Osmanis Jāzeps

Sērija brīnumzeme 21 mongoļu pasakas. Arata un lauva

Arata un lauva

mongoļu pasakas

brīnumzeme

PASAULES TAUTU PASAKAS

.

.

TIKŠANĀS AR ZILO RĪTU ZEMI UN TĀS PASAKĀM

Reiz… Jā, jā, tas bija pasakaini sen — gandrīz pirms diviem gadu desmitiem. Dzestrā priekšpavasara dienā ar mūslaiku brīnumputnu Ilu es lidoju uz tālo Mongoliju. Sī zeme manā iztēlē šķita gluži teiksmaina. Bargās vēstures lappuses, kas stāsta par pagātnē aizgrimušajiem hanu laikiem, mijās ar leģendām par Suhe Batoru un šodienas vēstīm par sociālisma celtniecību Mongolijā. Gribējās paša acīm redzēt, kāda īsti ir šī zeme, kādi ir tās ļaudis un kā viņi dzīvo.

Zem lidmašīnas spārna aizzalgoja sniegiem un lediem klātas kalnu grēdas, pēc tam skatienani?*pavērās dzeltenbrūni pauguraini stepju plašumi ar tumšu punktiņu lielākiem un mazākiem puduriem. Prāvāko punktu—jurtu mazās skupsnas bija aīli — lopkopju apmetnes, sīko punktu lielās plētnes bija aitu, govju, kamieļu ganāmpulki… Kādā ielejā pavīdēja lāsmaina upes šautra, gaišu māju kvartāli ar jurtām nomalēs. Tā bija Ulanbatora — Mongolijas galvaspilsēta, un tad no debesu augstumiem mēs strauji sākām tai tuvoties.

Vairākas dienas aizritēja Ulanbatorā. Iepazinos ar rakstniekiem, apmeklēju koncertus, biju pionieru pilī, staigāju pa plašajām, taisnajām centrālajām ielām un iegriezos nomalēs, kur jurtu virknes pamazām nomainīja nami. Noskatījos zirgu jāšanas sacīkstes, kurās mclnacaini puikas uz ņipro mongoļu zirdziņu mugurām demonstrēja apbrīnojamu veiklību. Ar aizrautību sekoju jauno cīkstoņu finālsacensībām. Muskuļoti zēni tradicionālajā cīkstoņu tērpā un mazajos stulmenīšos ar atliektiem purngaliem, rokas iepletuši, viens otru kā divi kareivīgi vanagi brīdi vēroja, tad saķērās cīņai…

. Kādudien mans pavadonis, jaunais rakstnieks Migmars, pavēstīja, ka nākamajā rītā agri dosimies ekskursijā uz vienu no rajona centriem — Cecerlegu.

— Tas nav tālu, — viņš teica, — ap četrsimt piecdesmit kilometru.

Šoferi mums vispār ļoti labi, turklāt mēs brauksim ar pieredzes bagatu braucēju. Ceļš tikai būs tāds pavasarīgs …

Izbraucām ar gaziku vēl pirms rītausmas. Pie stūres sēdēja kalsns večuks, kam spēcīgi rādījās vienīgi vaigu kauli. Nudien, biju nobažījies, vai viņš spēs izturēt tālo braucienu. Ceļš turpretī man nemaz nelikās šaubīgs: zilgam ritam austot, kādu stundu braucām pa gluži ciešamu asfaltu.

Domāju: ja tik vien to'bēdu ceļā kā tās nedaudzās bedrītes, tad veltīgi Migrnars uztraucas. Apkārtne kļuva arvien samanāmāka, arvien zilgmaināka … Te pēkšņi mūsu stūrestētiņš laida pāri kādam lēzenam grāvim tādā kā tīrumā. «Tā!» man iešāvās prātā, «jau aizmidzis!…» Bet Migrnars nopūzdamies sacīja: — Esam tikuši uz ceļa …

—   Kā?. Kur tad te ceļš?

—   Pieci kilometri — tā un pieci — tā. Un četri simti — šitā … — Migrnars pameta ar roku uz priekšu.

Desmit kilometru plats ceļš? Brauc, kā gribi? Izrādījās —jā …

Kur bija manāma kaut cik iebraukta rise, pa to arī ripoja mūsu gaziks. Ripoja vienu stundu, divas… Rīts plauka kā fantastiska rudzupuķe. Stepe, pakalnu kumpās muguras, ieplakas un gravas — zeme un debess tinās zilzilā plīvā.

Rītsvīda zilums pēc kāda laika sāka bālēt un lēnām gaist. Skatienam pavērās arvien plašāki tālumi.

Domāju: «Kādas gan ainavas paveras Mongolijas tuksnesīgajos apvidos un kādas varenajos kalnos? Kāda izskatās Orhonas ieleja ar Cingishana rezidences pilsdrupām? Mongolijas Altajā diženākās kalnu virsotnes sniedzas vairāk nekā 4000 metru augstumā, Gobi Altajā, Hangaja kalngrēdās arī ir turpat vai 4000 metru augsti milzeņi. Liela, īpatna, daudzveidī-ga, dažās dienās neaptverama zeme… Gandrīz divdesmit piecas reizes lielāka par Latviju …»

Pēkšņi nokauca bremzes. Es ietriecos panelī, Migmars — manā skaustā. Bet gar vējstiklu augšup uzšāvās plandoša ēna.

—  Vanags!—stūresvīrs pikti pagrozīja stūri un arī galvu. — Tik tikko stiklu neizsita pagāns …

Pēc kāda laika viņš pamanīja lēzenā nokalnē sirojam lapsu un, laikam nespēdams pārvarēt mednieka kārdinājumu, piedeva gāzi un dzinās labu gabalu rudastei pakaļ, kamēr tā nozuda vērmeļu puduros.

Brokastojām kādā somonā — lauku ciemā. Dzērām tēju ar pienu. Viscaur bija jaušams neatvairāms jēru smārds. Man tā vien likās, ka pat tēja smaržoja pēc aitām … Bet neviens, šķiet, to nemanīja. Un es arī sāku aprast. Centos uztvert mājokļu veidolu, telpu iekārtojumu, ielūkojos cilvēku sejās, viņu ģērbā, ieklausījos valodā, kas man šķita skaidra un labskanīga.

Melnīgsnējie mongoļu bērni šaurām, iešķībām, spridzīgām acīm lūkojās ceļavīros vai savā nodabā skraidīja, rotaļājās. Dzirdēju viņu skanīgo skaitāmo dziesmiņu, kas mazliet atgādināja mūsu rotaļpantus:

Erhe, merhe, Coktima, Ančik, vatičik, Cootima!

Pat pilnīgi nejauši sarunu biedri bija ļoti atsaucīgi, parādīja lielu cieņu man kā draugu zemes pārstāvim, stāstīja par savu ikdienu, paražām. Aizbraucot no somona, piezīmju grāmatiņā tapa dzejolis:

MONGOĻU IERAŽA

Somons —Lauku ciems — vai viss jāapstaigā!

No jurtas uz jurtu sauc doties,

Un te jāskūpsta tikai uz viena vaiga

Atvadoties.

Ciemiņš aizbrauc ar zilu ritu,

Debess un saule to pavada spodra.

Viņš atbrauks vēl kādreiz,

Lai noskūpstītu

Uz otra.

Braucām drīz vien garām iespaidīgajai, vientuļajai Tahira klintij. Spraucāmies cauri lieliem aitu bariem. Nogriezāmies pie kamieļu gana, un viņš, tāpat arī milzīgie kupraini, ļāva mums fotografēties. Migmars pat uzkāpa uz viena «tuksnešu kuģa komandtiltiņa» starp abiem kupriem. Es neuzdrošinājos. Man likās, ka, pajutis svešinieku, lāga kustonis aiznesīs mani vēl Cecerlegai garām …

Apmēram pusceļā šoferis kādas gravas malā pieturēja, lika mums izstaipīt kaulus un pats atstatu no budurganiem — stepes sauszāles kumšķiem — uzkūra ugunskuru, lai drīz vien sauktu mūs pusdienās.

Gaļa garšoja lieliski, tā bija sulīga, ar tīkamu dūmu piegaršu. Koka katlā gatavota gaļa vienmēr labi garšojot, šoferis paskaidroja. «Koka katls» — tas esot iesms… Novākdams traukus, viņš izteica nožēlu, ka nevarot |aut mums pasēdēt uz melnā paklāja — jāsteidzoties, tāls ceļš vēl priekšā.

—   «Melnais paklājs», — paskaidroja Migmars, — tā ir nomelnējusī, no pelniem un oglēm attīrītā ugunskura vieta …

No gravas gaisā pēkšņi cirtās meža pīļu bars; večuks noelsās vien:

—   Unega! Lapsa!

Kā pirmīt, saskrējies ar vanagu, viņš izskatījās tīri vai izmisis: bise viņam bija palikusi mājās!

Pēcpusdienā uzspīdēja rēna saulīte. Un saulgozēs ceļš bieži vien ieņirbējās. Domāju: varbūt man acis nogurušas.

—   Migmar, kas tas? — rādīju uz ņirbošo ceļu.

—  Peles, — viņš mierīgi atbildēja, — jūt mašīnu tuvojamies, steidz pazust alās.

—   Tik daudz peļu? …

—   Nudien netrūkst, — Migmars atmeta ar roku. — Te dzīvās radības diezgan!

Mēģināju pierakstīt dažus zvēru, putnu un kukaiņu nosaukumus mongoļu valodā: buga — briedis, čandaga — baltais zaķis, čono — vilks, temē — kamielis, burged — ērglis, mogoj — čūska …

Atceļā, pamanījis uz kāda aizsaluša ezera pelēkā ledus klāja tumšus siluetus, vaicāju: kas tur?

Migmars atdarināja ar roku bļitkotājiem raksturīgos žestus un piebilda;

—   Trīsreiz šitā, un re — tāda šķila …

Klaji izteicu neticību, un nākamajā mirklī šoferis izdarīja tikpat spēju manevru kā ceļa sākumā — mēs aizkratījāmies pa lauku kaut kur sāņus. Izrādījās, turpat aiz pakalna bija ciemats. Migmars parunājās ar pirmo sastapto sirmgalvi, un tas mūs ieveda savā malkas šķūnītī. Uzmetu acis augstajām grēdām un apjuku — lielās, garās šķilas grēdās bija… sasaldētas līdakas!

Šoferis paņēma klēpi zivju Migmaram un sev, un mēs braucām tālāk.

Sausajās stepēs dega kūla. Liesmiņas lodāja pa zemi, vējš nesa tālumos palsu dūmu plīvu. Tas bija ziemas padošanās karogs. Nu varēja nākt pavasaris. Migmars un šoferis varbūt jau redzēja dzimtos plašumus pārklājamies ar jaunās zāles zaļumu. Vasarā, jūlijā, tad te esot visjaukāk — laiks pieturoties rāms un silts, nedraudot ne lietusgāzes, ne smilšu vētras, stepju klajumi viļņojoties kā zaļa jūra …

Abi dziedāja tautas dziesmas. Tās bija daiļskanīgas, melodiskas, liegi liriskas un arī rotaļīgas. Dažas pavisam īsas, citas — bezmaz vai bezgalīgas. Par zirgiem, par sirmajiem mākoņiem, par kamielēnu, par pavasari un ievām, par mātes glāstu, kas jūtams, lai cik tālu aizbrauktu …

Garajā ceļā diezgan daudz uzzināju arī par mongoļu tautas pasakām. Tagad, kad nāk klajā šī grāmata, pie mongoļu vēstītājas folkloras gribas pakavēties īpaši.

Tāpat kā Eiropas tautu folklorā, arī šeit sastopamies ar visām trim galvenajām pasaku grupām: ar brīnumu, dzīvnieku un sadzīves pasakām. Ne mazums tajās kopēju vai līdzīgu motīvu. Savos kādreizējos sirojumos mongoļi vienotru sižetu patapinājuši no Eiropas, kā arī atstājuši dažlabu motīvu iekarotajos apvidos. Jāpiebilst, ka mongoļi šobaltdien nav sastopami tikai Mongolijā vien, bet arī Burjatijas APSR Baikāla ezera apkaimē un Kalmikijas APSR ziemeļos no Kaspijas jūras, Pievolgā un citur. Dažlabs pasakas aizmetnis vai radošs pārstāsts radies saskarē ar austrumtautu folkloru, ar Indijas vēstītāju vārda mākslu.

Bet arī aizgūtie sižeti, tāpat pārstāsti, kuru galvenie notikumi un tēli šķiet mums gluži pazīstami, ir ar īpatnu mongolisku iekrāšu. Mums, piemēram, ļoti pazīstama var fiTdies pasaka par suni un kaķi, par abiem uzticamajiem draugiem, kuri, gribēdami palīdzēt savam saimniekam» dodas pasaulē meklēt apburto dārgakmeni. Taču saskatīsim tajā daudz arī tādu īpatnību sižetā, detaļās un pat varoņu raksturā, kādas Latvijā nevarētu rasties.

Mongoļu brīnumu pasakās tautas fantāzijas lidojums aizsniedzas no pazemes būtņu lusu valstības līdz debesu valdnieka hana Hurmasta tronim. Teicēju iztēle nereti atspoguļo ūdeņu valdnieka pils daili, viņu dzejiskā izdoma aizved klausītājus varoņgaitās pāri novadu novadiem un zemju zemēm. Bet burvestības un dažādi brīnumi pasakās nav atrauti no reālās dzīves un konkrētās vides, tie dzimst tieši īstenībā, un nereti pasakainie brīnumi būtībā nav nekas cits kā hiperbolizēta, dzejiski sakāpināta realitāte.

Daudzās mongoļu brīnumu pasakās varoņiem — spēkavīriem batoriem jāpārvar vareni šķēršļi. Tie ir nccaurbrienami meži, nepārbraucamas un neapejamas jūras, nepārvaramas kalnu grēdas un stāvas klinšu sienas, ugunskalni un verdoši ūdeņi.

Mongoļu pasaku varoņiem pretī stājas ne vien citi spēkavīri vai milži, bet arī pārdabiski spēki, dažādi nezvēri un briesmoņi: daudzgalvainie mangasi, pūķi, vampīri, kas suc asinis, šulami jeb garpurņi, kas spēj pārvērsties par jebkuru priekšmetu, dzīvnieku vai nezvēru.

Varoņiem vienmēr rodas labi palīgi, vispirms jau viņu uzticamie līdzgaitnieki zirgi, kas prot ierunāties cilvēka balsī un dot labus padomus. Hunana rūsganais kumeļš pasauc palīgā savus brāļus — stepes vēju un negaisa mākoni. Vējš pārnes varoni pāri nāves upei, negaisa mākonis gluži kā burvju paklājs — pāri baismīgajai jūrai. Rūsganais kumeļš zina arī, kā uzveikt daudzgalvaino mangasu.

Labsirdība, nesavtība tiek dāsni atalgota ne vien ar naudu, dārglietām, bet arī ar brīnumainām veltēm: ar nedziestošu oglīti, kura var visu stepes kūlu acumirklī nodedzināt, var likt jūrai vārīties, ar visspēcīgu gana nūju vai bozi, kas pieveic veselu karaspēku, pārmāca jebkuru ienaidnieku, ar ādas maisu, kurā kumiss neizsīkst.

Vēl vairāk par burvjiem, brīnumputniem, gaišreģiem un apburtajiem zirgiem palīdz varoņiem viņu pašu attapība un gudrība.

Mongoļu sadzīves pasakās ar lielām simpātijām notēlots veiklais, apsviedīgais asprātis badarčs — apkārtklejojošais ubags. Viņam nav māju, bieži vien nav ko likt uz kārā zoba, bet viņš ir brīvs un nekad nenokar galvu. Ļaudis viņu labprāt uzņem un izmitina, jo badarčs zina pastāstīt daudz interesanta, nereti var arī bēdās palīdzēt. Blakus asprātīgajam klaidonim badarčam darbojas vientiesīgais sliņķis, kuram uzsmaida laime. Vienmēr viņš pamanās nokļūt briesinpilnos apstākļos, un katrreiz laimīga nejaušība nāk viņam talkā.

Mongoļu tautas pasakās sastopams ne tikai spilgts pozitīvais piemērs, bet arī asprātīgi hiperbolizēts pretpols, kūtrības, neizdarības un nejēglības a^s nopēlums. Tikpat nesaudzīgi kā muļķība, cietsirdība, varmācība un nesaticība atmaskota arī nenovīdība. Pelnīto atmaksu saņem arī ikviens, kurš netur doto vārdu. Aizmirstais solījums arvien tiek atgādināts, bet — ak vai, ja nu to atgādina nevis ar vārdiem, bet ar bozi, kas ne ar kādām lūgšanām nav atvairāma …

Ļoti asi izsmiets slinkums un negausība.

Kā spilgtākie negatīvie varoņi mongoļu sadzīves pasakās notēloti zemes valdnieki, hani, noijoni un citi augstmaņi un viņu pakalpiņi. Par vienu no saviem pavēlniekiem kādā pasakā vienkāršie ļaudis saka: «Mūsu hans kā tāds aptaukojies zirgs: daudz ēd, strādāt nemaz negrib.»

Hani, izkalpinādami spēkavīrus, dod viņiem pārcilvēciskus, brīnumpilnus uzdevumus, cenšas nomaitāt, lai spēkavīri viņu varenību neaizēnotu.

Bet aizvien notiek ta,ka tautas varoņi ne tikai veic visus uzdevumus, bet beigu beigās atdara tautas mocītājiem, kļūst viņu vietā par valdniekiem.

Mongoļu pasakās bieži notēlots nekautrais dīkdienis klejojošais mūks lama. Viņš aizvien ir negatīvais pasaku' varonis, jo arī pieder pie tautas paverdzinātājiem un izsūcējiem. Pirmsrevolūcijas laika Mongolijā liela loma bija reliģijai budismam. Pastāvēja Būdas garīdznieku lamu klosteri, kas vienkāršajai tautai bija jāuztur. Būdas kalpi lamas skaitījās aratu aizgādņi, skolotāji un dziednieki. Viņi klaiņoja no aīla uz aīlu, no jurtas uz jurtu un arī bija uzturami. Tie drīzāk gan bija kā lāsts, jo nekautri jaucās vienkāršo ļaužu dzīvē, izvazāja slimības, pauda tuinsonīgus uzskatus un bieži vien atņēma nabaga mājniekiem pēdējo kumosu. Lama vienmēr notēlots kā nekrietns viltnieks, vienkāršo ļaužu izmantotājs, kura: gudrība ir tikpat apšaubāma kā viņa svētulība.

Ne vienā vien mongoļu pasakā notēlota arī čavganea — vecā, liekulīgā mūķene, kas drīzāk atgādina raganu, nevis dievbijīgu sievu.

Saistošas ir arī mongoļu tautas dzīvnieku pasakas. Tajās darbojas tīģeris, lauva, jaks, vilks, lapsa, zaķis, aita, suns, kaķis un citi pazīstami pasaku varoņi ar zināmu iedabu. Bet mongoļiem ir ari savi iemīļoti dzīvnieku pasaku varoņu pāri? vērsītis un tīģerēns, vērsītis un kazlēns. Uzticama draudzība un attapība pasargā viņus no ļaundariem, glābj visās briesmās. Bez žagatas, bezdelīgas, baloža, zvirbuļa notēlots arī krauklis un ērglis. Vietumis parādās zilonis un antilope. Ne vienā vien pasakā notēlotas peles un arī čūskas. Tās palīdz varoņiem pārvarēt grūtības, veikt izšķirīgus uzdevumus. Mongoļu dzīvnieku pasakās, tāpat kā mūsu folklorā, bieži vien blakus dzīvniekiem darbojas cilvēks.

Mongoļu folklorā zaķim tāds pats raksturs un loma kā klasiskajās pasakās, bet vairāk izcelta attapība; zaķis parādās nereti'interesantās, savdabīgās situācijās un ar izmaņu pasargā ne vien sevi, bet ari citus bēdubrāļus, kas daudz lielāki un stiprāki par vjņu.

Kamielim, tāpat kā zirgam, ļoti liela loma mongoļu tautas dzīvē un arī folklorā. Viena no skaistākajām pasakām ir «Bārenītis baltais kamielēns», kurā ar lielu sirsnību notēlotas mazā, baltā kamielēna ilgas pēc savas mātes, kas nežēlīgi nošķirta un aizdzīta uz svešu malu pie cietsirdīga saimnieka.

Mongoļu tautas sadzīves pasakas cildina uzticamu draudzību — vienu no lielākajiem dārgumiem pasaulē. «Pasaka par draudzību» beidzas ar vārdiem: posts un bēdas baidās ienākt tāda cilvēka jurtā, kam ir uzticami, draugi.

Ko māca mongoļu pasakas? Krietnumu, godīgumu, čaklumu, atsaucību un vērību.

Kā laime rodama? Ne jau savu labumu meklējot, bet palīdzot citiem. «Domājiet par citiem, tad jums pašiem labi klāsies!» saka tevs vecākajiem dēliem, kuri darījuši pāri jaunākajam brālim, pametot viņu likteņa varā. Kāda ir arata dēla Anandas trīskāršā laime? Viņš tēvu paklausījis, labus darbus iemācījies, turklāt prot vērst ļaunus cilvēkus par labiem.

Mongoļu pasakās visai bieži iedarbīgi izmantots raksturu komisms. Veiksmīgā sliņķa, svētulīgā lamas, it īpaši atjautīgā badarča notēlojumā aizvien ievīta humora stīga. Protams, neizpaliek arī satīra, dzēlīga ironija. It bieži izmantots arī situāciju komisms.

Mongoļu pasakās līdztekus tradicionāliem izteiksmes līdzekļiem un pazīstamām pasaku norisēm sastopamas dažas īpatnības, kuras saistītas ar mongoļu tautas dzīves apstākļiem. Tas, pirmkārt, attiecas uz kolorītu, pasakās notēloto dabu: plašajām stepju klajotnēm, pauguriem un kalniem, liellopu ganāmpulkiem, zirgu un kamieļu tabūniem, aitu bariem. Tā kā mongoļu straujie un izturīgie zirdziņi ir mazi, jāšanas sacensībās piedalās nevis pieaugušie, bet gan piecus līdz divpadsmit gadus veci bērni. Bieži pieminēts argals — «govs plāceņi», ar kuru vākšanu nodarbojas čaklas, gudras meitas, saimnieces un cienījami dēli; tas ir ierasts kurināmā veids Mongolijā, un tāpēc ceļošana pāri jūrai uz «govs plāceņiem» kļūst gluži saprotama kā izdomas rotaļa. Nereti pasakās figurē baltā jurta, jurta ar rotājumiem, «koka katls», «melnais paklājs», pavīd dažādi ticējumi. Piemēram, laimi ceļiniekam varot pieburt; slacinot viņa iemītās pēdas ar pienu. Ūdens turpretī, īpaši melns, esot ļauna zīme un ūdensnesējs — nelaimes vēstnesis.

Līdz Cecerlegai un atpakaļ ap tūkstoš kilometru. Braucām turpat vai trīsdesmit stundas. Viņā galā šoferis izskatījās tikpat žirgts kā izbraucot.

Visu ceļu mēs ar Migmaru bijām runājušies, un vecais, nenogurdināmais šoferis ne vien vērīgi klausījies, bet manu pavadoni daudzreiz papildinājis. Ceļu īsinot, viņš bija dziedājis mongoļu tautas dziesmas, kamēr pavisam sabiezēja vakarkrēsla.

Ulanbatorā atvadoties, norāvu cepuri no galvas aiz cieņas pret sīksto vīru. Viņš bija man atklājis savu dzimteni tādu, kāda tā ir, — ārēji paraupju, daudzviet pirmatnīgu, neskartu, raženu un dāsnu, bagātu un savdabīgi krāšņu arī garamantu ziņā.

Viss Mongolijas brauciens kopumā toreiz ilga deviņas dienas. Katra diena iespiedās reljefi atmiņā. Daudzkārt jutos kā parādnieks tālo draugu priekšā. Nebiju tur aizmirsts, saņēmu sirsnīgas vēstules.

Pa šo laiku esmu divkārt ticies ar Migmaru. Vienreiz pavisam negaidīti Krakovā, otrreiz Maskavā bērnu rakstnieku starptautiskajā konferencē. Abiem jau sirmi deniņi, bet atmiņas joprojām dzīvas un spilgtas.

—  Kā mūsu šoferim klājas?

—  Nekādas vainas. Turas kā līdz šim.

—  Pasveicini! Pasaki, ka mongo|u pasaku grāmatu esmu pārtulkojis.

—  Katrā ziņā! Viņš ļoti priecāsies.

Pārlasu pasakas, un man liekas: redzu austam brīnumzilu rītu. Krēsla kļūst palsāka, gaisīgāka, un acu priekšā paveras stepes plašumi, pavīd pakalni un kalngrēdas. Ganāmpulki… Jurtas… Uz ņipra zirdziņa auļo jātnieks ar sveicienam paceltu roku. Bet, rau, tur pamalē aiz tumšzaļas automašīnas uzvirmo palsa putekļu svītra! Vai tas nav mūsu izturīgais gaziks ar nenogurdināmu mongoļu vīru pie stūres? …

Esi sveika, zilo rītu zeme!

** Jāzeps Osmanis

i

DROŠSIRDIS un bailulis

Kādā novadā dzīvoja vīrs, ko sauca par batoru Sedkiltu, par Drošsirdi. Turpat dzīvoja kāds cits vīrs, ko sauca par Aimhaju — Bailuli.

Reiz šim novadam uzbruka ienaidnieks. Bators Sedkiltu paņēma zobenu, šaujamo loku, bultas, uzkāpa zirgā un aizjāja savu zemi aizstāvēt.

Bet Aimhajs apraka zemē savu mantību un paslēpās no ienaidnieka kalnos.

Spēkavīrs Sedkiltu ilgi kāvās ar ienaidnieku, daudzas brūces tika cirstas viņa miesā, tomēr kaujas lauku viņš nepameta. Drošsirdis aizvien atradās kaujinieku pirmajā rindā. Viņu ieraugot, pretinieki pagrieza savus zirgus un bēga.'

Pienāca uzvaras diena, bet līksmajās dzīrēs Drošsirdis neieradās. Turpretī pirmais bija klāt nožēlojamais Bailulis. Kaujinieki aizsteidzās, lai uzmeklētu batoru Sedkiltu, un uzgāja viņu stepē, kur norisa pēdējā kauja. Drošsirdis gulēja zālē un nekustējās.

Kaujinieki satrūkās.

—    Kas tev kaiš? — viņi jautāja. — Vai esi dzīvs? Kāpēc nenāc uz uzvaras dzīrēm?

Drošsirdis trausās kājās un skumji sacīja:

—    Nekad mana roka vairs necilās zobenu, nekad vairs uzvaras svētkos nedzīrošu. Ienaidnieka bulta laupījusi man acu gaismu, akls esmu kļuvis, neko vairs neredzu . ..

Kaujinieki atveda batoru Sedkiltu uz viņa jurtu, Bailulim

sacīdami:

—    Tu esi viņa kaimiņš, palīdzi viņam nelaimē.

Aimhajs atbildēja:

. — Es viņu kā tēvs savu dēlu pieskatīšu. Akls spēkavīrs ir nevarīgāks par mazu bērnu, tāds pat tēju sev nevar uzvārīt.

Tā Aimhajs sacīja, visiem dzirdot. Bet klusībā nodomāja: «Kāpēc lai svešam cilvēkam palīdzu?.Vai es viņu aklu esmu padarījis? Vai es viņu karā esmu sūtījis?»

Tā nodomājis, Aimhajs atlaidās uz sava mīkstā tūbas paklāja un aizmiga.

Ciets miegs bija Aimhajam. No rīta viņš pamostas, atver acis, bet neko neredz. Acu gaisma pa nakti bija zudusi.

Aimhajs, izbaiļu pārņemts, sauca palīgā. To padzirdot, bators Sedkiltu nodomāja: «Laikam Aimhaju piemeklējusi kāda nelaime. Varbūt es viņam varu līdzēt?»

Paņēma bators Sedkiltu kūju un, cik vien ātri varēdams, stupāja pie kaimiņa. Netālu no Aimhaja jurtas viņam ceļā gadījās kāds svešs vīrs. _

—    Kurp iedams? — šis vaicā.

—    Eju pie Aimhaja. Viņu laikam nelaime piemeklējusi, jāiet palīgā.

Vīrs saka: — Neraizējies! Es viņam palīdzēšu. Bet saki — kur tu savas acis esi zaudējis?

—    Naidnieka bulta sagandēja man acis. Neredzu vairs sauli, neredzu dzimto stepi, savu draugu sejas neatšķiru vairs!

Svešais brīdi klusēja. Pēc tam uzlika roku uz batora Sedkiltu pleca, sacīdams:

—    Kurš savu zemi ienaidniekam atkarojis, tam jāredz saule pāri tās plašumiem. Klausies, ko teikšu: ej vien taisni pa šo ceļu, nekur nenogriezies. Kad nonāksi pie liela akmens, piedur pirkstu pie tā un gaidi. Pats redzēsi, kas notiks. Ej aši un nekavējies!

Bators Sedkiltu gāja, kā vēlēts. Gāja ilgi jo ilgi, pēdīgi atdūrās pret dižu akmeni, kas aizšķērsoja ceļu, tālāk neļaudams iet.

Drošsirdis piedūra pirkstu pie tā, un topašbrīd labā acs viņam kļuva redzīga. Piedūra pirkstu atkal — kreisā acs kļuva redzīga.

Bators Sedkiltu aiz prieka pieplaka pie zemes un mutēja to, skatījās saulē un raudāja aiz laimes…

Kad bators dzīrās iet mājās, viņš pamanīja tuvējā kalnā plašu dārzu, dārza vidū — lielu māju. Viņš gribēja paraudzīties, kas tur dzīvo, un kāpa kalnā. Necik tālu Drošsirdis vēl nebija ticis, kad satika kādu svešinieku. Tas nopūlējās ap klintsbluķi, gribēdams to izkustināt. Bators Sedkiltu vaicāja, ko šis tā pūloties, ko ar to bluķi gribot darīt.

Vīrs atbildēja:

—    Visi mūsu strauti izsusējuši, cilvēki mirst aiz slāpēm. Šis klintsbluķis aizsprostojis kalnavotu.

Bators Sedkiltu sacīja:

—    Tādu milzeni pat simt cilvēku nepakustinās, bet tu viens pats gribi to novelt!

—    Šis klintsbluķis ir apburts! — atbildēja svešais. — Pat tūkstoš stiprinieku to neizkustinās. Bet, ja tam piedursies kaujinieks, kuram gods ir vairāk vērts nekā dzīvība, tad klintsbluķis uzreiz sadrups. Visi mūsu zemes kaujinieki jau raudzījuši te cits pēc cita, bet kā nekā, tā nekā. Pamēģini arī tu, varbūt būsi īstais.

Bators Sedkiltu piedūrās pie klintsbluķa, bet tas palika, kur bijis.

—    Kā redzams, arīdzan tu neesi tas, kurš šo klintsbluķi var sadrupināt, — skumji sacīja svešais. — Ej vien savu ceļu…

Bators Sedkiltu devās tālāk un drīz vien aizsniedza kalna virsotni. Te viņš ieraudzīja māju ar dārzu un mājas pagalmā lielu paklāju. Uz paklāja bija izlikti visvisādi gardumi, augļi, kādi vien pasaulē rodami.

To pamanījis, Drošsirdis sajuta milzīgu ēstgribu. Viņš jau pastiepa roku pēc trekna jēra gaļas gabala, tomēr neņēma. «Kā tad es viens pats bez saimnieka ēdīšu?» viņš nodomāja. «Jāpagaida, kamēr namatēvs pārnāks un pacienās.»

Gaida, gaida — saimnieka kā nav, tā nav. Bet ēst gribas, ka vai traks!

Pēkšņi debesīs kaut kas nogranda, nožvīkstēja un dārzā parādījās cilvēkēdājs mangass ar trim galvām.

—    Ko tu te dari? — briesmonis vaicā.

—   Gaidu namatēvu. Trakoti ēst gribas!

Trejgalvis atpleš visas trīs rīkles un ierēcas:

—    Namatēvs ar savējiem tikai rīt pārradīsies, ņem, ko gribi, un ēd — viens kumoss vairāk vai mazāk!

—    Nē, svešās mājās tā darīt neklājas! — atsaka bators Sedkiltu.

Trejgalvis saskaitās:

—    Ņem, kad tev saka! Ja neēdīsi, pašu dzīvu aprīšu!

Bet Drošsirdis nenobijās, palika, kur bijis, un savas domas nemainīja.

—   Ja rīkošos pēc tava prāta, — viņš trejgalvim teica, — tad būšu bezgodis. Gods man vairāk vērts nekā dzīvība!

Briesmonis ierēcās, metās virsū drošsirdīgajam kaujiniekam. Bet šim ne šaujamā loka, ne zobena, nekā. Ko nu gluži kailām rokām padarīsi? Rāva priedi ar visām saknēm no zemes laukā, savicināja un zvēla briesmonim. Tas iekaucās, izpūta uguns liesmas no savām trim rīklēm. Bet Drošsirdis arī no uguns versmes neizbijās.

— Tavs prāts nenotiks! — viņš iesaucās un belza vēlreiz.

No briesmoņa'rīklēm sāka mutuļot melni dūmi, kalns iegrima tumsā. Zeme ar debesīm saplūda kopā. Bators Sedkiltu neredzēja, kā trejgalvis bija pielavījies klāt. Nogāzis Drošsirdi zemē, viņš šņāca pie auss:

—    Ēd, citādi tevi dzīvu aprīšu!

Bators Sedkiltu juta, ka gals klāt. Pēdējo reizi piespiedās viņš pie dzimtās zemes un ska|i iesaucās:

—Kas ar godu mirst, to ļaudis godāt neaizmirst! Kas neprot kaunu, to pat savējie piemin ar ļaunu!

Siem vārdiem izskanot, melnie dūmi pašķīrās un parādījās kāds vecs vīrs.

' — Celies augšā! Celies! — viņš labsirdīgi skubināja.

Bators Sedkiltu pielēca kājās, raudzījās svešajā vīrā.

—    Es tev parādīju ceļu uz lielo akmeni, — vecais saka. — Nu, vai esi to atradis?

Drošsirdis paklanījās vecajam līdž zemei.

—    No sirds tev pateicos, labais burvi! Bet kur gan palicis mangass?

—■ Es pats biju pārvērties par mangasu, gribēju pārbaudīt,

kas tev dārgāks — gods vai dzīvība. Redzu, ka savā godprātībā tu esi taisns kā bulta lidojumā. Lai tev labi klājas!

Bators Sedkiltu gāja mājās, bija tik izsalcis, ka tikko kājas varēja pavilkt. Nonāca pie apburtā klintsbluķa, atspiedās pret to, iai atpūstos.

Tiklīdz piedūrās pie klintsbluķa, tas uzreiz sadrupa. Un no zemes tai vietā izšļācās varens kalnavots. Ūdens brāzās lejup, kur cilvēki mira aiz slāpēm.

Drošsirdis nopriecājās, ka bija citiem nestundā līdzējis. Gāja uz savu jurtu. Satika kaimiņu Aimhaju. Tas nāk, ar kūju ceļu taustīdams. Pasper soli, patausta, pasper soli, atkal patausta.

—    Kas tev lēcies? — jautā bators Sedkiltu. — Ko tu ej taustīdamies?

—    Ak bēdu, manu bēdu! Manas acis ir pagalam! Nekad vairs neredzēšu ne savus treknos aunus, ne savu jauno jurtu, ne sudrablietas!…

Bators Sedkiltu saka:

—    Ej pa šo ceļu taisni uz priekšu un nekur nenogriezies! Nonāksi pie diža akmensfPiedur tam pirkstu, tad redzēsi, kas notiks. Ej aši, nekavējies!

Aimhajs paklausīja kaimiņa padomam. Gāja, gāja, līdz nonāca pie lielā akmens. Piedūra tam pirkstu, uzreiz labā acs kļuva redzīga.. Piedūra pirkstu atkal <— kreisā acs kļuva redzīga.

Ak vai, cik nu Aimhajs kļuva priecīgs! Sāka dižoties:

—    Vai re, kas es par vīru! Acu gaismu protu atdot! Ja gribēšu, tad trešo aci pierē sev ielikšu!

Un viņš piedūrās vēlreiz pie akmens. Pierē tik tiešām viņam radās vēl trešā acs.

Aimhajs aiz prieka iespiedzās.

—    Nevienam cilvēkam nav triju acu, bet man ir! Tagad, skat, ka bators Sedkiltu aiz skaudības atkal nekļūst.akls!

Aimhajs gribēja jozt uz mājām, palielīties ar savām trim acīm, bet kalna virsotnē ieraudzīja skaistu dārzu. Viņam radās vēlēšanās paskatīties, kas tur dzīvo, un viņš uzkāpa kalnā. Dārzā bija māja ar lēzenu jumtu, mājas priekšā atritināts paklājs. Uz paklāja — visvisādi ēdieni, brīnumaini augļi…

Aimhajs pameta skatienu visapkārt, saimnieks nekur nebija manāms.

—          Ko tad vēl vairāk! — Aimhajs nopriecājas. — Pieēdīšos, ik lien!

Viņš sāka mieloties. Pagaršoja visus ēdienus, kādi vien uz aklāja bija rodami. Saule jau laidās uz rietu, bet Aimhajs aizvien 'ēl nebija mitējies. Kad viņš tiesāja pēdējo jēra stilbu, kur bijusi, :ur ne, pēkšņi atlidoja žagata. Apsēdās uz paklāja, ieknāba ābolā.

redzēdams, Aimhajs svieda viņai ar jēra stilbu:

—    Tiš, projām, zagle! Ne tev te galds klāts!

Žagata nez kur aizlaidās, bet Aimhajs tagad ķērās pie augļiem.

Ēda, ēda, kamēr uznāca nakts. Bail bija pa nakti iet mājās. Tad nu šis uzrāpās uz mājas lēzenā jumta un tur cieši iemiga. Memaz nedzirdēja, kā, rītam austot, dārzā sapulcējās visādi zvēri. Ieraudzījuši uz paklāja apgraužas vien, tie sašuta:

—      Kas apēdis musu brokastis?! Lai tikai zaglis tiek mūsu nagos — gabalu gabalos saplosīsim!

Vilks paošņāja gaisu, iegaudojās:

—    Nudien te ož pēc viena nešķīsta cilvēka!

Bet lācis, pacēlies pakaļkājās, palūkojās uz jumtu un sacīja:

—    Re, kur viens guļ! Droši vien tas būs tas izēdājs!

Lūsis nogaudās:

—      Vai cik žēl! Šogad tīģeris noliedza mums aiztikt cilvēkus. Kurš tad uzdrīkstēsies mūsu pavēlnieka tīģera pavēli nepildīt!

—    Neviens pats! — zvēri atsaucās.

Pēkšņi no tuvējā koka spārnos pacēlās žagata, apmeta loku ap jumtu, uz kura gulēja Aimhajs, un iekliedzās:

—    Tas jau nav cilvēks! Tas ir kaut kāds mošķis!

—       Ko tu, žagata, mels? — sacīja vilks. — Vai tad tu neredzi, ka viņam ir divas rokas un divas kājas? Kas tad viņš par mošķi? Cilvēks!

—      Nē, nav vis! Re, ka nav! — žagata palika pie sava. — Visiem cilvēkiem ir divas acis, bet šim trīs! Vai esi redzējis cilvēku ar trim acīm?

Tad saslējās pakaļkājās lauva, paskatījās uz guļošo Aimhaju, redz — žagatai, nudien, taisnība.

—      Grābiet ciet! — ierēcās lauva. — Tas nav cilvēks! Viņam ir trīs acis!

Zvēri uzlēca uz jumta un saplosīja Aimhaju gabalu gabalos.

TRĪSKĀRŠĀ LAIME

Stepē viena otrai blakus bija uzceltas divas jurtas. Vienā dzīvoja nabaga arats — vienkāršs lopkopis, otrā — bagāts. Aratiem bija dēli. Nabaga arata dēlu sauca par Anandu, bagātā -arata dēlu — par Bumburu.

Kad nabaga lopkopja dēlam apritēja desmit gadu, tēvs viņu pasauca un sacīja:

—    Dodies uz pilsētu, topi par kalpotāju bagātam cilvēkam. Pa dienu kalpo viņam, pa nakti mācies lasīt un rakstīt. Mācītam cilvēkam vieglāka dzīve, viņu bēdas nepiemeklē.

Pirms aiziešanas no dzimtās jurtas, Ananda iegāja pie kaimiņa, vaicāja, vai Bumburs negribētu nākt līdzi uz pilsētu mācīties.

Bumburs atmeta ar roku un uzgrieza muguru.

—    Nevis gudrība nes laimi, bet gan bagātība, — viņš sacīja. — Manam tēvam ir tūkstoš aitu. Kāpēc man būtu jāmācās? Es tāpat esmu laimīgs: vēdj^s man vienmēr pilns.

Ananda aizgāja uz pilsētu, sāka kalpot kādam ierēdnim. Pa dienu apdarīja mājas darbus, pa nakti, kad visi gulēja, mācījās lasīt un rakstīt.

Pagāja divi gadi, Ananda jau pavisam tekoši lasīja un itin glīti rakstīja. Mājās pārnācis, sacīja tēvam:

—   Jūsu vēlējums izpildīts. Es māku tagad lasīt un arīdzan rakstīt.

Tēvs uzteica dēlu par centību, bet, gulēt iedams, sacīja:

—   Rīt atkal dodies uz pilsētu. Gribu, lai tu iemācītos spēlēt flautu. Labs spēlmanis iespēj vairāk nekā burvis: viņš var ļaundari vērst par labu cilvēku un cietsirdim var likt atmaigt.

Puisim gan nenesās prāts šķirties no tēva jurtas, bet nevarēja jau nepaklausīt vecāka cilvēka padomam.

Ananda atkal iegriezās pie Bumbura, atkal vedināja sev līdzi.

—    Kam man tā flautas spēle? — sirdīgi atsaucās Bumburs. — Es varu vai desmit spēlmaņus pasaukt un likt sevi uzjautrināt, man zelta un sudraba diezgan!

Ananda atgriezās pilsētā, atsāka kalpotāja darbu. Kad saule norietēja un saimnieks likās gulēt, Ananda devās uz pilsētas otru ilu. Tur dzīvoja vecs spēlmanis. Viņš mācēja labi spēlēt flautu, t neprata ne lasīt, ne rakstīt. Spēlmanis sacīja:

—    Iemāci man lasīt, bet es iemācīšu tev spēlēt flautu.

Sešsimt reižu Ananda pusnaktī nāca mājās no vecā spēlmaņa.

e lietus, ne sals, ne vētra — itin nekas nespēja viņu aizkavēt, ad pienāca diena, kad vecais flautists cītīgajam māceklim sāja:

—          Nu tu spēlē labak par mani, vari pie sava teva atgriezties, 'aldies tev par lasītmāku!

Ananda pārnāca mājās; tēvs paklausījās viņa spēli un bija ipmierināts. Bet, gulēt iedams, sacīja:

—            Rīt atkal dodies uz pilsētu! Gribu, lai tu iemācītos spēlēt sahu.

Rītausmā Ananda atkal atvadījās no dzimtās stepes. Bumburs padzirdējis gardi nosmējās:

—       Tam nu gan tēvs dikti nešpetns gadījies, trenkā vienā trenkāšanā!

Sešsimt dienu Ananda mācījās šaha spēli un iemācījās tik labi, ka bija neuzveicams.

Ananda starodams pārradās mājās. Bet te viņu gaidīja lielas bēdas. Pa viņa mācību laiku bija saslimis un nomiris tēvs. Turklāt tēva jurtā bija iemitinājušies laupītāji. Tie, ieraugot Anandu, sacīja:

—            Šonakt iesim zirgus zagt. Tev būs jānāk mums līdzi par palīgu. Ja nenāksi — nožmiegsim!

Rīta gaismai svīstot, laupītāji devās zirgus zagt. Krietnajam puisim bija jāpiebiedrojas. Ceļā viņš atskatās, redz — Bumburs nopakaļ velkas. Arī šo laupītāji bija savaņgojuši. Jāja, jāja, apmetās ezermalā atpūsties. Ananda uzlūkoja laupītājus un nodrebinājās: viņu sejas bija tik ļaunas! Tad viņš atminējās tēva padomu: «Labs spēlmanis iespēj' vairāk nekā burvis: viņš var ļaundari vērst par labu cilvēku un cietsirdim var likt atmaigt.»

Paslepen Ananda nogrieza niedri, iztaisīja no tās flautu un sāka pūst grūtsirdīgu melodiju.

Ananda spēlēja brīnum jauki, tik jauki, ka laupītāji pat aizmirsa savu ļauno nodomu. Viņi klausījās grūtsirdīgo dziesmu, un viņu sejas kļuva aizvien labsirdīgākas un vēlīgākas. Līdzko Ananda beidza pūst flautu, laupītāji paģērēja:

—    Spēlē vēl! Spēlē, cik jaudas! Tāda mūzika līdz šim nav dzirdēta!

Ananda turpināja spēlēt. Spēlēja, kamēr saule uzkāpa stāvus debesīs. Tad laupītāju virsaitis sacīja:

—    Par to, ka tik labi spēlēji, tevi atbrīvojam. Ko gribi, to prasi.

Ananda norādīja uz Bumburu:

—    Atbrīvojiet arī viņu un iedodiet mums labus zirgus.

Laupītāji vaicāja Bumburam:

—    Bet ko tu proti?

—    Itin neko, — Bumburs atbildēja.

Laupītāji nopriecājās:

—    Tad gan tevi vaļā nelaidīsim. Neprašam nekas cits neatliek kā iet zagt.

Ananda uzlēca zirgā, aizjāja uz kādu lielu apmetni, bet nezināja, ko iesākt: naudas viņam nebija un nebija arī ko ēst.

Apmetnē atradās liela, balta jurta ar pārtiku simt cilvēkiem. Jurta piederēja bagātniekam, kurš visā apmetnē vienīgais prata rakstīt. Tam, kas nedēļu ^ļ»ar velti bija nostrādājis, viņš uzskrīpāja zīmi. To uzrādot, baltajā jurtā varēja saņemt mazumiņu gaļas, pikuci tauku, Šķipsnu sāls un tējas zāles.

To uzzinājis, Ananda uzskrīvēja simt tādu zīmju un izdalīja visiem izsalkušajiem aratiem. Arati aizgāja uz balto jurtu, parādīja zīmes un paņēma visu ēdamo. Todien nabadziņi pirmo reizi mūžā paēda, kā nākas. .

Labie ļautiņi savam labvēlim sacīja:

—    Paldies par tavu dāsnumu! Bet nu nekavējies vis ilgāk! Citādi negantais bagātnieks tevi notvers un liks piesiet zirgam pie astes!

Ananda paklausīja padomam. Aizgāja uz kaimiņu novadu, redz: tur visi noskumuši staigā — ne smejas kāds, ne par lāgu uzsmaida.

Apvaicājās, kas viņus tā sadrūvējis. Ļaudis atbild: .

—   Mūsu hanam patīk šaha spēle. Katru dienu zaldāti — ciriķi grābj kādu ciet un ved pie hana spēlēt šahu. Kas zaudē, tam beigas. Hans pats šim nošņāpj galvu.

Ananda vaicāja:

—    Bet, ja hans zaudē, kas tad?

—   Tas vēl nekad nav piedzīvots, — pavalstnieki atbildēja.

—    Hans spēlē labāk par visiem.

Ananda pienāca pie hana jurtas, redz: tās tuvumā sēž kādsnelaimīgais un raud tavu raudāšanu. Ananda ielūkojās viņa vaigā — tas taču Bumburs!

—    Ko raudi? — Ananda jautā.

—    Dievi netur uz mani labu prātu! — Bumburs novaidējās.

—    Tik tikko dzīvs no laupītāju nagiem izspruku. Bet nu mani hana ciriķi nogrāba! Vai es hanam šaha spēlē kāds pretinieks?

—    Jā, bēdu lietas! — Ananda sacīja. — Nu tava galviņa ripos!

Bumburs ļāva atkal asarām vaļu, sāka lūgties:

—    Iemāci mani spēlēt šahu, kazi, hanu uzvinnēšu.

Ananda atbildēja:

—   Var redzēt, parunu esi aizmirsis: slinkot viegli, mācīties grūti.

Tobrīd no jurtas iznāca hans, lika jurtas priekšā iznest šaha galdiņu un sāka ar Bumburu spēlēt. Bumburs izdarīja vienu aplamu gājienu, pēc tam vēl vienu un pēc trešā zaudēja spēli.

Hans izrāva no maksts zobenu, atvēzās, lai Bumburam galvu nošņāptu. Šai mirklī Ananda sacīja:

—    Pagaidiet brīdi, vēl viņu nesodiet! Es iešu jums pretiniekos. Ja zaudēšu, cērtiet nost galvas abiem.

—• Labi, — negantais hans iesmējās. — Acīmredzot tev apnicis galvu uz pleciem nēsāt. Sēdies pretī!

Ananda apsēdās, jautāja hanam:

—    Ja pazaudēšu, cērtiet galvu nost, bet, ja jūs zaudēsiet, kas tad būs?

Hans atkal iesmējās:

—    Neviens vēl nav mani uzvarējis, kur nu tu to izdarīsi,, zaļknābis tāds! Ja tomēr uzvarēsi, tad apsolu izpildīt jebkuru tavu lūgumu.

Abi sāka spēlēt. Visriņķī sapulcējās ļaužu, ka biezs — gan zirgos, gan bez zirgiem. Nepagāja ne stunda, Ananda bija hanu uzvarējis.

Hans pielēca no paklāja zaļš aiz dusmām, bet solīts paliek solīts: jebkurš uzvarētāja lūgums jāizpilda.

—   Man ir tikai viens lūgums, — Ananda sacīja, — lai tavā novadā turpmāk nekad vairs cilvēki netiktu sodīti ar nāvi.

Ļaudis, to izdzirduši, sauca:

—    Pareizi! Pareizi! To tu labi pateici!

Hanam nekas cits neatlika kā visiem paziņot:

—   Aizliedzu manā valstī nāvessodus!

Bumburs metās savam glābējam ap kaklu.

—   Tu nu gan esi laimīgs, ka hanu uzvarēji!

Ananda atbildēja:

—   Esmu trīskārt laimīgs! Vispirmām kārtām paklausīju tēvam, otrkārt, kopš bērna kājas iemācījos labus darbus darīt un, treškārt, ļaunos cilvēkus varu vērst par labiem.

KĀ LAIME RODAMA

Kādam tēvam bija trīs dēli. Divi — gudri, trešais — muļķītis. Viņu sauca par Davadofžu. Varbūt Davadoržs nemaz nebija tāds tukšprātis, bet brāļi vienmēr viņu izsmēja. Lai Davadoržs darītu ko darīdams, viss tiem likās smejams un zākājams. Pazaudē svešs ceļavīrs savu naudas zutni, Davadoržs atrod un dzenas vai līdz saulrietam svešajam pakaļ, lai naudu atdotu. Vecākie brāļi smej:

—   Muļķis! Atrod laimi un notriec zirgu, lai no tās tiktu vaļā.

Atklīst pie viņu jurtas sveša aita, Davadoržs aizved to saimniekam.

Brāļi errojas:

—    Kāds muļķis! Būtu aitu nokāvis, ticis pie gaļas, bet ko šis!

Reiz brāļi iedod Davadoržam sudraba naudas gabalu, saka:

—    Brauc uz tirgu, pērc, ko vēlies.

Aizjāj Davadoržs uz tirgu, brāļi berzē rokas slepenā priekā:

—    Redzēs, redzēs, ko muļķis sev nopirks! Varbūt tukšu tējas turzu.

Pret vakaru Davadoržs pārrodas mājās; brāļi vaicā:

—    Nu, ko nopirki?

Davadoržs saka:

—    Neko nenopirku. Izstaigāju visu tirgu, nav tur nekā tāda„ ko būtu gribējis. Ņemiet vien savu naudu atpakaļ.

Nu brāļi no tiesas apskaitās.

—   Tas dulburs jau nekur vairs nav liekams! Vācies projām un ej, kur acis rāda!

Tēvam kļuva žēl jaunākā dēla.

—    Kāpēc jūs dzenat viņu prom no mājām? Viņš taču viens svešumā pazudīs!

—    Kazi, nepazudīšu vis, —'Davadoržs ierunājās, — dzirdēju ļaudis runājam, ka rietpusē dzīvojot kāds vecs viszinis. Pavaicāšu viņam, kur lai bez jurtas palieku, ko lai bez lopiem, bez zirga iesāku.

Uzmauca cepuri galvā, atvadījās un devās plašā pasaulē.

Pēc necik ilga laika nonāk viņš kādā kaimiņnovadā un redz: pie jurtām aitas guļ un nekustas, zirgi tikko kājas velk un cilvēki izdēdējuši, nomērējuši staigā.

Davadoržs vaicā:

—    Kas jums vainas?

Ļaudis viņam atbild:

—    Drīz būs jau mēnesis apkārt, kopš mūsu strauts izsusējis. Mums nav ar ko slāpes dzesēt. Bez zelta var iztikt, bez ūdens — ne. Drīz vien visi būsim pagalam.

Davadoržs saka:

—    Es eju uz rietiem pie vecā visziņa padomu prasīt, kā laime rodama. Pavaicāšu arī, kālab jūsu strauts izsusējis.

Pēc tam Davadoržs gāja tālāk.

Saulītei aiz pamales laižoties, nokļuva viņš pie kādas jurtas pakalnā. No jurtas iznāca daiļa meita un veca sieva. Davadoržs paklanījās vecajai sievai, un viņa atņēma laipno sveicienu. Pēc tam viņš paklanījās "jaunajai daiļavai, bet viņa to neievēroja.

Tad vecā sieva sacīja:

—    Nedusmo uz manu meitu. Viņa ir akla. Jau no bērna kājas viņu apņem mūžīgā'tumsa.

To sacījusi, sieva apraudājās.

—    Neraudi, — sacīja Davadoržs. — Es eju pie vecā visziņa, gribu pavaicāt, kā laime rodama, pajautāšu viņam arī, kā tava meita varētu acu gaismu atgūt.

Davadoržs gāja atkal tālāk uz rietiem. Gāja vienu dienu, gāja otru, gaja trešu, septītajā dienā nonāk kalnu pakājē — pie,alas, kurā dzīvo viszinis.

Vecais, ieraugot jaunekli, vaicā:

—    Kas tev uz sirds, manu zēn?

Davadoržs atbild: •

—    Vienā novadā strauts izsīcis. Tur lopi beidzas nost un ļaudis cieš no slāpēm. Un kādu daiļu jaunavu piemeklējusi liela bēda. Jau sešpadsmit gadu viņu apņem melna tumsa. Saki, kas jādara, lai strauts atkal tecētu un lai aklā daiļava taptu redzīga!

Viszinis sacīja:

—    Tā novada ļaudīm jāiet uz strauta izteku. Tur viņi paši redzēs, kas jādara. Aklā daiļava kļūs redzīga, kad viņas kreisajai rokai pieskarsies jauneklis, kuram lemts kļūt par viņas vīru. Ja pagūsi rīt līdz saullēktam aiznest manu atbildi, viņi būs glābti. Ja nepagūsi, viss paliks, kā bijis.

Davadoržs patencināja viszini un steigšus devās atceļā.

—    Pagaidi, — viņu aizturēja vecais, — tev tāls ceļš ejams. Vai nepaņemsi zirgu?

Davadoržs atskatījās —^ai tu re, ko, palss, apseglots rumaks viņa priekšā dīžājas. Davadoržs uzlēca zirgā un prom bija. Cik ilgi jāja, cik ne, te pēkšņi atģidās, ka bija aizmirsis pavaicāt viszinim, kā lai dzīvo bez jurtas, bez lopiem, bez naudas. Gribēja jau griezties atpakaļ, bet nodomāja: «Ja jāšu atpakaļ, nepagūšu rīt līdz saullēktam aiznest visziņa atbildi. Tad daiļā meita neatgūs acu gaismu un daudzi ies bojā aiz slāpēm. Labi,» nodomāja pie sevis Davadoržs, «pajautāšu citreiz.»

Viņš piejāja atkal pie jurtas pakalnā, pretī iznāca tā pati vecā sieva ar savu ,aklo meitu.

—    Klausies, ko teica viszinis! — sacīja Davadoržs. — Tava meita kļūs redzīga, tiklīdz viņas kreisajai rokai pieskarsies jauneklis, kuram būs lemts kļūt par viņas vīru.

—    Lielo paldies! — vecā sieva sacīja. — Tikai es nezinu, kura roka viņai labā, kura kreisā.

—     Rau, šī roka ir kreisā, — norādīja Davadoržs un pieskārās jaunavas kreisajai rokai.

Jaunava uzreiz iesaucās:

—    Es redzu, redzu! Redzu sauli, redzu stepi, redzu debesis — visu redzu! Ak, cik es esmu laimīga!

Māte apkampa Davadoržu, pēc tam atģidās un sacīja:

—   Tātad tev lemts kļūt par viņas viru! Paliec šeit! Mums ir laba jurta, govis, aitas. Ik dienas būsi sātīgi paēdis.

—   Patlaban nevaru palikt. Man līdz saullēktam jāpagūst nokļūt kaimiņnovadā. Citādi tur lopi un ļaudis aiz slāpēm ies bojā.

Tad daiļā meita sacīja.

—   Negribu laist tevi vienu! Ņem mani līdzi!

Davadoržs uzsēdināja sev aiz muguras uz palsā zirga līgavu un laida auļos. Atjāja kaimiņu novadā, redz, ka tur ļaudis vairs ne paiet nevar: guļ jurtās, nāvi gaidīdami.

Davadoržs viņiem uzsauca:

—    Dodieties uz strauta izteku, tad jūsu posta dienas beigsies.

Ļaudis viņam atbild:

—   Mums nav spēka piecelties. Laikam būs aiz slāpēm jānomirst!"

Davadoržs uzšāva palsajam zirgam un pats devās uz strauta izteku. Atjājis redz — beigts zilonis uzgāzies iztekai virsū, ūdens tek uz citu pusi projām. Davadoržs atbīdīja snuķi sānis, ūdens sāka tecēt pa veco gultni.

—    Nu jāsim pie mana tēva, — Davadoržs sacīja līgavai. — Lai redz, kādu sievu sev esmu atradis. Lai redz arī mani brāļi, cik tu laba un skaista!

Viņi atjāja pie upes, pārcēlās viņā krastā un nokāpa no palsā zirga atpūsties. Pēkšņi Davadoržs pamanīja smiltīs pusdzīvu zivtiņu, sārtspurīti, guļam. Droši vien vilnis viņu krastā bija izmetis.

Davadoržam žēl kļuva zivtiņas. Viņš saudzīgi paņēma to un ielaida upē.

Zivtiņa atpeldēja gabaliņu no krasta un cilvēka balsī ierunājās:

—    Paliec, neej nekur projām!

Un nozuda dzelmē.

Pēc brīža no upes izjāja jātnieks uz balta zirga, pieauļoja pie Davadorža un skaļi sacīja:

—   Tevi aicina ūdeņu valdnieks! Steigsimies!

—    Nevar būt! — Davadoržs izsaucās. — Kas man pie viņa meklējams?

—    Nobijies gan? No ūdeņu valdnieka tev bail?

—    Kāpēc lai es no viņa bītos? — Davadoržs atsaucās. — Braucam! Paskatīšos, kā šis dzīvo.

Davadoržs pavēlēja līgavai ar palso zirgu jāt pie tēva un gaidīt viņu mājās. Kad līgava bija prom, Davadoržs apsēdās dzelmes jātniekam aiz muguras, un baltais zirgs acumirklī nozuda viļņos. Davadoržs nepaguva ne atskatīties, kad bija jau klāt dzelmju pils. Davadoržs iegāja pilī, pretī viņam steidzās pats valdnieks, zivtiņu, sārtspurīti, rokās turēdams.

—    Esi sveicināts, draugs! — viņš izsaucās. — Tu izglābi no nāves manu mīļoto meitu.

Tiklīdz valdnieks to pateica, zivtiņa pārvērtās par skaistuli ar sudrabotu seju un zeltsarkaniem matiem.

—    Paliec pie mums, — valdnieks sacīja. — Atdošu tev meitu par sievu, ierādīšu lielu jurtu, uzdāvāšu daudz jūras zirdziņu. Došu tev uzticamus un izdarīgus kalpus.

Davadoržs atbildēja:

—    Nevaru pie tevis palikt. Mani mājās gaida līgava un tēvs. Kas cits par viņu vecumdienās gādās?

—   Ja tā, tad nekavēju tevi, — valdnieks teica. — Šķiroties došu tev trīs dāvanas. Liec tās lietā pēc sava prāta. Te būs cepure. Kad uzvilksi to galvā, kļūsi neredzams. Te būs zelta āmurs. Septiņas reizes pa zemi uzsitīsi, parādīsies zelta jurta. Un te tev būs aunādas kažoks. Tiklīdz uzvilksi mugurā, trīs reizes nopurināsies, sāks lietus līt.

To sacījis, ūdeņu valdnieks pavēlēja aizvadīt Davadoržu līdz krastam.

Davadoržs uzlēca baltajā zirgā un acumirklī izjāja krastā. Nokāpa no zirga; tas tūdaļ nozuda ūdenī, kā nebijis.

Davadoržs steidzās uz mājām ar aunādas kažoku plecos, burvju cepuri piedurknē un zelta āmuru azotē.

Pievakarē Davadoržs tuvojās tēva mājām, uzmauca cepuri galvā, kļuva neredzams. Skatās: blakus viņu vecajai jurtai uzslieta jauna. Pienāk klāt, dzird vecāko brāli sakām:

-— Šajā stepē dzīves vairs nav. Saule izdedzinājusi visu zāli, visi lopi nobeigušies, pat kamieļi ir jau uz sprāgšanu. Palsais zirgs vien dzīvs palicis—tas, ar kuru muļķīša līgava pie tēva atjāja. Dosimies projām, kamēr vēl laiks!

Otrs brālis atbildēja:

—   Vai tad var uz viena zirga gan tēva, gan mūsu jurtu aizvest projām? Bez tam vēl muļķīša līgava līdzi vedama.

'Vecākais brālis nikni atcirta:

—    Kāda joda pēc tēvs jāņem līdzi? Viņš jau tik vecs, ka pat aitas vairs nespēj ganīt. Tā muļķīša līgava arī jāpamet. Vakarā, tiklīdz šie aizmigs, paņemsim savu jurtu un jāsim upes ieleju meklēt.

Davadoržs brāļus nekavēja. Naktī šie nozaga palso zirgu un nozuda. Bet Davadoržs nemanīts iegāja tēva jurtā, apgūlās pie ieejas un apsedzās ar aitādas kažoku.

Otrā rītā, saulei austot, Davadoržs pamodās un noņēma burvju cepuri.

Tēvs un līgava steidzās viņu apkampt. Abi aiz prieka nevarēja ne parunāt. Mutēja Davadoržu, cēla galdā tēju ar pienu.

Davadoržs dzer tēju, tēvs viņam saka:

—    Labi, ka pārradies, dēls! Mūs piemeklējušas posta dienas. Jau divus mēnešus lietus nav lijis. Visa zāle izdegusi. Ganības iznīkušas, lopi apsprāguši. Jābēg no šejienes projām. Iešu, teikšu taviem brāļiem, lai pošas ceļā.

Davadoržs sacīja:

—    Neej nekur! Viņi naktī,uz mana palsā zirga jau aizmanījās projām un pameta jūs likteņa varā.

Tēvs sadrūma, pēcj tam pārmeta nepateicīgajiem dēliem:

—    Būtu jel gabalu tūbas pametuši, ar ko jurtu pielabot, tā jau galīgi savecējusi.

—   Nav liela bēda, — sacīja Davadoržs.

Viņš izgāja no būdas, spēra septiņus soļus, izņēma no azotes zelta āmuru un septiņas reizes uzsita pa zemi. Re, uzreiz tanī vietā parādījās zelta jurta! Staro tā, ka acis žilbst.

Vispirms tēvs nopriecājās par zelta jurtu, bet pēc tam sacīja:

—    Ko mēs ar skaisto jurtu iesāksim, ja visi kaimiņi bēg kur kurais. Te jau viss iet uz galu_— redzi: visa zāle izdegusi — lopus nav kur ganīt.

Davadoržs, uzklausījis tēva vārdus, neko neteica, apvilka aitādas kažoku, trīsreiz to papurināja, un uzreiz sākās lietus gāze. Trīs stundas lija kā no spaiņa. Bet, kad lietus bija mitējies, zāle stepē sāka zaļot, aitas ieblējās, govis iemaurojās.

—    Eku, — tēvs ieteicās, — būtu bijis mums tikai zirgs!

Viņš nepaguva to izteikt, kad jau iedunējās zeme, šurp no tālumiem atauļoja baltais zirgs. Pamanījis Davadoržu, zirgs priecīgi iezviedzas un apstājās tieši pie zelta jurtas.

Bet otrā dienā brāļi pārradās tikko dzīvi. Viņi pastāstīja, ka zirgs stepes vidū nosviedis šos nost un aizjoņojis atpakaļ .. .Šiem nācies stepē savu jurtu pamest un kātot atpakaļ. Labi, ka ceļā galu neesot dabūjuši!

Davadoržs saka:

—    Labi! Dzīvojiet pie mums. Visiem vietas būs gana.

Tēvam vaigs apmācās, tomēr viņš neliedza abiem dēliem pajumti, tikai piebilda:

—    Lai jau! Varbūt reiz prātā pieņemsies.

Tad viņš paņēma tašuru — nūju, kurai galā piesieta ādas sloksne, un ņēmās šos pārmācīt, sacīdams:

—    Ne sava labuma pēc cilvēks nāk pasaulē, bet lai citiem palīdzētu. Domājiet par citiem, tad arī jums pašiem labi klāsies! Tad zināsiet, kā laime rodama!

SPĒKAVĪRS HUNANS

Reiz kādā hana valstī dzīvoja nabadzīgs gans ar savu sievu. Viņiem piedzima dēls, ko nosauca pa Hunanu. Zēns auga acīm redzami. Jau otrā dienā viņu vairs nevarēja vienā aitādā ietīt: tā bija par mazu. Pēc divām dienām — divu aitādu nepietika. Piektajā dienā — piecu aitādu bija par maz.

Lūk, kas par diženu vīru veidojās!

Tēvs uzdāvināja Hunanam rūsganu kumeļu, pataisīja seglus, loku ar bultām, iedeva iemauktus. Hunans sāka medīt. No medībām aizvien pārveda lapsādas, — vairāki zaķi, pie segliem piesieti, kuļājās.

Viendien cauri savai valstij jāja pats valdnieks. Viņš padzirdēja, kā ļaudis slavē Hunanu:

— Tas tik ir bators! Viņš dienās kļūs par hanu! Mūsu hans kā tāds aptaukojies zirgs: daudz ēd, strādāt nemaz negrib.

Hans apskaitās, nolēma Hunanu nomaitāt. Pavēlēja atvest gana dēlu pie sevis. Kad pavēle bija izpildīta, sacīja:

—   Dzirdēju ļaudis runājam, tu esot vislielākais drošsirdis manā vilstī. Bez tam dzirdēju — tavs rūsganais kumeļš esot visātrākais zirgs pasaulē. Jāj taisni uz dienvidiem, uzmeklē tur desmitgalvaino mangasu un atgādā uz manu jurtu.

—    Labi, — Hunans atbildēja, — gatavojiet tikai šim briesmonim labi dziļu bedri!

Bators apsegloja rūsgano kumeļu, paņēma simt pēdu garu ukrjuku— nūju ar jēlmītas ādas cilpu zirgu ķeršanai — un aizjāja uz dienvidiem. Kur citi būtu jājuši gadu, viņš jāja mēnesi, — mēneša tiesu kumeļš noskrēja vienā dienā.

Bators auļoja pa stepi, vējš vien gar ausīm svilpoja. Piepeši kumeļš ceļa vidū apstājās, saminstījas, saslējās pakaļkājās.

Hunans jautāja:

—    Kamdēļ apstājies? Ko tālāk neauļo?

Zirgs atbild:

—    Vai redzi melnu punktu, rau, tur pamalē, kur debess ar zemi saplūst?

—    Redzu , — Hunans atbildēja. — Tas būs kāds liels kalns.

—    Nē, nav vis kalns. Mangass tur sēž savā zirgā — desmitgalvainais cilvēkēdājs.

—    Auļo turp! — uzauca Hunans un norāva no pleciem loku.

—    Nē, kamēr mangass sēž zirgā, tikmēr viņš ir neuzveicams. Viņš jānodabū no zirga. Klausies, ko teikšu. Paņem simtpēdu garo ukrjuku un paslēpies kokā.

Hunans tā arī izdarīja. Uzrāpās kokā, sēž, ukrjuku rokās turēdams, un gaida, kas tālāk notiks.

Mangass, pamanījis kumeļu pa stepi rikšojam, uzšāva savam šķimelim, — tas minūtē triju dienu tiesu noauļoja.

Rūsganais kumeļš pieskrēja pie koka, stāv, nekust ne no vietas.

Mangass nokāpa no zirga, noņēma no jostas apaušus un mēģināja tos kumeļam galvā uzmaukt. Bet Hunans acumirklī uzmeta cilvēkēdājam ukrjuku, nolēca no koka — taisni savam kumeļam mugurā un aizšāvās pa stepi ātrāk par liesmu sausā zālē.

Vilkdams aiz sevis mangasu, Hunans auļos tuvojās hana jurtai.

Drīz vien hana jurtā atskanēja tāda dunoņa, ka visi zirgi saslējās pakaļkājās, govis iemaurojās, aitas ieblējās, tuvējie kalni gruva.

Hans izbijās, bet viņa vecais padomnieks vaicāja:

—   Vai zini, valdniek, kas sacēlis šo dunu tavā valstī?

—   Droši vien — zemestrīce! — hanfe atbildēja. — Vai redzi, kalni līgojas!

—    Nē, — sacīja vecais padomnieks. — Tavai jurtai tuvojas mangass!

Padomnieks nepaguva pateikt līdz galam sakāmo — jurtas priekšā jau kārpījās mangass. Briesmonis kārstīja savas desmit galvas, šņāca, bet nekur nevarēja sprukt. Spēkavīrs Ilunans viņu turēja ukrjukā kā dzelzs spīlēs.

Mangasu iegrūda trīsdesmit pēdu dziļā bedrē, un hans sacīja Hunanam:

—    Nevienam hanam nav tāda batora. Paliec manā jurtā, iecelšu tevi par noijonu. Došu tev veselu ganāmpulku zirgu, govju un aitu baru, kamieļus un savu meitu par sievu.

Hunans hanam atbildēja: . . -

—    Hana jurtā ir labi, vecāku pajumtē vēl labāk. Bagātība laba, brīvība vēl labāka.

To sacījis, Ilunans ar savu rūsgano kumeļu aizjāja uz vecāku jurtu. Tur viņš nodzīvoja piecas dienas, sestajā atauļoja hana ciriķi.

—    Tevi sauc hans, seko mums!

Hunans uzlēca rūsganajā kumeļā, atjāja pie hana.

Hans saka:

—    Manā valstī nav otra tik drosmīga batora kā tu. Tavs rūsganais kumeļš ir ašāks par visiem zirgiem pasaulē. Esmu nolūkojis sev sievu — varenā hana Iribsina meitu. Atved man viņu! Tad pasludināšu tevi par savu mantinieku. Ja neatvedīsi, likšu tevi suņiem saplosīt!

Hunans apgrieza kumeļu, aizjāja pie tēva pirms tālā ceļa atvadīties. Vecais gans saka:

—    Līdz hana Iribsina valstībai tev neaizkļūt. Ceļu aizšķērsos nāves upe. Nāves upi nevar pārpeldēt ne cilvēks, ne zirgs. Viens pats piliens šīs upes ūdens ir nāvējošs. Aiz nāves upes plešas

sarkana jura. Viens pats piliens šīs juras ūdens var jātnieku ar zirgu sadedzināt.

Hunans tomēr neizbijās. Uzlēca savam kumeļam mugurā un aizjāja. Kur citi būtu gadu jājuši, viņš par mēnesi aizkļuva, — viena mēneša tiesu kumeļš vienā dienā nojoņoja.

Drīz vien Hunans ieraudzīja nāves upi. Viņš iemeta meldrus ūdenī, — tie uzreiz nodzeltēja, vienā mirklī sakalta.

—    Tavs tēvs teicis taisnību, — sacīja kumeļš, — šai upei nevar pāri pārkļūt.

Ilunans noskuma.

Neskumsti! — kumeļš viņu mierināja. — Pasaukšu savu brāli. Viņš mums palīdzēs!

—   Kas ir tavs brālis? — Hunans jautāja.

Nevienam to neesmu teicis, tev pasacīšu: mans brālis ir stepes vējš.

Rūsganais kumeļš pagrieza galvu uz austrumiem, iezviedzās

Atskrēja vējš, ar vienu elpas pūtienu pacēla gaisā rūsgano kumeļu kopā ar visu jātnieki* un pārnesa nāves upes otrā krastā.

Hunans jāja tālāk. Kur citi būtu gadu jājuši, viņš jāja tikai vienu mēnesi, — viena mēneša tiesu kumeļš vienā stundā nojoņoja.

Drīz vien viņš sasniedza sarkanās jūras krastu. Norāva meldru kumšķi, iemeta to jūrā; meldri uzliesmoja un vienā mirklī sadega.

—    Tavam tēvam bijusi taisnība, — sacīja kumeļš, — šo jūru nevar pārpeldēt.

Hunans noskuma.

Kumeļš atkal pagrieza galvu uz austrumiem, iezviedzās skaļāk nekā iepriekš.

Paiet viena stunda, vecākā brāļa aizvien vēl nav. Paiet otra stunda, palīga kā nav, tā nav.

Pēkšņi Hunans pamanīja pie debesīm tālumā milstošu mākonīti. Mākonītis peldēja šurp un auga augumā.

—    Šo mākonīti mums sūta vecākais brālis—negaiss, —sacīja rūsganais kumeļš.

Melnais mākonis piepeldēja pie Hunana, nolaidās krastā un noklāja to gluži kā ar biezu tūbas paklāju. Hunans un kumeļš uzlēca uz mākoņa, vējš tos pacēla augstu debesīs un pārnesa pāri sarkanajai jūrai.

Jūras viņā malā mākonis nolaidās uz stepes ceļa, un Hunans aizjāja tālāk. Pret rītu viņš sasniedza hana Iribsina valstību, ieraudzīja milzum daudz jurtu un lielu ļaužu pūli.

—    Kas šeit par svētkiem, kāpēc ļaužu tik daudz? — jautā Hunans.

Ļaudis viņam atbild:

—    Mums lieli svētki. Šodien mērosies spēkiem divi batori — Šamdagajs un Urtu. Kurš uzvarēs, tam hans Iribsins savu meitu atdos par sievu.

Hunans piejāja pie hana jurtas, iegāja iekšā.

—    Ko tu te meklē? — hans Iribsins ar nepatiku jautā. — Kāpēc traucē manu mieru?

—    Gribu ar taviem balorieni pacīkstēties, — Hunans atbild.

—    Vai tu re! — hans izbrīnījās. — Lai notiek!

Dienas vidū sākās spēkošanās. Visupirms bija loka šaušana. Ozola celmā iedūra dzelzs adatu, atjāja mēneša tiesu nostu no celma un sāka šaut.

Pirmais tēmēja Šamdagajs. Divas dienas viņš vilka stiegru, trešās dienas rītā palaida bultu. Pietrūka tik viena sprīža, bulta mērķi nesasniedza. Šamdagajs iekaucās aiz niknuma, salauza uz ceļgala savu loku.

Nu sāka Urtu tēmēt. Četras dienas viņš vilka stiegru, piektās dienas rītā palaida bultu vaļā. Vienu sprīdi aizšāva par tālu. Bulta nokrita aiz celma. Urtu iegaudojās aiz niknuma, salauza loku uz ceļgala.

Tad savu loku paņēma Hunans. Trīs dienas viņš vilka stiegru, ceturtai dienai austot, izšāva. Hunana bulta trāpīja taisni adatas acī.

Pēc tam sākās cīkstēšanās. Šamdagajs ar Urtu mērojās spēkiem trīs dienas, trīs dienas viņi viens otru pūlējās piespiest pie zemes. Tanī vietā, kur Šamdagajs piespieda Urtu pie zemes, radās piecu pēdu dziļa dobe. Šamdagajs staigā dobei riņķī un lielās:

—    Es esmu visstiprākais bators. Es dabūšu hana meitu par sievu.

Hunans viņam saka:

—    Gribu ar tevi pacīkstēties, paraudzīt, vai esi tāds spēkavīrs, kā lielies.

Sāka abi spēkoties. Piecas dienas pūlējās, viens otru pievārēt. Hunans neviļus piesita ar kāju pie zemes, un tanī vietā radās plaisa. Samdagajs iegāzās plaisā, Hunans tik tikko paguva šo aiz matiem ara izraut.

Pienāca svētku pēdējā diena.

Samdagajs, Urtu un Hunans no rīta izjāja katrs savā zirgā stepes plašumā. Šamdagajam zirgs tik straujš, ugunīgs — no acīm karstas dzirkstis lec. Urtu zirgs tik negants, mežonīgs — no nāsīm uguns liesmas šaujas. Bet Hunans sēž savā rūsganajā kumeļā — mazītiņā, lēnīgā.

Ļaudis smej par Hunanu:

—   Ar tādu zirģeli tik aitām var pakaļ dzīties!

Ieradās arī hans Iribsins ar savu meitu — daiļo Cecegu — Puķīti.

Gana dēls ieraudzīja Puķīti un iemīlējās viņā no pirmā acu skata. Hana meita, ieraugot Hunanu, sacīja tēvam:

—    Gribu iziet par sieVTf pie tā batora, kurš jās ar rūsgano kumeļu.

Hans sabozās, uzkliedza meitai:

—    Ne jau tu sev vīru izraudzīsi! Kurš pirmais līdz kalnam aizauļos, tas arī būs tavs vīrs!

Hans pamāja ar piedurkni, un trīs batori aizjoņoja kalna virzienā. Priekšā izrāvās losais zirgs, aiz viņa auļoja bērais, bet rūsganais kumeļš atpalika.

Cecega, pamanījusi, ka Hunans atpaliek, rūgti ieraudājās un ieskrēja jurtā.

Hunans pieliecās kumeļam pie auss un saka:

—    Losais un bērais tevi apdzina. Nu Cecegu man par sievu nedabūt, bet bez viņas es negribu dzīvot!

Rūsganais kumeļš atbildēja:

—    Neskumsti un nerauc pieri grumbās! Būs labi!

To pasacījis, viņš pagrieza galvu uz austrumiem un iezviedzās.

Acumirklī no stepes tālumiem uzbrāzās viesulis. Tas iegriezās taisni losajam un bērajam krūtīs. Samdagajs un Urtu pātagoja savus zirgus, bet tic netika ne no vietas. Rūsganais kumeļš aizjoņoja abiem garām un pirmais sasniedza kalnu. Visi uzgavilēja. Padzirdējusi ļaužu jūsmīgos saucienus, no jurtas iznāca Cecega, lai paraudzītos, kam viņa lemta par sievu — Samdagajam vai Urtu. Un ko viņa ieraudzīja? Hanam tuvojās uz sava rūsganā kumeļa Hunans, bet viņa sāncenši vēl nemaz līdz kalnam nebija tikuši.

Hanam vaigs nomācās. Viņš sacīja Hunanam:

r— Tu, bator, esi svešzemnieks. Tavu ciltskoku nepazīstu. Bet doto vārdu vis nedomāju lauzt — ņem manu meitu par sievu. Tikai ievēro — pūrā tai gan nedošu līdzi ne zeltu, ne sudrabu, ne apģērbu, ne zirgus, ne govis, ne kamieļus, ne aitas, ne ganības. Visu citu prasi, to tik ne!

Hans, to sacīdams, klusībā nodomāja: «Bez pūra jau nu šis sievu neņems.»

Hunans uzsēdināja līgavu aiz sevis seglos un hanam atbildēja:

—    Man nevajag ne zeltu, ne sudrabu, ne apģērbu, ne ganības. Zirgu vietā dod man tikai jaunos kumeļus. Govju vietā dod man tikai teļus. Kamieļu vietā dod man tikai kamielēnus. Aitu vietā dod man tikai jērus.

Hans deva rīkojumu izpildīt znota prasību.

Cecega un Hunans atvadījās no hana un, dzīdami sev pa priekšu kumeļu, teļu, kamielēnu un jēru baru, devās ceļā. Necik tālu vēl nebija tikuši, kad aiz muguras izdzirda dunoņu. Atskatījās — šiem seko visi hana mājlopi.

Cecega izbrīnījās, bet Hunans sacīja:

—    Gana dēls dzīvniekus labāk pazīst nekā hans. Tā taču mēdz būt aizvien: kur jēri, tur aitas, kur kamielēni, tur kamieļi, kur teļi, tur govis, kur kumeļi, tur zirgi. Viss milzīgais bars seko mazuļiem. Hanam neizdosies to atgriezt.

Hunans ar līgavu devās uz tāliem novadiem, kur hani vēl vispār nevaldīja. Tur viņi abi dzīvoja laimīgi.

Kad iestājās rudens pirmais mēnesis, Hunans uzlēca rūsganajam kumeļam mugurā un aizjāja vecākus apraudzīt. Pamanījis pie vecās jurtas tēvu un māti, viņš sacīja:

—    Posieties ceļā, vedīšu jūs pie sevis dzīvot.

Vecāki Hunanam paklausīja, devās līdzi. Un līdz mūža galam abi tur dzīvoja cieņā un mīlestībā.

Bet Hunans un viņa sieva pieskatīja, lai rūsganajam kumeļam nekad auzu netrūktu un leknas zāles vienmēr būtu gana.

DEBESBRAUKŠANA

Sensenos laikos kādā valstī dzīvoja skops, cietsirdīgs mūks — lama. Turpat mita arī viens galdnieks.

Reiz lama sastop galdnieku un saka:

— Visiem cilvēkiem jābūt izpalīdzīgiem. Tu man uzbūvē māju, es palūgšu dievu, lai viņš dara tevi laimīgu.

Galdnieks saka:

—    Kamēr varēšu pats savās rokās cirvi noturēt, tikmēr būšu laimīgs.

To pasacījis, viņš pagriezās un aizgāja.

Lama ņēma šos vārdus ļaunā. Viņš bija radis, ka citi viņa vietā strādā. Lama ilgi prātoja, kā pazudināt nepaklausīgo galdnieku. Domāja, domāja, beidzot izdomāja.

Atnāk viņš pie paša zemes valdnieka un saka:

—    Pagājušonakt biju debesīs. Redzēju tavu nelaiķa tēvu. Tavs tēvs — bijušais valdnieks — vēlēja tev pavēstīt savu gribu.

To sacīdams, lama pasniedza valdniekam vēstuli, ko pats bija sacerējis.

Valdnieks paņēma vēstuli un lasīja:

«Es gribu debesīs uzbūvēt svētnīcu, bet šeit nav 'galdnieka. Atsūti man savējo. Kā atrast ceļu pie manis, pateiks Tev lama.»

Valdnieks ataicināja pie sevis galdnieku.

Mans tēvs grib, lai tu viņam debesīs uzceltu svētnīcu.'Te ir viņa pavēle.

Galdnieks, uzmetis acis vēstulei, jautā:

—    Kā lai nokļūstu debesīs?

—    Pavisam vienkārši, — lama steidz paskaidrot. — Cara tētiņš, kurš tur augšā atpūšas, pavēl tevi ieslodzīt šķūnī un šķūnim pielaist uguni. Tad ar uguns stabu tu uzšausies stāvus debesīs.

Pārnāk galdnieks mājās, stāsta sievai:

Nekrietnais lama grib mani sadedzināt. Nāc man palīgā!

Visu nakti galdnieks ar sievu raka pazemes eju no šķūņa uz māju. Līdz rītam eja bija gatava.

Dienas vidū pie galdnieka ieradās valdnieks ar savu pavadoņu pulku, lama un sargkareivji.

Karavīri sagrāba galdnieku un ieslodzīja šķūnī. Lama atstiepa klēpi sausas zāles un pielaida uguni.

Kad šķūnis ietinās dūmos, galdnieks pa apakšzemes eju ielīda mājā un pa spraugu noraudzījās, kā šķūni apņēma liesmas. Bet valdnieks ar svītu skatījās, baidīdamies acis pamirkšķināt, lai nepalaistu garām mirkli, kad galdnieks uzšausics debesis.

Viltīgais lama arī atgāza galvu.

—    Re, re, kur galdnieks lido! — viņš iekliedzās. — Dūmu stabs nes to taisni uz debesīm!

Tad visi devās projām, novēlēdami galdniekam labi izpildīt zemes valdnieka nelaiķa tētiņa vēlējumu debesu valstībā.

• Veselu mēnesi galdnieks tupēja mājās, laukā nemaz nerādījās. Trīs reizes diena mazgaja kumisā seju un rokas un kļuva vēl baltāks par pavasara mākoni.

Kad mēnesis bija apritējis, galdnieks uzvilka baltas zīda ūzas un kreklu, ieradās pie valdnieka un teica:

—    Tavs tētiņš atlaida mani mājās, vēlēja tev nodot, rau, šo vēstuli.

Valdnieks paņēma vēstuli, izlasīja:

«Galdnieks man uzbūvēja labu svētnīcu. Atlīdzini viņam šo krietno darbu. Atsūti tagad pie manis uz trim dienām lamu. Svētnīca bez lamas ir tikpat kā tukša jurta. Lai lama brauc pa to pašu ceļu, pa kuru pie manis ieradās galdnieks.»

Valdnieks uzdāvināja galdniekam kamieli, kas bija apkrauts ar visādām mantām, un lika atsaukt lamu.

Lama, ieraudzījis galdnieku izbalējušu baltiņ baltu, brīnījās nenobrīnīdamies: «Kā? Vai tad šis dzīvs?» No šķūņa pelni vien bija palikuši pāri.

Valdnieks parādīja lamam sava nelaiķa tētiņa sūtīto vēstuli un pavēlēja nekavējoties posties ceļā.

Lama klusībā sprieda: «Ja jau vienkāršs galdnieks prata nokļūt debesīs un dzīvs atgriezties uz zemes, tad man ši debesbraukšana izdosies vēl labāk nekā viņam.»

Otrā dienā, kad saule bija uzkāpusi pašā debesu viducī, pie lamas ieradās valdnieks ar saviem pavadoņiem, galdnieks un sargkareivji. Kareivji ieslodzīja lamu šķūnī, galdnieks atnesa sausas zāles klēpi un pielaida uguni.

Lama dūmos nosmaka.

Tā bieži vien mēdz atgadīties: kas otram nāvi vēl, to nāve pirmo piemeklē.

RAIBAIS JĒRIŅŠ

Reiz kādam aratam bija divas daiļas meitas. Vecāko sauca Narana, jaunāko — Sarana. Kad jaunākā kļuva piecpadsmit gadus veca, tēvs uzdāvināja viņai sudraba krūzīti.

Abas māsas satika ļoti labi, viņu jurtā vienmēr gāja jautri.

Netālu no viņām dzīvoja noijons. Noijonam arī bija meita — neganta, skaudīga. Viņu sauca Othona. Viņa aizvien dusmojās par to, ka arata meitas bija priecīgas, laipnas, ka tām labpatika apstāties pie viņu jurtas, patika pasērst un padzert karstu tēju ar sāli vai pienu.

Reiz Othona ienāca arata jurtā un teica:

—    Narana, paņem savu zelta krūzīti, Sarana, paņem savu sudraba krūzīti, iesim uz upesrnalu rotaļāties!

Arata meitas paņēma krūzītes un gāja uz upesmalu. Gabaliņu pagājušas, viņas atskatījās un pamanīja, ka nopakaļ tek jēriņš.

—   Mē-ē! Mē-ē! — sprogainītis blēja.

—    Kāds preteklis! — iesaucās Othona. — Vajadzētu viņu nokaut!

—    Tas taču ir mūsu raibais jēriņš, — sacīja Narana. — Viņš mūs visur pavada, lai nāk arī tagad.

Meitenes nonāca pie upes. Noijona meita izvilka no azoteskoka krūzīti un sacīja:

—   Metīsim krūzītes upē. Kuras krūzīte visātrāk tiks krastā izskalota, ta no mums visilgāk dzīvos.

Meitenes iemeta savas krūzītes upē. Zelta un sudraba krūzītes nogrima, bet Othonas koka krūzīte peld, negrimst dibenā.

Narana un Sarana izbijās. Viņas bija pazudinājušas tēva dāvanu. Abas raudāja, mājup iet baidījās.

Noijona meita saka:

—   Neraudiet! Aiziešu pie jūsu tēva, pielabināšu viņu.

Māsas izslaucīja acis un lūdza:

—   Pajautā tēvam, kas viņam dārgāks: sudraba un zelta krūzītes vai meitas!

Othona atnāca pie arata un jautā:

—    Kas tev ir dārgāks: meitas vai sudraba un zelta krūzītes?

Arats atbildēja:

—  Zelta un sudraba virs zemes nav mazums, bet tādas meitas man ir divas vien. Meitas man ir dārgākas par zeltu un sudrabu. Paņem manu zirgu pie jurtas, atved manas meitas drīzāk mājās!

Othona uzkāpa zirgā, atjāja pie upes, saka arata meitām:

—     Kā vien varēdama pulējos mīkstināt jūsu tēva cieto sirdi. Arats atkārtoja vienu un to pašu: bez krūzītēm lai meitas mājās nerādās. Viņš jums atsūtīja savu zirgu, lai jūs jātu no dzimtās jurtas projām.

Arata meitas ievaidējās aiz bēdām, bet Othona turpināja:

—    Es jūs nelaimē nepametīšu. Jāšu jums līdzi.

Viņa uzkāpa zirgā, uzsēdināja aiz sevis arata meitas un aizjāja plašajā pasaule.

Zirgam pa pēdām tecēja raibais jēriņš, laiku pa laikam žēli ieblēdamies:

—    Mē-ē! Mē-ē!

—     Ej uz mājam!—uzsauca Othona. — Nokaušu tevi, ja neatstāsies!

Jēriņš skrien pakaļ, neatpaliek.

—    Neaiztiec viņu! — māsas saka. — Viņš pie mums pieradis, nevar bez mums iztikt.

Zirgs auļoja divas dienas, trešajā meitenes sastapa .stepē jaunu batoru. Bators apturēja savu zirgu, skatās uz Naranu, tālāk jāt nespēj.

Skaudīgā Othona neizturēja, saka:

—• Es esmu bagātā noijona meita, bet tās ir manas kalpones. Vai gribi — es tev vienmēr gatavošu ēdienu.

Bators norādīja uz Naranu, sacīja:

—    Gribu, lai viņa dzīvotu manā jurtā, lai viņa uz pavarda man ēdienu aizvien gatavotu.

Tad Othona apmainījās ar Naranu vietām un atkal jautāja:

—    Nu un tagad kuru no mums tu par savu virēju izraudzīsies?

Bators atkal norādīja uz Naranu.

—    Tu esi saulē apžilbis! — Othona saērcināta iekliedzās. — Manam tēvam aunu un govju vairāk nekā smilšu tuksnesī, bet Naranai nav vairs pat savas jurtas.

—    Lai manu likteni izšķir bulta, — sacīja bators. — Kurai pie kājām bulta nokritīs, tā būs mana virējiņa, tā būs mana sieva.

Atjāja bators vienas dienas tiesu, uzvilka loku un palaida bultu. Bulta nokrita Naranai pie kājām. Izšāva otrreiz — un atkal bulta nokrita Naranai pie kājām.

Noijona meita, neizrādīdama dusmas, sacīja:

—   Mūsu zirgs ir piekusis, jāj uz savu māju, posies līgavas saņemšanai. Vakarā būsim klāt.

Bators ar savu straujo zirgu aizauļoja, viņam pakaļ lēnā riksī devās Othona. Nopakaļ joprojām, neatpalikdams ne soli, tecēja raibais jēriņš. Netālu no batora jurtas noijona meita ieraudzīja ezeru, nogriezās pie tā. Piejāja pie stava krasta un it kā neviļus nogrūda Naranu no zirga. Sāncense pazuda ezera dzelmē.

Sarana iekliedzās un pārplūda asarām, bet Othona viņai piedraudēja:

—   Ja sacīsi batoram taisnību, tad es pateikšu, ka tu aiz skaudības māsu noslīcināji. Man bators drīzāk noticēs: mans tēvs ir valstī visbagātākais noijons.

Bators, sagaidot abas pie jurtas, jautāja:

—    Kur ir mana līgava?

—   Narana negribēja ifākt pie tevis, — Othona atbildēja. — Viņa devās atpakaļ pie tēva.

Bators sadrūma.

Noijona meita viņu mierināja:

—    Es apmetīšos tavā jurtā, es tev ēst gatavošu, es tavas govis slaukšu.

Noijona meita apmetās pie batora, bet Saranai pavēlēja aitas ganīt.

Katru dienu Sarana atdzina ganāmpulku pie ezera tanī vietā, kur negantā noijona meita Naranu no kraujas dzelmē bija nogrūdusi. Visām aitām pa priekšu tecēja raibais jēriņš. Kamēr aitas ezerā padzērās, Sarana krastā dziedāja skumju dziesmiņu:

Vienai ir tik ļoti grūti man,

Tāpēc dziesma skumji skan.

Miļo māsiņ, kur gan esi tu?

Ai, es labprāt tevi redzētu!

Kādudien, tiklīdz Sarana bija šo dziesmu nodziedājuši, pēkšņi no ūdens parādījās viņas māsa.

—    Ūdens valdnieks rnant atlaidīs virszemē, — sacīja Narana, — bet tikai tad, kad noijona meita sāks blēt kā aita.

—   Nabaga rnāšelīt! — izsaucās Sarana. — Nekad noijona meita neblēs kā aita, — tātad tu nekad vairs neizkļūsi virszemē!

Reiz Othona jāja gar ezeru un ieraudzīja, ka Sarana ar dziesmu izsauca no dzelmes savu māsu.

Otrā dienā noijona meita Saranai sacīja:

—    Šodien pati iešu aitas ganīt, bet tu slauksi govis!

Othona atdzina aitas pie ezera, apsēdās krastā un skumjā

balsī iedziedājās:

Vienai ir tik grūd man,

Tāpēc dziesma vienmēr skumji skan.

Miļo masiņ, kur gan esi tu?

Ai, es labprāt tevi redzētu!

Narana nepazina Othonas balsi, nodomāja, ka viņu atkal sauc māsa. Tiklīdz Narana parādījās virs ūdens, Othona iesita viņai pa galvu no visa spēka ar pātagas kātu. Narana pazuda ezerā, nedzirdēdama žēlabaino raibā jēriņa blēšanu.

Velti nākamajā dienā Sarana pūlējās izsaukt no ezera savu māsu. Narana vairs neparādījās: droši vien baidījās sajaukt Saranas balsi ar viltnieces balsi.

Aiz skumjām un bēdām Sarana pārstāja ēst un nevarēja gulēt.

Tad raibais jēriņš viņai sacīja:

—    Neej vairs ganīt aitas. Es pats tās izvedīšu ganībās, vakarā atdzīšu atpakaļ.

Raibais jēriņš sāka ganīt aitas. Veselu mēnesi viņš tās labi ganīja, pēc tam atnāca pie Saranas un lūdza:

—    Pasaki noijona meitai, ka raibais jēriņš grib pazudināt aitu ganāmpulku, viņš tās gana kalnos vai pie ezera, kur zāles nav.

Sarana tā arī izdarīja.

Othona saka batoram:

—    Iesim rīt slepšus paskatīsimies, kā jēriņš ganīs aitas.

Runāts, darīts. Bators un Othona devās raibajam jēriņam pa

pēdām. Turklāt Saranai bija jānāk līdzi.

Sākumā raibais jēriņš aizveda ganāmpulku kalnos, bet, kad saule pacēlās virs galvas, aizdzina aitas pie ezera.

Ganāmpulks pienāca pie krasta, raibais jēriņš ielēca ūdeni un sastindzis palika tur stāvam. Ari visas aitas stāvēja krastā neēdušas.

Bators nikni iekliedzās:

—    Raibais jēriņš grib pazudināt mūsu aitas!

Othona nopriecājās, ka bators sadusmojies, un sacīja:

—    Šo jēru vajag tūlīt nokaut, citādi viņš mums nodarīs lielu ļaunumu.

—    Kā tu viņu nokausi, ja nenāk no ūdens ārā. Nepeldēšu taču šim pakaļ!

—    Es viņu izmānīšu krastā! — Othona sacīja.

Viņa pienāca pie ūdens, raudzīja pievilināt jēriņu.

Raibais jēriņš palika, kur bijis.

—    Ir nu gan spītīgs! — bators sacīja.

—    Nekas! — sacīja Othona. — Es tūlīt viņu izvilināšu.

Viņa paslēpās piekrastes krūmos un aitas balsī ieblējās:

—   Mē-ē! Mē-ē! ^

Tiklīdz Othona ieblējās, ezers uzreiz saviļņojās un no ūdens izkāpa Narana.

Bators un Sarana metās viņai klāt, vai prātu zaudēdami aiz prieka. Arī raibais jēriņš izskrēja no ezera, spiedās klāt pie Naranas kājām.

To ieraudzījusi, Othona pamira aiz bailēm un nevarēja pārstāt blēt. Blēja tik un blēja:

—   Mē-ē! Mē-ē!

Bators jautāja Naranai:

—    Kur tu biji pazudusi? Kāpēc toreiz nejāji uz manu jurtu?

Narana izstāstīja visu par noijona meitas nešpetnumu. Bators

sadusmojās, izvilka no krūmiem Othonu.

Noijona meita gribēja kaut ko teikt, bet, tiklīdz pavēra muti, atskanēja:

—   Mē-ē! Mē-ē!

—    Dzi, dzi! — iesaucās Sarana. — Othona pārvērtusies par aitu!

Jā, patiesi! Visu acu priekšā noijona meita pārklājās ar aitas vilnu, no pieres viņai izlīda ragi, uz rokam un kajam izauga nagi.

Bators uzšava viņai ar pletni. Othona aitas izskatā aizbēga stepē, paslēpās zālē. Neviens viņu pēc tam vairs netika redzējis.

Stāsta, ka aitu esot vilki saplosījuši.

Bet Narana apmetās batora jurtā kopā ar savu māsu un raibo jēriņu. Drīz vien pie viņiem pārcēlās arī arats, blakus batora jurtai uzslēja savu jurtu. Un tā viņi laimīgi dzīvoja līdz mūža galam.

PELNĪTAIS KŪLIENS

Kādam noijonam bija kalps. Viņš augudien staigāja vienos zilumos, tādēļ ka saimnieks bija ļoti nejauks un viņu vienmēr pelnīti vai nepelnīti kulstīja.

Reiz noijons aizbrauca darīšanās uz Urgu un paņēma kalpu sev līdzi. Noijons uz sava labā zirga jāja pa priekšu, kalps ar savu drēberīti klidzināja nopakaļ.

Nez cik ilgi viņi tā bija jājuši, kad debess pēkšņi apmācās un tālumā noducināja pērkons.

Noijons bija īsts diegabiksis, no visa kā baidījās un, protams, arī no negaisa. Izdzirdis pērkonu, šis iztrūcies lūkojās apkārt, kur varētu paslēpties. Bet kur tu stepē no negaisa glābsies!

Noijons apturēja zirgu, uzsauca kalpam:

—    Neatpaliec no manis ne soli! Jāj blakus!

Kalps, piejājis klāt, saka:

—    Kā lai neatpalieku, ja mans zirdziņš tavam līdzi netiek.

—    Tu viņu slikti baro, sliņķis tāds! — noijons iebrēcās un gāza kalpam ar bozi pa skaustu tik stipri, ka tas tik tikko no zirga nenovēlās.

Tanī brīdī nozibsnīja zibens un noijons izbailēs aizmiedza acis. Kalps, pamanījis, ka viņa saimnieks tur acis ciet, atvēzējās un ari iebelza viņam ar bozi. Noijons nodomāja, ka zibens viņam iespēris, pārbīlī iespieda galvu zirga krēpēs, sēž un nekustas. Bet kalps pie katra pērkona grāviena vai zibens uzplaiksnījuma gāza saimniekam ar smago bozi pa muguru. Pēdīgi pēc desmitā belziena tas novēlās no zirga.

Kalps nesteigdamies nokāpa no sava zirga un apsēdās blakus nevarīgajam saimniekam. Pamanījis, ka noijons sāk atģisties, viņš nokrita gar zemi un izlikās, ka guļ bezmaz vai beigts.

Noijons pablisināja acis, ieraudzīja, ka negaiss jau pāri, trausās kājās. Visas maliņas viņam tā sāpēja no bozes belzieniem, ka viņš katru soli spēra stenēdams un vaidēdams.

Ieraudzījis kalpu zemē guļam, noijons viņu ņēmās bikstīt. Kalps, pavēris acis, ievaidējās:

—    Līdzko uznāca negaiss, man iespēra zibens. Taisni brīnums, ka dzīvs esmu palicis!

Noijons pasmīnēja un lielīgi sacīja:

—    Tu nu gan esi bailīgs, pirmo reizi redzu tik mazdūšīgu kalpu. Paskaties uz savu saimnieku: es dabūju desmit zibens spērienus un pat acis neaizmiedzu! Bet tu no viena paša spēriena jau gar zemi! Ek tu! Zaķpastala!

SPĒLMANIS DAMDINS

Kādam nabaga aratam bija dēls Damdins. Kad Damdins paaugās, tēvs viņam teica:

— Tu neko lāgā nemāki darīt. Ej pasaulē, ļaudīs pamācies, kā vajag dzīvot.

Damdins aizgāja no tēva jurtas, trīs gadus sabija projām, ceturtajā pārradās mājās.

Tēvs vaicāja:

—    Nu, ko tu esi iemācījies? Pastāsti! /

—    Iemācījos spēlēt divstīgu vijoli — huru, — atbildēja Damdins.

Tēvs sapīka.

—    Citiem dēli māk dzelzi kalt, zirgus iejāt, bet tu tikai huru spēlē! Kāds no tā labums?

Damdins atbildēja:

—    Kas klausās' manā spēlē, tam dzīvot kļūst vieglāk, tam sirds sit priecīgāk.

—    No tavas spēles saimniecībai nav nekada labuma, — sacīja tēvs. — Ej un iemācies kādu derīgu darbu!

Damdins atkal pameta dzimto māju. Gāja, gaja, nonāca-pie jūras. Tur viņš apsēdās uz piekrastes akmens un sāka spēlēt. Kas lai zina, cik ilgi puisis spēlēja. Te vienbrīd redz: no juras iznāk daiļa jaunava baltās drānās. Pienākusi Damdinam klāt, saka:

—    Mans tēvs tevi gaida. Viņam iepatikusies tava spēle. Nāc, iesim!

Jaunava bija tik daiļa, ka Damdins nevarēja no viņas acis novērst. Bet ūdens valdnieka meita, pastiepusi roku, steidzināja:-

—    Iesim drīzāk, tēvs dusmosies, ja ilgi kavēsimies!

Damdins satvēra jaunavas roku.

—    Iesim arī! Ticu, ka tu man ļaunu nevēli!

Jaunava lika viņam aizvērt acis un veda sev līdzi jūrā. Pēc kāda brīža jaunava spēlmanim sacīja:

—   Atver acis!

Damdins atvēra acis un savā priekšā ieraudzīja krāsainu stikla pili. Pilī uz zaļa paklāja sēdēja ūdens valdnieks.

Jaunava ieveda Damdinu pilī pie tēva, un tas sacīja:

—   Man ļoti patīk, kā tu spēlē. Gribu paklausīties.

Damdins sāka spēlēt huru, un visi klausījās kā apburti.

Viņš spēlēja vienu dienu, spēlēja otru, trešajā apgura, nolika

huru pie kājām.

—  .Tādā spēlē simt gadu var klausīties! — iesaucās ūdens valdnieks. — Tev visu mūžu būs man jāspēlē. Par to es tev došu pili un veselu kaudzi dārgakmeņu.

—    Laid mani brīvē, valdniek! — Damdins lūdzās. — Man nav vajadzīga ne pils, ne dārgakmeņi. Gribu dzīvot zemes virsū un ar savu spēli ļaudis priecināt.

—    Nelaidīšu! — ieaurojās valdnieks. — Pats gribu klausīties tavu spēli!

Damdins piespieda huru pie krūtīm.

—   Tik un tā es no tevis aizbēgšu.

Sadusmotais valdnieks kodīgi iesmējās:

—    Kurš tad tev atceļu parādīs? Neviens! Aizmirsti mājas un cilvēkus! Dzīvosi te līdz pēdīgai stundiņai un priecināsi mani!

Nakti Damdins palika viens. Viņš sēdēja un spēlēja skumīgas dziesmas. Piepeši atskanēja jaunavas balss:

—    Nebedā, es tev palīdzēšu.

Nākamajā mirkli viņa priekšā nostājās valdnieka meita.

—    Aizver acis un dod man savu roku! Es tevi atpakaļ virszemē izvedīšu.

Damdins aizvēra acis un sekoja ūdens valdnieka meitai. Gāja, gāja, vispēdīgi iznāca jūras krastā.

—    Dzīvo te, ja tev tā patīk, — valdnieka meita sacīja un ieraudājās.

—    Kāpēc tu raudi? — Damdins jautāja.

—    Man žēl no tevis šķirties, — viņa sacīja. — Es gribētu visu mūžu tavā spēlē klausīties.

—    Tad paliec zemes virsū, — sacīja Damdins. — Dzīvosim abi viena jurtā, topi mana sieva!

Abi devās uz stepi un tur ieraudzīja veselu jurtu puduri. Viena jurta, tā, kas pie akas, bija tukša.

Damdins ar sievu apmetās šajā jurtā un sāka saimniekot.

Damdins visur bija gaidīts viesis. Ja kādam kas atgadījās, Damdins iegriezās viņa jurtā un ar brīnum jauko spēli aizdzina bēdas. Kam bija grūta sirds, to Damdins ielīksmoja.

Pagāja kāds laiks, stepē ieradās hans ar saviem ciriķiem medībās. Nomedījis divas paipalas, viņš paaicināja pie sevis galveno noijonu un pavēlēja:

—   Aizjāj uz tuvējo jurtu, uzcep paipalas!

Noijons atjāja pie Damdina jurtas. Patlaban uguns pavardā kurējās. Noijons lika paipalas uz uguns, pavērās visapkārt un pamanīja Damdina sievu. Viņa bija tik neparasti daiļa, ka noijons gluži vai apstulba.

Noijons skatījās uz daiļavu, nevaredams ne acu no viņas atraut. Paipalas pavisam bija izkritušas no prāta. Kad viņš atģidās, tās jau bija sagruzdušas. Noijons, baiļu pārņemts, ievaimanājās:

—    Vai, vai! Ko nu lai daru? Hans man galvu nocirtīs!

—    Nebaidies, — sacīja Damdina sieva. — Man ir divas paipalas. Es tās tūdaļ uzcepšu, varēsi hanam aiznest.

To sacījusi, viņa 'uzcepa paipalas un atdeva tās noijonarn. Hans ilgi mielojās — nevarēja paipalas notiesāt. Pasauca tūkstošciriķu un sāka cienāt; tūkstoš ciriķu nevarēja divas paipalas apēst.

Hans noprata, ka tās nav parastas paipalas, pasauca noijonu un vaicāja:

—    Kur ņēmi šīs paipalas?

Noijons izbijās, izstāstīja taisnību: gan to, kā viņš nomaļaja jurtā skaistuli pamanījis, gan to, kā šī skaistule viņam uzcepusi savas paipalas.

Hans noijonam pavēlēja:

—   Jāj atpakaļ un atved šurp šīs skaistules vīru!

Daiļava, uzzinājusi, ka hans atsūtījis noijonu pēc viņas vīra, Damdinam teica:

—    Hans pavēlēs, lai tu viņam mani par sievu atdotu. Teic, ka atdosi, ja viņš divas reizes tevi mūsu jurtā varēs atrast. Bet, ja neatradīs, lai tūkstoš zirgu tev uzdāvina.

Damdins atjāja pie hana, hans prasa:

—    Kas tā par Skaistuli, kas tavā jurtā dzīvo?

—   Tā mana sieva, — atbild Damdins.

—    Lai viņa nāk uz manu jurtu dzīvot!

—    Labi, — Damdins piekrīt. — Tikai visupirms atrodi mani divas reizes mūsu jurtā. Atradīsi, lai notiek tavs prāts, bet, ja neatradīsi, tad tev būs jāuzdāvina man tūkstoš zirgu.

Atrast cilvēku jurtā nav nekāda māka! Pat aklais atradīs. Hans piekrita un pavēlēja Damdinam, lai jāj atpakaļ uz savu jurtu un paslēpjas.

Damdins iesteidzās jurtā un sacīja sievai:

—   Tūdaļ hans būs klāt, kur lai tveros?

Sieva pavēdīja ar labo roku, pasacīja burvju vārdus, un Damdins pārvērtās par koka stampiņu. Sieva iebēra piestiņā graudus, paņēma rokā stampiņu un sāka graudus grūst.

Hans iedrāzās jurtā, sāka meklēt Damdinu. Meklēja, meklēja, bet šā kā nav, tā nav.

Hans izgāja no jurtas un sauca:

—    Es tevi nevarēju atrast, tagad tu mani meklē. Ja neatradīsi, būšu uzvarējis!

Sieva Damdinam sacīja:

—    Hans arī māk burt, viņš var pārvērsties, par ko vien vēlas.

Damdins izgāja no jurtas, meklēja tavu meklēšanu — hans

kā ūdenī iekritis. Pēkšņi viņš ievēroja, ka pie akas izaudzis zaļoksns koks. Damdins atģida, kas tas par koku. Pienācis pie akas, skaņā balsī sacīja:

Re, kas par lietaskoku! Izgriezīšu no tā pletnes turekli.

Damdins tvēra pēc dunča, bet koks uzreiz iesaucās:

—    Neaiztiec, es esmu hans!

Koks acumirklī pārvērtās par hanu.

—   Es tevi atradu, dod tūkstoš zirgu! — Damdins sacīja.

Hans nebija ar mieru.

—    Slēpies otrreiz, tagad tevi atradīšu!

Damdins iegāja jurtā; sieva viņu pārvērta par mušiņu. Mušiņa uzmetās hanam uz cepures un sēdēja tur mierīgi, kamēr hans grieza jurtu apkārt. Meklēja, meklēja, neatrada Damdinu.

Tad viņš izgāja no jurtas un atkal ieaurojās:

—    Es tevi nevarēju atrast! Tagad tu mani meklē. Ja neatradīsi, būsi zaudējis!

Sieva Damdinu pamāca:

—    Saulei rietot, pie ezera atnāks simt baltu aitu un viens melns āzis. Azis būs hans. **

Damdins atnāca ezermalā un gaidīja. Izdzirda aitas blējienu. Liels ganāmpulks nāca padzerties. Pašā priekšā steberēja melns āzis.

Saķēris āzi ai7, ragiem, Damdins iesaucās:

—    Es jau sen meklēju kazas ādu zābakiem! Šis āzis nāk kā saukts! Nu tik jākauj nost!

Āzis iemekšķējās:

—    Laid mani vaļā! Es esmu hans!

Melnais āzis acumirklī pārvērtās par hanu.

—    Es tevi atradu, — Damdins sacīja. — Dāvini man tūkstoš zirgu.

Hans vēl nebija ar mieru.

—   Vispapriekšu paskatīsimies, kam zirgi ātrāki. Kura zirgs noauļos triju dienu jājienu trijās stundās, tas būs uzvarējis.

Damdins atnāca mājās un bēdpilnu balsi vaicāja:

Ko nu lai daru? Hanam tūkstoš zirgu, visi aši kā viesulis. Bet man pat kumeļa.nav.

Sieva saka:

—   Kamēr vari dzīvot, tikmēr nemirsti, kamēr vari priecāties, tikmēr nebēdā. Iesim pie jūras!

Abi nonāca jūras malā, Damdins sāka spēlēt huru. Jūra sabangojās, no dzelmju dziļumiem iznira jūras valdnieks. Meita sacīja:

—    Tēv, uzdāvini mums žiglkāji kumeliņu!

—    Labi, uzdāvināšu, — jūras valdnieks atbildēja. — Tikai lai tavs vīrs spēlē man līdz saulrietam.

Visu dienu, kamēr pamale sāka zvērot blāzmas ugunīs, Damdins spēlēja. Kad debesmala apsārta rieta blāzmā, no jūras iznira mazītiņš astoņkājis kumeliņš.

Damdins uzmauca viņam galvā apaušus, ieveda jurtā. Kumeliņš tik tikko varēja paiet, daudzās kājas viņam juka un ķērās.

Damdins nobēdājies sievai sacīja:

—    Šis kumeliņš nav nekāds skrējējs. Viņš hana zirgiem nav pretinieks!

Sieva viņam atbildēja:

—    Kamēr vari dzīvot, tikmēr neskumsti, kamēr vari priecāties, tikmēr nebēdā! Jāj rīt no rīta ar kumeliņu uz ezermalu un gaidi tur hanu ierodamies.

Damdins citrīt aizjāja uz ezermalu, sagaidīja hanu. Hans atjāja uz ugunīga meļņa, kurš lidot lidoja, kājām gandrīz zemi neskardams.

Hans, ieraudzījis Damdina neveiklo astoņkāji, nievīgi iesmējās. Tūkstoš hana ciriķu arī smējās, vēderus turēdami:

—   Tad jau labāk uz govs jāt nekā uz tāda zirnekļa!

Aprāvis smieklus, hans sacīja:

—    Rikšo pa priekšu un pamūc malā, kad auļošu tev garām!

—    Jāj vien tu pa priekšu, — Damdins atsacīja. — Es laidīšu nopakaļ!

Hans uzšāva savam ugunīgajam melnim ar pletni un aizjoņoja.

Damdins pagaidīja, kamēr hans izzuda skatienam, tad parāva kumeļu aiz pavadas. Žiglāk par zibeni aizšāvās pa gaisu astoņkājis kumeļš gluži kā smilšu graudiņš viesuļvētrā. Damdins aizlika līdz stepes viņai malai un drīz vien jau bija atpakaļ pie ezera. Bet hans vēl nebija pamalē samanāms. Viņš tikai pret dienas vidu atgriezās.

—    NU vai tagad man atdosi tūkstoš zirgu? — Damdins vaicāja.

—   Ja varēsi likt ūdenim šajā ezerā vārīties, tad jā, — hans atbildēja. — Bet, ja nevarēsi, tad tev savu sievu vairs neredzēt.

Damdins atgriezās jurtā, izstāstīja visu sievai.

—    Iesim pie jūras, — viņa sacīja.

Atkal abi nonāca jūras malā. Damdins sāka spēlēt huru. Jūra sabangojās, un no dzelmju dziļumiem iznira valdnieks.

Meita sacīja:

—   Tu esi visu ūdeņu valdnieks. Pavēli, lai rīt ezers vārītos. Un pasargā manu vīru, lai viņš neapbrucinātos.

Jūras valdnieks atbildēja:

—    Tavs vīrs tik jauki spēlē, ka es gribu viņam palīdzēt, lai vai kas būtu darāms. Ņem divus akmentiņus — vienu baltu, otru melnu. Iemetīsi balto akmentiņu ezerā, ūdens vārīsies. Paslēpsi aiz vaiga melno akmentiņu, nekāds bruceklis nebūs bīstams.

Damdins atnāca ezera malā. Tur hans jau bija priekšā ar tūkstoš ciriķiem ugunīgos zirgos.

—    Nu, vai varam tālaK cīkstēties? — hans vaicāja. — Vai vari likt ezeram vārīties?

Damdins slepšus iemeta ezerā balto akmentiņu, un ezers pēkšņi sāka burbuļot un vārīties.

Hans, ieraudzījis, ka atkal būs zaudētājs, sacīja:

—    Ja tu tūlīt pārpeldēsi ezeru, es uzdāvināšu tev tūkstoš zirgu.

Damdins paslēpa aiz vaiga melno akmentiņu un ielēca ūdenī. Aizpeldēja līdz viņam krastam un atpeldēja atpakaļ sveiks un vesels. Ciriķi brīnījās nenobrīnīdamies, bet Damdins hanam sacīja: Es divas reizes ezeru pārpeldēju. Tagad pārpeldi tu kaut vienu reizi.

Hans savā prātā apsvēra: «Ja jau šis nabaga spēlmanis varēja, kāpēc es, hans, nevarēšu! Vai mani ciriķi būtu vārgāki par šo ubagu?»

Hans pavēlēja visiem ciriķiem nokāpt no zirgiem un lēkt viņam pakaļ ezera. Ciriķi uz vārda paklausīja. Taču viņi nepaguva ne desmit soļu nopeldēt, kad bija jau pagalam un nogrima dibenā.

Krastā bija palicis Damdins viens pats. Viņš saskaitīja hana zirgus — to bija apaļš tūkstotis.

Damdins uzlēca hana melnim mugurā un laida pa taisnāko ceļu mājās.

No tā laika viņi abi ar sievu dzīvoja bez bēdām, un kaimiņi ielīksmoti varēja klausīties, kā Damdins skandina huru.

MAZAIS GARBĀRDIS

Sensenos laikos, diezin kad īsti, esot dzīvojis kāds viltnieks. Viņš bijis pavisam mazītiņš vīrelis, bet ar garu, garu bārdu. Tālab visi saukuši viņu par Mazo Garbārdi.

Pīpi viņš tīrīja ar ukrjuku, tabakmaks viņam bija pašūts no veselas kamieļādas. Vjņa losais zirgs spēja panest jebkuru smagumu un kuru katru viesuli varēja apsteigt. Mazajam Garbārdim bija pieci nahaga brāļi.

Ne jurtas, ne lopu viņiem nebija. Viņi nakšņoja stepē, ēdienu gatavoja uz ugunskura.

Reiz Mazais Garbārdis, padzirdējis, ka necik tālu hans uzslējis diženu jurtu, sacīja:

—   Vai nu hanam jurtu trūkst. Bet mēs dzīvojam zem klajas dcbe'Ss, lietus mūs liedē, saule cepina, vējš acis ar smiltīm piepūš. Paņemšu hana jurtu, lai mums būtu kur dzīvot.

Mazais Garbārdis uzķepurojās uz sava losā zirga, aizbāza aiz jostas arkānu, piesēja pie segliem kamieļādas tabakmaku un aizjāja.

Ceļa gadījās zaķis. Tas vaicaja:

—    Kurp jādams?

—   Jāju atņemt hanam jurtu.

Zaķis iesmējās.

—    Neiespējama iegriba pazudina jātnieku ar visu zirgu!

—    Ne tava bēda! — Mazais Garbārdis atsaucās un, izmanīgi uzmetis arkānu zaķim kaklā, iebāza garausi tabakmakā.

Jāja tālāk.

Ceļā gadījās lapsa.

—    Kurp jādams? — šī vaicā.

—   Jāju atņemt hanam jurtu!

—    Neiespējama iegriba pazudina jātnieku ar visu zirgu!

—    Nav tava bēda! — Mazais Garbārdis atsaucās un, notvēris lapsu ar arkānu, iestūma kūmiņu tabakmakā.

Jāja tālāk.

Ceļā'gadījās vilks.

—    Kurp jādams? — šis vaicā.

—   Jāju atņemt hanam jurtu.

—    Neiespējama iegriba pazudina jātnieku ar visu zirgu!

—    Nav tava bēda! —Mazais Garbārdis atsaucās un, notvēris ar arkānu vilku, iestūķēja pelēci tabakmakā.

Jāja tālāk.

Drīz viņu pamanīja hana kalpi.

—    Ko tāds te blandās, kam nav ne lopu, ne jurtas? — šie vaibstījās. — Uzrīdīsim šim suņus!

Sacīts, darīts. Kalpi uzrīdīja Mazajam Garbārdim suņus. Suņu varza klupa virsū losajam zirgam, bet Mazais Garbārdis izlaida no tabakmaka zaķie»Zaķis aizjoza stepes plašumā, un suņi aizlika šim pakaļ, aiz paugura nozuzdami.

Tad visi hana kalpi salēca zirgos un devās viltniekam pretī. Kad bija jau klāt piejājuši, Mazais Garbārdis no tabakmaka izlaida lapsu. Lapsa muka uz mežu. Hana kalpi, lokus satverdami, nozuda mežā.

Hans palika viens pats bez kalpiem. Būdams drošsirdīgs, bet ne visai gudrs, viņš uzlēca savā zirgā, satvēra zobenu un devās jātniekam pretī.

Kad hans jau bija klāt piejājis, Mazais Garbārdis no tabakmaka izlaida vilku. Vilks muka prom uz kalniem, hans neizturēja, iespiedzās, norāva loku no pleciem un aizšāvās vilkam pakaļ, drīz vien kalnos nozuzdams.

Bet Mazais Garbārdis piejāja pie jurtas, uzmeta tai arkānu un uzšāva savam losajam zirgam.

Atgriezās hana kalpi, pats hans atjāja atpakaļ, bet no jurtas ne miņas!

Viņi noprata, kur jurta bija palikusi, bet ko nu vairs! Loso zirgu pat viesulis nepanāktu.

PASAKA PAR DRAUDZĪBU

Reiz tīģerēns satikās ar vērsēnu. Tīģerēns sacīja:

—   Dzīvosim kopā!

Vērsēns atsaucās:

—    Labi.

Viņi sāka dzīvot kopā un iedraudzējās.

Kādudien tīģerēns atrada uz ceļa zvaniņu, uzkāra to vērsēnam kaklā un teica:

—   Ja kāds tev manā prombūtnē gribēs darīt pāri, tad es, izdzirdējis zvaniņu, steigšos tev palīga!

Viņš atvadījās no vērsēna un devās medībās. Nonācis tuvējo kalnu pakājē, dzird zvaniņu šķindam.

Tīģerēns metās atpakaļ, atskrēja, redz — vērsēns mierīgi pastaigajas pa pļavu, zālīti plūkā.

—    Kas noticis? — tīģerēns jautāja. — Kas tev uzbruka?

—   Muša man uz pieres uzmetās, — vērsēns atbildēja. — Es, protams, izbijos un saucu tevi palīgā.

Tīģerēns nomierinājās un atkal devās medībās. Necik ilgi nebija medījis, kad vējš atkal atnesa zvaniņa šķindu.

Tīģerēns, ko kājas nes, metās savam draugam palīgā. Atskrēja, — un ko viņš ieraudzīja? Vērsēns gulšņā ēnā un zelē zāli.

—    Kas tev nodarījis pāri? — tīģerēns jautāja.

—   Neviens,—vērsēns atbildēja. — Man kļuva karsti, un es purināju galvu.

Tīģerēns trešo reizi devās medībās un atkal izdzirda zvaniņa šķindu. Bet šoreiz viņš neskrēja vērsēnam palīgā, nodomādams, ka šis atkal no mušas būs izbijies.

Pret vakaru tīģerēns atgriezās mājās, skatās — vērsēna nav. Mednieki viņu bija nokāvuši, gaļu apēduši, ādu līdz paņēmuši, kauli vien zalē mētājās.

Tīģerēns aiz bēdām ierēcās:

—     Es esmu vainīgs, es esmu vainīgs, neatskrēju palīgā, kad viņš mani sauca!

Tīģerēns ļoti noskuma. Negāja vairs medībās, neko neēda, nemitējās domāt par vērsēnu. Tā pagāja vairākas dienas, tīģerēns aiz bada un žēlabām kļuva pavisam vārgs.

Viņš juta savu nāves stundu tuvojamies, līšus atlīda pie drauga kauliem, nogulās blakus un vakarpusē nobeidzās.

Un tad pāri stepei atskanēja vēja balss:

—    Pat nāve nespēj īstus draugus šķirt.

Aizritēja daudzi mēneši, gads apritēja no ta laika. Kur savā nāves stundā bija apgūlies tīģerēns, tur baloja vairs tikai kauli.

Kādudien tai vietai garām hana gans dzina aitu baru. Viņš ieraudzīja zālē kaulus balojam, izraka bedri, apraka tos un dzina ganāmpulku talak.

Kopš abu draugu — tīģerēna un vērsēna nāves bija aizritējuši divi gadi, un virs viņu kapavietas bija izauguši divi slaiki, kupli koki. Ik rītu, saulei lecot, no koku lapotnes zemē nolaidās divi līksmi puisēni. Līdz pat saulrietam viņi zālienā rotaļājās un, kad saule paslēpās aiz kalnu kumpās muguras, atkal nozuda lapotnē.

Rudenī hana gans atkal šurp atdzina aitas.

Kad uzlēca saule, viņš ieraudzīja, kā no koku lapotnes nolaidas pļaviņā divi puisēni. Gans brīnījās — kā tie kokā varēja gadīties? -p*

Vakarā viņš izstāstīja savai sievai, ko bija redzējis, bet sieva izstāstīja kaimiņienei un kaimiņiene — savam dēlam, dels — garāmbraucošam noijonam, un ziņa par savādajiem puisīšiem nonāca līdz hanam.

Hans pavēlēja savam palīgam — tušimelam paņemt ciriķu pulku un atgādāt viņam abus rotaļu biedrus. Tušimels devās ar ciriķiem izpildīt hana pavēli.

Rītsvīdā viņi aplenca smuidros kokus un sāka gaidīt saullēktu. Tiklīdz parādījās saule, no koka zemē nolēca viens puisēns. Ciriķi viņu sagrāba un dzīrās sasaistīt. Bet tušimels iesaucās:

—    Pag! Ko jūs esat izdarījuši! Vajadzēja otru pagaidīt! Tagad otrais neparko vairs nerāpsies lejā!

Bet tušimels alojās. Otrais puisītis savu draugu nepameta nelaimē. Viņš nolēca no koka zemē un metās draugam palīgā. Viens viņš tomēr nevarēja uzveikt daudzos uzbrucējus. Ciriķi sagrāba ari viņu urt sasēja.

Tanī pašā dienā tušimels atveda puisēnus pie hana. Hans uzlukoja abus un sacīja:

—  Manas valsts apsargāšanai vajag daudz karavīru. Šie zeņķi dienās izaugs par labiem karotājiem. Bet pagaidām, lai viņi palīdz ganiem ganīt manas aitas, zirgus un kamieļus.

Tā puisīši nokļuva hana kalpībā. Vienu no viņiem nosauca par Altanu Gu, otru — par Mungunu Gu. Desmit gadus draugi ganīja hana ganāmpulkus un nemanot vērtās brašos jaunekļos. Viņi bija plecīgi, lokani, spēcīgi, viņiem patika jāt ar zirgiem, šaut mērķī, cirsties zobeniem. Un aizvien viņi visur turējās kopā, ēda no viena katla, gulēja vienā jurtā uz vienas košmas.

Reiz pie draugu jurtas atauļoja hana gaitnieks un iesaucās:.

—    Dižais hans pavēl Altanam Gu šodien pat doties karā! Seko man!

Karavīrs ceļā pošas aši. Altans Gu nekavējās apkampt savu draugu, uzlēca zirgā un jāja gaitniekam pakaļ.

Daudz mēnešu aizritēja, un nebija tāda brīža, kad Munguns. Gu neatcerētos Altanu Gu.

Reiz pie Munguna Gu atjāja vecais tušimels un sacīja:

—    Mūsu hans—lai viņam tūkstoš gadu ilgs mūžs—pavēlēja tev doties uz austrumiem, uz Hana Hargerta valstību, nozagt viņa desmito meitu un atvest šurp. Mūsu hans grib viņu ņemt par sievu. Še, ņem trīs naudas zutņus! Ja neizpildīsi mūsu hana pavēli, tevi iemetīs verdošā katla!

—    Kā zināšu, kura ir desmitā meita? — jautāja Munguns Gu.

—   Tas ir pavisam vienkārši: visām hana Hargerta meitām mati ir melni, bet desmitajai meitai bizē viz trīs zelta stīgas.

Munguns Gu apsegloja zirgu un devās uz hana Hargerta valstību.

Viņš jāja ilgi, daudzas naktis pārlaida stepe pie ugunskura un kādudien sastapa nabaga ganu.

—    Kurp dodies, vecotēv? — jautāja Munguns Gu.

Vecais atbildēju:

—   Es ganīju neganta saimnieka aitas, viena avs aizbēga. Nu mekleju to. Ja neatradīšu, saimnieks mani nositīs.

—    Nebēdā, — sacīja Munguns Gu. — Te tev būs naudas zutnis — par to tu varēsi vai veselu ganāmpulku nopirkt.

Vecais paklanījās.

—    Paldies tev, bator! Ņem manu gana nūju, varbūt tā tev noderēs.

Munguns Gu aizbāza aiz jostas gana nūju un jāja tālāk. Nākamajā dienā viņš sastapa vēl vienu večuku.

—    Kurp dodies, vecotēv?—jautāja Munguns Gu.

—    Eju pie dēla. Laikam jau man neaizkļut līdz viņa jurtai. Ceļā man nobeidzās zirgs, bet kājām diezin vai pietiks spēka aiziet.

Es tev palīdzēšu, — sacīja Munguns Gu. — Ņem šo naudas zutni, — varēsi nopirkt sev vai veselu zirgu ganāmpulku.

Vecais virs paklanījās.

—    Paldies tev, bator! Ņem šo jēra stilbu! Varbūt tas ceļā noderēs.

Munguns Gu ielika jēra stilbu somā un jāja tālāk.

Pret vakaru viņš ieraudzīja stepē trešo večuku. Tas sēdēja pie ugunskura un skumji skatījās uguni.

Munguns Gu pajautāja:

—    Kādēļ tu, vecotēv, stepes vējā drebinies un nesēdi pie pavarda jurtā?

—    Esmu nabags, nav man jurtas, — sacīja vecais. — Laikam jau būs man laukā zem kruffia jānomirst.

—    Lai tavi vārdi aizskrien līdzi vējam! Ņem šo naudas zutni, nopērc sev ērtu jurtu.

Večuks trausās kājās, izvilka no ugunskura apdzisušu oglīti, pasniedza to Mungunam Gu.

—    Ņem, varbūt tev noderēs!

Munguns Gu paslēpa oglīti azotē un jāja tālāk uz austrumiem.

Daudz diennakšu viņš pavadīja seglos, jāja un jāja, kamēr ieraudzīja hana Hargerta pili.

Munguns Gu nogaidīja, kamēr iestājās nakts, tad klusītēm tuvojās pilij. Pēkšņi, skaļi riedams, viņam uzklupa milzīgs suns.

Munguns Gu atminējās jēra stilbu, pasvieda to sunim, un tas tūlīt likās mierā.

Munguns Gu iegāja pilī, ieraudzīja hana Hargerta meitu — skaistuli Ojunu ar trim zelta matiem melnajā bizē.

—    Es atjāju tev pakaļ, — sacīja Munguns Gu. — Vecais hans grib tevi ņemt par sievu.

—    Es negribu būt sieva nejaukam vecim! — iesaucās Ojtina. — Paglāb mani no viņa, un es dzīvošu tavā jurtā līdz mūža galam.

—    Lai notiek! — iesaucās Munguns Gu. — Es neļaušu tevi sāpināt!

—   Bēgsim žiglāk no šejienes projām! — skubināja Ojuna. — Ja mans tēvs tevi šeit ieraudzīs, viņš liks mūs abus nogalēt.

Viņi izskrēja no pils un drīz vien sasniedza mežu, kur ganījās Munguna Gu zirgs.

Munguns Gu uzlēca zirgā, nosēdināja sev priekšā Ojunu un auļoja projām.

Augu dienu un cauru nakti auļoja ašais Munguna Gu zirgsr tikai pievakarē apstājās.

Munguns Gu un Ojuna cieši iemiga, bet citrīt pamodušies ieraudzīja, ka viņus ielenkuši hana Hargerta ciriķi. Munguns Gu norāva no pleciem loku, šāva bultu pēc bultas. Ciriķi slēpās aiz vairogiem un līda arvien tuvāk un tuvāk. Tad Munguns Gu nolēca no zirga, izrāva zobenu no maksts un cirta pa labi un pa kreisi. Vienam galvu nošņāpa, otram galvu nošņāpa, divdesmit ciriķu pievārēja, divdesmit pirmais palika dzīvs, jo zobens batoram pārlūza pušu. Munguns Gu pamanīja tuvojamies ciriķi, īstu milzeni, kas dzirās uzmest viņam ukrjuku. Munguns Gu izrāva gana nūju, kas bija aizbāzta aiz jostas un svieda ar to milzim. Un — kas to būtu domājis! — visi hana ciriķi novēlās gar zemi bez dzīvības.

Munguns Gu uzreiz atskāra, ka šī nav parasta nūja, pacēla to augšā, uzlēca atkal zirgā un aizauļoja ar Ojunu tālāk.

Naktī viņi nolikās gulēt, bet citrīt pamodušies ieraudzīja, ka viņus ir aplencis jauns ciriķu pulks. Acīmredzot hans Hargerts par visu vari gribēja atgūt savu meitu un saņemt Mungunu Gu gūstā.

Jauneklis tvēra atkal pēc sava loka, bet attapās, ka visas bultas bija jau iepriekš izšāvis un tēraudkalto zobenu salauzis. Viņš nu gribēja izraut aiz jostas aizbāzto nūju, bet tās tur nebija. Droši vien straujajos auļos bija pazaudējis.

—    Mirt es nebaidos, — Munguns Gu sacīja hana Hargerta meitai, — bet baidos tevi pazaudēt!

Tiklīdz viņš bija to pateicis, sajuta pie sirds neizturamu kvēli. Viņam iedāvinātā oglīte pēkšņi bija iegailejusies gluži sarkana.

Munguns Gu nevarēja tādu karstumu izturēt, nometa oglīti zālē. Acumirklī stepes sausā kūla uzliesmoja un vējš liesmu meles dzina taisni virsū uzmākņām. Tie lika kājas pār pleciem. Tikai dažiem no uguns izdevās paglābties.

Kad ienaidnieki bija izzuduši skatienam, oglīte acumirklī apdzisa. Munguns Gu to atkal noglabāja azotē, bet pēc tam devās meklēt pazaudēto nūju. Drīz vien viņš to atrada, aizbāza aiz jostas un atkal jāja ar Ojunu uz rietumiem.

Cik ilgi viņi bija ceļā, kas to lai zina, bet kādudien lauka malā abi bēgļi ieraudzīja pamestu jurtu un apmetās tanī.

Jauka dzīve sākās Mungunam Gu un Ojunai. Munguns Gu ik rītu jāja medībās, bet viņa daiļā virejiņa iekūra pavardā uguni un gatavoja ēdienu.

Reiz Munguns Gu sievai sacīja:

Uzdāvini man vienu savu zelta matu! Es to vienmēr nēsāšu pie sirds.

Ojuna izšķetināja no bizes vienu zelta matu un iedeva to vīram. Munguns Gu noglabāja dārgo dāvanu un priecīgs devās medībās. Divas dienas viņš laimīgi medīja, trešajā dienā griezās uz mājām. Atpūzdamies apsēdās stepe uz akmens un atcerējās sievu. Viņš uzmeklēja zelra matu un sāka to aplūkot. Pēkšņi sagriezās viesuļvējš, izrāva Mungunam Gu matu no rokām un aiznesa kaut kur prom stepē.

Munguns Gu nobēdājies ilgi stāvēja, kā zemē iemiets, un apraudāja lielo zaudējumu. Pēc tam viņš atcerējās, ka Ojunai ir vēl divi zelta mati.

«Palūgšu viņai otru zelta matu,» viņš, sevi mierinādams, nodomāja.

Bet viesulis tikmēr bija aiznesis Ojunas zelta matu uz hana dārzu. Hans ieraudzīja matu, saniknojās, pavēlēja pasaukt tuši melu.

Tušimels atskrēja aiz bailēm gluži mēms. Hans parādīja viņam zelta matu un neganti iebrēcās:

Munguns Gu nozadzis man Hargerta meitu, bet tu nevari viņu atrast! Ja līdz pavasara mēneša beigām brīnišķā Ojuna nebūs manā jurtā, pavēlēšu tevi dzīvu ierakt zemē!

Tušimels paņēma simt ciriķu un aizjāja meklet hana Hargerta meitu.Ceļu ceļus viņi izjādelēja,nekur nevarēja uziet Ojunas pēdas. Jau trešais pavasara mēnesis tuvojās beigām, kad beidzot tušimels pamanīja Mungunu Gu. Viņš sēdēja stepē ceļa malā uz akmens un priecājās par savas sievas zelta matu. Viltīgais tušimels pavēlēja ciriķiem noslēpties augstaja zālē, bet pats izlikās par apkārtklīstošu vārgdieni.

—    Lai tev simt gadu ilgs mūžs, drošsirdīgais bator! — sacīja viņš, līdz zemei klanīdamies. — Manas kājas pagurušas, netieku ne soli tālāk. Ļauj tavā jurtā atpūsties.

—    Laime uzsmaida tai jurtai, kurā noguris ceļinieks atrod pajumti, — sacīja Munguns Gu. — Seko man!

Munguns Gu aizveda tušimelu uz savu jurtu. Bet viņiem pa pēdām slepšus sekoja ciriķi. Tiklīdz viņš bija iegājis jurta, ciriķi bruka viņam virsū. Daudzus Munguns Gu sakapāja ar zobenu. Jurtā cits uz cita kaudzē gāzās nogalinātie ienaidnieki. Tušimels redzēja, ka Mungunu Gu dzīvu neizdosies notvert, tālab iekliedzās.

—    Šaujiet ar bultām! Tik un tā hans viņu butu licis nogalēt!

Ojuna saprata,.ka vīram draud nāves briesmas, izrāva viņam

no rokām zobenu un iemeta to pavardā. Tiklīdz zobens pieskārās pavardam, Munguns Gu acumirklī sabruka zemē bez dzīvības.

Tad tušimels sacīja Ojunai:

—   Tev jābrauc man līdzi pie hana. Dižais pavēlnieks grib tevi ņemt par sievu!

Viņš uzsēdināja Ojunu uz zirga un veda pie hana.

Bet tieši tanī dienā, kad tušimels bija atvedis Ojunu hanam, no kara atgriezās mājās drosmīgais Altans Gu.

Altans Gu, uzzinājis, ka viņa draugs pazudis bez vēsts, uzlēca zirgā un aizjāja meklēt Mungunu Gu.

Daudz dienu viņš jadeleja pa taku takām un ceļu ceļiem, izjautāja katru pretimnācēju, vai kāds nebūtu redzējis brašo batoru. Bet neviens viņu ar atbildi nevarēja iepriecināt.

Tad Altans Gu izlaida no rokām pavadas, aizklāja izmisumā seju ar rokām un iesaucās:

—    Ja mana drauga vairs nav starp dzīvajiem, tad arī es nevēlos vairs dzīvot!

To pasacījis, viņš aizjāja pasaulē, nelikdamies zinis, kurp zirgs viņu nes. Diezin cik ilgs laiks bija pagājis, kad piepeši zirgs apstājās un klusi nogrudzinājās.

Altans Gu atņēma plaukstas no vaiga un ieraudzīja, ka zirgs bija viņu atvedis pie novārtā pamestas jurtas.

«Varbūt šajā jurtā mana drauga liktenis ļaudīm ir zināms.»

Viņš nolēca no zirga, iegaja jurla un uzreiz ieraudzīja mirušo] Mungunu Gu.

Altans Gu ievaidējās aiz žēlabām, un no viņa vaida kalnu virsotnes nobruka.

Kad asaras mitējās plūst un Altana Gu acis bija izsusējušas, viņš ieraudzīja uz pavarda drauga zobenu.

—    Es atradīšu .slepkavu, — iesaucās Altans Gu, — un nogalināšu viņu ar šo zobenu!

To teicis, viņš paķēra drauga ieroci. Bet, tiklīdz pieskārās zobenam, Munguns Gu uzreiz atvēra acis un pielēca kājās.

—    Palīdzi man izglābt Ojunu! — viņš lūdza draugu. — Viņu aizveda pie hana.

—   Mēs viņu izglābsim vai arī abi mirsim! — sacīja Altans Gu.

Draugi uzlēca zirgos un nošmīkstināja pletnes.

Viņi traucās nakti, traucās dienu, vēl vienu nakti un tad

nākamajā rītā ieraudzīja hana pili. Bet tai nevarēja piekļūt, ceļu aizšķērsoja plata upe, tik plata, ka neviens zirgs nespētu to pārpeldēt.

Draugi sāka siet plostu. Sēja trīs dienas, bet, kad plosts bija gatavs, no dzelmes iznira milzīga zivs un aprija plostu.

Batori izšāva bultas, bet tās atlēca no zivs zvīņām gluži kā no akmens. Zivs vārstīja žaunas un to vien gaidīja, vai šie abi nelaidīsies upei pāri peldus, lai arī viņus tad aprītu.

Tad Altans Gu ar bultas šāvienu nošņāpa kalna virsotni, uzvēla klints bluķi uz kamiešiem, pienāca pie upes un iesvieda vareno radzi zivs atvērtajā rīklē, un tā tur iestrēga.

Draugi nopriecājās: nu šī dzelmju briesmone vairs nevienu nevarēs aprīt.

Viņi atkal sasēja plostu, bet, tiklīdz bija atstūmušies no krasta, zivs ar asti sakūla ūdeni. Upē sacēlās viļņi gluži kā milzu kalni. Kā lai liek viņā krastā pāri tādiem viļņiem!

Munguns Gu kļuva bēdīgs, arī Altans Gu noskuma. Piepeši Munguns Gu sajuta kaut ko svelošu uz savam krūtīm. Viņš iegrūda roku azotē un izvilka kvēlojošo oglīti. Nespēdams noturēt pirkstos karsto oglīti, viņš izlaida to no rokām, un oglīte iekrita upē. Tanī pašā acumirklī ūdens upē sāka vārīties. Lai arī kā zivs centās izglābties, nekas nelīdzēja, ta dzīva upē izvārījās.

Tad batori atkal uzkāpa uz plosta un pārcēlās upei pāri. Naktī draugi piebrauca pie hana pils, ieraudzīja pie vārtiem deviņgalvainu mangasu. Viņš apsargāja ieeju pilī, nevienu nelaida iekšā.

Altans Gu cirta ar zobenu un nolidināja mangasam vienu galvu, Munguns Gu cirta ar zobenu, un vēl par vienu galvu mangasam kļuva mazāk. Divas galvas mangass bija zaudējis, bet vēl septiņas tas kārstīja. Un no katras dvašoja elles versme, mutuļoja dūmi un šāvās laukā uguns liesmas.

Zirgi sāka drebēt, kārpījās atpakaļ, prom no briesmoņa, slējās pakaļkājās. Jātnieki uzšāva viņiem ar pletnēm, no jauna uzbruka mangasam, atkal nošņāpa tam divas galvas. Nu vairs tikai piecas galvas bija palikušas mangasam. Tas iegaudojās baisa balsī, zeme nodrebeja zem batoru kājām, bet draugi neizbijās, uzšāva zirgiem un bruka virsū briesmonim. Un atkal divas man gasa galvas noripoja zālē.

Tagad vairs tikai trīs galvas bija mangasam, bet Mungunam Gu salūza zobens, un viņš nevarēja turpināt cīņu. Tad Altans Gu sacīja: **

— Kamēr es cīnīšos, steidzies uz pili un atsvabini Ojunu.

To sacījis, Altans Gu vēl niknāk uzšāva savam zirgam un kliegdams devās virsū mangasam.

Kamēr Altans Gu cīnījās ar briesmoni, Munguns Gu iesteidzās pilī un uzmeklēja Ojunu, satvēra viņu, iecēla seglos un gavilēdams traucās atpakaļ.

Bet Munguns Gu par agru bija sācis priecāties. Viņa draugu bija piemeklējusi neveiksme. Viņš bija paguvis nocirst vēl divas galvas, bet trešo nepaguva — mangass notrieca viņu no kājām, piespieda ar ķetnu pie zemes un grasījās aprīt.

Munguns Gu pamanīja, ka Altans Gu tūlīt ies bojā, un, ne mirkli nekavēdamies, izrāva aiz jostas aizbāzto gana nūju, zvēla ir to briesmonim pa galvu. Acumirklī mangasa pēdējā galva novēlās no pleciem.

Altans Gu, Munguns Gu un Ojuna bezgala laimīgi atgriezās nomaļajā jurtā. Un līdz pat mūža galam viņi tur dzīvoja bez bēdu.

Posts un bēdas baidās ienākt tāda cilvēka jurtā, kuram ir uzticami draugi.

VILTĪGAIS KLAIDONIS

Reiz kāds jautrs, viltīgs badarčs — trūcīgs klaidonis — stepēļ sastapa aratu. Arats nobēdājies iet un tur rokās zirga asti.

—    Kālab tu tik bēdīgs? — vaicāja badarčs.

—    Mani piemeklējusi nelaime, — atbildēja arats. — Vilki] nokoda un apēda manu pēdējo zirgu, asti vien pameta. Ko lai ] tagad bez zirga iesāku?

—    Dod asti man, — sacīja badarčs, — un gaidi mani šeit. Dabūsi vēl labāku zirgu.

Arats atdeva badarčam zirga asti, pats palika stepē un gaidīja, kas nu būs. Bet badarčs iegriezās aīlā,kur slējās kāda skopa un nekrietna noijona jurta. Netālu no viņa jurtas badarčs uzgāja lapsas alu. Viņš iebāza asti alā, pats apsēdās blakus un abām rokām ieķērās astes galā.

Pēc neilga brīža garām auļoja noijons uz sava labākā zirga. Noijons, ieraudzījis badarču, apturēja zirgu un vaicāja:

—    Ko tu šeit dari, kāpēc zirga astē esi ieķēries?

—    Es šeit palaidu zirgu paganīties, bet tas, rau, ielīda alā, — badarčs atbildēja. — Labi, ka paguvu aiz astes saķert, citādi būtu zirgu pazaudējis. Mazliet atvilkšu elpu, tad pestīšu pagānu no alas laukā.

—    Kas tev tas ir par zirgu? — jautāja nenovīdīgais noijons. — Vai ātrs?

—    Septiņas reizes pa dienu viņš mani apnes zemei visriņķī!" Krēpes viņam kā sniegs kalnu korēs; auļo tik brāzmaini, ka seglu kāpšļi lūst pušu; starp ausīm viņam var novietot desmit kamieļu; kad saslejas pakaļkājās, ar krēpēm aizsniedz mākoņus!

Noijons sāka drebēt aiz skaudības, nolēca zemē, atgrūda nost badarču un pats ieķērās astē.

—    Kas tev atļāva ganīt zirgu pie manas jurtas? — viņš kliedza. — Vācies tūlīt projām!

—    Man noberztas kājas, — badarčs sacīja. — Nevaru paiet. .

—    Labi! Dod, paturēšu tavu zirgu aiz astes, bet tu kāp manā zirgā, un lai es tevi pie manas jurtas vairs neredzētu! Pazūdi!

Badarčs aizauļoja ar noijona zirgu stepē un atdeva lielisko auļotāju nabaga aratam, bet pats devās tālāk.

Dienas vidū viņš sastapa kādu bagātnieku, kas nesa gaļas katiu uz galvas. Šis vīrs bija tik skops, ka, iziedams laukā no jurtas, vienmēr ņēma ēdienu sev līdzi, baidīdamies, ka cits varētu to viņa vietā apēst.

Ieraudzījis badarču, bagātnieks pavilka šo uz zoba:

—   Stāsta —"tu mākot visādus muļķus izāzēt. Bet gudru cilvēku vis ncpiemuļķosi. Nu pamēģini mani apmānīt!

—   Nav vaļas mānīties, — badarčs atbildēja. — Visa debess liesmās, bet tu nemaz neredzi!

Bagātnieks atgāza galvu, lai paskatītos uz debesīm, — katls nokrita zemē un saplīsa. Bet badarčs sacīja:

—    Tad jau, re, arī tu esi tukšpauris, ja man izdevās tevi piemuļķot.

To pasacījis, viņš gāja savu ceļu tālāk.

Drīz vien viņš sastapa hanu.

—    Kas tu tāds esi? — hans jautāja. — Kur tava jurta, ko tu

proti?

—   Man nav jurtas, — badarčs atbildēja. — Bet dabūt māku, ko vien gribu. ^

Hans noskaitās:

—    Ko nu mels! Es, hans būdams, nevaru dabūt, ko gribu.

Bet badarčs saka:

—   Tu nevari, bet es varu!

—   Ja tu tik vārīgs, — hans saka, — tad izdari tā, lai es tūdaļ nokāptu no zirga.

Badarčs, brīdi padomājis, saka: — Es nevaru pavēlēt hanam nokāpt no zirga. Toties, ja tu nolēksi zemē, tad likšu tev ielēkt atpakaļ seglos.

—    Nu pamēģini! — sacīja hans un nokāpa no zirga.

—    Redzi nu, — iesmējās badarčs, — tu gribēji, lai liktu tev nokāpt no zirga, es to arī izdarīju.

—    Hm! Nu vairāk tu mani gan neaptīsi ap pirkstu! — hans iekliedzās un uzlēca zirgā.

—    Re, arī savu otro apņemšanos es izpildīju: liku tev ielēkt atpakaļ seglos, — sacīja badarčs un devās savās klaidoņa gaitās tālāk.

UBAGS PAR TIESNESI

Reiz viens nabadzīgs cilvēks padzirdēja — kalnos esot atrodami dārgakmeņi. Viņš atvadījās no saviem vecākiem un aizgāja kalnos laimi meklēt. Trešajā dienā nabagam laimējās atrast brīnišķu akmeni. Nāk mājās un priecājas: «Nu*maniem vecākiem nebūs vairs jābadojas, un pats būšu paēdis pēc sirds patikas. Sapirkšu zirgus, iegādāšos aitas, govis man jurtas priekšā ganīsies.»

Netālu no mājas viņš satika lamu. Lama jautā:

—    No kurienes nāc un kurp ej? Kāpēc esi tik priecīgs?

Nabags izstāstīja, kas viņam par laimi gadījusies.

Lama saka:

—    Burhani — dievi tev palīdzējuši atrast dārgakmeni. Dod man savu akmeni, aiznesīšu to taviem vecākiem. Bet pats ej uz svētnīcu un veselu mēnesi pateicies burhaniem par viņu laipnību. Mājās nāc tikai pēc mēneša!

Nabags paklausīja lamam, devās uz klosteri un sāka skaitīt lūgsnas.

Pēc mēneša viņš pārnāca mājās. Skatās — nekas nav mainījies: stāv tā pati vecā jurta, jurtā karājas tukši ādas maisi. Nav tajos ne rūgušpiena, ne kumisa, ne sviesta. Nekā nav.

—   Kāpēc jūs joprojām dzīvojat trūkumā? — viņš jautā vecākiem.— Vajadzēja pārdot dārgakmeni, uzcelt sev jaunu jurtu, sapirkt govis, aitas…

—   Par kādu akmeni tu runā? — brīnās vecāki. — Kur mēs būtu ņēmuši dārgakmeni?

—    Vai lama jums to neatnesa?

—    Mēs lamu neesam redzējuši, — saka tēvs. — Arī tāds akmens nav manīts.

Tad nabags atģida, ka lama viņu piekrāpis. Viņš aizgāja meklēt neģēli, ilgi meklēja, pēdīgi atrada kādā klosterī. Satiek un prasa, lai atdod viņa dārgakmeni.

Lama saka:

—    Tu man neko neesi devis. Man ir gan viens dārgakmens, bet to es pats atradu! Vācies projām, citādi ar suņiem tevi aizrīdīšu!

Nabags aizgāja pie hana un pažēlojās. Hans pasauca lamu jn jautāja:

—   Vai no šā cilvēka ņēmi dārgakmeni?

Bezgodis atbild:

—    Nē. Man ir gan akmens, bet to es pats atradu.

Hans jautā nabagam:

—    Kas redzēja un var apliecināt, ka tu atdevi lamam savu atradumu?

—   Man nav neviena liecinieka, — atbild nabags.

—    Nu, ja tā, tad nedzisini muti! Ej mājās un neapgrūtini mani vairs!

Nabags devās mājās, iet un raud. Pretī nāk badarčs.

—    Kamdēļ raudi? — viņš jautā.

Nabags izstāstīja, kā lama izkrāpis viņam atradumu un kā hans atteicies palīdzēt, nevarējis izšķirt strīdu.

Badarčs noklausījies saka:

—    Kas viņš par hanu, ja nevar izšķirt ikdienišķu strīdu! Tādam jāiet govis slaukt, nevis jānodarbojas ar zemes pārvaldīšanu.

Šos vārdus dzirdēja tusimels, kas tobrīd jaja garām, un pastāstīja hanam.

Hans pavēlēja notvert nekaunīgo badarču un nekavējoši atvest pie viņa.

—   Ja nepierādīsi, ka lama izkrāpis akmeni, pavēlēšu piesiet tevi savam trakajam ērzelim pie astes.

Lama, to padzirdējis, iesmējās.

—    Atvadies nu no dzīves! Tu vairs neņirgāsies par bagātiem ļaudīm un godīgiem dieva kalpiem!

Badarčs lamam saka:

—    Pierādi, ka pats atradi akmeni.

—    Pierādīšu! — lama atbild. — Man ir liecinieki. Veseli trīs!

—   Labi! — badarčs sacīja. — Ierodies rit pusdienlaikā pie hana jurtas ar saviem lieciniekiem.

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku lama ar trim lieciniekiem Ieradās pie hana jurtas.

Hans iznāca no jurtas un pavēlēja, lai badarčs sāk tiesu.

Badarčs aizveda lieciniekus katru uz savu pusi, nostādīja tā, lai viņi stāvētu cits pret citu ar muguru, pats aizgāja uz upmalu un atnesa piecus vienādus māla kamus. Badarčs iedeva katram lieciniekam vienu māla kamu, ceturto kamu iedeva lamam, piekto — nabagam. Pēc tam viņš sacīja:

—    Skaitīšu līdz simtam. Pa to laiku katram no jums māla kams jāizmīca tāds, lai tas atgādinātu atrasto dārgakmeni.

Badarčs, izskaitījis līdz simtam, savāca no visiem māla pikas un nolika tās hanam priekšā. Hans ieraudzīja, ka vienādas figūras izveidojuši tikai lama un nabags, bet trīs lamas liecinieki iztipinājuši katrs citādu pikuci.

Tad badarčs sacīja:

—    Nabags zināja un bija iegaumējis akmens apveidu, tādēļ ka viņš to atrada. Lama izveidoja pareizu formu tādēļ, ka viņš šo akmeni bija piesavinājies un daudzkārt aplūkojis. Bet liecinieki nekad šo akmeni nav redzējuši. Tādēļ arī viņiem pikuči iznākuši dažādi. Lama šurp atvedis nepatiesus lieciniekus, — tātad viņš nav atradis, bet gan ir piesavinājies šo akmeni.

Hanam kļuva kauns, ka badarčs izrādījies gudrāks par viņu. Viņš atdeva nabagam akmeni un lamu padzina ar visiem viņa lieciniekiem.

SEPTIŅI PLIKPAURI

Stāsta, ka senos labos laikos hana Ēzeļauss valstībā dzīvojuši septiņi bagāti plikpauri un viens nabags, vārdā Sigsegirs. Septiņi plikpauri aizvien dusmojās uz nabagu: viņiem nepatika, ka šim ir biezi, melni mati, bet viņiem, bagātniekiem, pauri kā akmeņi piekrastē — gludi un spīdīgi. Visvairāk viņi nabagu neieredzēja par to, ka šis bieži izsmēja viņu dumjību.

Reiz, kad Sigsegiram bija jāgana sveši zirgi, bagātnieki ņēma un aizdedzināja viņa jurtu.

Sigsegirs pārnāk mājās, redz — mājokļa vairs nav. Nabags saprata, ka plikpauri to nodedzinājuši. Sigsegirs neko neteica. Viņš iebēra maisā pelnus un ogles, uzmeta to plecos un devās uz tuvējo pilsētu.

Sigsegirs iet pa pilsētu, maiss kūļājas uz pleciem, aizķerot katru pretimnācēju.

Gadījās viņam ceļā kāds lielbagātnieks. Sigsegirs pagrūda viņu ar maisu, tas apskaitās un uzkliedza:

—    Kas tev tur maisā? Rādi, ko nes!

—   Man maisā sudrabs un zelts. Dāvināšu to hanam. Bet, ja kāds ielūkosies maisā, sudrabs uzreiz pārvērtīsies par pelniem, zelts — par oglēm. Tālab nevaru tev parādīt, kas manā maisā.

Lielbagātnieks parāva maisu un iebrēcās:

—    Melo! Rādi, kas maisā! Ja tur tik tiešām būs pelni un ogles, piebēršu tavu maisu pilnu ar sudrabu un zeltu.

—    Nu tad še paskaties arī! — sacīja Sigsegirs.

Lielbagātnieks ielūkojās maisā un ieraudzīja, ka pelni un

ogles vien bija iekšā.

—    Es taču tev teicu — nevajag skatīties! — iekliedzās Sigsegirs. — Iešu tūlīt hanam žēloties, ka tu viņa zeltu pārvērti oglēs un pelnos!

Lielbagātnieks izbijās, piebēra viltniekam maisu pilnu ar sudrabu un zeltu. ^

Sigsegirs uzvēla maisu plecos, atgriezās savā mājvietā un sāka, plikpauriem redzot, zeltu un sudrabu pārskaitīt. Plikpauri aiz skaudības plīsa vai pušu. Atjēgušies prasa:

—    Kur ņēmi tādu bagātību?

Sigsegirs atbild:

—    Piebēru maisu pilnu ar pelniem un oglēm, gāju pa ielām, saukdams: «Mainu nodeguļus pret zeltu! Mainu pelnus pret sudrabu!» Visi stāvgrūdām mani aplenca. Pelnu vietā deva man sudrabu, ogļu vietā — zeltu!

To padzirdējuši, bagātie plikpauri aizskrēja katrs uz savu māju un pielaida uguni. Kad mājokļi bija nodeguši, viņi sabēra maisos pelnus un ogles un devās uz pilsētu. Gāja pa ielām un sauca:

—    Mainām nodeguļus pret zeltu! Mainām pelnus pret sudrabu!

To padzirdējuši, ļaudis tā apskaitās, ka metās plikpaurus kulstīt. Tik zvetē, piemetinādami:

—    Te jums būs sudrabs par pelniem! Te jums būs zelts par oglēm!

Bagātnieki atģida, ka Sigsegirs viņus piemuļķojis. Nogaidījuši, kamēr iestājas nakts, kad Sigsegirs bija izdzinis svešus zirgus stepē ganīties, ņēma un nokāva viņa vienīgo govi.

Nabags pārnāca uz rīta pusi mājas, uzreiz noprata, kas nokāvis viņa piena devēju.

Sigsegirs tomēr neko neteica, ielēja vērša pūslī nedaudz sarkanās krāsas, paņēma pūsli padusē un devās stepē. Saulei rietot, viņš sasiapa septiņus kamieļus ar baltiem lāsumiem uz pieres. Sigsegirs notriepa baltos lāsumus sarkanus un devās tālāk. Drīz vien pretī nāca kāds vīrs.

—    Vai neesi manījis septiņus kamieļus ar baltu pieri? — šis vaicāja.

—    Nē, — nabags atbildēja. — Kamieļus ar baltu pieri neesmu manījis, bet ar sarkanu gan. Rau, tur tie ganās.

—   Tie taču ir mani kamieļi! — vīrs priecīgi iesaucās. — Tikai iu maldies: viņiem ir balts, nevis sarkans lāsums uz pieres!

Tad Sigsegirs sacīja:

—    Ja lāsumi tiem uz pieres būs balti, tad došu tev pilnu maisu sudraba un zelta. Bet, ja lāsumi būs sarkani, tad kamieļus paturēšu sev. Vai esi ar mieru?

—    Protams! — nopriecājās kamieļu īpašnieks.

Viņi pienāca pie kamieļiem un uzreiz ieraudzīja, ka tiem uz pieres ir nevis balti, bet gan sarkani lāsumi.

Nabags uzkāpa vislielākajam kamielim mugurā un pārējos dzina sev pa priekšu.

Plikpauri, ieraudzījuši Sigsegiru ar veselu kamieļu baru, gandrīz vai iekaucās aiz skaudības.

—    Kur tu ņēmi tik daudz kamieļu? — viņi jautā.

Sigsegirs atbild:

—   Staigāju pa pilsētas ielām un saucu: «Mainu septiņus vēršu pūšļus pret septiņiem kamieļiem.» Un tā arī iemainīju.

—    Vadzi, arī mēs izdarīsim tāpat! — bagātie nolēma.

Viņi nokava visus savus vēršus, ari govis, aizgāja uz pilsētu un ņēmās klaigāt:

—   Mainām vēršu pūšļus pret kamieļiem! Mainām vēršu pūšļus pret kamieļiem!

Ļaudis, padzirdējuši šos saucienus, sašuta:

—    Ko? Vai jūs mūs par muļķiem turat?

Un sāka šos kulstīt, piemetinādami:

—    Še jums būs kamieļi par vēršu pūšļiem! Še jums būs kamieļi par vēršu pūšļiem!

Tik tikko plikgalvjiem izdevās aizmukt, citādi būtu bijis vai gals klāt. Pārskrējuši mājās, nolēma:

—    Ņemsim un nozūmēsim Sigsegiru, lai viņš vairs nevarētu tik nekaunīgi mūs āzēt!

Plikgalvji notvēra nabagu un aizstiepa uz mežu, piesēja augstu koka galotnē, bet paši aizskrēja uz septiņām debespusēm, lai salasītu sausus zarus iekuram.

Sēž nabags koka galotnē, savu galu gaidīdams. Te pēkšņi redz — uz losa zirga auļo noijons, kuram viņš lopus kādreiz, ganījis. Noijons bija cietsirdīgs, skops un ne vienu reizi vien bija Sigsegiru iekaustījis.

Noijons, ieraudzījis kokā nabagu, apturēja straujo zirgu uni apvaicājās:

—    Kāpēc sēdi tur sasaistīts?

Sigsegirs atbildēja:

—   Ārstēju smagu slimīgi

—    Kādu slimību?

—    Acis sasāpējās, — paskaidroja viltnieks. — Šis koksdziedē acis. Nu man redze atkal kā stepes vanagam, bet vakar govi no kamieļa nevarēju atšķirt.

Noijons iekliedzās:

—    Tūliņ uzrāpšos pie tevis kokā. Man acis aizvien asaro. Ar katru dienu redze top vājāka un vājāka!

Sigsegirs jautāja:

—    Bet kurp jūs tā steidzāties?

—   Man pazuda septiņi zirgi, nu es tos meklēju, — šis atbild.

—    Kāp augšā, es pameklēšu tavus zirgus, — sacīja Sigsegirs.

—    Kā lai uzkāpju? — noijons saka. — Redzi, kāds man dārgs, kažoks mugurā — ar zīdu apšūts, lapsādās kažoks. Rāpdamieskokā, varu vēl saplēst.

Novelc kažoku un noliec pie koka, — Sigsegirs ieteica.

Noijons tā arī izdarīja un uzkāpa koka galotnē, atraisīja Sigsegiru, un tas savukārt pieseja viņu stingri pie stumbra unpats nokāpa zemē, uzvilka, ar zīdu apšūto dārgo lapsādas kažoku,, uzkāpa losajā zirgā un aizjāja.

No visām pusēm saradās septiņi plikgalvji ar iekuru un aizdedzināja koku, kurā sēdēja noijons.

Vakarpusē bagātie pārradās mājās un netic paši savām acīm: stāv Sigsegirs lepnu kažoku mugurā, turpat piesiets loss zirgs ar dārgiem segliem .

—    Mēs taču tevi sadedzinājām! — plikgalvji iekliedzās. — Kā tu te gadījies?

Nabags atsaka:

—    Kad jūs mani dedzinājāt, es uzlidoju līdz ar dūmiem debesīs. Tur pastaigājos pa mākoņiem un nonācu pie drakonu hana pils. Pilī, izrādās, katram ceļiniekam dod zirgu, kas prot lidot pa gaisu, un vēl arī lapsādas kažoku. Zēl, ka arī jūs tur nebijāt! Bet nebēdājiet! Pāri jūrai lidodams, no augšas redzēju jūras dibenā zirgu pulku bez gana un bez saimnieka ganāmies.

To padzirdējuši, plikgalvji sarosījās, cits caur citu Sigsegirani vaicāja:

—    Kur tu to redzēji? Kur tu to redzēji?

—    Nāciet man līdzi, — sacīja Sigsegirs.

Nonācis jūras malā, viņš pašam tuklākajam plikgalvim sacīja:

—    Ņem nūju un kap ūdenī. Tiklīdz ieraudzīsi zirgus, pamāj •ar nūju. Tad arī pārējie metīsies tos gūstīt.

Tuklais plikgalvis paņēma nūju un iebrida jūrā. Paspēris piecus sešus soļus, viņš uzdūrās bedrei un, nūju pavēzējis, nozuda zem ūdens.

Sigsegirs iesaucās:

—   Metieties žigli pakaļ, citādi viņš vēl pievāks visus zirgus!

Plikgalvji metās jūrā un noslīka. Kopš tā laika neviens

viņus nav manījis.

Lūk, pie kā noved ļauna nenovīdība!

ARATS UN LAUVA

Reiz dzīvoja vecs arats ar savu sievu. Izgāja arats rītausmā no jurtas, redz — tuvumā lauva klaiņo, meklē, ko likt uz kārā zoba. Arats iespruka jurtā, sacīja sievai:

— Lauva atnācis. Aprīs kā tevi, tā mani! Ko darīt?

Sieva atbild:

—    Ne tas ir stiprs, kas augumā liels, stiprs ir tas, kas gudrs. Paņem ukrjuku, ej lauvam pretī. Ja viņš pajautās, kurp ej, saki, ka gribi lauvu noķert pusdienām.

Vecais izdarīja, kā sieva bija likusi.

Lauva pabrīnījās:

—    Kā tad tu mani varēsi noķert? Es taču esmu par tevi simtkārt stiprāks. Likšu vienreiz ar ķepu — būsi uz vietas beigts.

Bet arats saka tālāk, ko sieva viņam samācījusi:

—   Pamērosimies spēkiem! Ja tu izrādīsies stiprāks, būšu tavs kalps, bet, ja es būšu stiprāks, tad tev būs man jākalpo.

Lauva bija ar mieru. Viņi devās uz stepi. Arats pacēla no zemes nelielu akmeni un sacīja:

—    Izspied no šī akmens sulu!

Lauva sāka ar ķepu spaidīt akmeni. Spieda, spieda, putekļi pajuka, bet neviens piliens neparādījās.

Tad arats izņēma no azotes piles olu.

—    Skaties, — viņš sacīja, — re, cik es stiprs! Ar vienu pirkstu saspiedīšu šo akmeni.

Viņš ar vienu pašu knipi pāršķēla olu, un no tās iztecēja •olbaltums.

—    Redz, kā sula tek! — iesaucās vecais arats.

Neko nevarēja darīt, lauva sāka kalpot vecajam.

Arats ievēra viņam nāsīs buili — nūjiņu, ko tādā pašā kārtā lieto kamieļa savaldīšanai, uzlika iemauktus un jāja ar lauvu mājās.

Lauva vadāja veco vienu dienu, otru, trešu. Ceturtajā dienā arats jau bija aizmirsis savu strīdu ar lauvu, aizjāja uz mežu izmeklēt zaru loka izgatavošanai. Atrada, bet, lai arī kā nopūlējās, tomēr nespēja zaru nolauzt — spēka bija par maz.

Lauva, vezdams veco aratu uz mājām, ceļā ierunājās:

—    Kur tad tavs spēks izčibējis? Nieka zaru nevarēji noliekt!

Arats pārbijās, ieskrēja jurtā, sacīja sievai:

—    Lauva tagad zina, kas es par spēkavīru. Nu viņš mani -aprīs!

—    Nebaidies! — sieva atbildēja. — Rīt, kad lauva pienāks pie jurtas, pajautā man, ko tev vakariņās esmu pagatavojusi. Tad redzēsi, kas notiks.

Arats izdarīja, kā sieva bija vēlējusi. Tiklīdz lauva citrīt pienāca pie jurtas, arats dusmīgi iesaucās:

—   Dzi, siev! Ko tu man šodien vakariņās esi pagatavojusi? Ko liksi galdā?

—   Nedusmojies! — sieva atbildēja. — Kā gribēji, tā izdarīju: uzvārīju pārpalikumu no vecā lauvas, uzvārīju vēl arī jaunā lauvas lāpstiņu. Šodien tev pietiks!

To dzirdot, lauva izbijās:

«Ja tā turpināsies, tad viņš pēdīgi arī mani var notiesāt! Jābēg, kamēr nav par vēlu!»

Lauva aizbēga no arata, apmetās uz dzīvi mežā. Reiz viņš satika lapsu. Lapsa vaicā:

—    Kurp steidzies? Kādēļ tev nāsis ievērts builis gluži kā kamielim?

Lauva izstāstīja, kā vecais arats ar vienu pašu knipi pārsitis akmeni un kā piespiedis lauvu sev kalpot.

Lapsa ilgi par to smējās, pēc tam sacīja:

—    Arats tevi piemuļķojis. Cilvēkam jau nav nekāda lielā spēka. Skriesim uz viņa junu! Nomiegsi veco un viņa sievu un man gabaliņu pusdienām iedosi!

Lauva aizskrēja uz jurtu, lapsa—viņam pakaļ. Arats, ieraudzījis lapsu ar lauvu, noprata abu nodomu un sāka kliegt pilnā balsī:

—   Ak tu lapsa — viltniece! Es tev liku atvilināt man treknu lauvu, bet tu, nekrietnā, atkal esi atvedusi pavisam izkāmējušu!

—   Ak tāda tu esi! — lauva ierēcās un zvēla ar ķepu lapsai tā, ka viņa uz vietas bija pagalam.

Bet pats lauva neatskatīdamies metās u'z mežu un kopš tā laika vairs nerādījās cilvēka jurtas tuvumā.

Tātad arata sievai bija taisnība:

«Stiprs ir nevis tas, kas augumā liels, bet gan tas, kas gudrs!»

ZAĶIS GUDRGALVIS

Reiz viena aita noklīda no ganāmpulka, apmaldījās un uzkūlās stepē vilkam. Vilks, protams, bija izbadējies. Viņš nekavējoties gribēja saplosīt aitu, bet pārdomāja: «Ja saplosīšu ;iilu stepē, tad man nāksies to pašam stiept līdz savam midzenim. Labāk aizdzišu viņu uz mežu un tur apskrubināšu.»

Vilks dzina aitu uz mežu. Viņi gāja vienu stundu, divas, gandrīz bija nonākuši līdz vilka midzenim. Aita jūt, ka nāve viņai jau astes galā, bet, kā izglābties, nezina. Pēkšņi no kādas pakrūmes šiem ceļā izlēca zaķis.

—    Ai, zaķīt! — ieblējās aita. — Vilks mani dzen uz savu midzeni, tur viņš mani apēdīs.

—    Zināms, ka apēdīšu! — vilks ierēcās. — Mans midzenis, rau, tur aiz tās gravas! Tur tevi saplosīšu.

Zaķis pakasīja ar ķepiņu aiz savas garās auss un sacīja:

—   Ja jau vilks solās tevi apēst, tad apēdīs arī. Beigas tev, sprogainā, nekur tu neglābsies. Jūs tikai pagaidiet mani te mazu brīdi, aizjozīšu uz gravu, paskatīšos, vai tur nav mednieku.

—    Prātīga doma! — vilke nopriecājās. — Aizteci, paskaties!

Vilks nebija paguvis līdz galam pēdējo vārdu izrunāt, kad

zaķis jau bija aizcilpojis. Tikai viņš nejoza vis uz gravu, bet gan uz pamestu apmetni, kur atrada tūbas gabalu un sarkanu ietinamo papīru. Paķēris tūbas gabalu un sarkano papīru, garausis lēkšoja atpakaļ.

—    Nu, vai tur nav mednieku? — vilks jautā.

—    Mednieku tur nav, — zaķis atbildēja. — Bet, rau, kādu hana rīkojumu es tur atradu!

To pasacījis, zaķis cienīgi apsēdās uz tūbas gabala, atritināja sarkano papīru un izlikās, ka lasa hana pavēli:

—    «Hans pavēl pašūt viņam kažoku no septiņdesmit septiņām vilku ādām. Kažoks tikpat kā gatavs. Pietrūkst tikai vienas vilka'ādas apkaklei. Dižais hans pavēl nekavējoties darīt zināmu viņam vilka atrašanās vietu.»

Beidzis lasīt, zaķis lika kājas pār pleciem. Bet pelēcis nodomāja, ka šis aizjož pie hana, lai pateiktu, kur vilks atrodams.

—    Nu pagaidi! — spigacis ierēcās. — Velti ceri, ka hana mednieki mani nokniebs!

Kā aizsvilies viņš metās uz tuvējo mežu. Tiklīdz pelēcis bija nozudis, zaķis atkal izlīda no pakrūmes un sacīja aitai:

—    Ej, sprogainā, mājās! Un atceries, ka nav vajadzīga liela gudrība, lai aita varētu starp aitām dzīvot, bet, lai zaķis liktu vilkam bēgt, tur gan vajag drusku aiz auss pakasīt.

TĪĢERIS, JAKS UN LAPSA

Reiz vērsēns sastapās ar tīģerēnu, un viņi sāka mežā dzīvot kopā un iedraudzējās. Ne dienu abi nevarēja nodzīvot, viens otru Tieredzēiuši.

Diena sekoja dienai, un tā pagāja gads. Tīģerēns izauga par milzīgu tīģeri. Izdzirdot viņa rēcienu, visi drebēja. Bet vērsēns izauga par lielu jaku. Ar ragu viņš varēja izdurt cauri simtgadīgas priedes stumbram.

Tīģeris un jaks mīlēja viens otru kā brāļi. No rītiem pamodies, tīģeris paskripstināja ar nagiem zemi un skrēja tūdaļ pie jaka. Bet jaks, tiklīdz pamodās, pasvieda asti gaisā, pabadīja ar ragu zemes klonu un steidzās tīģerim pretī.

Tā bija katru rītu.

Visi meža zvēri par šo draudzību priecājās. Vienīgi nekrietnā viltniece lapsa gremzās un bija neapmierināta. Viņai no šīs draudzības nekas neatlēca.

Reiz lapsa atnāca pie tīģera, nolaida asti un ausis un iešņukstējās. ^

—    Kāpēc raudi? — tīģeris jautāja.

—   Man tevis žēl! — lapsa elsoja. — Tavs draugs grib tevi nogalināt, bet tu to nezini.

Tīģeris atbildēja:

—    Kamēr man draugos ir jaks, es neviena nebaidos. Divatā mēs jebkuru ienaidnieku varēsim pieveikt.

—   Vai dieniņ, taisni jaks ir tavs ienaidnieks! Viņš ir tas, kurš tīko tevi nogalināt! — iesvepstējās lapsa.

Tīģeris neticēja:

—   Melo! Jaks ir mans draugs.

Lapsa ieraudājās skaļāk:

—   Kāpēc tu man netici? Vai es tev kāda svešiniece? Pati dzirdēju, jaks sacīja čūskai: «Rīt no rīta pamodīšos, pavēcināšu asti, pabadīšu zemi ar ragu un tad klupšu virsū tīģerim!»

—    Labi! — tīģeris norēcās. — Pārbaudīšu, ko tu man stāsti. Ja tie izrādīsies meli, tava āda putēs!

Pēc tam lapsa aizmanījās pie jaka, nolaida asti un ausis un iešņukstējās.

—    Kāpēc raudi? — jaks jautāja.

—    Man tevis žēl! Tavs ienaidnieks grib tevi nogalināt, bet tu to nezini.

Jaks viņai neticēja:

—    Nē! Kamēr man draugos ir tīģeris, es neviena nebaidos. Divatā mēs jebkuru zvēru varēsim pieveikt!

—    Taisni tīģeris jau ir tavs ienaidnieks! Viņš ir tas, kurš grib tevi nogalināt!

—    Ej projām! — jaks sadusmojās. — Tīģeris man ir tikpat kā brālis.

Tad lapsa iesvepstējās skaļāk:

—    Kādēļ tu man netici? Vai es tev kāda svešiniece? Pati savām ausīm dzirdēju, tīģeris čūskai teica: «Rīt no rīta pamodīšos, izstaipīšu locekļus, paskripstināšu ar nagiem zemes klonu un tad klupšu virsū jakam!»

—    Nu pieraugi tu man! — sacīja jaks. — Pārbaudīšu, vai tā ir taisnība. Ja būsi mani mānījusi, uzduršu tevi uz raga!

Atausa rīts. Draugi pamodas, vēroja viens otru, uzmanīja katru kustību. Tīģeris ieraudzīja, ka jaks pavēcina asti un pabada zemi, bet jaks ieraudzīja, ka tīģeris izstaipās un ar nagiem zemi skrāpē.

Tad katrs pie sevis nodomāja: «Lapsa taisnību teikusi, tūlīt viņš mani nogalinās!»

Un draugi niknās dusmās metās viens otram virsū.

Tīģeris iekodās jakam rīklē, bet jaks iegrūda ragus tīģerim krūtīs.

Abi sabruka pie zemes un bija pagalam.

Tad no krūmiem izlīda lapsa ar lapsēniem un priecīgi ievaukšķējās.

—    Nu mēs visu gadu ar gaļu mielosimies, — viņa sacīja saviem bērniem. — Paši būsim paēduši un vēl draugus varēsim pacienāt!

Tā, lūk, dzīvē atgadās: noticēsi ļaundarim, arī draugu nonāvēsi un pats sevi pazudināsi!

NELDZĪGAIS KAMIELIS

Sensenos laikos kamielim galvu rotājuši lieliski ragi, bet briedim ragu nav bijis. Kamielis ļoti lepojies ar savu žuburaino galvasrotu un vienmēr un visur ar to dižojies.

Visvairāk viņam paticis kaitināt briedi. Satiek šo un neliekas mierā:

—   VI, tu jau nemaz pēc zvēra neizskaties, drīzāk gan pēc nožēlojuma kropļa! Pretīgi uz tādu plikpieri skatīties!

Reiz vakarpusē, kad kamielis priecājies par savu atspulgu ezerā, no meža izskrējis briedis. Kamielis, viņu pamanījis, atkal dižojies:

—    Nevienam nav tādu ragu kā man! Mani pat jaks apskauž!

Briedis pienāca pie kamieļa, nolieca galvu un grūtsirdīgi

sacīja:

—   Mani uzaicināja pie sevis ciemos tīģeris. Kā lai es, plikpieris, tik neglītā izskatā viņam acīs rādos? Aizdod man uz vienu vakaru savus ragus! Rīt, kad atnāksi ezermalā padzerties, es tev tos atdošu. ^

Kamielis aizdeva uz vienu vakaru savus krāšņos ragus, un briedis devās ciemos. Citrīt kamielis ieradās ezermalā, skatās — brieža nav. Kamielis nolieca galvu, lai padzertos, pamanīja ezerā savu atspulgu, mirkli atsprāga atpakaļ: tik neglīts viņš sev rādījās bez lepnajiem ragiem.

«Kaut jel drīzāk briedis atdotu manus ragus,» viņš nodomāja. «Citādi man pretīgi uz sevi skatīties.»

Palaka vēl mazliet ūdeni un atkal atmeta galvu, sāka lūkoties te pa labi, te pa kreisi: vai nenāk briedis ar palienētajiem ragiem.

Visu dienu kamielis nogaidījās veltīgi, briedis tā arī neatnāca un ragus neatdeva.

Nākamajā dienā kamielis atkal ieradās ezermalā, atkal gaidīja atnākam briedi. Nepārtraukti snaikstīja galvu, lai neredzētu savu atspulgu ūdenī, un lūkojās apkārt: vai tuvumā nav manāms briedis.

Bet briedis neparādījās arī šoreiz.

Todien, kad viņš nesa ragus kamielim atpakaļ, viņam bija uzklupuši neganti vilki.

Briedis tik tikko paglābās kaimiņu mežā un palika tur uz visiem laikiem.

Nu jau ir daudz ūdeņu aiztecējis, kopš kamielis pazaudējis savus ragus. Bet vēl aizvien, tiklīdz viņš ierauga ūdenī savu atspulgu, atmet galvu gaisā un snaiksta to pa labi un pa kreisi, it kā skatītos, vai nenāk briedis ar piesavinātajiem ragiem.

KURŠ IR VECĀKS?

Vilks un lapsa atrada uz ce|a speķa gabalu.

—    Ņemsim un apēdīsim! — sacīja vilks.

—   Nē, — lapsa iebilda, — neuzkavēsimies šeit: redzi, te ļaudis braukā. Skat, ka mūs nenokniebj!

—    Bet ko lai dara?—vilks kļuva bēdīgs. — Nevar tačuspeķn gabalu mest projām!

—    Uznesīsim to kalngalā, — sacīja lapsa. — Tur būs klusi un mierīgi, cilvēki mūs netraucēs, pamielosimies pēc sirds pa1ikas.

Uzkāpis kalngalā, vilks ieminējās:

—    Sadalīsim atradumu!

—   Ak! Nav taču vērts tādu mazumiņu dalīt, — lapsa atrunāja vilku. — Labāk lai vismaz vienam no mums kaut cik tiek!

Vilks sacīja:

—    Pareizi! Dod man, es apēdīšu.

—    Kurš no mums ir vecāks, tas lai arī apēd! — lapsa sacīja. — Cik tev gadu?

«Nu,» vilks nodomāja, «tagad piemānīšu rudo viltnieci.»

•— Es esmu dikti vecs, māsiņ, — vilks ievāvuļojās. — Pat nezinu, cik īsti man gadu, jo skaits jau sen sajucis. Atminos tikai: tad, kad piedzimu, šis kalns bija mazāks par purva cini, bet okeāns — gluži kā peļķe ielejā.

«Nu es gan esmu aptinis rudasti ap ķepu!» vilks nopriecājās. «Raudi vai neraudi, bet speķis ir mans!»

—    Kas tev kaiš, māsiņ? — viņš ievaicājās. — Kāpēc tu raudi?

— Kā lai neraudu! — lapsa elsoja. — Tu nupat pamodināji manī sāpīgas atmiņas. Atcerējos nelaiķi, savu pirmdzimto dēiiņu. Viņš bija taisni tavos gados, jo piedzima ar tevi vienā gadā.

To sacījusi, lapsa sakampa speķa gabalu un sāka mieloties. Bet piemuļķotais vilks ar kurkstošu vēderu vilkās uz savu midzeni.

LAPSENE UN BEZDELĪGA

Sensenos laikos negantais putnu valdnieks reiz nolēma izdibināt, kāda gaļa pasaulē ir visgardākā. Viņš ataicināja pie sevis lapseni un bezdelīgu un sacīja:

—    Dodieties uz zemi, uzziniet, kāda gaļa ir visgardākā.

Lapsene un bezdelīga aizlidoja uz zemi. Diena bija saulaina

un klusa, bezdelīga pavisam aizmirsa, ko hans bija licis. Viņa šaudījās šurp un turp, priecīgi vidžināja un sildījās saulītē.

Bet nešpetnā lapsene steidzās izdibināt, ko valdnieks bija licis. Katram, ko satika, iecirta savu dzeloni.

Un, rau, saule laidās u^rietu. Pienāca laiks atgriezties pie putnu valdnieka. Atceļā bezdelīga jautāja:

—    Nu, vai uzzināji, kam tā visgardākā gaļa?

—    Uzzināju, — atbildēja lapsene. — Cilvēkam visgardākā gaļa. Tagad putnu valdnieks ēdīs tikai cilvēka gaļu.

Bezdelīga kļuva bēdīga. Lidodama viņa nemitējās domāt, kā varētu glābt cilvēku no draudošajām briesmām.

—    Klau, kā tu to uzzināji? — bezdelīga jautāja.

Lapsene atbildēja:

—    Kamēr tu lidinājies un vidžināji, es centos kā vien varēdama. Visus pārbaudīju ar savu dzeloni — kamieli, vērsi, zirgu, čūsku, suni, lapsu, lauvu, cilvēku, izrādījās — cilvēkam gaļa visgardākā.

Bezdelīga vēl vairāk noskuma.

—    Pagaidi! — viņa sacīja. — Esmu piekususi. Nespēju tālāk lidot. Kādu brīdi atpūtīsimies!

Viņas nolaidās uz kāda zara, bezdelīga jautāja:

—    Parādi man, lūdzu, savu dzeloni! Nekad lapsenes dzeloni neesmu redzējusi.

Lapsene atplēta muti, un bezdelīga — šņips! — iecirta savu aso knābi dzelonī. Lapsene aiz sāpēm iekliedzās, bet neviens šo kliedzienu nesadzirdēja, jo atskanēja tikai izmisīga šņākoņa: žššš. .. žššš…

Tad viņas atlidoja pie putnu valdnieka.

Lapsene riņķoja ap troni, žužināja, cik skaļi vien varēdama, bet pateikt neko nespēja, jo mēle bija pušu un pagalam.

—   Neko nevaru saprast, — putnu valdnieks sadusmojās. — 2ž, žž! Runā tu, bezdelīga, pasaki, kā gaļa ir visgardākā!

—   Visgardākā ir čūskas gaļa, — sacīja bezdelīga. — Kas to vienreiz pagaršos, tas neko citu vairs neēdis!

Putnu valdnieks noticēja bezdelīgai un sāka medīt čūskas.

Tagad no putnu valdnieka dzimtas dzīvajos palicis vairs tikai ērglis. Tiklīdz pamana čūsku, uzreiz paķer un nes uz savu ligzdu. Viņš ir pārliecināts, ka tas pasaulē ir vislielākais gardums.

KĀPĒC BALODIS DŪDO, BET ZVIRBULIS ČIEPST?

Reiz balodis un zvirbulis lidoja uz Tibetu. Ceļā abi nolaidās uz kādas jurtas jumta atpūsties. Mazliet pasēdēja, atvilka elpu, gribēja jau lidot tālāk, te pēkšņi sadzirdēja jurtā kādu sievieti vaidam.

Balodis saka:

—    Būtu cilvēkam jāpalīdz…

—    Man nav laika, — zvirbulis atsaucās. — Gribu paskatīties, kā Tibetā lamas dzīvo, kā šie tur dievu lūdz.

Viņš uzspurdza gaisā un aizlidoja. Bet balodis palika pieskatīt slimnieci.

Nokļuvis Tibetā, zvirbulis apmetās klosterī un vēroja, kā lamas dievu lūdz.

Pēc mēneša balodis un zvirbulis atkal satikās, sāka runāties, bet viens otru nevarēja saprast: balodis visu laiku vaidēja: ū-ū, ū-ū… Bet zvirbulis bez apstājas čiepstēja: čiv-čiv, čiv-čiv…

Balodis arvien vēl nevarēja aizmirst slimās sievietes vaidus, bet zvirbulim visu laiku ausīs skanēja lamu lūgšanas: viņi no rīta līdz vakaram tāpat vien čivina — čiv-čiv, čiv-čiv. ..

Tā vēl šobaltdien balodis un zvirbulis nesaprot viens otra valodu.

MAZAIS ASPRĀTIS

Sensenos laikos dzīvoja astoņus gadus vecs un brīnum gudrs zēns, vārdā Nandži. Gudrajam Nandži bija septiņus gadus veca māsa Dondži. Viņa bija ļoti skaista un arī liela gudrgalve.

Necik tālu no viņu jurtas atradās hana pils. Reiz viens no hana miesassargiem, izpildīdams sava kunga pavēli, devās medībās un pa ceļam iegriezās pie Nandži. Ieraudzījis daiļo Dondži, viņš nevarēja • ne acu atraut. Savaldzinātais mednieks nosēdēja līdz vēlam vakaram Nandži jurtā, apbrīnodams skaistuli.

Hans briesmoti saskaitas, ieraudzīdams savu miesassargu pārrodamies no medībām tukšām rokām.

—    Ai, nedusmo, dižo pavēlnieki Neesmu vainīgs, ka medības bija neveiksmīgas. Netālu no mums dzīvo astoņus gadus vecs puika Nandži. Tas ir liels gudrinieks un viltnieks. Viņš iemānīja mani savā jurtā un, lai es nemedītu viņa medību laukos, nelaida mani ārā līdz vēlam vakaram.

Hans noticēja kalpa nekrietnajiem meliem un lika karakalpiem atvest Nandži uz pili. Ivad mazais asprātis bija klāt, niknais hans viņam pavēlēja:

—    Atnes man krūzi ar tievo kakliņu pilnu degošas tējas; jā, — liesmās degošas, citādi tev galva nost!

Nandži noskuma.

«No nāves neizbēgt,» viņš nodomāja, «kā lai izpildu hana pavēli, ūdens taču nedeg.»

Nandži izsūdzēja bēdas māsai. Dondži kļuva domīga, bet pēc brītiņa sacīja:

—    Dodies pie hana pēc trim diennaktīm, ne ātrāk.

Nandži paklausīja māsas padomam un trīs dienas slapstījās pa stepi, lai hana karakalpi viņu neuzietu.

Izvadīdama brāli pie hana, Dondži piekodināja:

—    Nandži, atceries: tevi var izglābt tikai tava attapība.

Bet pa to laiku pilī jau viss bija sagatavots Nandži sodīšanai.

Tiklīdz viņš ieradās, divi sardzes vīri atvēza zobenus.

—    Pagaidiet! — Nandži iesaucās. — Pirms nāves gribu runāt ■ar hanu.

Sardzes vīri uzklausīja lūgumu un ieveda zēnu pilī. Hans

vaicāja:

—     Kādēļ neieradies, kad bija vēlēts? Kur krūze ar degošu tēju?

—   Ai, dižo pavēlnieki Es nevarēju ierasties noliktajā dienā. Manai mīlulei aitu barā uzglūnēja pelēkais vilks un svītrainaistīģeris. Man vajadzēja ar viņiem cīkstēties.

—    Kā tad viss beidzās?

—   Es viņus abus pieveicu un apēdu.

—   Bet kāpēc neieradies nākamajā dienā?

Nandži hanam atbildēja:

—   Ai, dižo pavēlniek, nevarēju atnākt arī nākamajā dienā. Nabaga cīruli gribēja saplosīt vanags un ērglis. Man vajadzēja šos pārmācīt.

—    Nu, un kā tad tas beidzās?

—   Es pieveicu abus negantniekus un tos apēdu.

—    Kādēļ neatnāci trešajā dienā?

Nandži hanam atbildēja:

—    Ai, dižo valdniek! Es nevarēju atnākt arī trešajā dienā. Mazo zelta zivtiņu gribēja aprit haizivs un valis. Man vajadzēja arī ar viņiem tikt galā.

—   Nu, un kāds tad bija iznākums?

—    Noķēru haizivi un vali un abus apēdu.

«O, šis puika ir ko vērts,» nodomāja hans, «viņš man palīdzēs visus ienaidniekus pievārēt!»

Hans pavēlēja tūliņ saņemt ciet mēlnesi miesassargu, aizvest viņu prom mežonīga stepē un tur sodit ar nāvi.

Turpretī astoņgadīgais asprātis Nandži tika iecelts par hana pirmo padomnieku. No tā, laika Nandži un Dondži dzīvoja pārtikuši un bija laimīgi.

VISLIELĀKĀ BAGĀTĪBA

Reiz stepē sastapās divi ceļinieki — jauneklis un dzīvē daudz pieredzējis sirmgalvis. Abi apstājās un sāka runāties. Jauneklis sūrojās par savu likteni:

— Vecotēv, esmu nelaimīgs! Vecāki man nav atstājuši nekādu mantību, un man nav neviena, no kā es varētu ko aizņemties.

Ja, bet cik jauki gan būt bagātam! Man nemūžam netikt piebagātības. Esmu visnabagākais un visnelaimīgākais cilvēks pasaulē!

—    Uja, dēliņ! — sirmgalvis iesaucās. — Neskumsti vis!

—    Kā lai neskumstu, — esmu gluži nabags, pliks kopš dzimšanas. Nekā man nav pie dvēseles, — viņš nebeidza gausties-

—   Ko nu, dēliņ! Tev pieder tāda bagātība, bet tu birdini: asaras.

—    Kāda bagātība? Man nav nenieka!

Sirmgalvis, pagrozīdams galvu, sacīja:

—   Vai tev nav ienācis prātā, kāds dārgums ir tavas acis? Atdod man vienu aci un ņem, ko vien vēlies.

—    Ko? Atdot aci? — jauneklis izbijās. — Nē, to gan ne! Ne par kādu naudu savu aci neatdošu.

—   Nu labi, — sirmgalvis turpināja, — tad atdod man vienu; roku un vietā ņem zeltu un sudrabu, cik vien vēlies.

—   Ko? Par zeltu un sudrabu atdot roku? — jauneklis sašutis iesaucās. — Nē, ne prātā nenāk! Ne par kādu naudu!

—   Redzi nu, dēliņ, cik tu bagāts, — sacīja sirmgalvis. — Tāpēc nežēlojies vis! Tici man — vislielākā bagātība ir pats. cilvēks! Ja cilvēks ir vesels, ja viņam gaišs prāts, ja spēks kaulosun darbi sokas, tad viņš var iegūt visu, ko vien vēlas.

KĀ VĒRSĪTIS UN KAZLĒNS VILKUS NOBIEDĒJA

Reiz sensenos laikos uznāca dziļa ziema. Ļaudis novāca jurtas un pārcēlās uz citu apvidu.

Kādā apmetnē sniegs ieputināja kazlēnu un vērsēnu. Abi aiz. bada bija tā izkāmējuši, ka nevarēja ne soli paspert.

Atnāca pavasaris, kļuva silts. Kazlēns un vērsēns pusdzīvi izķepurojās no kupenas un devās meklēt savu ganāmpulku.

Ceļā viņi ieraudzīja mētājamies pelēkā vilka ādu un paņēma, to līdzi. Iet, iet, nonāk pie baltas jurtas. Atstājuši pie ieejas vilka ādu, kazlēns un vērsēns iegaja jurtā. Un ko viņi tur ieraudzīja! Jurtā dzīroja septiņi milzīgi pelēči. Barvedis, sēdēdams pie pavarda, jautāja vērsēnam:

—    Kas tu tads esi?

—    Es-e Gue-ihts, briesmīgā hana Hurmasta armijas virspavēlnieks.

—    Bet kas tu tāds esi? — vilks jautāja kazlēnam.

—    Es-e ragainis Sengebators, — kazlēns atbildēja.

Vilki aiz brīnumiem mutes iepleta.

—    Kurp iedami, cienījamie viesi? — barvedis vaicāja tālāk.

—   Valdnieks Hurmasts pavēlēja mums pašūt viņam segu no septiņdesmit vilku adām, — kazlēns sacīja. — Ceļā mums jau pagadījās viens kraupjains pelēcis. Mēs viņu nodīrājām. Laimīgā kārtā nu esam tikušies ar jums.

—   Atvainojiet, uz -mirkli iziešu ārā, — barvedis sacīja un izsteberēja no jurtas.

Ieraudzījis pie ieejas nomesto vilka ādu, viņš deva kājām .ziņu.

Nevarēdami barvedi sagaidīt, vilki cits pakaļ citam izlavījās no jurtas. Reizē ar pēdējo vilku ārā izgāja arī kazlēns. Vilks tūlīt lika kājas par pleciem, ka putekļi vien aiz viņa nostiepās.

Kazlēns gabaliņu paskrēja jēru zaglim pakaļ, un tas joza tālāk, ko nagi nes.

Ta kazlēns un vērsēns aiztrenca vilkus un atgriezās baltajā jurtā.

Saimnieks izlīda no slēptuves un sēdināja abus pie mielasta galda.

GLIEMEZIS UN VARDE

Reiz sirmsenos neatminamos laikos okeānā sacēlusies milzīga vētra un bangas izmetušas tuksnešainajā krastā gliemezi.

Nu gliemezim klājās grūti. Tas pat nezināja, uz kuru pusi doties. Mocīja slāpes un izsalkums. Gliemezis galīgi pagura, jo nebija radis pārvietoties pa sauszemi. Pēdīgi viņš sasniedza aku, kurā dzīvoja neredzīga varde

—   No kurienes tu nākdams? — varde vaicāja.

—   No okeāna. Tur sacēlās milzīga vētra, un bangas mani izmeta krastā. Gāju gāju, un te nu es esmu, — atbildēja gliemezis.

—   Tātad tu ej uz mājām?

—    Jā, bet ceļš ir briesmīgi tāls. Pat nezinu, uz kuru pusi jāiet. Vai nevarētu pie tevis kādu laiku padzīvot?

Varde sadalīja aku trīs daļās un, norādīdama uz akas trešdaļu, jautāja:

—    Vai tavs okeāns ir lielāks?

—    Lielāks gan, — gliemezis atbildēja.

—    Vai arī par akas divām trešdaļām lielāks? — jautāja varde.

—    Daudz lielāks. Manu okeānu ar tavu aku nemaz nevar salīdzināt. Tas ir milzīgs, — atbildēja gliemezis.

Varde apvainojās un piepūzdamās teica:

—    Tavs okeāns nevar būt lielāks par manu aku. Tu tikai mani apsmej. Ej labāk projām!

Sīkajam lielo nesaprast.

LABAM LABA ALGA

Sensenos laikos pasaulē dzīvoja kāda večiņa. Visu mūžu viņa bija kalpojusi bagātajiem. Bet tad aptrūka barības lopiem. Arati — klejojošie lopkopji — nolēma pārcelties uz jaunām ganībām. Slimajai, vientuļajai sievietei tālais ceļš bija par grūtu, un viņa palika turpat bez maizes rieciena, bez oglītes pavardā.

Nelaime, kā mēdz teikt, nenāk viena. Večiņai sāka neklausīt kājas, Drīz vien ēdamā kulītē varēja sagrabināt vienu vienīgu sauju putraimu, bet pie pavarda varēja saraust kaudzīti argala. Večiņa savārga pavisam un nespēja tikt ārā no mājas.

Kādudien jurtā ienāca meitenīte.

—   Vecmāmiņ, ļaujiet man sasildīties, — viņa lūdzās.

—    Vai, bērniņ mīļo, pati salstu nost. Redzi — kājas man neklausa, nespēju argalu savākt. Bet paliec vien! Vienai reizītei iekura pietiks. Tūlīt varēsi sasildīties.

Drīz vien pavardā iegailējās uguns.

—    No kurienes nākdama, kur tavi vecāki? — večiņa jautāja.

—    Esmu bārenīte. Stepē mani pārsteidza sniegputenis. Skrēju klupdama krizdama un tikko nenosalu. Nebūtu jūsu jurtu uzgājusi, būtu pagalam. Paldies par siltumiņu! Bet, vecmāmiņ, ēst arī man gribas.

—   Vai redzi, meitiņ, tur to veco lādi? Atver vāku un iekšā atradīsi ēdamā kulīti. Tajā vēl ir kāda sauja putraimu.

Meitenīte sameklēja kulīti, izbēra putraimus un iemeta kulīti atpakaļ lāde.

—   Kazi, vēl noderēs, — sacīja večiņa. — Nākamreiz pašu kulīti izvārīšu.

Meitenīte uzvārīja putraimu biezputru un paēda.

Pēc tam viņa izgaja laukā, ienesa pilnu priekšautu ar akmeņiem un izbēra tos pie pavarda.

—   Līdz pat pavasarim, vecmāmiņ, līdz pirmajām karavānām jusu pavardā visu laiku gailēs uguns, — sacīja meitenīte un nozuda.

Drīz vien akmeņi aizdegās un jurtā kļuva pavisam silti. Večiņai iegribējās ēst, un viņa nodomāja:

«Tā kā putraimu vairs nav, izvārīšu putraimu kulīti. Kaut kāds miltumiņš tajā bus palicis.»

Večiņa izkumuroja laukā, ienesa no āra pilnu trauku ar sniegu un uzlika to uz uguns.

Tad atvēra lādi. Skatāg; kulītē vēl ir putraimi — cik bijis, tik ir. It kā bārenīte nemaz nebūtu ņēmusi. Večiņa nopriecājās, izbēra putraimus traukā, kur sniegs jau bija izkusis, un ielika kulīti atpakaļ lādē.

Otrā rīta viņa atvēra lādi — kulītē atkal putraimi.

No tā laika večiņai sākās cita dzīve: pavardā pastāvīgi kurējās uguns, un kulītē nekad netrūka putraimu.

Labam laba alga.

VECAIS BRĪNUMDARIS

Sensenos laikos dzīvoja kāds brīnumdaris. Reiz viņu ataicināja pie sevis hans. Hans bija ļoti cietsirdīgs. Viņu pašu nekad nebija piemeklējušas ne bēdas, ne ciešanas.

Tā nu brīnumdaris atnāk pie hana, un šis viņam saka:

—   Stāsta — tev esot nags uz brīnumiem. Nu, ja tas tiesa, tad parādi man kādu brīnumu!

—    Ko tu vēlētos redzēt, visaugstais han?

—   Man vienalga, rādi tikai kaut ko, ja vari, — hans nepacietīgi atsaucas.

—    Labi. Ielej sev krūzītē karstu tēju, noliec šeit un pats izej ārā.

Hans izdarīja, kā vēlēts, un, izgājis ārā, ieraudzīja brīnišķīgu melni. Ogļmelnais zirgs hanam ļoti iepatikās. Viņš ielēca seglos un aizauļoja.

Auļo, auļo, kamēr nokļūst pavisam svešā malā, stepes vidū. Te straujais skrējējs nosvieda jātnieku zemē un prom bija. Mans palika viens kā smilšu graudiņš stepes bezgalīgajā plašumā. Skatās visapkārt — nevienas dzīvas dvēseles. Ko nu? Jākļūst sev pašam par palīgti, citādi gals klāt.

Lietus paltīs hans nu remdēja slāpes, ķēra siseņus un sienāžus un no tiem arī pārtika.

Izvārdzis un izsalcis viņš ķeimeru ķeimeriem vilkās uz priekšu, barību meklēdams. Iet, iet, satiek divus kuslus puisēnus. Aiz viņiem ar pēdējiem spēkiem nāca abu māte.

Viņa izstāstīja hanam, ka hana nodevu vācēji atņēmuši itin visu mantību. Nu viņai ar bērniem draudot bada nāve. %

Sāka visi dzīvot kopā. Viens no puisīšiem pavasari nesagaidīja — saslima un nomira. Hanam viņa bija ļoti žēl. Atspiedies uz akmens, viņš gauži raudāja.

Un piepeši hans atģidās, ka sēž atkal savā tronī, galvu baldahīnam piespiedis. Teja krūzītē vēl bija gluži silta.

—    Nu, ka tev patika šis redzējums? — vecais brīnumdaris vaicāja.

—   Tas bija kaut kas šausmīgs! — iesaucās hans.

—    Redzi nu, tev pašam par savu cietsirdību jābrīnās!— vecais brīnumdaris sacīja aiziedams.

LAPSA, BRIEDIS UN KRAUKLIS

Sirmsenos laikos dzīvoja lapsa, briedis un krauklis. Ik rītu viņi devās katrs uz savu pusi, lai uzmeklētu ko ēdamu, un vakarā atkal sapulcējās un pastāstīja, kur kas labs rodams.

Reiz lapsai nemaz nebija veicies. Izokšķerējusi visu apkārtni, viņa atgriezās ar tukšu vēderu. Rudastei nu bija pavisam greizs prāts uz briedi, kas ik uz soļa varēja plūkt zāli un tālab arvien bija paēdis. Viltniece nolēma pazudināt briedi un šim nu izgudrēm saka:

—    Dzi, briedi, kas nu tā tev par barību, ko tu te, no bada bēgdams, pa skumšķītim plūkā. Rau, rietumpusē — tur gan ir leknas ganības. Aiziesi ritu turp, mūžam mani par labo padomu tencināsi.

Citrit briedis devās uz rietiem, kā lapsa bija ieteikusi. Gāja, gāja, nonāca lielas druvas malā. Gribēja jau sākt mieloties, kad piepeši kajas iesprūda slazda dzelžainajā kampienā. Rāvās pa labi, rāvās pa kreisi — kur spruksi!

Vakarā lapsa un krauklis pārradās mājās, bet brieža kā nav, tā nav. Krauklis norūpējies jautāja lapsai:

—    Uz kuru pusi briedis aizgāja?

Lapsa norādīja uz rietiem, un krauklis steidzās uzmeklēt četrkājaino draugu. Atlidojis līdz lielajai druvai, redz — briedis iekļuvis slazdā. Ko nu darīt?

Padomājis krauklis briedim sacīja:

—    Aizlidošu pie saimnieka, uzmetīšos uz tono — dūmtvera un iesaukšos: «Meklē tik striķi!» Vecais atjozīs šurp, bet tu izliecies beigts: guli un nekusties. Tad viņš nodomās, ka tu no tiesas galu esi dabūjis, atbrīvos tevi no slazda un pats apsēdīsies līdzās, aizkūpinās pīpi, uzvilks dūmu un skatīsies tālumtālumos. Tad trausies augšā un dod kājām ziņu.

Krauklis aizlidoja uz saimnieka jurtu un darīja, kā bija nodomājis. Zemnieks izmetās no jurtas un skrēja pārbaudīt slazdu. .la, tur viņš ieraudzīja brango medījumu. Briedis gulēja zemē un, kā rādījās, bija beigts un pagalam. Vecais nopriecājās par veiksmi un steigšus atvēra slazdu, tad noslaucīja pieri un aizpīpēja. Te nu briedis vairs nekavējās, pielēca kājās un aizskrēja. Vecais nosodījās, to redzēdams, un gāja mājās tukšām rokām, pats sevi vainodams: būtu bijis uzmanīgāks, tad briedis nebūtu vis pasprucis.

Lapsa gaida, gaida — briedis ar kraukli kā nerādās, tā nerādās. Ies skatīties: vai abi nav vienā slazdā iekrituši, vai arī šai netiks kāds kumosiņš. Atskrien, skatās, meklē, kamēr — caps! — pati iekrīt tukšajā slazdā.

Draugiem ļaunu vēlēdama, pati galu dabūja.

PELĒKAIS PUTNIŅŠ BRIESMĀS

Reiz dzīvoja pasaulē pelēks putniņš. Savā guzniņā tas noglabāja sēkliņas un graudus nebaltām dienām. Putniņš baidījās no aukstas un dziļas ziemas: tad putniņiem grūti klājas.

Kādā vakarā pelēcītis nolaidās stepē uz līgas, lai atpūstos. Smaila līga nelaipni sacīja:

—   Ja ilgi te tupēsi, es tev guznu pārduršu!

Putniņš izbijās, aizlidoja pie kazas un teica:

—   Cienījamā kaza, līga grib man guznu pārdurt. Ej, lūdzu, un apēd ligu!

—    Ko vēl negribēsi, — kaza atmekšķēja, — kāpēc man jāgrauž sausā līga, ja sulīgas zāles papilnam. Nē, nē!'

Putniņš apsviedās riņķī, aizlidoja pie vilka un teica:

—    Cienījamais vilks, kaza negrib grauzt ligu, bet līga draud pārdurt man guznu. Ej, lūdzu, un saplosi nejauko kazu!

—   Ko vēl negribēsi, — vilks iekaucās, — es lai noņēmos ar izkāmējušu kazu, kad man trekna medījuma gana. Nē, nē!

Putniņš apsviedās riņķī, aizlidoja pie hana un teica: ,

—    Visuvarenais valdniek, vilks atsakās saplosīt kazu, kaza negrib grauzt līgu, līga draud pārdurt man guznu. Lūdzams, pārmāci vilku!

—    Ko vēl negribēsi, — hans nosvepstēja, — man vēders apaudzis ar tik biezu tauku kārtu, ka nevaru pakusteties, kur nu vēl vilku pārmācīt! Nē, nē!

Putniņš apsviedās riņķī, aizlidoja pie peles un teica:

—    Cienījamā pele, hans negrib pārmācīt vilku, jo esot tik resns, ka nevarot pakustēties. Vilks negrib saplosīt kazu, kaza negrib līgu grauzt, bet līga draud, ka pārduršot man guznu. Esi tik laba un pārgrauz hanam vēderu!

—    Ko vēl negribēsi, — pele atpīkstēja, — es lai ietu ar hana vēderu noņemties, kad man graudi ziemai vācami. Nē, nē!

Putniņš apsviedās riņķī, aizlidoja pie jaunā aitu gana un teica:

—    Cienījamais aitu pavēlniek, pele negrib pārmācīt hanu, hans negrib pārmācīt vilku, vilks atsakās saplosīt kazu, kaza negrib līgu grauzt, bet līga draud pārdurt man guznu. Lūdzams, nosif nejauko peli!

—    Ko vēl negribēsi, — gans atņurdēja,— es lai ietu trenkāt peli, kad man aitas pieskatāmas! Nē, nē!

Putniņš apsviedās riņķi, aizlidoja pie jaunā puiša vecākiem un teica:

—    Cienījamie vecāki, jūsu dēls atsakās peli miegt, pele negrib pārgrauzt hanam vēderu, hans atsakās vilku nomedīt, vilks negrib kazu saplosīt, kaza nevēlas līgu grauzt, bet līga man draud pārdurt guzniņu. Lūdzu, lūdzu, pārmāciet savu dēlu!

—    Ko vēl negribēsi, — vecāki atsaucās, — mēs lai ietu dēlu pārmācīt, kad mums tuba veļama. Nē, nē!

Putniņš apsviedās riņķī, uzlidoja kalngalā un pasauca talkā vēju.

Vējš sagriežas neganta virpulī, aiznesa pa gaisu vilnu, no kuras vecīši vēla tūbu. Nu šie, vēju pielabinādami, ņēma priekšā dēlu. Dēls iztrūcies grasījās peli grābt. Pele, savu ādu glābdama, iespruka hana mājoklī. Hans, savu vēderu sargādams, ķērās pie bises. Vilks, baiļu pārņemts, klupa virsū kazai. Kaza izbīlī ķērās pie līgas. Līga trīcēdama un drebēdama nozvērējās, ka nemūžam vairs nedraudēšot mazajam^elēkajam putniņam un viņa guznu neaiztikšot. Nē, nē! Lai dzīvo sveiks un vesels!

NENOVĪDĪGĀ SIEVA

Sirmsenos laikos dzīvoja divi brāļi. Vecākais apprecējās, viņa ģimene pieauga, radās bērniņi. Drīz vien viņš tika arī pie bagātības un bija uz zaļa zara. Bet jaunākais brālis netika un netika pie turības, nabags bija, nabags palika.

Reiz vecākais brālis sarīkoja lielas dzīres, ielūdza augstmaņus no visas plašās apkaimes. Jaunākais brālis cerēja, ka vecākais arī viņu atcerēsies, bet cerības bija veltas. Pēc kāda laika bagātais brālis atkal sarīkoja dzīres un atkal par jaunāko nelikās ne zinis. Tad nabadziņš nolēma pakārties. Aizgāja uz mežu, noskatīja pamatīgāku koku un sāka jau raisīt vaļā savu jostu, lai sasietu cilpu. Te pēkšņi izdzirda kādu balsi:

— E, ko tu tur dari?

Nabags pacēla galvu, redz kokā sēžam septiņus pūķus.

Viņš tomēr neizbijās un izstāstīja tiem savas bēdas.

Rau, man ir viens miesīgs brālis. Viņš, bagāts būdams, divas reizes sarīkoja dzīres un abas reizes mani aizmirsa ielūgt, toties augstmaņus saaicināja no visas plašās apkaimes. Es, redz, esmu nabags. Man nekā nav. Kas man cits atliek kā cilpu mest kaklā.

Pūķi uzklausīja nabadziņu, un vecākais, visbriesmīgākais, kurš bija uzrausies visaugstākajā zarā, sacīja:

—    Pagaidi, vēl nemirsti! Panāc jel tuvāk! Paņem, rau, šo veseri! Cik reižu ar to uzsitīsi pa zemi, tik stāvu nams tajā vietā pacelsies.

To sacīdams, viņš iedeva nabaga brālim veseri. Otrs pūķis uzdāvināja nabadziņam lielu ādas maisu un piebilda:

—    Saki tikai: «Lai rodas ganāmpulks!» — un tev būs tik daudz lopu, cik vien vēlēsies.

Trešais pūķis iedeva nabaga brālim fajansa krūzi:

—    Saki tikai: «Kur ēdiens, kur dzēriens?» — un tev netrūks ne ēdamā, ne dzeramā.

Pārējie pūķi uzdāvināja viņam mazu šķirstiņu un garu ceļa spieķi, pamācīdami:

—   Saki tikai: «Surp, dārglietas!» — un tev būs dārglietu vai cik! Bet, ja kāds darīs pāri, palūdz spieķi: «Nāc palīgā!» — un tas katram dos kūlienu, kādu nu kurš būs pelnījis.

Nabaga brālis pateicās pūķiem par dāsnajām veltēm un devās atpakaļ uz aīlu, kur dzīvoja viņa bagātais brālis. Apstājies pie viņa jurtas, nabagais divas reizes uzsita ar veseri pa zemi. Klajumā uzreiz izauga divstāvu māja. Pēc tam viņš paņēma ādas maisu un sacīja:

—    Lai rodas ganāmpulks! Tik liels, ka piepildītu visu stepi.

Acumirklī stepē parādījās govis, zirgi, aitas, kazas un kamieļi. To bija tik pulka — ne saskaitīt, ne pārredzēt. Pcc tam nabaga brālis palūdza krūzei pagādāt ēdienu un dzērienu, šķirstiņam — zeltu, sudrabu un visādas dārglietas.

Otrā rītā bagātā brāļa sieva pacēla urbu — dūmlūkas pārsegu un iepleta acis: blakus viņu jurtai pa nakti bija uzcelta divstāvu māja un visa stepe — pilna lopu!

—   Celies augšā, — viņa grūda vīram dunku sānos, — ej paskaties, kas mums kaimiņos uzradies.

Uzzinājis, ka paša brālis tas bagātais kaimiņš, šis gāja lūkot, kas mi kā. Bijušais nabadziņš vēlīgi sauca ciemiņu iekšā.

—    Kā tu tiki pie tādas bagātības? — vecākais brālis vaicāja» jaunākajam.

Tas izstāstīja, kas mežā bija gadījies.

Pārnācis mājās, bagātais brālis pastāstīja sievai, ko bija uzzinājis. Nu sieva aizdegās nenovīdībā.

—      Mēs gan afī esam bagāti, — viņa teica, — bet mums nav mājas, ir tikai jurta, ganāmpulks mazs — un cik mums to dārglietu. Šis, ko domājies, re, saujām smej! Ej uz mežu pie pūķiem un saki, ka tu arī gribi kārties.

Bagātais paklausīja. Aizgāja uz mežu, uzmeklēja to pašu> koku un grasījās tā kā cilpu mest kaklā.

—    E, ko tu tur dari? — pūķi jautāja.

—   Jaunākais brālis neielūdza mani dzīrēs, — šis izlikāspavisam sagrauzts, — jākaras tik nost!

—      Pagaidi, vēl nemirsti! — pūķi viņam sacīja. — Panāc tuvāk! Vai tad tā bija, kā tu saki? Mēs zinām, ka nevis tavs brālis tevi, bet tu brāli biji aizmirsis pie sevis ielūgt. Kāpēc krāpies?

Bagātais brālis nepaguva ne muti atvērt, kad vecākais nopūķiem jau sagrāba šo aiz deguna un iesēja degungalā mezglu. Pārējie darīja to pašu. Bagātais joza uz mājām un krita guitā. Sauca visādus dziedniekus — nekas nelīdzēja: ar tādu degunu nekur nevarēja rādīties. Mezgli kā neraisījās vaļā, tā neraisījās.

Reiz viens viszinis deva bagātajam padomu:

—   Palūdz, lai tavs jaunākais brālis uzsit ar savu brīnumveseri pa mezgliem, varbūt atspruks vaļā.

Atskrēja bagātā brāļa sieva pie sava jaunā kaimiņa un, asaras liedama, lūdzās, lai izdziedina viņas nelaimīgo vīru.

—   Mēs tev atdosim pusi no savas mantas, ja iztaisnosi viņam degunu, — sieva solīja.

—   Man jūsu manta nav vajadzīga, — viņš atbildēja,'— tāpat vien palīdzēšu savam brālim.

Uzsita ar āmuru pa vienu mezglu, tas pazuda, uzsita pa otru — ta^ arī atraisījās.

To redzēdama, bagātā brāļa sieva nodomāja:

«Vai tu re, cik vienkārši! Tad jau labāk pati savu vīru atpestīšu no briesmīgās likstas. Citādi brālis vēl pārdomās, un tad puse solītās mantas pagalam.»

Viņa izrāva no jaunākā brāļa rokām brīnumveseri, atvēzējās <un kā lika vīram pa pieri — tā šis sēdus.

Nu vīrs pārskaities grāba sievu ciet un pamatīgi iekaustīja.

Tā abi par savu nenovīdību viens otru sodīja.

Skaud nu otram!

NEGANTĀ BOZE

Reiz sensenos laikos dzīvoja tēvs ar dēlu. Viņi uzlasīja •argalu — saules raušus un, tos pārdodami kā kurināmo, gādāja sev iztiku. Kad tēvs kļuva vecs un pavisam savārga, viņš pa•aicināja pie sevis dēlu un sacīja:

—     Esi vienmēr laipns un pieklājīgs! Palīdzi nabagiem un nelaimīgajiem! **

Tie bija viņa pēdējie vārdi.

Apglabājis tēvu, jauneklis sāka dzīvot viens pats. Viņam klājās ļoti grūti. Bija jāpārtiek no zāļu stiebriem un saknēm. Reiz, meklēdams saknes, viņš uzrāpās liela kalna virsotnē url ieraudzīja tur dziļdziļu aku. Gribēdams dzesēt slāpes, viņš noliecās pēc ūdens un ieraudzīja akā ķepurojamies lapsu, vilku un ržagatu. Pamanījuši jaunekli, tie sauca palīgā:

—    Izvelc mūs laukā! Mēs tev labi atlīdzināsim.

Atcerēdamies tēva padomu, labsirdīgais jauneklis iežēlojās

par zvēriem un žagatu. Viens, divi — un tie bija no akas laukā.

Iestājās ziema. Zeme sasala. Nu saknes bija jāaizmirst. Bet jauneklis atcerējās dzīvniekus, kuriem bija palīdzējis nelaimē, un devās uz augsto kalnu cerībā kādu no viņiem sastapt. Sasniedzis virsotni, redz — pretī lēkšo vilks.

—    Labdien, vilciņ! — viņš pelēci uzrunāja. — Tu man apsolīji grūtā brīdī palīdzēt. Vai atceries?

Bet vilks pat nedomāja labdari uzklausīt.

—    Vācies projām, kamēr vēl esi dzīvs, — viņš nikni atrūca.

Jauneklis gāja tālāk un satika lapsu.

—    Lapsiņ, palīdzi! — jauneklis lūdzās. — Tu man reiz apsolīji nākt talkā…

—   Vācies projām, kamēr vēl esi dzīvs, — viņa nikni iesaucās.

Jauneklis gāja tālāk. Gāja, gāja, redz — priedes galotnē tup

žagata.

—    Zagatiņ, palīdzi, — jauneklis lūdzās, — man iet grūti. Atceries, kādreiz es tev palīdzēju — izvilku tevi no akas. Bet man patlaban nav ko ēst.

Žagatai bija mīksta sirds. Viņa iežēlojās par nabaga jaunekli un iedeva viņam tukšu ādas maisu, sacīdama:

—   Tas nav parasts maiss. Tanī nekad neizsīkst kumiss.

Jauneklis bēdīgs skatījās uz tukšo ādas maisu un domāja,

ko ar to iesākt.

Žagata, pamanījusi viņa apjukumu, piebilda:

—    Apsēdies tam blakus un saki: «Maisiņ, pildies!» — un tava vēlēšanās taps ievērota.

Jauneklis kļuva priecīgs, paņēma žagatas dāvanu un, pārnācis mājās, sacīja:

—   Maisiņ, pildies!

Re, un ādas maiss pierietēja pilns ar garšīgu kumisu! Nu bada dienas bija beigušās.

Par jaunekļa brīnumaino barotāju uzzināja hans, ataicināja viņu pie sevis un slepus apmainīja brīnumaino ādas maisu ar citu. Jauneklis stundām ilgi lūdzās, lai tas pildītos, bet velti.

Reiz, pa apkaimi klīzdams, jauneklis sastapa žagatu un izstāstīja tai savas bēdas. Žagata iedeva jauneklim pamatīgu ādas saitē iesietu bozi.

—    Kam man šī boze? — jauneklis brīnījās.

—   Ņem vien, — žagata atbildēja. — Tiklīdz tu iesauksies: «Boze, boze, uzbozē!» — taviem ienaidniekiem klāsies plāni.

Jauneklis nopriecājās, paņēma bozi un devās ceļā. Saticis vilku un lapsu, viņš laida bozi darbā, un tad nu nepateicīgais bēdubrālis un bēdumāsa nožēloja savu neatsaucību, bet bija jau par vēlu.

Pēc tam jauneklis ar savu brīnumaino bozi gāja medībās un nekad nepārnāca mājās tukšā.

Par brīnumaino bozi uzzināja hans un atkal pasauca jaunekli pie sevis. Jauneklis ieradās hana mājoklī. Norādīdams uz apsardzi, viņš uzsauca: «Boze, boze, uzbozē!» — un pats iegāja pie hana. Drīz vien ārā atskanēja skaļas vaimanas:

— Palīgā! Glāb mūs! Mēs atdosirn tavu brīnumaino kumisa maisu!

Jauneklis pavēlēja bozei mitēties, paņēma ādas maisu un devās uz mājām.

Nu viņš varēja dzīvot laimīgi, bez bēdām, kā saka, cepuri kuldams.

CARCA NAMŽILS

Tāltālos laikos dzīvoja jauneklis, vārdā Carca Namžils. Vecāki nodeva viņu pie lamas mācībā. Pagāja trīs gadi, bet visi dievvārdi puisim gāja gar ausīm. Lama sadusmojās uz biezausi un raidīja viņu no klostera projām.

—    Ej, no kurienes esi nRfcis! — viņš sacīja.

—    Kā lai atgriežos mājās, — Carca Namžils noskumis sacīja, — man kauns, ka neko neesmu iemācījies.

—    Šķiroties došu tev labu padomu, — lama par viņu iežēlojās. — Atceļā turi acis vaļā, uzmanīgi vēro visu notiekošo, tā iegūsi vairāk, nekā dievvārdus skaitīdams.

Carca Namžils cieši sajoza savu aitādas svārku, uzāva kājās padilušos gutulus — zābakus ar atliektiem purngaliem — un devās uz mājām.

Gāja, gāja. Ieraudzīja augstu koku, kurā tupēja kāds milzīgs melns putns un skaļi sauca:

—    U-a! O-a!

Carca Namžils. skatījās, klausījās un šo gari stiepto saucienu aizlika aiz auss: kas zina, kādreiz var noderēt. Vairākkārt atkārtojis: «U-a, ū-a!» — viņš devās tālāk. Pēkšņi garām aiztraucās divas antilopes, kliegdamas: «Zoron, žoron!» Carca Namžils ari šo saucienu iegaumēja, sak, varbūt kādreiz var noderēt. Drīz viņš pamanīja divas peles. Skaļi pīkstēdamas, tās raka alu.

Jauneklis paturēja prātā arī peļu pīkstienus.

Pēc kāda laika kūtrais lamas māceklis ceļā sastapa svcš zemniekus, kuri tirgojās ar ceptu cūkgaļu. Jau cepeti ieraugot vien, jauneklis sāka rīt siekalas. Neprazdams svešzemnieku valodu, viņš mēģināja ar zīmēm noskaidrot, cik maksā gabals cepeša. Svešzemnieki tāpat ar rokām vaicāja, kuru gabalu šis vēloties: cēla īkšķi uz augšu un mazo pirkstiņu nolieca uz leju, atkārtodami: «Šo vai to?» Carca Namžils netika gudrs, ko viņi jautā, bet žestu paturēja prātā. Drīz vien viņš nonāca hana mītnē.

Hans, uzzinājis, ka jauneklis trīs gadus mācījies klosteri-, nodomāja: «Tad jau šim tagad jābūt lielam gudriniekam.» Un viņš pavēlēja Carcam Namžilam atrast zelta gredzenu, kas nesen pilī bija nozagts.

—    Ja atradīsi, apbalvošu, — hans sacīja, — ja neatradīsi — sodīšu.

Jauneklis jau gribēja krist izmisumā, bet tad, paļaudamies uz likteni, nolēma novilcināt soda dienu. Pēc ilgā ceļa viņš bija noguris un izsalcis.

—    Ierādi man, — viņš sacīja hanam, — atsevišķu jurtu un liec tur atnest labākos ēdienus un dzērienus. Trīs dienas vienatnē zīlēšu, un ceturtās dienas rītā saņemsi atbildi.

Jauneklim ierādīja lielu, baltu jurtu, sanesa smalku smalkos ēdienus un dzērienus. Pieēdies līdz kaklam un nobaudījis pasakainos dzērienus, jauneklis ērti atzvēlās mīkstajā zvilnī un skaļi savā nodabā atkārtoja putna saucienu: «Ū-a, ū-a!» Pa to laiku hans bija ataicinājis pie sevis otro padomnieku un licis slepus palūkoties, kā viesim veicas ar zīlēšanu. Padomnieks, piespiedis ausi pie jurtas sienas, cauri tūbas kārtām sadzirdēja Carcu Nam<žilu sakām: «U-a, ū-a!»

Padomnieks atsprāga no sienas.

—    Tas nu gan ir manīgs! — viņš ziņoja hanam.

Nākamajā rītā hans izlūkos sūtīja savu sievu un princesi.

Abas sadzirdēja izsaucienus: «Zoron, žoron!» — un, arī nopratušas, ka jauneklis viņas pamanījis, steidzās pie hana, visdziļākās apbrīnas un bijības pārņemtas.

Trešajā rītā izlūkot devās pats hans kopā ar savu pirmo padomnieku. Jurtā valdīja mēms klusums.

«Jā, tas gan ir gudrgalvis!» hans nodomāja, «Klusē aiz cieņas pret mani.» Bez mazākā troksnīša hans ieglūnēja jurtā.

Carca Namžils sēdēja uz cisu maisa un rādīja savādas

zīmes — īkšķi slēja uz augšu, bet mazo pirkstiņu lieca uz leju. Te piepeši viņš iesaucās: — Pele rok alu: pī, pī!~

Hans nolēma, ka ir pamanīts, un aši aizlavījās prom.

Pienāca ceturtās dienas rīts. Carca Namžils klusībā nodomāja:

«Tik un tā gals klāt, tad jau labāk nobeigšos no pārēšanās.»

Viņš izēda veselu katlu miltu, iedabūja iekšā trīs krūzes sāls un sāka gaidīt, kad vēderā atbrīvosies vietiņa nākamajai porcijai. . Glaudīdams vēderu, neveiksmīgais reģis sacīja:

—    Turies, vēderiņ, turies! Nu tev gals klāt!

Bet taisni tajā brīdī jurtai garām gāja kalpone, kura bija uz grūtām kājām, turklāt arī īstā vainīgā. Padzirdējusi šos vārdus, viņa noprata, ka acīgais jauneklis uzminējis, kas nozadzis hanam zelta gredzenu. Iegājusi jurtā, viņa lūgtin lūdzās pasaudzēt viņas un gaidāmā bērniņa dzīvību.

—    Labi, dod šurp gredzenu, — sacīja Carca Namžils, — bet pieraugi — nekad vairs nezodz!

Tiklīdz kalpone bija izgājusi, ieradās hans.

—    Nu, vai manu gredzenu atradi? — viņš jautāja.

—    Rau, te tas ir, dižo lwi! — atbildēja jauneklis un sniedza gredzenu.

Hans nevarēja vien nobrīnīties par tādām visziņa spējām un, lai vēlreiz pārliecinātos par jaunekja viedību, lika trim galma zintniekiem pārbaudīt šo gudrībā. Šie vīri jau divdesmit gadu bija būrušies cauri visādām grāmatām. Visā hana valstī nebija par viņiem neviena lielāka gudrgalvja. Viņi tad nu Carcam Namžilam jautāja:

—    Saki mums, jaunekli, — cik liela ir pasaule?

Carca Namžils ilgi grozīja pirkstus gan uz augšu, gan uz leju, tāpat kā to bija darījuši svešzemnieki.

«Viņš grib teikt, ka pasaulei nav ne gala, ne malas,» gudrie vīri nolēma un uzdeva nākamo jautājumu:

—    Tu, bez šaubām, esi iekalis galvā visus svētos rakstus?

Carca Namžils klusēdams pacēla uz augšu lielo pirkstu, bel

mazo pirkstiņu nolaida uz leju.

—    Oho, — mācītie vīri sāka sačukstēties, — viņš izburies tiem cauri no augšas līdz apakšai.

Un viņi ziņoja hanam: šis cilvēks ir īsts viszinis.

Tad hans lika jaunekli atvest pie sevis. Taisni tajā brīdī

uz hana zābaka stulma uzmetās sisenis — carca. Mans divas reizes kampa to ciet, bet noķert izdevās tikai trešajā reizē. Palūkojies uz jaunekli, viņš smiedamies sacīja:

—    Uzmini, kas man saujā?

Carca Namžils nomurmināja.

—    Pirmajā reizē Carea Namžils tev izspruka, arī otrajā reizē tas tika sveikā cauri, bet trešajā reizē viņam no tavām rokām neizkļūt.

—    Pilnīgi pareizi! — iesaucās hans un atvēra plaukstu. — Redzi, carca ir jau pagalam. Vairs nespirinās.

Un hans iecēla jaunekli par galma viszini. No tā laika Carcam Namžilam klājās tā, ka labāk vairs nevarēja vēlēties.

ZILONIS UN PELE

Sensenos laikos kādas pilsētas nomalē mita zilonis.

Katru dienu viņš gāja uz upi padzerties.

Upes krastā dzīvoja pele.

Padzēries zilonis draiskojās — slīcināja peli viņas pašas alā. Pele lūgtin lūdzās, lai zilonis apžēlojas un neposta viņas mitekli. Bet cietsirdis neklausīja un ļauni jokojās tālāk.

Kādudien peles pacietība bija galā, viņa zilonim teica:

—    Ja tu nemitēsies mani mocīt un neliksi mierā manu māju, es pieteikšu tev karu.

Peles dusmīgie pīkstieni tā uzjautrināja milzeni, ka viņš ilgi nevarēja beigt smieties. Bet pele aiztecēja pie cilvēkiem, kuri strādāja upes malā, un sacīja:

—    Es pieteicu zilonim karu. Ja līdz rītam nebūsiet aizgājuši bēgļu gaitās, arī jums var klāties bēdīgi.

Nabadziņi devās uz stepi, bagātnieki pavīpsnāja:

—    Ko šī pīkst? Atradusies pretiniece zilonim!

Un viņi pelei neklausīja, prom negāja.

Citrīt zilonis atkal atčāpoja pie upes un padzēries ņēmās nabaga peli slīcināt. Bet, tiklīdz viņš iebāza snuķi alā, pele iespruka šim nāsī un ielavījās šā sirds kambaros. Zilonis aiz sāpēm mežonīgi ieaurojās un deva kājām ziņu. Viss upes krasts līgojās zem viņa smagajiem soļiem. Mājas pajuka uz visām pusēm. Bet pele neatlaidās. Viņa ar saviem nadziņiem tik ilgi skrāpēja ziloņa sirdi, kamēr negantnieks saļima un nobeidzās. Tad pele atgriezās upmalā, saveda kārtībā savu mitekli un dzīvoja, bēdas nepazīdama.

MALKAS CIRTĒJS BANGA

Savulaik kopā ar māti dzīvoja nabaga jauneklis, vārdā Banga. Viņam nebija itin nekādas mantības, cirvis vien. Puisis cirta malku un, apstaigādams ciemus, to nesieniem pārdeva.

Reiz Banga, mežā ienācis, iebelza ar cirvi pa koku. Topašbrīd nez kur nošķinda zvaniņš. Banga pameta acis apkārt un sāka meklēt mīklaino zvanītāju. Redz: uz klints sēž lama.

—    Tad nu pēdīgi esmu sagaidījis tevi, dēliņ, — šis jauneklim saka.

—    Klausies, ko teikšu. Pēc dažām dienām uznāks briesmīgi plūdi. Sasien plostu, uzsēdini uz tā māti un laidies pa straumi uz leju, kamēr ceļā gadīsies vecā čavganca, ka arīdzan čūska un vairākas peles. Čūsku un peles paglāb, bet veceni neparko nelaid no plosta.

Pēc trim dienām tik tiešām uznāca neredzēti plūdi. Paklausīdams lamas padomam, Banga sasēja plostu un kopā ar māti laidās pa straumi uz leju. Vienbrīd pie plosta piepeldēja čūska un sāka lūgties, lai šo paglābj. Malkas cirtējs palīdzēja bēdumāsai izkļūt no ūdens. Pec tam pie plosta piepeldēja vesela peļu. dzimta. Arī šoreiz jauneklis sniedza palīdzīgu roku. Tad atskanēja čavgancas palīgā saucieni. Jauneklim kļuva žēl vecās sievas — posta piemeklētā bija tikpat veca un vārga kā viņa māte. Arī čavgancai Banga palīdzēja uzrausties uz plosta. Nepagāja necik ilgs laiks, kad pasaulīgie plūdi noplaka, un visi, ko Banga bija paglābis briesmās, izklīda kur nu kurais.

Viendien jauneklis ar smagu nesienu malkas gāja pa mežu. Piepeši no ziemeļiem uzpūta brāzmains vējš un gluži kā milzis ar negantu tvērienu izrāva jauneklim no rokām gan malkas saišķi, gan cirvi. Kad viesulis bija mitējies, jauneklis pamanīja cirvi guļam zemē asinīm notraipītu. Turpat bija redzamas asiņainas pēdas. Iedams pa tām, Banga nonāca kādā alā, kura veda kalnam cauri. Izejot no alas, skatienam pavērās kalnu ieleja ar daudzām jurtām. Iegājis vienā no tām, malkas cirtējs ieraudzīja divus vīrus ar vara bumbām galvu vietā un antilopes kājām. Abi uz jaunekli tik dzedri paskatījās, ka viņš, gandrīz vai zaudēdams valodu, izmetās laukā. Atģidies Banga palūkojās visapkārt un pamanīja divas mūra mājas ar lielām dzclzu atslēgām priekšā. Vienā mājā bija dzirdamas izmisīgas vaimanas. Puisis ar cirvi atsprūdīja durvis un gāja iekšā. Tur viņš ieraudzīja daudz cilvēku.

—    Kur esmu nokļuvis? — Banga jautāja.

—    Vampīru zemē, — ļaudis atbildēja. — Vampīri mūs nolaupīja un tagad sūc mūsu asinis.

—    Kur viņi patlaban?

—    Viņi apstaigā jurtas un nolūko upurus. Šodien vampīru virsaitis salauza sev kāju, tālab gulšņā savās cisās. Parasti vampīri sapulcējas, rau, tur tanī otrajā mājā, tiklīdz atskan vara šķīvju šķinda.

Banga izgāja laukā no mājas un izdzirda šķīvju šķindu. Briesmoņi, līdzīgi tiem, kādus viņš bija redzējis jurtā, pulcējās otrajā akmens mājā.

—    Vai visi sanākuši? — jauneklis noprasīja.

—    Visi gan. Tikai virsaiša nav.

—    Kātā?

—   Viņš ir slims.

Jauneklis izskrēja laukā, aizslēdza no ārpuses māju, apkrāva to no visām pusēm ar malku un aizdedzināja. Pēc tam viņš atsvabināja visus vampīru gūstekņus un kopā ar visu pulku devās pie slimā virsaiša. Tas trausās no cisām laukā un dzīrās jau mukt, bet klibklibis nogāzās zemē. Vienā cirtienā Banga šim nolidināja galvu, paņēma visas dārglietas, rotaslietas un pārradās savās mājās.

Te, kur bijusi kur ne, uzradās čavganca, ko malkas cirtējs plūdu laikā bija paņēmis uz plosta. Tā bija visu šo ļauno vampīru māte. Viņa aizgāja pie hana sūdzēties. Banga šim esot nozadzis dārglietas. Hans lika jaunekli iemest tumšā bedrē. Tur viņš būtu nomiris aiz bada, ja izglābtās peles nebūtu nākušas palīgā. Tās sanesa ēdamo. Bet čūska ielavījās hana guļamistabā un, kad viņš iemiga, apvijās ap kaklu un tikko nenožņaudza. Otrā rītā hans atsauca gudro lamu, kas mita klints virsotnē, un palūdza paskaidrot, kālab čūska grib viņu nožņaugt.

— Tālab, ka iemeti tumšajā bedrē nevainīgu cilvēku, — atbildēja lama. — Izlaid viņu, un čūska liks tevi mierā.

«Kaut tikai nabaga puisis nebūtu jau pagalam,» hans klusībā bažījās, steigdamies uz bedri.

Ak, cik viņš bija priecīgs, ieraudzīdams jauno vaņģinieku: sveiku un veselu, turklāt vēl apaļākiem vaigiem nekā pirmsbargā rīkojuma. Hans atsvabināja jaunekli, atdeva viņam atņemtāsvdārglietas, piemezdams arī no savām tīnēm pa riekšavai klāt.

Kopš tā brīža čūska lika hanu mierā, bet Banga atgriezās mājās un dzīvoja kopā ar māti laimīgas jo laimīgas dienas.

VIRSUZRAUGS

Aizlaikos dzīvoja vecs vīrs ar sievu un dēlu. Viņiem piederēja trīssimt zirgu.

Dēls paaugās, laiks bija iet mācībā. Vecāki aizveda viņu pielamas un par dēla skološanu atdeva simt zirgu. Pēc gada, iemācījies spēlēt šahu, dēls pārradās mājās. Vecāki norāja viņu, ka nebija iemācījies neko derīgu, un aizveda pie lamas mācībā uz vēl vienu gadu. Tagad dēls iemācījās dziedāt un lama dabūja otrus simt zirgus. Kad dēls pārradās mājās, vecāki atkal viņu. kārtīgi sabāra un nosūtīja atpakaļ. Trešajā mācību gadā dēls iemācījās mongoļu rakstu prasmi, bet par lamu tā arī nekļuva. Pārradies mājās, dēls ieraudzīja, ka vecāki kļuvuši nabagi. Pēdējos simt zirgus viņi bija atdevuši lamam par dēla skološanu. Vecāki bija ļoti sarūgtināti, ka dēls nebija varējis kļūt par lamu. Bet viņš sacīja:

— Nebēdājiet nenieka! Es parakšos zem mūsu hana mantnīcas, kur glabājas viņa dārgumi, un paņemšu kādu dārgakmeni. Jūs to pārdosiet un atkal varēsiet dzīvot, ka prieks.

Tā viņš arī izdarīja: parakās zem hana mantu glabātavas, pievāca dārgakmeni, tikai nepaguva aizbēgt — viņu sagrāba hana

sargi. Hans iedegās negantās dusmās un lika zagli sodīt. Sargi iejūdza jaunekli vērša iejūgā un aizdzina uz soda vietu. Ceļš veda caui" aiļu. Tur patlaban notika kāzas — precējās kāds saimniekdēls.

Sargi ļiegāja jurtā, bet gūstekni atstāja ārā. Palicis vienatnē, jauneklis sāka dziedāt. Viņš dziedāja tik skaisti, ka visi kāzu viesi lūdza, lai dziedoni aicina pie mielasta galda. Hana kalpiem nācās piekāpties. Jaunekli aicināja iekšā, un viņš nodziedāja daudz brīnišķīgu dziesmu.

Bet kalpi pa to laiku sadzērās vīnu, apreiba un pakrita zem galda. Tad gūsteknis uzmanīgi izvilka no azotes vienam kalpam pavēli par soda piespriešanu un uzrakstīja to no jauna. Nu pavēlē bija lasāms: «Jaunekli nozīmēt par uzraugu un kalpus, kuri viņu pavada, sodīt.» Jauneklis veikli atdarināja hana parakstu un iebāza atpakaļ pavēles rulli kalpam azotē.

Otra rītā kalpi nogādāja gūstekni soda vietā. Soģi izlasīja pavēli un izpildīja to vārds vārdā: sodīja uzticamos hana miesassargus un jaunekli nozīmēja par uzraugu. Bet — ar šādu noteikumu: **

— Pēc mūsu paražas katram jaunajam uzraugam jāizspēlē šaha partija ar mūsu ezera karalieni. Ja uzvarēsi, tevi iecelsim par virsuzraugu, ja paspēlēsi, sodīsim.

Jauneklis bija ar mieru. Viņš spēlēja ar ezera karalieni trīs diennaktis. Likās — nupat, nupat jau spēle būs zaudēta. Te piepeši jauneklis izdarīja negaidītu gājienu un uzvarēja. Tā viņš kļuva par virsuzraugu šajā apvidū, paņēma pie sevis tēvu un māti, un visi trīs tur sagaidīja laimīgas vecumdienas.

GUDRĀ PELE

Reiz kalnos dzīvoja divi milzīgi lauvas. Viņiem patika lēkt no vienas kalna virsotnes uz otru. Aizā starp šiem abiem sla vājiem kalniem mājoja peles. Kādudien vecākā un gudrākā pele sacīja pārējām:

— Lauvas jau kļūst veci. Drīz pienāks laiks, kad viņiem nepietiks spēka pārlēkt no vienas virsotnes uz otru. Tad viņš iekritīs aizā un mūs nospiedīs. Mums jāmeklē cita dzīves vieta.

—    Tik drīz jau tas nebūs! — peles bezbēdīgi atbildēja. — Vai tādēļ vērts mocīties ar pārcelšanos?

Bet vecā pele nepiekrita un viena pati devās projām. Viņa citā vietā izraka sev alu un dzīvoja tur bez raizēm.

Pienāca diena, kad lauvas pārvērtēja savus spēkus. Viņi lēca abi reizē katrs no savas virsotnes un gaisā sadūrās. Iekrizdami aizā, viņi nospieda ļoti daudz peļu.

Drīz šajā aizā, patvērumu meklēdami, iemaldījās četri laupītāji un, pamanījuši veselu gaļas kalnu, priecīgi saberzēja rokas.

«Nu gan pieēdīsimies!» viņi nodomāja.

Divi ķērās pie lauvu dīrāšanas un sadalīšanas, divi aizgāja pēc ūdens. Tie, kuri aizgāja pēc ūdens, nolēma otrus divus pazudināt, lai pašiem tiktu visa gaļa. Viņi ūdeni saindēja. Bet tie otrie bija tādi paši viltnieki. Nolēmuši biedrus nozūmēt, lai pievāktu visu gaļu sev, viņi saindēja ūdens nesējiem paredzētos gabalus. Šiem tāda blēdība prātā neienāca, viņi savu tiesu apēda un bija pagalam. Lauvu dīrātāji izvārīja gaļu atnestajā ūdenī, pielika pilnus vēderus un arī atstiepa kājas.

Saodusi laupījumu, atskrēja lapsa.

«Oho, kas šeit par gaļas kalniem! No kuras vietas sākt?» viņa prātoja.

Lapsa ilgi ošņāja gaļas lēveni, gardāko kumosu meklēdama, un pēdīgi, izlēmusi sākt ar cietāko cīpslu, cirta zobus laupītāju loka stiegrā. Tā pēkšņi pārtrūka, loks, atsprāgdams vaļā, trāpīja Tapsai pa galvu, un arī kārumniece uzreiz izlaida garu.

Pēc kāda laika vecā pele atskrēja uz aizu, lai vēlreiz mēģinātu pierunāt ciltsmāsas pārcelties uz citu — drošāku vietu. Atskrien, skatās — peles pagalam. Tad gudrā pele sacīja:

—    Kas neklausīs vecāko biedru padomam, to piemeklēs tāds pats gals kā šīs muļķa peles.

Kas vecumdienās neatteiksies no savām jauno dienu rotaļām, tam klāsies tāpat kā šiem pašpārliecīgajiem lauvām.

Kas pret citu perinās ļaunas domas, tas mirs nelabā nāvē tāpat kā šie laupītāji.

Kas nespēs pārvarēt savu alkatību, tas atradīs tikpat aplamu galu kā šī lapsa.

GUDRĀKS PAR GUDRU

Sensenos laikos dzīvoja divi nabaga brāļi. Jaunākajam bija jākalpo pie kāda bagātnieka. Reiz šis jaunākajam brālim saka:

— Ja  nokalposi man līdz pavasarim, kamēr dzeguze sāks kū¬kot, un ne reizes nesadusmosies, tad iedošu tev tūkstoš tugriku1. Bet, ja sadusmosies, tad tev būs jādod man tūkstoš tugriku.

Labi! Lai notiek! Otrā dienā jau rītsvldā saimnieks pasauca 'kalpu un lika viņam strādāt līdz vēlam vakaram uz lauka. Pēc saulrieta kalps pārnāca mājās. Saimnieks sūtīja viņu atpakaļ.

—    Tik gaišā mēnessnaktī grēks būtu gulēt, — viņš sacīja.

Pēc garās darbdienas puisis bija noguris, un miegs viņu uz

lauka drīz vien pievārēja. No rīta saimnieks atnāca apraudzīt, kā sokas darbs, un, pamanījis kalpu guļam, trieca viņu projām. Ar darbu šis nebija ticis galā, tālab nu bija saimniekam tūkstoš tugriku parādā.

Neko darīt. Par kalpu pieteicās vecākais brālis. Saimnieks viņu pieņēma ar to pašu nosacījumu: kurš pirmais sadusmosies, tam jāmaksā. Tikai šoreiz jau— divi tūkstoši tugriku.

Otrā rītā saimnieks sauca kalpu pie darba. Tas slējās kājās bez mazākās steigas un, kamēr saģērbās, diena sāka krēslot.

—    Dzi, vakars jau klāt, ko tik ilgi tūļājies! —saimnieks skubināja.

—    Vai jūs dusmojaties? — kalps pajautāja.

—    Nē, es tikai tāpat vien ieminējos, — saimnieks aprāvās.

Tā diena bija pagājusi, bet kalps pat mazo pirkstiņu nebija

pakustinājis. Vakarā saimnieks lika, lai kalps nokauj aitu.

—    Kuru aitu?—jautāja kalps.

—    Kura pagadīsies.

Kalps nokāva vienu aitu, pa rokai pagadījās vēl viena, nokāva arī to — un tā citu pēc citas. To Uzzinājis, saimnieks trīcēja dusmās.

—    Kāpēc tu tik daudz aitu nokāvi? — viņš iebrēcās.

—   Man liekas, saimniek, jūs dusmojaties? — kalps vīpsnāja.t

—    Nē, es tikai pajautāju, — tas pēdējiem spēkiem valdījās.

—    Jūs taču pats teicāt: «Kauj, kura pagadīsies.» Tad nu kāvu arī katru, kas man pagadījās.

Saimnieks gribēja kalpu aiztriekt projām, bet līgums nebija lauzts. Domāja, domāja, pēdīgi nolēma no nekauņas ar viltu tikt vaļā. Viņš aizsūtīja savu sievu uz mežu un lika tai kūkot. Bet pats devās ar kalpu medībās. Tiklīdz kļuva dzirdama kūkošana, saimnieks iesaucās:

—   Vadzi, jau dzeguze kūko!

—    Kas tad tā par dzeguzi, kas kūko ziemā, — kalps smīnēdams brīnījās un notēmēja kūkotājas virzienā.

Saimnieks izbijās un atzinās viltībā. Nu nācās samaksāt vecākajam brālim divi tūkstoši tugriku. Kalps atdeva saimniekam vienu tūkstoti—jaunākā brāļa parādu, bet otru tūkstoti pārnesa mājās. Pēc tam viņi abi ar brāli dzīvoja mierā un laimē.

VIEDA LĪGAVA

Sirmos neatminamos laikos reiz dzīvoja kāds hans. Viņam bija viens vienīgs dēls. Hanam pienāca vecumdienas, tronis bija jāatdod dēlam. Bet troņmantinieks bija tāds muļķis, ka par valsts pārvaldīšanu nevarēja būt runas, jo, ieiedams aīlā, neprata ar ļaudīm ne sasveicināties.

Hans sasauca savus padomniekus un teica:

—    Esmu jau vecs, valdnieka amats man par grūtu, bet dēlam valsts lietas nekādi nevar Uzticēt. Padomājiet, ko lai savā vietā sēdinu tronī!

Sapulcējās padomnieki, sprieda un gudroja, kamēr nonāca pie šāda lēmuma: tāpēc jau kājas nav jāgriež nost, ja tās svīst, un mantinieks arī nav jāgalē tāpēc vien, ka viņš dumjš.

—    Lai jūsu dēls sēžas tronī, tikai viņam jāapprec gudra sieva. Ja sievai būs galva uz pleciem, tad valsts bojā neaizies, — tā sacīja padomnieki.'—Lieciet, valdniek, tīšuprāt aplami uzzīmēt dažādus dzīvniekus, augus, sauli, mēnesi un zvaigznes, pavēliet novietot šos zīmējumus lielceļa malā blakus lūgsnas vārdiem un dodiet rīkojumu visiem pavalstniekiem ierasties un pazemībā pielūgt šos attēlus. Kurš būs gudrs, tas mākslinieku kļūdas uzreiz pamanīs.

Hans piekrita, sasauca savus labākos māksliniekus, māklerus., gravierus un lika kalnu pārejā, kur apgrozās visvairāk ļaužu, novietot tāfeli ar lūgsnas vārdiem. Blakus pavēlēja uzbūvēt suburganu — kapu piramīdu, kurā uz trim dienām iesēdināja divus rakstvežus, lai tie pierakstītu katru dzirdēto vārdu. Visā valstī tika izziņota hana pavēle: «Katram īstticīgajam triju dienu laikā bez ierunām jāierodas pie kalnu pārejas, kur izlikta lūgsna, un tā jānoskaita. Kas nenoskaitīs lūgsnu, tiks stingri sodīts.»

Visi godprātīgie pavalstnieki izpildīja hana pavēli. Trīs dienas no vietas kalnu pārejā skanēja lūgsnas vārdi. Bet — ne vārda vairāk. Neviens neko neiebilda un neko arī nepiebilda.

Rakstveži jau gatavojās rakstīt hanam atskaiti, kad uz ceļa parādījās vēl divi nācēji. Rakstveži nolika spalvas malā, nolēma pagaidīt, kamēr šie noies garām. Suburganam tuvojās astoņdesmitgadīgs sirmgalvis ar bezragu vērsi pie rokas. Vērsim uz muguras bija piesieta noskrandusi jurta. Aiz vērša nāca gadus septiņpadsmit veca meitene.

Ieraudzīdams tāfeli ar lūgsnas vārdiem, sirmgalvis sacījameitai:

—    Izjūgsim vērsi un noskaitīsim lūgsnu.

Meita izlasīja rakstu un sacīja:

—    Nav vērts, tētiņ, iesim vien savu ceļu tālāk!

Vecais vīrs sadusmojās:

—   Man jau drīz jāmirst, tālab gribu izlūgties grēku piedošanu. Kāpēc tu spītējies?

Meita atbildēja:

Nav vēris te dārgo laiku velti kavēt, —

Vien nejēga šos attēlus var slavēt.

Ja vismaz pareizi šie zīmējumi būtu.

Bet paskaties, cik daudz tur rupju kļūdu!

Vai tāds ir mēness? Drizāk — apgrauzts rausis.

Re, zaķis uzzīmēts, bet kur tam ausis?

Re, zirgs ar ragiem! Un kas tas te?

Tā laikam cūka. Bet kur cūkai aste?

Un tad šie ķeburi! Kas izlasīt var tos?

Kādēļ lai muļķībai mēs zemotos?

Sirmgalvis piekrita: nudien, tādu attēlu priekšā nav jāzemojas.

Rakstveži atzīmēja visu, ko meita bija sacījusi, un katrs viņas vārds kļuva zināms hanam. Hans sarosījās: kas šī tāda?

—    Viņas tēvs uzslējis jurtu dienvidu upes krastā.

Hans gribēja pats savām acīm redzēt, kāda šī jaunava izskatās. Pavēlēja apseglot zirgu. Kalpi ziņoja, ka jaunava vācot argalu. Hans ieradās pie viņas tēva. Parunājies ar veco vīru, viņš pirms aiziešanas sacīja:

—   Rīt no rīta līdz manai atnākšanai tev, vecais kraķi, jāsagādā man taraks: jāizslauc vērsis un vērša piens tūdaļ jāsaraudzē rūgušpienā. Ja to nevarēsi, gals tev klāt.

Sirmgalvis izbijās un ievaimanājās: vai tad vērsis ir slaucams? Kā neslauktu pienu pārvērst rūgušpienā?

Atnāca meita, vaicāja, kāpēc tēvs vaimanājot, un, kad tēvs visu bija izstāstījis, noteica:

—   Cilvēku nevar tik viegli nonāvēt. Par tādiem niekiem nāves sodu nepiespriež.

Otrā rītā meita uzvārīja tēvam tēju, izkaisīja mēslus jurtas dienvidu pusē, pēc tam paklāja maisu, apguldīja uz tā tēvu un pie ieejas jurtā iedzina zemē divus mietus un nostiepa starp tiem matu kodaļu[2].

Kolīdz ieradās hans un pieprasīja taraku, meita iznāca no jurtas un sacīja, ka jurtā nav brīv ienākt, tēvam kuru katru brīdi varot atskriet bērniņš.

—    Kur tas redzēts, ka vīrietim dzimtu bērni? — jautāja hans, un meita atbildēja:

Vai jūs būtu tas vēršu slaucējs, Kuram labpatīk rūgušpiens — Tāds, kas pēc slaukšanas raudzēts, Un ko neredz un nedzer neviens. Ja jau gribēt var kaut ko tādu, Tad nav brinumu vairs it nekādu — Viss var notikt, kas nebij lidz šim: Ari vīrietim bērni var dzimt!

Hanam bija mute ciet, sadudzis viņš atgriezās mājās.

Kad meita citudien atkal bija aizgājusi vākt argalu, hans vēlreiz ieradās pie vecā vira un teicg tā:

—   Savij man pinekļus no pelniem! Rītu atjāšu pakaļ un sapīšu ar tiem savu zirgu. Ja neizpildīsi manu pavēli, tev gals klāt?

Vecaiž sāka vaimanāt. Meita, pārnesusi mājās savākto argalu, vaicāja, ko šis raudot, un uzzinājusi iemeslu, saka:

—    Neuztraucies, tēv, par tādiem niekiem!

Otrā rītā viņa piecēlās, uzvārīja tēvam tēju un savija nosiena pinekļus. Tiklīdz ieradās hans, meita aizdedzināja sienu, un tā radās pelnu pinekļi. Hans, tos ieraudzījis, neteica ne pušplēsta vārda, pagrieza zirgu un aizauļoja atpakaļ. Meita aizgāja vākt argalu. Hans atkal klāt.

—    Dzirdi, vecais kraķi, rītu, kad atnākšu, tu savu meitu nedrīksti ne ārā izlaist, ne jurtā paturēt. Ja atradīšu ārā vai jurtā, tev gals klāt!

Vecais atkal sāka trīcēt pie visām miesām. Atnāca meita,: uzzināja hana jauno bargo pavēli un mierīgi sacīja:

—    Labi, lai nāk vien!*«

Otrā rītā viņa piecēlās, pavērās ārā no jurtas, skatās: hans jau ar saviem kalpiem tuvojas. Vecais, bargos viesus ieraudzījis, ne dzīvs, ne miris, gaida, kas nu būs.

—   Meitiņ, nu mana pēdējā stundiņa ir klāt!

Trīcēdams un drebēdams sirmgalvis gāja saņemt hanu ar viņa pavadoņiem, atskatījās: kur tad meita? Nav meitas. Sāka visi pārmeklēt jurtu, meklēja ārā, meklēja iekšā — nekur nav. Cik ilgi var meklēt? Hans nu saka tā:

—   Jurtā nav, ārā nav, uz zemes pēdas neredz, gaisā arī viltniece nav manāma. Labi, beidz slēpties, meitēn, parādies!

Meita bija paslēpusies starp jurtas iekšējo un ārējo tūbas sienu. Hans paslavēja viņu par attapību un aizjāja atpakaļ uz savu pili.

Kolīdz meita bija aizgājusi vākt argalu, hans atkal ierodas un dod tēvam jaunu uzdevumu:

—    Apseglo divgalvainu zirgu un ierodies pie manis dienas un nakts mijā starp šodienu un rītdienu. Tikai nejāj pa ceļu,, citādi tev gals klāt!

Nu gan mana galviņa ripos! — vecais gaudās, -fDiezin vai šoreiz meita man varēs palīdzēt.

Pārnāk meita mājās, vaicā, kādas bēdas sirdi spiež. Tēvs stāsta: tā un tā. Meita noklausās, saka:

—   Ej, tēv, uzmeklē kādā zirgu ganāmpulkā grūsnu ķēvi, kulai pavisam drīz gaidams kumeliņš, un atved man viņu šurp!

Tēvs paklausīja meitas padomam, uzmeklēja hana zirgu ganāmpulkā baltu, grūsnu ķēvi un atveda mājās. Kad pienāca vakars, meita ķēvi apsegloja un sacīja:

—   Jāj, tēv, pie hana! Kad aizjāsi, saki: «Pie mums patlaban saule riet, pie jums te jau iestājusies nakts, bet rietzemē aust rīts.» Kad hans vaicās, pa kādu ceļu esi atjājis, saki: «Jāju pa zāli starp diviem ceļiem.» Kad jautās: «Vai tavam zirgam divas galvas?» — atbildi: «Jā.» Kad šis sāks tavu ķēvi pētīt, viņai būs jau divas galvas. Tikai steidzies, jaj aši un, kad aizjāsi pie hana, neļauj ķēvei apgulties, piesien viņu!

Tēvs atjaj pie hana. Hans jautā, šis atbild, kā meita mācījusi.

—   Vai tavam zirgam divas galvas?

—    Divas gan. Ja netici, pārbaudi!

Hans skatās: ka tad — kumeliņa galva arī jau redzama. Hans pavēlēja veco grābt ciet.

—    Stāsti taisnību — vai pats visu izdomāji, vai kāds tevi samācīja?

—    Nē, pats to neizdomāju vis, meita mani samācīja, — tēvs atzinās.

—    Šī meita tev jāatdod manam vienīgajam dēlam par sievu. Jāj atpakaļ un atved šurp savu meitu.

Vecais vīrs nevarēja vien nopriecāties: tu re, kāda laime meitai uzsmaidījusi! Steidzās uz māju, cik vien ātri varēdams.

Sasniedzis veco jurtu, saka:

—    Velc nu, meit, pašas tīrākās drēbes. Izprecināšu tevi hana dēlam. Tagad tu vari būt laimīga!

Bet meita nekādu prieku neizrādīja un nemaz nesteidzās.

■— Jāj pie hana, tēv, un pasaki, ka pēc pavēles mēs neesam raduši precēties,— viņa saērcināta sacīja. — Mums ir savas ieražas, un nevienam nav tiesības tās neievērot.

Tēvs aizjāja pie hana un pasacīja, ko meita bija likusi.

—   Tavai meitai taisnība: līgavainim jābrauc precībās. Es aplamā kārtā to pavisam biju aizmirsis.

Tad nu hana dēls ar saviem kalpiem devās pie iecerētās līgavas un lūdza viņas roku.

Meita sāka dzīvot hana pilī, bet tēvs palika vecajā jurtā viens pats. Pamujķais hana dēls bija dabūjis gudru sievu, hans — gudru vedeklu, kas rītos viņus modināja, saukdama pie brokastgalda, un vakaros apčubināja.

«Ar tik gudru sievu dzīvodams, dēls varbūt arī prātā pieņemsies,» hans klusībā nodomāja. Gribēdams pārbaudīt, vai labās cerības piepildās, hans pēc kāda laika aizjāja ar dēlu medībās. Ceļā viņš dēlarn sacīja:

—   Jāj, dēliņ, man pa priekšu tā, lai zirgam aste kustētu.

Šis nokāpa no zirga un ņēmās zirgam asti kustināt. Tēvs sakliedza uz dēlu, iekaustīja viņu un jāja tālāk. Nomedījis zvēru, hans to sadalīja un lika dēlam sakurt ugunskuru un koka katlā medījumu uzcept,. Dēls sakūra uguni, nogāza resnu koku, nozāģēja tam apakšgalu un sāka tanī cirst dobumu.

—    Ko tu tur dari? — tēvs jautāja.

—   Taisu koka katlu, — dēls atbildēja.

Hans atkal uzbudinājās un iekaustīja dēlu.

Abi jāja tālāk un drīz tika pie jauna medījuma. Hans to sadalīja un lika dēlam sakurt ugunskuru, uzcept gaļu un noklāt tēvam melno paklāju. Dēls sakūra uguni, izcepa gaļu uz iesma un, nekādu melno paklāju neatradis, izplēsa no segliem tūbas gabalu un noklāja to zemē. Tēvs atkal deva dumiķim pa skaustu.

Pārradies mājās, dēls pažēlojās sievai, ka tēvs viņu esot iepēris, bet šis tā arī neesot sapratis, par ko.

—    Viss skaidrs, — sieva sacīja, uzzinājusi, par ko vīrs iekaustīts. — Jādomā ar galvu! — Un viņa pastāstīja, kā vajadzējis rīkoties.

Drīz hans ar dēlu atkal aizjāja medībās. Kolīdz bija izjājuši klajumā, tēvs sacīja:

—   Jāj man pa priekšu, bet tā, lai zirgam aste kustētu.

Dēls atcerējās sievas padomus un aizjāja tēvam pa priekšu lēnā riksītī.

Kad zvērs bija nomedīts, tēvs lika dēlam sakurt ugunskuru un gādāt par koka katlu. Dēls sakūra uguni, izgatavoja koka

iesmu un izcepa gaļu. Tēvs paēda, devās tālāk un nomedīja vēl vienu zvēru.

—    Sakur, dēls, uguni, izcep gaļu un pēc tam noklāj tēvam melno paklāju.

Dēls sakūra'uguni, izcepa gaļu un, kad zeme ugunskura vietā bija kļuvusi melna, aizvāca pelnus, lai tēvs tur varētu apsēsties. *

Tēvs paēda, apsēdās uz siltās zemes un teica:

—    Agrāk tu to nezināji, tagad zini. Sieva tevi samācīja vai pats nāci pie saprašanas?

—    Pats nācu pie saprašanas, tētiņ! Hana kārtā esmu kļuvis gudrāks.

Tēvs viņam neticēja, bet savas šaubas skaļi neizpauda.

—    Labi, dēls, lai nu tā būtu. Es vēl mazliet pamedīšu, bet tu jāj mājās! Tikai pieraugi, ka ncapmaldies!

Tēvs iestāstīja dēlam ceļu, bet viņš tik un tā aizklīda sāņus, aizjāja pilij garām un apmaldījās. Pagalam noraizējies, hana -dēls ieraudzīja svešu, vientuļu zirgu. Sekodams tam, viņš nokļuva pie zirgu ganāmpulka, apmetās pa nakti pie zirgu gana un otrā rītā lika aizvest sevi i» pili.

Ieraudzījusi hana dēlu dzīvu, un veselu, jaunā sieva nopriecājās:

—    Tagad jau nu gan mans vīrs var būt par hanu.

Bet vecais hans tonakt arī pats pazaudēja īsto ceļu, ieklīda svešā valstī un tur tika saņemts gūstā. Nelīdzēja ne atvainošanās, ne lūgumi. Trīs gadus viņš tika noturēts neuzkoptā jurtā un bija vairs tikko dzīvs.

Svešās valsts valdnieks nolēma gūstekni sodīt. Tas izlūdzās, lai ļaujot viņam pirms nāves vēstuli mājniekiem uzrakstīt. Valdnieks piekrita, bet ar vienu noteikumu:

—    Ja uzrakstīsi labu vēstuli, tad to nosūtīsim, ja ne, uz glābiņu neceri!

Gūsteknim iedeva papīru, un viņš uzrakstīja:

Sveiks, vesels un pilns pacilātu jūtu Jums, mani miļie, labdienas es sūtu, Visnotaļ, vēstīdams: man jauki klājas te, — Ai, kādu pajumti man deva svešatne! Vai kādreiz atgriezīšos savās mājās,

Par to pat domāt man šeit nepieklājas. Mans nepieejamais un stiprais nams Ir katram mirstīgajam apskaužams. Se mitu netraucēts un nepazīdams bēdu: Nekas nav jādara, tik guļu, dzeru, ēdu, Ko pienes klāt. Man sargu pulks ir dots. Es labi pieskatīts un laipni apkalpots. Te mani godina ne tā kā viesi, draugu, Bet uzlūko par savu acuraugu. Ja gribat paši redzēt, ko man lēmis dievs, Tad šurp ar ganāmpulkiem dodieties. Bet nenāciet, kā teikt, ar pliku riekšu: Lai ragaiņi visnotaļ nāk pa priekšu: Tāpat kā man, ij jums še godu dos. Lai tālab mantas netrūkst vezumos! Vai! Gandrīz aizmirsu… Ar gudru ziņu Sev līdzi ņemiet ašo, bero kumeliņu, Kurš atskries pēdējais. Bet, ja jums šķiet, Ka tas bus kraupjains, tad to nokaujiet, Lai nepinas pa kājām. Zeltcepures abas Var ņemt, var neņemt. Diez vai tās bus labas. Bet mana zelta lāde gan ir jāņem līdz — Kā vienmēr tai būs atkal jāpalīdz. Es paļaujos uz jums un zeltnesiti manu Un novēlu jums drīzu atnākšanu!

Tiklīdz gūsteknis bija beidzis rakstīt, valdnieks izlasīja vēs tuli un teica:

Hei, ziņneši, ar skubu projām jājiet! Hei, karakalpi, hanu apsargājiet! Sis darbiņš, varat ticēt, nebūs velts — Drīz te tiks savests lādēm sudrabs, zelts. Kad sagaidīsim lielo karavānu, Tad svešos novāksim ar visu hanu!

Cietsirdīgais valdnieks nosūtīja divus ziņnešus ar vēstuli pieteikdams atgādāt atbildi un vest līdzi arī visus bagātā gūs tekņa lopus un mantību.

Ziņneši nodeva vēstuli dumiķītim, un viņš to milzumpriecīgs parādīja mātei, padomniekam un nekavējoties deva rīkojumu:

—    Posieties ceļam! Nošķiriet ragulopus no pārejiem. Savāciet kopā visus zirgus, tikai dābolaino ķēvi ar viņas kraupjaino kumeļu neņemiet līdzi! No zcltcepurēm vienu paņemiet, otru atstājiet, bet zeltu — visu līdzi! Tur otrā valstī mums būs vel labāka dzīvošana.

Hana kalpi sāka vāķīties ceļam, bet jaunā sieva, kas nebija lasījusi vīratēva vēstuli, pajautāja vīramātei:

—    Kurp visi tā pošas? Kādēļ ganāmpulku nošķir divās dalās?

—    No tava vīratēva vēstulē pienākusi. Vai tad tu to neesi lasījusi? — vīramāte brīnījās.

Meklēja vēstuli, nevarēja atrast. Tā bija kā ugunī pagaisusi. Pēdīgi bērni atrada to mēslainē izmestu. Gudrā vedekla izlasīja un iztulkoja visiem tās patieso saturu. Lūk, ko rakstīja hans:

Jūs sveicu, mani mīļie, dzimtās mājās! Es kritis nelaimē, man gauži slikti klajas. Es esmu savaņģoTš un iemesls cietumā. Diezin vai kādreiz izklāšu nu tā.' Es tieku apsargats un slapēs, badu ciešu, Bez jūsu palīdzības drīz še boja iešu. Ja gribat mani glābt, tad jums ir jāsteidzas, Un pieraugiet, lai jūsu pulks nav mazs« Pa priekšu sūtiet vīrus apbruņotus, Un paši bruņoti vien varat līdzi doties, Ja gaitnieks, vēstuli kas atnesīs, Jums šķitis kaitīgs, nogaliniet drīz, Lai paliek mājās dels ar vecomāti, Jo bargā ceļā tiekat aicināti. Bet dela viedo sievu ņemiet līdz, Ķā vienmēr viņai būs mums jāpalīdz/

Hana vedekla sapulcēja karaspēku, sūtīja to pa priekšu un pali sekoja aiz tā. Vienu no ziņnešiem nogalināja, otram lika būt par ceļvedi. Pusnaktī ieņēma svešā valdnieka valsti un otrā rītā, saulei lecot, izlaida no cietuma un atsvabināja no gūsta veco hanu. Bet cietsirdīgo svešzemes valdnieku saņēma gūstā.

Sengadus tuvu, tālu pazīstams šis stāsts Par viedo jaunavu no tautas vienkāršās. Uz ciņu mācēja tā vīrus iedvesmot Un prata padomus pat padomniekiem dot, No nāves vīratēvu savu paglābt spēja, Ar attapību /aunu varu uzvarēja. Par varoni ne velti viņu tauta sauc, — Ar viņas svētību tai brīvai dzīvot ļauts.

BADAKĀSIS

Reiz dzīvoja vecis ar veču. Sieva bija čakla, skubīga, bet pats — slinks, rijīgs, īsts badakāsis. Drīz vien no viņu ganāmpulka palika pāri vairs tikai četras kazas, bet pēc četrām dienām vecis arī tās jau bija notiesājis. Vēl bija palikusi viena vienīga gotele. Pa to laiku, kamēr sieva gāja pēc ūdens, vecais dīkonis. nokāva govi, gaļu izcepa un apēda. Tad sieva vairs nespēja dusmas apvaldīt.

—    Nudien labāk mirstu nekā ar tevi kopā dzīvoju, — viņa' izsaucās, paņēma govs tesmeni un aizgāja kalnos. Tur viņa pakāra tesmeni zem klints atradzes un ņēmās to slaukt. No tā arīpārtika.

Pēc kāda laika sieva atcerējās savu vīru un apžēlojās par viņu. Sak, aiznesīs vecajam tupēksnim mazdrusciņ siera un kādu sviesta pikuci, ja šis jau badā nebūs nomiris. Piezagusies pie jurtas, sieva slepšus ieglūnēja iekšā. Redz, sēž viņas vecais un zelē' pelnus. Nolika zemē sieru ar sviesta pikuci un aizmanījās projām. Šis tā arī neatģida, kas viņu no bada nāves atpestījis.

No tā laika sieva pienesa vecim ēdamo. Šis drīz vien viņu izsekoja un noskatījās, kā tiek slaukts pie klints radzes piesietais tesmenis.

Otrā dienā, kad sieva bija aizgājusi pēc ūdens, negausis pievāca tesmeni, izcepa to un apēda. Sieva atgriezusies nu sašuta ne pa jokam.

—     Nudien labāk mirstu nekā ar tevi kopā dzīvoju! — viņa. .izsaucās un atkal pameta veco gatavēžu vienu.

Gāja, gāja, nonāca pie kādas klints, kuras pakājē antilopei nupat kā bija atskrējis mazulis. Vecā sieva aši pielavījās antilopei klāt un sāka atslaukt viņas pienu. Bet vecais bija gājis pa sievas pēdām un drīz vien viņu panāca.

Kad antilopei atkal vajadzēja barot mazuli, vecā stingri piekodināja vīram uzvesties klusu un ne vārdu nerunāt. Viņa jau grasījās antilopi slaukt, kad vecais nejēglis skaļi ievāvuļojās:

—    Dzi, vai tik slaucene nebūs par mazu?

Antilope satrūkās un aizmuka. Sieva uz vīru atkal sadusmojas un pameta viņu vienu. Gāja, gāja, bet šis no viņas neatstājās, turpat vien ai^muguras ložņāja.

Nonāca abi pie lielas, baltas jurtas. Skatās: iekšā nav neviena paša cilvēka, bet ēdamā un dzeramā vai cik! Vecā sieva nobrīnījās un gaidīja pārnākam saimnieku. Pienāca nakts, un sāka jau uzmākties miegs, kad jurtā pēkšņi saskrēja meža zvēri.

—    Kas šeit tik nelabi ož? — nikni jautāja lapsa un vilks lācim. Topašbrīd visi trīs ieraudzīja nelūgto viešņu.

—    Neaiztieciet mani, esmu veca, nabaga sieva,— viņa iešņukstējās, — gatavošu jums ēdienu un nebūšu par slogu.

Labi. Lai notiek! Un zvēri atstāja veču mierā.

Otrā rītā, kolīdz zvēri aizklīda kur kurais, vecis bija klāt.

Sieva sabijās un ņēmās viņu pierunāt laikus iet projām:

—    Paņem labi daudz ēdamā un bēdz, citādi zvēri tevi ieraudzīs un saplosīs. Rītu atnāksi atkal.

Bet vecajam slunduram pēc sātīgām brokastīm bija uznācis tāds kūtrums, ka viņš negribēja kustēt ne soli no mājas. Sievai nekas cits neatlika kā miegapūžņi paslēpt un piekodināt, lai tikai skaļi nekrāc.

—    Ja zvēri tevi atradīs, labi nebūs ne tev, ne man, — viņa ■brīdināja vīru.

Nakts melnumā pārradās zvēri, bet vecajam dīkonim slēptuvē uznāk drebuļi. Šis.sāk knosīties:

—    Dzi, vai nav ar ko apsegties, man tā kā auksti metas.

Nu zvēri atšiepa zobus, izrāva veco badakāsi no slēptuves un saplosīja. Gtasījās jau uzklupt arī vecai, bet tad pārdomāja:

—    Lai paliek par saimnieci!

STIPRINIEKS BUIDARS

Sensenos laikos dzīvoja kāda atraitne ar dēlu. Dēls bija nācis pasaulē tik dūšīgs, ka jau pirmajā dienā pēc dzimšanas uz izritinātas aitādas viņam nepietika vietas. Otrajā dienā divu aitādu bija par maz, trešajā — triju, ceturtajā — četru, piektajā — piecu, sestajā — sešu, bet septītajā dienā mātei nepietika pat septiņu aitādu, lai varētu dēlu ievīstīt. Tāds bija šis jaundzimtais! Ne vīstenis, iie rāpaža, ne tekainītis. Bet nudien kā tāds milzenis. Māte deva viņam vārdu Buidars.

Dēls paaugās un sacīja mātei: %

—    Iešu pie hana Šorgolžina un pamēģināšu viņu uzveikt šaha spēlē.

Māte galvu vien nogrozīja: — Kad tavs tēvs bija dzīvs, viņš bieži spēlēja šahu ar hanu Sorgolžinu, un tēvs vienādiņ zaudēja. Diezin vai tev klāsies labāk.

—    Kāpēc tēvs nomira?

—    Slimība pievārēja. Bet jau labu laiku pirms miršanas viņš ielika lādē seglus, bruņas un vēlēja tev atdot.

Dēls nopriecājās.par novēlētajām mantām un devās pie hana Šorgolžina.

Vakarā viņš pārnāca mājās un sacīja mātei, ka hanu uz1 varējis.

Māte nenoticēja. Nākamajā dienā dēls atkal uzveica hanu Sorgolžinu, un, kad pateica mātei šo prieka vēsti, viņa nodomāja:

«Jā, mans dels nu ir pieaudzis.»

Pagāja laiks. Buidars izvērtās par brašu jaunekli un nolēma precēties. Kādudien viņš apsegloja zirgu, paņēma loku un bultas un teica mātei:

—    Jāšu pie hana Narandana un ņemšu viņa meitu Šurendenu par sievu.

—    Jāj vien, dēliņ! Ēs tev ceļā nestāšos. Tikai atceries, ka tev būs jāpārvar trīs šķēršļi. Ja pārvarēsi, pārjāsi mājās ar sievu, — sacīja māte un, asaras slaucīdama, pavadīja dēlu.

Buidars bija aizjājis jau labi tālu, kad piepeši sev priekšā ieraudzīja mežu, kas bija tik biezs, ka muša netika cauri. Veselu dienu Buidars spraucās cauri blīvajai biežņai, bet netika ne no vietas. Tad zirgs viņam sacīja:

—   Izšauj bultu, sacīdams: «Lai rodas ceļš, pa kuru varētu jāt cilvēks uz apseglota kumeļa.»

Buidars izšāva bultu, kā zirgs bija vēlējis, un, re, priekšā izstiepās taisna un plata stiga. Ko nu vairāk! Jāja tik tālāk. Jāja, jāja, kamēr priekšā izpletās verdoša jūra. Ko nu? Te atkal zirgs ierunājās cilvēka balsī:

—    Es lēkšu jūrai pāri, bet tu turies kā vīrs!

Zirgs pārlēca pāri verdošajai jūrai, bet applaucēja pakaļkāju. Buidars apzieda zirgam kāju ar dziedēkli, kurš ātri visas brūces dziedē, un jāja tālāk.

«Māte teica, ka ceļā būšot jāpārvar trīs šķēršļi, tātad vēl viens šķērslis palicis,» Buidars nodomāja un piepeši ieraudzīja kumpu pakalnu. Augšā kaut kas kumuroja.

—    Kā tu domā, kas tas varētu būt? — jautāja zirgs.

—    Nezinu gan. Tāds kā mākonis, tāds kā kalns, — Buidars atbildēja.

—   Vai re, tad jau tu esi neattapīgāks par mani, — zirgs brīnījās. — Tas taču ir mangass Inderme ar deviņdesmit piecām galvām. Stāsta —• viņš i/j+ulējot visu, kas vien ceļā gadoties.

To dzirdēdams, Buidars izvilka no kabatas stipru tabaku, bet nepaguva aizsmēķēt, jo rnangass bija jau pielēkšojis klāt un klupa virsū. Viņi spēkojās tik ilgi, kamēr zeme visapkārt bija izmeņģēta bedru bedrēs. Tad mangass ieelsās:

—    Es esmu vecāks par tevi, tālab piekusu. Turpināsim cīniņu citrīt saullēktā.

—     Labi, — Buidars piekrita, bet zirgs uzreiz viņam pačukstēja:

—   Ja ļausi mangasam aiziet, viņš aprīs desmit ķēves no sava ziemeļu ganāmpulka un divdesmit ķēves no dienvidu ganāmpulka, sasparosies un rīt tevi pievārēs. Turpini cīniņu neatlikdarns!

Buidars paklausīja zirga padomam, piegāja pie mangasa melnās jurtas, kas spriedās padebesī, un iesaucās:

—    Vadzi, mangas! Man tāls ceļš priekšā, nav laika. Nāc tūliņ!

Mangass negribīgi izkūņojās laukā. Pēc neilga cīniņa Buidars nolika viņu yz abām lāpstiņām, apmeta otrādi, septiņdesmit trīs reizes nosvieda no kalna un pēc tam sadedzināja. Ta no briesmoņa nepalika pāri ne skrimslīša, ko lapsām paostīt.

Pievārējis mangasu, Buidars jāja tālāk un drīz vien ieraudzīja priekšā zvīļojam ■ hana Narandana zelta pili. Pagalmā piesieti dīžājās daudzi zirgi: acīmredzot tur tika svinēti kaut kādi svētki.

Buidars nobūra savu zirgu par kraupjainu kumeļu un pats pārtapa par nošņurkušu skrandaini. Atjāja pie hana un, turēdams rokās kalimu, sacīja, ka esot atjājis lūgt viņa meitu Šurendenu sev par sievu.

—    Te jau pirms tevis ieradies cits precinieks — milzis Rudiķis. Tamlabad, rau, sarīkota spēkošanās — kurš uzvarēs, tam tiks mana meita, — hans atbildēja.

Buidars nolēma piedalīties nākamdien paredzētajās jāšanas sacensībās un pavaicāja hanam, kā tās ritēšot. Hans padomāja un teica, ka jāveic trīs mēnešu ilgs attālums, bet labākajam spēkavīram — deviņu mēnešu ilgs ceļš.

—     Dodiet man attālumu, kas veicams gada laikā, — sacīja Buidars.

Nu ņēmās meklēt jātniekus, bet neviens no bērniem[3] negribēja jāt ar nošņurkušā lauka kraupīti. Pēdīgi viens puika bija ■ar mieru.

—    Pieraugi, brālīt, nepievil, — sacīja viņam Buidars, — paņem sev līdzi divus maisus smilšu un nazi. Dodies ceļā pēdējais. Kad tavs zirgs apsteigs divus hana zirgus, tad izber smiltis.

Kad jātnieki bija jau skatienam pagaisuši, sākās cīkstēšanās. Milzis Rudiķis bija tik jaudīgs, ka svaidīja savus pretiniekus uz visām pusēm kā skangalus. Bet Buidars bija par viņu manīgāks — sakampa šo aiz gurna un ietrieca līdz padusēm zemē.

Hana kalpi kliegdami brēkdami grāba laužņus un lāpstas, lai palīdzētu nabagam izkārpīties.

—    Vai tad jūsu pusē tā ceļ augšā pakritušo? — pavīpsnāja Buidars. — Pie mums to dara, rau, tā! — Un viņš ar mazo pirkstiņu izrāva savu pretinieku no zemes. Pēc tam Buidars piegāja pie hana un jautāja:

—    Nu tad saki — vai esmu uzvarējis vai ne?

—    Paskatīsimies, kurš zirgs būs pirmais, — atbildēja hans.

Tanī dienā, kad vajadzēja beigties jāšanas sacensībām,

Rudiķis ar hanu pakāpās uz augstām statnītēm un pārmaiņus lika tālskati pie acīm.

—   Ja nemaldos, mans rūsganais ir priekšā.

—    Blēņas, tas ir mans sainis, — hans strīdējās.

Tad Buidars palūdza hanam:

—    Iedodiet to tālskati man! Ja acis mani nevij, manējais nāk visiem pa priekšu!

—    Ko nu dīdies! — hans iesmējās. — Tavs kraupītis jau sen būs ceļā nosprādzis.

Buidars pielika tālskati pie acīm un sacīja:

—    Reka, nē! Es jau teicu — manējais!

Viņš izrāva no sava matu ērkuļa divas matstīgas, sapina tās virvē un, kad viņa necilais kumeļš, visus apsteidzis, atauļoja pirmais pie mērķa, piesēja viņu.

—    Nu, kā tad tev ceļā gāja, brālīt? — spēkavīrs pajautāja jauniņajam jātniekam.

—    Es visu izdarīju, kā jūs man likāt.

Tad Buidars piegāja pie hana un jautāja:

—    Tad nu, rau, arīdzartšoreiz es esmu uzvarējis.

Visi bija tam liecinieki, un hanam gribot negribot par uzvarētāju līdzšinējās sacensībās bija jāpasludina Buidars.

Pēc tam sāncenši apsprieda sacensību noteikumus šaušanā ar loku.

—    Šausim tā, lai no sešdesmit malkas vezumiem nepaliktu ne skaidas pāri, lai no sešdesmit akmeņu vezumiem ne drumslas nepaliktu pāri un lai bulta, izurbusies cauri mērķa vairogam, izskrietu vēl caur lielo lielakaulu, — Rudiķis ierosināja.

Bet Buidars piebilda:

—    Un lai bulta, izskrējusi arī caur lielās adatas aci, aizdedzinātu žagaru kaudzi.

Pirmais šāva hans. Viņa bulta izskrēja caur lielo lielakaulu un nokrita.

Rudiķa bulta izskrēja caur adatas aci un nokrita. Bet, kad' izšāva no sava loka Buidars, bulta, izskrējusi caur visiem šķēršļiem, aizdedzināja žagaru kaudzi.

—    Deg! 'Deg! Ugunsgrēks! — izbīlī iekliedzās ļaudis un aizskrēja dzēst uguni.

—    Vai tad jūsu pusē tā dzēš ugunsgrēku? — pasmīkneja.

"Buidars. — Pie mums to dara, rau, ta! — Un viņš ar vienu elpas pūtienu uguni nodzēsa.

Hanam nācās trešo reizi atzīt necilo precinieku par uzvarētāju.

—   Tad nu es ņemšu tavu meitu Šurendenu par sievu, — sacīja Buidars.

—   Vispirms atved balto lauvu no sniega kalna, — atbildēja hans.

Buidars neiebilda, tikai aizsūtīja kalpu pie hana meitas pēc tabakas. Šī atnesa tabaku un, ieskatījusies puisī vērīgāk, pamanīja viņa īstos vaibstus. Tas jau nebija nekāds nošņurcis skrandainis, bet gan īsts skaistulis, jauns spēkavīrs.

—   Laimīgu ceļu tev, brašais puisi! — sacīja hana meita un palaistīja aiz muguras viņa pēdās pienu, tā viņam laimi ceļā pieburdama.

Buidars gāja, gāja, kamēr nonāca pie lielā sniega kalna. Piesējis loku tin stopu pie jostas, viņš rāpās kalna virsotnē. Skatās: vanags dzenas pakaļ kādam skaistam putnam. Puisis notēmēja un izšāva, caururbdams ar savu trāpīgo bultu neganto plēsoņu. Tā viņš izglāba brīnumputnu. Tas pielidoja klāt un teica:

—   Paldies tev, labo cilvēk! Ko tu še, svešā malā meklē? Teic, ko vēlies, — visu izpildīšu.

Buidars pastāstīja, pēc kā ticis sūtīts, un brīnumputns sacīja:

—   Zinu, kur uzturas sniega kalna baltais lauva; es viņu atvedīšu pie tevis.

Brīnumputns izpildīja doto vārdu, un Buidars aizveda balto lauvu hanam. Ieraudzījis balto lauvu, hans izbijās un palīda zem galda.

—   Ved to lauvu projām un ņem, ņem manu meitu! — viņš iekliedzās.

Jauneklis atbrīvoja lauvu, paņēma hana meitu ar visu pūru un jāja pie savējiem. Ceļā viņš sievai teica:

—   Man ir veca māte. Jāšu ātrāk, pabrīdināšu viņu par tavu ierašanos un atgriezīšos pie tevis. Bet tu pārnakšņo tanī vietā, kur es būšu apvilcis apli, un pusdieno tur, kur būšu atstājis līku līniju.

Buidars atauļoja dzimtajā malā. Skatās: viss nopostīts un .ar nātrēm aizaudzis. Apstaigādams gruvešus, viņš pamanīja kādā

peles alā iebāztu zīmīti. Atritināja to un izlasīja: «Tavu māti nolaupīja ziemeļzemju valdnieks piecpadsmitgalvainaismangass.»

«Lai vai jāiet pazušanā, savu māti es atsvabināšu. Bet, ja viņas vairs nav starp dzīvajiem, tad viņas nāvi atriebšu,» apņēmās Buidars un aizauļoja uz ziemeļiem.

Ceļā viņš sastapa vecu zirgu ganu ar lielu ganāmpulku.

—    Ko tu meklē? — jautāja gans.

—    Mangass nolaupījis manu māti, un es nu viņu meklēju. Vai tev, vecotēv, nav kas ēdams?

—    Aiz trejiem pakalniem ieraudzīsi treknu ķēvi, vari to apēst, — sacīja vecais gans.

Buidars uzmeklēja viņam atvēlēto ķēvi un to notiesāja. Pēc tam jāja tālāk un sastapa vecu sievu, kas ganīja aitas. Vaicāja viņai, vai nezina, kur meklējams ziemeļzemju valdnieks piecpadsmitga 1 vainais mangass.

—    Mangasu neviens nevar pieveikt, — vecā sieva sacīja. — Šodien viņš atgriezīsies no medībām. Ja būs saērcināts, uzspers ar kāju gaisā akmeni vērša lielumā un izsauks lietus gāzi. Ja biīs labā omā, tad spers^aisā baltu aitas kaulu, izsaukdams nelielu vēju un sīku lietutiņu. Nu labu ceļu, dēliņ! — viņa sacīja atvadīdamās. — Kaut tu to ļaundari pievārētu! Vai tava nabaga māmuļa vēl ir dzīva, par to gan ļoti šaubos.

Buidars nozvērējās pieveikt mangasu, atriebt mātes nāvi un • jāja tālāk.

Pārvērties par nožēlojamu vientiesi, viņš iegāja mangasa jurtā un apsēdas viņa vietā. Kalpones pajuka uz visām pusēm, nezināja, ko iesākt. Sacēla brēku un kņadu, bet šis nelikās zinis. Kad uzprasīja ēst, atnesa sūkalas suņa sile. Buidars paoda un izgāza cienastu uz grīdas.

—    Ko tu dari! Kas vēl nebūs! — brēca kalpones cita caur citu un ņēmās šo kulstīt, bet Buidars neteica ne pušplēsta vārda. Kad pienāca vakars un sabiezēja jau tumsa, kalpones pēdīgi rīmās un iedeva nelūgtajam viesim ko neko ēdamu.

Drīz pārradās mangass. Viņš bija pagalam saērcināts, nāca, milzu akmens bluķi spārdīdams.

—    Vadzi, piecpadsmitgalvainais melnais mangas! — iesaucās Buidars. — Tūliņ es tevi nogalināšu, teic, kamēr esi pie dzīvības, kur liki manu māti!

9-5-19 * 129

Mangass nebija vis tik lēti pieveicams. Vienā grābienā viņš sakampa jaunekli kā spīlēs. Sākās cīniņš. Buidars drīz vien ņēma virsroku. Viņš jau bija piespiedis briesmoni pie zemes un grasījās nomiegt, kad tas sāka lūgties:

—    Nenogalini vis mani, labo stipriniek! Tapšu par mutes dzelžiem tavam lēnajam zirgam un par pinekļiem tavam straujajam zirgam. Nozudīšu, kad pavēlēsi, un parādīšos, kad vien liksi.

—    Pagaidi, man jāuzklausa ļaužu domas, — sacīja Buidars un, sizdams pa vairogu, sapulcināja visus apkārtnes ļaudis vienkop.

—    Kas pēc jūsu prāta jādara ar mangasu? — viņš vaicāja.

—   Viņš jānogalēl — vienā balsī visi atsaucās.

Tad Buidars nogalināja mangasu un kopā ar visiem ziemeļzemes ļaudīm pārcēlās uz savu dzimto malu. Tur viņu jau gaidīja sieva Šurendena.

Viņi sarīkoja varenas dzīres un pēc tam dzīvoja vienā mierā un laimē.

LAIMES LUTEKLIS

Aizkūkos reiz dzīvoja tāds sliņķis, kas nevīžoja pat no jurtas iziet lauka. Kādudien viņa sieva atstāja Rieta kalna virsotnē plēvmaisiņu ar kausētu sviestu. Pārnākusi mājās, viņa lielajam dīkonim teica:

—    Kas gan tu par vīrieti, ja gulšņā caurām dienām. Izej svaigā gaisā, aizstaigā līdz Rieta kalnam. Kazi, ko atrodi.

Sliņķis paklausīja sievai, uzkāpa kalnā un uzgāja tur atstāto sviestu. Priecīgs pārnāk mājās, saka sievai:

—    Vai tu re, staigāju, staigāju, kaut ko atradu arī!

Otrā rītā sliņķis piecēlās agri, paņēma savu kramenīcu, uzkāpa zirgā, pasauca rudspalvaino suni un aizjāja medībās. Necik tālu nebija aizjājis, kad pēkšņi ieraudzīja lapsu, sāka viņu trenkāt, bet šī iespruka alā. Tad nu mednieks piesēja kramenīcu pie segliem, pameta zirgu un suni klajā lauka, aizsedza alu ar cepuri un pats aizgāja vākt argalu. Lapsa, pagaidījusi, kamēr

mednieks aiziet, izlīda no alas un ar cepuri galvā metās bēgt. Viņai pakaļ aizskrēja suns, sunim sekoja zirgs. Sliņķis apjuka, gribēja ķert zirgu rokā. Kur tu šo kājām panāksi! Mājup iet bija kauns. Vislabakais būtu ņemt un nomirt.

Gaidīdams nāvi, sliņķis klīda pa stepi riņķī apkārt un uzkūlās virsū hana pilij. Ielavījās pils pagalmā, paslēpās, lai hana kalpi viņu nepamanītu, un gaidīja, kas būs, kas nebūs. Pēc kāda laika no pils iznāca hana sieva, noņēma no pirksta zelta gredzenu, nolika to zeme un mazgājās. Nomazgājusies viņa iegāja atpakaļ pilī un gredzenu aizmirsa. Te, kur gadījusies, kur ne, pienāca melna govs un uzlika taisni gredzenam virsū pamatīgu plāceni. Pec tam atnāca kalpone un ņēmās apziest laidara sētu — hašanu — ar to pašu govs cepienu.

Necik ilgi, re, hana sieva, atcerējusies gredzenu, saceļ kājās kalpus un kalpones. Sie skrien, griež visu ar kājām gaisā, meklē tavu meklēšanu, nevar atrast. Tad arī sliņķis izlīda no savas slēptuves un lika pieteikt sevi hanam. Hans, nodomājis, ka pie viņa ieradies lama, godbijīgi sacīja:

—    Cienījamais lama, nļ^nai sievai pazudis zelta gredzens, vai jūs to nevarētu atrast?

—    Pacentīšos, — sacīja sliņķis, — tikai uzcel man jurtu.

Sliņķim uzcēla īstu templi. Sis nu iet iekšā un skaļā balsī

ņemas skaitīt lūgsnu. Noskaita un saka:

—    Zelta gredzens atrodas hašana austrumu malā zem piektā stumbeņa.

Hans ar sievu aizskrēja, kur teikts, noskrāpēja izkaltušo zieķi un ieraudzīja meklēto gredzenu.

—    Ē, e, svētais vīrs, tu mums vareni izlīdzēji! — hans viņu uzslavēja! — Bet tagaditās varbūt tu mums vēl mazdrusciņ nāktu talkā? Es esmu pazaudējis savas lugšanu krelles, kuras bija darinatas no pērlēm un koraļļiem. Vai tu tās arīdzan nepapūlētos atrast?

Sliņķis sarāvās melns un maziņš.

«Ko darīt? Nu laikam gals klāt!»

Iesprucis savā lepnajā mājokli, viņš ielikās gultā un gaidīja pēdējo stundiņu. Ienāca iekšā hans un vaicāja, ko viņš vislabprātāk ēstu.

9'

«Ja saēdīšos pusvārītus miežus «un treknu, pusjēlii cūkgaļu,

vēders uzpūtīsies un es nomiršu,» sliņķis klusībā nodomāja un skaļi teica:

—    Dodiet man pusvārītus miežus un treknu, pusjēlu cūkgaļu!

Hans pavēlēja izpildīt lamas vēlēšanos.

Naktī viltus lamam ne vienreiz vien nācās skriet ārā. Vēderu turēdams, nabags joza, ko kājas nes, un kaut ko pie sevis murmināja. Sienmalē, kur visbiezākā tumsa, bija apsēdušās un klusītēm tērgāja divas meitas. Abām likās, ka lama atkārto viņu vārdus.

«Tas svētulis ir briesmīgi gudrs, viņš tak, nudien, laikam zina, ka mēs tās krelles nozagām,» meitas nodomāja.

Bet lama murmināja arvien skaļāk un skaļāk. Tad meitas neizturēja, pieskrēja klāt un atzinās savā grēkā:

—   Mēs paņēmām hana dārgās krelles un pārākām tās zem staba. Lūdzu, lūdzu, nesakiet nevienam, ka mēs esam tās vainīgās.

Lama apsolījās viņas nenodot un likās uz auss.

Otrā rītā hans ar sievu pasauca viņu pie sevis, un sliņķis sacīja, lai izrokot stabu. Hans ar sievu ķērās pie rakšanas, un,, ko domā, krelles, jānudien, atradās!

Pēc kāda laika saslima hana sieva un lopiem uzbruka sērga. Hans lūdza atkal savu viszini lamu, lai glābj, kas glābjams.

«Nu jau vairs laime man neuzsmaidīs!» nodomāja sliņķis un lika, lai viņam atkal atnes pusvārītus miežus un pusjēlu cūkas treknumu.

Naktī, protams, šim atkal bija vieglas kājas. Izmeties pagalmā, sliņķis izdzirda niknas balsis: pūķis ar vara rīkli strīdējās par kaut ko ar melno, bezragaino vērsi.

Brīdi paklausījies, sliņķis atskārta, ka šie abi uzsūtījuši sērgu.

Otrā rītā viņš lika hanam nokaut melno vērsi. Un, vai tu re, — tiklīdz padoms bija likts lietā, lopi atspirga un hana sieva izveseļojās.

Hans ar sievu nezināja, kā nu pateikties visgudrajam viesim, un apsolīja visu, ko vien viņš vēlētos.

Sliņķim iešāvās prātā, ka viņa sievai patīk vīt astru šņores,, un palūdza trīs vezumus ar zirga astriem. Atvadoties no lamas,, hans pavaicāja, kā tad šo saucot. Sliņķis ilgi minstinājās, nevarēja vien izdomāt, kāds vārds labāk piestāvētu, un visbeidzot sacīja:

— Viedais Dziednieks.

Tad ar trim astru vezumiem laiskulis pārradās mājās. Sieva, uzzinājusi, ko vīrs bija piedzīvojis, ņēmās laimes lutekli neganti bārt un lika doties atpakaļ. Šoreiz viņš pārveda daudz vērtīgu mantu un atdzina mājās lielu ganāmpulku. No tā laika sliņķim un viņa sievai sākās laimīgas dienas.

DIVI ZIRGI

Tāltālos laikos reiz dzīvoja divi zirgi. Viņi bija pārdoti svešumā un jau sen ilgoties ilgojās pēc dzimtās malas. «Mums jātiek mājās,» viņi nolēma un, neviena nemanīti, devās ceļā. Ceļš bija ļoti tāls. Vecākais no viņiem savecēja pavisam un nespēja nemaz vairs paiet. Tad viņš deva jaunākajam padomu:

—    Turies, mans jaunākais brāli! Vēlu tev laimīgi atgriezties mājās! Man laiks mirt. Neej pa aizliegtu ceļu! Un, ja ceļā gadīsies pelēks maiss, neraisi to vaļāj.

Bet jaunais zirgs brāļa padomu aizmirsa. Viņš devās tālāk, ceļus nešķirodams, un pēc kāda laika ieraudzīja pelēku maisu, kurā kaut kas kustējās.

«Vajadzētu paskatīties, kas tur iekšā!» zirgs nodomāja, nenocietās un atraisīja maisu vaļā. No maisa izlēca liels izkāmējis vilks.

—    Vai cik labi, ka tu mani atbrīvoji! — pelēcis nopriecājās. — Es čiepu aitas vienā aīlā. Saimnieks, auļodams uz tikpat braša zirga, kāds esi tu, mani noķēra un iebāza šajā maisā. Tūliņ tevi apēdīšu.

Vilks jau atieza zobus, te, kur gadījies, kur ne, atcilpoja zaķis.

—    Kas šeit notiek? — jautāja garausis. Viņš aši aptvēra, ka zirgs nokļuvis briesmās, un nolēma to izglābt. — Kā tad tik lielu un skaistu jēru zagli kāds varēja ietupināt maisā! — viņš neticīgi iesaucās. — Ja jums, cienītais vilk, izdosies man pierādīt, ka tas patiešām tā noticis, tad kaut vai mani ēdiet nost.

—    Tas tā bija, tas tā bija, — vilks ņēmās apgalvot, — es biju ietupināts, rau, šajā maisā.

Bet kā tad jūs, cienītais vilk, varējāt iekšā ielīst? Maiss jums daudz par mazu! Es tam neticēšu, kamēr nebušu pats savām acīm redzējis.

Negausība lika vilkam aizmirst piesardzību. Viņš pats ielīda atpakaļ maisā, galvu vien paturēdams ārā.

— Re, ka galva nelien iekšā! — zaķis iesaucās. — Es jau teicu, ka maiss par mazu!

Nākamajā mirklī vilks paslēpa ari galvu, bet zaķis veikli aizsēja maisam galu ciet.

Tā attapīgais zaķis paglāba zirgu no neizbēgamas nāves un pats palika dzīvs. Bet zirgs atgriezās mājās un dzīvoja vienā mierā un bez bēdu.

KĀ ZAĶIS IZGLĀBA AITU

Aita bija atpalikusi no sava ganāmpulka un uzkūlās virsū vilkam.

—    Es tevi apēdīšu, — sacīja vilks.

Te, kur bijis, kur ne, atjoza zaķis.

—    Esiet sveicināts, cienītais vilk! Esiet sveicināta, cienītā aita! K,o jūs te darāt?

—    Es esmu atpalikusi no ganāmpulka un tagad eju mājās, bet, -re, vilks grib mani apēst, — atbildēja aita.

—    Nu brīnišķīgi! Cienītais vilk, vai jūs atļautu ari man pamieloties? — zaķis jautāja un, kad vilks piekrita, sacīja:

—   Pagaidiet mazu brītiņu, vēl neēdiet. Tūliņ atgriezīšos.

Nākamajā mirklī zaķis jau bija prom. Drīz vien viņš atgriezās,

pakāra pie koka raibu papīra lapu un skaļi nolasīja:

—Dižais valdnieks Dalailama paziņo, ka grib pašūt sev seģeni no septiņdesmit vilku ādām.

Vilks izbijās.

«Tad jau arī es varu nokļūt starp tiem septiņdesmit, no kuriem Dalailama grib sev pašūt seģeni,» viņš nodomāja un metās bēgt. Bet aita atgriezās mājās.

Tā zaķis piemānīja vilku un izglāba aitu, turklāt izpelnījās arī brāļu uzslavu.

SVĒTAIS KAĶIS

Reiz dzīvoja kaķis, kas bija iemācījies apzagt savu saimnieku lamu. Viņš nočiepa pat saimnieka lūgšanu krelles. Lama dzinās kaķim pakaļ un panāca nekaunīgo zagli tajā brīdī, kad tas jau bija iesprucis alā, tikai aste vien rēgojās arā. Svētais vīrs tik nikni graba šo ciet aiz astes, ka tā notrūka.

Kaķis, ciezdams sāpes, aplika lūgšanu krelles un neizgāja no alas vairākas dienas. Sadrūvējies viņš sēdēja nepakustēdamies, it kā ārpasauli un visus vecos paradumus būtu aizmirsis. Viena pele, kaķi tāda izskata pamanījusi, ta pārbijās, ka jau grasījās bēgt,

—    Nebaidies no manis, — svētulīgā balsī ierunājas kaķis, parādīdams viņai lūgšanu krelles. — Redzi, esmu nozvērējies, ka nevienam vairs nedarīšu pāri. Lūdziet dievu arī jus, peles, tāpat kā es!

Peles noticēja kaķim un sāka lūgt dievu.

Kad lūgšana bija galā, kaķis sacīja pelēm:

—    Tagad ejiet cita aizsitas man riņķī — un lai jums jūsu mājās labi klājas!

Kad kaķim garām tecēja pēdējā pele, viņš to sakampa un apēda. Ta pēc katras lūgšanas peļu kļuva arvien mazāk. Peles satraucās, pūlējās uzminēt, kālab-viņu skaits sarūk.

Vienai vecai pelei radās aizdomas, ka vainīgais ir kaķis. Viņa sasauca kopā visas māsas un teica:

—    Pakārsim kaķim kaklā zvaniņu. J'a pēc lūgšanas izklīzdamasjūs sadzirdēsiet zvaniņu iešķindamies, paskatieties atpakaļ, tad redzesiet, ktfdara mūsu svētais gars.

Peles sameklēja zvaniņu un uzkāra to pirms kārtējās lūgšanas kaķim kaklā.

—    Tas jums, mūsu svētais tēvs! Nēsājiet pats sev un mums par prieku!

Kaķis dāvanu neatraidīja.

Pēc lūgšanas mazās dievlūdzējas sāka izklīst. Te pēkšņi iešķindējās zvaniņš. Viņas atskatījās, un, ak vai, ko viņas ieraudzīja! Kaķis patlaban tiesāja pelēnu, kurš bija palicis pēdējais.

— Svētais tev, jus esat pārlieku nobarojies, — sacīja vecaka jpele. — Acīmredzot — ne jau no lūgšanām.

Peles nekavējoties pārvācās uz citu vietu, kur kaķis tām vairs netika klāt.

UZPIRKTAIS SOĢIS

Reiz pirms daudziem gadiem kādā plašās Mongolijas nostūrī dzīvoja akls spēlmanis.

Trīssimt sešdesmit piecas dienas gadā viņš klaiņoja pa apmetnēm, apstaigāja jurtas, spēlēja divstīgu vijoli huru, dziedāja •dziesmas, stāstīja teiksmas.

Aklais muzikants ļoti rūpīgi valkāja savas drēbes un atlika katru lieku mungu1 nebaltām dienām. Savu iekrājumu viņš vienmēr nēsāja līdzi maisiņā, ko glabāja azotē.

Kādudien, kad spēlmanis muzicēja prāvam ļaužu pulkam un skandēja savas dziesmas, pie viņa pienāca klāt grezni ģērbies svešinieks. Ar elkoņiem pabīdot klausītājus, viņš izspraucās cauri, notupās spēlmaņa priekšā un urbās viņā savām lielajām, melnajām acīm. Svešiniekam mugurā bija zīda svārks un tam virsū bija uzvilkts košzaļš plīša uzsvārcis kurma. Kājās spīdēja izskatīgi ādas gutuli. Melnā zīda cepure bija nobīdīta uz vienas auss.

Kad spēlmanis beidza savu priekšnesumu un ļaudis izklīda, svešais zaglīgi pameta skatienu visapkārt un tad piepeši iešāva roku spēlmanim azotē. Aklais izbijās, saķēra zagli aiz rokas un sauca palīgā.

—    Ļautiņi! Skaidrā dienas laikā aplaupa cilvēku!

Laupītājs nepaguva izraut roku no spēlmaņa azotes, kad

saskrēja ļaudis un viņu sagrāba.

—    Tik labi ģērbies un, re, aplaupa nabadziņu! — ļaudis vērsa pret viņu savu sašutumu. — Aklu, nevarīgu spēlmani! Vai kauna nemaz nav?

Bet svešais pat nedomāja izlaist zuteni no rokām un skaļi sauca:

—    Ko jūs mani apvainojat! Kur šim lupatlasim var būt tik daudz naudas? Nevis es, bet viņš man atņēma šo naudu!

Ļaudis sašuta vēl vairāk.

—  Ak tu nekauņa! Šis gribēs vēl nabaga spēlmani apmelot! — viņi sauca cits caur citu un aizstiepa svešinieku pie noijona.

Noijons uzklausīja ļaužu apsūdzību, lika aklajam spēlmanim apsēsties un pratināja nekaunīgo biedi.

—    Uz ceļiem! Meties manā priekša uz ceļiem! Tu nelietīgais zagli, skaidra dienas laikā gribēji aplaupīt nabaga aklo spēlmani. Kā tu uzdrošinies, apgrēkodamies pret mūsu visžēlīgo valdnieku, kaut ko tādu atļauties? — noijons viņu strosiēja.

—    Jūsu augstība! — veiklais blēdis atbildēja. — Nāku no dižciltīgas ģimenes. Mans tevs ir visnotaļ pazīstams. Vai tad man pieklātos darīt tādu kauna darbu? Kālab lai, aplaupīdams nožēlojamu spēlmani, es apkaunotu savu dzimtu!

—    Ka tu, bezgodi, uzdrošinies apgalvot, ka esi cēlies no dižciltīgas dzimtas? — noijons kliedza ar putām uz lūpām.

—    Dižciltīgs cilvēks neies aplaupīt nabadziņu!

—    Dārgais kņaz! Nemelošu, ja teikšu, ka manam tēvam ir gandrīz tikpat augsts tituls kā jums, — blēdis neapmulsa.

—    Visās četrās zemes malās neatradīsies tāds cilvēks, kas nepazītu manu tēvu.

Noijons aizsvilās vēl vairāk.

—    Kas tā par augstdzimtību, kurai var būt tik nekrietns dēls! — viņš brēca.

—    Dārgais kņaz! Arī jūs pazīstat manu tēvu.

—   Tad jau nāksies atbildēt arī tavam tēvam. Kā viņu sauc? — kliedza noijons.

Zaglis paskatījās uz noijonu, slepus piemiedza viņam ar aci un teica:

—    Vaigs manam tēvam rievains, mugura uzkurnpusi. Viņu sauc par «Veco Sudrabgabalu».

Augstais soģis pārtrauca pratināšanu un kļuva domīgs. Viņš ilgi klusēja, pēc tam pasmaidīja un teica:

—    Turpināsim rīt izskatīt šo mīklaino lietu.

Tad noijons pavēlēja ieslodzīt aklo spēlmani un zagli katru savā cietumtelpā.

Naktī zaglis ieradās pie noijona un iedeva viņam kukuli — trīsdesmit sudraba gabalus ar rievotu kalumu augšpusē.

Otrā rītā noijons lika atvest abus apcietinātos un tagad visu savu niknumu izgaza pār nelaimīgo aklo spēlmani.

—    Ak tu nelieti, kā tu uzdrīkstējies pārkāpt likumu un apzagt krietnu, augstdzimušu cilvēku. Atzīsties, kāpēc apmeloji šo godīgo, cienījamo cilvēku, mūsu pavalstnieku!

Aklais spēlmanis neko neatbildēja, sēdēja nepakustēdamies, cītīgi kašņāja ar rokām zemi un laiku pa laikam pielika pie tās ausi.

«Ko tas aklais velns tur dara?» noijons klusībā brīnījās un skaļi pavaicāja:

—    Ei, zagli, vai traks esi kļuvis?

—    Jūsu augstība, — aklais spēlmanis atbildēja, — vakar gan šeit bija spēkā likums, bet šodien par trīsdesmit sudraba gabaliem likums apiets ar līkumu. Man diemžēl nav naudas, ar ko nopirkt sev taisnību. Tālab^rī kašņāju zemi, kazi, izrakšu sudraba lādi.

Noijons kļuva zils aiz dusmām un aiztrieca aklo spēlmani projām: naudu šim sagribējies! Vai tu re ko!

NEŠPETNAIS VECIS

Tāltālos laikos reiz pasaulē dzīvoja kāds vecs vīrs, vārdā Boldogguibors. Viņam bija septiņas aitas pelēcītes un divi ābolaini zirgi, viens aškājis, otrs lidonis. Vecais vīrs dzīvoja sagrabējušā jurtā Bolzotu kalna virsotnē. Izvezdams savas aitas ganībās, viņš lidoni piesēja jurtas rietumu pusē, bet aškāji — austrumu pusē.

«Ja manām aitām atskries pelēki jēriņi, tad dāvināšu tos viņa augstībai valdniekam, ja melni, tad — hanam,» vecais nolēma.

Un, lūk, vienai aitai atskrēja melns jēriņš. Kad vecais virs jau dzīrās doties ar dāvanu pie hana, piepeši atlidoja hana niel nais krauklis un izknāba jēram acis. Vecis sanīgrojās, uzlēca savā spārnotajā zirgā, panāca kraukli un izdūra viņam acis. To uzzinājis, hans kļuva nikns un pavēlēja diviem vilkiem spārnoto zirgu saplosīt. Bet vecais apmainīja zirgus vietām: lidoni piesēja jurtas austrumu pusē, bet aškāji — rietumu pusē. Atdrāzās hana vilki un saplosīja aškāji gabalu gabalos, bet vecais ar spārnoto zirgu panāca viņus un samizoja tā, ka tie nevarēja vairs paskriet. Hans saniknojās ne pa jokam un uzsūtīja vecim divus pūķus, lai tie šo pārmācītu. Vecais vīrs, to uzzinājis, aizdzina aitas nevis uz Bolzotu kalnu, kā to aizvien mēdza darīt, bet gan pavisam uz citu vietu. Atlidoja pūķi un nolīdzināja Bolzotu kalna virsotni — pelni vien pajuka. Vecais ar savu spārnoto zirgu panāca pūķus un nocirta tiem astes. Hans sadusmojās vēl vairāk un uzsūtīja vecim divus velnus. Vīrs, nešķīstos gaidīdams, vārīja katlā vilku saplosītā zirga iekšas. Velni piezagās pie jurtas un pa spraugu glūnēja, ko vecais iekšā dara. Bet šis it kā netīšām apšļāca tos ar brucekli. Hans nu briesmīgi sadusmojās un nosūtīja ziņnesi, lai atsauktu nešpetno veci pie sevis un sodītu. Vecais vīrs nenobijās un pats devās pie hana.

—    Kāpēc izdūri krauklim acis? — hans jautāja.

—    Es jau sen biju nolēmis: ja manām aitām atskries melns jēriņš, atdāvināšu to savam hanam. Tā arī liktenis bija lēmis: vienai aitai atskrēja melns jērs. Nopriecājos, posos jau ceļā, lai aizvestu jums dāvanu, te pēkšņi atlidoja krauklis un izknāba jēriņam acis. Man uznāca dusmas, ņēmu un izdūru krauklim acis, — vecais vīrs atbildēja.

—    Tas bija labi darīts, bet kāpēc samizoji manus vilkus?

—    Kāpēc tad jūs sūtījāt vilkus, lai tie saplosītu manu aškāji?

—    Es liku saplosīt lidoni.

—    Bet viņi saplosīja aškāji, un es viņiem to nevarēju piedot.

—    Tev atkal taisnība, — sacīja hans, — kāpēc tad nocirti astes pūķiem?

—    Bet ko jūs viņiem pavēlējāt sodīt? Mani, veco Boldogguiboru, vai simttūkstošgadīgo Bolzotu kalna virsotni? — vecais vīrs jautāja.

—    Tevi.

—    Bet viņi pārvērta pelnos Bolzotu kalna virsotni. Par to es viņus pārmācīju, nocirzdams šiem astes.

—    Tu to labi darīji. Bet kāpēc apbrucināji velnus?

—     Kālab jūs viņus sūtījāt—man ieriebt vai pa spraugu glūnēt?

—    Tev ieriebt.

—    Bet viņi glūnēja, un tālab es viņiem uzgāzu brucekli.

—    Tev, vecais, taisnība, — hans atkal sacīja.

No tā laika Boldogguibors dzīvoja mierīgi un laimīgi, savas aitas ganīdams un spārnoto zirgu — lidoni lolodams.

NEGAUSIS

Sensenos laikos dzīvoja pasaulē kāds badarčs — nabaga klaidonis. Kādudien, būdams izsalcis, viņš nonāca lielā aīlā, turklāt īsta brīdī. Jurtā kurējās uguns un milzīgā katlā vārījās rīsi. Viesis pamanīja, ka saimniece ieber katlā septiņas saujas sāls. Badarčs iztrūkās. «Nu būs pārsālīts! Pārcentās glupiķe,» viņš klusībā errojās. ^

Klāt bija vakariņu laiks, un viesim pasniedza bļodiņu, pilnu ar rīsiem. Badarčs pagaršoja: salds kā medus. Paldies dievam, saimniece bija bērusi katlā nevis sāli, bet gan cukuru. Viesis apēda savu tiesu un palūdza vēl. Tā viņš izēda vairākas bļodiņas, un vēders viņam kļuva apaļš jo apaļš. Bet acis joprojām pauda izsalkumu. Kad visi bija paēduši, saimniece ēdiena parpalikumu savāca garkaklainā fajansa krūzē. Badarčs noskatījās, kur viņa krūzi noliek, un, kad naktī visi jurtā bija iemiguši, klusītēm piezagās un iebāza roku iekšā. Iegrābis saujā atdzisušos rīsus, badarčs vilka roku laukā, bet nu kakliņš izrādījās par šauru. Kārumnieks izmēģinājās gan šā, gan tā — veltīgi: roka šaurajā kakliņā iesprūda un ārā netika, grozi kā grozīdams. Tad viņš redzēja, ka nekas cits neatliek kā krūzi sadauzīt, un, pametis skatienu visriņķī, pamanīja tumsā balsnījam sienmalē apaļu akmeni. Badarčs nopriecājās: sak, jāgāž tik pret akmeni nolādētā krūze, lai sašķīst gabalu gabalos, tad būšu beidzot atpestīts.

Reizē ar dobju būkšķi atskanēja baismīgs brēciens, izrādījās— par balto akmeni viņš bija noturējis saimnieka sirmo galvu.

Negausis gluži kails spērās no jurtas ārā un uzlēca pirmajam kamielim mugurā. Bet, tā kā šis kamielis vēl nebija iejadīts, tas mežonīgā izbīli salēcās un aizlēkšoja prom, it kā tīģeris būtu ieklupis krāgā. Jātnieks visiem spēkiem pūlējās kamieli apturēt, bet — kur tu dieviņ! Pārbiedētais kuprainis nesās tik tālāk, kamēr neg'ausis pārsalis nokūleņoja zemē. Naktis ap to laiku bija neganti saltas.

ZELTA TRAUKS

Reiz dzīvoja večiņa ar diviem dēliem.

Vecākais no abiem bija slinks un augām dienām gulšņāja. Māte ar jaunāko dēlu divi vien apdarīja mājas darbus, ganīja lopus, novāca augļus un gādāja iztiku.

Kādudien jaunākais brālis vecākajam sacīja:

—    Mēs ar māti aizejam stepē lopus ganīt, tad nu, brāl, skaties, ka neaizmiedz, citādi uzkulsies vēl kāds nelabaža un nozags mūsu zelta trauku.

Guļava šo piekodinājumu aizlaida gar ausīm un, kolīdz bija viens, iekrita gultā un šņāca.

Tā nu šis guļ un redz sapni. Sapnī jurtā ienāk ļaunais gars šulams ar milzum garu purnu un meklē paslēpto zelta trauku.

Migulis tā pārbīstas, ka acis uzreiz vaļā, skatās: nudien, iurtā ienācis briesmonīgais garpurnis.

—    Kur jūsu zelta trauks? — šis prasa. — Ja neteiksi, ādu pār acīm novilkšu!

Puisietis izbīstas vēl trakāk, tomēr mēģina glābt, kas glābjams.

—    Lādē, — viņš trīcēdams maldina nelūgto viesi.

Tas pārmeklē lādi, bet zelta trauku neatrod.

—    Saki taisnību, ja dzīvot nav apnicis!

Sliņķis, drebēdams pie visām miesām, vairs nespēj liegties un parāda īsto slēptuvi.

—    Rau, tur— pavardā zem pelniem.

Šulams pagrāba zelta trauku un izgaisa.

Pamāca mājas jaunākais brālis un, uzzinājis bēdu vēsti, dziļi noskuma.

—   Nebēdājies vis, manu dēliņ, — māte viņu mierināja. — Ej labāk meklēt mūsu nolaupīto dārgumu.

Viņa saposa dēlu ceļam, ietērpa bruņās, iedeva tam labu zirgu.

—    Centies palīdzēt labiem ļaudīm un izvairies no ļaunvēļiem, — viņa deva dēlam padomu, — uzmanīgi vēro puķes, kādas pagadīsies ceļā. Bet šo ziediņu paņem līdzi. Kad būs ļoti grūti, ieelpo tā smaržu. Ziediņš palīdzēs.

Un tā jaunākais brālis aizjāja meklēt zelta trauku.

Jāja jāja, skatās: melns krauklis grib saplosīt balodi. Jauneklis atcerējās mātes padomu un kraukli nošāva.

Balodis atlaidās pie viņa un sacīja:

—    Labo cilvēk, tu man izglābi dzīvību. Kurp jādams?

—    Meklēju zelta trauku, ko mums nolaupīja šulams. Varbūt zini, kur trauks būtu atrodams?

—    Nezinu gan, — atbildēja balodis. — Bet dodies uz ziemeļiem. Netālu no šejienes j^ras malā dzīvo vecs kalējs. Varbūt viņš zinās.

Jauneklis devās uz ziemeļiem un drīz vien ieraudzīja jurtu.

Iegājis iekšā, viņš atrada tur cieši aizmigušu sirmgalvi.

—    Labdien, vecotēv,—jauneklis sveicināja.

Sirmgalvis pat nepakustējās. Jauneklis vairākkārt apvaicājās, vai viņam kas kaiš, bet atbildi nesagaidīja.

Tad jaunākais brālis pielika sirmgalvim pie deguna mātes iedoto ziediņu, un gulētājs uzreiz pamodās.

—    Saki, labo cilvēk, — kurp un kādā vajadzībā dodies? — viņš vaicāja.

Jauneklis izstāstīja visu, kā bijis, un vecais sacīja:

—    Tu panāksi, ko vēlies! Bet tev būs jāpārvar lielas grūtības, un es tevi pamacīšu, lai tu zinātu, kas darāms. Vispapriekšu tev jāizdara, lūk, kas: ziemeļos jūras malā sēž varde platžaune. Ja šodien tur nokļūsi un trāpīsi ar bultu melnajā dzimunizīmītē vardei uz pieres, viņa nobeigsies un izlaidīs brīvībā manu nolaupīto dvēseli.

Jauneklis nekavēdajjiies devās, kurp vecais kalējs bija teicis, un ar trāpīgu šāvienu nogalināja vardi, bet pats tajā pašā mirklī bez samaņas saļima.

Sirmgalvis ilgi gaidīja jaunekli atgriežamies un nesagaidījis devās meklēt.

Jauneklis gulēja jūras krastā. Sirmgalvis iedeva viņam paostīt brīnumaino ziediņu, un viņš acumirklī atžirga. Kalējs pārveda jaunekli mājās, labi paēdināja un iedeva viņam savu zobenu.

—    Tagad jāj uz dienvidiem! Tur ieraudzīsi lielus akmeņus, kuri atgādina saniknotus kumeļus. Tuvodamies akmeņiem, uzmanīgi skaties, vai kaut kur negail uguntiņa.

Jauneklis aizjāja uz dienvidiem un drīz vien uzgāja lielus akmeņus, līdzīgus diviem saniknotiem kumeļiem. Viņš pagāja garām šiem akmeņiem un nonāca krēslainā ielejā. Pēkšņi priekšā pazibēja uguntiņa. Jauneklis devās uguntiņas virzienā un drīz ieraudzīja dzelzs režģus. Pagājis tiem garām, jauneklis iekļuva nelielā alā, kurā gulēja kāds svešinieks. Jauneklis viņu sveicināja, bet guļošais neatsaucās.

Tad jauneklis pielika savu ziediņu svešajam pie nāsīm, un tas acumirklī pamodās.

—    Paldies tev, jaunekli! Kurp un pēc kā dodies? — viņš jautāja.

—   Meklēju zelta trauku, ko mums nolaupīja šulams.

—    Se, ņem manas bruņas un šo ziediņu. Izkaisi ziedla … — Svešinieks nepaguva izteikt līdz galam un nomira.

Jauneklis atskārta, ka jāizkaisa ziedlapiņas.

Tiklīdz viņš to bija izdarījis, viņa priekšā parādījās loss zirgs. Jauneklis uzvilka mirušā bruņas, uzkāpa zirgā un aizjāja.

Jāja, jāja, pēkšņi skatās: pa gaisu pāri koku galotnēm viņam šaujas virsū briesmīgs šulams. Jauneklis cirta piešus zirgam sānos, uzlidoja virs koku galiem un uzsāka ar briesmoni cīņu. Drīz vien ievainotais šulams nogāzās zemē ceļu krustojumā, pārvērtās akmens kalnā, kas aizsprostoja visus ceļus. Tad jauneklis satvēra vecā kalēja doto zobenu, sacirta kalnu sīkās drumslās un piejāja pie šulama alas. Tās priekšā baloja ļoti daudz cilvēku kaulu.

Jauneklis ilgi meklēja alā zelta trauku, bet nevarēja atrast. Tad viņš atcerējās mātes padomu un izraka puķi, kas auga alā pie pavarda. Zem puķes saknēm atradās zelta trauks.

Jauneklis pārveda trauku mājās un dzīvoja laimīgs.

KAĶIS UN SUNS

Reiz sensenos laikos dzīvoja pasaulē vecītis un vecenīte, un viņiem bija dēls. Dēis izauga un apprecējās, un, kaut ari viņi visi četri bija strādīgi, dzīvoja no rokas mutē. Vecīšiem bija trīs zelta naftjdas gabali, kurus viņi sargāja ka acuraugu. Kādudien vecīši tos izņēma no glabātuves un atdeva vedeklai.

—   Glaba naudiņu! Grūtā brīdī noderēs.

Vedekla pieņēma dāvanu un nolika drošā vietā.

Drīz vien vecīši šķīrās no šis pasaules. Dēls un vedekla viņus apglabāja un dzīvoja nu divi vien. Iztiku sagādāt k|uva arvien grūtāk, bet mantas, ko viņi raudzīja pārdot, neviens negribēja pirkt. Tad sieva kādudien izņēma no slēptuves vienu zelta gabalu un sacīja vīram:

—    Ņem nu! Nopērc drēbes un kaut ko ēdamu!

Vīrs aizgāja uz tirgu un lūkoja, ko varētu nopirkt.

Šajā brīdī viņš ieraudzīja puikas, kuri mocīja kaķi. Palaidņi bija uzmetuši tam astru cilpu kaklā un gatavojās to nožņaugt. Lāga vīram kļuva žēl nabaga kaķa, taisni vai sirds sažņaudzās.

—    Paklau, zēni, beidziet to kaķi mocīt, — viņš sacīja. — Še jums zelta gabals un atstājiet viņu dzīvu!

Puikas nopriecājās, labprāt atdeva kaķi un, paķēruši naudu, aizskrēja, ka papēži vien nozibēja.

Virs pārnesa mājās kaķi, un sieva viņam jautāja:

—    Ko nopirki tirgū?

—    Neko nenopirku. Ieraudzīju puikas spīdzinām kaķi, un man viņa kļuva žēl. Būtu nožņauguši. Ņēmu un atpirku šo par naudu, ko man iedevi.

Sieva uzklausīja vīru un nerājas.

Viņa sadalīja plānās vakariņas trīs līdzīgās daļas un pabaroja vīru un kaķi.

Pagāja vairākas dienas, un saimniecei cits nekas neatlika kā sameklēt otru zelta gabalu.

— Aizej uz tirgu un kaut ko nopērc, — viņa sacīja vīram.

Vīrs devās iepirkties, bet sieva ar kaķi aizgāja uz mežu žagaros. Tur viņi savāca sausos zarus, saraka saknes azaidam un vakarā pārnāca mājās. Drīz vien parradas arī vīrs, nesdams uz rokām suni.

—    Ko nopirki? — jautāja sieva.

—    Kad nonācu tirgū, viens virs sita šo suni un pēc tam dzirās to pakārt. Man kļuva žēl! Es tam neģēlim atdevu naudu un izglābu suni, — vīrs stastīja.

Sieva ari šoreiz uz vīru nebārās. Sadalīja plānās vakariņas četrās daļās un pabaroja vīru, kaķi un suni.

Ar nākamo dienu viņi strādāja vēl vairāk, bet ar iztiku joprojām bija bēdīgi. Pec kāda laika saimniece saslima un iegūlās vājinieces gultā.

Saimnieks, kaķis un suns nezināja, ko iesākt. Tā naudiņa, ko vīrs ar sievu bija sapelnījuši, bija izsīkusi, un arī pēdējais zelta gabals — vecīšu dāvana — jau sen bija iztērēts. Tad kaķis un suns apspriedās.

—    Mūsu saimniekam klājas ļoti grūti, — abi sprieda, — bet mēs neko nedarām, lai palīdzētu.

Abi gudroja, ko darīt, un nolēma uzmeklēt dārgakmeni, kas izpilda jebkuru vēlēšanos. Atnāca viņi pie saimnieka un pavēsstīja savu apņemšanos.

—    Gan jau kaut kā izdzīvosim. Liktenim nevar iespītēt. Jūs abi esat tik mazi un neaizsargāti, ka jebkurš var jums laupīt dzīvību. Dārgakmenis nav domāts vienkāršiem ļaudīm. Bez tam ari ļoti bīstami to meklēt. Neejiet nekur, mani mīļie, — atrunāja viņus saimnieks, aizbultēdams durvis un likdamies uz guļu.

Vēlā nakts stundā suns pamodās, pamodināja kaķi un sacīja:

—    Drošam pieder pasaule. Iesim, kaķīt! Ja jau esam nolēmuši dabūt dārgakmeni, jāsāk tik meklēt.

Kaķis pielēca kājās, atgrūda durvju bultu, un abi devās tālajā, nezināmajā ceļā.

Otrā rītā vīrs un sieva pamodās, skatās: ne suņa, ne kaķa vairs nav. Bēdas un raizes viņiem sažņaudza sirdi. Saimniece sāka vīru bārt:

—    Tu taču zināji, ka abi gribēja iet projām, vajadzēja vfņus uzmanīt. Dārgakmenim var piekļūt tikai hani un noijoni, nevis vienkāršie ļaudis, tādi ka mēs.

Bet kaķis ar suni bija jau gabalā un nemaz īsti neapjauta, cik talu atradās no mājām. Pēkšņi priekšā izauga ugunskalns, ko nevarēja ne apiet, nedz kuram varēja pāri tikt.

—    Vai tiešām tu, draudziņ, neizdomāsi, kā pāriet šo kalnu!— kaķis vaicāja sunim.

—    Pamēģināšu kaut ko izdomāt, — atbildēja suns. — Bet tu ej atpūties, tad pamedī un atgriezies pēc divdesmit vienas dienas ap pusdienlaiku, ne ātrāk!

Kaķis aizgāja, suns palika viens pats.

Noteiktajā laikā kaķis atgriezās. Skatās: sunim acis sasārtušas, bet ugunskalns liesmo vēl spēcīgāk.

Kaķis jau gribēja vaicāt draugam, ko viņš pa šo laiku izdomājis, kad pēkšņi pamanīja ziemeļrietumu pamalē divus melnus mākoņus, tik mazus kā divas asariņas. Abi mākoņi auga augumā. Pēc brīža tie jau bija tā samilzuši, ka zeme ietinās melnā mutulī, un pār ugunskalnu brāzās lietus birga.

Lietus ļoti drīz apdzēsa ugunskalnu.

Kaķis un suns gāja tālāk un nonāca pie stāvas klinšu sienas, kurai nevarēja ne pari tikt, ne riņķī apiet.

—    Kaķi, tev jāizdomā, kā lai tiekam viņā pusē, — sacīja suns.

—    Labi, — kaķis atbildēja. — Atpūties, tad pamedī un atgriezies šai vietā pēc septiņām dienām.

Kaķis aizvadīja suni medībās, bet pats sāka raukties arvien mazāks un mazāks un pieņemties spēkā. Atgriezās suns pēc septiņām dienām, skatās: kaķis sarāvies pavisam maziņš, vēl mazāks par pialu.

—    Apķeries man cieši jo cieši ap kaklu un aizmiedz acis, — sacīja kaķis, un, tiklīdz suns apķērās viņam cieši jo cieši ap kaklu, kaķis saspringa un taisīja milzīgu lēcienu augšup. Vienā -acumirklī abi atradās stāvās klints virsotnē.

Abi draugi devās tālāk un nonāca pie milzīgas jūras, kurai nevarēja ne pāri pārpeldēt, ne gar krastu riņķī apiet. Tad veiklais kaķis sameklēja zirgu kankājus. Draugi sausos kankāļus sameta jūrā, tie nenogrima. Suns uzmeklēja arī dažus sakaltušus govs plāceņus un arī tos iemeta ūdenī. Draugi uzsēdās uz peldošajiem govs plāceņiem un devās pāri jūrai. Viņi ilgi tā peldēja, kamēr sasniedza otru krastu.

Otrā krastā ceļš veda lejup uz pazemes valsti.

Kaķis un suns nonāca pazemes valstī; staigā abi apkārt pilsētas vaļņiem, nevar vārtus atrast. Pēkšņi viņi ieraudzīja, ka pele, notvērusi mazu putniņu, grib to apēst. Draugi steidzās tam palīgā. Kaķis noķēra peli, bet suns palīdzēja putniņam atžirgt. Putniņš sacīja:

—    Paldies! Jūs mani izglābāt. Kad būs vajadzīga mana palīdzība, dodiet tik ziņu!

Kaķis gribēja apēst peli, bet viņa lūgtin lūdzās, lai atstāj dzīvu:

—    Mājās mani gaida peļu tēvs un peļu māte, un arī mazulīši. Ja mani apēdīsiet, viņi nomirs badā.

—   Ja pateiksi, kur mīt jūsu valdnieks, un parādīsi, kur viņš glabā dārgakmeni, tad laidīšu tevi vaļā, — sacīja kaķis.

—    Mūsu valdnieks tur dārgakmeni mutē. Pat aizmigdams viņš no tā nešķiras. Bet to iegūt nav grūti. Es pati to varētu izdarit. Tikai kā lai tieku pilī? Kad mūsu valdnieks guļ, guļamtelpu apsargā četri kalpotāji ar lākturiem, bet pie durvīm stāv miesassargi. Iekļūt pilī nav iespējams.

Noklausījies peles stāstījumu, putniņš iečiepstējās:

—    Bet es varu! c*

Kaķis un suns kļuva priecīgi; visi četri apspriedās un nolēma sagaidīt nakti.

Naktī pele izraka alu zem vaļņa, iekļuva pilsētā un atvēra vārtus. Putniņš ielidoja pilī un ar spārniņiem nodzēsa lākturus. Pele noslēpa itin visu, ar ko varētu iedegt uguni. Kad kaķis un suns ielavījās valdnieka guļamtelpā, tur valdīja milzīgs sajukums.

—    Kāpēc tu esi nodzēsis lākturus?

—   Nevis es, bet tu tos esi nodzēsis! — kalpotāji bārās cits uz citu.

Kamēr viņi strīdējās, kaķis un suns ielēca gultā un piebāza viņa augstībai pie deguna aitas žultspūsli.

—    Tpī, kas tā par smaku! — valdnieks sarauca degunu un izspļāva no mutes dārgakmeni.

Suns paķēra to un kopā ar kaķi izskrēja pils pagalmā. Putniņš un pele pavadīja kaķi un suni līdz jūras krastam.

Kad viņi uzsēdās uz sava govs plāceņa plosta, kaķis sacīja:

—   Mēs abi kopā ieguvām « dārgakmeni, bet es nemaz to vēl neesmu dabūjis paturēt. Tas nav taisnīgi.

—    Draudziņ, tu taču nevarēsi ķepās dārgakmeni noturēt, — sacīja suns. — Nudien baidos, ka tu dārgakmeni pazaudēsi, tādēļ arī tev nedodu. Bet, ja tik ļoti velies, tad nes to tikai mutē un turi muti ciet.

—    Labi, — kaķis piekrita, — darīšu tā, kā teici.

Suns atdeva dārgakmeni kaķim.

Pēkšņi kaķis pamanīja ūdenī zivi, un viņam ļoti iegribējās to noķert. Bet viņš laikus atcerējās, ka tur mutē dārgakmeni, un tādēļ pat nepakustējās. Ne vienreiz vien zivis piepeldēja tuvu pie plosta, bet kaķis savaldījās. Pec vairākām dienām viņš jau bija ta saguris un noliesējis, ka, pamanījis ūdeni zelta zivtiņu, neizturēja: ielēca ūdenī, atplēta muti, lai saķertu zivtiņu, un palaida vaļā dārgakmeni.

Kaķis un suns sasniedza otru krastu un raudāja tavu raudāšanu. Tupēja juras malā ilgi jo ilgi, nezinādami, ko iesākt. Pa to laiku zvejnieki izvilka lielu zivi, iztīrīja to un aizveda projām.

Kaķis un suns, būdami izsalkuši, metās pie zivs iekšām. Vispirms kaķis un pēc tam arī suns. Un tavu brīnumu — zivs iekšās viņi atrada pazaudēto dārgakmeni!

Kaķis un suns, aiz prieka palēkdamies, aizskrēja uz tuvējām mājām. Lai dārgakmeni vairs nepazaudētu, suns nolēma to iešūt sev zem ādas pie deniņiem. Viņi iegāja jurtā, palūdza nazi, adatu un diegu. Bet abus draugus pamanīja bērni. Tie viņus saķēra, ielika grozā un ar viņiem spēlējās. Vecāki, ieraudzījuši bērnus noņemamies ar kaķi un suni, bārās:

—    Nav brīv aiztikt nabaga dzīvniekus! Laidiet viņus vaļā!

—    Bet viņi ir ļoti jocīgi — lūdz, lai iedodam nazi, adatu un diegu, — bērni taisnojās.

—    Redzat nu, cik viņi ir gudri! Viņu lūgums jāizpilda. Iedodiet nazi, adatu un diegu! — sacīja tēvs.

Suns iešņāpa sev pie deniņiem, iešuva zem ādas akmeni, pa tencināja jurtas saimniekus un kopā ar kaķi gāja tālāk uz savām mājām.

Saimniekam un saimniecei klājās pavisam grūti—mīluļi bija pazuduši, un iztiku paši vien viņi vairs sagādāt nespēja.

Ta nu pavisam sagrauzti abi sēdēja jurtā, nezinādami, ko turpmāk darīt. Te pēkšņi iekšā ieskrēja kaķis un suns un pasniedza apburto dārgakmeni.

Tas izpildīja katru vīra un sievas vēlēšanos, un viņi nu varēja dzīvot pārticībā un laimē. Gribot negribot bija jātic, ka apburtais dārgakmens var nokļūt arī nabaga arata jurtā.

BĀRENĪTIS BALTAIS KAMIELĒNS

Taltalos, sirmsenos laikos reiz dzīvoja lielkungs — noijons un bagātnieks. Bagātnieks nolēma saradoties ar lielkungu un tālab sadomāja uzdāvināt viņam simt baltu kamieļu. Savāca deviņdesmit deviņus baltus kamieļus, simtā pietrūka. Tad bagātnieks nolēma atdot noijonam balto kamieļmāti un viņas kamielēnu sev paturēt. Kamielēns skuma bez mātes, dienu un nakti žēli jo žēli raudāja. Bagātnieks pavēlēja izkaisīt puķes piecsienu jurtā un ievietoja taja kamielēnu. Bet kamielēns mēkšķēja tik ilgi, kamēr jurta sagāzās. Kamielēns iebrēcās smalkā balstiņā un, nobrāzdams savu maigo vilnu pret akmeņu asajām šķautnēm, aizskrēja pāri kalniem un lejām, pari stepcm un tuksnešiem — meklēt savu māti. Bagātnieka gans AKšaldajs paķēra desmit aldu1 garu, rakstiem izrakstītu dzelzs urgu ar sniega leoparda ādas cilpu galā, uzlēca savā palsā zirga, liela ganāmpulka barveža mugurā, aizauļoja pa kamielēna pēdām un viņu noķēra.

—    Nu pagaidi tikai tu man, atdošu tavu pretīgo ādu suņiem par pameslu, bet tavu gaļu likšu sacept! — gans uzsauca un no visa spēka iebelza kamielēnam ar urgu.

Gans atdzina kamielēnu atpakaļ un piesēja viņu saitē milzīgam un negantam kamielim pie kakla. Kamielēns tekalēja atsaitē gan šurp, gan turp, un dien' un nakti gauži raudāja.

—   Mazais, kāpēc raudi un neko neēd? — kamielis jautāja.

—    Lai saradotos ar noijonu, bagātnieks nolēma viņam uzdāvināt simt baltu kamieļu. Viena kamieļa pietrūka, un viņš paņēma manu māti. Es iebrēcos un, apdrāzdams sānus, skrēju viņai pakaļ pāri kalniem un lejām, pāri stepēm un tuksnešiem. Te pēkšņi gans Aksaldajs uzlēca palsajā zirgā, paņēma savu desmit 'aldu garo urgu ar sniega leoparda ādas cilpu gala un noķēra mani. Dzīdams mani atpakaļ uz mājām, viņš draudēja novilkt man ādu pār acīm un atdot to suņiem par pameslu, bet mani pašu—sacept. Tiklīdz viņš bija atdzinis mani mājās, piesēja jums pie kakla. Kā lai neraudu?

—    Paēd, padzeries un guli mierīgs, — sacīja kamielis. — Pirms rītausmas pārrīvēšu pret akmeni tavu saiti un palaidīšu tevi vaļā.

Kamielēns apklusa, un kamielis, rītam austot, iekodās ar zobiem saitē, pārrīvēja to pret akmens šķautni un palaida kamielēnu brīvībā. Kamielēns iekliedzās smalkā balstiņā un aizskrēja, vilnu noberzdams, pāri kalniem un lejām, pāri stepēm un tuksnešiem. Bet vecais gans Aksaldajs atkal atdzina viņu mājās un piesēja pie kakla otram — mazam kamielim. Baltais kamielēns raudāja, un mazais kamielis jautāja, kāpēc viņš raudot. Baltais kamielēns visu izstāstīja. Tad mazais kamielis rīkojās gluži tāpat kā lielais un atvadoties sacīja:

—   Vēlu tev staigāt pa pēdām, kuras ieminusi tava mīļā māmiņa saviem zelta nagiem, vēlu tev dzert viņas gardo pienu?

Baltais kamielēns iekliedzās smalkā balstiņā un aizskrēja pāri kalniem un lejām, pāri stepēm un tuksnešiem. Un atkal Aksaldajs viņam sekoja. Viņš gandrīz jau bija panācis bēgli, kad piepeši Aksaldaja zirgs ierunājās:

—    Daudz visādu bāreņu esmu redzējis, bet tādu, kurš tik ļoti skumst pēc mātes, redzu pirmo reizi. — To teicis, zirgs saļima un nobeidzās.

Bet baltais kamielēns skrēja tālāk un sastapa vilku māti ar diviem vilcēniem.

—    Kāpēc tu raudi? — vilku māte jautāja. — Ņemšu un tevi apēdīšu.

Kamielēns izstastīja, ka viņam atņēmuši māmiņu, un beigās sacīja:

—    Ja gribi, ēd mani. Te ir mans slaidais kakliņš, te ir manas slaikās kājiņas, te ir mans gludais kuprītis un tievās ribiņas — ņem visu, ja vēlies. Māmiņas man nav, ko es viens pasaulē darīšu.

—    Daudz visādu bāreņu man nācies redzēt, bet tādu kā tu redzu pirmo reizi, — sacīja izsalkusī vilku māte, ņēma un apēda vienu no saviem vilcēniem, bet kamielēnu neaiztika.

Viņš iekliedzās smalkā balstiņā un aizskrēja tālāk pāri kalniem un lejām, pāri stepēm un tuksnešiem. Ceļā sastapa tīģermāti ar diviem tīģerēniem. Tiģermāte pajautāja to pašu, ko vileene, un kamielēns viņai visu izstāstīja. Tīģermātei kļuva žēl baltā kamielēna, viņa ņēma un apēda vienu no saviem tīģerēniem, bet bārenīti neaiztika. Kamielēns iekliedzās smalkā balstiņā un aizskrēja tālāk pāri kalniem un lejām, pāri stepēm un tuksnešiem, kamēr nonāca pie bieza, melna meža, kuram nevarēja ne cauri iziet, ne riņķī apiet. Kamielēns ieraudājās vel stiprāk, izmisis •skatījās apkārt, metās šurp un turp, un piepeši viņa priekšā izstiepās taisna stiga. Kamielēns devās pa to un laimīgi tika mežam cauri. Gāja, gāja, kamēr nonāca pie verdošas jūras, ko •nevarēja ne pārpeldēt, ne riņķī apiet. Kamielēns atkal ieraudājās, skrēja šurp un turp gar krastu. Te pēkšņi parādījās bruņurupucis, tik liels kā četru sienu jurta, un dusmīgi sacīja:

—    Ko te skraidi un ar savu brēkšanu traucē citus?

Kamielēns izstāstīja, ka viņam atņemta māmiņa, bet bruņurupucis par bārenīti neapžēlojās un nolēma viņu apēst. Tad kamielēns izstāstīja visu, l^s ar viņu bija noticis.

—    Daudz visādu bāreņu esmu redzējis, bet tādu kā tu redzu pirmo reizi!

Bruņurupucis apžēlojās par balto kamielēnu un palīdzēja tam tikt pāri jūrai. Kamielēns iekliedzās smalkā balstiņā un aizskrēja tālāk pāri kalniem un lejām, pāri stepem un tuksnešiem un pēc triju gadu ilga skrējiena beidzot sadzirdēja savas māmiņas balsi. Ari kamieļmāte pazina sava dēliņa balsi un aicināja sev klāt. Noijons bija ieslodzījis kamieļmāti aizrestotā trīsstāvu dzelzs namā un licis to apsargāt trim tūkstošiem sargkareivju. Bet kamieļmāte sadragāja dzelzs mājas sienu, izlauzās cauri sargu ķēdēm un satikās ar savu dēliņu. Kamielēns nu varēja skriet pa pēdām, ko ieminusi zelta nagiem viņa māmiņa, un pēc sirds •patikas dzert viņas garšīgo pienu.

—   Atnāks noijons un mani nogalēs, — sacīja kamieļmāte.

Ej, dēliņ, uz dienvidu kalna virsotni! Tur ieradīsies man

līdzīga rūsgana kamieļmāte ar strupu asti, un tu varēsi zīst •viņas pienu.

—    Kā lai eju projām, ja man tik labi iet tavās zelta pēdās •un zīst tavu saldo pienu!

Tad kamiejmāte apslacīja kamielēna priekškājas ar pienu no saviem priekšējiem pupiem un pakaļkājas — ar pienu no saviem pakaļējiem pupiem un aizdzina viņu uz kalna virsotni.

Drīz vien atnaca bruņoti viri un nogalēja kamieļmāti. Kamielēns atskrēja atpakaļ, skatās: guļ viņa māmulīte ar stiklainām acīm, stīvam ausīm un sastingušām nāsīm. Kamielēns piespieda savu karsto sānu pie mātes galvas un aizmiga. Viņu pamodināja bende, nikni uzkliegdams:

— Atdod kamieļmātes galvu! Ja neatdosi, tevi pašu arī nogalēšu!

Kamielēns izbijās un aizskrēja uz dienvidu kalna virsotni. No tālajiem stepju klajiem, kas atradās triju gadu ilga skrējiena attālumā, ieradās rudā strupaste kamielene, kuras balss bija līdzīga kamieļmātēs balsij. Kamielēns piegāja klat un sātīgi padzērās viņas pienu. Un tā viņi sāka dzīvot kopā klusi un draudzīgi pie viena saimnieka, kuram bija saticīga daba un krietna sirds.

SEPTIŅI BRĪNUMI

Aizlaikos kādam hanam kalpoja septiņi uzraugi. Seši bija ļauni un Viltīgi, bet septītais — krietns un labsirdīgs. Seši apspieda nabagos, bet septītais nabagiem visādi palīdzēja. Tādēļ visi vienkāršie ļaudis izturējās pret viņu ar lielu cieņu, visnotaļ bijāja viņu un godināja. Ļaunie uzraugi turpretī centās ieriebt labsirdim kā vien mācēdami un viendien nolēma viņu pavisam nomaitāt.

Viņi nomelnoja labsirdi hana acīs un, kad viņš apmelojumiem bija noticējis, vienā balsī sacīja:

— Uzdrošināmies jums darīt zināmu, ka novadā, ko sauc par Argolu, mīt lielais viszinis — nākotnes pareģis. Ja viņu izdotos ataicināt šurp, tad jūs uzzinātu dinastijas, valsts un savu likteni. Pasauciet šurp nelietīgo kalpu, par kuru mēs jums nupat stāstījām. Un, ja viņš viszini neatvedis, pavēliet sodīt ar vislielāko bardzību.

Hans paklausīja ļaunvēļu padomam. Labsirdi ataicināja un pavēlēja: «Ej uz Argolu un atved šurp turienes viszini! Ja to neizdarīsi — galva nost.»

Smagās pārdomās iegrimis, labsirdis atstāja pili. Ko darīt? Doties uz tālo malu — tas nozīmētu labākajā gadījumā ceļā daudzus gadus pazaudēt, bet sliktākajā — iet bojā. Atteikties — ia būtu neizbēgama nave uz bendes bluķa: hans ir nežēlīgs. Dari ko darīdams — no nāves ēnas neizbēgsi. «Tad jau labāk mirt, kā vīram pienākas,» labsirdis nolēma un devās pēc visziņa.

Gāja, gāja, redz: uz ceļa notupies brīnumputns.

—    Kurp iedams? — tas jautā.

—      Pec hana pavēlēs eju uz Argolu — man jaatsauc turienes viszinis uz hana pili. Vai tu man pateiktu, ka tur nokļūt?

—   Pa šo ceļu iedams, nekad tur nenonāksi. Argola ir tālu, ari ienaidnieku ceļā gadīsies ne mazums, — atbildēja brīnumputns. — Bet nebēdā — sēdies man mugurā, un es tevi aši vien turp aizgādāšu.

Labsirdis nopriecājās, uzrāpās brīnumputnam mugurā, un tas pacēlās spārnos.

Pēkšņi lejā pavīdēja t^Jts ar sarkaniem rakstiem uz sienām.

—    Kas tur dzīvo? — jautāja labsirdis.

—   Sarkano pazemes būtņu lusu valdnieks. Tūlīt nolaidīsimies lejā; piesien mani stiprā pavadā, sapin man kajas un pats ej droši teltī.

Viņi nolaidās lejā. Labsirdis piesēja brīnumputnu un devas pie sarkano lusu valdnieka. Namatēvs viņu laipni saņēma un vaicāja:

—    Kurp brīnumputns tevi nes?

—    Uz Argolu pēc lielā visziņa.

—    Lūdzu, iegriezies atceļā pie mums, — sacīja sarkano lusu valdnieks un, parādīdams viesim godu, pasniedza sarkanu zīda nēzdogu.

Labsirdis pateicās, uzkāpa brīnumputnam mugurā un lidoja tālāk. Skatās — lejā atkal slejas telts, tikai sienas ar baltiem rakstiem rotātas.

—    Kas tur dzīvo? — viņš jautāja brīnumputnam.

—   Balto lusti valdnieks. Tiļlīt nolaidīsimies lejā; stipri jo stipri sapin man kājas, piesien mani cieši jo cieši pavadā un ej droši iekša pie valdnieka.

Runāts, darīts. Balto lusu valdnieks, viesi laipni saņemdams,, vaicā:

—    Kurp brīnumputns tevi nes?

—    Uz Argolu pēc lielā visziņa.

—   Atceļā iegriezies pie mums, — balto lusu valdnieks palūdza un godbijībā pasniedza viesim baltu zīda nēzdogu.

Labsirdis atvadījās un devās tālāk. Skatās: lejā atkal pavīd telts, tikai šoreiz ar melniem rakstiem uz sienām.

—    Kas tur dzīvo?

—   Melno lusu valdnieks. Arī tur tu vari ieiet, — atbildēja brīnumputns un nolaidās lejā.

Te labsirdim tika uzdāvāts zelta nēzdogs, un viņš, apsolījisnamatēvam atceļā tur iegriezties, lidoja tālāk.

Lidoja, lidoja, kamēr lejā ieraudzīja jurtu.

—    Kas tur dzīvo? — jautāja labsirdis.

—    Lielais viszinis, — atbildēja brīnumputns un nolaidās taisni pie ieejas.

Labsirdis iegāja iekšā, sasveicinājās un pastāstīja pareģim, kālab pie viņa ieradies. Uzklausījis viesi, viszinis apsolījās doties līdzi pie hana. Abi uzsēdās brīnumputnam mugurā un pacēlās gaisā. Pa ceļam viņi vispirms apciemoja melno lusu valdnieku. Valdnieks ar viszini aprunājās un, kad pienāca šķiršanās brīdis, sacīja labsirdim:

—    Ņem šo melno tīnīti, tā tev noderēs!

Brīnumputns nolaidās arī pie balto lusu valdnieka. Arī viņš. aprunājās ar viszini un šķiroties uzdāvināja labsirdim tīnīti, tikai baltu. Beidzot viņi nolaidās pasērst pie sarkano lusu valdnieka. Valdnieks ilgi runājās ar viedo vīru, pēc tam paaicināja labsirdi un pasniedza viņam sarkanu tīnīti.

—    Šī tīnīte izpildīs jebkuru tavu vēlēšanos.

Pagāja vairākas dienas, pēdīgi labsirdis pārradās pilī un viszinis sastapās ar hanu.

Ļaunvēļi, ieraudzījuši labsirdi sveiku un veselu, turklāt vēl ar brīnumputnu un viszini, nezināja aiz errastības, kur dēties; nu viņi nemaz vairs nelika hanu mierā, čukstēja viņam ausī cits caur citu:

—    Pavēli savam kalpam, valdniek, triju dienu laikā uzbūvēt čuguna māju. Ja neuzbūvēs, sodi ar vislielāko bardzību.

Hans atkal paklausa ļaunvēļu padomam un liek atsaukt labsi rd i.

—   Gribu, lai man būtu čuguna māja. Dodu tev trTs dienas iaika. Ja neuzbūvēsi — galva nost!

Labsirdis saduga.

«Es nu gan esmu nelaimes putns!» viņš, gluži vai sirdīdamies, domāja. «Man pavēl izpildīt uzdevumus citu par citu grūtākus. Un katrreiz draud ar nāves sodu.»

Nabaga vīrs bēdājās ilgi, līdz beidzot atcerējās lusu valdnieku dāvanas.

Bet ļaunvēļi pa to laiku jau slepenā priekā berzēja rokas.

«Beidzot mēs būsim tikuši vaļā no šā neciešamā vientieša!» viņi līksmoja. «\T o čuguna pat nazi nevar izkalt, kur nu vēl māju!»

Bet labsirdis sameklēja melno lusu valdnieka dāvanu — melno tīnīti — un naktī aiznesa uz to vietu, kur bija pavēlēts uzbūvēt māju.

—    Lai top šeit trīsstāvu čugunkalts nams, — viņš sacīja, atvērdams tīnīti. Un tavu bfinumu! Tīnīte acumirklī pārvērtās par trīsstāvu čugunkaltu namu.

Otrā rītā labsirdis pazemīgi ziņoja hanam:

—   Jūsu pavēle, valdniek, izpildīta — māja uzcelta.

Seši ļaundari nevarēja vien nobrīnīties — kā gan šis nelga varēja pa vienu nakti uzbūvēt čugunkaltu pili? Bet savus ļaunos nodomus viņi neatmeta.

—   Pavēliet savam kalpam, piedraudot ar nāves sodu, lai rīt no rīta viņš būtu sadabūjis septiņus maisus ar zeltu, — viņi ieteica hanam; un hanam šis padoms patika.

Ļaunvēļi paaicināja labsirdi un nolasīja hana pavēli: «Lai rīt no rīta būtu sagādāti septiņi maisi ar zeltu. Ja nebūs — galva nost!»

Nakti lāga vīrs sameklēja balto lusu valdnieka dāvanu — balto tīniti — un, to atvērdams, sacīja:

—    Lai rodas septiņi maisi ar zeltu!

Nebija ne muti aizvēris, kad tīnīte jau izgaisa un tās vietā bija radušies septiņi maisi ar zeltih

Otrā rītā labsirdis pazemīgi ziņoja hanam, ka pavēle izpildīta: maisi ar zeltu sagādāti. Tiklīdz bija izskanējis pēdējais

vārds, hans un seši ļaunie pakalpiņi metās laukā un graba pēc zelta. Katram tika pa maisam. Tas nu labsirdim aizdeva dusmas.

'Tad, rau, kālab viņi saskubina hanu izdot bargās pavēles! Nevis valsts, bet paši savā labā!» viņš nodomāja un saniknots aizgāja mājās.

Bet seši ļaunvēļi kopa ar hanu jau prātoja, ko vēl varētu izspiest no labsirža. Neko prātīgu šie tomēr nespēja izdomāt.

Un tad nelabažas nolēma pieprasīt kaut ko neredzētu. Hans atkal pavēlēja atsaukt labsirdi un sešu ļauno padomdevēju klātbūtnē viņam sacīja:

—    Lai ritu manā pilī būtu septiņi brīnumi! Ja ne — galva nost!

—    Tikai lai tie būtu paši vislielākie, nekur neredzēti brīnumi!— ļaunvēļi piebilda.

Labsirdi pārņēma nevaldāms niknums, un viņš nolēma ļaunvēļus un hanu iznīdēt.

Otrā rītā Iabsirdis ieradās pilī un lika sevi pieteikt hanam un viņa augstmaņiem. Kalpi ielaida labsirdi pieņemamajā telpa. Te viņš izņēma no azotes lakatā ievīstītu sarkano lusu valdnieka dāvanu — sarkano tīnīti. Atraisīdams lakatu, sacīja:

—    Rau! Tur iekšā ir septiņi brīnumi. Atveriet un apskatiet paši savām acīm. — Pēc tam viņš vēl klusām piebilda: — Nonāvē!

Mantrausīgais hans sagrāba tīnīti. Seši ļaunvēļi, nepacietībā degdami, saklupa cieši riņķī. Tiklīdz hans pavēra vāku, noplaiksnīja septiņi zibeņi, un seši ļaunvēļi kopā ar hanu bija uz vietas pagalam.

Kad alkatīgais hans un viņa ļaunie pakalpiņi bija iznīdēti, labsirdim sākās mierīga un laimīga dzīve.

..

SATURS

Osmanis Jāzeps. Tikšanās ar zilo rītu zemi un tās pasakām……………………..

Drošsirdis un Bailulis . Trīskāršā laime . Kā laime rodama . Spēkavīrs Hunans . Debesbraukšana . Raibais jēriņš …. Pelnītais kūliens . Spēlmanis Damdins . Mazais Garbārdis . Pasaka par draudzību . Viltīgais klaidonis . Ubags par tiesnesi . Septiņi plikpauri . Arats un lauva . Zaķis gudrgalvis . Tīģeris, jaks un lapsa . Neldzigais kamielis . Kurš ir vecāks? . Lapsene un bezdelīga . Kāpēc balodis dūdo, bet zvirbulis čiepst? . Mazais asprātis . Vislielākā bagātība . Kā vērsītis un kazlēns vilkus nobiedēja . Gliemezis un varde . Labam laba alga . Vecais brīnumdaris . Lapsa, briedis un krauklis , Pelēkais putniņš briesmās Nenovīdīgā sieva Neganta boze . Carca Namžils . Zilonis un pele . Malkas cirtējs Banga Virsuzraugs Gudrā pele . Gudrāks par gudru . Viedā līgava Badakāsis . Stiprinieks Buidars . Laimes luteklis . Divi zirgi . Kā zaķis izglāba aitu . Svētais kaķis . Uzpirktais soģis . Nešpetnais vecis . Negausis Zelta trauks . Kaķis, un suns . Bārenītis baltais kamielēns

Septiņi brīnumi .

Серия «Страна волшебных превращения» АРАТ И ЛЬ'В Монгольские сказки Рига «Лиесма» 1983 На латышском языке Составил п перевел с русского Язепс Османнс Иллюстрировал Том Ломопов

HB № 3855

Jaunakā skolas vecuma bērniem

^ ARATS UN LAUVA

Mongoļu pasakas

Redaktore G. Leia. Mākslinieciskais redaktors A. Sprudžs. Tehniskā redaktore L. lingere. i\o-

teklore T. Ritenberga. Nodota salikšanai 21.03.83. Parakstīta iespieSanai 22.U8.83. Formāts 70X9016. Dobspiedes papirs jN» I. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 11,70 uz.sk. Iespiedi.: 13,40 uzsk. krasu nov.; 9,53 izdevu. 1. Metiens 15 000 eks. Pašūt. № 549-1. Cena 70 kap. izdevniecība «Liesma». 220047 Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 205:31582/B-757. Iespiesla Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitelas tipogrāfijā «Cīņa». 220011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks un apvāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 220004 Rīgā, Vienibas gatvē II

)

1 Tugriks — naudas pamatvienība Mongolijā.

[1] 12

[2] tā ir zīme, ka maja ir slimnieks vai notiek radības.

[3] jašanas sacensībās piedalas piecus līdz divpadsmit gadus veci ;bērni.

[3] M u n g a — sīknauda, tugrika simta daļa.

[3] Alds — garuma mērvienība, apmēram tas pats, kas ass (2,13 m).

Content

Osmanis Jāzeps Sērija brīnumzeme 21 mongoļu pasakas. Arata un lauva

TIKŠANĀS AR ZILO RĪTU ZEMI UN TĀS PASAKĀM

DROŠSIRDIS un bailulis

KĀ LAIME RODAMA

SPĒKAVĪRS HUNANS

DEBESBRAUKŠANA

RAIBAIS JĒRIŅŠ

PELNĪTAIS KŪLIENS

SPĒLMANIS DAMDINS

MAZAIS GARBĀRDIS

PASAKA PAR DRAUDZĪBU

VILTĪGAIS KLAIDONIS

UBAGS PAR TIESNESI

SEPTIŅI PLIKPAURI

ARATS UN LAUVA

ZAĶIS GUDRGALVIS

TĪĢERIS, JAKS UN LAPSA

NELDZĪGAIS KAMIELIS

KURŠ IR VECĀKS?

LAPSENE UN BEZDELĪGA

KĀPĒC BALODIS DŪDO, BET ZVIRBULIS ČIEPST?

MAZAIS ASPRĀTIS

VISLIELĀKĀ BAGĀTĪBA

KĀ VĒRSĪTIS UN KAZLĒNS VILKUS NOBIEDĒJA

GLIEMEZIS UN VARDE

LABAM LABA ALGA

VECAIS BRĪNUMDARIS

LAPSA, BRIEDIS UN KRAUKLIS

PELĒKAIS PUTNIŅŠ BRIESMĀS

NENOVĪDĪGĀ SIEVA

NEGANTĀ BOZE

CARCA NAMŽILS

ZILONIS UN PELE

MALKAS CIRTĒJS BANGA

VIRSUZRAUGS

GUDRĀ PELE

GUDRĀKS PAR GUDRU

VIEDA LĪGAVA

BADAKĀSIS

STIPRINIEKS BUIDARS

LAIMES LUTEKLIS

DIVI ZIRGI

KĀ ZAĶIS IZGLĀBA AITU

SVĒTAIS KAĶIS

UZPIRKTAIS SOĢIS

NEŠPETNAIS VECIS

NEGAUSIS

ZELTA TRAUKS

BĀRENĪTIS BALTAIS KAMIELĒNS

SEPTIŅI BRĪNUMI

SATURS