Sprīvule Ausma

Trīs patiesības

Trīs patiesības

Gvinejas-Bisau pasakas

Melna bura zilā okeāna

Tas notika vairāk nekā pirms pieciem simtiem gadu; 1446. gadā. Tajos tālajos laikos nebija ne automobiļu un lidmašīnu, ne lokomotīvju un tvaikoņu, ceļošanai pa upēm un jūrām būvēja koka kuģus, uzvilka buras, un, ceļavēja dzīti, tie devās tālos kuģojumos.

Brauca dažādu valstu kuģi. Sevišķi daudz kuģu bija Portugālei. Kaut arī Portugāle bija bagāta un varena valsts, tās valdnieki vēlējās kļūt vēl bagātāki, vēl varenāki un tāpēc būvēja kuģus, apgādāja tos ar lielgabaliem un pavēlēja kapteiņiem kuģot pa jūrām un okeāniem un atgriezties tikai tad, kad būs atklātas jaunas neizpētītas zemes. Bet, tiklīdz kuģi piestās pie nepazīstamiem krastiem, kapteiņiem nekavējoties jāizkāpj malā un vietējiem iedzīvotājiem jāpaziņo, ka «no šī brīža uz mūžīgiem laikiem visi cilvēki, kas tur dzīvo, viņu lopi un manta, viņu ciemati un lauki, kā ari visi meži un kalni, visas upes un ielejas, vārdu sakot, — itin viss kļuvis par Portugāles valdnieku īpašumu». Turpretī tos, kuri pretosies, bija pavēlēts iznīcināt, lai neviens neuzdrīkstētos kavēt un neizpildīt Portugāles karaļu gribu.

Ļoti daudz šādu ekspedīciju tajos laikos devās ceļā no Portugāles galvaspilsētas Lisabonas ostas.

Vienu šādu ekspedīciju vadīja arī kapteinis Nunjo Tristao. 1446. gadā viņš ar savu karavelu izgāja okeānā un uzņēma kursu uz dienvidiem, gar Āfrikas rietumu piekrasti.

Pēc kādiem pāris mēnešiem Tristao karavela izmeta enkuru lielas upes grīvā. Tā atradās ļoti skaistā vietā. Krastā auga brīnišķīgas palmas ar kokosriekstiem. Pa zariem laidelējās papagaiļi košām spalvām. Kaut kur dziļi mežā bija dzirdami brikšķi un tādas kā dobjas tauru skaņas: tur ganijās ziloņu bars. Tikai cilvēki nekur nebija manāmi. «Laikam,» domāja portugāļi, «tie būs nobijušies no mūsu kuģa un paslēpušies dziļāk džungļos.»

Tā tas patiesībā arī bija. Pagāja diena, pēc tam otra, bet kapteinis joprojām neļāva matrožiem nolaist laivu ūdeni, lai tuvāk apskatītu nepazīstamo krastu. Trešajā dienā agri no rīta parādījās vairākas pirogas — laivas, kas bija izdobtas no viena vesela koka stumbra. Katrā pirogā sēdēja savi divdesmit melnādaini vīrieši. Vienīgi cilts virsaitis turēja rokā garu šķēpu, bet pārējie bija neapbruņoti. Pietuvojušies kuģim, airētāji pirogā, kurā atradās arī virsaitis, sāka smaidīt, laipni māt ar rokām, visādi cenšoties parādīt, ka pret svešzemju ceļotājiem, kuri ieradušies nezin no kurienes ar tik milzīgu pirogu, viņiem itin nekas ļauns nav padomā.

Kapteinis Nunjo Tristao pavēlēja ķerties pie iecerētās operācijas īstenošanas. Četrdesmit matrožu un pats kapteinis sasēdās trijās kuģa laivās. Katrs matrozis bija apbruņots ar kramenīcu. Vienā no laivām ievēla muciņu ruma. Pats kapteinis turēja rokā pergamenta tīstokli un rūpīgi saloeitu Portugāles karogu. Ar šo pašu laivu tika vestas arī dāvanas iezemiešiem.

Krastā vietējie iedzīvotāji sagaidīja nelūgtos viesus ļoti draudzīgi, uzdāvināja viņiem banānu saišķus un vēl nez kādus brīnišķīgus augļus, nosēdināja pie savām būdām goda vietās. Pats cilts virsaitis no liela izdobta ķirbja trauka ielēja koka kausā palmu vīnu: acīmredzot pēc cilts paražām viesim bija jāsaņem trauks no virsaiša rokām.

Pēc tam kapteinis Tristao pavēlēja iedzīvotājus pacienāt ar rumu, bet pats nostājās blakus virsaitim, attina pergamentu un sāka svinīgi lasīt tur rakstīto tekstu. Tas sastāvēja tikai no nedaudzām frāzēm: «Izpildot Portugāles reģenta dona Enrikes visaugstāko gribu, es, kapteinis Nunjo Tristao, pasludinu, ka no ši brīža uz mūžīgiem laikiem visas šis zemes pieder Portugāles valdniekam. Iezemieši, kas šeit dzivo, tagad, būs Portugāles īpašums. Mūsu atklātajās zemēs no šis dienas mūžīgi plīvos Portugāles karogs.»

Kad saule noslīdēja aiz apvāršņa un krastā iedegās ugunskuri, kapteinis Tristao pavēlēja sākt operācijas noslēguma daļu: par laimi, cilts vīrieši bija no ruma apreibuši. Matroži uzklupa virsaitim, sasēja viņu un iemeta laivā. Tos afrikāņus, kas mēģināja pretoties, Tristao ļaudis ar kramenīcām nošāva, bet pārējos sadzina pie laivām un nogādāja uz kuģa. Gūstekņus gaidīja smaga verdzība svešumā.

Nākamās dienas rītausmā kapteiņa Nunjo Tristao karavela atstāja upes grīvu un devās atpakaļ uz Portugāli. Krastā vēl kūpēja nodedzinātās būdas, blakus tām redzami nogalināto afrikāņu līķi. Visaugstākajā palmā plandījās matrožu uzvilktais Portugāles karogs. Ritēja 1446. gads. Portugāle sāka saimniekot Āfrikas rietumu piekrastē, rajonā, kas tika nosaukts par Portugāles koloniju Gvineju».

Kolonizatori nežēlīgi ekspluatēja un aplaupīja vietējos iedzīvotājus. Zemnieki bieži cieta badu, jo kolonizatori viņiem atņēma lielāko tiesu ražas.

Kad pēc Portugāles karaļu pavēles kapteiņi uzsāka vergu tirdzniecību un sūtīja vergus uz Amerikas kontinentu, tad daudzas jo daudzas ģimenes «Portugāles» Gvinejā palika bez tēviem, jo tie ar varu tika aizvesti pāri okeānam un pārdoti plantatoriem.

Tā pagāja ne viens vien gadsimts. Bet tagad, mūsu dienās, Āfrikas tautas sākušas cīnīties par savu atbrīvošanos. Protams, ari agrāk viņas cīnījās pret kolonizatoriem, taču tām bija ļoti maz spēka. Neviens šim tautām nepalīdzēja, bet bagāto kapitālistisko valstu kolonizatori vienmēr gājā cits citam pailgā, ja kādā kolonijā apspiestā tauta centās atbrīvoties no koloniālās verdzības.

Kāpēc tad pēdējos gados lielākā daļa koloniālo zemju tautu spējušas padzīt kolonizatorus? Tāpēc, ka uz zemeslodes ir radusies pasaulē pirmā darbaļaužu valsts — Padomju Savienība, patiess visu apspiesto tautu draugs. Tāpēc, ka mūsu zeme kopā ar citām sociālistiskajām valstīm palīdz koloniju tautām kļūt brīvām.

Mūsu dienās uz zemeslodes nav vairs palicis daudz to vietu, kur vēl saimniekotu kolonizatori. Visilgāk turējās koloniālā impērija Portugāle. Taču arī tur tautas cēlās cīņai par brīvību. Cīnījās tauta Angolā. Cīnījās tauta Mozambikā. Cīnījās tauta Gvinejā-Bisau — tā sauc valsti, kur — vai atceraties?. — 1446. gadā piestāja portugāļu kolonizatora kapteiņa Nunjo Tristao kuģis.

Gvineja-Bisau nav diezin cik liela valsts. Kādreiz man, avīzes «Pravda» korespondentam, nācās šķērsot visu valsti kājām. Šo ceļojumu veicu piecpadsmit dienās.

Gvineja-Bisau nav sevišķi biezi apdzīvota. Piemēram, mūsu Maskavā iedzīvotāju ir desmit reižu vairāk nekā visā Gvinejā- Bisau.

Un tā nu 1963. gadā šis nelielās zemes tauta cēlās cīņai pret kolonizatoriem un guva uzvaru pēc uzvaras.

Kā tad tā, jūs varat jautāt, kolonizatoriem taču bija liela moderna armija, visjaunākie ieroči, un tie nespēja uzvarēt Gvi- nejas-Bisau partizānus? Kāpēc? Tāpēc, ka Gvinejas-Bisau partizāni cīnījās par brīvību paši savā zemē, viņiem palīdzēja visa šis zemes tauta, palīdzēja draugi sociālistiskajās valstis, palīdzēja visas pasaules progresīvie spēki.

Pats savām acīm redzēju, kā desmit, divpadsmit gadus veci zēni nesa munīciju uz fronti. Piecpadsmit zēnu liels pulciņš, un katrs uz galvas nesa vai nu kasti ar patronām, vai arī granātu saišķi. Viņiem vajadzēja iet ļoti ilgi, vismaz savas astoņas stundas. Viņiem bija grūti, taču viņi neraudāja un nečinkstēja, tāpēc ka saprata, cik svarīgi ir laikus piegādāt karavīriem visu nepieciešamo kaujai.

Vēl es gribu pastāstīt par kādu manu paziņu, ar kuru ešmu sadraudzējies ļoti sen atpakaļ. Gribu pastāstīt par zēnu vārdā Zozē.

Esmu ar viņu pazīstams kopš sava pirmā brauciena uz Gvineju-Bisau 1966. gadā. Zēnu sastapu kādā kara hospitāli un ātri ar viņu sadraudzējos, kaut ari viņam tolaik nebija vairāk par pieciem gadiem. Visi manu paziņu sauca par Zē, bet Zē pilnā vārdā ir Žozē. Žozē Manuels da Vega. Zē māte strādāja par pavāri hospitāli, gatavoja ēdienu ievainotajiem, bet brīvajā laikā mazgāja un lāpīja partizānu kreklus.

Toreiz tā iegadījās, ka man vajadzēja divas dienas pavadīt hospitāli. Mēs ar Zē pļāpājām par visu ko: par futbolu, par to, kā jāķer vietējie pērtiķi un kā labāk izsargāties no neciešamo moskītu kodieniem. Kad pār džungļiem nolaidās nakts, mēs apsēdāmies pie ugunskura un runājām par kara tēmām: apspriedām, hā ātrāk uzvarēt portugāļu kolonizatorus. Un vēl Zē man stāstīja par savu tēvu, kurš cīnoties kādā partizānu vienībā. Zē tēvs nebija vienkāršs partizāns. Viņš bijā nodaļas taurētājs, un, kad taure sāka skanēt, visi zināja, ka Zē tēvs dod signālu, aicinādams doties uzbrukumā ienaidnieka garnizonam.

Jau vēlāk, vairākas dienas pēc mūsu aiziešanas no hospitāļa, es nejauši kādā vienībā sastapu Zē tēvu un viņu nofotografēju.

Pagāja pāris gadu. Es atkal braucu uz Gvineju-Bisau pie saviem draugiem partizāniem, un atkal liktenis mani saveda kopā ar mazo Zē. Protams, viņš bija kļuvis divus gadus vecāks un jau mācījās pirmajā klasē. Zē mani pazina un tūlīt klāja vaļā visus jaunumus, kas bija risinājušies šo divu gadu atšķirtības laikā, bet tad iepazīstināja mani ar savu draudzeni. Meiteni sauca par Muridu, viņa bija gadu vecāka par Zē, taču ne ar ko neizrādīja savu pārākumu. Es uzrunāju meiteni par «Muridu-Murmuridu», un viņa par to neapvainojās.

Atkal mēs ar Zē runājām par kaujām pret kolonizatoriem un par bezbailīgo taurētāju — Zē tēvu. Tiesa, mūsu nopietno sarunu krietni vien traucēja Murida, kura laikam nesaprata, kādas svarīgas lietas mēs apspriežam. Sāku, piemēram, Zē iztaujāt, kādās kaujās piedalījies viņa tēvs un kad pēdējo reizi saņemtā no tēva ziņa, tūlīt pat sarunā uzstājīgi iejaucās Murida, sāka niķoties un lūgt, lai Zē paspēlējot ar viņu bumbu vai atnesot mīkstas palmu šķiedras leļļu gultai.

Mūs abus tas, protams, kaitināja, un reiz Muridai tika pat aizrādīts.

— Murida-Murmurida, — es teicu, — aizej nu pati un savāc palmu šķiedras savu leļļu gultai. Nav labi mani un Zē traucēt nopietnā sarunā par mīnmetējiem un automātiem un par to, cik svarigi, sākot uzbrukumu, dzirdēt taurētāja signālu.

Murida-Murmurida klusi piecēlās un aizgāja, bet mēs ar Zē turpinājām sarunu. Bija pagājušas minūtes divdesmit, bet meitene joprojām neatgriezās. Zē sāka uztraukties. Beidzot viņš nenocietās un aizsteidzās uzmeklēt draudzeni. Drīz atskrēja noraizējies un pačukstēja man ausi:

— Murida sēž viena tur aiz būdas un raud.

Es gāju, lai izrunātos un novērstu pārpratumu. Skatos, mūsu draudzene tiešām sakņupusi sēž koka ēnā, bet asaras birst kā pupas pāri vaigiem.

Es vaicāju:

— Kāpēc tu raudi? Vai es tevi kaut kā apvainoju? Es vairs tevi nesaukšu par Muridu-Murmuridu.

Bet viņa šņukstēdama paskatījās visapkārt — vai tiktu Zē nedzird — un tad tikko dzirdami sacīja:

— Es jau neraudu par Muridu-Murmuridu, bet pavisam par kaut ko citu. Jūs neizjautājiet Zē par viņa tēvu. Es nespēju klausities, kā Zē par viņu stāsta. Es taču labi zinu, bet Zozē i nenojauš, ka viņa tēti portugāļu kolonizatori jau pagājušā gadā nogalināja

Dažas stundas pēc si gadījuma es no Zē un Muridas atvadījos un devos tālākā ceļā. Es nespēju ticēt, ka bojā gājis drosmīgais taurētājs, un, kad no citām patriotu armijas vienībām Līdz manām ausim atlidoja taures aicinošās skaņas, manā sirdi viestin viesās cerība, ka tūlīt pat ieraudzīšu ari Zē tēvu. Taču tie bija citi taurētāji, jo Nacionālās atbrīvošanas armijā ir daudz vienību un katrā no tām skanēja taure, saukdama kaujiniekus doties uzbrukumā.

— Pagāja vēl pāris gadu. Saņēmu no saviem Gvinejas- Bisau draugiem uzaicinājumu vēlreiz aizbraukt pie viņiem, lai apmeklētu Austrumu fronti. Dienvidu un Ziemeļu frontē biju jau bijis agrāk, bet Austrumu frontē pabūt nebija gadijies. Protams, uzaicinājumu ar prieku pieņēmu, un 1970. gada martā es jau atkal sēdēju lidmašīnā, kas uzņēma kursu uz Āfriku.

Pirms izlidošanas no Maskavas es iegādājos vairākas šokolādes tāfelites. Katram gadījumam palūdzu iedot cietāku šokolādi, kas karstumā tik ātri nekūst. Šo šokolādi, iesaiņotu plastmasas maisiņā, es glabāju somā kopā ar fotofilmām, Ciemkukulis bija domāts manam draugam Zozē Manuelam da Vega.

Ieradies Gvinejā-Bisau, es apjautājos biedriem, kuri mūs visur bija pavadījuši pirms diviem gadiem, par Zē. Man tūlit pat atbildēja: «Žozē? Viņš pašlaik atrodas internātā netālu no Venduleites. Bieži jūs atceras.»

Pēc dažām dienām mēs jau bijām Venduleites rajonā un tūlīt pat devāmies uz internātu. Audzēkņu grupa kopā ar vadītāju mūs sagaidīja tuvākā meta malā. Zēni bija formas tērpos — baltos kreklos ar pionieru kaklautu, zilās sporta biksītēs un čībās. Ieraudzījuši mūs, zēni nostājās miera stājā un salutēja ar pionieru salūtu. Arī mēs viņiem salutējām.

Mana drauga Zē nebija starp zēniem, kas mūs sagaidīja. Kad mēs iegājām internāta teritorijā, visi audzēkņi jau stāvēja miera stājā pionieru līnijā.

Priekšā iznāca pionieru vadītājs un sāka stāstīt par mūsu zemi un par to, kā Gvinejas-Bisau tauta draudzējas ar Padomju Savienības tautām. Savu runu viņi beidza tā: «Taču par mūsu viesi jūs esat daudz dzirdējuši no Žozē.» Un te es ieraudzīju savu draugu. Puisēns stāvēja ierindā samulsis, deguns viņam aiz uztraukuma bija norasojis sīkām sviedru lāsītēm. Beidzot atskanēja komanda «brīvi», Žozē apjucis pienāca pie manis, un tūlīt visi četrdesmit zēni mūs ielenca cieša lokā, degdami ziņkāre un vēlēdamies dzirdēt, kā uzsāks sarunu divi ved draugi.

Es pasniedzu Zozē savu dāvanu. Viņš pateicās un piebilda:

— Šokolādi mēs sadalīsim vienlīdzīgās daļās visiem.., Varbūt gribi redzēt, — Zē teica, — es tev parādīšu, kā mēs dzīvojam? — Un viņš veda matu apskatīt internātu.

Klajuma malā atradās divas lielas taisnstūra būdas — guļamtelpa meitenēm un guļamtelpa zēniem. Blakus zem kokiem bija garš galds un soli — tā ēdnīca. Mazliet tālāk nojume, kur no neēvelētiem dēļiem sanagloti soli. Tā bija skola.

— Vēl, — Zē stāstīja, — mēs ierīkosim sporta laukumu un spēļu laukumu, kur mazākie varēs rotaļāties ar savām lellēm. Mēs jau tikām tādus laukumus ierīkojuši, taču bijām neveiksmīgi izvēlējušies vietu. Tos varēja no gaisa labi saredzēt. Atlidoja tugu[1] lidmašīnas un nometa vairākas bumbas. Kad mēs izdzirdējām, ka lido lidmašīnas, aizbēgām un paslēpāmies. No mūsējiem nevienu nenogalināja, bet laukumus gan sie saārdīja. Vai gribi redzēt, kur atradās laukumi?

Pagājuši garām guļamtelpām, mēs aizstaigājām līdz kaimiņu norai. Pareizāk sakot, līdz bijušajai norai, tāpēc ka tur, kur agrāk bija lidzena vieta, tagad rēgojās trīs milzīgas un viena mazāka bumbu izrauta bedre.

— Skaties, te un tur, — Zē rādija, — atradās vingrošanas stieņi, bet tajā vietā, kur tā nelielā bedre, mazās, meitenes rotaļājās ar lellēm …

Bērniem bija laiks doties pie miera. Es atvadījos no Zē un apsolīju viņam atsūtīt septembri uz dzimšanas dienu rotaļu kravas mašnu. Audzinātājs piedāvājās mūs pavadīt līdz galvenajam ceļam.

Viņš mums pastāstīja, ka internātskolā mācās bērni, kuru vecāki gājuši bojā kaujās pret kolonizatoriem vai kurus iznicinājušas soda vienības. Bērni te iegūs pamatskolas izglītību, bet pēc tam visapdāvinātākie un uzcītīgākie varēs mācīties tālāk.

Atpakaļ uz nometni atgriezāmies pa citu ceļu. Atkal gājām ļoti ilgi, garām ugunsgrēku vietām. Man acu priekšā rēgojās aviobumbu izrautās bedres. Aviobumbas bija nokritušas tieši tur, kur Venduleites internāta zēni uz vingrošanas stieņa bija «griezuši saulīti», bet mazajām meitenēm labpatika rotaļāties ar lellēm …

Pagāja vēl trīs gadi, un atkal es braucu uz Gvineju-Bisau. Šoreiz man savu draugu Žozē neizdevās sastapt. Kā izrādījās, viņš, pabeidzis Venduleites internātā pamatskolu, bija nosūtīts mācīties tālāk — uz internātu Ziginšorā. Es pajautāju internāta audzinātājai Ivai-Marijai Kabralai, vai viņa gadījumā nepazīst Zē.

— Kā nu nē, kā nu nē, — iesaucās Iva-Marija, — protams, pazīstu! Ļoti spējīgs zēniņš. Domāju, ka pēc pāris gadiem mēs viņu sūtīsim mācīties uz Padomju Savienību, uz internacionālo internātu Ivanovā, kur mācās dažādu pasaules zemju bērni.

Pašlaik es gaidu to dienu, kad no tālās Āfrikas atlidos lidmašīna un atvedis pie mums no Gvinejas-Bisau manu seno draugu, zēnu, vārdā Zē, Zozē Manuelu da Veģu.

Tiesa, šobrīd varbūt Zē paliks mācīties pats savā zemē, jo Gvinejā-Bisau norisinājušies svarīgi notikumi. Tauta uzvarējusi, un visa zeme ir atbrīvota no kolonizatoriem, un virs bijušās portugāļu gubernatora pils valsts galvaspilsētā Bisavā plīvo Gvinejas-Bisau Republikas sarkandzeltenzaļais karogs.

Tagad visi jaunās republikas bērni mācās skolā, viņiem ir mācību grāmatas un pat ilustrētas lasāmgrāmatas. Šajās lasāmgrāmatās ir dzejoļi, stāsti un, protams, ari pasakas. Visās zemēs bērniem jau vienādi patīk pasakas. It sevišķi tas sakāms par tautas pasakām. Arī Gvinejas-Bisau tautai vienmēr ir paticis sacerēt pasakas un stāstīt tās saviem bērniem un mazbērniem. Taču, tā kā lasīt un rakstīt tur nemācēja un kolonizatori bērniem skolas necēla, tad arī pasakas gāja no mutes mutē. Pārgāja no paaudzes uz paaudzi — vectēvs stāstīja tēvam, tēvs dēlam, Un bieži vakaros, kad ciemata laukumā sakūra lielu ugunskuru, tam apkārt sanāca visi iedzīvotāji un goda vietā apsēdināja kādu no visgudrākajiem ciemata iedzīvotājiem, kādu no vecajiem, kurus Gvinejā-Bisau sauc par «omen grandi», kas tulkojumā nozīmē «cienījamākais cilvēks». Visi apklusa, un «omen grandi» sāka savu kārtējo pasaku. Bet mātes un tēvi to stāstīja tālāk saviem bērniem.

Tas arī viss, ko es gribēju jums pateikt par Gvineju-Bisau, pirms jūs atšķirsiet un sāksiet lasīt pirmo pasaku.

Oļegs Ignatjevs

[1] Tugi — tā GvinejārBisau nicinoši sauca Portugāles kolonizatorus

Par skaistuli Domingu un gudro jaunekli Fodi

Dzīvoja reiz meitene vārdā Dominga, un viņa bija tik skaista, ka visu pasauli pārstaigāsi — otru tādu neatradīsi. Pienāca laiks meitenei izvēlēties sev vīru, bet viņa teica:

— Iziešu par sievu pie tā, kas ir gudrs, apķērīgs un cienīs manas cilts vecos ļaudis.

Tā Dominga pateica savam tēvam, un drīz to jau zināja visi cilts jaunekļi.

Daudzi centās meitenei iepatikties, taču skaistules ir izvēlīgas — ari Domingai neviens nelikās viņas rokās un sirds cienīgs. Tad meitenes skaistumu sāka daudzināt pat tālās aizjūras zemēs un izmēģināt laimi ieradās divi jaunekļi: viens — ar tumšu ādas krāsu kā nakts, otrs — ar gaišu ādas krāsu.

Skaistule uz abiem pameta acis, viltīgi pasmaidīja un teica:

— Iziešu pie tā par sievu, kurš atradīs manu māju mūsu ciematā, bet mājā sazīmos manu gultu.

Tā pateica un iedeva abiem jaunekļiem pa sainītim. Jaunekļi atraisīja sainīšus un skatās — katrā pa ceptai vistai, maisiņš prosas, tabaka, stikla krellīte un papaijas[1] lapa. Abi pabrīnījās: kāpēc tas viss? Apēda vistu, nopīpēja tabaku, bet pārējās mantas aizmeta pa roku galam. Tad staigāja pa ciematu, meklēdami skaistules māju. Meklēja, meklēja, bet tā i neatrada.

Bet pie Domingas pa to laiku ieradās vēl kāds precinieks, vārdā Fodi. Arī viņam Dominga pasniedza sainīti ar vistu, tabaku, prosu, papaijas lapu un stikla krellīti.

— Atrodi ciematā manu māju, bet mājā sazīmo manu gultu, — viņa tā pateica, iesmējās un prom bija.

— Kā gan citādi, skaistulīt, atradīšu jau! — Fodi apsolīja. — Tu man esi gauži pa prātam!

Viņš atraisīja sainīti, izņēma vistu, apēda, kauliņus atlika sainītī atpakaļ, bet pārējo neaiztika. Pēc tam klīda pa ciematu. Pie mājelēm aug dažādi koki, bet papaija nekur nav ieraugāma. Beidzot Fodi redz — ciemata viņā malā stāv mājiņa, bet pie tās aug papaija. «Ahā,» viņš domā, «re, kur tad dzīvo mana iz- redzētā.»

Fodi nometa zemē papaijas lapu: «Tā man vairs nav vajadzīga,» — un devās tieši uz mājiņu. Nepaguva ne soli paspert, te negaidot viņam uzklupa nikns milzīgs suns. Jauneklis pasvieda sunim vistas kaulus, un šis palika mierā. Fodi tuvojās mājelei, un pēkšņi viņa deguna galā kā no zemes izauga zirgs. Ar kāju kārpa zemi, skaļi zviedz. Fodi nobēra zemē prosu, zirgs sāka ēst, bet Fodi devās tālāk. Iet un savā ceļā satiek vecu māmiņu.

— Uz kurieni ta iedams? — viņa vaicā.

Fodi trešo reizi atraisīja sainīti, izņēma tabakas maku un pasniedza to vecajai māmiņai. Viņa gauži nopriecājās un tūlīt pat uzpīpēja. Fodi viņai paklanījās un tad aši iegāja mājā.

Skatās — kas te daudz gultu un visas vienādas, rodi jo uzmanīgi tās aplūkoja un nopriecājās: vienādas gan, bet ne gluži. Virs katras gultas karājas stikla krellīšu virtene, bet virs vienas gultas virtenei nav dažu krellīšu. Kā lai šīs būtu! Cik gan krellīšu Dominga jau ielikusi savos sainīšos!

Jauneklis piegāja pie gultas, virs kuras karājās nepilnā kreļļu virtene, un nolika uz tās lakatiņu — to pašu, kurā Dominga bija ietinusi vistu, tabaku, stikla krellīti un papaijas lapu. Lai nu Dominga tagad zina, ka viņš atradis gan tās māju, gan arī tās gultu sazīmojis.

Dominga pārnāca mājās, uzmeta acis savai gultai un aši devās prom pie tēva.

— Esmu atradusi sev līgavaini, tēt, — viņa saka. — Viņš ir gudrs, attapīgs un cienī manas cilts vecos ļaudis: mūsu vecmāmiņai tabaku iedeva, un šī tabaka viņai gauži pa prātam!

Bet Fodi staigā pa ciematu, uzrauj pa līksmai dziesmai. Izgājis ārpus ciemata, viņš saskrējās ar saviem sāncenšiem — diviem svešiniekiem: vienam bija tik tumša āda kā vistumšākā nakts, otram — gaiša āda.

— Varbūt tu zini, kur skaistā Dominga dzīvo? — Šie ņemsies Fodi tincināt.

Fodi iesmējās,

— Zinu gani — viņš atsaka. — Es visus Domingas noteikumus esmu izpildījis un tagad ar viņu precēšos! — un viņš pastāstīja, kā atradis māju, kurā dzīvo skaistā meitene.

Bet sāncenši Fodi sagrāba, sasēja viņam rokas un kājas un paši sāka apspriesties, ko darīt tālāk.

— Nogalināsim viņu — un darīts! — iesaucās svešais ar tumšo ādu, — Bet paši dosimies pie Domingas. Teiksim: mēs esam tie, kas atradām tavu māju! Arī to, kura ir tava gulta, zinām! Izvēlies no mums abiem sev līgavaini!

Šis tā klaigā, bet svešais ar gaišo ādu purina galvu — nepiekrīt.

— Nesmērēsim te savas rokas, — šis iesaka. — Noliksim viņu labāk uz akas malas, lai pats iegāžas, ja maķenīt pakustēsies. Tad neviens nevarēs mūs vainot slepkavībā.

Svešais ar gaišo ādu krietnu brīdi noņēmās, lai to otru — ar tumšo ādu pierunātu. Beigu beigās tas padevās. Abi nolika Fodi uz akas malas un grasījās iet projām. Bet Fodi šos pasauca un teica:

— Izpildiet manu pēdējo lūgumu! Pasakiet Domingas tēvam, ka es pie ugunskura esmu aizmirsis savu pīpi. Lai ilgi nekavējas un tūlīt to paņem, citādi vēl iekritīs ugunskurā un sadegs. Lai nu pasteidzas, kamēr nav par vēlu. Pasakiet ari Domingai, ka es viņu lūdzu nokaut vienu no tām govīm, kuras es viņai esmu atstājis. Taču lai kauj nevis balto, bet gan melno govi.

— Labi, — svešais ar tumšo ādu pamāja ar galvu, — pateiksim, visu pateiksim.

Svešinieki atstāja Fodi uz akas malas, atrada skaistules māju, ieradās pie meitenes tēva un pateica viņam Fodi lūgumu. Vecais vīrs pabrīnījās: viņš pat nebija zinājis, ka Fodi pīpē. Piegāja pie ugunskura — skaties, kā gribi! — no pīpes te ne miņas. Tad ta brīnumi! Vecais vīrs devās pie Domingas.

— Saki nu, meitiņ, — kurš no mums prātu izkūkojis? Vei, Še, atnākuši sveši jaunekļi un saka, ka tavs līgavainis lūdzis mani atrast viņa pīpi… «Paņem, teicis, manu pīpi: es to esmu aizmirsis pie ugunskura. Citādi, teicis, sadegs un būs par vēlu.» Bet viņš tak nemaz nepīpē, nevienas pīpes pie ugunskura arī neredz…

Dominga iegrima domās, bet te pie viņas ieradās abi svešinieki.

— Fodi lūdza, — viņi teica, — lai tu nokaujot melno govi, vienu no tām, kuras tev kā dāvanu viņš esot atstājis …

Meitene pašūpoja galvu. Te kaut kas nav lāgā! Kādas gan te govis! Pat ne govs spalvu viņš nav man atstājis! Visdrīzāk ar viņu pašu būs notikusi kāda nelaime…

Dominga pasauca ciemata ļaudis un norādīja uz svešiniekiem.

— Sasieniet viņus! Šo, ar tumšo ādu, nogaliniet, bet otru, ar gaišo ādu, nopratiniet, lai pastāsta — ko viņi izdarījuši ar jaunekli vārdā Fodi?

Ciemata ļaudis sasēja abus svešiniekus, un tie savā ļaundarībā atzinās. Ļaudis steidzās pie akas, skatās — Fodi sasiets guļ uz pašas maliņas, tūlīt pat iegāzīsies akā. Viņu atbrīvoja un atveda pie meitenes, un viņš izstāstīja, kā viss noticis. Dzirdētais ciemata ļaudis saniknoja, viņi nolēma to ar tumšo ādu nogalināt, bet svešinieku ar gaišo ādu sasiet un nolikt uz akas malas. Lai pats tajā iekrīt! Tā cieminieki gan nolēma, bet Dominga iebilda:

— Nevajag! Labāk lai aiziet no mums ar labu. Lai atgriežas savā aizjūras zemē un pastāsta turienes ļaudīm, ka pašu ļaunprātības dēļ gandrīz vai galu dabūjuši.

Svešinieki aizvācās uz savu zemi, bet ciematā sāka rībēt tamtami, skanēt tamburīni un sākās līksmas kāzas. Gudrais un cēlsirdīgais Fodi svinēja kāzas ar skaistuli Domingu.

[1] Papaija — koks, kurā aug saldi smaržīgi augļi, atgādina mazus ķirbiiu».

Zelta Mbulū

Tas notika sen. Ciematu piemeklēja nežēlīgs bads, un tas paņēma sev līdzi daudz dzīvību. Senī, Sanā un Mbulū kļuva apaļi bāreņi. Ko nu darīt! Visi trīs salika galvas kopā un sāka domāt. Tad piecēlās vecākais brālis Senī un teica:

— Mums tagad nav ne vecāku, pat ne radinieku. Ko darīsim? — Un viņš paskatījās uz jaunāko brāli Sanā un māsu Mbulū.

Sanā uz viņu raudzījās izbiedētām acīm, bet Mbulū sakņupusi rūgti raudāja. Un tad Senī izlēma:

— Aizvedīsim Mbulū uz kaimiņu ciematu. Dzirdēju, ka tur dzīvojot kāda vecenīte un viņa labprāt pieņemtu meiteni, kas piepalīdzētu saimniecībā. Lai Mbulū pagaidām padzīvo tur…

Tā arī izlēma. Nevienam pat sapņos nerādījās, ka šī veča ir ļauna burve. Senī aizveda māsu pie vecās sievas un tur atstāja, bet pats atgriezās dzimtajā ciematā.

Pagāja viena nedēļa, otra, bet trešajā nedēļā veča saka:

— Aiziešu, mīļā, uz mežu un atnesīšu žagarus, bet tu pa to laiku uzkop man māju.

— Labi, vecmāmiņ, — Mbulū atbildēja, un vecā sieva slāja uz mežu.

Viņa uzlasīja sausos zarus, sasēja nastā, nolika zem baobaba un griezīgā balsī iesaucās:

— Nu, kas man pacels nastu? Kas man to palīdzēs uzvelt uz pleca?

Un tajā pašā mirklī no baobaba apakšas izlīda milzīgs irans[1].

— Laba diena, vecā! Vai atkal esmu tev ievajadzējies? Nu, ko lai dara, ļauj, es tev palīdzēšu.

— Palīdzi, mīļais, palīdzi, — ļaunā burve nosmīkņāja. — Vai nu es kādreiz būtu parādā palikusi: atsūtīšu tev meiteni.

Irans uzvēla burvei uz pleca žagaru nastu, un šī sāka steberēt uz māju pusi. Bet pa ceļam paķēra līdzi baobaba augli.

Mbulū ieraudzīja baobaba augli un vaicāja:

— Ai, vecmāmig, kur tu tādu dabūji?

— Mežā, — burve atbild. — Tur aug lielu lielais baobabs, bet zem tā augļu kā klājiens. Ja vēlies, aizteci, es tev ceļu parādīšu …

Un ļaunā burve parādīja Mbulū ceļu uz lielo baobabu, zem kura mita asinskārais irans.

Mbulū atnāca pie baobaba, skatās — ņem kaut acis pirkstos! — zem koka nav neviena paša augļa. Tad meitene uzrāpās kokā, norāva augli, un pēkšņi neizprotamas skumjas sažņaudza viņas sirdi: Mbulū atcerējās savus brāļus. Atcerējās viņus un sāka dziedāt:

Es nabaga bārenei

Kālab gan paklausīju brālim Seni no Djabadas

ciemata?

Kālab pametu savu jaunāko brāli Sanā?

Viņa pašūpoja galvu un atkal iedziedājās:

Es nabaga bārenei

Kālab gan paklausīju brālim Senī no Djabadas

ciematā?

Viņa beidz dziedāt, paskatās lejā un redz — no baobaba sakņu apakšas laukā rāpjas milzīgs irans. Izlīdis no savas alas, atvēra plato rīkli un uzpūta meitenei dvašu. No irana rīkles izšāvās dūmi un liesmas, Mbulū apreiba galva, un viņa nokrita lejā, tieši iranam rīklē…

…Bet dzimtajā ciematā pašā dienas svelmē vecākais brālis Senī pēkšņi izdzirdēja mazās Mbulū balsi, izdzirdēja un teica jaunākajam brālim:

— Sanā! Mūsu māsu piemeklējusi nelaime!

Un abi brāļi steidzās savai Mbulū palīgā. Skrēja, skrēja. Nonākuši tajā vietā, kur trīs ceļi šķīrās, viņi apstājās.

— Kas mūs sagaida, ja skriesim pa labi? — Sanā jautāja brālim un pats atbildēja: — Nē, sirds man liedz iet pa labi.

Senī pašūpoja galvu:

— Bet man sirds liedz nogriezties pa kreisi, brāli. Dosimies labāk taisni — pie vecās sievas, lai viņa mums pasaka, kas noticis ar mūsu māsu Mbulū.

Kad brāli ieradās, burve savas mājas priekšā nolīdzināja zemi nelielai svaigi uzbērtai kapa kopiņai.

— Ak, jūs mani dārgie! Re nu, nesagaidīja jūs abus māsiņa, nomira, nabadzīte! Te jau viņas kapiņš, man pie pašas būdas.

Brāļi nokāra galvas: viņi bija nokavējuši ierasties pie māsiņas laikā! Te pēkšņi kaut kur no tālienes līdz viņiem atskanēja Mbulū skumjā balss:

Es nabaga bārenei

Kālab gan paklausīju brālim Senī no Djabadas

ciemata?

Kālab pametu savu jaunāko brāli Sanā?

Nu brāļi metās skriet uz to pusi, no kurienes bija atskanējusi māsas balss. Viņi drāzās un drāzās, viņi brāzās un brāzās, un balss ar katru soli skanēja aizvien tuvāk un tuvāk! Te klāt arī milzīgais baobabs, bet zem tā zvilnēja irans.

— Kur mūsu māsa, atbildi! — iesaucās Senī.

— Man vēderā, — nošņācās irans. — Lai tagadīt padzīvo tur. Viņa ir mana. Man viņu atdāvināja vecā burve. Vai nu par baltu velti, vai, es šai kalpošu?

Senī metās virsū iranam. Tas uzpūta brālim dūmus un liesmas, jauneklim apreiba galva, un viņš kā nopļauts nogāzās zemē. Taču Sanā paķēra no brāļa atslābušajām rokām šķēpu, tālu atvēzējās un meta. iranam. Tas sabruka zemē beigts.

Tajā pašā mirklī samaņu atguva vecākais brālis Senī. Viņš uzšķērda briesmoņa vēderu un atbrīvoja māsu Mbulū. Viņa pasper soli uz brāļu pusi, bet abi aizmiedz acis: saulē mirdz un laistās māsas zelta tērps, uz galvas vizuļo zelta rotājumi. Tik krāšņi izgreznota bija Mbulū!

Brāļi steidzās uz burves māju. Par vēlu! No burves tur vairs ne miņas. Kopš tā laika tajā pusē par burvi nekad nekas vairs netika dzirdēts.

Bet Mbulū, Sanā un Senī nodzīvoja ilgu un laimīgu mūžu. Un vienmēr viņi visi trīs bija kopā — gan bēdās, gan priekos.

[1] Irans — ļaunais gars, pūķis.

Trīs patiesības

Kādreiz pa meža ceļu rikšoja Hiēna. Pati bija pielikusi pilnu vēderu un apmierināta vēl nu stiepa savai ģimenei veselu maisu treknas gaļas: tik veiksmīgas medības jau reti gadās. Gāja, gāja, te pēkšņi pretī izlēca Kaza. Hiēna šo ciet un saka:

— Ja pateiksi man trīs patiesības, atlaidīšu. Ja kaut reizi kļūdīsies — apēdīšu bez žēlastības!

Kaza krietnu laiku domāja, beidzot teica:

— Ja es būtu zinājusi, ka satikšu tevi, būtu gājusi pa citu ceļu.

— Jā! — Hiēna apstiprināja. — Tā ir patiesība. Pasaki vēl divas.

Kaza atkal domāja, domāja, tad teica:

— Tu, Hiēna, šodien esi labi paēdusi. Ja tu justos kaut drusciņ izsalkusi, jau sen būtu mani ielocījusi, ne pušplēsta vārda nebildusi.

— Arī tā ir patiesība, — Hiēna piekrita. — Un kāda ir pēdējā patiesība?

Šoreiz Kaza pat nedomāja.

— Ja es palikšu dzīva, pāriešu mājās un teikšu, ka tu mani satiki un atlaidi sveikā, neviens man nenoticēs.

Hiēna pavīpsnāja, ņēma un Kazu atlaida.

— Tu visas trīs reizes teici baltu patiesību. Staigā laimīga savu ceļu!

Pēc tam Hiēna pārnāca mājās un pastāstīja, ka ceļā sastapusi Kazu un ļāvusi tai mierīgi iet tālāk. Bet vai viņai kāds noticēja?

Brīnumainais riekstkoks kešju

Kādā ciematā zemniekam nomira sieva, un viņš palika viens ar mazu meitiņu vārdā Marija. Pabēdājās, pabēdājās, bet ko lai iesāk — apņēma citu sievu. Ļaunā pamāte no pašas pirmās dienas Mariju ne acu galā neieredzēja. Savu meitu loloja, lutināja, bet pameitu strādināja no agra rīta līdz vēlai naktij: lika mazgāt traukus, uzkopt māju, gatavot ēdienu. Bet gulēt pameitai bija jāiet vienmēr tukšu vēderu. Tā nu viņa dzīvoja no dienas dienā.

Tēvam Marija par visām pārestībām neteica ne vārda, jo baidījās no bargās pamātes. Gadījās, ka tēvs iejautājās:

— Kā tev klājas, meitiņ?

— Labi, tēt, — meita atbild un noliekas savā kaktiņā uz pīteņa.

Kādu dienu Marija sadomāja un gāja uz mežu, sak, varbūt laimēsies šādas vai tādas ogas salasīt — aiz bada jau galva sāka reibt. Gāja, gāja — ogas gan neatrada, bet iznāca upes krastā.

Iznāca un redzēja, ka pašā ūdens malā aug riekstkoks kešju. Meitene nopriecājās: beidzot dabūs kaut ko ēst.

Marija steidzas pie riekstkoka, bet tas no viņas attālinās. Marija nespēj savām acīm ticēt — rau, riekstkoks jau atrodas ūdenī, nu jau upes vidū, bet tad jau zarus pleta upes otrā malā.

Neko citu nezinādama iesākt, Marija izstiepa pret riekstkoku abas rokas un uzsāka žēlabainu dziesmiņu:

Kešju! Atnāc pie manis! Atnāc! Atnāc!

Iedod man riekstus un tad vari atkal iet prom!

Kešju! Esmu nabaga bārene, atnāc!

Iedod man riekstus un tad vari atkal iet prom!

Pēkšņi riekstkoks sāka tuvoties. Nu jau tas upes vidū, tad šajā krastā un te jau blakus Marijai. Nolieca pie viņas savus varenos, smaržīgos zarus, stāvēja un gaidīja. Marija norāva riekstus, paēdās, cik vien gribēja, paklanījās riekstkokam un tad nodziedāja dziesmiņu:

Pateicos tev, kešju, kešju brīnumainais!

Es, nabaga bārene, pateicos tev!…

Riekstkoks sašūpoja zarus un lēnām sāka slīdēt projām. Rau, tas jau atrodas ūdenī, nu upes vidū, bet tad jau pārceļojis otrā krastā.

Marija priecīga pārnāca mājās, bet nākamajā dienā atkal teciņus vien attecēja pie upes. Izstiepa rokas pretī savam draugam riekstkokam un sāka dziedāt dziesmiņu:

Kešju! Atnāc pie manis! Atnāc! Atnāc!

Iedod man riekstus un tad vari atkal iet prom!

Kešju! Esmu nabaga bārene, atnāc!

Iedod man riekstus un tad vari atkal iet prom!

Un riekstkoks atkal atnāca pie meitenes un pastiepa viņai pretī varenos smaržīgos zarus ar riekstiem.

Tā tas turpinājās. Marija katru dienu nāca uz upes malu un nodziedāja savu dziesmiņu. Brīnumainais riekstkoks kešju katru dienu padeva viņai riekstus, bet pamāte nenieka nenojauta.

Taču kādu dienu nejauši viņa pameta acis uz Mariju un ieraudzīja: vaigi pameitai sārti, acis priecīgi mirdz, balss skan kā zvārgulītis. «Es tak biju cerējusi, ka šī merga teju, teju atstieps kājas,» pamāte nepatikā pabrīnījās. «Un uz kurieni viņa vienmēr tā skraida? Jāiet paskatīties.»

Kad Marija atkal gāja uz upi, pamāte — slepus viņai pa pēdām. Redz — pameita izstiepj rokas un sāk dziedāt:

Kešju! Atnāc pie manis! Atnāc! Atnāc!

Iedod man riekstus un tad vari atkal iet prom!

Un pāri ūdenim uz viņas pusi sāka virzīties brīnumainais kešju. Viņš Mariju sātīgi paēdināja ar riekstiem, un viņa tam nodziedāja citu dziesmiņu:

Pateicos tev, kešju, kešju brīnumainais!

Es, nabaga bārene, pateicos tev!

Un tad riekstkoks aizvirzījās uz otru krastu.

Pamāte vai plīsa aiz dusmām: padomā tikai — tāda plikadīda atrod brīnumainu riekstkoku, bet pašas miesīgs bērns — nekā! «Nu pagaidi tik tu man!» — pamāte, vairs nevaldīdama pār sevi, ar skubu metās pie vīra.

— Tava meita sapinusies ar dinno[1]! Pie viņas katru dienu no upes otra krasta tieši pa ūdeni atnāk brīnumains riekstkoks! Tā ir bijusi tava meita Marija, kas iedzina kapā savu nabaga māti! Tagad viņa iedzīs kapā arī mūs! Dinno viņu piespiedis to darīt, gan pats redzēsi, Mariju vajag nogalēt, kamēr mēs paši vēl pie dzīvības.

Marijas tēvam kļuva skumji. Kā lai расеļ roku pats pret savu bērnu? Bet pamāte tikai maļ vienā malšanā:

— Viņa nav vairs tava meita! Viņa jau kalpo dinno…

Tēvs klusē: ko gan te lai saka?

— Pagaidīsim vismaz līdz vakaram… — viņš beidzot noteica.

Pamāte priecīga. «Nu esmu guvusi virsrokū!» viņa pie sevis domāja. Pielikusi pilnu bļodiņu rīsa, piestūma tuvāk Marijai. Meitene paskatījās uz bļodiņu, un skumjās viņai iesmeldzās sirds, jo tā kādreiz viņu tika ēdinājusi māte palutinādama.

Marija nosvieda karoti un raudādama izmetās laukā. Bet tēvs viņai pakaļ — neizturēja.

— Kas tev noticis, meitiņ? — viņš vaicāja.

Marija viņam piekļāvās un visu izstāstīja. Gan to, kā pamāte viņu badā mērdēja, gan to, kā viņa uzgāja brīnumaino riekstkoku kešju, gan to, kā skumjās sažņaudzās viņas sirds.

Tēvs atgriezās, piegāja sievai klāt un teica:

— Savāc savu mantību un vācies prom no šejienes! Lai es tevi vairs te neredzētu! Visu laiku tu mērdēji manu meitu badā, pēdīgi nolēmi viņu nogalēt! Bet es kā muļķis tev ticēju!…

Viņš izdzina ļauno sievieti no savas mājas un palika kopā ar meitu.

Un brīnumainais riekstkoks kešju grūtā brīdī bija vienmēr gatavs pārnākt pāri upei pie viņiem, lai abus pabarotu.

[1] Dinno — ļaunais gars.

Kā trīs dīkdieņi kļuva par meistariem

Trijos kaimiņu ciematos dzīvoja trīs jaunekļi. Cits citu viņi nepazina, nekad cits par citu nekā nebija pat dzirdējuši, taču visi trīs bija gauži līdzīgi. Viņi neprata neko darīt, neko arī negribēja mācīties.

— Paklausies, dēliņ,В māte vienu uzrunāja, — nebūs tāda tēva, kas atdos tev savu meitu par sievu. Tu taču nenieka neproti!

— Dēls! — otram teica tēvs. — Laiks iemācīties šādu vai tādu amatu. Tu jau esi pieaudzis cilvēks!

— Brāli! — trešo lūdza māsa. — Saki — kad gan tu pieņemsies prātā?

Bet trim dīkdieņiem par tādām runām maza bēda! Negrib ne roku, ne kāju pakustināt. Tad vecāki sadusmojās un padzina dēlus no mājām.

— Kamēr nebūsi izmācījies par drēbnieku, savu acu te nerādi! — teica vienam.

— Kamēr nebūsi kļuvis par veiklu mednieku, lai tevi te neredzētu! — pieteica otram.

— Kamēr nebūsi iemācījies pazīt dziedinošas zāles, nebūsi apguvis prasmi ārstēt visādas kaites, savu kāju te nesper! — piekodināja trešajam.

Neko darīt. Dīkdieņi devās ceļā. Katrs izgāja no savas mājas, bet ciematu krustcelēs visi trīs satikās. Apsēdās zem augsta koka, sāka apspriesties.

— Mani sauc par Bobo Duburu, — teica viens. — Man lika izmācīties par skroderi.

— Bet mani sauc par Gudjē Maudi, — teica otrs. — Man esot jākļūst par mednieku.

— Mans vārds ir Sakodjē, — nopūtās trešais. — Man jāiepazīst un jāizpētī dziednieciskās zāles un jākļūst par dziednieku …

Jaunekļi norunāja pēc gada šinī pašā vietā satikties, bet tagad devās katrs uz savu pusi. Veselu gadu katrs mācījās savu amatu. Gudjē Maude to apguva pie slavena mednieka, Bobo Duburs — pie drēbnieka, kurš šuva pašam virsaitim, Sakodjē — pie zintnieku zintnieka, kurš bija izslavēts gan tuvās, gan tālās zemēs. Stāstīja, ka vistumšākā naktī viņš spējot uz putekļaina ceļa saskatīt katru smilšu graudiņu.

Tā nu jaunekļi iemācījās visu, kas tiem bija paredzēts. Tad pienāca arī norunātā diena. Visi trīs atkal satikās krustcelēs, sāka cits citam rādīt, ko kurš spēj. Pirmais priekšā iznāca Gudjē Maude.

— Vai redzat šo koku? — viņš biedriem jautāja. — Rau, tur, pašā galotnē, putns novijis ligzdu, tup uz olām un perē mazuļus. Es uzrāpšos augšā un izņemšu vienu olu, bet putns to nemaz nepamanīs. Tik izveicīgam jābūt īstam medniekam!

Gudjē Maude tā pateica un sāka rāpties kokā. Uzrāpās līdz ligzdai, izvilka putnam no apakšas olu, bet tas i acu nepamirkšķināja. Gudjē Maude, nokāpis lejā, līksmoja.

— Varen veikli! — uzteica Bobo Duburs un pagriezās pret Sakodjē. — Bet ko tu mums parādīsi? Stāsta, ka zintnieku zintnieks esot tev iemācījis redzēt to, ka cits neviens nevarot pamanīt …

— Lai notiek, esmu gatavs, — Sakodjē piecēlās. — Iedod olu.

Viņš paņēma olu, pārsita, saberza smalkā pulverī un izkaisīja šo pulveri vējā tā, ka no olas nepalika ne miņas. Pēc tam viņš ņēmās likt kopā olu nо nesaredzamām daļiņām. Drīz vien viņš plaukstās turēja gan olas dzeltenumu, gan baltumu, gan arī čaumalu.

— Skaties, es savācu visu līdz pēdējai kripatiņai, — Sakodjē teica drēbniekam. — Bet tagad tu parādi mums savu meistarību.

Bobo Duburs paņēma uz plaukstas sasisto olu un tajā pašā mirklī to sašuva, turklāt tik meistarīgi, ka nebija pamanāma ne sīkākā šuvīte, ne mazākā plaisiņa. Mednieks paņēma olu, uzrāpās kokā un ielika šo olu ligzdā. Bet putns tā arī neko netika jutis.

Visi trīs lielā priekā apkampās un metās straujā dejā. Dejo un dzied:

Nekad aizmirst nespēsim

Ceļi trīs kur krustojas,

Kur Sakodjē, Duburs, Gudjē

Parādīja, ko kurš var.

Pēc tam draugi izklīda pa ciematiem, un, redzot viņu prasmi un meistarību, nokaunējās tie, kuri bija uzskatījuši, ka viņi nenieka neprot darīt.

No tā laika, ja kādam iebirst gruzis acī, viņš bez kavēšanās iet pie gudrā zintnieka Sakodjē. Norunā jauneklis ar meiteni precēties, pašuj jo greznus tērpus pie Bobo Dubura. Bet par Gudjē Maudi nav pat ko vārdu bilst — ja būs vajadzīgs, viņš visu ciematu ar medījumiem apgādās.

Tas nu tā. Bet ļaudis, raugoties uz viņiem; saka: «Jaunietim pašam jātic saviem spēkiem un ne no kā nav jābaidās. Neatlaidīgiem un centīgiem itin viss ir iespējams.»

Kāpēc krokodils neiet medīt mežā

Tas notika tajos senajos laikos, kad akmeņi bija mīksti kā papaija, bet Krokodils gāja medībās uz mežu. Kādreiz Krokodils bija aizklīdis tik tālu, ka nekādi vairs atrast ceļu atpakaļ uz upi.

Viņš rāpoja pa labi, pēc tam pa kreisi, griezās atpakaļ un atkal rāpoja uz priekšu, taču upes kā nebija, tā nebija. Krokodils smagi noelsās, nometās turpat zālē un palika. Trīs dienas tā nogulēja bez lāses ūdens un bez kripatas barības. Pavisam sanīka, te, par laimi, viņam garām drāzās Pērtiķis.

— Ei, paklausies! — iesaucās Krokodils. — Palīdzi man aizkļūt līdz upei, redzi, cik vājš esmu kļuvis, nav vairs spēka rāpot, bez tam arī ceļa nezinu …

— Kā tad! — Pērtiķis atbildēja. — Es tev tagadīt palīdzēšu, bet pēc tam tu mani notiesāsi: pazīstam jau mēs jūs, krokodilus! Labāk iešu vien savu ceļu.

— Pagaidi, neaizej! — Krokodils lūdzās. — Zvēru, ka nekad mūžā neaiztikšu nevienu no jūsu cilts! Nevienam pašam pāri nedarīšu!

Krokodils krietnu laiku noņēmās, lai pierunātu Pērtiķi, jo piesardzīgais pērtiķis labu brīdi par to ne dzirdēt negribēja, līdz beidzot piekrita.

— Kas būs, būs! Senči teica — asinis no galvas tik un tā rit uz kaklu: kam lemts notikt, tas tā arī būs! Pagaidi mani šeit, es drīz būšu atpakaļ…

Pērtiķis uzlēca kokā un nozuda… Bet Krokodils palika gaidīt. Viņš gulēja un domāja: «Ja nu Pērtiķis neatgriežas?» Taču Pērtiķis atgriezās, stiepdams līdzi resnu jo resnu virvi.

— Ļauj, mīļais, es tevi sasiešu, — viņš teica, sasēja Krokodilu un, zem šī smaguma sagumis, stiepa savu nastu uz upi.

Pērtiķis ilgi kumuroja, līdz beidzot sasniedza upes malu. Viņš atsēja krokodilu un teica:

— Nu, dzīvo vesels, mīļais.

Taču Krokodils nemaz nekautrējās sagrābt Pērtiķi aiz astes un tad vēl uzkāpa tam virsū ar priekšējo kāju.

— Pagaidi, kaimiņ, nesteidzies tik ātri projām! — viņš teica.

— Esi tik labs, laid mani vaļā, — Pērtiķis lūdzās.

Bet Krokodils tikai noirgojās.

— Esmu izsalcis kā apkārtklīstošs suns. Tu taču labi zini, ka trīs dienas ne kriksīti neesmu mutē bāzis. Tāpēc neņem ļaunā: vajadzēs vien man tevi apēst!

— Tas nav taisnīgi! — Pērtiķis pretojās. — Tāda likuma nav — apēst to, kas tev grūtā brīdī padevis roku. Pavaicāsim vēl kādam, kuram no mums ir taisnība — tev vai man.

— Labi! — Krokodils bija ar mieru. — Pavaicāsim!

Viņi nometās upes malā un sāka gaidīt. Drīz uz ierasto dzeršanas vietu atnāca Hiēna.

— Ei, Hiēna! — pasauca viņu Krokodils. — Panāc tuvāk! Nebaidies, es tev gribu tikai kaut ko pajautāt.

Hiēna gan panācās kādu soli tuvāk pie Krokodila, taču drošības labad palika stāvot pa krietnu gabaliņu.

Bet Krokodils aplaizījās un teica:

— Iedomājies, Hiēna: tu veselas trīs dienas neesi ne kripatiņu ēdusi, bet tad tev pa grābienam pagadījusies dzīva gaļa. Ko tu darītu?

— Apēstu! Kas te vēl ko jautāt? — Hiēna noklakšķināja zobus un aizskrēja savu ceļu.

— Nu, mīļais? — Krokodils pavīpsnāja. — Vai dzirdēji, ko Hiēna teica?

— Pavaicāsim vēl kādam! — lūdzās Pērtiķis. — Tu pats labi zini, ka Hiēnas ir pārlieku asinskāras.

— Nu labi, pavaicāsim ar, — Krokodils piekrita.

Drīz uz ierasto dzeršanas vietu atnāca Lauva.

— Klausies, Lauva, — uzrunāja viņu Krokodils. — Iedomājies sevi tādā stāvoklī — tu trīs dienas neesi itin nekā ēdis, un pēkšņi tev pa ķērienam patrāpījusies dzīva gaļa. Ko tu būtu darījis?

— Būtu to apēdis! — norēcās Lauva. — Bet tagad netraucē mani, Krokodil! Vai neredzi, ka es aiz slāpēm beidzos vai nost!

— Nu? — Krokodils skaji iesmējās. — Vai dzirdēji, ko zvēru valdnieks teica? Tagad jau nu gan es tevi aprišu!

— Pagaidi brītiņu! — Pērtiķis lūdzās. — Pajautāsim vēl kādam, tas nu būtu pēdējais. Ja arī tas teiks, ka tev taisnība, tad ēd mani, ne vārda pretī nebildīšu!

Tiklīdz Pērtiķis tā bija pateicis, skatās — uz dzeršanas vietu cilpo Zaķis.

— Ei, Zaķi! — uzbrēca Krokodils, bet Zaķis aiz bailēm jau trīcēja. — Pasaki man: ja tu veselas trīs dienas neesi ne kumosiņa ēdis, un tev pēkšņi deguna galā stāv dzīva gaļa. Ko tu darītu?

Zaķis paskatījās uz Krokodilu, paskatījās uz Pērtiķi, pakasīja ar ķepu aiz auss un teica:

— Es tevi lāgā nesaprotu, tēvoci Krokodil. Par ko tu īsti runā?

— Tāds kā muļķis! — Krokodils sadusmojās. — Hiēna un Lauva, tikko vārdu bildu, tūliņās saprata, bet tu nē. Nu tad klausies ar abām ausīm. — Un Krokodils izstāstīja Zaķim visu, kā bija noticis.

Zaķis klausījās, klausījās un pēkšņi sāka skaļi smieties.

— O-ho-ho, tēvoci Krokodil, tu laikam mani par galīgu neprašu uzskati! Es nu gan neticu, ka tāds nieka Pērtiķis spētu izstiept cauri visam mežam tevi, vareno Krokodilu?

— Ja netici man, pavaicā Pērtiķim! — Krokodils sašuta.

Zaķis pagriezās pret Pērtiķi un neticīgi jautāja:

— Vai tu no tiesas stiepi Krokodilu?

— Jā, stiepu gan, — nopūtās Pērtiķis.

— Lai nu viens saka — tu šo stiepi cauri visam mežam?

— Jā!

— Tad parādi, kā tu to darīji, kur atrodas tā vieta, kur tu savos kamiešos uzvēli tēvoci Krokodilu! — Zaķis palūdza.

Pērtiķis paņēma virvi, sasēja Krokodilu, uzvēla sev uz muguras un, salīcis zem milzīgā smaguma, stiepa Krokodilu atpakaļ uz mežu. Pērtiķis steberēja saliecies deviņos līkumos, bet Zaķis cilpoja viņam nopakaļ un brīnījās:

— Kas to būtu domājis! Tā nu, tā! Tā tu viņu nesi? Vareni? Kaut arī esi maziņš, bet nags tev ir.

Beidzot Pērtiķis apstājās zem koka, nometa Krokodilu zemē un elsdams teica:

— Redzi, Zaķi… No šīs te vietas es viņu sāku nest.

— Jā, jā, — čamstināja arī Krokodils, — no šīs vietas gan.

— Ai-ai-ai… — Zaķis pašūpoja galvu. — Esi gan tu, Pērtiķi, varens! Un tu, Krokodil, arī neesi samelojis. Bet vai tad laba darījums būtu jāatmaksā ar ļaunu? Vajadzēs tev sadot pēc nopelniem. Atnes, Pērtiķi, nūju, bet tādu resnāku!

Pērtiķis atstiepa nūju un ņēmās Krokodilu slānīt.

No šīs reizes Krokodils savu acu vairs mežā nerāda, neiet tur pat medīt. Un meža zvēri varēja dzīvot mierīgāk.

Trīs mīklas

Sensenos laikos, kad mūsu tēvi vēl nebija piedzimuši, dzīvoja pārlieku nežēlīgs ujama[1]. Viņam bija meita, skaista kā jūras ūdens, kad tajā spogu]ojas saule. Ne mazums cienījamu jaunekļu tīkoja pēc viņas rokas. Tikai ujama bija noteicis, ka meitu atdos par sievu tam, kurš uzdos viņam trīs mīklas, turklāt tādas, lai viņš, varenais ujama, tās nevarētu atminēt. Ja viņš atminēs, — tajā pašā mirklī neveiksmīgajam mīklas teicējam nocirtīs galvu.

Ne velti mēdz teikt — nāve jaunos nebiedē. Daudz staltu un gudru jaunekļu izmēģināja savu laimi, taču nevienam tā neuzsmaidīja. Tad runas par jauno daiļavu saklausīja kāds nabaga puisis attālākā ciematā. Viņš aizgāja pie mātes un teica:

— Dod man savu svētību, māt. Rīt es iešu pie varenā ujamas.

— Es savu svētību tev nedošu, — māte atbildēja. — Tu taču esi mans Vienīgais dēls! Ja nebūs vairs tevis — kam tad lai es dzīvoju šajā pasaulē?

Tad jauneklis griezās pie tēva:

— Tēti Esmu jau pieaudzis, esmu kļuvis vīrietis, gribu atrast savu laimi. Neliedz man svētību, pirms dodos ceļā.

— Kādas tad mīklas tu lielajam ujamam uzdosi? — tēvs ievaicājās. — Pasaki arī man!

— Vēl neesmu tās izdomājis, — jauneklis atsmēja.

Tēvs sarauca pieri.

— Bet pats saki, esot kļuvis vīrietis. Tad nu ej bez manas svētības. Vai tad neesi dzirdējis, ka nav vēl piedzimis cilvēks, kurš paliktu dzīvs pēc mīklu uzdošanas ujamam?

— Labi, — neatlaidīgais jauneklis atbildēja, — iešu tad bez vecāku svētības.

Viņš saposās tālajā ceļā, māte sacepa un iedeva līdzi plāceņus.

— Paņem ceļam, dēliņ, tikai pašu virsējo neēd: es tajā iemīcīju indīga koka lapas. Šis plācenis var pieveikt jebkuru ienaidnieku.

Bet tēvs paņēma dēlu pie rokas, aizveda pie zirgiem.

— Izvēlies, kuru gribi, — viņš teica.

Jauneklis izvēlējās staltu ērzeli un devās nezināmā ceļā. Jāja visu garo dienu. Beidzot nonāca pie zila ezera. Viņš apturēja zirgu, piesēja pie koka, tarbu ar plāceņiem pakāra zarā, bet pats nokāpa pie ezera, lai padzertos. Bet zirgs bija pārlieku izsalcis. Aizsniedzās līdz tarbai un apēda plāceni, to pašu, kurā bija iemīcītas indīgā koka lapas. Apēda un turpat uz vietas atstiepa kājas. Pēkšņi — kur gadījušies, kur ne — atlidoja divi baloži, uzknābāja drupatas un arī nobeidzās. Jauneklis atgriezās, to visu redzēja un novaidējās vien.

— Te nu bija! Iznāk, ka zirgs baložus nomaitājis. Pag, pag, vai tā nevarētu būt mīkla viltīgajam ujamam: «Viens nomaitāja divus.»

Viņš paņēma tarbu, iemeta tajā baložus un gāja tālāk. Gāja, gāja, pēkšņi viņam pretī nāca septiņi jaunekļi.

— Uz kurieni ta iedams? — viņi jautā.

— Gribu izmēģināt laimi, — jauneklis atbild. — Iešu uzdot ujamam mīklas.

Svešie ņēmās viņu atrunāt:

— Esi nu prātīgs, uz to pusi savu kāju nesper. Cik daudz jaunu laužu viņš jau nomaitājis!

Bet jauneklis paliek pie sava: iešu un uzdošu mīklas.

Tad viens viņam ieminas:

— Tev tik un tā jāmirst. Atdod mums tos baložus, citādi mums vakarā jāiet gulēt neēdušiem.

— Labprāt atdotu, — jauneklis atbildēja, — tikai baidos, ka jūs pēc tādām vakariņām uz mūžīgiem laikiem neaizmiegat.

Atvadījies no svešajiem, viņš kātoja tālāk. Iet un domā: «Viens nomaitāja divus, un divi varēja septiņus nomaitāt. Vai tā nebūtu laba mīkla ujamam?»

Piektajā dienā jauneklis sasniedza platu upi, atsēdās krastā un sāka gaidīt laivinieku. Sēž, skatās ūdenī. Pēkšņi redz, ka ūdenī peld beigts nīlzirgs, bet tam pa virsu grozās grifs. «Re, arī trešā mīklai» jauneklis nopriecājās. «Beigtais nes dzīvo. Lai nu palauza galvu un atmini»

Jauneklis pārcēlās pāri upei un nonāca nežēlīgā ujamas zemē. Redz, pie paša ceļa stāv būda, bet pie būdas — sirma vecenīte.

— Laba diena, māti — jauneklis paklanījās.

— Laba diena, dēliņ, — vecenīte atsaucās. — Uz kurieni ta iedams?

— Eju pie paša varenā ujamas, gribu izmēģināt laimi — varbūt izdodas noprecēt viņa meitu.

Vecenīte neticīgi pašūpoja galvu.

— Ai, ai, dēliņ, neej nu… Ujama pārspēs tevi viltībā, piemānīs! Savu galvu nenosargāsi! Griezies labāk atpakaļ uz mājām, nomierini savu veco māti.

Vecenīte visādi centās pierunāt stūrgalvīgo jaunekli, bet tas palika nelokāms. Tad viņa nopūtās un teica:

— Nu tad ej, tikai esi piesardzīgs. Zini: ja ujama tavu mīklu nespēs atminēt, viņš atsūtīs pie tevis savu meitu, bet tā jau nu izvilinās no tevis, ko vien gribēs.

— Nebaidies, māt! — teica jauneklis un uzsmaidīja. — Nenieka neizvilinās!

— Ai, dēliņ, — vecenīte pašūpoja galvu. — Tu vēl esi pārāk jauns, bet viņa aplam skaista pēc vaiga. Viņu redzot, pazaudēsi galvu — un beigas kā likts. Labāk paiešos tev gabaliņu līdzi. Dzirdēšu tavas mīklas un ar vienu aci paskatīšos arī uz ujamu. Dikti baidos par tevi.

Un vecenīte paņēma ķeģi un devās pie ujamas kopā ar jaunekli.

— Lielais ujama! — vecenīte paklanījās virsaitim. — Paskaties uz šo manu viesi. Viņš nācis tālu ceļu šurp no sava ciemata, jau piekto dienu un nakti prom'no mājām un tikai tāpēc» lai apņemtu par sievu tavu meitu, kura ir skaista kā jūras ūdens, kad tajā spoguļojas saule. Atļauj viņam izmēģināt laimi…

Ujama pavīpsnāja, paskatījās uz jaunekli. Cik te tādu kā šis jau stāvējuši viņa, ujamas, priekšā, cik te tādu kā šis pēc tam sagaidījuši savu nāvi uz lielā laukuma.

— Nu, klāj tik vaļā savas mīklas, — augstprātīgi teica ujama. — Taču zini: ja es mīklas atminēšu, galva tēv no pleciem ripot noripos.

— «Viens nomaitāja divus», «Divi vārēja septiņus nomaitāt», «Beigtais nes dzīvo». Tās nu būtu manas mīklas, lielais ujama. Atmini, ko tas nozīmē?

Ujama iegrima domās. Sēž un klusē, bet jauneklis ar vecenīti stāv viņa priekšā un gaida. Ujama domāja, domāja — nekā neizdomāja un teica:

— Ej, jaunekli, mierīgi atpūsties. Atnāc rīt no paša rīta.

Jauneklis un vecenīte paklanījās un devās uz mājām. Vecenīte ciemiņu paēdināja.

— Atpūties, — viņa teica.

Un jauneklis iekrita cietā miegā.

Pati izgāja no būdas, bet pretī viņai nāk brīnum skaista meitene.

— Kā klājas, māt? — viņa jautā. — Es esmu Augusta. Kur ir tavs jaunais ciemiņš?

Vecenīte uz viņu paskatījās.

— Kālab viņš tev, skaistulīt, vajadzīgs?

Meitene kļuva pikta un asi atcirta:

— Kāda tev daļa, vecā? Ašāk man pasaki — kur atrodas jauneklis?

Vecenīte pašūpoja savu sirmo galvu.

— Diezin cik goddevīga tu, Augusta, vis neesi. Viņš ir tur, "būdā, atpūšas, labāk netraucē viņu. Viņš garu ceļu nācis…

Taču meitene viņā nemaz i neklausījās. Ienākusi būdā, piegāja pie jaunekļa, pieskārās viņa plecam un teica:

— Es atnācu pie tevis, brīnišķīgo jaunekli, lai kopā pavadītu vakaru. Man vienai garlaicīgi savā mājā.

Tajā pašā mirklī jauneklim ciešais miegs izgaisa kā nebijis. Viņš piecēlās sēdus un apsēdināja Augustu sev blakus. Meitene teica:

— Pastāsti nu savas pasakas; runā, ka tās esot neparastas.

— Ko niekus! — jauneklis atteica. — Es pasakas nezinu!

— Nezini? — skaistule smējās. — Nu tad uzdod man savas mīklas.

— Es arī mīklas nezinu, — jauneklis atbildēja. — Tikai trīs izdomāju. Varu tev tās uzdot…

— Jā, jā, uzdod gan, — Augusta nopriecājās.

Jauneklis apsēdās ērtāk, taču, tikko taisījās uzdot mīklas, dzird: vecenīte pagalmā sāk klepot. Jauneklis, izdzirdējis vecenīti klepojam, atcerējās viņas brīdinājumu, ka ujama šurp var atsūtīt savu skaisto meitu. Atcerējās un tūlīt iekoda mēlē — ja nu izrādās, ka Augusta ir ujamas meita?

— Nē, nē, mīklas es tev neuzdošu! Labāk parādi — kas tas par gredzenu tev pirkstā? Nekad neesmu tik skaistu gredzenu redzējis.

Skaistule iesmējās.

— Nerādīšu vis!

Jauneklis izlikās, kā būtu apvainojies, un meitene aši novilka sev no pirksta gredzenu, jo viņai par katru cenu no šī vientieša taču jāizvilina mīklu atminējumi! Jauneklis paņēma gredzenu, sāka to grozīt un pamanīja iekšpusē vārdus: «Augusta, Antonio meita». Bet Antonio taču ir ujamas vārds. Jā, ne velti vecenīte bija viņu brīdinājusi.

— Nu uzdod tak man savas mīklas! — atkal lūdza Augusta, bet viņš atbild:

— Mazliet pagaidi. Ļauj man tavu gredzenu apbrīnot, jo kaut ko tik skaistu savā mūžā neesmu vēl redzējis!

— Tu jau vari ar acīm skatīties, bet ar muti stāstīt, — Augusta jaunekli steidzina, bet šim i prātā nenāk steigties.

— Kāds tev neredzēts lakatiņš. Padod tuvāk, skaistulīt, aplūkot.

— Še, skaties! — ujamas meita sadusmojās. — Un uzdod ātrāk savas mīklas! Drīz ausīs rīts, man laiks iet uz mājām, bet tu man tā arī nekā neesi pateicis…

Jauneklis lakatiņu un gredzenu iebāza azotē un teica:

— Nu labi, klausies!

Vecā sieva pagalmā klepo vienā klepošanā, bet jauneklis vai kurls kļuvis.

— Atmini, — viņš saka, — kas tas ir: «Viens nomaitāja divus», «Divi varēja septiņus nomaitāt», «Beigtais nes dzīvo».

Augusta iegrima domās, bet tad sarauca degunu un pikti noteica:

— Tev nu gan ir muļķīgas mīklas! Tām laikam pat atminējumu nav. Kā tad viens var nomaitāt divus? Un kā divi — septiņus? Lai beigtais nestu dzīvo — kaut kas tāds pat sapņos nav rādījies.

— Nē, tām ir atminējumi! — iebilda jauneklis. — Un es tev. tos pateikšu.

— Eku, dumiķis! — vecenīte norūca. — Un tāds vēl domā dzīvot ar savu galvu uz pleciem!

Bet jauneklis jau ņēmās stāstīt:

— Vai zini, kā es šīs mīklas izdomāju? Paklausies. Es mierīgi dzīvoju dzimtajā ciematā kopā ar tēvu un māti, bet tad man vecāku mājās nebija vairs miera. Tu jautāsi, kāpēc? Pateikšu! Man pastāstīja par vareno ujamu. Stāstīja, ka skaistākas par viņa meitu neesot nevienas citas visā plašajā pasaulē. Vēl stāstīja, ka ujama atdošot viņu par sievu tam, kurš uzdošot viņam trīs mīklas, pie tam tādas, ko viņš, varenais ujama, nevarētu atminēt. Tad arī es nolēmu izmēģināt laimi. Devos pie mātes, lūdzu viņas svētību tālajam ceļam, bet viņa atbildēja: «Nedošu tev savu svētību. Tu tak man esi vienīgais dēls. Ja nebūs tevis, kam tad es lai dzīvoju šajā pasaulē!» Gāju pie tēva — arī viņš atbildēja to pašu. Taču es tik un tā sāku posties tālajam ceļam …

Jauneklis apklusa, bet Augusta viņu steidzina:

— Nu stāsti tālāk! Kur tad ir tavi atminējumi?

Jauneklis pavīpsnāja:

— Nesteidzies, nekur nepaliks arī atminējumi. Klausies. Māte man izcepa septiņus plāceņus, bet vienā iemīcīja indīga koka lapas. Es apsegloju zirgu un devos ceļā. Taču mani piemeklēja neveiksme: zirgs apēda indīgo plāceni un nobeidzās. Drupatas uzknābāja divi baloži — un tos piemeklēja tāds pats liktenis kā zirgu. Tā man radās pirmā mīkla: «Viens nomaitāja divus.»

Augusta izdzirdēja šos vārdus, un acis viņai zalgot iezalgojās. Ar pūlēm apvaldījusi prieku, tincināja tālāk lētticīgo jaunekli:

— Un tām divām mīklām? Stāsti ātrāki

— Būs arī tām divām, — jauneklis atbildēja un turpināja:

— Es iemetu baložus tarbā un devos tālāk. Eju un redzu — man pretī nāk septiņi jaunekli. Viņi man lūdz atdot baložus, bet es atbildu: «Labprāt jums dotu, taču baidos, ka jūs pēc tādām vakariņām uz mūžīgiem laikiem neaizmiegat…» Te' arī radās otra mīkla: «Divi varēja septiņus nomaitāt.» Pēc tam es iznācu pie jūsu upes, skatos — pa ūdeni peld beigts nīlzirgs, bet pa to grifs mierīgi pastaigājas. Te man iešāvās prātā trešā mīkla: «Beigtais nes dzīvo.» Tādas nu ir manas mīklas un atminējumi.

Jauneklis nepaguva ne lāgā pabeigt, kad Augusta strauji pielēca kājās un uzsauca:

— Nu, ardievu, svešiniek! Man laiks iet. Tēvs ar māti mani droši vien jau meklē.

Viņa aši kā putns izmetās no būdas, teciņiem aizjoza pie tēva, lai ātrāk viņam pateiktu atminējumus. Bet vecenīte ienāca būdā un ņēmās savu ciemiņu rāt.

— k tu, stulbais zeņķi! Vai tad tiešām nesaprati, ka tā ir paša ujamas meita! Es jau tev tiku teikusi, tevi laikus brīdinājusi! Cik jaunekļu viņi tā jau pazudinājuši!…

— Neuztraucies, māt! — jauneklis centās vecenīti nomierināt, taču viņa neklausījās.

— Ņem kājas pār pleciem un laidies prom no šī ciemata, dēliņ. Kāpēc tev atdot savu dzīvību?

— Ja man lemts mirt, tad arī miršu. Tāds jau ir vīrieša liktenis, — viņš atbildēja un likās uz auss.

Agrā rīta stundā jauneklis un vecenīte devās pie ujamas.

Lielajā laukumā drūzmējās ļaudis: visi zināja, ka vēl kāds bezpratis iedrošinājies uzdot ujamam savas miklas, šajā rītā lielais ujama iznāks pie savas tautas un vēlreiz pierādīs, cik viņš, ujama, ir gudrs.

Un, rau, laukumā pretī ujamam nostājās skaists un spocīgs jauneklis.

— Tu man atkārto savas mīklas, — teica ujama, un jauneklis uzdeva savas trīs mīklas. Ujama iesmējās:

— Ek tu, puikiņ! Es ne tikai atminēšu tavas miklas, bet arī pastāstīšu, kā tev tās radās. Vai gribi?

— Pastāsti, varenais ujama, — jauneklis paklanījās, un pūlis aizturēja elpu: vai tiešām arī to var zināt viņu ujama?

Bet ujama izlikās, ka iegrimis domās, tad lēnām un cienīgi sāka runāt:

— Pamezdams vecāku mājas, tu lielījies, ka uzdosi man trīs mīklas un es tās nespēšu atminēt. Tu aizgāji no mājām, nesaņēmis vecāku svētību, vai pareizi?

— Pareizi, — jauneklis apstiprināja.

— Māte tev izcepa ceļam plāceņus un vienā iemīcīja indīga koka lapas. Šo plāceni apēda tavs zirgs un nobeidzās. Drupatas uzknābāja divi baloži un arī nobeidzās. Lūk, tava pirmā mīkla — «Viens nomaitāja divus». Nu, vai atminēju?

— Atminēji, varenais ujama. — Jauneklis nokāra galvu, bet pūli pāršalca murdoņa: ujama nobendēs arī svešzemnieku!…

— Pēc tam tos baložus lūdza no tevis septiņi jaunekli un tu izdomāji otru mīklu: «Divi varēja septiņus nomaitāt.» Vai atminēju?

— Jā, varenais ujama, — jauneklis apstiprināja, un ujama sasita plaukstas.

— Ei, pasauciet šurp bendes! Drīz būs jāizpilda nāvessods …

Pēc tam viņš pagriezās pret jaunekli.

— Bet par tavu pēdējo mīklu nav vērts pat galvu lauzīt. Tu iznāci pie upes, redzēji, ka peld beigts nīlzirgs, bet pa to staigā grifs. Lūk, arī trešā mīkla: «Beigtais nes dzīvo.» Nu? Atminēju? Ei, sardzes vīri, grābiet ciet nekaunīgo svešzemnieku!

— Pagaidi, varenais ujama, — jauneklis lūdza. — Atļauj man atvadoties pateikt dažus vārdus!

— Runā, — ujama pamāja ar galvu. — Visi manā zemē zina, ka es esmu žēlsirdīgs.

— Padod man lakatiņu, māt! — jauneklis uzrunāja vecenīti, un viņa pasniedza lakatiņu.

Jauneklis atsēja lakatiņu, izņēma gredzenu — spožās saules staros tas zaigot zaigoja.

Jauneklis pacēla gredzenu augstu virs galvas, sacīdams ļaudīm.

— Kam pieder šis gredzens, kurš to zina?

Pienāca kāds no ujamas vīriem, paņēma gredzenu, pagrozīja rokās.

— Šis ir Augustas — mūsu ujamas meitas gredzens. Es šo gredzenu esmu redzējis viņai pirkstā.

— Nē!:— iejaucās ujama. — Tas nevar būt!

— Tad lai viņa parāda savu gredzenu, — jauneklis mierīgi teica.

— Paaiciniet šurp manu meitu! — uzkliedza ujama, un tūlīt tika atvesta Augusta.

— Parādi ļaudīm gredzenu! — ujama pieprasīja.

Meitene paskatījās uz roku, bet gredzena nebija: aiz prieka bija aizmirsusi jauneklim to atprasīt.

— Kurš man varētu pasacīt, kā pie manis nokļuva varenā ujamas meitas gredzens? — jauneklis jautāja apkārtstāvošajiem. — Neviens. Tad es pats visu izstāstīšu! Vakar es uzdevu ujamam trīs mīklas, bet viņš nespēja atminēt un teica: «Atnāc rīt.» Bet pats vakarā atsūtīja pie manis savu meitu Augustu. Kā tik viņa centās atminējumus izdibināt, pat savu gredzenu novilka un man atdeva, bet pēc tam vēl lakatiņu! Un es arī pateicu viņai atminējumus, lai papriecājas! Augusta ar tādu skubu nu steidzās pie tēva, ka pat gredzenu un lakatiņu aizmirsa…

Pūlis sāka kurnēt: «Dzirdējāt, kā tas noticis!? Tāpēc jau ujama visas mīklas atminēja! Cik cilvēku jau šis nobendējis!»

Ļaudis sagrāba ujamu un turpat uz karstām pēdām sodīja ar nāvi. Bet viņa vietā iecēla jaunekli — lai tas yalda.

Jauneklis pieaicināja klāt Augustu un teica:

— Daudzus tu ar savu skaistumu un viltību esi pazudinājusi! Tagad ej kalpot pie šīs vecās sievietes, pie tās, kura man deva pajumti un laikus mani brīdināja par tavu viltīgumu.

Augusta rūgti raudāja, bet ko līdzēja asaras? Vajadzēja vien viņai iet līdzi vecenītei un palīdzēt visos darbos. Vajadzēja mācīties darba mīlestību un sirsnību pret cilvēkiem. Bet jauneklis atveda no sava ciemata tēvu un māti un laimīgi nodzīvoja mūžu līdz sirmam vecumam. Bija labs un taisnīgs valdnieks.

[1] Ujama — beafada cilts virsaitis.

Kāpēc vistas dzerot skatās debesīs

Senos laikos vistas dzēra ūdeni tāpat kā visi citi meža zvēriņi. Pieiet pie strauta, noliecas zemu, zemu un tā paliek, kamēr padzeras. Taču kādreiz, kad vista atkal dzēra ūdeni, no koka atrāvās mango auglis, krita zemē un iebelza viņai stipri pa galvu. Vista ievēlās strautā, bezmaz vai noslīka. Tikai ar pūlēm malā izrāpās, taču galva dunēja. Cik necik atguvusies, vista metās aši prom uz mājām.

—Ai, māsiņas, kas ar mani atgadījās! Pats debesu valdnieks par jūsu visu grēkiem sodīja mani! Uzsūtīja man debesu pērkonu: kāpēc, Šis saka, kad dzerat, uz debesīm neskatāties, man nepateicaties? Tik tikko šoreiz dzīva izspruku …

Kopš tā laika vistas, kad dzer, vienmēr raugās debesīs, debesu valdniekam tā par barību un skaidro ūdeni pateicas.

Kāpēc zaķim garas ausis

Tajos senajos laikos, kad svešzemnieki ielauzās un siroja pa mūsu ciematiem un tvarstīja ļaudis, garmatainos sasienot ar īsmatainajiem un aizdzenot verdzībā, dzīvoja Zaķis. Viņš atnāca pie dieva Gidena un lūdza:

— Senjor! Esmu tāds maziņš un neaizsargāts. Visi, kam vien tīk, dara man pāri. Dodiet man lielus ragus, lai es varētu .sevi kā nekā aizstāvēt.

Gidens noklausījās Zaķi un teica:

— Aizej uz mežu un atnes man Pitonu.

— Senjor! — Zaķis nobijās. — Kā lai es to izdaru? Es taču esmu tik mazs! Pitons vienā rāvienā mani aprīsi

— Kā nu pats vēlies, — Gidens atbildēja. — Tad iztiec bez ragiem.

Zaķis domāja, domāja, paņēma cirvi un cilpoja uz mežu. Viņš izmeklēja tievu, garu koku, nodarināja tam zarus — iznāca kārts, un ar to devās pie Pitona. Pitons tieši tobrīd pec krietnas maltītes bija atlaidies diendusā.

Zaķis piegāja pie viņa un teica:

— O! Jūs nemaz neesat tik garš, kā mūsu mežā par jums tērgā.

— Esmu par visiem zvēriem visgarākais! — Pitons sašuta.

— Tas nu nevar būt! — Zaķis iebilda. — Jūs tak esat īsāks par šo te kārti.

Pitons pameta acis uz kārti, padomāja un strupi atcirta:

— Esmu tieši trīs reizes garāks par to tavu nieka nūju!

— Jūs jokojat, senjor! — Zaķis iesmējās. — Paskatieties labi, cik tā gara!

Pitons sadusmojās: tāds te Zaķis viņam, Pitonam, neticēsi Viņš pielīda pie kārts un aši apvijās tai apkārt.

— O! Jūs apviļāties ap šo kārti tikai vienu reizi, un no jums palika pāri vēl sprīža tiesa! — Zaķis iesaucās.

Tad Pitons — nebija ko redzēt! — apvijās ap kārti vēlreiz.

— Es tak tev teicu: esmu trīs reizes garāks!

— Vai tas var būt! Tieši trīs reizes? — Zaķis sasita ķepas.

— Nē, nē, tas man jāredz pašam savām acīm! Apvijieties ap kārti vēl reizīti, es ar virvi piesiešu, lai jūs nevarētu pakustēties, un izmērīšu jūsu garumu, kā nākas.

Muļķa Pitons, daudz nedomādams, apvijās ap kārti trešo reizi, Zaķis viņu cieši jo cieši piesēja un stiepa pie Gidena.

— O! — Gidens pabrīnījās. — Patiesi, Zaķi, augumā tu esi mazs, taču galva tev strādā. Lai notiek, neliegšu tev ragus. Tagad redzu, ka tos neizmantosi citiem zvēriem par ļaunu.

Un tajā pašā mirklī Zaķim uz galvas izauga gari, stipri ragi. Zaķis paskatījās strautā — tavu brīnumu! «Tie nu gan ir ragi!» viņš nopriecājās. «Tagad varēšu visus nobadīt — gan lielus, gan mazus. Kļūšu par zvēru visvareno ķēniņu!»

Gidens bija dzirdējis viņa domas un paaicināja viņu pie sevis:

— Tev vēl par agru ragus lūgt!

Viņš tā pateica, un tajā pašā mirkli ragi pārvērtās par garām, garām ausīm.

No tās reizes Zaķis garausis tā arī ļepato pa plašo pasauli. Un glābj savu ādu nevis ar spēku, bet gan ar viltību.

Kā vecais zemnieks pārmācīja sliņķi

Kādā ciematā dzīvoja vecs zemnieks. Jau agrā rīta stundā viņš bija kājās un līdz vēlai naktij strādāja tīrumā — ara, sēja, novāca ražu. Un arvien tieši dienas vidū dēlēns viņam atnesa uz tīrumu pusdienas.

Tajā pašā ciematā mita arī jauns puisis. Viņš bija spēcīgs un stalta auguma, tikai strādāt nepagalam negribēja. Caurām dienām zvilnēja kupla koka paēnā un snauda. Ar ēdienu, tiesa, bija tā trūcīgāk, taču viņš to piecieta, lai tikai nebūtu jānopūlas. Kādu dienu viņš padzirdēja, ka mazs puisēns nesot tēvam pusdienas, un nolēma to izmantot. Ar puisēnu nebūtu grūti tikt galā, bet varēja nonākt ļaužu valodās, ja tie ko uzzinātu.

Viņš ilgi lauzīja galvu un pēdīgi arī izdomāja. Uzvilka sev virsū pērtiķa ādu, paskatījās upītē uz savu atspulgu — nu pērtiķis, kas pērtiķis! — noslēpās ceļmalas krūmos un sāka gaidīt.

Tieši dienas vidū redz — nāk zemnieka dēlēns, katrā rokā pa sainītim — vienā mazs, otrā lielāks. Te sliņķis pērtiķa ādā izlēca uz ceļa.

— Raisi vaļā sainīti1 — viņš uzsauca.

Puisēns no bailēm nezināja, ko iesākt. Drebošām rokām atsēja mazo sainīti — tur sāls iekšā.

— To nē! Raisi vaļā lielāko saini! — sliņķis, tērpies pērtiķa ādā, uzkliedza.

Puisēns paklausīja un atraisīja to. Sliņķis skatās: tur iekšā vārīti rīsi — labu labās pusdienas! Paķēra sainīti un nozuda krūmos.

Puisēns atnāca pie tēva, izstāstīja visu, kā bija noticis. Zemnieks pabrīnījās — kas tas par pērtiķi? Bet neko darīt, nostrādāja līdz vakaram tukšu vēderu.

Otrā dienā viltnieks atkal sagaidīja puisēnu.

— Raisi vaļā sainīti!—viņš uzsauca.

Zēns atraisīja mazo sainīti ar sāli, bet sliņķis uzstāja:

— To nē! Raisi vajā lielāko!

Arī šoreiz puisēns aizgāja pie tēva tukšām rokām. Zemnieks sadusmojās, trešajā dienā devās dēlam pretī. Nolēma pērtiķi nošaut. Bet kas to deva! Sliņķis zemnieku laikus pamanīja un šoreiz uz ceļa neiznāca. Bet zemnieks piegāja pie dēla un jautā:

— Nu, kur tad ir tavs pērtiķis?

— Nezinu, — puisēns apjucis atbildēja.

— Darīsim tā, — zemnieks ātri izlēma, — rīt tu nāc pa citu ceļu. Pa to, kas ved gar strauta malu.

Tā arī darīja. Bet sliņķis visu bija dzirdējis. Viņš uz šī ceļa atkal uzglūnēja puisēnam.

— Raisi vaļā sainīti!

Puisēns atraisīja mazo sainīti ar sāli.

— To nē! Raisi vaļā lielāko!

Puisēns no «pērtiķa» nobijās un trešo reizi atdeva rīsa sainīti. Sliņķis pievāca rīsu un iemuka mežā, bet puisēns, gauži raudādams, devās pie tēva. Zemnieks, viņu ieraudzījis, tūlīt visu saprata.

— Nebēdājies, dēls. Pārmācīsim mēs šo «pērtiķi»!

Nākamajā dienā uz ceļa atkal parādījās puisēns. Ar pūlēm viņš stiepa vienu lielu saini un otru mazu sainīti. Te viņam pretī izlēca «pērtiķis».

— Raisi vaļā sainīti! — tas uzsauca.

Puisēns atraisīja mazo sainīti, bet «pērtiķis» viņam uzkliedza:

— To nē! Raisi vaļā lielāko!

Puisēns atraisīja lielo saini. Te pēkšņi no saiņa izlēca suns tin metās virsū sliņķim pērtiķa ādā.

— Sien ciet saini! Sien ciet saini! — sliņķis, atkaudamies no suņa, brēca.

Puisēns aizsēja mazo sainīti, bet sliņķis kliedza:

— Ai! Aizsien lielo saini! Aizsien lielo saini!

Suns norāva nekauņam pērtiķa ādu, un nu puisēna priekšā stāvēja sliņķis. Šis ar pūlēm aizmuka no saniknotā suņa. Kopš tās dienas ari sliņķim vajadzēja ķerties pie darba, jo ciematā visi viņu vilka uz zoba.

Kāpēc hameleonam plakana galva

Tas notika vēl tajos senajos aizlaikos, kad cilvēki ar savām galvām balstīja debesis, bet zvēri mitinājās cilvēku vidū. Pasaulē dzīvoja ujama, un viņam bija jo daiļa meita.

Pienāca laiks ujamas meitai iziet pie vīra, bet viņa teica:

— Es būšu sieva tam, kurš ir visātrākais starp cilvēkiem un zvēriem, kurš visātrāk pie manis atskries.

Tika noteikta sacensību diena. Zvēri cītīgi sāka gatavoties šai dienai, jo kurš gan negribētu noprecēt ujamas meitu! Labu laiku iepriekš meža zvēri un zvēriņi sanāca kopā Lielajā padomē. Visiem priekšā iznāca Zaķis un teica:

— Brāļi! Pirmais kā likts aizskries Lauva. Viņš ir par mums visiem spēcīgākais un arī skrien pat ātrāk nekā es.

Gluži tāpat kā Zaķis domāja arī Hiēna un teica:

— Skaidra lieta, ka Lauva. Raugiet, viņš pat uz padomi nav atnācis, gauži iedomīgs kļuvis.

Zvēri sāka strīdēties, cits citu pārsaukdami. Līdz beidzot nolēma Lauvu sasiet: lai tas paguļ līdz sacensību beigām. Runāts — darīts. Klusi pielīda pie guļošā Lauvas, sasēja šo un tā arī atstāja.

Sacensības dienas rītā atskanēja varenas taures, un visi metās ko nagi nes uz ujamas māju. Bet Lauva valstās pa zāli, nekādi nespej atbrīvoties. Lauva laiž vaļā savus rēcienus, bet vai tie ko līdz? Izālējies apklusa un sāka domāt, kā varētu virves pārraut. Te dzird — zālē kaut kas čabinās.

— Ei, kas tur ir? — Lauva saniknots vaicā.

Atbildēja smalka balstiņa:

— Senjor, tas esmu es, Hameleons.

— Atsien mani, pie tam veicīgi! — Lauva nosēcās, un Hameleons viņu aši vien atsēja.

Vareniem lēcieniem Lauva taisnā ceļā metās prom uz ujamas māju, lai tā atgūtu nokavēto. Lauva joņoja ātrāk par vējuj un kā gan viņš būtu pamanījis, ka Hameleons ieķēries viņam astes pušķī! Lauva panāca citus zvērus, ka nebija ko redzēt. Nu viņi skrēja kopā, neviens neatpalika, neviens arī neizrāvās priekšā. Zvēri, pamanījuši Lauvu, satraucās:

— Tas ir Lauvai Tas ir Lauva! Viņš skrien … Kumborelon!…

— Tas ir Lauva! Tas ir Lauva! Viņš skrien … Kumborelon!…

— Kas viņu atsēja? Kumborelon!

— Kas viņu atsēja? Kumborelon!

Bet Hameleons zvēriem atbild:

— Es viņu atsēju, es … Kumborelon!

— Es, Hameleons, viņu atsēju … Kumborelon!…

— Viņš tūlīt jūs visus apdzīs … Kumborelon!…

—Viņš tūlīt jūs visus apdzīs … Kumborelon!…

Lauva nestiri nesās uz priekšu kā vējš. Ujamas meita, ieraudzījusi, ka pirmais skrien Lauva, aiz prieka sāka dziedāt. Bet: Lauva taisīja vēl trīs varenus lēcienus un tad kā zemē iemiets. apstājās skaistules priekšā. To pašu brīdi Hameleons palaida vaļā viņa astes galu, nolēca viņa priekšā un smalkā balstiņā. nopīkstējās:

— Bet es jau sen esmu šeit!

Lauva, ieraudzījis sev priekšā Hameleonu, ņēma to gauži ļaunā. Viņš atvēzējās un no visa spēka grasījās ar ķepu cirst Hameleonam pliķi, bet trāpīja tukšu gaisu, tikai nedaudz skarot Hameleona galvu, un tā kļuva plakana.

Kopš tā laika Hameleons rāpo ar plakanu galvu. Un Lauvu nemūžam vairs netīko piemuļķot.

Par diviem brāļiem, kuri nekad nestrīdējās

Kādam zemniekam bija divi dēli. Vecāko sauca par Malanu, jaunāko — par Bakaru. Kad tēvs juta tuvojamies pēdējo stundiņu, viņš paaicināja dēlus pie sevis un teica:

— Mani bērni, dzīvojiet saticībā un draudzībā. Zvēriet nekad neķildoties un viens ar otru nestrīdēties.

Un abi brāļi pie tēva nāves gultas to zvērēja.

Pagāja gads. Malans un Bakars dzīvoja saticīgi un draudzīgi. Te kādu vakaru abi sēdēja pie ugunskura un miermīlīgi sarunājās. Pēkšņi Bakars teica:

— Šodien es biju mežā, redzēju, kā septiņi cirta vienu koku. Laikam gribēja no tā uztaisīt laivu. Tas tik bija koks! Visi septiņi reizē cērt, bet cirvju cirtieni nemaz nav dzirdami, jo stumbrs ir varen resns.

Malans gandrīz vai salēcās — tie nu gan ir balti meli! Viņam, tādas blēņas dzirdot, nācās grūti savaldīties, lai brāli neapsauktu, bet kā var neizpildīt tēva novēlējumu? Malans mazliet padomāja un teica:

— Tas vēl nav nekas! Es gan tiku redzējis varenu putnu! Vakar no paša rīta pie debesīm parādījās knābis, vakarā — kakls, bet šodien, gaismai svīstot, — aste. Diez vai tu būsi tādu putnu redzējis?

«Tu nu melo, brālīt!» Bakars gribēja iebilst, taču, atcerējies tēva novēlējumu, cieta klusu. Padomāja un vaicāja:

— Un kur šis putns dzīvo? Varbūt arī ligzdu vij tieši mākoņos?

Bet Malanam to vien tik vajadzēja.

— Kāpēc tad mākoņos? — viņš pavīpsnāja. — Šis putns mājo tajā kokā, kuru cirta septiņi vīri. Padomā, tik resns koks: pat cirvju klaudzieni otrā pusē stumbram nav dzirdami…

Brāļi paskatījās viens uz otru un sāka skaļi smieties. Pēc tam Bakars teica:

— Piedod, brāli, es par to koku izdomāju.

Tā Malans atmācīja brāli melot.

Čūska un varde

«Čūska satika Vardi un laipni aicināja:

— Iesim, māsiņ, nopeldēties!

— На! Uz kurieni lai es ar tevi ietu? — Varde iebilda.

— Visi no tevis baidās kā no uguns. Arī man nav ne mazākās patikas ar tevi dalīties tavā sliktajā slavā.

— На! Sliktā slava, — Čūska apvainojās. — Vai nu mazumu melš ļaunas mēles. Vai tad es gribu ko sliktu darīt? Cilvēki paši kāpj man virsū, tad es arī šiem kožu …

— Tā jau varbūt ir, — Varde atbild, — taču visi runā….

— «Runā, runā!» — Čūska sadusmojās. —Vai gribi, arī par tevi nelabas valodas paklīdīs? Iesim uz upi, uz to vietu, kur bērni peldas. Es iekodīšu, bet tu iznirsi un dzirdēsi, ko ļaudis runā. Pēc tam tu iekodīsi, bet es izniršu un arī dzirdēšu.

Varde bija ar mieru un kopā ar Čūsku devās uz upi. Ūdenī jautri plunčājās bērni. Čūska ienira ūdenī un iekoda meitenītei.

— Ai! — meitenīte iebrēcās. — Man kaut kas iekoda!

Bērni spiegdami metās uz malu. Te pēkšņi no ūdens izslēja galvu Varde.

— Tā ir Varde! Tikai Varde! Nebaidieties! — klaigāja bērni, un atkal viss bariņš iebrida atpakaļ upē.

— Tagad tava reize, — Čūska teica.

Varde aši ienira ūdenī un iekoda kādam zēnam.

— Ai! — zēns iekliedzās. — Man arī kaut kas iekoda!

Un tajā pašā mirklī virs ūdens izslējās Čūskas galva.

— Čūska! Čūska! Ātrāk visi malā! — bērni sāka klaigāt un spiegdami diedza kur kurais.

Pret vakaru meitenīte, kurai bija iekodusi Čūska, saslima. Bet zēns, tas pats, kuram sāpīgi bija iekniebusi Varde, skraidīja kā skraidījis un jutās labi.

— Kā tad tā? — Ciemata iedzīvotāji brīnījās. — Viņam iekoda čūska, bet viņš ir sveiks un vesels! Bet Varde… Iekoda Varde — un te tev nu bija! — meitenīte saslima! Domāt, ka Varde būtu bīstamāka par Čūsku!

— Nu? — Čūska jautāja Vardei. — Vai dzirdēji, ko ļaudis runā? Pavei, kādas tās ļaužu valodas! Tu esi tikai Varde, bet viņi no tevis baidīsies kā no uguns. Mans kodiens cilvēkam kādreiz ir nāvējošs, bet ļaudis šobrīd runā, ka es nemaz neesot tik bīstama.

Ļaužu valodas nevienu nesaudzē. Cik bieži nevainīgais ļaužu acīs kļūst par vainīgo. Un tomēr: ja nevēlies, ka par tevi klīstu nevalodas, nedraudzējies ar nelabu cilvēku.

Kā vilks un zaķis gādāja savām sievām krelles

Netālu kaimiņos ar savām ģimenēm dzīvoja Vilks un Zaķis. Zaķene bija tālu izslavēta modes dāma. Viņai nekad neapnika greznoties, nekad neapnika dzīties pakaļ modei. Tā kādreiz viņa piegāja pie Zaķa un teica:

— Saki, vīriņ, — vai es neesmu daiļa?

— Daiļa, daiļa, — Zaķis aši nobēra atbildi un jau grasījās lēkt prom savās zaķa darīšanās, taču Zaķene viņu aizturēja:

— Es būšu vēl daiļāka, ja tu man sagādāsi greznas krelles! Stāsta, ka bagātajai Čūskai šo kreļļu esot pilnas lādes.

Zaķis nobijies atvēcinājās ar ķepām.

— Vai tev prāts! Man taču bail Čūskai pat tuvumā rādīties!

Zaķene to ņēma ļaunā, teikdama: .

— Tā runā vīrs, kas mīlot savu sievu? — un aizļepatoja pie kaimiņienes Vilcenes.

— Zaķis mani nemaz vairs nemīl, — viņa sūrojās. — Pat krelles sagādāt atteicās.

— Kur tad viņš lai tās rautu? — jautāja ziņkārīgā Vilcene.

— Pie Čūskas, — Zaķene atbildēja. — Viņai šo kreļļu pilnum pilnas lādes …

Zaķene aizgāja, bet Vilcene… teciņiem pie Vilka.

— Vai es esmu skaista vai neesmu, vīriņ? — viņa tincināja.

— Manās acīs tu vienmēr esi skaista, — atbildēja Vilks.

Vilcene, to dzirdot, sasparojās un teica:

— Ja esmu skaista, tad dabū man greznas krelles, tās, kuras Čūškai lādēs glabājas. Pat zaķis tās savai sievai ir apsolījis!

Neko darīt, Vilks devās pie Zaķa.

— Iesim, kaimiņ, sievām krelles gādāt. Īstais brīdis, jo Čūskas pašlaik nav mājās.

Vilks un Zaķis aizgāja pie Čūskas, ielīda tās miteklī, skatās — uz pīteņa nolikts ēdiens. Vilks un Zaķis, aizmirsuši krelles, metās virsū kārumiem. Zaķis, ātri jo ātri pielocījis pilnu vēderu, bada Vilkam sānos:

— Nu, brāl, sāksim meklēt krelles!

Bet Vilks šo nemaz nedzird, jo nespēj pamest ēdamo. Neko darīt, Zaķis sāka rosīties. Viens pats piegāja pie lādes un to atvēra. Kādas tik tur nebija krelles! Zaķis pagrāba tā pavairāk un teica Vilkam:

— Ei, kaimiņ, skaties, kas par krellēm! Ņem ātrāk, pasteidzies, citādi, kas to zina, var vēl Čūska pārnākt!

Bet Vilkam krelles bijušas nebijušas. Rij un rij, ka turpat vai pārplīst.

Zaķis atmeta ar ķepu un posa uz mājām. Pa to starpu arī Čūska atgriezās. Sagrāba rimu un ņēmās šo dauzīt! Vilks izspruka tikko dzīvs. Pārskrēja mājās un rūca uz sievu:

— Tevis dēj es gandrīz vai kažoku pazaudēju!

Bet viņa atcērt:

— Pats esi vainīgs! Zaķis savu Zaķeni no galvas līdz kājām ar krellēm izrotājis!

Tāda valoda Vilku vēl vairāk saniknoja. Gribēja Zaķi dabūt rokā un viņam krelles atņemt, bet ķer nu vēju laukā! Kurš tad skrien ātrāk par Zaķi?

Kā nabags kļuva par virsaiti

Tas notika tajā neražas gadā. Nevienam visā ciematā vairs nebija ne graudiņa rīsa. Grūti pateikt, kuro dienu jau visi ciemata iedzīvotāji badojās. Tikai nsimam[1] bija atlicis nedaudz rīsa, taču arī viņa krājumi ar katru dienu saruka.

Kādā vakarā nsims sapulcināja ģimeni un teica:

— Drīz mums izbeigsies rīss. Ko nu darīsim? Virsaiša ģimenei nepieklājas dzīvot bez rīsa. Ko teiks ļaudis?

Un tad sieva deva padomu:

— Katru ritu kaltēsim pie mūsu mājas rīsu. Bet pēc tam es to ienesīšu iekšā un paslēpšu līdz nākamajai dienai.

Kā nolēma, tā arī darīja. Katru rītu nsima sieva iznesa baltu rīsu un kaimiņu acu priekšā to kaltēja saulē. Pēc tam ienesa tīšu iekšā, un nu varēja dzirdēt, ka mājā klaudz piesta:

— Tuk-tuk! Tuk-tuk! Tuk-tuk!

Elpu aizturējuši, ļaudis klausījās, kā nsima mājā grūž rīsu.

Vai tad kāds varēja nojaust, ka piestā grūž nevis risu, bet tīras smiltis un ka nsima sieva tāpat kā citi ciematnieki augu dienu klīst pa mežu un meklē njambi[2]. Pat nsima kalps nekā nenojauta, jo nsims tīši viņu bija aizsūtījis uz attālo ciematu pēc jaunas piestas.

Trīs dienas un trīs naktis kalps gāja pa savannu. Beidzot pārradās pie saimnieka. Tuvojoties mājai, pa gabalu dzird — iekšā klaudz piesta. Kalps kļuva līksms: «Tūlīt būs pusdienas!» Brītiņu pagaidījis, iegāja un skatās — pie galda sēž nsims, bet viņam priekšā tikai njambi un manioks[3]. Saimnieks ieraudzīja kalpu, piecēlās un uzsauca sievai:

— Ei, nesteidzies pasniegt risu! Man prātā iekrita kāds steidzams darbs … Drīz būšu atpakaļ!

Tā pateica un pazuda, it kā šo vējš pūtin būtu aizpūtis.

Neko darīt — kalps iznāca no mājas, atsēdās un sāka gaidīt.. Līdz pat otram rītam nogaidīja, bet tā arī nesagaidīja. Kalps, nezināja, ka nsims jau sen ir atgriezies un klusi aizlavījies viņam garām.

No rīta redzot nsimu iznākam no mājas, kalps savām acīm vairs lāgā neticēja.

— No kurienes tad tu, nsim? Es cauru nakti šeit nosēdēju, bet tevi nemanīju! Es taču tavu māju sargāju!

— Tad tu tas biji? — nsims izlikās pārsteigts. — Tumsā gan samanīju cilvēku, taču tevi nepazinu. Citādi būtu ar rīsu pabarojis!

Kalps norija siekalas. Kaut arī tukšais vēders kauca, viņš nolēma pagaidīt pusdienas. Lūk, nsima sieva iznesa rīsu, izkaltēja saulē, ienesa iekšā, un no turienes tūlīt atskanēja:

— Tuk-tuk! Tuk-tuk! Tuk-tuk!

Kalps brītiņu nogaidīja, iegāja mājā, skatās — uz pīteņat tikai manioks un njambi. No rīsiem ne miņas! Bet nsims, pamanījis kalpu, piecēlās un uzsauca sievai:

— Ei, nesteidzies pasniegt rīsu! Man prātā iekrita kāds steidzams darbs … Drīz būšu atpakaļ!

Tā pateica un izgāja no mājas. Kalps viņu nogaidīja līdz otram rītam, bet tā ir nesagaidīja. Tad kalps nojauta, ka saimnieks viņu muļķo, un viņam nu bija gana! Kalps nolēma viltnieku pārmācīt. Kad nsima sieva iznesa kaltēt rīsu, kalps ņēma to un nozaga.

Tad tik nu sākās! Nsims kliedz, sieva pilnā balsī raud, bērni paslēpušies kur kurais, lai tikai tēvam acīs netrāpītos. Vienīgi kalps, it kā nekas nebūtu noticis, darbojas vienā mierā. Izliekas, it kā šis tracis viņu ne mazākā mērā neskartu.

Labi. Galu galā nsims pasaupa pie sevis simtgadēju veču, lūdza viņai padomu: noticis tā un tā, ko tagad darīt? Kā zagli noķert?

Veča padomāja un teica:

— Būtu pa ciematu jāpastaigā un vērīgi jāieklausās. Agri vai vēlu zaglis sāks rīsu grūst piestā. Tas nekas, ka man tik daudz gadu uz muguras. Es, ja vajadzīgs, katru pīkstienu, katru čaboņu saklausīšu

Tā nu veča apstaigāja ciematu. Ieiet vienā mājiņā, ieiet otrā, bet visur klusums, nekur risu negrūž, to jau sen aizmirsuši! Pagāja divas dienas, bet trešajā dienā kaut kur pēkšņi ieklaudzējās piesta: tuk-tuk. Ieklaudzējās klusi. Veča apstājās: vai tas būtu tikai izlicies? Īsu brītiņu pastāvēja, tik tiešām — atkal sāk klaudzēt piesta: tuk-tuk!… Tuk-tuk!… Veča gāja uz to pusi, kur varēja dzirdēt risu grūžam un tā nonāca pie nsima kalpa mājiņas. Viņa iegāja iekšā.

— Ai, dēliņ, — vecā sieva saka, — tev, kā redzu, vēl rīss turas! Ļauj, es tev palīdzēšu. Bet tu mani vēlāk par to uzcienāsi.

Kalps pažēloja veču, atļāva risu grūst, bet šī paņēma sauju sēnalu un paslepus to iesēja lakatiņā. Pēc tam kalps iedeva večai sauju rīsa, bet viņa ari to — lakatiņā. Tad kalpam paklanījās: — Paldies, dēliņ! — un steigtin aizsteidzās pie nsima.

— Rīsu nozadzis tavs kalps! — viņa saka. — Vei še, no viņa būdas atnesu i sēnalas, i sauju risa!

Nsims paņēma gan sēnalas, gan rīsu un pavēlēja sapulcināt visus ciemata ļaudis. Tie sapulcējās pie virsaiša mājas, viņš iznāca pie tiem un teica:

— Jūs visi zināt, ka es katru dienu saulē kaltēju pie savas mājas rīsu. Bet tad viendien kāds šo rīsu man nozaga. Divas dienas es nekādi nevarēju zagli noķert. Beidzot to dabūju rokā. Te nu viņš stāv!

Un nsims norādīja uz savu kalpu. Ļaudis pārsteigti sačukstējās. Visi tak labi zināja, ka kalps uzticīgi un padevīgi kalpoja virsaitim. Kas tad pēkšņi ar viņu būtu noticis?

— Neticat? — nsims sarauca pieri. — Pavaicājiet viņai. — Un viņš norādīja uz veču.

— Jā, jā, — veča māja ar galvu. — Mūsu nsims runā baltu patiesību. Kalps viņam nozadzis risu, pat mani ar to pacienāja. Lai jūs visi man ticētu,es paņēmu no viņa sauju sēnalu un mazliet rīsa. Paņēmu un atdevu nsimam. Lai viņš parāda!

Un nsims parādīja ļaudīm sauju sēnalu un nedaudz risa. Ļaudis apklusa: ko te vairs teikt? Tomēr kalpa — vēl jauna cilvēka žēl!

Tad kalps iznāca priekšā un visu izstāstīja.

— Vai tas ir taisnīgi, ka nsimam bija rīss, kad mēs visi cietām badu? — viņš teica, un ļaudis, kalpam piekrizdami, palocīja galvas. — Vai tāds cilvēks var būt par mūsu nsimu? — kalps vaicāja.

Un visi atsaucās:

— Nē, nevar!

Nsims nobijās.

— Man risa necik nebija, — viņš taisnojās. — Vienu un to pašu mazumiņu nesām saulē un kaltējām, bet piestā grūdām smiltis…

— Tad jau «mūsu nsims ir krāpnieks! — ļaudis sašutuši sprieda.

Viņi ņēma un izdzina nsimu uz visiem laikiem no ciemata, bet viņa vietā iecēla attapīgo kalpu.

[1] Nsims — nalu cilts virsaitis.

[2] Njambi — augs, no kura pārtika vietējie iedzīvotāji. Izšķir divu veidu njambi: kultivējamo un savvaļas.

[3] Manioks — šeit domāti milti, kas iegūti no manioka tropu krūma bumbujiem.

Nepaklausīgā meitene

Kādā ciematā dzīvoja meitene. Mūždien viņa stiepa uz māju visu, kas tikai pa rokai gadījās.

— Dzirdi! Nenes mājā visādu drazu! — māte viņai teica. Taču meitene māti neklausīja un nesa un vāca kopā visu, kas tik viņai trāpījās ceļā. To nejauši uzzināja rijīgā čūska, nogūlās; ceļa vidū un pārvērtās par lelli. Meitene iet uz strautu pēc ūdens, redz — uz ceļa mētājas lelle, turklāt tik gauži skaista! Meitene to paņēma, piekļāva pie krūtīm, teciņiem metās prom uz māju.

— Ai! Šodien gan tu mani nerāsi! — viņa teica mātei.

— Paskaties, cik skaistu lelli es uļ ceļa atradu!

Māte paskatījās uz lelli. Redz — patiešām jauka! Pašūpoja galvu:

— Nav vārdam vietas, lelle ir skaista. Taču tā nav mūsu! Ej un noliec turpat, kur atradi.

Meitene sāka raudāt: — Nē, nē! Lelli gan neatdošu!

Māte sadusmojās, paķēra lelli un izmeta ārā. Meitene raudāja kā nokulta. Tad nogaidīja, līdz visi aizmiga. Tēvs jau sāka krākt, iemiga arī māte. Meitene aši piecēlās no sava pīteņa un uz pirkstgaliem izlavījās pagalmā. Bet nakts bija tumša — dur kaut acī. Krietnu brīdi bailēs drebēdama, nieitene meklēja savu lelli. Beidzot to atrada garajā zālē un ienesa iekšā. Nolika kaktiņā, bet pati apgūlās uz pīteņa. Te pēkšņi nakts klusumā lelle iedziedājās:

Iedod man paēst, meitenīt!

Meitene nobijās un dziedot žēlā balsī atbildēja:

Māmiņ, mosties!

Tēti, mosties!

Lelle raud.

Lūdz, lai pabaro!

Pamodās meitenes māte, atļāva lellei iedot vistu. Meitene paņēma lelli, aiznesa uz vistu kūti. Vienā mirklī lelle aprija visas vistas un atkal iedziedājās, un balss viņai bija kļuvusi tāda pavisam rupja, nemaz vairs nebija līdzīga lelles balsij:

Iedod man paēst, meitenīt!

Un meitene atbildēja, dziedot:

Māmiņ, mosties!

Tēti, mosties!

Lelle raud,

Lūdz, lai pabaro.

Nu meitenes mātei miegs vairs nav prātā, modina tēvu: kas šī par tādu savādu lelli? Ari tēvs pamodās, galīgi samiegojies.

— Nu iedod viņai pīli, — tēvs teica.

Vienā mirklī lelle aprija visas pīles un atkal prasa ēst. Bet ko tādu piebarosi, ja kūtī no putniem pat spalviņa nav palikusi?

— Dod viņai, ja vēl kas atrodams, — māte teica.

Tēvs pa to laiku izņēma savu aso nazi un paslēpa aiz muguras. Bet pats skatās: kas te notiks? Skatās un netic savām acīm — lelle rij visu, kas vien pagadās: galdu, soliņus, pīteņus. Aprija un pērkonīgā balsī ierēcās:

— Iedod man paēst, meitenīt!

Tad nu tēvs atskārta, ar ko te sastapies, un drūmi pateica meitai:

— Iznes savu lelli pagalmā. Atdod viņai visu, kas vien dodams.

Tā pateica un nemanīts iziet ārā, paslēpjas aiz koka un gaida, kas notiks.

Meitene iznesa lelli pagalmā. Kā nieku lelle aprija piestu, piestalas, māla podus un pagriezās jau pret meiteni. Tēvs redz: labi vairs nav! Metās pie lelles, ar asu dunci nocirta galvu, un, tajā pašā mirklī lelle pārvērtās par čūsku. Tēvs uzšķērda čūskai, vēderu — un kā visa tur nebija! — no turienes, spārnus vēzēdamas, izlaidās vistas un pīles, izkrita galds, piesta un pīteņi.

Meitene aiz bailēm raud kā izkulta, bet māte viņu mierina, glāsta galvu un vaicā:

— Nu, meit, vai ari turpmāk visu, kas uz ceļa gadīsies, stiepsi mājā?

Meitene māti apkampa un nosolījās nekad vairs svešu mantu neņemt un uz māju nenest.

Zaķis bundzinieks

Reiz kādā ciematā dzīvoja divi bundzinieki — Zaķis un Ūpis. Abiem gauži patika sist savas bungas. Iznāk Zaķis no mājas un tūlīt sāk ribinit sabaru[1] un pats dzied līdzi — visi ciematnieki klausās, elpu aizturējuši.

— Saki nu, ko gribi, bet labāku bundzinieku par Zaķi neatrasti — ļaudis nebeidz jūsmot.

Brītiņu vēlāk iznāk no mājas Ūpis un sāk rībināt savu kutilu[1]. Ļaudis māj ar galvu līdzi un klakšķina mēli:

— Ir gan varens spēlmanis tas Ūpis! Tā neviens cits neprot spēlēt visā ciematā kā viņš!

Slava par varenajiem bundziniekiem nāca ausis pašam nsimam, un viņš paziņoja, ka atdos savu vienīgo meitu par sievu tam, kurš labāk sitīs bungas.

Zaķis un Opis sāka naski gatavoties sacensībām. Ūpis rībināja savu kutilu un sāka dziedāt:

Rībēt rībēja, dunēt dunēj

Kutila nostieptā āda …

Vecais Opis rībina bungas —

Viņa dziesma vislabākā!

— Tu labi dziedi, — teica Zaķis, — taču es dziedu vēl labāk, — Viņš sāka rībināt un laida vaļā savu dziedamo:

Uzsitu, uzsitu sabaram,

Visi griežas, virpuļo,

Pats ar viņiem dancot eju,

Atradīšu laimes laipu.

Ca-čaš! Kinančaš!

Atradīšu laimes laipu!

Šie tā viens otru paķircināja un devās katrs uz savu māju, lai cītīgi gatavotos sacensībām. Pienāca pirmā sacensību diena. No agra rīta līdz vēlam vakaram Ūpis sita savu kutilu, un ļaudis nevarēja vien par viņu nopriecāties. Otrā dienā savu māku izrādīja Zaķis. Viņš rībināja sabaru, dziedāja, dejoja, un ciematnieki rokas vien noplātīja — Zaķis gan prot savu lietu, nav vārdam vietas!

— Kurš tad no šiem abiem labāk rībina bungas? — nsims vaicāja ļaudīm, bet neviens nevarēja viņam atbildēt.

— Abi ir vareni spēlmaņi! — ļaudis slavēja, un nsimam vajadzēja viņiem piekrist.

Tad viņš Zaķi un Ūpi uzaicināja pie sevis un teica:

— Rīt būs trešā sacensību diena. Kurš no jums visu dienu un cauru nakti spēs dziedāt un rībināt bungas, tam arī atdošu par sievu savu skaisto meitu. Ļaudis runā, ka jūs abi esot vareni bundzinieki.

Zaķis iznāca no nsima mājas, iet un prāto: «Vai nu es cauru nakti spēšu bungas rībināt? Es taču neesmu Ūpis:. man tak naktīs mācas miegs.virsū. Protama lieta: tagad jau šim ar tām izvalbītajām acīm būs mani viegli pieveikt. Nu, bet to mēs vēl redzēsim …» Tā prātodams, Zaķis stiepieniem. vien prom pie sava kaimiņa otra Zaķa un saka:

— Izpalīdzi nu šoreiz, kaimiņ! Rīt pret vakaru uzvelc tādas pašas drēbes kā man un nomaini mani naktī pie bungām. Otrs. Zaķis izbijās.

— Vai tev prāts! Tu taču mums esi tik izslavēts bundzinieks! Bet kas tad es — tikai sava prieka pēc šad tad parībinu!

— Nebaidies, kaimiņ! — Zaķis iesmējās. — Pie vakara visi jau būs tā noguruši, ka neviens nepamanīs, kas īsti sit bungas.. Bet dziesmu es tev pamācīšu.

Atausa trešās sacensību dienas rīts. Visi ciemata ļaudis sapulcējās laukumā. Drīz ieradās arī Zaķis un Ūpis. Ūpis paskatījās uz Zaķi ar savām apaļajām, lielajām acīm, uzsita pa bungām un sāka dziedāt:

Ciemats klausās dziesmu,

Šodien uzvaru gūs Ūpis!

Zaķim līgavu neredzēt!

Pat ja uznāks lietus gāze,

Pat ja pūtīs svelmains vējš,

Un pār zemi nakts jau klāsies,

Ūpis, elpu neatvilcis.

Spēlē tik un danci griež …

Bet Zaķis arī nav uz mutes kritis un atbild:

Gudrais Zaķis spēlē

Un bungas ribiņa

No rīta līdz pat vēlai naktij —

Tam-tam-taram-tam-tam!…

Ne atpūties, ne noguris

Sabara skan, tik skan …

Un drīz nsima meita

Par līgavu tiks man …

Pie debesīm uzlēca pilns mēness, bet šie abi tik dzied un :spēlē. Zaķis nogura, paskatījās, apkārt un — tavu prieku! — kaimiņš klāt gan. Neviena nemanīts stājās viņa vietā, rībināja bungas un plēsa dziesmas skaļā balsī:

Es dziedu, tikai dziedu,

Un nogurums man svešs,

Es dziedu, tikai dziedu

Un Ūpim ceļu negriežu …

Tā viņi arī dziedāja līdz pašai rītausmai. Bet otrā rītā Ūpis jutās pavisam gurdens. Galva tā vien liecās uz leju, tūlīt pat miegs šo pievārēs. Viņš saņēma pēdējos spēkus un sāka dziedāt aizsmakušā balsī:

Es dziedu, es nepadodos,

Jo tagad aizmigt ļoti baidos…

Tikko nodziedāja šos vārdus, tā arī turpat uz vietas aizmiga. .Apklusa pusvārdā.

— Es esmu uzvarējis, o, lielais nsiml Es esmu uzvarējis, un*visi, kas te stāv, teiks to pašu! — priecīgs ieaurojās Zaķis, un nsims pamāja ar galvu.

Tā apķērīgais Zaķis noprecēja nsimfrmeitu.

[1] Sabara un kutils — bungu veidi.

Kā brāļi uzveica pūķi

Tālā ciematā dzīvoja lādzīga vecenīte vārdā Ilena. Reiz Ilena nejauši uzzināja, ka viņas kaimiņi nomiruši un būdā palikuši divi bārabērni — Antonio un Augusto. Ilena, daudz nedomādama, nolēma pieņemt bāreņus pie sevis: «Ir man pašai savs dēls Alešandri. Tagadiņ būs vēl divi audžudēli». Kā nodomāja — tā arī izdarīja.

Laiks uz vietas nestāvēja. Puisēni auga, pieņēmās spēkā un stipri mīlēja viens otru. Kopā ēda un dzēra, kopā rotaļājās. Uņ tavu brīnumu: visi trīs bija tik gauži līdzīgi cits citam, it kā būtu vienas mātes bērni. Drīz Ilena vairs nevarēja savu dēlu atšķirt no audžudēliem. Kādreiz viņa ievaicājās:

— Kurš no jums ir Alešandri?

Bet šie trīs atbild kā vienā mutē:

— Kāpēc tev tas jāzin, māmiņ? Mēs tak visi tevi saucam par māti, tu savukārt mūs par dēliem.

Tad Ilena izprātoja nelielu viltību, lūdza, lai viņai atnesot ūdeni. Cerēja, ka dēls steigsies pēc prasītā un tā sevi atklās. Bet velti — skaties: visi trīs, jautri smiedamies, nes kalebasu[1] pilnu ar ūdeni. Ko nu darīt? Tad Ilena izdomājās visādi, līdz beidzot devās pie zintnieka, visu viņam izstāstīja.

— Man mājā dzīvo trīs jaunekļi. Kopā uzauguši, visus trīs vienādi mīlu. Taču gribu uzzināt, kurš no viņiem ir mans miesīgs dēls. Kādu dienu es palūdzu ūdeni, ko padzerties, domāju, ka pašas dēls aiztecēs. Bet kas to deva! Laikam šie manu viltību nomanīja, trijatā atnesa kalebasu ar ūdeni. Zobojas, draiskuļi par mani, vecu sievu! Dod padomu, kā man rīkoties!

Zintnieks iesmējās un teica:

— Ej uz māju, apgulies uz pīteņa un izliecies mirusi. Tad viss atklāsies, jo pirmais pie tevis pieskries pašas dēls. Aši iedur viņam rokā ar adatu. Šī zīme tad arī paliks uz laiku laikiem.

Ilena pateicās zintniekam, steidzās atpakaļ uz māju, apgūlās uz pīteņa un aizvēra acis. Visi trīs jaunekļi pagalam nelaimīgi metās pie viņas, tikai viens aizklāja ar rokām seju:

— Brāļi! Mana māte nomirusi!

Šajā brīdi Ilena iedūra viņam ar adatu rokā un iesmējās:

— Tagad nu es zinu, kurš no jums ir Alešandri. Veco māti jau nepiemānīsit!

Iesmējās arī Alešandri:

— Māmiņ, esmu tavs dēls, atzīstos! Bet mēs esam nodomājuši doties tālā ceļā, lai iepazītu dzīvi, un tāpēc atnācām lūgt tavu svētību.

Ilena noskuma.

— Vai tiešām visi trīs mani pametīsit? Pametīsit savu māti vecumdienās?

Brāļi apklusa, iegrima domās. Bet tad Antonio teica:

— Tev taisnība, māt. Nevaram mēs visi trīs aiziet un tevi vienu atstāt. Iešu es viens, bet jūs, brāli, katru dienu skatieties strautā, kas tek garām mūsu mājai. Ja tīrais strauta ūdens kādu dienu saduļķosies, tad ziniet: jūsu trešo brāli piemeklējusi nelaime. Tad steidzieties man palīgā.

Tā arī izlēma. Antonio devās tālā ceļā. Augu dienu gāja bez atpūtas, pret vakaru nonāca pie milzīga baobaba. Piegāja, apskatījās visapkārt un teica:

— Visu mūžu esmu dzīvojis zem jumta, gulējis uz pīteņa, ēdis garšīgu ēdienu. Kur lai šonakt nolieku savu galvu?

— Nebēdājies neko! — pēkšņi viņš izdzirdēja no koka apakšas Pūķa balsi. — Būs tev gan jumts, gan pītenis, gan labu labās vakariņas. Bet tu par to atdosi man daļu kukurūzas, ko māte iedeva tev ceļam līdzi.

Antonio tā arī izdarīja. Atdeva Pūķim kukurūzu, bet Pūķis viņu paēdināja ar sātīgiem ēdieniem un atvēlēja pārgulēt uz pīteņa. Gaisma vēl nebija svīdusi, bet jauneklis jau devās tālāk.

Augu dienu viņš gāja bez atpūtas un pret vakaru nonāca pie milzīga baobaba. Piegāja, apskatījās visapkārt un teica:

— Visu mūžu esmu dzīvojis zem jumta, gulējis uz pīteņa, ēdis garšīgu ēdienu. Kur lai šonakt nolieku savu galvu?

— Nebēdājies neko! — viņš izdzirdēja no koka apakšas Pūķa balsi. — Būs tev gan jumts, gan pītenis, gan labu labās vakariņas. Bet tu par to man atdosi kukurūzu, ko māte iedeva tev ceļam līdzi.

Antonio tā arī izdarīja. Atdeva Pūķim kukurūzu, bet Pūķis par to viņu paēdināja ar sātīgiem ēdieniem un atvēlēja pārgulēt uz pīteņa. Antonio labi izgulējās, bet otrā rītā jau ar gaismiņu devās tālāk.

Pievakarē viņš sasniedza nepazīstamu ciematu. Iegāja kādā būdā, un viņam pretī piecēlās veca, sirma vecenīte:

— Kāds vējš tevi te atpūta, mans dēls?

Antonio viņai paklanījās un atbildēja:

— Es eju, māt, kur deguns rāda: gribu dzīvi iepazīt. Vai tev nebūtu ūdens ko padzerties?

— Ko tu, dēls, prasi? — vecenīte nopūtās. — Mūsu ciematā nav vairs tīra ūdens! Mums bija ezers, taču blakus tam uz dzīvi apmetās Pūķis. Kurš tagad aiziet pēc ūdens, tas vairs nepārnāk …

Antonio dzirdēto sāka pārdomāt — kā gan iespējams dzīvot bez tīra ūdens? Un viņš palūdza:

— Parādi, vecmāmiņ, man ceļu pie šī Pūķa.

Vecenīte ne pa jokam nobijās un ņēmās Antonio atrunāt:

— Mans dēls! Kāpēc lai es tev rādītu ceļu uz nāvi? Neviens cilvēks no tiem, kas turp devās, nav atgriezies. Atstāj mūs ar visu mūsu nelaimi. Ej savu ceļu tālāk!

Antonio ilgi centās pierunāt vecenīti. Viņa tādas runas i dzirdēt negribēja. Beidzot vecenīte padevās un parādīja jauneklim ceļu uz ezeru. Antonio nonāca pie ezera, iesmēla tīru ūdeni. Tikko malku norija, pāri ezeram nodārdēja varena balss:

— Kā tu drīksti dzert manu ūdeni? Vai tad nezini, ka esmu aizliedzis ļaudīm nākt ezeram pat tuvumā?

— Piedod, es nezināju, — lēnprātīgi atbildēja Antonio.

— Esmu viesis jūsu zemē, nāku no tālienes. Kuro dienu jau atrodos ceļā, nakti pārlaidu pie Pūķa zem milzu baobaba.

— Ko viņš dabūja par naktsmājām? — balss tincināja.

— Kukurūzu, to, kuru māte man iedeva ceļam līdzi.

— Eh, tad tu esi nakšņojis pie mana jaunākā brāļa. Staigā laimīgs savu ceļu tālāk.

Antonio sveiks un vesels atgriezās atpakaļ. Vecenīte, ieraudzījusi jaunekli, bija gauži priecīga.

— Gudri darīji, ka uz ezeru negāji. Nav labi spēlēties ar savu dzīvību, — viņa teica.

Antonio tikai pasmaidīja un nolikās gulēt. Izgulējās un otrā rītā atkal devās uz ezeru. Tikko malku ūdens norija, tā pāri ezeram nodārdēja varena balss:

— Kā tu drīksti nākt pie mana ezera? Vai tad nezini, ka esmu aizliedzis savai mītnei pat tuvumā rādīties?

— Piedod, es aizmirsu, — lēnprātīgi teica Antonio. — Esmu noguris, nāku no tālienes uz šo pusi. Kuro dienu jau esmu ceļā arī otru nakti pārlaidu pie Pūķa zem milzu baobaba.

— Aāā, tas esi atkal tu? — Pūķis brīnījās. — Ko tad maksāji par naktsmītni?

— Kukurūzu, to, kuru māte iedeva man ceļam līdzi.

— Eh, tad tu esi nakšņojis pie mana vidējā brāļa. Staigā laimīgs savu ceļu tālāki Taču pielūko, uz šo pusi vairs savu kāju nesper!

Antonio sveiks un vesels atgriezās pie vecenītes. Viņa uz to paskatījās, neteica ne vārda, tikai nopūtās. Arī Antonio nekā nestāstīja. Izģērbās un nolikās gulēt. Otrā rītā, saulei lecot, jau bija augšā un atkal prom uz ezeru. Piegājis pie paša ūdens, no. visa spēka iesaucās:

— Pūķi, nāc laukā, cīnīsimies!

No baobaba apakšas izlīda milzīgs Pūķis, kā viesulis brāzās, virsū bezbailīgajam jauneklim. Ezers sakūlās baltas putās kā okeāns vētras laikā, iesākās neredzēti nikna kauja.

Antonio ilgi cīnījās uz dzīvību un nāvi. Beidzot jauneklim uzsmaidīja laime — viņš svieda šķēpu, kas ietriecās Pūķim tieši galvā, un Pūķis beigts nogāzās zemē. Bet Antonio novilka no pirksta gredzenu, noāva no kājas kurpi, no zemes pacēla šķēpu, to visu paslēpis ezera malā, atgriezās pie vecenītes un nolikās gulēt, jo bija pagalam noguris.

Guļ viņš vienu dienu, otru, trešo, bet ciematā pa šo laiku paklīdušas valodas: kāds esot Pūķi nogalējis, tas, briesmonis, guļot zem baobaba bez galvas — tagad neviens vairs neliedz: dzert ūdeni no ezera.

Uz ezeru devās pats virsaitis un tur atrada gredzenu, kurpi un šķēpu. Virsaitis, to visu paņēmis, atgriezās ciematā, sasauca» ļaudis un vaicāja:

— Kurš no jums, manas cilts ļaudīm, nogalinājis Pūķi? Šis drosminieks kļūs ciemata virsaitis.

Priekšā iznāca skaists jauneklis:

— Es! Es viņu nogalināju, o, lielais virsaiti! Trīs dienas un trīs naktis kāvos ar briesmoni, tomēr uzvarēju!

Tūlīt aiz viņa iznāca otrs jauneklis:

— Nevis viņš, bet es nogalināju briesmīgo Pūķi! Paskaties labi: vai ir kāds spēcīgāks par mani mūsu ciematā? …

Priekšā iznāca vēl trešais jauneklis, tad ceturtais … Vecais cilts virsaitis pasmaidīja un teica pirmajam jauneklim:

— Uzmauc pirkstā šo gredzenu, uzauj kājā kurpi, iemet šķēpu, rau, tajā kokā. Visas šīs mantas bija atstājis ezera malā tas, kurš nogalināja Pūķi. Ja tev derēs gredzens un kurpe, ja šķēpu trāpīsi kokā, tad es noticēšu, ka tu esi pieveicis Pūķi.

Jauneklis ar varēm iespīlēja kāju kurpē, bet gredzenu — grozi, kā gribi, — pirkstā nedabūja, arī šķēpu aizsviest spēka nepietika. Otrs jauneklis gan šķēpu aizsvieda, pat kokā trāpīja — ne velti par viņu spēcīgāka visā ciematā nebija —, bet gredzens un kurpe nederēja! Trešais gan uzmauca gredzenu, bet kurpe izrādījās daudz par lielu.

Tad pie virsaiša piegāja vecenīte, kura dzīvoja ciemata nomalē, un teica:

— Manā būdā guļ svešs jauneklis. Viņš ienāca pie manis un lūdza tīru ūdeni nodzerties. Es viņam tad arī izstāstīju visu par Pūķi. Trīs dienas viņš kaut kur bija prom. Būtu tu ar viņu parunājis, o, lielo virsaiti! Varbūt viņš būs pieveicis Pūķi?

— Pasauc viņu šurp! — virsaitis pavēlēja, un vecenīte teciņiem vien devās pie Antonio.

Bet tas guļ kā nosists. Vecenīte ņēmās jaunekli modināt.

— Es nevaru piecelties, māt, — Antonio teica. —Nespēju ne roku, ne kāju pakustināt. Lūdzu atnes krūku lietus ūdens, ar ko seju noskalot.

— Kur lai es tev lietus ūdeni ņemu? — vecenīte rokas vien noplātīja. — Vajadzēs iet pie virsaiša.

Viņa otrreiz atnāca pie virsaiša un viņam visu izstāstīja. Virsaitis pavēlēja atnest krūku lietus ūdens. Jauneklis ar šo ūdeni nomazgājās un jutās kā no jauna piedzimis.

Antonio ieradās pie virsaiša, un tas teica:

— Sveicinu tevi, svešiniek! Tu atnesi mūsu ciematam necerētu laimi. Kopš tā laika pagājis daudz gadu, kad mūsu ezera malā apmetas dzīvot Pūķis un aizliedza mums ņemt ezera tiro ūdeni. Tu atnāci — un Pūķa vairs nav. Vai tikai tu nebūsi uzveicis ļauno briesmoni?

Antonio paklanījās un atbildēja:

— Es cīnījos ar Pūķi, lielo virsaiti, un viņu nogalināju!

— Tad tas ir tavs šķēps, kas bija palicis ezera malā? — virsaitis jautāja.

Un Antonio droši atbildēja:

— Jā.

Jauneklim pasniedza šķēpu, ar varenu atvēzienu viņš to ietrieca resnajā kokā. Atnesa kurpi un gredzenu — tie abi derēja kā nomērīti..

Tad virsaitis pavēlēja sapulcināt ļaudis no visiem saviem ciematiem.

— Ļaudis! — virsaitis teica, norādīdams ar roku uz Antonio. — Šis jauneklis pieveica Pūķi, kurš neļāva ņemt ūdeni no mūsu ezera un lika mums visiem mocīties slāpēs. Par to es atdodu viņam savu meitu par sievu un piedevām atdāvinu šo ciematu.

Un tauta atzina par labu gudrā virsaiša lēmumu. Antonio sāka pārvaldīt ciematu, dzīvoja ar jauno sievu mierā un laimē.

Viss būtu bijis labi, taču Antonio apskauda ciemata jaunekļi: turēja ļaunu prātu, ka nevis viņi, bet nez kāds svešinieks nogalinājis Pūķi. Tā kādā naktī viņi sapulcējās kopā, priekšā iznāca pats spēcīgākais no visiem un teica:

— Neļausim svešiniekam te valdīt! Nogalināsim Antonio!

— Virsaitis mūs par to bargi sodīs, — kāds bailīgi iebilda.

— Mēs paši Antonio pat nepieskarsimies, — pirmais pavīpsnāja. — Sarīkosim skriešanās sacensības — aizvilināsim viņu pie milzīgā baobaba, pie tā paša, kur Pūķis mitinās. Vai atceraties, kā Antonio par viņu stāstīja? Pūķis jau nu atriebsies par savu vecāko brāli!

Tā arī izlēma. Otrā rītā šie atnāca pie Antonio, uzsāka sarunu, kurš ciematā esot visdrosmīgākais, kurš visstiprākais un kurš visātrāk skrienot.

— Ātrāku skrējēju par mūsu jaunekļiem jau nu visā pasaulē neatrast! Bet tu, Antonio, laikam pats pēdējais līdz milzīgajam baobabam aizskriesi?

Antonio aizslās dusmās:

— Pēdējais, jūs sakāt? Gan redzēsiet! Rīt pat sarīkosim sacensības!

Jaunekļi tikai to vien bija gribējuši. Otrā dienā sapulcējās ciemata nomalē, un sākās skriešanās. Pusi dienas skrēja, līdz beidzot priekšā parādījās varenais baobabs.

— Ei, Antonio! Kurš aizskries pirmais līdz baobabam, tas būs uzvarējis! — iesaucās kāds no viltīgajiem jaunekļiem.

Antonio traucās tieši uz koku, bet baobabs pēkšņi atvērās, un Antonio iekļuva kā slazdā, jo viņam aiz muguras milzīgais koks aizvērās. Tagad Antonio nojauta, cik viltīgi viņš te iemānīts, taču bija sen par vēlu …

Neko darīt. Antonio sēž slazdā, padevies savam liktenim. Bet tālajā ciematā viņu gaida uzticamie brāļi, katru dienu vēro strautu, kas tek garām mājai. Ūdens visu laiku bija plūdis gaišs, dzidrs kā asaras, te pēkšņi saduļķojās, kļuva sārts, strautā parādījās asinis. Augusto uzrāva ādas kurpes, pirkstā uzmauca sudraba gredzenu, paķēra šķēpu un metās brālim palīgā. Divas dienas un divas naktis gāja, ne miegu, ne atpūtu nezinādams. Beidzot priekšā parādījās ciemats. Augusto apstājās tā nomalē, iegāja būdā, viņam pretī piecēlās sirma vecenīte.

— Kāds vējš tevi te atpūtis, mans dēls?

Augusto viņai paklanījās un atbildēja:

— Es, māt, nāku brāli no nelaimes glābt. Esmu noguris, iedod ūdeni nodzerties!

— Dzer, dzer, dēls, uz veselību,.— vecenīte priecīgi skubināja. — Dzidra ūdens tagadīt pie mums pa pilnam! Ilgu laiku pie ezera bija apmeties Pūķis, ūdeni nedeva. Paldies tam svešzemju jauneklim, kas nokāva šo nolādēto Pūķi! Kopš tā laika viņš sāka pārvaldīt mūsu ciematu, un virsaiša meita izgāja pie viņa par sievu. Vai tikai viņš nebūs tavs brālis? Jūs abi esat līdzīgi kā divas ūdens piles. Tikai mūsējais dzīvo, bēdu nepazīdams, dzīvo pārticis un laimīgs.

Augusto padzērās ūdeni, tad, iztaujājis vecenīti jo sīki, kur svešzemnieku atrast, devās uz viņa māju. Nepaspēja aiziet, kad viņam pretī metās skaista meitene.

— Beidzot, Antonio! Es tevi tik ļoti gaidīju! Visi sen. jau atgriezušies, bet par tevi ne ziņas, ne miņas!

Augusto kopā ar viņu iegāja būdā.

— Es neesmu Antonio, — viņš teica. — Esmu viņa brālis Augusto. Tavs virs ir nokļuvis nelaimē, es steidzos viņam palīgā.

Skaistā sieviete sāka jo rūgti raudāt, bet Augusto viņu steidzina:

— Saki ātrāk, kur viņu var meklēt! Katrs mirklis ir dārgs!

Brāļasieva izstāstīja visu, ko zināja. Augusto iegrima dziļās domās, bet tad lika brāļa sievai iet pēc ūdens un visiem, ko ceļā satiks, stāstīt, ka ieradies vīra brālis Augusto, sēž mājā un gaida pārnākam Antonio.

Ziņa izplatījās pa ciematu, viltīgie jaunekļi nobijās: ko nu tagad darīs? Bet kā gan Augusto to uzzinās? Jaunekļi sapulcējās, atnāca pie virsaiša mājas, uzsāka valodas par to, kurš ciematā ir par visiem drosmīgākais, kurš par visiem stiprākais un kurš par visiem ātrāk skrien.

— Ātrāku skrējēju par mūsu jaunekļiem nav nekur pasaulē. Bet tu, Augusto, laikam gan pats pēdējais līdz milzīgajam baobabam aizskriesi?

Augusto izlikās varen saniknots: |

— Ak ta! To mēs vēl redzēsim!

Sākās sacensības, jaunekļi metās skriet pa savannu. Pusi dienas noskrēja, un tikai tad priekšā parādījās varenais baobabs.

— Ei, Augusto! Kurš aizskries pirmais līdz baobabam, tas būs uzvarētājs! — kāds no jaunekļiem iesaucās.

Augusto traucās tieši uz koku, un baobabs viņa priekšā pēkšņi atvēras. Augusto atspiedās pret koku tā, lai tas neaizvērtos, paguva vienu mirkli noturēt, un šajā īsajā laika sprīdī Antonio paspēja izlēkt laukā. Kad baobabs krakšķēdams aizcirtās kā slazds, abi brāļi jau bija ārpusē.

Augusto un Antonio atgriezās ciematā dzīvi un veseli, pat bez mazākās skrambas. Antonio izstāstīja ļaudīm visu, ko bija piedzīvojis. Aiz prieka, ka atkal atgriezies dzīvē, piedeva viltīgajiem krāpniekiem. Tad abi brāļi devās pie savas audžumātes un Alešandri, atveda arī viņus uz ciematu, un visi kopā dzīvoja saticīgi un laimīgi.

[1] Kalebasa — trauks no izdobta ķirbja.

Pūķa Nainaki dāvanas

Reiz pasaulē dzīvoja zēns, kuru sauca Abu Bakars. Viņš dzīvoja jautri un laimīgi. Tad negaidot viņam nomira māte, un tēvs apprecējās otrreiz. Pamāte bija ļauna sieviete. Jau no pirmās dienas viņa ne acu galā neieredzēja zēnu. Viņa kliedza vienā kliegšanā uz padēlu, kurš no agra rīta līdz melnai tumsai, muguru neatliecis, strādāja pāri saviem spēkiem, bet tika turēts vienmēr pusbadā, jo pamāte visu ēdienu atdeva savam dēlam. Bārenis tā arī vilka garu, bet pamāte savā ļaundarībā vēl nerimās. Dienām un naktīm viņa lauzīja galvu, kā Abu nomaitāt, līdz beidzot izdomāja. Novārtīja pelnos krūku un teica:

— Ei, tu! Aizskrej uz Nainanki ezeru un izmazgā tā tīrajā ūdenī krūku. Tikai Nainanki ezerā un nekur citur! Saprati?

Abu Bakars klusēdams paņēma krūku un devās uz Nainanki ezeru. Viņš bija daudz dzirdējis par šo briesmīgo ezeru, tuvu un tālu to daudzināja kā nelabu vietu. Zēns negribēja iet, bet ko lai dara: ne jau māte sūtīja, bet barga pamāte.

Tā Abu iet pa biezu mežu — matū, te pretī viņam nāk Hiēna.

— Uz kurieni ta nu iedams? — šī vaicās.

— Eju uz Nainanki ezeru tīrā ūdenī krūku izmazgāt, — Abu teica un parādīja Hiēnai krūku.

— Vai ta neesi dzirdējis, ka ezerā dzīvo briesmīgais Pūķis Nainanki? — Hiēna jautāja. — No turienes neviens vēl nav atgriezies.

— Ko lai dara… — nopūtās zēns. — Māte man mirusi. Tāds laikam mans liktenis — sekot viņai.

Un Abu devās tālāk. Iet, iet, pretī viņam nāk Zilonis.

— Kur tu esi atnācis, puisēn? Šis ceļš ved uz Pūķa Nainanki ezeru!

— Zinu jau! — Abu atbildēja. — Pamāte mani sūtīja izmazgāt tā tīrajā ūdenī krūku.

— Uz to pusi savu kāju nesper! — Zilonis pašūpoja snuķi.

— No turienes neviens vēl nav atgriezies.

Un Zilonis nozuda biezoknī, bet zēns devās tālāk.

Abu tā gāja līdz pašam vakaram, bet vakarā, saulei rietot, ieraudzīja milzīgu ezeru.

Abu devās pie ezera un iegremdēja krūku ūdenī, bet tajā pašā mirklī pāri ezera gludajam spogulim sāka gāzties baltās putās sakulti, milzīgi, trakojoši viļņi un no dzelmes izcēlās briesmīgais Pūķis Nainanki.

— Ko tu, puika, še dari? — viņš bargi noprasīja un nozibsnīja savas ugunīgās acis. — Kāpēc tu traucē manu mieru?

— Mani šurp atsūtīja pamāte, — Abu atbildēja. — Viņa lika izmazgāt krūku tīrajā Nainanki ūdenī.

Pūķis pilnā rīklē iesmējās, un no viņa apdullinošajiem smiekliem kalnos atsaucās atbalss.

— Mazgāt krūku mana ezera tīrajā ūdenī? — viņš nerima smieties. — Nu tad iesim!

Pūķis apvijās zēnam apkārt un ienira pašā dziļumā. Abu aizvēra acis, bet, kad tās atkal atvēra, tad redzēja, ka atrodas mirdzošā zālē, viņa priekšā bija pavards, rīsa, prosas un kukurūzas maisi. Un vēl seši katli un piesta.

— Izvāri man vakariņas, — teica Pūķis Nainanki un nozuda savas plašās zemūdens pils kambaros.

Abu veikli paņēma piestu un ķērās pie darba. Pārlasīja rīsu, prosu, kukurūzu. Tad divos katlos iebēra risu, divos — prosu un pēdējos divos— kukurūzu. Uzkarināja katlus virs pavarda un sāka vārīt vakariņas.

Bet Pūķis, brīsniņu nogaidījis, aizsūtīja uz zāli Runci.

— Ej, paskaties, kas par ciemiņu pie mums ieradies.

Runcis aiztecēja pie Abu, piegāja pie podiem, sāka murrāt.

— Ak tu, nabadziņš, — zēns viņu pažēloja, — tevi laikam tāpat mērdē badā kā mani?

Viņš iedeva Runcim biezputru pa drusciņai no visiem podiem. Runcis pieēdās un atgriezās pie Pūķa.

— Nu, ko teiksi? — Pūķis Nainanki sāk viņu tincināt.

— Kā puika pret tevi izturējās? Laikam tevi padzina?

— Nē, ne, — Runcis murrā, — šis ir labs un lādzīgs puisēns. Viņš mani pabaroja un atvadoties pat noglaudīja!

— Nu tad pirmo pārbaudi viņš ir izturējis, — Pūķis Nainanki teica un lika pasaukt puisēnu.

— Nomazgā man muguru, — viņš pavēlēja zēnam.

Abu paskatījās un šausmās vai sastinga: Pūķim muguru klāj nevis zvīņas, bet gan asi nažu asmeņi spīguļot spīguļo.

Bail, bet ko lai dara? Abu sāka mazgāt Pūķim muguru, bet asmeņi neatstāja ne mazākās skrambas.

Abu beidza mazgāt Pūķi, bet šis saka:

— Tu esi labs puika — gan mīli dzīvniekus, gan cienī gados vecākus. Par to es tevi apdāvināšanu. Sēdies man mugurā, es tevi aiznesīšu atpakaļ uz ezera malu.

Abu uzsēdās Pūķim mugurā, Pūķis iznesa viņu ezera malā, bet pats nozuda dziļumā. Abu skatās — viņam blakus atrodas maiss. Atraisīja — maiss pilns ar zeltu un pērlēm. Abu paklanījās ezeram.

— Paldies tev, Nainanki, — viņš teica. — Mūžam tevi ne- aizmirsīšu!

Zēns uzvēla maisu mugurā un sāka soļot už mājām. Atnāca, bet pamāte ne ticēt, ne neticēt savām acīm: padēls dzīvs atgriezies! Kad šī redzēja maisu, pavisam apstulba.

— Tu saki, ka to visu tev Nainanki dāvāja? Viņš taču esot ļauns!

— Nē! — Abu atbildēja un pašūpoja galvu, — Nainanki ir labs. Viņš man i krūku atļāva izmazgāt, i vēl zeltu iedeva…

Ļaunā pamāte no skaudības bezmaz vai pārsprāga. Paķēra krūku, novārtīja to atkal pelnos un iegrūda rotās savam dēlam.

— Mamādu! Aši dodies ceļā, izmazgā krūku Nainanki ezera tīrajā ūdenī. Un tā kā bez dāvanām atpakaļ nenāc!

Bet man bail, mamm! Es negribu … — iešņukstējās bailīgais Mamādu, bet māte nekā negribēja dzirdēt.

— Ej, ja tev saka! Kāpēc gan tu būtu sliktāks par šādu tādu muļķa Abu?

Gribi vai negribi, Mamādu bija vien jāiet. Viņš slāja pa mūžamežu — matū, un pretī viņam nāca Hiēna.

— Uz kurieni ta iedams? — viņa vaicā.

— Māte sūtīja uz Nainanki ezeru. Pavēlēja bez dāvanām atpakaļ nenākt.

— Bet vai tad tu nezini, ka ezerā mājo briesmīgais Pūķis, — Hiēna jautāja. — No ezera neviens vēl nav pārnācisl

— Nav tiesa! — atcērt Mamādu, bet pats trīc kā lapa vējā. — Abu pārnāca, turklāt vēl maisu ar zeltu un pērlēm atstiepa1

Un Mamādu devās tālāk. Vai nu ilgi, vai neilgi bija gājis, pretī viņam nāca Zilonis.

— Uz kurieni iedams, puisēn? Vai tad nezini, ka šis ceļš ved uz Pūķa Nainanki ezeru? Tur gan savu kāju nesper! Būsi pagalam…

«Laikam jau būšu gan pagalam,» Mamādu nobijās. «Iet atpakaļ, vai?» Bailīgais Mamādu jau griezās atpakaļ, bet atcerējās, ka māte bija piekodinājusi tukšām rokām neatgriezties. Vajadzēja vien iet tālāk.

Tā viņš gāja līdz pašam vakaram, bet vakarā, saulei rietot, ieraudzīja milzīgu ezeru. Mamādu piegāja pie ezera un iegremdēja krūku ūdenī, bet tajā pašā mirklī pāri ezera gludajam spogulim sāka gāzties baltās putās sakulti milzīgi, trakojoši vijņi un no ezera dzelmes izcēlās briesmīgais Pūķis Nainanki.

— Ko tu, puika, še dari? — viņš bargi noprasīja un nozibināja savas ugunīgās acis. — Kāpēc traucē manu mieru?

Mamādu nobijās, bet kur nu vairs spruksi.

— Māte lika izmazgāt krūku, — viņš teica.

Pūķis apvijās Mamādu apkārt, aizstiepa zēnu uz savu zemūdens pili ezera dzelmē, pavēlēja viņam sagatavot vakariņas, bet pats nozuda savos kambaros.

Mamādu paņēma piestu, pagrozīja i šā, i tā, bet neko nezina iesākt, jo nebija ne reizi graudus grūdis, ne pavardu kurinājis. Ko nu darīt? Dūmi kož acīs, piesta lec no rokām ārā gluži kā dzīva. Tā arī nesāka graudus grūst. Sabēra visu — gan rīsu, gan prosu, gan kukurūzu vienā kaudzē, sabēra katlos un pakāra tos virs pavarda. Brītiņu pavārīja, nogaršoja un saviebās — gauži negaršīgs! Te ne saukts, ne aicināts klāt Runcis — ņaud un apkārt glaužas.

— Skic, prom no šejienes! — uzbļāva Mamādu un iespēra Runcim ar kāju.

Runcis aizlidoja sānis, bet tad atkal klāt. Mamādu kļuva nikns kā lapsene. Paķēra nūju un sāka Runci dauzīt.

— Vācies ārā, diedelniek!

Runcis atgriezās pie Pūķa, un tas apvaicājās:

— Nu, vai puika tevi pabaroja?

— Nē, — Runcis atbildēja. — Šis ir gauži ļauns puika. Ne tik kā melns aiz naga man neiedeva, bet ar nūju gan iekaustīja.

— Tātad viņš nav izturējis pārbaudījumu, — domīgi teica Nainanki un lika pasaukt Mamādu.

— Nomazgā man muguru, — Pūķis Nainanki teica.

Mamādu paskatījās uz Pūķi un iebrēcās:

— Vai tu, vecais, prātu esi izkūkojis, vai! Kā tu drīksti man to lūgt? Tev tak visa mugura vienos asumos! Neķer muļķus, mazgā pats savu muguru.

Pūķis Nainanki zvēla ar asti, kā ugunis iedegās nezvēra briesmīgās acis, tik tikko apvaldījis savas trakās dusmas, viņš teica:

— Esmu par tevi, puika, krietni vien vecāks. Mana tiesa — runāt, tava — klausīties un darīt, ko lieku, bet tu ar mani te strīdies.

— Nu, un tad? — rupjais Mamādu kļuva pavisam nekaunīgs. — Ja teicu, ka nedarīšu, tad ari nedarīšu!

— Nu ko, — Pūķis Nainanki kļuva pielaidīgāks, — ņem savu krūku. Vai redzi, cik tīra? Ņem arī dāvanu. — Un viņš pasniedza zēnam maisu. — Šo maisu drīksti atraisīt vaļā tikai tad, kad būsi ticis mājās, pie tam skaties, ka cieši jo cieši aizver durvis un logus.

— Dzirdu, tak dzirdu! —- iebrēcās Mamādu. — Uznes mani ātrāk augšā.

— Nu tad sēdies, — teica Pūķis un pagrieza zēnam muguru.

Mamādu, izkļuvis ezermalā, uz Pūķi pat neatskatījās, pat paldies viņam nepateica — teciņiem joza uz mājām.

— Māt, — viņš kliedza jau pa gabalu, —. taisi ciet logus un durvis, sasauc visus radiniekus, parādīšu jums dāvanas!

Mātei, to dzirdot, acis sāka dzalkstīt.

— Sanāciet, sanāciet, visi radiņi, pie mums! Dēliņš rādīs savas dāvanas. Arī tu, Abu, arī tu, vīriņ, nāciet paskatīties, kā Pūķis Nainanki manu Mamādu apdāvinājis. Katrā ziņā bagātāk nekā šādu tādu tur skrandaini!

Drīz jo drīz sanāca stāvgrūdām pilna būda radu. Mamādu atraisīja maisu vajā, bet no turienes sprūk laukā visādi mošķi: lapsenes, skudras, moskīti… Tie nu klūp virsū pamātei un viņas radiniekiem. Vienīgi Abu un viņa tēvu liek mierā. Pamāte kliedz: «Ai-ai, palīdziet!» Bet kas šiem nu palīdzēs? Vai tad viņi kādam ko labu bija darījuši?

Ta vecais Pūķis Nainanki pārmācīja jauno pamāti, viņas rupjo dēlu un visu viņu radu saimi.

Zaķis Una un šakālis Loibe

Kādu dienu pa mežu cilpas meta Zaķis, pēkšņi viņam preti iznāk Šakālis. Šakālis viņu uzrunāja:

— Labdien, kaimiņ Zaķi! Kur ta nu dosies?

— Tāpat vien klejoju. Gribu apskatīt plašo pasauli, — Zaķis atbildēja.

— Tad ejam abi kopā, — Šakālis bilda.

— Ejam ar. — Zaķis bija ar mieru.

Tālāk nu viņi devās kopā, pa ceļam Šakālis ievaicājās:

— Paklausies, Zaķi, kāds tev ir vārds?

— Loibe[1], — Zaķis atbildēja.

— Ha-ha-haf — Šakālis laida vaļā skaļu smējienu. — Paskaties pats tā labi uz sevi! Kas nu tu par loibi? Loibem jābūt spēcīgam un lielam!

Zaķis iet un klusē. Bet Šakālis nevar savā ādā norimties:

— Nē, šķielaci, tu vēl neesi izaudzis tik liels, lai sauktos tādā vārdā! Atdod to labāk man, bet sev paņem citu, parastāku.

Zaķis nopūtās un piekrita.

— Labi, — viņš teica. — Lai notiek. Sauc tad mani vienkārši par Unu[2].

Pateikts — izdarīts. Iet Šakālis Loibe pa mežu, dzied dziesmas. Bet Zaķis cilpo blakus, muti vaļā never. Ko ta viņam dziedāt, ja reiz viņš esot šāds tāds tur Una?

Nu labi. Abi iznāca pie ciemata, kur dzīvoja meža cirtēji. Ļaudis viņus sastapa un apvaicājās:

— Kas jūs tādi būtu? Uz kurieni abi iedami?

Zaķis klusē kā ūdeni mutē ieņēmis, bet Šakālis priecīgs, ka var patrīt mēli, ar ļaudīm sarunās ielaisties.

— Klejojam pa plašo pasauli, — viņš saka. — Mans vārds ir Loibe, bet šim — Una.

Zaķis tik pamāj ar galvu, sak, taisnība, tīra patiesība.

— Nu, tādā gadījumā, — ļaudis teica, — tu, Loibe, ņem ciet cirvi un ej tik uz mežu poilonus[3] cirst. Bet tu, Una, steidzies galu žāvēt, jo mednieki katru dienu to pārnes, bet nav neviena, kas žāvētu.

Zaķim to vien vajadzēja. Joņu joņiem aiznesās gaļu žāvēt — darbiņš, kā teikt, uz goda: kaulus nelauž, un vienmēr pats būsi pielicis pilnu vēderu.

Šakālis no saules līdz saulei cilā smago cirvi, gāž resnos un augstos poilonus, bet Zaķis dara savu darbu dziedādams.

Šakālis nogura, nomocījās. «Ko tagad darīt?» viņš lauza galvu. Tā viņš domāja, domāja un ari izdomāja: sāka dauzīt cirvja kātu pret koku it kā pavisam nejauši. Zvel vienu reizi, zvel otru reizi, līdz cirvis beigts gan.

— Nekas, — viņu mierina meža cirtēji, — tūlīt atnesīsim citu.

Aiziet pēc cita, bet Šakālis pa to starpu atpūšas. Drīz vien ļaudis noprata, ka Šakālis tīšām lauž cirvja kātus un sadusmojās:

— Ja vēl reizi cirvim kātu salauzīsi, pats arī salabosi!

Bet Šakālis visu laiku bija lauzījis galvu, līdz izdomājis, kā viltnieku Zaķi pārmācīt. Sāka tik zvetēt cirvja kātu pret koku, līdz tas salūza.

— Aha! — ļaudis saka. — Pats esi vainīgs, pats arī taisi cirvim jaunu kātu!

— Labāk šo darbu uzticiet manam draugam, — pēkšņi Šakālis ieteicās. — Viņš taču ir tāds meistars, nu tāds meistars, kādu ne tuvu, ne tālu neatradīsi! Vienīgi viņš ir tāds paslinks, taču domāju, ka neatteiksies.

— Nu lai jau pamēģina, — ļaudis piekrita un tūlīt arī pasauca Zaķi.

Bet Šakālis noslēpās krūmos, lai redzētu, kā Zaķis no šī darba kratīsies vaļā.

— Nu, Una, uztaisi cirvim kātu. Tavs draugs Šakālis teica, ka tu esot liels meistars.

— Vai jums prāts! — Zaķis iesaucās. — Es tak tādu darbu neprotu!

Ļaudis pašūpoja galvas:

— Esi gan tu sliņķis! Ne velti tavs draugs mūs jau brīdināja. Mēs tevi, draugs Una, nopērsim, lai tu zinātu, ka slinkums nav brālis!

— Neperiet vis mani! — Zaķis lūdzās. — Raudzīšu ar šo darbu kā nebūt tikt galā. Vai gribat, pastāstīšu, kas jādara, lai cirvis nelūztu?

— Nu pastāsti ar! — meža cirtēji atsaucās.

— Mans vecais tēvs, — iesāka Zaķis, — mācīja mani šajā amatā jau no agras bērnības. «Lai cirvis ilgāk kalpotu,» viņš allaž mēdza teikt, «cirvja kāts jānotin ar svaigu šakāļa ādu …»

Šakālis, izdzirdis Zaķa vārdus, ierāva asti un metās prom ko kājas nes. Bet Zaķis palika kopā ar meža cirtējiem un dzīvoja zaļas dienas, jo cilvēki tak saprata, ka viņš, Zaķis, ir pārāk sīks un vājš, lai cirvjiem kātus taisītu.

Kopš tās reizes arī Zaķis ar Šakāli vairs nedraudzējas.

[1] Loibe — meža cirtējs.

[2] Una — gaļas žāvētājs.

[3] Poilons (polons) — siera koks.

Uzticība

Tālajos aizlaikos dzīvoja glīts un spēcīgs jauneklis vārdā Tindāns. Kaimiņu ciematā mita meitene, kura bija skaista kā mēness nakts. Viņi viens otru karsti mīlēja, taču šai mīlestībai nepagalam neticēja meitenes brāji.

— Viņš, šis jauneklis no kaimiņu ciemata, tevi nemīl, —- brāļi teica. — Kāpēc gan tu viņam būtu vajadzīga, ja te visapkārt tik daudz daiļu meiču?

Tindāns auga bez brāļiem un māsām, viņam bija tikai vecs tēvs. Abiem klājās grūti: no agra rīta līdz melnai naktij puisis strādāja tīrumā, un nebija neviena, kas viņam atnestu ēst, — tēvs kjuva jo dienas, jo vārgāks.

To uzzināja mīļotā meitene un sāka gatavot un nest Tindānam siltu ēdienu. Ēdienu viņa nesa jauneklim katru vakaru, bet reiz neatnāca. Tindāns tovakar nolikās gulēt tukšu vēderu. Tikko aizmiga, kāds klauvēja pie durvīm.

— Kas tur ir, — Tindāns izbrīnījies jautāja.

— Es tā esmu, — atbildēja maiga balss. — Piedod, ka šoreiz tik vēlu. Es tev atnesu vistu ar rīsu.

Tindāns atvēra durvis, viņa priekšā stāv mīļotā meitene. Stāv un smaida. Divatā paēda vakariņas un izgāja ārā, bet nakts tik tumša, dur kaut acī: ne uguntiņa kur redzama, ne zvaigznīte pie debesīm.

— Iesim, es tevi pavadīšu, — Tindāns teica un devis meiteni pavadīt.

Sarunādamies abi iet pa šauru taciņu — meitene pa priekšu, Tindāns aiz viņas. Un pēkšņi meitene iekliedzās un pazuda. Tindāns skatās — viņa priekšā dziļa bedre, bet no bedres dzirdams nikns šņāciens:

— Atdod, tā ir mana gaļa!

— Nē, es viņu pirmais sagrābu …

Tindāns nojauta, ka viņa mīļotā iekļuvusi bedrē, kur mīt pitoni. Cik daudz viņš bija dzirdējis par šiem riebekļiem! Nebija ciematos cilvēka, kas no tiem nebaidītos. Un kā lai nebaidās: ja tāds sagrābs cilvēku — nāve neizbēgama.

Tindānam kļuva baigi, taču te domāt nebija laika, un viņš ielēca bedrē. Kas būs, būs! Ielēca un redz — bedrē stāv viņa mīļotās meitenes brāļi, stāv un smejas.

— Piedod mums, — šie saka. — Mēs lāgā neticējām, ka tu mīli mūsu māsu vairāk nekā savu dzīvību. Tagad gan ticam!

Viņi apkampa Tindānu un veda uz ciematu.

Un tā notika, ka pēc trim dienām abu ciematu ļaudis svinēja jo jautras kāzas.

Kā vecais zaķis kļuva par virsaiti

Notika tas senajos laikos, kad mežā pilnā sparā tika karots, kad četrkājainie zvēri cīnījās pret tiem, kuri prata lidot pa gaisu. Dienu un nakti, ziemu un vasaru notika niknas kaujas, straumēm plūda asinis, gāja bojā veci, jauni un pavisam maziņi, bet karam joprojām nebija paredzams gals.

Kādu dienu sanāca visu četrkājaino cilts kopā, lai apspriestos Lielajā padomē. Piecēlās zvēru valdnieks Lauva un teica:

— Kāds spēks ir tiem, kuri lido pa gaisu? Nav viņiem nekāda spēka! Kāda veiklība un viltība ir šiem glupajiem divkājiem? Ne šiem izveicības, ne arī tā prāta. Savannā mēs esam par visiem spēcīgākie, mēs esam visveiklākie un, protama lieta, — visviltīgākie! Kāpēc gan mēs nekādi nespējam uzvarēt? — Un viņš vērīgu aci pārlaida savam karaspēkam.

Zem valdnieka bargā skatiena zvēri nolaida acis un pieklusa, bet Lauva turpināja:

— Mēs nevaram uzvarēt, jo cilti ir daudz veco. Viņi mums ir liels apgrūtinājums! Viņi nekaro, nevar vairs cīnīties, un pat atkāpties mums ar viņiem ir grūti. Vecos vajag nogalēt, un tad mēs kā likts uzvarēsim savus ienaidniekus.

Lauva apklusa, bet zvēru vidū sākās kurnēšana. Kurnēja visi vecie — kāpēc gan viņi būtu jānogalina? Kurnēja arī jaunie: kuram gan nebija žēl sava tēva vai vecās mātes?

Taču tad piecēlās Hiēna, apmierināta pavīpsnāja un aplaizījās, iepriekš izjūtot prieku par gaidāmajām asiņainajām dzīrēm, un teica:

— O, zvēru valdniek, patiesi prātīgi ir tavi vārdi! Tev šoreiz taisnība, taisnība kā vienmēr. Vai tiešām kāds no mūsu cilts būtu tavam lēmumam pretī?

Un tad, aizsegdams savu tēvu, priekšā iznāca Šakālis.

— Es esmu pretī! — viņš iesaucas. — Mūsu tēvi un mātes nodzīvojuši garu mūžu. Ciltij bija noderīga un nepieciešama viņu gudrība.

— Nieki! — skali ķiķināja Hiēna. — Vecie jau ir nodzīvojuši savu dzīvi, viņu dienas ir skaitītas. Kāpēc gan lai šie mūs traucētu? Ja tu vēl reizi atļausies kaut ko tādu teikt, tad tas nozīmēs, ka arī tava dzīve ir jau pagājusi…

— Es pateicu tikai vienreiz, — Šakālis tā kā nobijās un, nodūris acis, pagāja tālāk no tēva.

Otrā rītā sāka rībēt tamtami un pa visiem ciematiem klīda hiēnas, lai pievāktu vecos. Te nelīdzēja ne asaras, nē vaidi. Nepagāja ne nedēja, kad visi vecie bija iznīcināti. Tikai viens vienīgs vecs Zaķis paglābās no šī bēdīgā likteņa: dēls bija viņu paslēpis meža biežņā.

— Tupi te klusi, — Zaķis piekodināja tēvam. — Lai neviena dzīva dvēsele tevi nepamana. Un nemaz nebēdājies: tad jau nu manīsim, kā šie pratīs iztikt bez vecajiem!

Bet varenais Lauva pa to laiku uzaicināja Zaķi pie sevis:

— Visi runā, ka tu esot skroderis uz goda. Re, kur tev nogalināto ādas, uzšuj jaunajam karavadonim no ādu driskām mantiju. Stāsta, ka tad karaspēks kļūšot neuzvarams.

— Labi, — Zaķis teica un cilpoja uz mājām šūt mantiju.

Pēc trim dienām Četrkājainie atkal sanāca kopā, lai apspriestos Lielajā padomē.

— Uzklausiet mani, o, četrkājainie brāļi! — nodārdēja varenā Lauvas balss. — Mēs iznīcinājām visus nevarīgos večus un vecenes, uzšuvām no viņu ādām mantiju jaunajam karavadonim un no šī brīža kļūsim neuzvarami! Kuru mēs izvēlēsim vest mūs lielajā izšķirošajā kaujā? Vai mums neizvēlēt Hiēnu? Viņai taču pat aste nenodrebēja, nogalinot savu miesīgo tēvu.

Un zvēri, trakas cietsirdības apmāti, visi kā vienā rīklē ierēcās:

— Kā tad, ka Hiēnu! Ved mūs, varenā Hiēna, kaujā!

Un tikai Zaķis tupēja pavisam kluss un skumji noskatījās uz saviem ciltsbrāļiem. Pēc tam, tamtamiem svinīgi skanot, viņš uzvilka Hiēnai raibo ādas mantiju un Hiēna zvērēja to nenovilkt, kamēr četrkājaino cilts nebūs guvusi pilnīgu uzvaru.

Gāja dienas. Āda kalta un saraudamās sāka sāpīgi žņaugt Hiēnu vai nost. Drīz Hiēna sasirga, un neviens nezināja, kā viņai palīdzēt. Un tad trešo reizi Lauva sapulcināja savu četrkājaino cilti un apvaicājās:

— Kurš uzņemtos izdziedināt mūsu Hiēnu?

Taču zvēri klusēja, jo daždažādas zāles jau bija izmēģinājuši, bet viss izrādījās veltīgi. Tad piecēlās Zaķis un teica:

— Zvēriet, ka neaiztiksiet manu veco tēvu, un tikai tad es viņu atvedīšu šeit uz padomi. Es zinu, viņš Hiēnai varēs palīdzēt. Esmu vainīgs, ka paslēpu tēvu mežā. Taču tagad vienīgi viņš var glābt visu zvēru cilti.

Zvēri iegaudojās, ierēcās: kā gan šāds tāds greizacis uzdrīkstējies sacelties pret viņu gribu? Bet neko darīt, Hiēna kuru katru brīdi grasījās izlaist garu. Zvēri zvērēja neaiztikt veco Zaķi, un dēls viņu atveda uz padomi.

Vecais Zaķis uzklausīja Hiēnu, apskatīja raibo mantiju, grūti nopūtās un teica:

— Eh jūs, gudrinieki! Te nu jūs tiekat sodīti par nevainīgi izlietajām asinīm! Aizej, Hiēna, uz upi, ielien ūdenī krietni dziļi un tupi tur, kamēr tava mantija būs kārtīgi izmirkusi. Tad novilksi mantiju un visas kaites tev būs kā ar roku atņemtas.

Hiēna vecajam Zaķim paklausīja: kā gan lai to nedarītu, ja nāve tepat jau zobu galā. Viņa aizmeimuroja līdz upei, ielīda līdz pat purnam ūdeni un tā arī visu dienu notupēja, tikai pret vakaru iznāca laukā un atbrīvojās no liktenīgās mantijas.

Pa to starpu četrkājaino armija cieta sakāvi pēc sakāves. Putni pēc savu veco padoma sāka uzlidot zvēriem milzīgiem bariem.

Tu-u-ul… — četrkājainajiem uzlidoja vesels putnu bars un, piespiedis tos trakā steigā bēgt, aiztrauca projām.

«Kāpēc šie nieka putni pēkšņi kļuvuši tik vareni?» minēja gan šā, gan tā zvēri. Viņi ilgi lauzīja galvas, bet gudrāki netika. Beidzot Lauva aizsūtīja pēc vecā Zaķa.

— Tu, stāsta, esot brīnum gudrs. Tad nu mums pasaki, kāpēc šie putni kļuvuši tik pārdroši? Varbūt viņiem ir sava viltība?

Bet Zaķis atbildēja:

— Vajag vienu no viņiem noķert un sīki iztaujāt…

Tā arī izdarīja. Lauva pavēlēja Šakālim izlikties beigtam. Šakālis nolikās uz ceļa un nemaz vairs nekustējās. Beigts kas beigts! Pielidoja putns, lai paskatītos uz beigto ienaidnieku. Tad nu Šakālis trūkās augšā un šo — caps! — noķēra. Atveda uz padomi, un Lauva norūcās kā pērkons.

— Nu, klāj vaļā, kāpēc jūs, putni, esat kļuvuši tādi drošuļi? Kāpēc mūsu karaspēks no jums mūk jau pa gabalu?

Putns nobijās no Lauvas niknā uzbrēciena un visu izstāstīja, neko neslēpdams.

— Mēs taču nekā tik varena nedarām, — viņš pīkst. — Uzlidojam vienīgi lielā barā, ar spārniem švīkstoņu saceļam, bet jūsējie bēg, ko kājas nes!

Četrkājainie nopriecājās — re, tad tādas tās lietas! — un no milzīgajiem putnu bariem nemaz vairs nebēga. Putni, redzot, ka viņu viltība neizdodas, beidza karot, beidza lidot baros, sāka dzīvot atsevišķi. Tā nu beidzās lielais karš mežā — karš starp zvēriem un putniem.

Bet vecos kopš šī laika četrkājaino ciltī tur lielā godā un allaž viņiem lūdz. padomu. Ja nebūtu bijis vecā, gudrā Zaķa, karš zvēru un putnu starpā nekad arī nebeigtos. Ne velti tālredzīgo Zaķi drīz vien ievēlēja par četrkājaino cilts virsaiti.

Trīs jaunekļi un meitene

Senos laikos dzīvoja trīs draugi. Viņus sauca Mbali, Sija un Kulutse. Reiz visi trīs nolēma paklejot pa plašo pasauli. Saposās un devās tālā cejā. Mbali paņēma līdzi savu iecienīto pīpi, Sija — sērkociņus, bet Kulutse — tabaku. Gāja, ilgi gāja, nogura un apsēdās zem liela koka atpūsties.

— Man ir tabaka, bet nav pīpes, — teica Kulutse.

— Man ir pīpe, bet nav sērkoku, — bilda Mbali.

— Man ir sērkoki, bet nav tabakas, — piemetināja Sija. Draugi tā domāja, prātoja, tad paņēma pīpi, piepildīja ar tabaku un aizdedzināja. Pirmais dūmu ievilka pīpes īpašnieks Mbali, tad — Sija un pēc tam Kulutse. Kulutse izpīpēja pīpi un sāka no tās izkratīt pelnus, kad pēkšņi no pelnu mutuļa iznira neredzēti skaista meitene.

— Šī daiļava ir mana! — teica Mbali. — Jūs abi taču pīpējāt manu pīpi!

— Nē, tā būs mana! — iebilda Kulutse. — Kāds gan labums no pīpes, ja tajā nav ne šķipsniņas tabakas?

— Nav divu domu — meitene būs mana! — strīdā iejaucās Sija. — Tie tak bija mani sērkoki, ar ko aizdedzināja pīpi.

Visi trīs strīdējās vienu stundu, strīdējās otru stundu, bezmaz vai sakāvās, taču skaidrības nekādas: katrs paliek pie sava. Beidzot nolēma iet pie muru[1]: lai tas izspriež pēc tiesas un taisnības.

Iet visi pa ceļu un strīdas vienā gabalā: katrs maļ savu, otrā i neklausās. Bet tad meitene pēkšņi sasirga. Uz rokām viņu vajadzēja aiznest līdz būdai, kur dzīvoja muru. Nolika meiteni guļvietā un paši ņēmās pilnām mutēm visu stāstīt.

Muru uzklausīja jaunekļus un teica:

— Atnāciet rīt. Var vēl notikt tā, ka paši labprāt no viņas atteiksities…

Otrā rītā jaunekļi jau laikus klāt gan. Skatās — viņu daiļava guļ mirusi, ar baltu segu pārklāta.

Bet muru teica:

— Re, jūs vakar strīdēja lies, kuram pieder ši meitene. Kurš no jums viņu viskarstāk mīl?

Draugi pastāvēja klusēdami, tad Sija un Kulutse izslīdēja no būdas un aizgāja savu ceļu. Vienīgi Mbali palika.

— Nu, ko tad tu? — muru pabrīnījās. — Steidzies nu draugiem pakaļ!

— Nē! — Mbali pašūpoja galvu. — Man šī meitene tikpat kā pieaugusi pie sirds, un es gribu viņu apbedīt.

Muru pasmaidīja, piecēlās un noņēma no meitenes balto pārsegu. Jauneklis aiz priekiem nezināja, ko darīt, — viņa priekšā gulēja dzīva meitene. Tad viņa piecēlās, pienāca klāt jauneklim un teica:

— Esmu ar mieru kļūt tava sieva, Mbali. Es vēlos sev tādu draugu, kas man būtu uzticīgs līdz pašai nāves stundai…

Šo gadījumu pieminot, ļaudis mēdz teikt — neapstājies pusceļā, nemīli ar pussirdi! Vai arī — patiesu draudzību iepazīst tikai nelaimē.

[1] Muru — zintnieks, burvis.

Zaķis un Čoка

Kādu reizi Zaķis joza savās zaķa darīšanās un nejauši sastapa Čoku[1]. Zaķis viņai saka:

— Es esmu visgudrākais. Visgudrākais no visiem zvēriem. Tātad man tagadīt pienāktos būt par virsaiti!

Čока, uzklausījusi Zaķi, pavīpsnāja un teica:

— Dārgais draugs! Vai esi dzirdējis, ko ļaudis runā? Viņi runā: kurš sevi sauc par varen gudru, patiesībā ir pēdējais muļķis!

— Nu vai zini! — Zaķis ņēma ļaunā. — Vai tiešām tas nebūtu redzams, ka es esmu par visiem gudrākais uz zemes?!

Čока iesmējās un teica:

— Nu paskatīsimies, cik tu mums esi gudrs. Skrienam abi tūlīt uz mežu un spēlējam paslēpes. Ja es tevi nevarēšu atrast, tad tu patiešām esi gudrāks par mani; ja tu neatradīsi mani, tad esi gatavais stulbenis!

Kā norunāja — tā izdarīja. Zaķis un Čока devās ceļā. Gāja, gāja, līdz nonāca biezā mežā, kur neviens vēl nebija savu kāju spēris. Čока notupās zemē, aizvēra acis un uzsauca:

— Slēpies! Es nenoskatīšos, kur tu paliec.

Taču Zaķis viņai neuzticējās. Labi zināja, ka Čока acis tikai piemiegusi. Viņš ieskrēja mežā, izmeta cilpu cilpas, bet tad klusām atgriezās un paslēpās Cokai aiz muguras.

Čока trīs stundas notupēja ar aizvērtām acīm. Pēc tam uzlidoja augstu debesīs, apskatījās visapkārt un sāka skaļi smieties:

— Ka-kok-kok! Ķa-kokrkok! Ka-kok-kok! Te tev nu bija! Tup, pat neelpo, bet ausis kust! Ka-kok-kok! Ka-kok-kok! Nāc tik laukā,es tevi redzu!

Zaķis izlīda, ar ķepu nobraucīja savas garās ausis un grūti nopūtās.

— Ņemsim, — viņš saka, — un vēl reizi pārbaudīsim.

Viņš aizjoņoja pa labi, tad atgriezās, sajauca pēdas un noslēpās iepriekšējā vietā. Trīs stundas Čока notupēja ar aizvērtām acīm. Pēc tam uzlidoja augstu debesīs, apskatījās visapkārt.

— Ka-kok-kok! Ka-kok-kok! — viņa skaļi smejas. — Te tev nu bija! Tup, pat neelpo, bet ausis vien kust! Ka-kok-kok! Ka- kok-kok! Nāc tik laukā, es tevi redzu!

Zaķis izlīda no augstas zāles.

— Jā-ā-ā… tu tiešām esi gudra! — viņš teica. — Tagad tu noslēpsies, bet es meklēšu!

Čока uzšāvās augstu zilajās debesīs un uzsauca Zaķim:

— Skaties, esmu šeit! Ka-как! Ka-как! Ka-ka-kak!

Pēc tam sakjāva spārnus un ka akmens sāka krist uz zemi. Nokrita Zaķim aiz muguras un tā arī palika guļam, kājas izslējusi gaisā.

Zaķis ilgi nomeklējās Coku, taču šī kā ūdenī iekritusi. Lielībnieks piekusa, notupās zem krūma, lai atvilktu elpu un iestiprinātos. Pēc tam pakāra savu ceļojumu somu krūmā un atkal atsāka meklēšanu. Līdz vēlam vakaram Zaķis meta cilpu cilpas pa mežu, bet viltīgo Čoku tā arī neatrada. Neko darīt, viņš iznāca uz noras un iesaucās:

— Draudzene Сока! Nāc nu šurp! Tu esi uzvarējusi!

Bet Čока klusē, it kā nedzirdētu. Zaķis ilgi sauca, pat aizsmaka. Tad pēkšņi dzird Čokas balsi pavisam blakus.

— Draugs Zaķil Noņem savu somu, citādi man kājas notirpušas.

Zaķis aiz brīnumiem izvalbīja acis. Bet Čока viņam teica:

— Nu redzēji? Vai tad nav taisnība? Kurš sevi dēvē par varen gudru, īstenībā ir pēdējais muļķis.

[1] Čока — gvinejas irbe.

Kā šakālis ar badu kāvās

Sen, sen dzīvoja Šakālis, un viņam bija trīsdesmit mazu šakālēnu. Ko tur teikt — labi! Taču tepat slēpās arī nelaime: gandrīz katru dienu te viens, te otrs nomira aiz bada. Tāpēc, ka šajā mājā īstais saimnieks bija nevis Šakālis, bet gan bads. Bads, lūk, bija tas kungs un noteicējs.

Kādu dienu šakālis atvilkās pie Zaķa un teica:

— Draugs Zaķi, palīdzi man! Citādi visa mana ģimene aiz bada atstieps kājas!

— Kā lai es tev palīdzu? — Zaķis vaicāja. — Man pašam ir vienīgi manas garās ausis, nekā cita nav. Pavei, cik tu liels un spēcīgs! Nevis lūgties būtu nācis, bet labāk gājis uz mežu, saplēsis krietni daudz mizu, novijis no tām sev auklu un sācis zivis zvejot.

Tā Šakālis tukšā atgriezās mājās. Bet Zaķis aizmetās pie virsaiša.

— Šakālim visa kā pa pilnam sakrājies! — viņš meloja. — Pats man to teica!…

Otrā dienā šakālis paņēma lielu nazi un devās uz mežu, lai saplēstu mizas, no kā vīt virvi. Bet viltīgais Zaķis bija no kokiem mizu jau nokapājis — kā nu no sīkiem gabaliņiem lai novij auklu?

Šakālis devās dziļāk mežā. Kuruf-kuruf-kuruf-kpruf! — ņēmās no visa spēka plēst mizu. Bet nekas nesanāca — lielais nazis iesprūst kkā, mizas gabali aizlec kur kurais. Tā šakālim tukšā bija jāatgriežas mājās.

Izstāstīja visu, kā mežā gājis, bet vecākais no dēliem tad ieminas:

— Tavs garausainais draugs par tevi tikai zobojas …

Otrā dienā Šakālis sastapa Zaķi.

— Nu? Vai mežā biji? — Zaķis apvaicājās.

— Biju gan! — Šakālis atbild. — Tu taču man nepalīdzēji. Tad es arī aizgāju mizu plēst, bet lāgā nevedās, skarbalas vien, ne miza. No tādām jau auklu nenovīsi. Tikai savu nazi neasu atgriezu.

— E-ē-ē… tēvocīt, — Zaķis iesmējās. — Ejam abi, es tev palīdzēšu.

Šakālis arī priecīgs gājējs.

Abi devās uz mežu, sagrieza mizas, novija auklu. Šakālis iesēja auklas galā āķi un devās zivis zvejot.

Cauru nakti nokvernēja, bet no zivīm ne asakas. Beidzot virve nostiepās — redzams, milzīga zivs sagrābusi āķi. Bet Zaķis, uzrāpies kokā, no augšas sauca:

— Velc ātrāk, tēvocīt! Tas taču ir krokodils! Viņš tev nokodīs āķi, tad pats sūkstīsies!

Bet Šakālis netic:

— Tas nevar būt krokodils! Tā būs zivs …

— Kas nu tā par zivi, ja šai ir veselas četras kājas? — Zaķis smējās, bet Šakālis uz viņu pat neskatās un pat dzirdēt viņu negrib. Zina jau, kāds Zaķis viltnieks!

Krokodils tā arī nokoda āķi.

«Jā… ja reiz neveicas, tad neveicas!» Šakālis grūti nopūtās, izvilka auklu, piesēja citu āķi, iemeta un atkal sāka pacietīgi gaidīt.

Cauru nakti nokvernēja. Tikai gaismai svīstot, viņam uz āķa uzķērās milzīga zivs. Šakālis to izvilka, bet zivs lūdzās:

— Atlaid mani atpakaļ ūdenī, Šakāli! Nemūžam tevi neaizmirsīšu!

— Nē, neatlaidīšu vis, — Šakālis papurināja galvu. — Mani mājās gaida izsalkuši bērni. Teju, teju no bada atstieps ķepas. Kā es varu tevi atlaist?

— Bet tu atlaid — nenožēlosi, — zivs nedomāja rimties.

— Ja mani atlaidīsi, iedošu tev brīnumpodu. Pateiksi: «Podiņ, pildies!» — un tev būs viss, ko tikai sirds kāro!

Šakālis lāgā nenoticēja zivij, piesēja auklu sev pie pakaļkājas tā, lai zivs nevarētu ieslīdēt ūdeni, un teica:

— Vispirms tu iedod man podu, un pēc tam es tevi atlaidīšu.

Šakālis nebija paguvis izteikt šos vārdus, kad viņam priekšā kā uz burvja mājienu uzradās pods.

— Podiņ, pildies! — izsalkušais Šakālis ierējās, un pods piepildījās ar garšīgu ēdienu.

Ai, kā Šakālis klupa virsū ēdienam! Rija, rija, visu izrija un atkal teica:

— Podiņ, pildies!

Un tā divas un pat trīs reizes no vietas.

Beidzot Šakālis bija pielicis pilnu vēderu, notupās atvilkt elpu.

— Tagad varēšu pabarot savus šakālēnus! — viņš priecājās.

Šakālis atraisa auklu, ielaiž zivi ūdenī un iet uz mājām. Iet un dzied pilnā galvā:

— Tas tik ir pods! Ir nu gan podsl Tāds varens pods!

Bet Zaķis jau prom pie virsaiša un izstāsta visu par brīnumpodu.

— Pateiksi tikai: «Podiņ, pildies!» — un tajā kā uz burvju mājienu pa pilnam visa, ko tik sirds kāro!

Virsaitis uzklausīja Zaķi, viņam no alkatības iegailējās acis, un uz karstām pēdām viņš pavēlēja savai sardzei atvest šurp Šakāli.

Šakālis drīz nostājās virsaiša priekšā.

— Nu, — virsaitis sarauca pieri, — dod šurp savu brīnumpodu!

— Kādu podu? — Šakālis nobijās.

— To, kuru tev zivs iedeva.

— Ko tu, ko tu! — Šakālis ņēmās tiepties. — Kāda gan zivs? Man ir tikai vecs māla pods, ko sieva iztaisīja…

— Melo, nekrietneli! Melo! — virsaitis sadusmojās. — Sardze, ņem viņu ciet!

Sardzes vīri metās Šakālim virsū un nu tik sit!… Vajadzēja vien Šakālim atzīties. Viņš atnesa brīnumpodu virsaitim un tukšām rokām atgriezās mājās.

Bet vecākais Sakālēns ieteicās:

— Varbūt tu atkal aiziesi uz upīti?

Šakālis tā arī izdarīja. Viņš ilgi tupēja upmalā, līdz beidzot atkal izvilka to pašu milzīgo zivi.

— Kāpēc tu atkal esi atnācis? — zivs viņam jautāja. — Es taču tev brīnumpodu iedevu!

— Dot jau nu iedevi, bet Zaķis to izstāstīja virsaitim, un viņš man podu atņēma, — Šakālis nopūtās.

— Atlaid mani! — zivs lūdzās.

— Nevaru, — Šakālis papurināja galvu. — Ko es bērniem celšu priekšā?

— Atlaid! — zivs lūdzās. — Es tev iedošu brīnumspieķi. Pateiksi: «Spieķi, sit!» — un šis arī sāks zvetēt to, kuru tu būsi pavēlējis sist.

Šakālis nopriecājās. Viņš atlaida zivi atpakaļ ūdenī un teciņiem nagoja uz mājām. Ehē! Tagad jau nu viņš zināja, kas jādara!

Atskrēja mājās, notupās kaktā un iegrima domās: «Ja nu izrādās, ka zivs mani ir piemānījusi?»

Viņš pagrozīja spieķi savās ķepās un tad teica:

— Nu, spieķi, sit!

Un tajā pašā mirklī spieķis metās virsū Šakālim un sāka viņu zvetēt! Nu Šakālis vairs nemaz nebija priecīgs.

— Spieķi, rimsties! — viņš iesaucās.

Un brīnumspieķis uz karstām pēdām apstājās.

«Не! Tagad gan virsaitis no manis dabūs dāvanu!»

Šakālis sāka posties pie virsaiša, bet te pie viņa ieradās Zaķis.

— Eh tu, blēdi! — Šakālis metās viņam virsū. — Tagadīt gan es jums sadošu!

Viņš parādīja Zaķim spieķi, bet tas saka:

— Nedusmojies uz mani, kaimiņ! Tagad mēs atdabūsim atpakaļ tavu podu, — un teciņiem metās pie virsaiša.

— O, lielo valdniek! Šakālis lielās, ka viņam esot spieķis un viņš tevi piekaušot. Tu esi valdnieks, no tevis visi baidās. Kā gan Šakālis var atļauties tev draudēt? Kas tad ir spieķis? Nieka koka gabals!

— Tev taisnībai — Virsaitis cienīgi pamāja ar galvu un pavēlēja sardzei atvest Šakāli.

Šakālis stājās varenā virsaiša priekšā.

— Nu, Šakāli, — virsaitis sarauca uzacis, — kur tad ir tavs brīnumspieķis?

— Kas par spieķi? — Šakālis izlikās pārsteigts.

— Tas, kuru tev zivs iedeva.

— Ak tas …

Šakālis izvilka no azotes spieķi un pasniedza virsaitim.

Bet Zaķis stāv malā un smīkņā. «Не, kas tagad tik būsi» viņš domā. Pēc tam iznāca priekšā, paklanījās un teica:

— Šis ir tas pats spieķis … nieka koka gabals … Bet Šakālis melo, ka tas esot brīnumspieķis! It kā vajagot pateikt: «Spieķi, siti» — un tas sākšot sist. Ha-ha-ha! Ir nu gan izdoma!

Virsaitis nicīgi nošņaukājās, sasita plaukstas un smiedamies iesaucās:

— Spieķi, sit! Paskatīsimies, kas par brīnumspieķi tu esi1

Spieķis uzšāvās gaisā un nu tikai dauzīja virsaiti! Sita, sita un sita vienā sišanā, nemaz nevar apstāties.

— Apturi to, Šakāli! — virsaitis kliedza.

Bet Šakālis i nedomā apturēt. Kāpēc viņam būtu jāglābj ļaunais virsaitis? Bet Zaķis klāt gan:

— Ai, ai, lielo virsaiti! Liec ātrāk atdot Šakālim podu! Citādi šis spieķis tevi pavisam nobeigs!

— Stiepiet šurpu to podu, kad es saku! — iebrēcās virsaitis. Kalpi atstiepa brīnumpodu, un Šakālis apturēja spieķi. Šakālis paķēra podu un spieķi — teciņiem metās uz mājām.

Tagad viņa bērni vairs nemirs badā! Un ne no viena viņiem tagad nebūs jābaidās!

Kā hiēna gribēja upi sausu izdzert

Notika tā, ka Zaķis ar Hiēnu saderēja, kurš no abiem izdzers vairāk ūdens.

— Protams, mute tev lielu lielā, manējā tai i tuvu nestāv, arī krietnu vēderu esi sev uzaudzējusi, — Zaķis teica. — Tomēr es varēšu izdzert daudz vairāk nekā tu!

— Ha-ha-ha! — Hiēna skaļi iesmējās. — Esi gan tu lielībnieciņš!

— Atnāc rīt pie upes, pati savām acīm redzēsi! — Zaķis nedomāja padoties. — Kad ūdens sacelsies, cik vien augstu iespējams, tad tik es sākšu dzert un izdzeršu visu upi sausu!

Otrā dienā Hiēna un Zaķis atnāca pie upītes. Tieši dienas vidū sākās paisums[1]. Odens upē cēlās aizvien augstāk un augstāk.

— Nu, dzer ātrāk, ko kavējies, — Hiēna ņēmās Zaķi steidzināt.

Taču Zaķis stāv itin mierīgs.

— Pagaidi, — viņš saka, — lai ūdens sakāpj augstāk…

Zaķis pacietīgi nogaidīja brīdi, kad paisums beidzās un kuru katru mirkli vajadzēja sākties bēgumam, tad ūdens plūdīs atpakaļ, un iebāza purnu upē.

— Nu, tagad tikai skaties, — viņš uzsauca.

Tobrīd arī sākās bēgums. Hiēna skatās — savām acīm netic: ūdens kļūst aizvien mazāk un mazāk, bet Zaķis iet tam pakaļ, purnu no upītes nepacēlis.

Tā viņš gāja līdzi atplūstošajam ūdenim, kamēr tajā vietā, kur vēl nesen bija ūdens, rēgojās vienīgi dubļi.

— Nu, redzēji? — Zaķis, atvilkdams elpu, noprasīja. — Vai es tev neteicu, ka visu ūdeni izdzeršu?

— Teici jau, teici, — Hiēna pamāja ar galvu. — Ja jau tu izdzēri visu ūdeni, tad es tak to iespēšu kā tīro nieku! Paveries, kāds man vēders! Būs krietni vien lielāks par tavējo. Zini ko, atnāc rīt dienas vidū uz šo pašu vietu pie upītes. Redzēsim, kurš kuru tad pieveiksim!

Otrā dienā Zaķis atnāca pie upītes, kur Hiēna viņu jau gaidīja. Zaķis mana — tūlīt sāksies paisums.

— Dzer, draudzene Hiēna, dzer! — viņš mudināja.

Hiēna arī iebāza purnu upītē un sāka dzert. Dzer, dzer, bet ūdens kjūst aizvien vairāk un vairāk. Lūk, Hiēnai jau ķepas ūdenī, tad vēders… Hiēnai tagad vajadzētu atkāpties malā, bet viņai i prātā nenāk to darīt: kā tad tā, vai tiešām Zaķis būtu izveicīgāks par viņu? Tā nesaprātīgā Hiēna ari noslīka.

Ne velti mēdz sacit: mazs, bet gudrs; liels, bet nejēga!

[1] Sakarā ar okeāna tuvumu daudzu upju līmenis Gvinejā-Bisau atkarīgs no juras paisumiem un bēgumiem.

Viltīgais zaķis un bailīgais šakālis

Kādureiz Šakālis un Zaķis devās zivis zvejot. Šakālis tik met un velk, kamēr soma pilna, bet Zaķim — pat ne asakas. Garausis tāpēc kļuva bēdīgs un teica:

— Pagaidi brītiņu, draugs, man tā kā vēders iesāpējās!

Tā pateica un nozuda krūmos. Bet Šakālis noliek zemē somu, noliekas tai blakus, gaida Zaķi. Viņš gaida, gaida, pēkšņi dzird — krūmos iet ņigu ņegu, tāds milzīgs tracis un Zaķis brēc:

— Ai, laidiet mani, laidiet! Viens negribu mirt! Labāk nogaliniet mani kopā ar uzticamo draugu Šakāli! Tur uz ceļa viņš palika, mani gaidot!

Šakālis pārbijās. Metās prom ko kājas nes, aiz bailēm pat zivis aizmirsa. Bet no krūmiem uz ceļa izlēca Zaķis. Nāk un smīn. Pienāca pie somas, atvēra, patīksminājās par zivīm, tad uzlika somu uz galvas un mierīgi sāka solot uz māju.

Rau, kāds viltnieks ir šis Zaķis! Bet par Šakāli jāteic — bailēm lielas acis!

Neroc otram bedri — pats tajā iekritīsi!

Reiz dzīvoja nikns un skops Šakālis. Mūžīgi viņš jutās izsalcis, mūžīgi siroja pa mežu un vienmēr atgriezās mājās ar bagātīgu medījumu. Taču aizvien vēl viņam bija par maz! Tā kādu dienu Šakālis ieklīda dziļi mežā, kur vēl savu kāju nebija spēris. Skatās — klajuma vidū guļ liels akmens, bet uz tā aug bārda. «Kas tas par neredzētu brīnumu?» Šakālis netika gudrs, grasījās jau pieiet tuvāk, apskatīt savādo akmeni, te pēkšņi redz — kā plēsta šurp nesas Hiēna. Akmeņa priekšā Hiēna apstājās kā zemē iemieta:

— Та ta brīnums! Akmens ar bārdu! — iesaucās Hiēna un tūlīy pat nokrita zemē beigta.

Šakalis nopriecājas, «Lai nu kur,» viņi domā, «bet šeit man tagad barības būs papilnam!» Viņi uzcēla klajuma mala būdu, atveda šurp savu ģimeni un sāka dzīvot, dziesmas trallinādams. Nebija dienas, kad uz klajumu neatskrietu kāds zvērs, un nebija dienas, kad kads no viņiem nepateiktu:

— Ta ta brīnums! Akmens ar bārdu!… — un tad kā nopļauts novēlās zemē. šakālis tik nu mielojās.

Taču viņa priekiem drīz pienāca gals. Mežā izplatījās vēsts par nelabo vietu, un zvēri iemanījās mest klajumam apkārt likumu. Bet Šakālis pa šo laiku bija palaidies slinkumā. Negribēja vairs ta ka agrāk mērot garo ceļa gabalu līdz labajām medību vietām… «Ko nu darīt?» viņi lauzīja galvu.

Viņš domāja, domāja un arī izdomāja.

Iznāca uz ceļa, notupās ceļmala un sāka pacietīgi gaidīt. Te redz, ka šurp cilpo Zaķis.

— Ā-a-a,.. Labdien, māsasdēl! — Šakālis priecīgi uzsauca.

— Labdien, labdien, mātesbrāli, — Zaķis atņēma sveicienu,

— Ai, māsasdēli Ja tu zinātu, ko es mežā tiku redzējis!…

— Ko gan tu tādu varēji redzēt, mātesbrāli? — Zaķis nespēja noslēpt savu ziņkārību.

Bet Šakālis to vien gribēja.

— Es tādu akmeni redzēju, — viņš teica, — uz kura aug barda!

— Patiešām? — Zaķis brīnījās. — Tas nu nevar būt!

— Var gan būt! Tas vēl tīrais nieks! Pieej pie tā un saki: «Ta ta brīnums! Akmens ar bārdu!» — un jebkura tava vēlēšanās uz karstam pēdām piepildīsies, iesim, es tev parādīšu.

Zaķis pameta skatienu uz Šakāli un nodomāja — diez kāpēc šis tik izkāmējis, Tā vien glūn, lai kluptu virsū un apritu. Jā ā ā ,.. ejot ar šo te tēvoci, jātur acis vaļā!

Šakālis veda Zaķi uz meža klajumu. Zaķis ierauga, ka blakus klajumam stav būda. Viņš apvaicājas:

— Kam šī būda pieder, mātesbrāli?

— Man, — Šakālis atbild.

Bet Zaķis prāto: «Kālabad gan tēvocis šeit, tādā klajumā, cēlis būdu? Ai,tas nevaretu būt uz labu!…»

Šakālis aicināja Zaķi būdā, nosēdināja pie loga.

— Nu, māsasdēl, paskaties pa logu! Ko tu tur redzi?

Zaķis arī pameta acis — saki, ko gribi! — klajumā rēgojas akmens ar bārdu. Zaķis pabrīnījās, taču teikt neko neteica.

— Kas gan tur būtu, mātesbrāli? Es neko neredzu.

— Skaties taču uz turieni, uz klajumu! Vai ta akls, vai, ka neredzi?

— A-a, redzu, redzu! — Zaķis ar ķepām sāka bungot. — Ai, kāds savāds akmens.

— Savāds, ta savāds, bet kāds tad tieši šis ir? —: Šakālis jau aplaizījās.

— Ar matiem! — braši spēra vaļā Zaķis.

— Nevis ar matiem, bet ar… ko es tev teicu, nu tur, uz: ceļa? — Šakālis cenšas panākt savu. — Kā bija jāsaka, lai tava vēlēšanās piepildītos?

— Ai, mātesbrāli, piedod, es aizmirsu. — Zaķis bēdīgi pašūpoja galvu.

— Kā gan tu varēji aizmirst tik noderīgu vārdu? — Šakālis sadusmojās. — Veselu stundu es tev malu un malu! Viss veltīgi.

— Piedod, mātesbrāli! Dari, ko gribi, nekā nevaru atcerēties! Matains akmens, vai tā bija, vai?

— Nejēga! — Šakālis pavisam apskaitās. — Iesim, es tev vēlreiz pateikšu.

Šakālis izveda Zaķi no mājas, aizveda viņu patālāk no akmens un ņēmās atkal mācīt, bet pats trīc un dreb aiz nepacietības.

— Klausies, māsasdēl! Mēs drīz vien būsim pie manis būdā, tu paskatīsies pa logu, ieraudzīsi akmeni un teiksi: «Ta ta brīnums! Re, akmens ar bārdu!» Vai saprati? Nevis ar matiem, bet ar bārdu! Un uz karstām pēdām piepildīsies jebkura tava vēlēšanās.

— Aha! Sapratu! — cienīgi pamāja ar galvu Zaķis, un viņi atkal devās uz būdu. Pusceļā Šakālis apstājās un aizdomu pilns ievaicājās:

— Ar ko tad ir tas akmens?

— Ar bārdu! — skaldīt noskaldīja Zaķis.

— Brašs zēns! — Šakālis palielīja «māsasdēlu».

Visu ceļu Zaķis murmināja, kustinādams ūsas: «Akmens ar bārdu, akmens ar bārdu …» Tuvojoties klajumam, viņš pēkšņi apklusa, taču joprojām kustināja lūpas, it kā klusībā izrunādams burvju vārdus. Tad sasniedza arī būdu. Saimnieks atkal nosēdināja ciemiņu pie loga un teica:

— Paskaties pa logu, māsasdēli Ko tu tur redzi?

— Nekā, mātesbrāli, — Zaķis mierīgi atbildēja.

— Kā nekā? — Sakalis apstulba. — Skaties tak uz turieni, uz klajumu. Vai redzi?

— Kur?

— Nevis uz turieni, bet gan uz šejieni, taisni!

— Lūdzu, piedod, mātesbrāli, es neko neredzu! — Zaķis atbildēja.

Šakālis, sagrābis Zaķi aiz apkakles, izvilka pagalmā.

— Vai tagad redzi? Rau, klajumiņā to akmeni!

— Redzu, redzu! — Zaķis no prieka sāka tīri vai lēkāt.

— Nu, saki! Šis akmens ar … ko?

— Ar matieml

— Stulbs kas stulbs! — Šakālis ierēcās. — Saki veicīgāk! Šis akmens ar bā … Nu!

— Šis akmens ar bā … — Zaķis paklausīgi atkārtoja.

— Saki tālāk. Šis akmens ar bā … Vai atcerējies?

— Aha! — Zaķis paklausīgi atsaucās. — Šis akmens ar bā…

— Nu, saki tālāk: akmens ar bā-r…

— Akmens ar bā-r… — Zaķis atkārtoja, apklusa un bezcerīgi atmeta ar ķepu.

— Stulbs kas stulbs! -— Šakālis pārskaitās. — Šis akmens ar bā-r-du!

Viltīgais Šakālis nebija paguvis izrunāt burvju vārdu līdz galam, kad nogāzās zemē un atstiepa ķepas. Ne velti saka: neroc otram bedri — pats tajā iekritīsi!

Kā trīs draugi bildināja v1rsaiša meitu

Sensenos laikos dzīvoja varens virsaitis Seni Kamara. Viņš bija paveicis daudz dižu darbu, un slava par tiem izplatījās vistālākajās zemēs. Un vēl ļaudis nebeidza cildināt virsaiša vienīgās meitas skaistumu. Runāja, ka visā pasaulē neesot daiļākas meitenes. Un patiesi — acis viņai mirdzēja kā zvaigznes pie debesīm, mati bija tumšāki par vismelnāko nakti, bet smaids — mīlīgāks par vissaulaināko dienu.

Gāja gadi. Daudz cienījamu jaunekļu meklēja ceļu uz virsaiša meitas sirdi, bet viņas sirds klusēja. Tad virsaiša meitu iemīlēja trīs draugi, pie tam jo dedzīgi iemīlēja, nu līdz pašai nāvei. Vecākais no visiem trim, vārdā Umaru, bija skroderis, vidējais, Sampa, loka šāvējs, bet jaunākais, Sumaila, mednieks.. Arī virsaiša meitai brašie jaunekļi bija pa prātam, visi trīs iepatikās, turklāt tā, ka viņa pati nezināja, pie kura iziet par sievu, kuru atraidīt.

Bet jaunekļi, ilgi nedomādami, saposās un devās uz aizjūras zemēm meklēt līgavai dāvanas. Un norunāja tieši pēc trim gadiem zināmā vietā atkal satikties.

Trīs gadi aizskrēja kā viena diena, draugi satikās norunātajā vietā, sāka cits citam savas dāvanas izrādīt.

Pirmais savu dāvanu cēla priekšā Sampa.

— Vai redzat šo stobriņu? — viņš saka. — Paskatieties tajā — visa zeme redzama kā uz delnas. Vai gribat, es jums tūlīt mūsu skaistuli parādīšu?

Sampa paņēma stobriņu, paskatījās pāri jūrai — un ko redzēja? … Guļ mīļotā meitene ne dzīva, ne mirusi: acis aizvērusi, bet pati tik tikko elpu velk.

— Draugi! — Sampa iesaucās. — Viņa ir tuvu pie miršanas!

Tajā pašā acumirklī Umaru izvilka savu kazas ādu.

— Sēdieties ātrāk! — viņš teica. — Šī nav parasta āda, bet gan brīnumāda — nebūsim ne apkārt apskatījušies, kad tā mūs aiznesīs pie mīļotās meitenes!

Visi trīs draugi uzsēdās uz ādas, un tā kā laiva traucās pa vētraino jūru. Rau, jau redzama dzimtā zeme! Āda užšāvās augstu debesīs, viesuļa ātrumā brāzās pāri kalniem un nolaidās zemē tieši pie virsaiša mājas.

Bet mājā rosās daudz ļaužu. Te ir gan dziednieki, gan aizjūras gudrajie, gan riebēji. Visi dod krustām šķērsām padomus, visi dzirda ar nez kādām zālēm, bet vai ir kāds labums? Virsaiša meita jau guļ uz nāves sliekšņa.

Tad Sumaila izvilka no azotes dzīvības eliksīru, iedeva meitenei, viņa iedzēra malku un — to prieku! — atvēra acis, un pat uzsmaidīja. Visi apkārt stāvošie nevar vien beigt brīnīties, bet virsaitis piegāja pie jaunekļa.

— Tu izglābi manai meitai dzīvību, — viņš teica. — Saki — ko tu par to vēlētos? Visu, ko tu lūgsi, izpildīšu.

— Man nevajag ne zemes, ne lopu ; — nekā, — Sumaila atbildēja. — Atdod tikai savu meitu man par sievu.

To dzirdot, ļaužu priekšā iznāca Sampa.

— Pagaidi, draugs! Ja nebūtu bijis brīnumstobriņa, tā paša, kuru es sagādāju mīļotai meitenei kā dāvanu, — izstiepies vai saraujies! — tu taču nekā nebūtu varējis uzzināt, ka viņa ir slima.

— Ja nebūtu bijis manas brīnumādas, — viņu pārtrauca Umaru, — mēs nekā nevarētu laikā ierasties meitenei palīgā.

— Taču viņu no nāves cisām uzcēla manas zāles! — Sumaila nepadevās. — Tas vēl ir daudz par maz, ka jūs viņu ieraudzījāt slimu un atsteidzāties šurp palīgā. Bez manām zālēm viņa tik un tā būtu nomirusi!

Visi trīs nu strīdējās un strīdējās, bet katrs palika pie sava. Beidzot vecākais no draugiem — Umaru paklanījās virsaitim un teica:

— Izlem tu, o, lielais virsaiti! Izspried mūsu strīdu pēc tiesas un taisnības, pēc labākās sirdsapziņas.

Virsaitis domāja, domāja, tad lika visiem trim otrā rītā atnākt uz upes krastu— nevis ar tukšām rokām, bet līdzi ņemot savas iegādātās dāvanas.

Jaunekļi ieradās upmalā, un te atnāca arī virsaitis ar savu meitu.

— Nu, padod man to brīnumādu, — virsaitis teica skroderim Umaru.

Umaru aši izklāja uz zemes brīnumādu. Virsaitis ar meitu uzsēdās uz tās.

— Pārnes uz otru krastu, — viņš teica, un to pašu brīdi abi atradās upes otrā malā.

Daiļava uzsmaidīja, pamāja ar roku. «Nāciet še pie manis,» viņa aicināja jaunekļus.

Bet kā bez brīnumādas lai tiek pāri upei? Draugi skrēja meklēt laivu… Bet kas to deva! Jau iepriekšējā vakarā virsaitis bija izdevis pavēli, lai upmalā nestāvētu neviena laiva. Tad skroderis Umaru izņēma no somas diegu kamoliņu, krietni atvēzējās un pārsvieda to uz otru krastu. Kamoliņš atritinājās, diegs pārstiepās pāri upei, bet Umaru nezaudēja laiku — teciņiem vien metās pa šo diegu un pēc īsa brītiņa atradās jau otrā krastā.

Arī loka šāvējs Sampa laikus attapās. Izņēma no maksts bultas, uzvilka stingri loku, aši izšāva uz otru krastu bultu. Tā nepaguva vēl iedurties zemē, kad Sampa tai pakaļ raidīja otru, kas iedūrās pirmās bultas spalvu pušķītī. Pēc otrās bultas viņš izšāva trešo, pēc trešās — ceturto. Svilpdamas bultas, šķēla gaisu, un turpat acu priekšā pāri upei tapa savāds tilts. Pa šo tiltu Sampa arī nokļuva pie mīļotās meitenes.

«It nu gan tie mani draugi vareni puiši!» sajūsmā nopriecājās mednieks Sumaila. Viņš norāva no pleca savu veco, labo bisi, notēmēja un izšāva. No stobra izlidoja lode, Sumaila zibenīgi uzsēdās lodei virsū un — kā likts — arī atradās upes otrā krastā!

Virsaitis iesmējās, pašūpoja galvu, paskatījās uz meitu.

— Nu, ko teiksi? — viņš vaicāja.

— Nezinu pat, ko teikt, — daiļava atbildēja. — Visi trīs ir apbrīnojami puiši! Es būšu sieva tam, kurš šajā laukā ar visām saknēm izraus vislielāko poilonu. Vai esat ar mieru?

Jaunekļi neiebilda. Viņi savā starpā sačukstējās, apspriedās, tad piegāja pie poilona un nostājās visi trīs blakus.

Tad skroderis noliecās pie loka šāvēja, ar savu spēcīgo roku. satvēra viņu aiz kājas, pacēla gaisā un no visa spēka pasvieda uz augšu kokā. Uzlidojis gandrīz līdz poilona galotnei, loka šāvējs iespēra ar kāju koka stumbram un to izgāza no zemes ar visām saknēm. Milzīgais koks salīgojās, sāka lēnām svērties uz sāniem un beidzot nogāzās medniekam uz pleca. Mednieks to atnesa daiļavai un nolika pie viņas kājām.

Meitene nopūtās, pagriezās pret tēvu.

— Nezinu … — viņa teica. — Viņi visi man vienādi mīļi, katrs varētu būt mans vīrs.

— Vai tikai tu nevēlies precēt uzreiz visus trīs? — virsaitis pabrīnījās.

— Kuru gan lai es izvēlos? — meitene, būdama lielā nesaprašanā, vaicāja.

Un tad virsaitis, ne vārda neteikdams, pēkšņi iesita viņai pa vaigiem: vienreiz — pa kreiso, otrreiz — pa labo! Un to pašu brīdi blakus daiļavai, it kā no zemes būtu izaugušas, nostājās divas tādas pašas meitenes. Viņas bija brīnišķīgas, tikpat brīnišķīgas kā viņu vecākā māsa. Nu visiem strīdiem bija gals. Nākamajā dienā virsaiša mājā pie vieniem traukiem svinēja trīs jautras kāzas.

Lielīgais stiprinieks

Kādā ciematā dzīvoja stiprinieks. Viņš bija vislielākais, visvarenākais plašā apvidū un tāpēc ar savu spēku pārlieku lepojās. Tā kādu dienu viņš nocirta baobabu, nodarināja zarus, izgrieza no baobaba gauži smagu gredzenu, uzmauca to uz rokas kā aproci un nu tik ņēmās lielīties:

— Tagad visā pasaulē nav neviena stiprāka par mani! Iešu un padižošos ļaužu priekšā ar savu spēku.

Krietnu laiku klīda stiprinieks no viena ciemata uz otru, meklēja sev cienīgu pretinieku un, skatīdamies uz savu gredzenu, nebeidza vien plātīties:

— Esmu visstiprākais pasaulē!

Apstaigāja plašu apvidu, taču tādu neatrod, kas ar viņu mērotos spēkiem. Stiprinieks kātoja tālāk, iegāja džungļos, redz — klajumā stāv būda, bet pie tās sēž simtgadīga vecenīte. Stiprinieks piegāja pie vecenītes un apsveicinājās. Bet viņa šim vaicāja:

— Saki — kas tev būtu vajadzīgs?

— Esmu pats stiprākais cilvēks visā pasaulē, — stiprinieks atbildēja. — Klīstu pa pasauli, meklēju, ar ko varētu mēroties spēkiem!

Vecenīte pasmaidīja.

— Man ir seši dēli, viņa teica. — Tikai visi šobrīd aizgājuši medībās. Pasēdi te un brītiņu pagaidi. Varbūt kāds no viņiem gribēs ar tevi pacīkstēties.

— На! Vai man būtu vērts gaidīt šādus tādus tur nepazīstamus medniekus? — Stiprinieks skali iesmējās. Taču nekur prom negāja, bet apsēdās blakus vecenītei.

Tā viņš gaidīja vienu stundu, otru stundu. Bet mednieki kā nenāca, tā nenāca. Stiprinieks beidzot nenocietās, piecēlās un devās medniekiem pretī. Drīz viņš sastapa vecāko brāli. Pa taciņu nāk milzis kas milzis un uz galvas nes trīs gazeles.

— Dod, es tev palīdzēšu! — stiprinieks piedāvājas, bet pats blakus medniekam izskatās kā knislis.

Mednieks uz viņu gan pameta acis, bet atteica:

— Nieki… Pats aiznesīšu. Labāk palīdzi mūsu visjaunākajam brālim, viņš arī nāk pa šo pašu ceļu.

Stiprinieks devās tālāk. Drīz sastapa otru brāli. Pa džungļu taciņu nāk milzis kas milzis, uz galvas nes savvaļas vērsi un gazeli.

— Dod, es tev palīdzēšu! — stiprinieks piedāvājas.

— Nieki! Pats aiznesīšu, — mednieks atbild: — Labāk palīdzi mūsu visjaunākajam brālim, viņš arī nāk pa šo pašu ceļu.

Tā stiprinieks piedāvāja savu palīdzību visiem brāļiem pēc kārtas, un visi brāji kā norunājuši sūtīja viņu palīgā pašam jaunākajam. Visbeidzot stiprinieks sastapa arī jaunāko brāli. Tas stiepa uz galvas ziloni.

— Vai tev nevajag palīdzēt? — stiprinieks vaicāja.

— Nevajag, pats aiznesīšu, — atbildēja milzis, raudzīdamies uz priekšā stāvošo stiprinieku kā uz punduri.

Taču stiprinieks neatlaižas.

— Dod, palīdzēšu! — viņš maļ savu maļamo.

— Nu labi! — mednieks piekrita. — Paņem un aiznes manu kurpi, jo tā man kāju noberzusi.

Mednieks pavicināja kāju, lai nomuktu kurpe, taču mazliet pārrēķinājās: kurpe uzlidoja gaisā, krita zemē un uzkrita stipriniekam tieši virsū uz galvas un viņu kā knisli piespieda pie zemes. Stiprinieks spārdījās, spārdījās, bet nevar tikt laukā no kurpes apakšas. Mednieks, nekā no visa tā nemanījis, slāja tālāk.

Visi seši brāli bija pārnākuši mājās. Māte viņiem izstāstīja par stiprinieku, kurš gribot ar viņiem mēroties spēkiem, bet vecākais brālis teica:

— Es satiku pa ceļam vīru ar baobabu uz rokas, aizsūtīju viņu pie jaunākā brāļa.

— Arī es tādu sastapu, — teica otrs brālis.

— Es arī! — iesaucās trešais.

Visi nu paskatījās uz jaunāko brāli.

— Jā, jā! — mednieks atcerējās. — Viņš apsolījās atnest manu kurpi, taču nez kur kavējas.

Brāļi gaidīja stiprinieku līdz vakaram, bet šā nebija un nebija. Tad jaunākais brālis devās atpakaļ līdz tai vietai, kur bija stiprinieku saticis. Redz — uz ceļa guļ viņa kurpe. Mednieks pacel kurpi, bet zem tās kūņojas stiprinieks, nekā nevar tikt laukā.

Mednieks viņu atbrīvoja, atveda uz būdu.

— Kāda tava vēlēšanās? — mednieki vaicāja.

Stiprinieks viņiem atbild:

— Es esmu visstiprākais, sapratāt? Staigāju pa pasauli, meklēju sev līdzīgu, lai ar viņu spēkiem mērotos.

— Jā? — mednieki brīnījās.

— Jā! — stiprinieks atbildēja.

— Nu, — pasmaidīja pats vecākais brālis, — pagaidām liecies uz auss, bet rīt, kad uzlēks saule, sapulcināsim mūsu cilts ļaudis, varbūt kāds arī vēlēsies ar tevi cīkstēties.

Mednieki apgūlās rindā uz mašas un drīz krāca cietā miegā. Arī stiprinieks nolikās gulēt, ierīkojās vienam milzim uz ūsām. Tikko aizmiga, bet milzis — kā nošķaudās! Stiprinieks tā arī ielidoja būdas kaktā. No rīta brāli pamodās: kur ciemiņš palicis? Meklē, meklē — nekur šo atrast. Tad viens ieteicās:

— Naktī kāds manās ūsās knosījās. Es nošķaudījos, un tāda kā pūciņa aizlidoja. Sacīt, tas būtu bijis stiprinieks?

Brāji sāka pārmeklēt visus kaktus, līdz atrada ciemiņu: tik tikko velk elpu.

— Nu, viņam jautāja, — vai gribi cīkstēties ar kādu no mums?

Stiprinieks pašūpoja galvu.

—Nē, nečīkstēšos! — tā atteica un aizgāja savu ceļu.

Iet un domā: «Labi vēl, ka dzīvs paliku!»

Kaut ko sasniedzis, nepadodies kārdinājumam! Nedomā, ka tu esi visgudrākais, visdrosmīgākais un visstiprākais pasaulē. Uz zemes nav tāda cilvēka, kuram neatrastos kāds cits līdzīgs! Varbūt tu sevi uzskati par milzi, kaut gan nāc no pigmeju zemes un milzis esi tikai šo mazo cilvēciņu vidū. Paturi prātā — īsts milzis ar savu spēku nekad nelielās!

Kā zaķis piemuļķoja ziloni un nīlzirgu

Kādreiz Zaķis sastapa Ziloni un teica:

— Senjor, jums pieder daudz vēršu. Esiet tik labs un aizdodiet man vienu vērsi, pēc nedēļas es jums to atdošu. Esmu jau vecs, man nav pa spēkam pašam tīrumu apstrādāt un celmus izlauzt.

— Labi, — Zilonis atbildēja, — es tev aizdošu vērsi, bet — raugi! — lai pēc nedēļas tas būtu pie manis atpakaļ!

Zilonis noskatīja visvecāko vērsi un pieveda pie Zaķa. Zaķis redz — vērsis aiz vecuma tikko turas uz kājām. Bet kurš tad ar stipro ies strīdēties? Neko darīt, Zaķis paņēma vērsi, atveda mājās, bet trešajā dienā vērsis nobeidzās. Zaķis pabēdājās, tad devās lūgt palīdzību Nīlzirgam.

— Aizdod man zirgu, kaimiņ, pēc nedēļas dabūsi atpakaļ.

Nīlzirgs pašņākuļoja, labu brīdi klusēja un tad atbildēja:

— Eh, Zaķi, tu jau zini, ka man pārāk mīksta sirds. Labi, es tev izpalīdzēšu, bet gādā lai pēc nedēļas zirgs būtu pie manis atpakaļ!

Nīlzirgs izvēlējās visvājāko zirgu.

— Ņem, — viņš teica.

Neko darīt, Zaķis paņēma zirgu, aizveda sev līdzi uz mājām, bet pret vakaru zirgs jau atstiepa kājas.

Zaķim bija vien vecie celmi jālauž ar kapli. Viņš pūlējās no gaismas svīduma līdz melnai tumsai, bet pēc tam devās uz upīti, jo bija sagribējies dzert. Noliecās pie ūdens, bet no turienes uz viņu ierēcās Nīlzirgs:

— Kā tu, valbaci, uzdrīksties no manas upes ūdeni dzert? Lasies ātrāk prom no šejienes! Kamēr nebūsi atdevis zirgu, man acīs nerādies! Negribu redzēt tavu glupo zaķa purnu!

— Ko tu teici? Nu, atkārto! — Zaķis spiedza sašutis. — Vai tu maz sajēdz, ar ko runā? Ak tu, nelaimīgais aklais, nu kam gan tev dotas acis? Vai tikai tāpēc, lai tās pakausī vietu aizņemtu? Vai tu tiešām neredzi, cik man garas ausis? Nevienam citam tādu nav! Nu, vai redzi? Atbildi! Bet vai tu, āmurgalva, zini, ka visā pasaulē nav neviena par mani stiprāka? Taisnība, melš jau gan, ka tu esot stiprs, tikai es gan tam neticu. Kājas tev ir resnas kā poiloni džungļos, muti atvērsi — nu gatavie vārti. Bet manas kājas ir tieviņas, pats esmu maziņš, taču tik un tā esmu stiprāks par tevi! Ja gribēšu, izvilkšu tevi no ūdens — izlaidīsi garu te sausumā! Man viss lielais spēks ir ausīs, to nu iegaumē!

Nīlzirgs atbildēja, skaļi iesmejoties, ierēcoties. Un tūlīt upē pierima krokodili, krastā tika izmestas no rēciena apdullušās zivis, aiz bailēm dziļāk mežā ielidoja putni. Pat mūlis, drošs paliek drošs, izrāpās no upītes. Pati upīte no Nīlzirga rēkoņas izgāja no krastiem un applūdināja visu apkārtni līdz pat mežam. Bet Zaķim tas bijis nebijis. Piepeldējis uz baļķa Nīlzirga tuvumā, viņš teica:

— Ak tā? Tu par mani te ņirgājies? Labi! Satiksimies pēc piecām dienām tieši astoņos no rīta. Vilksim virvi. Kurš uzvarēs — tas būs pats stiprākais. Vai piekrīti?

Nīlzirgu pārņēma vēl lielāka jautrība — kā te lai nesmejas? — taču bija ar mieru. Būs šis lielībnieciņš jāpārmāca!

Bet Zaķis, jautri dziedādams un dancodams, joza tieši uz mežu. Zem augsta koka stāvēja Zilonis un plūca no zariem lapas, bāzdams tās tieši sev mutē.

— Ei, ko tu šeit dari? — Zaķis viņam uzkliedza.

— Ko es daru? Vai tad pats neredzi? — Zilonis mierīgi atbildēja.

— Vai tu tiešām nezini, ka šis ir mans koks? — vēl stiprāk uzkliedza Zaķis. — Un, kā sacīt, viss mežs pieder man! Vācies ar labu no šejienes projām! Citādi noraušu tavas resnās kājas un uzsviedīšu visaugstākajā kokā!

Zilonis sāka smieties, skali taurēdams:

— Ai, es nevaru!… Ai, es mirstu!…

No šiem Ziloņa smiekliem, no viņa taurēšanas džungļos kokiem sāka birt lapas kā lietus, putni bariem pacēlās no savām ierastajām vietām, zvēri ielīda vēl dziļāk savās alās.

Bet Zaķis kliedz, acis pārgriezis:

— Kam es teicu? Vācies! Vai tad neredzi, kas ar tevi runā?

Zilonis aiz pārsteiguma pat vairs nesmējās. Atvilka elpu un teica:

— Tu taču esi tīrais knislis, bet es, pavei, kāds milzenis! Tu nedrīksti uz mani kliegt!

— Tiesa kas tiesa, — Zaķis cienīgi pamāja. —Tu esi milzīgs kā māja. Kājas tev ir resnas kā poilonu stumbri. Snuķis garš un lokans kā žņaudzējčūska. Bet es esmu maziņš. Arī kājas man ir tieviņas. Taču es esmu stiprāks par tevi, tāpēc ka man uz pleciem gudra galva.

Zilonis ietaurējās, aptvēra ar snuķi visresnāko poilonu un izrāva to ar visām saknēm, ka nebija ko redzēt. Bet Zaķis stāv un vīpsnā.

— Te nav nekā ko brīnīties, — viņš teica. — Koks visu savu mūžu stāv, kur stāvējis, ne sprīža tiesu nav pa visiem gadiem izkustējies. Tikko izlīdis no zemes; sāk jau pūt no pašām saknēm, tur visa tā lieta! Bet es visu mūžu skraidu, visu mūžu strādāju, tāpēc arī esmu stiprs!

Zaķis pielēca tuvāk Zilonim un nolieca galvu.

— Nu, paskaties uz manām ausīm. Pats redzi, cik tās garas! Tad nu ari zini: garas ausis ir neredzēta spēka pazīme. Ja gribēšu, aizstiepšu tevi uz upi un tu aizrīsies ar ūdeni. Protams, vēders tev nav no mazajiem, bet upi sausu jau nu neizdzersi. Ja vēlies, pēc piecām dienām satiksimies šajā pašā vietā tieši astoņos no rīta? Tad redzēsim, kurš no mums stiprāks! Vai tu nenobīsies?

— Lab-ī-ī-ī! — Zilonis notaurēja, un Zaķis kā nācis, tā pazuda, tik garās ausis nokustēja.

Uz kurieni tad šis aizcilpoja? Aiznesās viņš uz ciematu, uz veikalu. Bija karsts, pats dienas vidus, un visi cilvēki ieturēja

pusdienas. Zaķis nosēdās pie veikala zemē un sāka gaidīt pārdevēju. Atnāca pārdevējs, atvēra veikalu, sāka tirgoties. Un pēkšņi kaut kur aiz stūra atskanēja smalka balstiņa:

— Ei, saimniek! Vai tu vēl dzīvs?

Pārdevējs paskatījās uz visām pusēm, ieraudzīja Zaķi un pieklājīgi atbildēja:

— Pateicos, esmu pie labas veselības. Ko jūs vēlētos?

— Man vajadzīga gara, gara virve, — cienīgi teica Zaķis.

— Tik gara kā, rau, šis te ceļš.

— Nu ko, man ir virve, un tās garums ir simt trīsdesmit metru un piecdesmit centimetru, — pārdevējs atbildēja. — Šī ir pati garākā virve no visām, kas atrodas manā veikalā.

Zaķis samaksāja un aizstiepa virvi uz savu māju.

Noteiktajā dienā agri no rīta, nesdams virvi uz galvas, pie upes parādījās Zaķis. Drīz pie krasta piepeldēja Nīlzirgs. Zaķis piesēja virvi Nīlzirgam pie resnās kājas un teica:

— Tagad gaidi. Kad paraušu aiz otra gala, tad tu velc.

— Labi, — Nīlzirgs noburkšķēja. — Es tevi gan pārmācīšu …

Taču Zaķis to vairs nedzirdēja. Viņš joztin joza uz mežu, ka ausis vien zibēja. Tur viņu jau gaidīja Zilonis. Zaķis nesteigdamies apsēja virves otru galu Zilonim ap kāju.

— Gaidi, — viņš teica. — Trīs reizes paraušu aiz otra virves gala, tad tu velc no visa spēka!

Zilonis klusēdams piekrītoši pašūpoja snuķi.

Tad Zaķis aizcilpoja līdz virves vidum un trīs reizes to parāva. Zilonis nu sāk vilkt virvi, bet Nīlzirgs, atspēries ar resnajām kājām pret upes dibenu, savukārt velk uz savu pusi. Nu sākās neredzēti joki. Veselas trīsdesmit dienas tā vilka un vilka Zilonis ar Nīlzirgu virvi. Veselas trīsdesmit dienas mutuļot mutuļoja upe, veselas trīsdesmit dienas mežā brakšķēja un krakšķēja koki. Visi putni aizlaidās kur kurais. Visapkārt viss it kā būtu izmiris. Beidzot abiem izsīka spēki, un tad Zaķis klāt kā saukts. Atskrēja pie Ziloņa.

— Kā klājas? — viņš vaicās.

Zilonis domāja, domāja, tad teica:

— Kā rādās, tev taisnība. Nespēju es tevi pieveikt. Esi gan tu neredzēti stiprs!

Tad Zaķis aizlepatoja līdz upei, bet tur Nīlzirgs guļ, rīkli plaši atvēris, tikko elpu velk.

— Nu, — Zaķis šim saka, — vai tagad redzi, ka es esmu par tevi stiprāks?

Nīlzirgs nekā neatbildēja.

Kopš tās reizes Zaķis droši dzer ūdeni no upes un ievāc mežā augļus. Neviens i nedomā Zaķim to aizliegt, jo visi taču zina, cik viņš gudrs un stiprs. Gudrs un stiprs tikai tāpēc, ka šim, rau, esot garas ausis.

Kā hiēna kāpa debesīs

Tuvos kaimiņos dzīvoja Hiēna un Zaķis. Zaķis vienmēr bija jautrs un paēdis pilnu vēderu, bet Hiēna — izsalkusi un nikna. Tā viendien Hiēna saka:

— Klausies, kaimiņ! Kāpēc tu esi tik apaļš, bet es vāja un izkāmējusi kā skudra? No kā tu pārtiec?

— Gan vēlāk izstāstīšu. — Zaķis pamāja ar ķepu un aiznesās, ka ļipa vien nozibēja.

Otrā dienā Hiēna atkal neliekas mierā un ņemas tirdīt:

— Saki, greizaci, kur tu dabū sev ēdamo?

— Vēlāk, kaimiņien, vēlāk visu izstāstīšu! — Zaķis atrunājas un prom ir.

Tad Hiēna nolēma Zaķi izsekot. Zaķis iznāca no sava mitekļa un devās uz džungļiem, bet viņa liek šim pa pēdām pakaļ. Zaķis lēca, lēca, te pēkšņi nozuda, it kā cauri zemei būtu izkritis. Hiēna šāvās te uz vienu, te uz otru pusi — Zaķa kā nav, tā nav. Vajadzēja vien tukšā atgriezties mājās.

Trīs dienas Hiēna izsekoja Zaķi, ceturtajā dienā viņai beidzot paveicās. Zaķis, nonācis līdz tai vietai, kur iepriekšējās reizēs bija nozudis, pēkšņi taisīja lielu lēcienu sānis. Arī Hiēna neatpalika — lēca vien viņam pakaļ. Skatās — priekšā plešas liela nora, bet noras vidū tieši no debesīm līdz pat zemei nokarājas liāna.

Zaķis piegāja pie liānas, cieši tajā ieķērās un uzsauca:

— Liāna, liāna, kļūsti īsāka! Liāna, liāna, kļūsti īsāka!

Tajā pašā mirklī liāna kļuva acīm redzami īsāka un īsāka, un Zaķis sāka celties uz augšu, kamēr nozuda zilajās debesis. Pagāja krietna pusstunda, un kaut kur no augšas atskanēja Zaķa jautrā balss:

— Liāna, liāna, kļūsti garāka!

Hiēna atgāza galvu, skatās — no debesim uz zemi slīd liāna, bet tajā ieķēries turas Zaķis. Zaķis nolēca zemē, noglaudīja sev vēderu un teica:

— Vareni gan pabrokastoju! — un aizsoļoja uz mājām.

— Ahā! Tagad man skaidrs, kāpēc Zaķis mums tik apaļīgs, — Hiēna pavīpsnāja. Viņa piegāja pie liānas, cieši tanī ieķērās un teica: — Liāna, liāna, klusti īsāka!

Un tajā pašā mirklī liāna kļuva īsāka un īsāka un sāka celt Hiēnu uz augšu. Tā Hiēna nonāca debesīs, bet tur debesu valdnieka Našibatī bērni jautrā barā klaigā:

— Tēti, tēti! Pie mums vēl viens ciemiņš atnācis. Arī ausis viņam tādas jocīgas!

— Ko tu man teiksi? — Našibatī vaicāja Hiēnai.

— Es gribu ēst! — Hiēna noknakšķināja zobus. — Pabaro mani tāpat, kā tu baro Zaķi!

— Nu labi, — Našibatī teica. — Lai notiek pēc tava prāta. Paņem graudus, piestu, podu un izvāri.

— Kā?! — Hiēna izbrīnījās. — Vārīt pusdienas? Man pašai? To nu gan nē! No laika gala neesmu radusi pati sev šo vai to vārīt!

Našibatī sadusmojās.

— Tad vācies ātrāk prom, sliņķe tāda!

Bet Hiēna nevar vairs zemē nolaisties, burvju vārdi no prāta izkrituši. Zināms jau, ka Hiēnas cauru dienu par to vien domā, ko bāzt vederā, kur nu viņām vēl kaut ko citu atcerēties!

Našibatī padomāja un teica:

— Nu labi, nolaidīšu es tevi uz zemes. Tikai tagad paņem, rau, šo kazas ādu. Aizej pie upes, izmērcē ādu un uztaisi sev bungas. Tad atkal atnāc.

Hiēna paņēma sakaltušo ādu, aizgāja pie upes, izmērcēja ādu un turpat to arī aprija.

— Kur tad āda? — brīnījās Našibatī.

— Zivis tai uzkrita un apēda! — acu nepamirkšinājusi, sameloja Hiēna.

Našibatī iedeva vēl otru ādu, taču arī tā nokļuva izbadējušās Hiēnas vēderā.

Piecas reizes no vietas debesu valdnieks sūtīja izsalkušo Hiēnu uz upi, un šī aprija visas piecas ādas. Našibatī zaudēja pacietību, un beidzot viņš iedeva Hiēnai ādas ēnu un aizsūtīja atkal uz upi. Hiēna iemērca ēnu ūdeni, gribēja to aprit — zobus vien nošņakstināja. bet vai tad ēnu kāds var satvert?

— Kas tā gan par sodību? — nomurmināja Hiēna un klunkuroja prom no upes.

— Nu kā? Vai ādu atnesi? — Našibatī viņai vaicāja.

— Atnesu … — Hiēna noburkšķēja.

— Un zivis šo neapēda? — debesu valdnieks jautāja un pasmaidīja.

Pēc tam Našibatī paņēma jaunu kazas ādu, uzvilka to uz stīpām un pasniedza Hiēnai gatavas lielas bungas.

— Bet tagad, kad būsi nolaidusies zemē, iesit pa šīm bungām. Es tad zināšu, ka varu nogriezt liānu, un lai manas acis tevi te vairāk neredzētu!

Hiēna satvēra liānu, un Našibatī pats viņu sāka laist lejā. Hiēna, karājoties starp debesīm un zemi, redz — iet tirgone ar groziem, un kā tikai tur tajos grozos nav! Hiēna to visu būtu aprijusi kā nieku.

— Tirgone! Tirgone! — Hiēna iekliedzās. — Atmet man kaut drusku no tā, ko tu nes uz tirgu!

Tirgone apstājās, atgāza galvu, ieraudzīja Hiēnu, turklāt ar bungām! Varen pabrīnījās un teica:

— Padārdini mazliet savas bungas, tad es tev šo vai to atmetīšu.

— Nevaru! — Hiēna pašūpoja galvu. — Našibatī nodomās, ka esmu jau nolaidusies uz zemes, un nogriezīs liānu. Es tad nokritīšu…

— Tad arī nekā man neprasi! — tirgone atcirta.

Hiēnai vajadzēja samierināties, bet alkatība guva virsroku. Viņa nolēma pārspēt tirgonī viltībā un sāka klaigāt: «Trr-rr-r! Тг-г-r!» — it kā bungas rībinātu. Bet tirgone tik pasmējās un teica:

— Re, cik tu gudra! Neklaigā, bet uzsit pa bungām!

Kas būs — būs! Hiēna sāka rībināt bungas:

Nderen-nderen-ndeņ! Nderen-nderen-naeņ!

Nderen-nderen-ndeņ! Nderen-ndeņ-ndeņ!…

— Ei, tirgone! Tirgone! Atmet man kaut drusku no tā, ko tu nes uz tirgu!

Našibatī izdzirdēja bungas dārdam, nodomāja, ka Hiēna jau sasniegusi zemi un pārgrieza liānu.

Tr-r-r! — dumjā Hiēna krita uz leju! Fupl

Viņa nogāzās zemē, tik tikko dzīva palika. No tās reizes Hiēna arī pieklibo. Bet naktis gaudo, izslējusi galvu gaisā, lūdzas atpakaļ uz debesīm.

Kā zaķis un hiēna sita bungas

Vecos laikos Hiēna un Zaķis bija vareni draugi. Kādu dienu abi tika uzaicināti lielos svētkos sist bungas. Zaķim bija pārāk vecas, nolietotas, jau gandrīz nederīgas bungas, arī skaņa tām nebija nekāda jaukā: ku-dul Ku-dul Kuba-ka-ta! Kuba-ka-ta! Kuba-ka-ta!

Toties Hiēna varēja lepoties ar jaunām un skanīgām bungām: indeņ-mdeņ! Paņa-ngotu gotu! Ku-čakual!

Tad nu abi draugi devās uz svētkiem. Hiēna iet, sit bungas, bet Zaķis blakus klumpačo, aiz skaudības bezmaz vai plīsdams. Bet tad ieminas:

— Senjora! Manas bungas taču ir labākas. Krietnu kaudzi naudas gan es šodien sarausīšu!

Hiēna kļuva nenovīdīga. Viņa tad teica:

— Zaķi, ai, Zaķi, mainīsimies: tu man dosi savas bungas, es tev — savējās.

Zaķis klusībā nopriecājas, bet manīt to neliek.

— Ko es darīšu ar tavām bungām, — viņš saka. — Manas ir labākas!

Hiēna nu šo lūgšus lūdzas. Bet Zaķis paliek pie sava: «Mainities negribu!» Tikai pie paša ciemata piekrita, re, kas par lielu viltnieku! Tā nu viņi samainīja bungas. Sākās svētki. Sāka Hiēna sist Zaķa bungas, ietarkšķējās bungas: ku-du! Kūdu? Kuba-ka-ta! Kubakata! Kuba ka ta!

Kam šādas bungas vajadzīgas? Hiēnai neviens pat tuvumā nerādījās. Bet Zaķis sit jaunās bungas, ļaudis nāk bariem vien klausīties: indeņ-indeņ! Paņa-ngotu-gotu! Ku-čakual!

Pie vakara Zaķim jau vesela kaudze naudas, bet Hiēnai neviens pats nebija atmetis ne sīko sentavo[1]. Aiz niknuma Hiēna tā iezvēla pa bungām, ka tās neizturēja un pušu gan. Svētku viesi nu smējās locīdamies. Hiēna nometa bungas un nokaunējusies iebēga mežā.

No tās reizes Hiēna Zaķim atriebjas, kur vien var.

[1] Sentavo — elka portugāļu monēta, kura bija apgrozībā Gvinejā- Bisau.

Zaķis viltībā pārspēj šakali

Tas notika grūtajā bada gadā. Visi zvēri cieta badu un Zaķis ar Šakāli arī. Notika tā, ka viendien Zaķis meta cilpas pa mežu un nejauši uzdūrās banānu birzij. Kopš tās reizes viņš katru dienu paslepus no citiem zvēriem nāca mieloties ar banāniem. Drīz Zaķis apvēlās tik resns un apaļš kā sivēns. Bet Šakālis joprojām cieta kā cietis badu un klīda apkārt vājš un izkāmējis kā hameleons.

Kādā dienā Šakālis sastapa Zaķi. Šakālis skatās un nezina — ticēt vai neticēt savām acīm. Zaķis, kuram katram redzams, labi paēdis un jautrs. «Kur gan viņš barojas?» Šakālis lauzīja galvu un nolēma Zaķi turpmāk izsekot.

Šakālis sāka Zaķim sekot, bet tas nemaz to nemana. Tā arī Zaķis aizveda Šakāli uz šo citiem zvēriem nezināmo birzi. Tikko Zaķis grasījās noraut banānu, lai pamielotos, kad pēkšņi no krūmiem izlēca Šakālis.

— Vācies no šejienes ātrāk projām! — viņš uzbrēca Zaķim.

— Šī te ir mana birzs!

Zaķim sāka birt asaras, un viņš lūdzās:

— Draugs Šakāli, nedzen mani projām. Atļauj man paēsties banānus…

Taču Šakālis to ne dzirdēt negrib.

— Birzs, — viņš saka, — ir mana. Un vācies!

Tad Zaķis aizmetās pie kalēja:

— Iedod man, kalēj, lūdzu, īlenu, tikai tā ātrāk!

Kalējs iedeva īlenu. Zaķis joza uz upi, kur zvēri gāja padzerties, ielēca ūdenī un nolēma sagaidīt Šakāli. Šakālis pieēda pilnu vēderu un arī atnāca pie upes, lai dzesētu slāpes. Zaķis, viņu pamanījis, veikli ienirst un nogaida. Šakālis noliecas un sāk dzert ūdeni, bet Zaķis šim cirtin iecērt purnā ar aso īlenu! Šakālis kā dzelts atsprāga atpakaļ. «Kas gan te upē par zvēru uzradies?» viņš lauzīja savu galvu.

Šakālis pasauca Gārni.

— Palīdzi man, —viņš lūdza.

Gārnis ielaida knābi ūdenī, sagrāba vardi, pasvieda to Šakālim:

— Pavei, kas tev degunā iedūra!

Šakālis, saplosījis vardi sīkos gabalos, atkal iebāza purnu ūdenī. «Tagad gan padzeršos,» viņš cerēja. Bet Zaķis šim ar īlenu — čik!

— Ai, ai! — Šakālis iebrēcās. — Gārni! Skrien ātrāk šurpu! Vei, kur tas zvērs, — tas, kurš dur! Re, kur tup

Atkal Gārnis iebāza knābi ūdenī, atkal noķēra vardi, atkal pasvieda to Šakālim. Un atkal Šakālis, to saplosījis sīkos gabalos, iebāza purnu upē, un trešo reizi Zaķis viņam cirtin iecirta ar īlenu. Bet tad — kolīdz Gārnis iebāza knābi ūdenī, Zaķis aizsvieda īlenu, sagrāba Gārni aiz kakla un sāka vilkt ūdenī pie sevis.

— Ai, nu būs rokā! Nu tas zvērs būs rokā! — Šakālis nopriecājās. Viņš saķēra Gārni aiz astes un savukārt ņēmās vilkt uz malu.

Tad Zaķis palaida gūstekni vaļā, un Šakālis ar visu Gārni nogāzās zemē.

— Kāpēc tu viņu neķēri ciet? — Šakālis pilnā rīklē iebļāvās.

— Esi tik labs un ķer pats savu zvēru! — Gārnis sadusmojās un aizlaidās.

Šakālis pakasīja pakausi un klunkuroja uz mājām. Bet vakarā ieradās pie Zaķa:

— Es jau neko nesaku, ēd vesels savus banānus. Pēc tam tikai neaizmirsti aiziet uz upīti padzerties…

— Kā gan citādi! — Zaķis nopriecājās. — Katrā ziņā aiziešu.

«Tā, tā,» Šakālis prāto. «Lai arī tev tas briesmīgais zvērs iedurtu.» Bet Zaķis pie sevis smīkņā: «Kaut tu esi par mani krietni stiprāks, taču dumjāks gan …»

Un atkal Zaķis ņēmās mieloties ar banāniem, bet Šakālis kā klīdis, tā klīda apkārt izbadējies.

Kāpēc lauva dzenas pakaļ zaķim

Kādreiz dzīvoja nabadzīgs Zaķis. Viņam nebija neviena lopa, ne putna, un visa ģimene cieta badu.

Viendien Zaķis nolēma iet pie bagātā Lauvas, palūgt, lai viņam aizdod govi. Un tā arī izdarīja.

— Labi! — Lauva bija ar mieru. — Es tev došu govi, taču tā tev jāatdod man tieši pēc četriem mēnešiem. Un tad man apsoli, ka pēc nāves tu mani apglabāsi, jo esmu jau vecs un vientuļš.

Zaķis kļuva priecīgs, tūlīt pat, nezaudējot laiku, paņēma govi, aizveda uz māju un nokāva. Veselus četrus mēnešus mielojās ar gaļu. Tad pienāca norēķināšanās diena. Laiks atdot parādu, bet kur lai Zaķis ņem govi? Lauva prasa, bet Zaķis tik atrunājas «rit» un «rīt».

Lauva sadusmojās, izstāstīja to visu citiem zvēriem.

— Zaķis ir mani piemānījis,.— viņš teica. — Ja nu pēkšņi viņš sadomā mani arī neapglabāt! Kā es viņam tagad varu ticēt?

— Tu izliecies beigts, — ieteica viņam Šakālis, щ tad jau mēs to arī redzēsim.

Zvēri nu izvēlējās vietu Lauvas kapam. Tādu vietu, ka sliktāku vairs nevar izdomāt: akmeņi un akmeņi vien. Lauva nogūlās zemē, izlikās beigts, bet zvēri notupās Lauvam apkārt un sāka to apraudāt. Padzirdējis par bērēm, atnāca arī Zaķis.

— Ah-ā-ā, tas esi tu, — Šakālis aplaizījās. — Nu, roc kapu!

— Labi, labi, — Zaķis sāka steigties, — aizskriešu tikai pēc kapļa …

Zaķis atskrien mājās un saka Zaķenei:

— Vajadzēs vien rakt Lauvam kapu, nekā citādi neizķepurošos! Bet tu, māt, sūti ik pēc brītiņa pie manis bērnus. Šie lai atnāk un saka: pie tēta ciemiņš atnācis.

Zaķis sāka rakt Lauvam kapu. Trīs stundas no vietas cītīgi raka, taču gaužām neveiksmīgi — ar kapli akmenim nekā nepadarīsi. Zaķim straumēm plūst sviedri, bet visapkārt tup zvēri un gaida. Beidzot atsteidzas Zaķēns.

— Tēti! — viņš sauc. — Pie mums ciemiņš atnācis! Nāc ātrāk uz māju!

— Ej projām, netraucē! Redzi, man nav laika par ciemiņiem domāt, — Zaķis atbild.

Zaķēns jož atpakaļ uz mājām, bet pēc brītiņa klāt atkal un izmisis saka:

— Tēti, tēti! Nāc, tevi mamma sauc! Pie mums ciemiņš atnācis!

— Neko darīt, būs jāiet, — Zaķis nopūtās. — Pret ciemiņiem jau jābūt viesmīlīgam. Pagaidiet mani, drīz būšu atpakaļ.

Zaķis atnāca mājās, paēda, atpūtās un devās atpakaļ. Klusēdams paņēma kapli un sāka cītīgi kapāt zemi.

— Klausies, Zaķi, kas tad pie tevis bija ciemos ieradies? — ziņkārīgi taujāja Šakālis.

— Nu, vecs paziņa, — Zaķis negribīgi atbildēja. — Vispār viņš ir mednieks un man gauži vajadzīgs cilvēks, bet vai tad man šobrīd laiks ar viņu noņemties?

— Kas ta šim mūsu ciematā vajadzīgs? — zvēri satraukti tincināja.

— Zvēru ādas, liela kaudze zvēru ādas, — Zaķis nožāvājās.

— Pats par sevi saprotams, arī Lauvas āda. Bet ko tad es še stāstu: rau, viņš, tāds gara auguma vīrs, jau pats nāk ar bisi plecā šurp.

Nu arī Lauva pielec kājās, metas prom ko nagi nes, bet viņam pakaļ Šakālis un Šakālim pakaļ visi pārējie zvēri. Skrēja, skrēja, bet, kad atskatījās atpakaļ, — ne mednieka, ne Zaķa.

No tās reizes Lauva tad arī dzenas pakaļ Zaķim: aizvien vēl grib dabūt no viņa govi un pie viena arī sodīt par mānīšanos.

Ērgļa meita

Kāda sieviete sadomāja iet uz upīti zivis zvejot. Līdzi bija jaņem arī mazā meita: uzsēja to sev uz muguras un gāja. Atnākusi upmalā, nolika meiteni zemē smiltīs, bet pati naski ķērās pie darba.

Tiklīdz sieviete uzgrieza meitai muguru, no debesīm kā bulta nolaidās milzīgs Ērglis, sagrāba savos spēcīgajos nagos meitenīti un aiznesa.

Pa to starpu sieviete bija noķērusi lielu zivi un gribēja to parādīt savai meitai. Skatās — nekur bērna vairs nav. Nu metās sieviete te uz vienu, te uz otru pusi, bet meitene kā ūdenī iekritusi. Varbūt to krokodils aprijis?… Nekādā skaidrībā netikdama, sieviete sāka gauži jo gauži raudāt un atgriezās ciematā.

Bet Ērglis aiznesa mazulīti uz milzīgu poilonu, ielika savā ligzdā un pats aizlidoja pamedīt, jo bērns taču jābaro.

Pagāja gadi. Meitene auga, ar katru dienu kļuva skaistāka. Bet Ērglis bija lepns, ka viņam tik daiļa meita. Tad kādu dienu ieradās cilvēki medībās un viens no viņiem apsēdās poilona ēnā. Nejauši pacēla acis uz augšu, un tās palika kā piekaltas: augstu, augstu kokā sēdēja apbrīnojami skaista meitene. Atguvies mednieks pielēca kājās un sāka skriet uz ciematu.

— Lielo virsaiti! Tur, poilonā, pašā augšā mīt meža skaistule! Es zvēru, ka nemeloju!

Virsaitis aizsūtīja pie poilona karavīrus, un viņi sāka vareno koku cirst. Poilons noliecās, sašūpojās, bet meitene iznāca no ērgļa ligzdas, pacēla pret debesīm savas vijīgās rokas un maigā balsī sāka dziedāt:

Tēvs! Tēvs! Vai dzirdi cirvjus klaudzam?

Ļaudis poilonu cērt,

Mūsu māju grauj.

Un tajā pašā mirklī atbildēja Ērgļa balss:

Es lidoju, manu meit,

Sargāt mūsu poilonu,

Es lidoju, lidoju!

Un poilons pēkšņi izslējās un kļuva tikpat smuidrs kā pirms ciršanas. Bet meitene paslēpās ērgļa ligzdā. Taču karavīri atkal ķērās pie cirvjiem. Un atkal milzīgais poilons brakšķēdams sāka svērties uz sāniem. Un atkal, tāpat kā pirmo reizi, meitene iznāca no ligzdas un nostājās poilona galotnē, izstiepa pret debesīm savas maigās rokas un sāka dziedāt:

Tēvs! Tēvs! Vai dzirdi cirvjus klaudzam?

Ļaudis poilonu cērt,

Mūsu māju grauj.

Un topašubrīd atbildēja Ērgļa balss:

Es lidoju, manu meit,

Sargāt mūsu poilonu,

Es lidoju, lidoju!

Un poilons izslējās un kļuva tikpat smuidrs kā pirms ciršanas. Bet tālumā pie debesīm jau bija samanāms kāds melns punkts, kas kļuva arvien lielāks un lielāks. Tur varenais Ērglis steidzās šurp uz meitenes aicinājumu.

Bet karavīri uzvilka savus stingros lokus, visi reize izšāva asās bultas, un Ērglis, smagi ievaidēdamies, nogāzās zemē uz krūtīm.

Veltīgi meitene ik pa brītiņam sauca un sauca tēvu: poilons lēnām svērās uz leju. Tiklīdz tā zari pieskārās zemei, Ērgļa meita nolēca no koka un grasījās bēgt, bet karavīri viņu tūlīt pat sagrāba.

Bet uz ciematu, apsteidzot karavīrus, jau traucās vēsts: noķerta meža skaistule, un visas mātes, kurām bija pazuduši bērni, ar lielām cerībām viņu gaidīja. Taču kā uzzināt, kuras mātes meita ir meža skaistule? To nevarēja pateikt neviens.

Tad virsaitis sasauca vecajo padomi, un pats vecākais no vecajiem teica:

— Lai mātes, kurām ir pazuduši bērni, atnes to ēdienu, ar ko tika ēdinājušas savus mazuļus.

Un vecajie šadai viņa gudrībai piekrita bez ierunām.

Vakarā uz laukuma sapulcējās visi ciemata ļaudis. Meža meitai priekšā nolika septiņus podus. Pirmajā atradās vārīta vista, otrajā — cūkas gaļa, trešajā — liellopa gaļa, Un tikai pēdējā — novārītu rīsu sauja. To bija nolikusi māte, kuras meitu kādreiz tika aiznesis Ērgli. Meitenes māte bija gauži nabadzīga.

Kas nu notika? Meža skaistule vienaldzīgi pagāja garām podiem ar garšīgajiem ēdieniem un apstājis pie paša pēdējā. Tad paņēma podu un iebāza mutē sauju risa. Vecā māte raudādama apkampa meitu un aizveda uz savu māju.

Tā nu tas bija. Un līdz pat šai baltai dienai tauta labprāt stāsta neparasto notikumu par meiteni, kura uzauga varenā Ērgļa ligzdā.

Attapīgais zaķis

Agrākos laikos kaimiņos dzīvoja Hiēna un Zaķis. Arī tīrumi šiem bija blakus. Hiēna savā tīrumā iestādīja rīsu, bet Zaķis — ķirbjus. Ķirbji piebrieda, Zaķis novāca ražu, nedaudz pārdeva, bet lielāko tiesu paturēja sev. Pēc tam trim ķirbjiem Zaķis izņēma vidu, pašus ķirbjus izkaltēja saulē, piepildīja tos ar sīkiem akmentiņiem, un tā viņš tika pie grabuļiem, Ap šo laiku arī rīsi bija ienākušies. Hiēna atsūti ja savu vīru nokopt rīsu lauku, Šis atnāk, savāc podu pilnu ar rīsiem, bet tad krūmos kaut kas tā kā iegrābās. Zināms jau, ka bailīgāka par Hiēnu nav neviena. Pamet, muļķis, podu ar rīsu un teciņiem joz taisnā ceļā uz mājām!

— Hei! Mušu tīrumā sākusi dzīvot klaburčūskal — Hiēnas virs biedē savus kaimiņus.

— Tas nevar būt! — vaimanā viens kaimiņš.

— Tadas šausmas! — piebalso otrs.

Bet trešais kaimiņš iesaka:

— Aiziesim visi kopā, paskatīsimies!

Tad nu visi četri viri sanāca bariņā kopā un devās uz tīrumu. Tur sakūra lielu ugunskuru, iebēra podā rīsus un nu vārīs, bet Zaķis krūmos pa to starpu sāk grabināt savu grabuli: kru-kru! Kru-kru! Krukrukrukru!

Visi četri tā nobīstas, ka katrs mūk, kur acis rāda. Bet viltīgais Zaķis skraida apkārt rīsu laukam — kājas taču viņam garas! — un visu laiku tik grabina un grabina. Bailīgie hiēnu vīri svaidās pa lauku kā apsviluši te šur, te tur, nezina, kur dēties. Un pēkšņi viss apklusa … Zaķis izbēra no ķirbjiem akmentiņus un teciņiem joza uz upi. Uzmauca vislielāko ķirbi sev galvā, ienira un sāka gaidīt. Re, klāt arī Hiēnas vīrs! Lien, met acis visapkārt, zogas pie ūdens. Bet kas tas? Odenī kaut kas liels un aoaļš — gan nozūd, gan atkal parādās, turklāt vēl bur- buļus laiz kā īsts briesmonis: bul-bul-bul-bul!

— Hei! Arī šeit čūska! — Hiēnas virs nobijās un joza prom, ka kājas pie zemes nemetās.

Tā viltīgais Zaķis pievāca visu rīsu un neļāva Hiēnas vīram pie upes padzerties.

Te kādu dienu pie upītes atnāca pati Hiēna veļu skalot, atnāca, pamanīja un saprata, kādus jokus taisa viltīgais Zaķis. Tad nu viņa palaida savu smējienu — tāds niekkalbis vien ir tas viņas dārgais vīriņš! Bet tad pati droši iebrida ūdenī un izvilka viltnieku Zaķi aiz vienas kājas.

Otrā dienā visas hiēnas — gan sievas, gan viri — sanāca kopā, lai garausi tiesātu.

— Viņu vajag upītē noslīcināt, — iesaka viena.

— Labāk sadedzināt uz sārta! — piebilst otra.

Bet trešā teiks:

— Nē, nē, mīļie! Nogriezīsim šim tās garās ausis: tur paslēpta Zaķa lielā viltība!

— На! — Zaķis pavīpsnāja. — Tad ta gan nobiedēja! Dariet ar mani, ko gribat, tikai nemetiet mani rīta agrumā zālē. Tad man beigas klāt: tā taču visa aukstas rasas pilna!

— Ahā! — hiēnas nopriecājās, — nositīsim viņu pret zāli, pret tādu, kas pilna rīta rasas!

Tā arī nolēma. Piecēlās labi paagri, jau pirms saules lēkta, atveda Zaķi pie upes un sviešus iesvieda rasainā zālē. Taču Zaķis tikai to vien bija gaidījis. Palēcās uz visām četrām kājām — un prom gan! Hiēnas aiz niknuma kauktin kauca, bet ko tu gudram padarīsi!

Nu labi. Otrā dienā Hiēna devās uz tīrumu. Iet un redz — pa ceļu pretī klunkuro vecā Gazele, tik tikko kājas vilkdama. Hiēna uz viņu skatās, pati savām acīm negrib ticēt: Gazelei visa āda caurumu caurumos.

— Kas tad tev noticis? — Hiēna vaicā.

— Ai, ai! — Gazele vaid. — Padomā, Hiēna, to visu nostrādāja tas negantnieks Zaķis. Pacēla pret mani savu ķepu, un es uz vietas saslimu: esmu visa pilna ar skudrām. Ai, ai! Ko lai es tagad daru, ko iesāku? …

— Hē-ē! — aiz pārsteiguma iesaucās Hiēna. — Nolāpītais Zaķis drīz mūs visus no pasaules izdzīvos! Pat auksta, rasaina zāle viņam itin neko nekait.

Hiēna pašūpoja galvu, lēnākā solī aizrikšoja tālāk, bet Zaķis — tas, protams, bija viņš! — nometa veco Gazeles ādu, ko bija nejauši mežā atradis, un diedza uz mājām.

Pēc trim dienām Zaķis atkal uzvilka Gazeles ādu, tikai šoreiz ar vilnu uz iekšpusi, atkal iznāca uz ceļa. Drīz parādījās Hiēna.

— Kas tev nu noticis? — viņa brīnījās. — Visa spalva tev nogājusi! Tev taču ne matiņa vairs nav palicis!

— Ai, labāk nerunā — Zaķis ievaidējās. — To visu tas garausainais! Es mierīgi gāju, neviena paša neaiztiku, bet viņš ņēma un man uzspļāva! Skaties, man visa spalva kā berztin noberzta…

— Hē! — apjuka Hiēna. — Ir nu gan tas Zaķis! Labāk jau nu ar šo nekādās darīšanās neielaisties un jau laikus griezt ceļu!

Kopš tās reizes Zaķis iet, kur tik viņam iepatīkas. Un no hiēnām nemaz nebaidās.

Lepnais ganiņš

Kādu dienu ganiņš, vārdā Dijeka, ganīja govis. Pie zilajām debesīm spoži spīdēja saule, daždažādās balsīs vīteroja putni. Dijeka aizsapņojās, putnu dziesmās klausoties, un nepamanīja» ka viena govs bija aizklīdusi uz rīsa lauku. Toties rīsa lauka saimnieks to pamanīja. Nākamajā mirklī viņš pielēca pie gana un iecirta viņam spēcīgu plauku.

— Tevi atsūtīja govis ganīt, bet ko tu?… — Dusmās viņš belza ganiņam pa pakausi, tad vēl un vēl.

Dijeka apvainojās, karsts kamols iesprūda rīklē. Kāpēc? Viņš klusēdams pakāpās sāņus no šī rupjā cilvēka, klusēdams uzrāpās milzīgajā poilona. Pievakarē ganāmpulks atgriezās ciematā, bet gana nebija.

— Kur Dijeka? — ļaudis cits citam vaicāja, un neviens nevarēja neko atbildēt.

— Es zinu, kur viņu meklēt! — teica Dijekas māsa un aizskrēja pie viņas un brāļa iemīļotā poilona: cik reižu abi tajā nebija spēlējuši paslēpes.

Un patiešām — Dijeka sēdēja koka galotnē.

— Ei, brālīt, kāp ātrāk zemē! Droši vien būsi krietni izsalcis? — viņam uzsauca māsa, taču Dijeka tikai pašūpoja galvu un atteica:

— Nekāpšu!

— Kāpēc tad ne? — māsa tincināja.

Un brālis viņai visu izstāstīja.

— Kamēr tīruma saimnieks neatnāks šurp un nelūgs man piedošanu, neparko zemē nekāpšu! Drīzāk metīšos ar galvu lejup!

Māsa aizskrēja uz mājām un dzirdēto pastāstīja vecākiem.

— Ej aiznes viņam vakariņas, — māte teica, bet mēs padomāsim, ko tālāk darīt…

Taču Dijeka neņēma arī ēdienu pretī.

— Saimnieks man varēja pateikt, sak, ganos jātur acis vaļā, bet nevis pārmācīt ar pļaukām.

Drīz Dijekas māte, tēvs, brāļi un māsas jau stāvēja zem milzīga poilona un centās pierunāt ganiņu, lai viņš kāptu zemē. Taču Dijeka ietiepīgi palika pie sava.

Pienāca vakars. Zem koka sapulcējās visi ciemata iedzīvotāji. Ļaudis sauca Dijeku, strīdējās savā starpā, vicināja rokām.

— Kар zemē!… Tu aizmigsi un vēl nokritīsi no koka! — ganiņam teica, taču viņš nevienu neklausīja.

Pret rīta pusi ciematnieki izklīda, palika tikai Dijekas māte un māsa. Māte raudāja, māsa lūdzās, viņa pat nodziedāja brāļa iemīļoto dziesmu, bet pūles bija veltīgas.

Un tad sanāca kopā gudrie vecajie. Viņi jau nu labi zināja savas tautas lepno un spītīgo raksturu. Viņi pasauca tīruma saimnieku un lika, lai viņš iet un lūdz ganiņam piedošanu.

Saimnieks bija spiests to darīt. Tikai tad ganiņš nokāpa no koka. Viņš gāja uz māju, lepni pacēlis galvu, un dziedāja:

Vējš ir stiprs, vējš ir stiprs,

Bet pat tas, bet pat tas

Nespēj saliekt, nespēj saliekt

Lepno poilonu, lepno poilonu!

Pa baismu ceļu

Agrākos laikos dzīvoja virsaitis Ko. Viņam bija meita, vārdā Alsēnija. Viņa gauži bija iemīlējusi jaunu ganu.

— Es precēšos tikai ar viņu! — meita teica tēvam.

— Viņš taču ir pliks un nabadzīgs, nabadzīgs kā pele! — tēvs mēģināja viņu atrunāt, bet meitene stūrgalvīgi palika pie sava.

Tad saniknotais virsaitis pavēlēja aizraidīt nabadzīgo jaunekli tālu, tālu — uz pasaules viņu malu. Trīs dienas un trīs naktis Alsēnija ne ēda, ne dzēra, tikai bēdājās, tad, gaismai svīstot, pie viņas loga atlaidās divas ūbeles un teica:

— Tavs mīļotais atrodas tālu no šejienes, tur viņā pasaules malā. Ja sirds liek tev viņu uzmeklēt, tev jādodas ceļā, kas ir pilns briesmu un šausmu.

— Paldies, mijās ūbeles! — Alsēnija no laimes apraudājās un uzreiz sāka posties tālajam un baismajam ceļam.

Viņa paņēma nēzdogā līdzi vārītu vistu, saujiņu rīsu un klusām kā ēna izslīdēja no mājas.

Virsaiša meita gāja dienām un naktīm ilgi, un te viņai pretī nāca veca, nu simtgadīga vecenīte.

— Uz kurieni ta nu iedama, mīļais bērns? — vecenīte vaicāja meitenei.

— Eju pie sava mīļotā, — atbildēja Alsēnija, — uz pasaules viņu malu.

— Tur nu gan, meit, savu kāju nesper! — vecenīte nobijusies pamācīja. — Uz pasaules viņu malu jau ved nāves un baismu ceļš.

— Labāk man nāve nekā dzīve ar nemīlamu cilvēku, — Alsēnija atbildēja. — Iedomājoties, ka visu mūžu man vajadzēs dzīvot šķirtai no sava mīļotā, sirds vai lūst aiz sāpēm…

Un virsaiša meita gāja droši tālāk. Viņa gāja dienām un naktīm ilgi, un te viņai pretī nāca vecs, nu simtgadīgs vecītis.

— Uz kurieni ta nu iedama, mīļais bērns? vecītis vaicāja Alsēnijai.

— Eju pie sava mīļotā uz pasaules viņu malu, — meitene atbildēja.

— Uz to pusi, meit, nesper kāju, — vecītis teica. — Pat vesels karapulks drošsirdīgu karavīru baidītos iet pa šo ceļu…

— Labāk man nāve nekā dzīvot atšķirtībā no sava iemīļotā, — teica meitene un drosmīgi devās uz priekšu.

Tā viņa gāja septiņas dienas un septiņas naktis un pēkšņi tālu priekšā ieraudzīja milzīgu kā kalns un baltu kā sniegs Hiēnu. Hiēna sēdēja pašā ceļa vidū, un pierē viņai zalgoja kā norietoša saule asinīm pieplūdusi acs. Hiēna pacēlās uz pakaļkājām un pamanīja meiteni. Notupās, tad atkal pacēlās uz pakaļkājām. Alsēnija, piegājusi pie Hiēnas, apstājās.

— Vai tad tev nemaz nav bail iet pa šo ceļu? — Hiēna ierēcās.

— Nē, — atbildēja bezbailīgā Alsēnija.

Hiēna paspēra soli uz priekšu, apstājās un noprasīja:

— Uz kurieni iedama?

— Pie sava mīļotā, — tikko dzirdami atsaucās Alsēnija.

— Es tevi aprīšu! — skaļi ieņirdzās Hiēna, ūn viņas acs iegailējās vēl jo sarkanāka.

— Nu dari to! — meitene atbildēja. — Labāk man nāve nekā visu mūžu dzīvot šķirti no sava mīļotā!

— Neviens visā pasaulē vēl nav uzdrošinājies iet pa šo ceļu — nāves un baismu ceļu: ne zemnieki, ne drošsirdīgie karavīri, — domīgi teica Hiēna. — Pirmo reizi sastopu tik bezbailīgu meiteni. .

To pateikusi. Hiēna joza projām no Alsēnijas un nozuda aiz ceļa pagrieziena. Alsēnija soloja tālāk, taču aiz pagrieziena meiteni atkal gaidīja baltā Hiēna ar sarkanu, kā asinīm pieplūdušu aci.

— Un tomēr es tevi aprīšu! — Hiēna teica.

— Nu dari to, labāk jau mirt nekā dzīvot šķirti no sava mīļotā, — Alsēnija atbildēja.

— Tu vēl esi jauna un skaista, — Hiēna pašūpoja galvu, — un man tevis žēl, meitenīt. Ej vien, ja jau no nāves nebaidies. Hiēna milzīga kā kalns un balta kā sniegs joza projām, lai atkal sagaidītu Alsēniju aiz nākamā ce|a pagrieziena.

— U-ū! Tagad gan es tevi aprišu! — viņa gaudoja.

— Nu dari to vesela! — trešo reizi atbildēja meitene. — Man tik un tā nav dzīves, šķirtai no sava mīļotā!

— Nu labi, — beidzot teica Hiēna, — es tevi šoreiz atlaidīšu. Tikai pielūko, lai neviena dzīva dvēsele nedabū zināt par mūsu satikšanos. Pateiksi — uz vietas nomirsi. Taču tas vēl nebūs viss. Pat pēc nāves tev nebūs miera: es tevi atdzīvināšu un pēc tam apēdīšu. Saprati?

— Jā!

— Vai saprati, ka es nejokoju?

— Jā!

Hiēna ar vienu lēcienu nozuda aiz apvāršņa, bet jau pēc brītiņa atkal cienīgi sēdēja ceļa vidū, pa kuru bija jāiet Alsēnijai.

— Es pārdomāju, tomēr tevi aprīšu! — Hiēna teica. — Tik un tā tu nepratīsi turēt mēli aiz zobiem!

— Kāpēc gan nē, — Alsēnija piespieda rokas pie sirds, — pratīšu!

— Kas tev tajā nēzdogā? — Hiēna nozibsnīja savu sarkano aci.

— Rīsu atliekas un vista.

— Atdod man pusvistu, — Hiēna teica, un Alsēnija atdeva pusvistu.

Hiēna skaļi iesmējās un kā dzelta metās projām — šoreiz uz visiem laikiem.

Alsēnija ilgi gāja pa nāves un baismu ceļu, līdz beidzot nonāca pasaules viņā malā. Un atkal pie meitenes atlaidās divas ūbeles, riņķoja viņai virs galvas, tad sāka lidot lēnāk, it kā rādīdamas ceļu, un Alsēnija gāja viņām līdzi. Tā meitene gāja un gāja, kamēr nonāca pie sava mīļotā.

— Kā tu mani atradi? — jauneklis brīnījās.

— Es atnācu pie tevis pa nāves un baismu ceļu, — Alsēnija atbildēja.

— Neviens vēl nav atnācis līdz galam pa šo ceļu, — jauneklis brīnīt brīnījās. — Stāsta, ka tur visvisādi briesmoņi klejojot … Vai tu kādu tur sastapi?

— Nēl Neviena! — meitene nobijās un piespieda pie krūtīm nēzdogu.

— Kas tev tur? — jauneklis vaicāja. Viņš pastiepa roku, paņēma nēzdogu, to atraisīja un ieraudzīja, ka tur ir tikai puse vistas.

— Vai tu kādu pacienāji? — viņš tincināja.

— Nē, neviena! — steigā atbildēja Alsēnija.

Jauneklis, lāgā neticēdams, sarauca uzacis.

— Tu no manis kaut ko slēp. Varbūt tu esi paguvusi iemīlēt citu?

— Neiztaujā mani tā! — Alsēnija lūdzās. — Ja es pateikšu, kam atdevu pusvistu, es uz vietas būšu beigta.

— Nē, tu gan mani māni! — jauneklis palika pie sava.

— Ja es tev visu izstāstīšu, es uz vietas nomiršu… — Alsēnija sāka rūgti raudāt. — Pat pēc nāves man nebūs miera: mani atdzīvinās, lai apēstu… Bet tagad saki — vai man atzīties, ko es sastapu nāves un baismu ceļā?

— Katrā ziņā! — iesaucās mīlestības un greizsirdības apmātais jauneklis.

Alsēnija sāka stāstīt:

— Kad nācu pie tevis, uz nāves un baismu ceļa es sastapu milzīgu kā kalns un baltu kā sniegs Hiēnu. Viņai pierē zvēroja kā norietoša saule asinīm pielijuši acs. Viņai es arī atdevu pus- vistu. Viņa man pieteica: ja es kādam to visu stāstīšot — miršot. Un arī pēc nāves man nebūšot miera: viņa mani atdzīvināšot un apēdīšot.

Alsēnija gribēja vēl kaut ko teikt, taču sagrīļojās un miruši nogāzās zemē. Jauneklis ilgi raudāja pie mīļotās kapa, šaustīdams pats sevi, bet pēc tam devās uz Kankarekundas zemi, lai savus sirdēstus izsūdzētu turienes gudrajam zintniekam — muru. Jauneklis zintniekam paklanījās, un vecais virs pats iesāka runāt:

— Es visu zinu.Te tev būs trīs lodes: vara, sudraba un zelta. Tikai ar šīm trim lodēm tu nobeigsi Hiēnu — milzīgu kā kalns un baltu kā sniegs. Steidzies, jo tev katrs mirklis ir dārgs!

Teciņiem jauneklis aizskrēja pie savas miļotās kapa un tur aiz liela akmens paslēpās ar savu longu[1]. Bija tumša, klusa nakts, un pēkšņi vienā mirklī kļuva gaišs kā dienā. Jauneklis paskatījās un no bailēm sastinga: turpat netālu sēdēja milzīga kā kalns un balta kā sniegs Hiēna. Pierē viņai zvēroja sarkana asinīm pieplūdusi acs.

«Ja tu esi īsts vīrietis un gribi mīļoto izglābt,» viņš atcerējās gudrā zintnieka vārdus, «tev jāpārvar bailes.»

Jauneklis iedzina senlaicīgās bises stobrā vara lodi un sāka gaidīt. Ar pāris lēcieniem Hiēna atradās pie kapa. Viņa pacēla savu vareno ķepu un zvēla pa plāksni.

Pan-n!…

Tajā pašā mirklī kaps atvērās un baltās Hiēnas sarkani zvērojošās acs priekšā parādījās Alsēnija.

Ten-den-n! — jauneklis izšāva.

Spalvas Hiēnai uz muguras sacēlās stāvus, bet viņa nopurinājās, un spalvas atkal saplaka. Hiēna sagrāba meiteni un stiepa uz upi. Jauneklis pielādēja bisi ar sudraba lodi un posa pakaļ. Hiēna izmērcēja Alsēniju līdz kaulam ūdenī, un meitene atdzīvojās! Nelaimīgā atvēra acis un ieraudzīja savā priekšā asinssarkano Hiēnas aci un viņas plaši atvērto rīkli.

Ten-den-n! — atskanēja otrs šāviens. Un atkal Hiēnai uz muguras spalvas sacēlās stāvus, un atkal viņa nopurinājās, un spalvas pieplaka.

— Ko es pieteicu, kad sastapu tevi uz nāves un baismu ceļa? — Hiēna norēcās Alsēnijai tieši sejā.

— Tu mani brīdināji, ka tad, ja kādam bildīšu kaut pušplēstu vārdu par tevi, es miršu. Bet pēc tam tu mani atdzīvināsi un aprīsi, — meitene pazemīgi atbildēja.

— Tu esi pārkāpusi mūsu norunu, un tagad es tevi kampšu ciet! — Hiēna ierējās.

— Neko darīt, ja jāmirst, miršu ar vieglu sirdi, — Alsēnija pacēla galvu. — Es taču mirstu par savu mīļoto!

Un topašubrīd jauneklis izšāva pēdējo reizi. Šoreiz senlaicīgā bise bija lādēta ar zelta lodi.

Tan-den-n! Dim-m! — nodārdēja trešais šāviens.

Hiēna lēnām pacēlās uz pakaļkājām un tad nogāzās zemē.

Jauneklis metās pie savas dai]ās Alsēnijas, un drīz viņi jau svinēja kāzas.

Un visu turpmāko dzīvi jauneklis nekad vairs nebija greizsirdīgs uz Alsēniju un ticēja katram viņas vārdam.

[1] Longa — senlaicīga bise, kas lādējama caur stobru.

Kā hiēna un zaķis zvejoja zivis

Gadījās, ka kaimiņos dzīvoja Hiēna un Zaķis. Abi ar tīkliem zvejoja zivis, taču darīja to tik lielā slepenībā, ka ne viens, ne otrs nezināja, kur viņa kaimiņš izmet tīklu. Katru dienu jau rīta agrumā viņi devās pārbaudīt savus lomus un gauži sūrojās, ja otram bija ķēries labāk. Taču viendien Hiēna izsekoja Zaķi un izvilka viņam visas zivis. Atnāk Zaķis — tīkls tukšs, ne asakas. Sadusmojās, pēcāk atrada Hiēnas tīklu un ņēmās vilkt no tā zivis laukā.

«Man laikam kāds zivis izzog,» Hiēna nodomāja. «Jāatnāk būs rīt paagrāk.» Atnāca, bet tīkls atkal tukšs. Hiēna slāja uz mājām un redzēja, ka skrien Zaķis.

— Labdien, māsiņ! — viņš saka. — Mani piemeklējusi nelaime: kāds naktī izvilcis no mana tīkla visas zivis.

— No manējā arī! — Hiēna klusībā ļauni nopriecājās: patīkami jau dzirdēt, ka tev vienam neiet tā lāgā.

— Es pieprotu burvju mākslu, — Zaķis melsa, iespiedis ķepas sānos, — es jau uzzināšu, kurš mums izzog zivis.

— Patiesi, Zaķi, uzzini gan! — Hiēna lūdza.

Bet Zaķis atbildēja:

— Vai gribi, es tev pazīlēšu, bet par to tu atnesīsi man olas.

Hiēna tūlīt pat aizskrēja uz mājām un atstiepa grozu ar olām. Zaķis paņēma olas un teica:

— Tieši pusnakti esi pie upes. Tiklīdz kādu pamani pie tikla, tā tūlīt uzsauc, kā to parasti dara sargi. Ja neatsauksies — bliez virsū!

Hiēna devās uz māju, bet Zaķis — uz upi. Iztaisīja no salmiem lielu lelli gauži līdzīgu cilvēkam un nostādīja to upmalā. Pēc tam izvilka no ūdens Hiēnas tīklu, izgrāba no tā visas zivis līdz pēdējai un tikla vienu galu piestiprināja salmu cilvēkam pie rokas. Kad upmalā parādījās Hiēna, Zaķis teciņiem vien joza uz krūmiem. Hiēna — šim pakal: domā, ka zaglis. Bet Zaķis izmeta krietnu cilpu un jož taisnā ceļā pie salmu cilvēka. Nonācis pie tā, taisīja lēcienu sānis!

— Šauj nu! — viņš kliedz. — Zaglis velk zivis no tava tīkla!

— A-a! — Hiēna teica. — Bet kas tās par zivīm tev ķepās? Varbūt tu pats esi tas zaglis?

— Kādas mu|ķības tu gvelz! — Zaķis apvainojās. — Es atskrēju, lai izsekotu zagli! Skaties, rau, kur šis upmalā …

Hiēna jo vērīgi nopētīja no salmiem izbāzto cilvēku un teica:

— Nē, tas gan nav zaglis. Tas jau nemaz nekustas. Tu pats esi zaglis!

— Vai tev prāts! — Zaķis uztraucās. — Pagaidi, es aizskriešu uz mājām, vēl reizi pazīlēšu!

Zaķis aizlēca uz mājām, pielika pilnu vēderu un tad atgriezās pie Hiēnas.

— Zini ko, — viņš teica, — uz ceļa guļ nobeigusies kaza. Es gribēju viņu atstiept šurp, bet bija pārāk smaga.

— Kaza? — Hiēna jau noknakšķināja zobus. — Uz ceļa? Tā nu gan jāgādā šurp!

Hiēna posa pie kazas, bet Zaķis izvilka no tīkla zivis un aizstiepa tās uz mājām. Pēc tam atgriezās un sāka gaidīt Hiēnu. šī arī drīz vien parādījās.

— Kur tu to kazu redzēji? — viņa sauca jau pa gabalu.

— Ne uz viena ceļa es pat kazas spalvu neatradu!

— Kur tad tu šo meklēji? — Zaķis tincināja.

— Kā kur? No šejienes gāju pa kreisi, kā tu tiki teicis, bet no kazas tur nebija ne smakas.

— Eh tu! Vajadzēja tak doties pa labi! — nosodoši pašūpoja galvu Zaķis, un glupā Hiēna atkal joza meklēt kazu: viņai tā bija sakārojies kazas gaļas, ka ne izturēt. Bet Zaķis pa trešam lāgam izņēma no Hiēnas tīkla visas zivis un sameta tajā važ veselu kaudzi varžu.

Hiēna, arī šoreiz atgriezusies tukšā, bija niknāka par niknu. Pamanījusi vardes, tā pārskaitās, ka saplosīja tīklu drisku driskās, iesvieda to upē un nozvērējās nekad vairs mūžā nenoņemties ar zvejošanu.

Bet Zaķis no tā laika itin mierīgi izmet savu tīklu, un neviens viņu netraucē zvejot zivis.

Atjautīgais Džidiu

Reiz kādam virsaitim bija meita. Viņa bija tik skaista, ka visi apkārtējie jaunekļi tīkot tīkoja pēc viņas rokas. Taču meitene teica, ka izies par sievu tikai pie tā, kurš uzminēs, kā sauc viņas apģērbu. Viņa valkāja apbrīnojamu un neredzētu tērpu, neviens par tādu neko nebija dzirdējis. Kā lai te uzmin?

Gāja laiks, un neviens jauneklis nevarēja uzminēt, kā sauc tērpu, ko valkā virsaiša daiļā meita. Taču kādu dienu skaistuli ieraudzīja džidiu[1]. Ieraudzīja — un meitenes skaistums savaldzināja viņa sirdi. Džidiu bija gauži nabadzīgs puisis; viņam nepiederēja ne zeme, ne lopi, taču viņa vienīgā bagātība bija uzticams suns. Tā kādu dienu puisis pasauca suni un teica:

— Tieši dienas vidū virsaiša meita ies uz upi mazgāt savu tērpu. Izmazgās, izklās upmalā, bet tu aizteci, pagrāb tērpu, savārti to smiltīs un putekļos un klausies, ko meita tev kliegs. Labi iegaumē katru viņas teikto vārdu un pasaki man.

Suns tā arī izdarīja. Tikko meitene izmazgāto tērpu izklāja upmalā zemē, kur gadījies, kur — suns! Izlidoja kā bulta, sagrāba tērpu un tik ņemas to vārtīt pa zemi.

— Ak tu, negantniek! — meitene nobijusies sauca. — Atdod tak manu nansabu un nankiju[2], kam es to saku!

Suns nometa tērpu — un teciņiem dosies pie saimnieka.

Skrien, savādos vārdus atkārtodams. Pēkšņi pamana — uz ceļa nomests kauls. Jāskrien būtu tālāk, bet kā lai tādu dārgumu pamet? Ne jau katru dienu smadzeņu kauliņi uz ceļa mētājas! Suns domāja, domāja, aplaizījās: «Kas būs, būs! Nograuzīšu kaulu, tad arī skriešu tālāk!»

Viņš ņēmās grauzt kaulu — tas tik bija garšīgs! — visu citu pasaulē varēja aizmirst. Atskrien pie saimnieka, un tas vaicā:

— Nu, vai uzzināji?

Suns smagi nopūtās.

— Piedod, — viņš teica. — Es izdarīju visu, kā tu man liki. Meitene skrēja man pakaļ un kliedza: «Atdod …» — bet, ko atdot, es aizmirsu. Tādi pavisam nedzirdēti vārdi. Tad vēl kauls uz ceļa gadījās. Kamēr es to grauzu, viss no galvas izkūpēja.

Puisis uz suni sadusmojās.

— Eh tu! — viņš teica. — Cik reižu esmu teicis: pabeidz vienu darbu, tad ķeries pie otra. Bet vai tad tu klausi!

— Nerājies, saimniek, — suns pacēla ķepu, — gan vēl izdarīšu!

Meitene pa šo laiku atkal bija izmazgājusi savu tērpu un atkal bija to izklājusi upmalā. Pēkšņi — kur gadījies, kur ne — kā vējš nesas suns! Sagrābj tērpu un tik ņemas to plosīt!

— Ak tu, negantniek! — meitene viņam uzkliedza. — Vai tu bez prāta, vai? Tūlīt atdod manu nansabu un nankiju! Atdod! Kam es to saku?

Suns aši jo aši pameta tērpu — un zibenīgi prom pie saimnieka, it kā šim kāds dzītos pakaļ. Bet puisis sēž, galvu nodūris, uz suni vairs i necer.

—Nansaba un nankija! — jau pa gabalu sauca suns.

— Dzirdi, kā tos sauc!

Puisis apkampa suni.

— Nu paldies tev, — viņš teica. Pēc tam uzrāpās visaugstākajā poilonā, tā galotnē izkarināja divus karogus — sarkanu un dzeltenu apsēdās zem karogiem un skanīgā balsī sāka dziedāt:

Nankija — o! Nankija — o!

Viņas tērps ir nankija.

Nansaba — o Nansaba — o!

Viņas tērps ir nanki-saba!

Es uzminēju. No-no! Nankija!

Den-den! Viņas tērps ir nankija!

Viņas tērps ir nankija-a!

Ciemata jaunekļi metās laukā no savām mājām, meitenes pārtrauca pie upes mazgāt veļu. Visi — gan mazi, gan lieli — steidzās pie visaugstākā poilona.

Tagad tik jāsvin kāzas!

Arī virsaiša meita izdzirdēja puiša dziesmu. Samulsusi viņai aizklāja ar rokām seju un skrēja uz mājām pie tēva. Patiesi, pēc trim dienām visi ciemata iedzīvotāji jau līksmojās daiļās virsaiša meitas un atjautīgā džidiu kāzās.

[1] Džidiu (krioļjo) — apkārt klīstošs dziedātājs, parasti fulbes vai mandinga tautības.

[2] Nansaba un nankija — sieviešu apģērba nosaukumi.

Content

Sprīvule Ausma Trīs patiesības

Trīs patiesības

Melna bura zilā okeāna

Par skaistuli Domingu un gudro jaunekli Fodi

Zelta Mbulū

Trīs patiesības

Brīnumainais riekstkoks kešju

Kā trīs dīkdieņi kļuva par meistariem

Kāpēc krokodils neiet medīt mežā

Trīs mīklas

Kāpēc vistas dzerot skatās debesīs

Kāpēc zaķim garas ausis

Kā vecais zemnieks pārmācīja sliņķi

Kāpēc hameleonam plakana galva

Par diviem brāļiem, kuri nekad nestrīdējās

Čūska un varde

Kā vilks un zaķis gādāja savām sievām krelles

Kā nabags kļuva par virsaiti

Nepaklausīgā meitene

Zaķis bundzinieks

Kā brāļi uzveica pūķi

Pūķa Nainaki dāvanas

Zaķis Una un šakālis Loibe

Uzticība

Kā vecais zaķis kļuva par virsaiti

Trīs jaunekļi un meitene

Zaķis un Čoка

Kā šakālis ar badu kāvās

Kā hiēna gribēja upi sausu izdzert

Viltīgais zaķis un bailīgais šakālis

Neroc otram bedri — pats tajā iekritīsi!

Kā trīs draugi bildināja v1rsaiša meitu

Lielīgais stiprinieks

Kā zaķis piemuļķoja ziloni un nīlzirgu

Kā hiēna kāpa debesīs

Zaķis viltībā pārspēj šakali

Kāpēc lauva dzenas pakaļ zaķim

Ērgļa meita

Attapīgais zaķis

Lepnais ganiņš

Pa baismu ceļu

Kā hiēna un zaķis zvejoja zivis

Atjautīgais Džidiu