bet tagad nodevāt!

Lauvas tai atbild:

—    Mēs tik daudz gadu tev kalpojam, bet tu ne reizi mūs neesi kārtīgi paēdinājusi. Bet viņš atnāca un iedeva katram pa aunam.

Valdniece apklusa — saprata, ka pati vien pie visa vainojama.

Bet valdniekdēls pēc garā ceļa atkal nonāca pilsētā, kur viņa brāļi sēž cietumā. Valdnieks, tikko uzzinājis par viņa atbraukšanu, iziet jaunākajam dēlam pretī, laipni apsveicinās un vaicā: — Nu kā, dēliņ, — vai atradi to, ko meklēji?

—    Atradu, paldies dievam, — jaunākais dēls atbild.

Valdnieks ļoti nopriecājas un saka: — Kā būtu, ja pārbaudītu, vai patiesi ūdenim ir tik brīnišķīgas īpašības?

Valdnieks izpeldējās ūdenī un izkāpa no tā jauns un vesels, it kā viņam būtu tikai divdesmit gadu.

—    Ja tu mani tā iepriecināji, — viņš jauneklim sāka, — arī es tevi iepriecināšu. Tavi brāļi ir dzīvi, abi atrodas pie manis. Viņi nebija tik gudri kā tu un uzvedās nepieklājīgi, tāpēc es tos sodīju. Bet tagad es tev viņus abus uzdāvināšu.

Valdnieks lika atvest ieslodzītos, nodeva tos brālim, un tas ļoti nopriecājās, abus vecākos brāļus ieraudzījis. Tad valdnieks atdeva viņiem ļaudis un kuģus, piedevām vēl apdāvināja ar visu ceļā nepieciešamo. Katrs brālis iekāpa savā kuģī, un visi kuģoja mājup.

Pa ceļam vecākie brāļi sāka prātot, kā atņemt jaunākajam ūdeni, lai paši varētu tēvu iepriecināt. Tie uzpirka viņa ļaudis un lika dzīvības ūdeni ieliet viņu krūkās, bet brāļa krūkās iepildīt jūras ūdeni.

Tēvs ar nepacietību gaidīja dēlu atgriežamies.

—    Esiet sveicināti, bērni! Nu, vai atradāt brīnumūdeni? — viņš dēliem vaicāja.

—   Paldies dievam, atradām! Lai no sākuma jaunākais brālis parāda savu ūdeni, pēc tam arī mēs savējo, — vecākais teica.

Kalpi tūdaļ izlēja ūdeni no jaunākā dēla krūkām, valdnieks tajā izpeldējās, bet ūdens nepalīdzēja. Tad tēvs saka vecākajiem dēliem:

—    Un tagad rādiet savu ūdeni!

Viņi atnesa savas krūkas, valdnieks izpeldējās un uzreiz tapa stiprs, redzēja un dzirdēja kā jauneklis. Tēvs sadusmojās uz jaunāko dēlu.

—    Tu neko neesi atradis! Esot atnesis dzīvības ūdeni! Taisies nu, kurp deguns rāda, ja esi mani piemānījis!

Un padzina jaunāko dēlu no pils. Aizgāja valdniekdēls pasaulē un salīga pie kāda saimnieka ganīt aitas.

Bet valdniece, kam bija dzīvības ūdens, dzemdēja viņam dēlu. Kad dēlam palika gadiņš, tas mātei vaicā:

—    Māmiņ! Bet kur ir mans tētis?

—    Mēs viņu atradīsim, dēliņ, — māte atbild.

Valdniece saposās ceļam, abi ar dēlu iesēdās kuģī un devās jūrā. Pēc ilgāka laika aizkuģoja pilsētā, kur dzīvoja valdniekdēls. Kuģis piestāja krastā, valdniece iznāca malā un tūlīt pat uzrakstīja valdniekam vēstuli:

«Atsūti pie manis cilvēku, kas paņēma manu ūdeni!»

Valdnieks aizsūtīja vecāko dēlu. Tas sēdās zirgā un aizjāja pie valdnieces telts. Valdniece viņu laipni sagaidīja un vaicā:

—   Vai tu paņēmi manu ūdeni?

—    Es.

—    Bet vai vēl kaut ko paņēmi?

—    Nē, neko.

Valdniece atvēzējās un iesita vecākajam dēlam pa seju. Vieglītēm iesita, taču uzreiz izsita divus zobus. Pēc tam vēlēja tam atgriezties pie tēva, sacīdama:

—    Ej un saki tēvam, lai atsūta pie manis to, kas paņēma ūdeni!

Vecākāis dēls atgriezās un izstāstīja tēvam visu, kā bijis.

Tēvs aizsūta pie valdnieces vidējo dēlu. Viņa arī to laipni saņēma un vaicā:

—   Vai tu paņēmi manu ūdeni?

—    Es.

—    Un ko vēl tu paņēmi?

—    Neko.

Valdniece arī viņu tā ieplaukāja, ka izsita divus zobus.

—    Vai zini, ko? — valdniece saka. — Sveicini tēvu un saki viņam: ja man neatsūtīs to, kas paņēma ūdeni, es izpostīšu visu šo valsti. Pagaidi, es tev iedošu kaut ko, kas palīdzēs to cilvēku atrast.

Viņa apsēdās, uzzīmēja sava dēla seju uz zīda lakata un saka:

—    Tas cilvēks izskatās kā šis puisēns.

Vidējais brālis atgriezās pie tēva un izstāstīja visu, kā bijis. Bet valdnieks, paskatījies uz lakatu, tūdaļ pazina jaunāko dēlu. Un pavēlēja, lai ar šo lakatu visos ciemos sameklē trešo brāli.

Tā nu valdnieka ļaudis nonāca arī līdz tam ciemam, kur viņa dēls bija par ganu. Sākumā lakatu parādīja ciema vecākajam. Tas atlocīja drānu, palūkojās un redz, ka tur uzzīmēts viņa gans. Te nu ciema vecākais valdniekdēlam saka:

—    Bet tas taču esi tu!

Valdniekdēls negribēja atzīties, kas viņš tāds ir, bet, kad saprata, ka jāiet pie tēva, visu izstāstīja un devās uz mājām. Tēvs viņu apskāva un saka:

—    Kur iu biji, dēls? Mana valsts apdraudēta!

—    Un kas tur vainīgs? Dod zirgu, braukšu pie valdnieces!

Valdnieks saposa viņu un izvadīja. Valdniece, viņu ieraudzījusi, uzreiz pazina. Pazina arī dēliņš — un nu tik saukt:

—    Tas ir mans tētis! Tas ir mans tētis!

Valdniekdēls ieiet teltī, bet valdniece vaicā:

—    Vai tu paņēmi manu ūdeni?

—    Es.

—    Un ko vēl?

Te valdniekdēls izvelk gredzenu, kurpīti un saka:

•— Sos te. Bez tam tev uz ceļa ir zīme.

Viņi apskāvās un saskūpstījās, bet pēc tam devās uz pilsētu un salaulajas. Tēvs, vēl dzīvs būdams, nodeva jaunākajam dēlam valsti, bet vacākos padzina. Tā jaunākais dēls tapa par divu valstu valdnieku.

TAISNĪBA UN NETAISNĪBA

(Serbija )

Kādam valdniekam bija divi dēli: viens ļauns un netaisns, otrs — labs un taisnīgs. Kad tēvs nomira, netaisnais teica taisnīgajam:

—   Vācies projām ar labu! Kopā dzīvot mēs vairs nevaram. Še tev trīssimt cehīnu un zirgs — tā tava daļa no tēva mantojuma, vairāk tu neko nesaņemsi.

—    Paldies par to pašu!

Labais dēls paņēma trīssimt cehīnus, zirgu un devās projām.

Pēc kāda laika abi brāļi satiekas uz ceļa. Labais saka ļaunajam:

—    Dievs palīdz, brāl!

—   Tā nu šis tev palīdzēs! — ļaunais atbild. — Ko tu visu laiku viņu piemini? Netaisnība ir stiprāka par taisnību!

—    Esmu ar mieru derēt uz simt zelta cehīniem, ka taisnība ir stiprāka par netaisnību, — labais dēls saka.

Brāļi saderēja uz simt zelta cehīniem un norunāja, ka strīdu izšķirs tas, kurš pirmais nāks pretī pa ceļu.

Pēc laiciņa viņi satiek velnu mūka izskatā un prasa tam:

—    Kas ir stiprāks — taisnība vai netaisnība?,

—    Netaisnība, — velns atbild.

Un labais pazaudē simt cehīnus.

Nu viņi sader uz otru simtu, pēc tam uz trešo, un katru reizi abiem parādās velns cilvēka izskatā un gādā par to, lai labais dels pazaudētu gan savus trīssimt cehinus, gan zirgu.

Beigās labais brālis saka:

—    Nav man vairs ne cehīnu, ne zirga, bet vēl ir acis pierē, uz tām esmu ar mieru saderēt.

Un abi saderēja. Tad ļaunais brālis, negaidot svešu spriedumu, ņēma nazi un izdūra labajam acis, teikdams:

—    Lai nu tagad tev palīdz tava taisnība, kad esi zaudējis acis!

—    Taisnības dēļ esmu tās zaudējis. Bet es tev ļoti lūdzu, iedod man ūdeni, ar ko saslapināt lūpas un apmazgāt brūces, aizved mani pie avota zem egles un atstāj tur! — nelaimīgais atbild.

Brālis paklausīja, iedeva viņam ūdeni, aizveda pie avota zem egles un tur atstāja.

Zem egles sēžot, nakts vidū labais brālis dzird, ka viļas atnākušas peldēties un viena no tām saka:

—    Vai jūs zināt, ka valdnieka meita saslimusi ar spitālību? Valdnieks sasaucis labākos ārstus, bet neviens nevar viņu izārstēt. Ja viņi zinātu, ka princesi vajag tikai apslacīt ar ūdeni, kura mes esam peldējušās, nabadzīte jau nakamajā dienā būtu vesela! Kurlie, aklie, klibie — visi var tapt veseli, ja nomazgāsies šajā ūdenī.

Taisni tobrīd iedziedājās gailis, un viļas pazuda. Nelaimīgais rāpus aizrāpoja līdz avotam, apmazgāja acis un uzreiz tapa redzīgs. Pēc tam viņš iesmela ūdeni krūkā un devās taisni pie valdnieka.

—    Es varu meitu izdziedināt, — labais brālis saka. — Ja jūs ielaidīsiet mani pie viņas, princese rīt būs vesela.

Viņu ieveda princeses istabā, un jauneklis apslacīja viņu ar ūdeni no savas krūzes. Nākamajā dienā princese izveseļojās.

Valdnieks nopriecājās tik ļoti, ka atdeva labajam brālim pusi valsts un savu meitu par sievu. Tā labais dēls tika par pirmo cilvēku valstī pēc paša valdnieka.

Runas par šo gadījumu izklīda pa visu valsti; tās nonāca arī līdz ļaunajam brālim, kas bija apgalvojis, ka netaisnība ir stiprāka par taisnību. «Tatad brālis atradis laimi zem egles,» ļaunais dēls nodomaja un devās turp. Iesmēlis ūdeni krūzē, viņš nostājās zem egles un izdūra sev acis.

Nakts vidū viļas atnaca peldēties un pārrunaja princeses izveseļošanos.

—   Droši vien kāds būs noklausījies mūsu sarunu, mēs taču runājām par to, kā viņu izdziedināt. Varbūt arī tagad mūs noklausās? Iesim paskatīties!

Viļas paraudzījās zem egles, ieraudzīja tur ļauno brāli — to, kas sacīja, ka netaisnība ir tiprāka par taisnību, — sagrāba viņu aiz rokām un kājām un saraustīja gabalos. Tā viņam palīdzēja netaisnībai

PRĀTS UN LAIME

(Maķedonija)

Reiz dzīvoja puisis — tāds padumjš un ļoti nabags. Ik mīļu dieniņu aiz bada zobus klabināja un gulēt likās neēdis: nebija par ko maizi nopirkt. Puisim pavisam gals būtu klāt, ja nepalīdzētu kaimiņi: te pabaro, te iedod kadu nieka darbiņu — pēc ūdens aiziet vai, teiksim, malku saskaldīt un sakraut grēdā. Mēģināja viņu arī amatā mācīt, lai viņš taptu kā tēvs — par labu strādnieku, saimnieku; ja jau augumā padevies, laiks ķerties pie darba! Sūtīja viņu uz mežu ar malkas cirtējiem un pat ēzeli aizdeva, lai, sak, puisis sacērt malku un pēc tam tirgū pārdod. Bet kur nu! Puisim galva tukša kā ķirbis.

Bet puisim taču bija gan Prāts, gan Laime. Tikai diemžēl tie savu saimnieku picmanīja, aizklīda nezin kur — un tā viņš kļuva par muļķīti.

Ilgi klejoja pa pasauli puiša Prāts un Laime, kamēr reiz nejauši sastapās vienuviet.

—   Sveiks, brālīti Prātiņ! — smaidīdama sacīja Laime. — Kā aizgājām katrs uz savu pusi, tā viens otru piemirsām. Kur tad tu biji pazudis?

—   Taisni tāpat kā tu, — smīnēdams atbildēja Prāts. — Bet kālab tāda iztaujāšana?

—    Vai tad tu nesaproti, kālab? — atbildēja Laime.

—    Vai tā puiša deļ?

—    Nu, redzi nu, tev arī viss ir skaidrs, — Laime sacīja. — Paklau, mums jāpalīdz viņam! Šitā nevar turpināties!

—   Ja tu tā gribi, es esmu ar mieru — palīdzēsim!

Tā norunājuši, abi ņēmās puisim palīdzēt. Nabadziņš uzreiz pieņēmās prātā, un viss, pie kā viņš ķērās, tam padevās. Sākumam viņš palūdza kaimiņiem ēzeli un devās uz mežu uzmeklēt labi resnu dižskābardi, lai to nocirstu, sazāģētu un saskaldītu malkā pārdošanai. Puisis sagribēja atrast labu koku, nevis nastiņu žagaru pusotra graša vērtībā kā agrāk.

Atrada koku, ņēmās cirst no visa spēka. Varenais koks nodrebēja, nogāzās zemē, un pēkšņi no dobuma sāka birt zelta nauda. Puisis sākumā pat neapjēdza, kā viņam paveicies: savu mūžu nebija zeltu redzējis. Tomēr salasīja naudu un rūpīgi noglabāja somā — Laime viņam iečukstēja, kas jādara, — bet pēc tam saskaldīja divas milzu nastas lieliskas malkas, uzkrāva ēzelim mugura un devās mājup.

Mājas puisis izbēra no somas naudu un apķērās: «Visu uzreiz nav ko rādīt. Labāk izdarīšu tā — paņemšu vienu naudas gabalu un aiznesīšu uzpircējam. Lai tas novērtē, bet tālāk paskatīšos, ko iesākt.» Puisis, kā redzams, bija pieņēmies prātā ne pa jokam.

Zelta uzpircējs paņēma naudas gabalu un pārbaudīja uz zoba, bet pēc tam ar skābi. Redz — tīrs zelts. Ņēmās ar puisi tirgoties. Bet puisis noprata: «Laikam jau naudiņa dārgi maksā, ja viltīgais vecis tā rosās un dot to atpakaļ ir nedomā.»

LIzpircējs viņam saka:

—    Prasi, ko gribi, bet pārdod man šo bronzas naudiņu! Man vajag bronzu smalkiem darbiem.

Bet puisis atbild:

—   Neatnesu to pārdot. Mantiņa man palikusi mantojumā no tēva, gribēju tikai uzzināt tai cenu.

Un gudrinieks nepārdeva zelta naudiņu, bet cenu tomēr uzzināja un noprata: «Ja uzpircējs tik daudz maksā, tātad tai ir vēl augstāka cena. Pamēģināšu laimi citur — varbūt dos vēl vairāk.»

Puisis paņēma naudiņu un devās pie cita uzpircēja. Pēc tam pie vēl viena, bet galu galā par labu cenu pārdeva augļotājam. Un atgriezās mājās ar lielu naudu.

«Vai tikai tas nav zelts?» viņš nodomāja. «Vajadzēs citā pilsēta uzzināt cenu un pārdot dārgāk, citādi mani apkrāps un vēl apsmies.»

Puisis paņēma savu zeltu un devās ceļā, gāja no pilsētas uz pilsētu un visur taujaja pēc cenas. Pirmajā pilsētā pārdeva vienu naudas gabalu par pieklājīgu cenu. Nonāca nākamajā pilsētā — tur par tādu pašu maksā divtik… Trešajā — trīstik. Ta viņš aizkļuva līdz pašai galvaspilsētai un tur pārdeva visu zeltu un tapa bagats. Nu puisis sadomāja ķerties pie tirgošanās, lai pavairotu savu bagātību. Apskatījās, izpētīja, kādas preces visvairāk pieprasa, noīrēja tirgus būdas, saveda tajās preces, saliga pārdevējus — rīkojās ar tādu vērienu kā īsts tirgonis. Visi apbrīnoja viņa bagātību un prātu. Arī pats viņš nebija zemē metams. Sanāca pircēji, jo viņa būdās bija preces lielā izvēlē, pie tam cenas mazliet zemākas nekā citur, arī apkalpot viņš macēja kā neviens. Tirgošanās gāja no rokas. Un puisis tapa slavens visā galvaspilsētā.

Arī valdnieks uzzināja par jauno tirgoni. Pabrīnījās, pabrīnījās valdnieka galminieki par jaunajām būdām un sāka tur iepirkt mantas — visu, kas vajadzīgs valdnieka karadraudzei. Pēc tam arī pats valdnieks pavēstīja, ka puisis būs viņam preču piegādātājs. Viņš sāka preces piegādāt valdniekam, bet par cenu nebilda ne vārda. Tā turpinājās veselu gadu.

Valdnieks izbrīnījās par tādu pacietību. Citi tirgotāji taču ik mēnesi naca pie viņa pēc naudas! Valdnieks izsauca puisi pie sevis, labi samaksāja un turpat vienojās, ka arī nākamgad viņš tam piegādās preces.

Tanī pašā laikā valdnieks pilī sarīkoja dzīres, ielūdza visslavenākos vīrus: karavadoņus, pilskungus, visādus augstmaņus, sirmus padomniekus — ar vardu sakot, visu augstako sabiedrību. Ataicināja ari puisi uz dzīrēm. Saņēmis valdnieka ielūgumu, puisis tūdaļ devas pie drēbnieka, pasūtīja sev dārgu, krāšņu apģērbu kā galminiekam, saposās un devās uz dzīrēm. Bet izskatījās viņš tanī apģērbā brīnum jauki — nenopriecāties!

Tā puisis nonāca pili. Prāts un Laime viņu nepameta: kopā ar puisi abi ieradas pie valdnieka, lai varētu iet palīga savam saimniekam, tikko ievajadzēsies. Jauno tirgotāju nosēdināja goda vietā kopā ar augstmaņiem, kā jau svarīgam viesim pienākas. Bet puisis svētku drānās visiem likās skaists kā eņģelis, tik jauks un gudrs, ka ne acu novērst.

Paēda viesi, padzēra; iznāca valdnieks pie ciemiņiem — apsveikt un laipnu vārdu pasacīt. Bet kopā ar viņu atnāca valdnieka meita. Tikko meitene ieraudzīja jaunekli — iemīlēja viņu no visas sirds. Izgāja no zāles un tūdaļ pieprasīja: izpreciniet ātrāk mani šim jauneklim!

—    Ko tu, meitiņ, vai tad tas ir iespējams? — valdniece sacīja. — Kā mēs varam tevi izdot par sievu šim puisim! Tas taču ir vienkāršs tirgotājs! Viņš tev nav piemērots! Pagaidi kādu princi, nevis izej pie šī zemnieka!

—    Māmiņ, mana sirds pieder viņam — un cauri! — meitene raudādama atbild. — Nevaru bez viņa dzīvot. Vai nu rīt saderiniet mani ar viņu, vai, es jums zvēru, došos nāvē! Grēks būs uz jūsu sirdsapziņas, un viņā saulē jūs par to atbildēsiet!

Valdnieka meita ieslēdzās savā istabā, nolikās gultā un raudāja.

Tikko viesi aizgāja, valdniece devās pie vīra un visu viņam izstāstīja. Valdnieks mēģināja princesi pierunāt: atsakies no savas iedomas, viņš nav tevis cienīgs! Kur nu! Meitene pat neklausījās — kā redzams, ne velti Prāts un Laime bija pūlējušies puiša labā.

—   Vai nu iešu par sievu pie tā, ko mīlu, vai rīt pat iedzeršu indi! — princese paziņoja.

Valdnieks pretojās šai laulībai, bet vairāk gan skata pēc. Sirds dziļumos viņš bija ar mieru meitu izprecināt jaunajam tirgonim.

—    Vai zini ko, mīļo siev, — viņš sacīja valdniecei, — dosim meitu tam, kas viņai iepaticies! Tas nekas, ka viņš nav no slavenas dzimtas, kaut tikai mūsu meita būtu priecīga un laimīga!

—    Ja tu tā domā, kungs, — valdniece atbild, — lai notiek! Nāc šurp, meitiņ! Būs, kā tu gribi, apprecināsim tevi ar šo skaistuli. Ej nomazgājies un pēc tam bučo roku tēvam un mātei, lai varam tev novēlēt laimes!

To dzirdējusi, princese aizmetās pa kaklu pa galvu, pirtī ar smaržīgām ziepēm nomazgājās, saposās. Un atnaca pie valdnieka un valdnieces, paklanījās un ar cieņu noskūpstīja abiem rokas. Tūdaļ valdnieks nosūtīja ziņnesi pie līgavaiņa: sak, būsi valdnieka znots, viņš tev dod par sievu savu mīļoto meitu un ieved tevi savā namā. Puisi atveda tieši pie valdnieka, puisis palocījās līdz zemei un sacīja:

—   Pateicos par lielo godu! Tikai es neesmu jūsu cienīgs. Tāpēc ludzu jūs apdomāties, lai pēc tam jums nav jānožēlo.

—  'Tas nekas, ka tu esi zemas kārtas, — valdnieks atbild. — Ja man labpatiks, tu kāpsi augstu. Tava laime tev palīdz, puis! Ņem šo gredzenu! Esiet laimīgi, bērni!

Viņi vienojās, valdnieks noteica kāzu dienu. Saaicināja muzikantus, lai tie dzīrēs spēlētu un viesus pajautrinātu.

Svinības ilga vairākas dienas. Bet pēdējā svinību dienā Prāts un Laime no jauna satikās.

—    Pratiņ, brālīt, kur tu paliec? — Laime iesmējās. — Vai redzi, cik augstu musu puisis ticis? Palicis par valdnieka znotu! Un to visu izdarīju es! Laikam ne velti veci ļaudis saka: «Galvenais ir piedzimt nevis skaistam, bet gan — laimīgam!» ,

—    Paklausies, Laime, — Prāts atbild, — ja es nebūtu puisi atbalstījis, viņš nekad tik tālu nebūtu ticis. Bez manis tu esi bezspēcīga.

—   Tā, tā! — Laime apvainojās. — Vai tad valdnieks velti būtu teicis, ka es puisim palīdzu?

—    Ja tu esi iespītējusies, tad man arī pietiek! — Prāts saskaitās. — Tiec tagad galā bez manis! Es vairs puisi neatbalstīšu. Tūdaļ viss būs pagalam.

Sastrīdējās Prāts un Laime, un Prāts puisi pameta. Bet tas notika to pašu dienu, kad viņam bija jāiet pie līgavas. Puisis atkal kļuva dumjš kā senāk. Atveda pie viņa valdnieka meitu, bet viņš pēkšņi cērt tai pļauku un izdzen no istabas. Jaunā $ieva izbrīnījās, atkal pieklauvēja pie viņa durvīm. Viņš otrreiz to iepļaukā un atkal padzen. Trešo reizi atkārtojās tas pats. Un kādas muļķības viņš pie tam runāja! Piecgadīgs bērns droši vien runātu sakarīgāk.

Valdnieka meita apmulsa, aizskrēja pie mātes un izstāstīja visu, kā bijis. Valdniece devās pie znota noskaidrot, ko tas nozīmē. Bet jauneklis tā muld, ka viņa nodomāja — nabadziņš no tiesas sajucis prātā. Tā arī paziņoja valdniekam. Valdnieks lika atvest jauno vīru, sāka ar viņu runāties par visvisādām darīšanām. Jautā ko jautādams — puisis tik runā šķērsām, līdz valdnieks neko vairs nesaprot. Te nu valdnieks attapa, ka znots zaudējis prātu. Puisi ieslēdza un atsauca labākos ārstus.

—    Beigusies lielā laime, valdnieci — valdnieks bēdīgi nopūtās. — Mūsu znots šķīries no prāta.

—    Nepārsteidzies! — valdniece atbild. — Kas zina, kā būs tālāk! Varbūt līdz rītam atlabs. Puisis droši vien no prieka apstulbis… Gadās.

—   Ja lidz ritam tas pāries — labi! — valdnieks atbild. — Bet ja ne, izdzīšu puisi, lai iet, no kurienes nācis!

Un Laime? Pamanījusi, ka puisis tapis plānprātīgs, ļoti nobēdājās, saprata savu kļūdu un devās ceļā. Nolēma uzmeklēt Prātu. Uzmeklēja un lūdz:

—    Nāc palīdzi puisim! Viņš kritis kaunā.

—    Vai nu tu saproti? … — Prāts vaicā.

—    Esmu vainīga! — Laime atbild. — Palīdzi tikai, tad es nekad vairs no tevis nešķiršos. Izpirkšu savu vainu! Piedod, lūdzams!

Tādas runas izdzirdis, Prāts apžēlojās un atgriezās pie puiša. Tas uzreiz attapās un saprata, ko naktī sarunājis. Apdomāja, kā lai attaisnojas valdnieka priekšā.

Valdniekam paziņoja — znots gribot ar viņu runāt. Valdnieks lika viņu tūlīt pat atvest. Bet puisis ņemas žēloties:

—    Ko tas nozīmē? Kāpēc mani visu nakti tur aiz atslēgas?

—    Nerunāsim par to, dēliņ! — atbild valdnieks. — Labāk paklausies, ko mana meita mums pastāstīja! Kāpēc tu viņu trīsreiz iepļaukāji? Kāpēc izdzini viņu no istabas?

Bet puisis jau bija izdomājis, ko valdniekam sacīt, jo Prāts un Laime atkal stāvēja viņam klāt.

—   Jā, kungs un valdniek, es tik tiešām iecirtu viņai trīs pļaukas. Tā man tēvs mācīja: kad precēsies, trīs reizes iepļaukā līgavu, lai viņai paliek prātā trīs svēti likumi. Pirmā pļauka — lai zina, ka es esmu mājā saimnieks, un ciena savu vīru. Otrā — lai ciena savu tēvu, bet trešā — lai ciena māti. Tas arī bija par iemeslu vakardienas jukām.

Dzirdot tik gudru runu, valdnieks visu znotam piedeva, un puisis sāka dzīvot pilī ar jauno sievu. Droši vien viņš vel tagad dzīvo tajā karaļvalstī.

LIKTENIS

( Bosnija )

Kādā pilsētā dzīvoja trīs brāļi. Divi vecākie bija precēti, bet jaunākais neprecēts un liels izšķērdētājs. Vecākie nodala viņa daļu no mantojuma un saka:

—   Te būs tavs īpašums. Strādā, ja gribi, mēs vairs ar tevi kopā dzīvot negribam.

Jaunākais brālis, paņēmis savu daļu, iedabu nemainīja, labprāt tērēja otra mantu, bet nekad negribēja neko darīt. Kad bija visu savu mantojumu izputinājis, pārradās atkal pie brāļiem. Tie lugtin lūdzās, lai viņš atmetot izšķērdību un slinkumu, tad viņu atkal labu prātu atpakaļ pieņemšot, bet tas neko nelīdzēja.

Tad nu vecākais brālis jaunākajam saka:

—    Ej, kur deguns rāda, mēs vairs tevi nebarosim!

Tagad pastarītis, brāļu padzīts, nodomā: «Strādāt nemāku, jo man nav nekāda amata, jāiet pasaulē laimi meklēt.»

Nonācis kādā pļavā, pats nezinādams, kurp iet un ko meklē, redz sirmgalvi kalnā kaut ko darām. Jauneklis pie sevis prāto: «Iešu vaicāšu šim cilvēkam, varbūt viņš var man kādu glābiņu norādīt.» Tā iedams, nonāk pie viņa un sveicina, bet vecais, sveicienu atņēmis, joprojām lasa zālītes un liek somā, kas viņam uz rokas uzkarināta.

Tikai ar tumsu sirmgalvis dodas projām, bet nabadziņš pastarītis viņam pakaļ. Abi nebilst viens otram ne vārda, tikai vecais iet pa priekšu, bet nabaga brālis aiz viņa, pie sevis nospriedis: «Turp, kur ies šīs vecītis, iešu arī es, gan jau kāds padoms radīsies.»

Tā iedami, viņi nonāk pie būdiņas, vecais vīrs atdara durvis, un abi iet iekšā. Te sirmgalvis izvelk no skapīša gabaliņu maizes, pārlauž uz pusēm, vienu pusi iedod jauneklim, otru patur sev, un abi paēd.

Kad pienāk laiks iet gulēt, abi apguļas. Kad nāk ap pusnakti, jauneklis pamostas un dzird, ka no pazemes kāds veco vīru sauc un tam paziņo, ka šonakt piedzimuši tik un tik tūkstoši bērnu, bet vecais atsaucas:

—    Tad lai viņi būtu tikpat pārtikuši, cik šobrīd es!

Nabags, to visu dzirdējis, i nepakustas, lai sirmgalvis neuzzina, ka viņš ir nomodā.

Kad uzaust diena, abi ceļas augšā, un vecais dodas ceļā, bet nabaga brālis aiz viņa; ne vārda viens otram nebilduši, nonāk pļavā. Vecais atkal visu dienu lasa zālītes, bet jauneklis soli solī viņam pakaļ. Kad pienāk vakars, vecais atkal kaut kur iet, bet puisis aiz viņa, līdz nonāk pie mājiņas, kurā neviena nav. Abi iet iekšā, bet istabas vidū galds, uz tā katliņš ar zupu un gabals maizes.

Vecais saka:

— Lūdzu, pie gaidai

Abi apsēžas, paēd un liekas gulēt. Pusnaktī nabags dzird to pašu, ko iepriekšējo nakti: kāds veco sauc, bet tas atbild:

—    Lai viņi ir tik pārtikuši kā šodien es!

No rīta abi ceļas augšā, vecais iet uz to pašu pļavu, bet jaunākais brālis aiz viņa. Un atkal sirmgalvis lasa zāles, bet jauneklis turas līdz.

Pievakarē vecais vīrs atkal dodas prom un jauneklis pakaļ. Nonāk pie lielas, skaistas mājas. Te viņus sagaida, ieved istaba, kur viss spīd un laistās. Un, kad pienāk laiks ēst vakariņas, sulaiņi atnes visādus kungu ēdienus. Nabags brīnās gan, kur nokļuvis, bet ne vecais viņam ko saka, ne arī viņš vaicā.

Kad abi paēduši un pātarus noskaitījuši, kalpi uztaisa viņiem gultas, un viņi abi apguļas. Ap pusnakti nabagais brālis atkal dzird, ka sirmgalvi kāds sauc un tam pavēstī, ka šonakt tik un tik tūkstoši bērnu piedzimuši, bet vecais atbild:

—    Lai viņi būtu tikpat pārtikuši, cik šodien es!

No rīta, kad abi piecēlušies un kafiju padzēruši, vecais vīrs jauneklim saka:

—    Pagājušas trīs dienas un trīs naktis, kopš tu esi atnācis, bet ne tu man esi ko teicis, kurp ej un ko meklē, ne es tev esmu vaicājis.

Te nu jaunākais brālis sāk stāstīt sirmgalvim savas nedienas: kā dzīvojis pie brāļiem, nodalījies, visu īpašumu iztērējis un gājis laimi meklēt; tālab, ka pirmo saticis viņu, gājis viņam līdz, cerēdams kādu padomu dzirdēt.

Sirmgalvis, visu sapratis, saka:

—  Ej tagad atpakaļ uz māju pie brāļiem, apmeties pie viņiem un appreci kalponi, kam Habiba vārdā, viņa taviem bra|iem kalpo, un tu būsi laimīgs!

Nabags pabrīnās vien:

—    Kā lai es kalponi ņemu? Esmu no labas ģimenes, bet viņa no nabadzīgas, brāļi man viņu nedos.

Vecaļs pamāca:

—    Neklausi viņus, tu esi dzimis tādā naktī kā tā, kuru mēs būdiņā pavadījām, un tāpēc arī iznāk, ka tu esi tikpat nabags. Bet Habiba, kas taviem brāļiem kalpo, dzimusi tādā naktī, kāda mums vakar bija, tātad tev jābūt ar viņu laimīgam. — Vēl sirmgalvis piebilst: — Kad apprecēsi Habibu, nesaki nevienam, ka īpašums, kas jums piederēs, ir tavs, saki, ka viņas.

Jauneklis ļoti nopriecājas par to, ko vecais teicis. Uzlec kājās, nobučo sirmgalvim roku un dziedādams dodas mājup. Kad pārnācis, brāļi viņu labprāt pieņem kopā dzīvot. Tikko atpūties, viņš sāk stāstīt brāļiem savus piedzīvojumus, kā viņu kāds labs vecītis pierunājis precēt Habibu. Brāļiem, to dzirdot, metas smagi ap sirdi, ka brālis ar kalponi jāapprecina, tie viņam sakās izmeklēt līgavu, kāda viņam patiks, solās tūdaļ apprecināt un maju viņiem ierīkot; bet viss velti — viņš negribot nevienas citas, tikai Habibu.

Brāļi nu redz, ka viņu no šī lēmuma neatturēt, apprecina arī ar kalponi Habibu, uzceļ viņiem nelielu mājiņu lauka malā, kur ar sievu dzīvot, un iedod nelielu lauciņu, kur art un sēt, lai būtu ko ēst.

Kad brālis apprecējies un pārcēlies jaunajā mājā, viņš ar lauku un ardams atrod podu ar dukātiem. Viss ciems brīnās, kā laime pie viņa atnakusi. Kad lauku uzaris, jāsēj kvieši. Brālim sēklas nepietiek, ņem un iesēj dukātus kviešu vietā. Kad pienāk laiks saukt ļaudis palīgā kviešus pļaut un kūļus siet, visi brīnās par kviešu zelta vārpām. Kamēr kūļus sien, pienāk vecs vīrs un vaicā:

—    Kam pieder šie kvieši?

—   Man! — saimnieks atbild.

Kad vecais pagājis garām, uznāk vējš un kūļi lido augšā līdz pat mākoņiem, bet te viņam ienāk prātā sirmgalvja teiktais, un viņš iesaucas:

—    Nav, nav mani kvieši, tie pieder Habibai!,

Te arī vējš norimst, un vīrs dabū kādus kūjus paglābt. Vēlāk viņš nekad vairs nesacīja, ka viņam kas piederētu, vienmēr teica, ka viss Habibai piederot. Beigu beigās viņš kļuva bagāts, pilsētā uzcēla tādu pili, par kādu pašā varētu tikai sapņot, abi izaudzināja trīs dēlus, no kuriem viens tapa ministrs. Kopš tā laika viņam ne prātā vairs nebija slinkot vai naudu šķiest; pat tos, kas neprata strādāt, amatā apmācīja un pats ar savu darbu visiem rādija priekšzīmi.

Neturi rokas klēpī — un tava laime nekur nepazudīs!.

*

SATURS

Pipariņš (Bosnija). Tulkojis K. Skujenieks …. Par ūdensvīru (Slovēnija). Tulkojis K. Skujenieks . Citrona karapulks (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule…Ganiņš (Slovēnija). Tulkojis K. Skujenieks …. Pasaulei neizdabāsi (Serbija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Slimais lauva (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Vērsis un pele (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Peļu kauja ar odiem (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Lācis un bišumāte (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Velc mūdzim pa galvu! (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Ūpis un pūce (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Ka āpsis lapsu piemānīja (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Valdnieks Trojans ar āža ausim (Serbija). Tulkojis K. Skujenieks…Āzis, vellabrālis (Serbija). Tulkojis Ķ. Skujenieks ;  Sieva, ļaunāka par čūsku (Maķedonija). Tulkojusi D. Dreika-Matule…Bleķagalva (Melnkalne). Tulkojusi D. Dreika-Matule . Indija Koroinandija (Slovēnija). Tulkojis K. Skujenieks Brīnumu koks (Slovēnija). Tulkojis K. Skujenieks . Mazā vila (Bosnija). Tulkojusi D. Dreika-Matule . Dzelzs gredzens (Slovēnija). Tulkojis K. Skujenieks ; Par trim zirņiem (Slovēnija). Tulkojis K. Skujenieks ; Burvju mežs (Melnkalne). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Tēva mantojums (Hercegovina). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Saimnieks un ceļavīrs (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Kā velns precējās (Slovēnija). Tulkojusi D. DreikaMatule ; Velns un velna māceklis (Serbija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Pūķis un viņa dārgakmeņi (Maķedonija). Tulkojusi D. Dreika-Matule…Meitene, ātrāka par zirgu (Melnkalne). Tulkojusi D. Dreika-Matule…Meitene un suņgalvji (Slovēnija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Ka zaķim iesmu drāza (Serbija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Valdnieks un sirmgalvis (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Vislabākais darbs (Serbija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Pašā un veča (Serbija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Zupa Mujo (Serbija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ;  Zēns ar deviņiem svečturiem (Bosnija). Tulkojis K. Skujenieks …Pūķis un valdniekdēls (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Melnā karaliene (Horvātija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …No kurienes angļu karalienei tik daudz naudas (Hercegovina). Tulkojis K. Skujenieks…Lapsa kūmiņš (Slovēnija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Lāčadēls (Hercegovina). Tulkojusi D. Dreika-Matule . Čigāns un milzis (Bosnija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Viltus drosulis (Maķedonija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Meliem īsas kājas (Serbija). Tulkojusi D. Dreika-Matule ; Taisnība un netaisnība (Serbija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Prāts un Laime (Maķedonija). Tulkojusi D. Dreika-Matule …Liktenis (Bosnija). Tulkojusi D. Dreika-Matule

Серия «Страна волшебных превращений»

перчик

Сказки народов Югославии

Составила Д. Дрейка-Матулг

Рига «Лиесма» 1982

На латышском языке

С сербохорватского, словенского и македонского языков перевели Д. Дрейкп-Матулс я К. Скуйеннскс

Иллюстрировал А. Голтиков

hb .v» 3584 Jaunākā skolas vecuma bčrniein PIPARIŅS Dienvidslāvijas tautu pasakas

Redaktore T. Pēlersone. Mākslinieciskais redaklors A. Sprūdžs. Tehniska redaktore L. Engerc. Korektore M. Ņikitina. Kodola satikšanai 21.10.81. Parakstīta iespiešanai 02.03.82. Formāts 70x90/16. Dobspiedes papīrs 100 g. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 12.28 uzsk. iespiedi.; 14,04 uzsk. kr. nov.; 9,90 izdevu. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt. № 2014. Cena 70 kap. Izdevniecība «Liesma>. 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevu. № 56/31133./B-670. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā

«Cīņa», 220611 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Vāks un apvāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrā* fijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē II,

T-

[1] fejas, laumas.

[1] Leiputrija.

[2] valdnieces vārds.

[3] serbu folklorā zaļās drānās visbiežāk ģērbti turki. (Tulk.)

Content

Dreika-Matule Dagnija 26 -Brīnumzeme, Pasaules tautu pasakas. Pipariņš. Dienvidslāvijas tautu pasakas

PIPARIŅŠ

PAR ŪDENSVĪRU

CITRONA KARAPULKS

PASAULEI NEIZDABĀSI

SLIMAIS LAUVA

PEĻU KAUJA AR ODIEM

LĀCIS UN BIŠUMĀTE

VELC MŪDZIM PA GALVU!

ŪPIS UN PŪCE

KĀ ĀPSIS LAPSU PIEMĀNĪJA

VALDNIEKS TROJANS AR ĀžA AUSĪM

ĀZIS, VELLĀBRĀLIS

SIEVA ĻAUNĀKA PAR ČŪSKU

BLEĶAGALVA

INDIJA KOROMAND1JA1

BRĪNUMU KOKS

MAZA VILA

DZELZS GREDZENS

PAR TRIM ZIRŅIEM

BURVJU MEŽS

TĒVA MANTOJUMS

SAIMNIEKS UN CEĻAVĪRS

KĀ VELNS PRECĒJĀS

VELNS UN VELNA MĀCEKLIS

PŪĶIS UN VIŅA DĀRGAKMEŅI

MEITENE, ĀTRĀKA PAR ZIRGU

MEITENE UN SUŅGALVJI

KĀ ZAĶIM IESMU DRĀZA

VALDNIEKS UN SIRMGALVIS

VISLABĀKAIS DARBS

PAŠĀ UN VEC Ā

ŽŪPA MUJO

ZĒNS AR DEVIŅIEM SVEČTURIEM

PŪĶIS UN VALDNiEKDĒLS

MELNĀ KARALIENE

NO KURIENES ANGĻU KARALIENEI TIK DAUDZ NAUDAS

LAPSA KŪMIŅŠ

LĀČADĒLS

ČIGĀNS UN MILZIS

VILTUS DROSULIS

TAISNĪBA UN NETAISNĪBA

PRĀTS UN LAIME

LIKTENIS

SATURS