I. Rogovs

27 Brīnumzeme. Uzbeku tautas pasakas. Padišahs un papapgailis

Padišahs un papapgailis

Uzbeku tautas pasakas

.

HUSNABADA

Tālā, sirmā senatnē dzīvoja cietsirdīgs šahs. Viņam bija meita, vārdā Husnabada, kas bija tik skaista, ka tās priekšā nobāla pat pilnais mēness.

Pie šaha meitas jāja precinieki no malu malām, tomēr šahs nevienam savu meitu negribēja atdot.

Husnabadas māte bija cēlusies no trūcīgiem ļaudīm, un šahs to viņai bieži pārmeta:

—    Tagad tu esi šaha sieva, vari ēst, ko sirds kāro, un valkāt greznas drēbes. Ja tu būtu izgājusi pie nabaga, dabūtu kārt zobus vadzī! **

Dzirdot šādus vārdus, Husnabadas māte raudāja, bet Husnabada, noraudzīdamās viņas asarās, lūdza:

—    Māmiņ, nekad neatdod mani šaham par sievu! Labāk izprecini nabadzīgam puisim. Ja laime uzsmaidīs, es pati viņu padarīšu par šahu un nosēdināšu tēva vietā tronī — tad trūcīgiem ļaudīm klāsies vieglāk.

Kādudien, kad šahs sēdēja tronī, atlidoja vārna un, notupusies loga priekšā uz koka, sāka ķērkt:

—    Kr-r-rā! Kr-r-rā! Kr-r-rā!

Šahs ataicināja savus četrsimt padomniekus un tiem vaicāja:

—    Mani padomnieki, ko šī vārna saka?

Padomnieki brītiņu padomāja un atbildēja:

—    Nezinām. Vārna ir vārna, bet mēs esam cilvēki.

' — Ei, bendes! — šahs iesaucās lielās dusmās.

Tūliņ viņa priekšā nostājās četrpadsmit bendes ar asi uztrītiem zobeniem.

—    Aizvediet padomniekus un nocērtiet viņiem galvas! — šahs pavēlēja.

Husnabada metās pie tēva.

—    Tētiņ, vai tu viņus apžēlosi, ja uz tavu jautājumu atbildēšu es? — viņa vaicāja.

—   Ja atbildēsi, apžēlošu, — šahs apsolīja.

—   Vārna saka: «Sieva dara vīru gan laimīgu, gan nelaimīgu.»

To dzirdot, šahs noskaitās vēl vairāk.

—   Ak, tu bezgode! Tavuprāt, mani laimīgu dara tava māte — plika nabaga meita! Negvelz muļķības! Par šiem vārdiem es ietupināšu tevi tumšā cietumā un pēc septiņiem gadiem tavu ādu piebāzīšu ar salmiem un pakāršu pilsētas laukumā!

Šahs lika iemest Husnabadu cietumā, bet padomniekus palaida vaļā.

Augu nedēļu šahs melns kā negaisa mākulis, drūmās domās iegrimis, nespēra ne soli no pils laukā.

—   Nesēdiet mājās! — šahu mēģināja pierunāt vecākais vezīrs. — Jums vajag izklaidēties. Dosimies medībās!

Šahs paņēma līdzi savus četrsimt padomniekus, četrdesmit četrus vezīrus un aizjāja medībās. Septiņas dienas mednieki drasēja pa stepi, meklēdami medījumu, taču nenomedīja pat nieka paipalas.

Šahs pagalam saīga. Te priekšā pavīdēja upe. Šahs piejāj pie upes un redz: krastā sēž vecītis ar sirmu bārdu, grābj no ūdens saujās akmentiņus, aplūko tos un met atpakaļ upē.

—   Ei, veci, ko tu šeit dari? — šahs viņam vaicāja.

—   Esmu pliks nabags: diez vai man pieklājas sarunāties ar pašu šahu.

—   Atbildi, citādi nocirtīšu tev galvu! — šahs uzbļāva.

—   Es pareģoju cilvēkiem likteni, — vecītis atbildēja.

—   Tad pasaki — kāds liktenis sagaida manu nepaklausīgo meitu?

Vecītis iebāza roku ūdenī un pagrāba saujā akmentiņus.

—   Šahridžardžonas valstī dzīvo trūcīga gana dēls, liels stiprinieks. Tava meita izies pie viņa par sievu, — vecītis pavēstīja.

To dzirdot, šaham aiz niknuma satumsa vaigs.

—   Cik dienu jāpavada ceļā, lai aizjātu līdz Šahridžardžonai? — viņš vaicāja.

—  Ja ar labu zirgu jāj, tad astoņpadsmit mēnešu.

Šahs atgriezās mājās un trīs dienas gudroja: «Kā rīkoties, lai meita nekļūtu par vienkārša gana sievu? Varbūt viņu cietumā nomērdēt badā vai arī nogalināt?»

Vecākais vezīrs dabūja zināt par šo nodomu, un viņam šaha meitas tika žēl. Nakti viņš izlaida Husnabadu no cietuma un aizveda uz savu māju.

Tad ataicināja galdnieku, iedeva viņam naudu un lika uztaisīt tādu lādi, kas nelaiž cauri nedz vēju, nedz ūdeni.

Kad lāde bija gatava, vecākais vezīrs sacīja:

—   Tagad, Husnabada, kāp iekšā! Es došu tev maizi četrdesmit dienām un palaidīšu lādi upē, lai peld. Ja tev būs lemts dzīvot, paliksi sveika un vesela.

—    Labi, — Husnabada bija ar mieru un iekāpa lādē.

Kad pienāca pusnakts, vecākais vezīrs palaida lādi upes

viļņos.

Lāde peldēja pa straumi trīs mēnešus, un šaha meita pieticīgi ēda līdzi doto maizi — ar vienai dienai atvēlēto iztika četras dienas. Un tā badā nenomira.

Upes krastā ganīja loj^us kāds jauns ganu puisis. Netālu zvejnieki bija iemetuši upē tīklu.

Gans izsūdzēja viņiem savas bēdas:

—   Mans tēvs sasirdzis un nespēj aiziet uz pilsētu pēc maizes. Būtu gājis es, taču nedrīkstu atstāt lopus bez pieskata. Atvēliet man drusciņ zivju, ar ko pabarot tēvu!

—    Labi, — zvejnieki atbildēja. — Ko tagadiņ izvilksim, to visu atdosim tev.

Un vilka tīklu laukā. Skatās: tīklā lāde!

—   Ņem, puis, lādi!

Gans nejaudāja lādi pacelt — tik liela tā bija! Iejūdzis priekšā piecus vēršus, viņš aizvilka lādi uz mājām un atstāja tēva ziņā, bet pats steidzās atpakaļ pie ganāmpulka.

Tēvs priecīgs atver lādi un ierauga: iekšā guļ meitene!

Husnabada atjēgusies piecēlās un zemu palocījās vecā vīra priekšā.

—   Ar ko jūs, tēvs, nodarbojaties? — viņa vaicāja.

—    Es visu mūžu esmu bijis gans. Tagadiņ manā vietā lopus gana dēls, jo es šim darbam jau esmu par vecu.

Husnabada tapa priecīga.

—     Ir piepildījusies mana vēlēšanās! — viņa iesaucas. — Ja jums nekas nav pretim, es kļūšu jūsu dēla sieva. Mana māte arī nākusi no trūcīgajiem ļaudīm.

—   Mums kāzām nav naudas.

—   Ja es izeju pie jūsu dēla pati pēc savas gribas, nekāds kāzu mielasts nav vajadzīgs, — šaha meita sacīja.

Vecais vīrs apprecināja savu dēlu — ganu ar Husnabadu.

Otrā dienā pēc kāzām Husnabada pabāza matpīnes zem lakata un stājās pie katla, lai vārītu pusdienas. Skatās: katls tik dikti nokvēpis un apaudzis ar netīrumiem, ka drīz sānu osas nebūs redzamas. Jaunā sieva tūliņ ķērās visu berzt, tīrīt, mazgāt. To redzot, gana tēvam kļuva gaiši un silti ap sirdi. Viņš piecēlās un, piegājis pie vedeklas, sacīja:

—   Ak, meitiņ, es esmu vecs un vairs nespēju piekopt māju! Bet dēls kā mazā gaismiņā aiziet, tā tikai vēlu vakarā pārnāk, kad ir jau tumšs. Redzot, cik tu čakli strādā, arī es nevaru nosēdēt mierā — gribas tev palīdzēt. Saki, meitiņ, — kas būtu darāms?

Husnabada izņēma no labās auss auskaru un pasniedza to gana tēvam, teikdama:

—   Aiznesiet šo auskaru uz tirgu! Kad vaicās, cik tas maksā, atbildiet tā: «Dodiet tik, cik sirdsapziņa liek.» Un par piesolīto naudu arī pārdodiet.

Gana tēvs paņēma auskaru un aiznesa uz tirgu. Tieši todien tirgotāji iepirka preces. Viens tirgotājs pienāca pie vecā vīra un ieraudzīja tam rokā neredzēti skaistu auskaru.

—   Tētiņ, cik par to prasi? — tirgotājs vaicāja.

—    Dodiet tik, cik sirdsapziņa liek!

Tirgotājs piebēra pusaršīnu garu lādīti ar zeltu un pasniedza vecajam vīram.

—    Nu, vai pietiks?

—    Es tak teicu: dodiet tik, cik sirdsapziņa liek!

Tirgotājs piemeta klāt vēl dažus zelta gabalus.

—    Vediet nu zeltu mājās, — viņš sacīja, bet pie sevis nodomāja: «Ja man palaimētos dabūt vēl otru tādu pašu auskaru, tad es abus pārdotu savam šaham par nodevām un mesliem, ko viņš iegūst no visām pasaules malām.»

Mājās vecais vīrs zeltu atdeva vedeklai.

Nākamajā nedēļā Husnabada izņēma auskaru no kreisās auss un no jauna sūtīja gana tēvu to pārdot.

Vecais vīrs atkal aizgāja uz tirgu. Tas pats tirgotājs ieraudzīja auskaru un vaicāja:

—   Tētiņ, cik par to prasi?

—    Dodiet tik, cik sirdsapziņa liek! — vecais vīrs atbildēja.

—   Nāciet man līdzi! — tirgotājs sacīja un aizveda veco uz savu māju.

Tirgotājs iedeva viņam divas lādītes ar zeltu.

Kad gana tēvs pārnāca no tirgus, ITusnabada zeltu noglabāja, bet vīram un viņa tēvam teica:

—   Atvediet šurp divdesmit meistarus — celsim pilsētu!

Viņi atveda meistarus.

—   Atvediet šurp savas sievas un bērnus! — Husnabada sacīja meistariem.

Meistari atveda.

Pēc Husnabadas pavēles viņi sāka celt pilsētu.

Katru dienu celtnieki dabūja maizi un naudu. Tāpat saņēma kārtīgas drēbes. Par Husnabadas devīgumu padzirda arī citi meistari un sāka nākt pie viņas no malu malām. Viņa tos visus nolīga darbā, deva drēbes, ēdināja un dzirdināja.

Garāmbraucošie ceļinieki prašņāja:

—    Kas ceļ šo pilsētu?

«— Gana sieva, — meistari atbildēja. — Ja jūs meklējat darbu, varat šeit palikt. Te labi maksā.

Piecpadsmit dienu laikā jau bija sanākuši ļaudis no pieciem tūkstošiem ciematu. Pēc trim mēnešiem viņi jau bija apjozuši pilsētu ar augstu sētu. Pēc gada pilsētā jau dzīvoja septiņdesmit pieci tūkstoši ģimeņu.

Par jauno pilsētu dabūja zināt Šahridžardžonas zemes šahs un tapa vai zils aiz dusmām.

—    Kurš uzdrošinās sagrābt manā valstī šaha varu? Kurš ceļ pilsētu uz manas zemes? Tam neklāsies labi — mans zobens to nonāvēs!

Šahs devās uz Husnabadas pilsētu un vārtu priekšā ieraudzīja sardzes vīrus.

—    Kas uzcēla šo pilsētu? — šahs tiem vaicāja.

—    Husnabada, — sardzes viri atbildēja. — Kad mēs kalpojām jums, jus mūs slikti ēdinājāt, bet mūsu sievām un bērniem itin nekā neatvēlējāt. Bet Husnabada ne tikai mums, bet arī mūsu ģimenēm dod labu uzturu. Viņa neliedz mums maizi un māca mūsu bērnus grāmatā.

Šahs vai plīsa aiz dusmām. Viņš ienāca pilsētā, aizgāja uz pili un Husnabadai uzbļāva:

—    Kā tu, melnā dvēsele, uzdrīksties man, šaham, darīt kaunu!

Un izrāva no maksts zobenu. Taču tūliņ piesteidzās klāt kalpi, saņēma šahu ciet un iemeta cietumā.

Ļaudis gavilēja: — Cik labi! Lai šahs tup cietumā, bet valdīšanu pārņem Husnabada!

Pie ITusnabadas ieradās sūtņi un lūdza, lai viņa kļūst par Šahridžardžonas zemes valdnieci.

Husnabada ataicināja pie sevis savu vecāko vezīru.

—    Saskaiti, cik mums ir karotāju!

Vecākais vezīrs saskaitīja.

—    Sagatavo viņus karagājienam! — viņa pavēlēja.

Četrdesmit dienas karapulks gatavojās gājienam. Pēc tam

Husnabada ar savu vīru — ganu nostājās karapulka priekšgalā un devās uz tēva pilsētu.

Karapulks gāja cauri stepēm un tuksnešiem, apstādamies uz īsu atpūtu pie katra ezera, kas patrāpījās ceļā.

Kamēr karapulks iet, paklausieties, kas notika tālāk ar Husnabadas ļauno tēvu.

Kādu nakti viņš redzēja sapni: atlido ērglis, paceļ viņu gaisā un, apstājies augstu padebešos starp debesīm un zemi, vaicā: «Vai tu kļūsi mans vergs? Ja ne, nocirtīšu tev galvu!» Tad šahs sāk lūgties: «Atdošu tev savu pilsētu un valsts kasi,, atdošu itin visu, tikai atstāj mani dzīvu!» — «Man nevajag tavas bagātības,» ērglis atbild. «Es alkstu tavas meitas Husnabadas asiņu!» Izdzirdis meitas vārdu, šahs sāk raudāt. Te negaidot parādās Husnabada. Rokā viņa tur kailu zobenu. Husnabada atvēzējas un pārcērt ērgli pušu, tad pastiepj roku tēvam, saņem viņu aiz jostas un saudzīgi noliek zemē. Pēc tam saka: «Tēvs, piedod man, ja esmu tavā priekšā vainīga!»

Pēc šiem vārdiem šahs iekliedzās un pamodās.

No rita viņš ataicināja četrsimt gudro un četrdesmit četrus vezīrus un lika iztulkot savu sapni. Tie visi cieta klusu.

Šahs sāka draudēt:

—    Ja neiztulkosiet sapni, nevienu dzīvu neatstāšu!

Tad piecēlās vecākais vezīrs.

—    Ja neliksi mani nonāvēt, es pateikšu, ko nozīmē tavs sapnis.

' — Saki!

—    Ērglis, kas tevi pacēla gaisā, jadoma, ir ienaidnieks. Kad viņš iekaros mūsu zemi un saņems tevi gūstā, ieradīsies tava meita un tevi no gūsta izpestīs. Tomēr tavā tronī iesēdīsies cits vīrs.

—    Tie ir meli! — šahs uzbrēca vezīram. — Jau aizritējuši daudzi gadi, kopš mana nepaklausīgā meita sairusi pīšļos. Šo visu tu saki tālab, ka gribi mani mocīt un iebaidīt. Par to iemetīšu tevi cietumā!

Un šahs lika aizvest vecāko vezīru uz cietumu.

Taču no šā brīža šahs naktīs vairs negulēja un aiz bailēm skraidīja pa savām istabām kā ievainots meža zvērs pa niedru biezokni. Pēc nedēļas atauļoja vēstnesis.

—    Šahridžardžonas šahs tuvojas tavai pilsētai ar lielu karapulku, — vēstnesis ziņoja. .

Šahs nobijās un pasauca vezīrus.

—    Mēs nekādu padomu nespējam tev dot, — vezīri sacīja. — Ja teiksim: «Labi,» — tu liksi mūs nogalināt, ja teiksim: «Slikti,» — arī liksi nogalināt. Izlaid no cietuma vecāko vezīru! Lai viņš dodas ar dāvanām un cienastiem pretim Šahridžardžonas šaham.

Sahs pavēlēja izlaist no cietuma vecāko vezīru un viņam sacīja:

—    Izej pretim Šahridžardžonas šaham, zemu paklanies viņa priekšā un lūdz mieru.

Vecākais vezīrs paņēma dārgas dāvanas un devās pretim ienaidniekam.

Ceļā viņš uzrakstīja Šahridžardžonas šaham vēstuli, tās apakšā parakstīja savu vārdu un aizsūtīja ar ziņnesi.

Husnabada saņēma vēstuli un lika ataicināt vecāko vezīru pie sevis.

Vecākais vezlrs iegāja pie viņas, zemu paklanījās un apsēdās. Tad aplaida acis apkārt un ieraudzīja: viņa priekšā sēž sieviete.

—    O, vecākais vezīr! — sieviete teica. — Kā tev pietika drosmes vienam ierasties mūsu apmetnē? Tu taču esi neaizsargāts. Ja nu es sadomāju tevi nogalināt?

Vecākais vezīrs pēc balss pazina, ka tā ir Husnabada.

—    Vai tad jābaidās no tā, kuru esi izglābis no nāves?

Nu Husnabada piecēlās, pienāca vecākajam vezīram klāt un sacīja:

—    O, mans mīļais draugs! Es tikai tavas labās sirds dēļ esmu palikusi dzīva. Ja atdošu tev sava tēva valsti, vai būsi taisnīgs valdnieks?

Vezīrs zemu palocījās un atbildēja:

—    Ai, meitiņ, šim uzdevumam es jau esmu par vecu! Bet, ja tu gribi atdot manā ziņā valsti, tad es to nodošu tālāk valsts jaunajam šaham — tavam vīram.

Husnabada ar karotāju pulku iegāja pilsētā.

Sāka meklēt šahu, bet n^kur viņu neatrada. Viņš aiz bailēm tai pašā dienā bija aizbēdzis, un neviens nekad viņu vairs netika redzējis.

Husnabada kopā ar savu vīru — agrāko ganu sāka valdīt tēva zemē, un ļaudis viņu daudzināja par labsirdīgu un taisnīgu valdnieci.

LAKSTĪGALA, SALDMĒLITE

Sensenos laikos dzīvoja kāds cietsirdīgs šahs. Viņš ilgus gadus izsūca un mocīja tautu, saviem pavalstniekiem rāva no mutes ārā pēdējo maizes kumosu, uzkrāva visādus meslus un nodevas, tā žņaugdams tos vai nost.

Ar savu nežēlību viņš bija sarausis tik daudz zelta, sudraba un dārgakmeņu, ka nezināja, kur visu šo bagātību likt.

Kādu dienu šahs ataicināja pie sevis vislabākos meistarus un viņiem pavēlēja:

—    Izgatavojiet man platānu ar jahonta stumbru, hrizolīta zariem, smaragda lapām un pērļu augļiem. Un ar tik biezu lapu vainagu, kas nelaiž cauri neviena saules stara.

Padzirduši par šādu šaha pavēli, ļaudis sāka kurnēt:

—   lekāms tādu platānu izgatavos, mums, drošāks .par drošu, pēdējo kreklu novilks.

Tomēr šahs ar nemierniekiem cietsirdīgi izrēķinājās: vieniem lika galvu nocirst, otrus — bedrē iemest.

Apritēja septiņi gadi, un platāna bija gatava.

Šahs pavēlēja nolikt zem šā dārgā koka savu gultu.

Kādu rītu pamodies, viņš sajuta, ka labais vaigs ir sasilis. Atvēra acis un redz: cauri smaragda lapotnei vīd zils debesu laukumiņš, ne lielāks par kapeiku, un pa to krīt saules stars tieši uz vaiga.

Šahs nelabi iebļāvās:

—    No manas platānas zaglis nozadzis vienu lapu! Kurš šo ļaundari noķers, to apbēršu ar zeltu no galvas līdz kājām. Bet, ja zagli neviens nenoķers, nodedzināšu visu pilsētu un pelnus izkaisīšu vējā!

Šaham bija trīs dēli.

Vecākais dēls tēvam saka:

—   Atvēliet man šonakt sargāt platānu. Es noķeršu zagli.

Šahs atvēlēja.

Vecākais dēls sāka sargāt, taču līdz galam neizturēja un ap pusnakti aizmiga. Kad iedegās rīta blāzma, šahs lapotnē pamanīja caurumu pieckapeikas lielumā.

Viņš bez liekas gudrošanas piesprieda vecākajam dēlam nāvessodu.

—   Tagad iešu sargāt es, — piesolās vidējais dēls. — Ja zagli nenoķeršu, piespriediet arī man nāvessodu tāpat kā brālim!

Taču ap pusnakti viņu pieveica miegs, un no rīta lapotnē vīdēja jauns caurums tibeteikas lielumā.

Šaham aiz niknuma vai acis sprāga no pieres laukā kā tam runcim, kas pārlieku taukus sarijies.

—    Bendes, šurp! — viņš iebļāvās.

Tagad jaunākais dēls sāk tēvu lūgties:

—   Atvēliet, tēvs, man paņemt loku un bultas. Es nošaušu zagli.

Šahs atvēlēja.

Kad satumsa, šaha jaunākais dēls nostājās zem koka un, uzvilcis stiegrū, sāka acīgi raudzīties apkārt.

Ap pusnakti viņam uzmācās tāds miegs, ka ne izturēt. Viņš sadabūja kabatā nazi, iegrieza sev pirkstā, rētu ieberza ar sāli un pipariem — iin sāpes tūliņ aizdzina miegu.

Jaunākais dēls stāv un gaida. Piepeši īsi pirms rītausmas pie platānas pielido dīvains putns. Knābis tam no jahonta, kājas no hrizolīta, spārni no pērlēm un koraļļiem.

Lai kā jaunākais dēls negribēja nošaut dīvaino putnu, tomēr stiegru atlaida. Te viņam nodrebēja roka, un bulta tikai mazdrusciņ aizķēra putna spārnu, izraudama vienu vienīgu spalvu.

Putns aizlidoja.

Kad šahs pamodās, jaunākais dēls piegāja viņam klāt, turēdams labajā rokā loku ar bultām, bet kreisajā — dīvainā putna spalvu. ^

—   Es uzglūnēju putnam, kas zaga mūsu platānas dārgās lapas, — viņš saka. — Tā bija brīnuma lakstīgala. Nošaut to man nelaimējās — bulta tikai izrāva no spārna, vei, šo spalvu!

Šahs paņēma rokā spalvu un redz: tā ir vairāk vērta nekā visi viņa zemes nodokļi, kas ievākti septiņu gadu laikā.

Aiz prieka šahs lika izlaist no cietuma abus vecākos dēlus. Un tai pašā dienā ļaudīm pavēstīja:

—    Kurš atradīs šo putnu, to iecelšu savā tronī un dalīšos ar viņu varā. Ja putnu neviens neatradīs, nodedzināšu visu pilsētu un nolīdzināšu to līdz ar zemi!

Vecākie šaha dēli godbijīgi salika rokas uz krūtīm, zemu paklanījās un sacīja:

—   Atļaujiet, tēvs, jums pakalpot!

Šahs atļāva.

Abi šaha dēli pārģērbās par tirgoņiem un aizjāja no pilsētas.

Pagāja trīs dienas. Un jaunākais šaha dēls nosprieda: «Brāļi putnu neatradīs, tas ir skaidrāks par skaidru, un tēvs lielās dusmās var nodedzināt pilsētu. Jāšu es.»

Viņš aizgāja pie tēva un saka:

—   Tēvs, atļaujiet ari man jums pakalpot. Es gribu atrast brīnuma putnu.

Šahs nekādi nevēlējās atlaist jaunāko dēlu, tomēr tas stingri palika pie sava nodoma.

Neko darīt, šaham vajadzēja vien sapost dēlu ceļam.

Jaunākais dēls jāja raitā solī un pēc nedēļas jau panāca brāļus.

Tālāk viņi jāja trijatā, līdz aizjāja pie krustcelēm. Skatās: ceļš sadalās trīs atzaros, pie katra ceļa guļ akmens, uz katra akmens — uzraksts. Uz viena akmens rakstīts: «Kurš jās pa šo ceļu, atgriezīsies atpakaļ.» Uz otra: «Kurš jās pa šo ceļu, no pusceļa atgriezīsies atpakaļ.» Bet uz trešā: «Kurš jās pa šo ceļu, to gaida briesmas.»

Vecākais brālis izraudzījās pirmo ceļu, vidējais — otro, bet jaunākais to, pa kuru jājot draud briesmas.

Brāļi šķīrās un aizjāja katrs savu ceļu.

Vidējais brālis jāj un gudro: «Ceļš nav pazīstams, nedrošs. Ja nu ar mani kas notiek? Vai nebūtu prātīgāk jāt kopā ar vecāko brāli?» Tā nospriedis, viņš nogrieza zirgu uz taciņas un piebiedrojās vecākajam brālim. Tālāk viņi jāja divatā.

Brāļi iejāja svešā pilsētā un atlaidās koku paēnā atpūsties.

Tās pilsētas šaha meita, izgājusi uz pils balkona, ieraudzīja brāļus.

«Kā šiem nav kauna zvilnēt tepat manu acu priekšā?» viņa nodomāja un pikti svieda ar ābolu, ko patlaban ēda. Ābols trāpīja vecākajam brālim tieši pa galvu. Viņš apsviedās apkārt un redz: uz balkona stāv skaistule.

«Kazi, šaha meita būs manī ieskatījusies,» viņš nodomāja un palika sēžam ar vidējo brāli pils priekšā.

Vakarā šaha meitas kalpone piegāja pie brāļiem un vaicā:

—    Kālab jūs šeitan kvernat? Kālab neejat prom?

—    Kā lai ejam, ja šaha meita manī ieskatījusies? Viņa man meta pat ar ābolu! — atbild vecākais brālis.

—    Uz karstām pēdām vācieties projām! Ja šaha meita noskaitīsies, viņa jums liks nocirst galvas! — kalpone baidīdama vēl noteica.

Dzirdot šādus vārdus, brāļi nobijās un trīcēdami kātoja no pils tālāk.

Viņi palika dzīvot šai pilsētā un neilgā laikā notērēja visu, ko tēvs bija iedevis līdzi. Nekādu darbu brāļi neprata un nodzīvojās tik tālu, ka bija spiesti gulēt svešas tirgotavas paslieksni.

Visbeidzot abi brāļi nolīga par kalpotājiem: vecākais — vienā traktierī par viras iznēsātāju, bet vidējais — otrā par plova vārītāju.

Tagad paklausieties, kā klājās jaunākajam brālim.

Viņš jāja cauras dienas un naktis, mērodams ceļu no upes līdz upei, no ezera līdz ezeram, no kalna līdz kalnam. Jādams apēda visu ceļamaizi: bija atlicis tikai viens vienīgs sakaltis plācenītis.

Pēdīgi viņš aizjāja līdz avotam, kura malā auga kupla platāna.

Jaunākais brālis piesēja zirgu pie koka, iebāza roku plecu somā un izņēma pēdējo plāceni. Pamērcējis to avota ūdenī, pārlauza pušu un jau gribēja ēst, bet te pēkšņi tālumā pamanīja putekļu mākoni. Ielūkojies ciešāk, redz: taisni uz viņa pusi drāž, ko nagi nes, milzīgi liels pērtiķis.

Jaunākais brālis izbijās un uzrāpās kokā. Pērtiķis pieskrēja pie avota, apēda plāceni, tad, pacēlis galvu, pamāja brālim un cilvēka balsī saka:

—    Kāp zemē!

Jaunākais brālis izbijās vēl gaužāk un parāpās augstāk kokā. «Kas zina, šim ar plāceni vēl nepietiek, grib apēst arī mani,» viņš domā.

Pērtiķis tikmēr uzlec uz apakšējā zara un atkal viņam uzsauc:

—    Ei, cilvēk, kāp zemē! Ja mūsu valstībā nejauši ielido putns, tas apsvilina spārnus; ja iemaldās cilvēks, tas apdedzina pēdas. Saki — kālab tu esi šurp atjājis?

Jaunākais brālis nokāpa no koka un izstāstīja pērtiķim visu, kā bija.

—   Ja es nesadabūšu brīnuma lakstīgalu, tēvs nodedzinās mūsu pilsētu un nolīdzinās to līdz ar zemi, — viņš skumīgi beidza stāstīt.

—   Mēdz sacīt: «Kas tevi pabaro vienu reizi, tam paklanies četrdesmit reižu,» — teica pērtiķis. — Es tev par to gribu atdarīt ar labu. Sēdies zirgā! Ja palaimēsies, mēs dabūsim meklēto putnu.

Abi uzsēdās zirgam mugurā un devās ceļā. Aizjāja līdz dārzam, kas bija apjozts ar augstu sētu.

—   Tagadiņ es rakšu pazemes eju, — pērtiķis teica, — bet tu gaidi mani šepat. Ja pēc piecām dienām neatgriežos, jāj atpakaļ, no kurienes esi atjājis.

Tā pasacījis, pērtiķis ķērās pie darba.

Kad bija apritējušas piecas dienas, pērtiķis atgriezās un saka:

—   Es izraku pazemes eju tieši līdz būrim, kurā zem septiņām segām tup lakstīgala. Aizlien pa eju līdz galam un nogaidi, kamēr iemieg sardzes vīri, tad bez liekas tūļāšanās paķer būri ar putnu un nes šurp! Tikai pieraugi: neņem nost pārsegu!

Jaunākais brālis cieši ielāgoja pērtiķa vārdus un nokāpa pazemē. Aiztaustījās līdz ejas galam un sāka gaidīt.

Sardzes vīri — to bija apaļš desmits — drīz vien aizmiga savās vietās. Jaunākais brālis aizlavījās viņiem garām un paķēra būri ar putnu. Viņam sagribējās palūkoties, vai šis ir tas pats brīnuma putns, kas bija nolaidies tēva platānā. Līdzko viņš pacēla pārsega malu, lakstīgala acumirklī sāka pogot, pie tam tik skanīgi, ka brālis apstājās kā apburts un izmeta no rokām būri.

Pamodās sardzes vīri, saķēra jaunāko brāli un aizveda pie turienes šaha.

Sahs pasauca bendi un pavēlēja:

—   Nocērt šim zaglim abas rokas līdz elkoņiem!

Te iejaucās vezīrs.

—   Nesteidzieties nonāvēt brašo jaunekli. Vispirms izdibināsim, kālab viņam šā putna ievajadzējies.

—   Labi, paklausīsimies, ko viņš teiks, — šahs bija ar mieru. Un jaunākais brālis izstāstīja visu, neko neslēpdams.

Tad vezīrs teica šaham:

—   Sūtiet brašuli pēc skaistules, kas guļ zelta lādē. Ja viņš skaistuli pārvedīs, dabūs lakstīgalu.

Šaham nekas nebija iebilstams, un viņš jaunākajam brālim saka:

—   Jāj taisnā ceļā uz to zemi, kur saule riet. Kad būsi jājis deviņus mēnešus, ieraudzīsi pilsētu. Šīs pilsētas šaham ir meita, kas guļ zelta lādē. Ja tu pārvedīsi man šo meiteni, es atdošu tev lakstīgalu, saklmēlīti.

Jaunākais brālis atgriezās pie pērtiķa un izstāstīja visu, kas noticis.

Atkal viņi abi sēdās zirgam mugurā un devās garajā ceļā.

Jāja deviņus mēnešus, līdz vispēdīgi ieraudzīja lielu pilsētu. Apstājās klajā laukā, un pērtiķis no jauna ķērās pie pazemes ejas rakšanas. Viņš raka deviņas dienas un deviņas naktis no vietas. Pabeidzis darbu, atgriezās pie jaunākā brāļa un saka:

—    Es izraku pazemes eju līdz šaha pilij. Ej pa to uz pili, uzkāp pa četrdesmit pakāpienu garām kāpnēm augšā, izej cauri četrdesmit istabām un iznāc uz balkona. Šaha meita tur sēž uz zelta lādes, un viņai apkārt stāv četrdesmit kalpones. Kad šaha meitai uznāks miegs, viņa pacels lādei vāku un iekāps iekšā gulēt. Tu vispirms, pacēlis^vāku, pārbaudi, vai šaha meitai aizvērtas acis. Ja viņa gulēs ar vaļējām acīm, tad droši ņem lādi un nes prom, bet, ja acis būs aizvērtas, lādi neaiztiec!

Jaunākais brālis nokāpa pazemē, kur sākās izraktā eja, aiztaustījās līdz pilij, uzkāpa pa četrdesmit pakāpienu garām kāpnēm, izgāja cauri četrdesmit istabām un paskatījās uz balkona. Redz: sēž šaha meita — neredzēta skaistule, un viņai apkārt stāv četrdesmit kalpones. Pēc brītiņa skaistule iekāpa lādē gulēt, arī kalpones aizsnaudās. Jaunākais brālis pacēla lādes vāku, skatās: šaha meita aizvērusi acis.

Viņš aizmirsa pērtiķa piekodinājumu, noliecās pār meitu un grasījās to jau nomutēt. Taču no viņa karstās elpas skaistules vaigi notvīka un viņa atvēra acis.

—    Ei, cilvēk, kas tev šeit meklējams? — viņa uzsauca.

Kalpones pamodās, pieskrēja pie jaunākā brāļa, sasēja viņam rokas un aizveda viņu pie turienes šaha.

Šahs bez liekas gudrošanas pavēlēja pārdrošnieku sodīt ar nāvi.

Te iejaucās vezīrs.

—   Valdniek, aizsūtiet šo brašuli pēc brīnuma zirga. Ja viņš zirgu pārvedīs, dabūs jūsu meitu.

Šahs tā bija ar mieru un sacīja:

—    Esmu dzirdējis, ka deviņu mēnešu jājumā no šejienes atrodas Kulzamas jūra, bet tās vidū — Dimantu sala. Uz šīs salas dzīvo burvis Orkazi. Viņam pieder zirgs — Kara Kaldirgočs. Šis zirgs vienā acumirklī noskrien tādu ceļa gabalu, ko parasts zirgs spēj tikai mēneša laikā. Dabū man šo zirgu, un es tev atdošu savu meitu.

Jaunākais brālis atgriezās pie pērtiķa, un atkal viņi abi devās ceļā.

Jāja un jāja, šķērsodami stepes un kalnus, līdz aizjāja pie jūras.

Pērtiķis tūdaļ ķērās rakt jūras apakšā pazemes eju. Pēc četrdesmit dienām un četrdesmit naķtīm viņš ar šo darbu tika galā un, atnācis atpakaļ, brālim saka:

—    Es izraku pazemes eju tieši līdz tā zirga priekškājām. Ejas galā uzmanīgi izbāz galvu pa caurumu ārā: Kara Kaldirgočs tūliņās taps tramīgs, bet tu, daudz neprātodams, lien tikai no pazemes laukā un, neļaudams zirgam iezviegties, uzmauc tam galvā, eku, šo tarbu ar auzām un saki tā: «Labais zirdziņ Kara Kaldirgoč! Cik ilgi tu domā atrasties šā ļaunā burvja varā un paciest viņa kūlienus?» To pateicis, veicīgi ņem zirgu ciet!

Stingri aizlicis aiz auss pērtiķa padomu, jaunākais brālis ielīda pazemē un pa izrakto eju, kas stiepās zem jūras apakšas, aizgāja līdz tās galam, kur stāvēja zirgs. Izbāzis galvu laukā, viņš ieraudzīja: Kara Kaldirgočs steliņģī dīžājas, tramīgi smailē ausis un svaida pa gaisu asti.

Brālis — viens divi — izlīda no pazemes, veikli uzmauca zirgam galvā, tarbu ar auzām un saka:

—   Labais zirdziņ Kara Kaldirgoč! Cik ilgi tu domā atrasties šā ļaunā burvja varā un paciest viņa kūlienus?

Tad jaunākais brālis paglaudīja zirgu, uzlēca tam mugurā, iecirta piešus sānos un piemiedza acis. Zirgs papurināja krēpes, un tūliņ tam abos sānos izauga spārni: Kara Kaldirgočs kā ērglis uzlaidās gaisā. No pakaviem tam pašķīda zibens un iespēra burvim tieši pierē. Burvis pamodās.

—    Stāt, stāt! — burvis uzsauca zirgam un, izlaidis garos nagus, dzinās bēglim pakaļ.

Kad Kara Kaldirgočs jau lidoja virs jūras, burvis turpat vai mina viņam uz papēžiem un jau pasniedzās ar roku, lai saķertu zirgu aiz astes, taču zirgs iespēra ļaunajam burvim ar pakaļkājām: burvis iekrita ūdenī un noslīka.

Deviņu mēnešu jājumu Kara Kaldirgočs paveica deviņos mirkļos. Jaunākais brālis skatās: klāt jau pilsēta, bet tās priekšā sēž pērtiķis un kraukšķina riekstus.

—    Ko tagadiņ darīsim? — pērtiķis vaicā.

—   Atdosim Karu Kaldirgoču šaham un paņemsim viņa meitu, — jaunākais brālis atbildēja.

—    Vai tev prāts — atdot tik labu zirgu! Klausies, ko teikšu! Es pārmetīšu kūleni un pārtapšu par zirgu. Tu aizved abus zirgus šaham. Šahs izvēlēsies mani. Tad paņem viņa meitu un dodies pēc putna.

Pērtiķis pārmeta kūleni un pārtapa par tik skaistu zirgu, ka Kara Kaldirgočs tā priekšā šķita tīrais ēzelis.

Jaunākais brālis aizveda abus zirgus uz šaha pili. Šahs pa logu ieraudzīja meļņus, kafn gludā spalva spīdēja un laistījās.

—    Pasauc, vei, to cilvēku! — šahs pavēlēja vezīram. — Mums šādi zirgi noderēs. Ja viņš tos pārdos, nopirksim.

Vezīrs pasauca jaunāko brāli.

—    Cik maksā tavi zirgi? — šahs viņam vaicāja.

—    Par naudu tos nepārdodu, bet vienu zirgu varu iemainīt pret jūsu meitu.

—    Kā darīsim? — šahs apspriedās ar vezīru.

—    Godavīrs nekad neņem savus vārdus atpakaļ. Tīģeris nekad neiet otrreiz pa savām pēdām, — sacīja vezīrs. — Solījums jāpilda!

Tad šahs vaicāja vezīram:

—    Kurš zirgs tev labāk patīk? Izraugies!

Vezīram patika Kara Kaldirgočs.

—    Ek, tu no zirgiem neko nesajēdz! Re, šitas ir kārtīgs zirgs! — šahs teica, rādīdams uz otru zirgu, kas bija pērtiķis, un izvēlējās to.

Pēc tam šahs lika atvest meitu un atdeva viņu jaunākajam brālim kopā ar lādi, kurā viņa gulēja.

Salis lika iemainīto zirgu aizvest uz stalli. Naktī zirgs pārvērtās par pērtiķi, izspraucās caur šķirbu sienā un aizdieba prom.

Tagad paklausieties, kā pa to starpu klājās jaunākajam brālim.

Kad viņš atjāja pie dārza, kur būrī mita lakstīgala, saldmēlīte, pērtiķis jau sēdēja žoga priekšā un kraukšķināja riekstus.

—    Ko tagadiņ darīsim? — pērtiķis viņam vaicā.

—   Atdosim šaha meitu šejienes šaham un paņemsim lakstīgalu, — jaunākais brālis atbildēja.

—    Ek, tu nesapraša! Vai tad var šaha meitu atdot pret putnu? Es pārmetīšu kūleni un pārtapšu par meiteni, kas būs tik izskatīga, ka tai līdzās īstā šaha meita šķitīs kā deviņdesmit gadus veca sieviņa. Tu aizvedīsi mūs abas pie šaha, un viņš izvēlēsies mani.

Pērtiķis pārtapa par skaistu meiteni. Jaunākais brālis ielika abas skaistules katru savā lādē un devās uz pilsētu pie šaha, kam piederēja putns.

Šahs pasauca jaunāko brāli un vaicā:

—    Kas ir, brašuli, vai ar uzdevumu esi ticis galā?

—    Esmu gan, — jaunākais brālis atbildēja.

—    Kur ir šaha meita? — šahs prašņā tālāk.

—   Jūs vēlējāt pārvest vienu meitu, bet es pārvedu divas. Izraugieties, kura jums tīkamāka, un otru atstājiet man!

Atvēra lādes. Abas meitas reizē piecēlās. Ieraudzījis tik diženas skaistules, šahs pagalam apjuka.

—    Kuru lai ņemu? — viņš vaicāja vezīram.

Vezīrs parādīja uz īsto šaha meitu. Tomēr šaham tīkamāka likās tā, par kuru bija pārvērties pērtiķis. Paturējis izraudzīto skaistuli sev, šahs atdeva jaunākajam brālim lakstīgalu, saldmēlīti.

Jaunākais brālis izgāja no pilsētas un uzsēdās Karam Kaldirgočam mugurā. Uzlicis uz viena ceļgala skaistuli ar lādi, uz otra — zelta būri ar lakstīgalu, viņš devās atceļā.

Šahs tikmēr saaicināja pilī pulka ļaužu un sarīkoja tik lepnas kāzas, kādas te nekad agrāk nebija redzētas. Taču dzīru vislīksmākajā brīdī līgava pārvērtās par pērtiķi, izspraucās caur šķirbu sienā un aizdieba prom.

Tagad paklausieties, kas notika tālāk ar jaunāko brāli.

Viņš aizjāja līdz vecajai platānai un ieraudzīja: tās priekšā jau sēž pērtiķis un kraukšķina riekstus.

—    Ko tagad darīsim? — viņš vaicā brālim.

—   Tagadiņ es jāšu mājās, — tas atbild, bet pērtiķis iebilst:

—    Papriekš iegriezīsimies pie manis. Vienu otru dieniņu būsi mans viesis, pēc tam varēsi doties mājup.

—   Tava māja droši vien ir kalnos kādā klints plaisā. Vai es tajā spēšu iekļūt?

Pērtiķis laida vaļā smieklu.

—    Un tu vēl joprojām nezini, kas es esmu? Nāc līdzi!

Jaunākais brālis steidza pērtiķim pakaļ. Abi pārgāja kalnam pāri un atradās koka vārtu priekšā, kurus rotāja skaisti izgriezumi un zelta apkalumi. Viņi iegāja pa vārtiem. Brālis skatās: tur ir brīnumjauks dārzs. Visapkārt zied rozes, pogo lakstīgalas, ūdens malā zied trejlapu āboliņš. Persiki un vīnogas jau nogatavojušās un krīt zemē. Visos četros dārza stūros vīd četri zelta nami un katrā namā — četrdesmit istabas, bet katrā istabā sēž un mācās zinības jaunas skaistules — paradīzes jaunavas.

Pērtiķis pārmeta kūleni un arī pārtapa par jaunu skaistuli.

Trīs dienas jaunākais brālis ciemojās šai brīnišķīgajā dārzā.

Kad viņš saposās doties projām, jaunā skaistule nogrieza no savas matpīnes vienu matiņu un sniedza to viņam, teikdama:

—    Ja tev klāsies grūti, aizdedzini mata galiņu, un es tūliņ ieradīšos.

—    Saki — kālab tu man darīji tik daudz laba, visu laiku palīdzēji? — jaunākais brālis vaicāja.

—    Diezgan sen pirms mūsu tikšanās es reiz zīlēdama uzzināju, ka vienā zemē dzīvo cietsirdīgs šahs, kas saviem pavalstniekiem atņem pēdējo maizes kumosu, bet sev pavēlējis pagatavot dārgum dārgu koku. Uzzināju arī to, ka šim šaham ir trīs dēli un ka jaunākais teicis tā: «Nav labi, ja koka dēļ mans tēvs nopostīs pilsētu un ļaudis paliks bez pajumtes. Es atradīšu un pārvedīšu putnu, kas zog koka lapas.» Tad es nospriedu: «Ja jaunākais dēls ir gatavs upurēt savu dzīvību nelaimīgās tautas labā, kā lai es sēžu tronī bez kādām rūpēm?» Tā es sāku tevi meklēt, līdz sameklēju.

Jaunākais brālis atvadījās no skaistules, patencināja viņu un kopā ar šaha meitu devās ceļā uz mājām.

Viņš jāja, jāja, līdz pēdīgi atjāja tai vietā, kur bija šķīries no brāļiem. Seit viņš apstādināja Karu Kaldirgoču un iegrima domās: «Kur tagadiņ varētu būt mani brāļi? Jāšu izlūkot!»

Atstājis alā šaha meitu un būri ar lakstīgalu, viņš pagrieza zirgu uz ceļa, kuru bija izraudzījies vecākais brālis.

Jaunākais brālis aizjāja līdz pilsētai un tur ieraudzīja, ka vecākais brālis traktierī iznēsā bļodās viesiem viru.

—    Ei, saimniek! — jaunākais brālis pasauca traktiera turētāju. — Liec atnest man viru uz iebraucamo vietu, kas atrodas pretī tavam traktierim!

Vecākais brālis aiznesa viru uz iebraucamo vietu.

—    Sēdies klāt un ieturies kopā ar mani! — jaunākais brālis uzaicināja.

—    Nav atļauts. Par to saimnieks bārsies.

—    Nebārsies! Sēdies vien klāt!

Kad vecākais brālis bija paēdis, jaunākais viņam vaicāja:

—    No kurienes tu būsi, kādu ļaužu?

—    Esmu šejienietis un strādāju traktierī.

—   Nemēģini nu slēpt patiesību! Es tevi tūliņ pazinu. Ja pateiksi taisnību, aizvedīšu tevi uz dzimto pusi.

Vecākais brālis ieraudājās un izstāstīja visu, kas ar viņu bija noticis.

—   Vai tu pazītu savu jaunāko brāli, ja viņu satiktu? — jaunākais brālis vaicāja.

—    Pazītu.

—   Bet kā?

—    Reiz, kad mēs vel bijām mazi puikas, es saposos jat uz upi zirgus dzirdināt un viņš man lipa klāt kā dadzis, saukdams: «Es arī gribu jāt!» Zirgs viņam iespēra, un kopš tā laika jaunākajam brālim no zirga pakava uz kreisā pleca palikusi rēta.

—    Kāpēc tu toreiz nepavizināji mazāko brālīti?

—    Tāpēc, ka nemīlēju viņu.

—    Vai tava brāļa rēta nav līdzīga šai rētai? — To teikdams, jaunākais brālis atrāva vaļā krekla apkakli un atsedza kreiso plecu.

Vecākais brālis nokrita viņam pie kājām un rūgti ieraudājās.

Jaunakais brālis viņu piecēla, noslaucīja viņam asaras, aizveda uz tirgu, kur nopirka labas drēbes un zirgu. Vecākais brālis uzģērba jaunās drēbes, uzsēdās zirgam mugurā, un viņi abi aizjāja meklēt vidējo brāli, kas kalpoja pie plova tirgotāja. Arī šim brālim neklājās labāk kā vecākajam pie viras tirgotāja.

Sameklējis vidējo brāli, jaunākais viņu tāpat ietērpa labās drēbēs un uzsēdināja labā zirgā, pēc tam viņi visi trīs jāja uz dzimto pusi.

Kad vecākie brāļi ieraudzīja, kādas dāvanas tēvam ved jaunākais, viņi aiz skaudības zaudēja sirdsmieru un aizmirsa visu, ko jaunākais brālis viņu labā darījis. Nakti abi norunāja jaunāko nomaitāt.

Pirms atausa rīts, vecākie brāļi piezagās pie jaunākā brāļa paklāja, uz kura viņš gulēja, saņēma to aiz četriem stūriem un iemeta upē.

—    Tagad pievāksim zirgu, lakstīgalu un šaha meitu, — viņi sacīja.

Brāļi pārjāja mājās un atdeva tēvam visu, ko bija pārveduši.

Šaha priekiem nebija gala. Šaha meitu viņš pasludināja par vecākā dēla līgavu, aizsūtīja uz harēmu un uzdeva četrdesmit kalponēm to aptecēt. Karu Kaldirgoču nolika stallī, bet būri ar lakstīgalu, saldmēlīti, piekāra pie dārgās platānas zara.

Taču lakstīgala, saldmēlīte, paslēpa galvu zem spārna un nepogoja. Ja kāds Karam Kaldirgočam raudzīja pieiet no priekšas, tas koda, ja raudzīja pieiet no mugurpuses, spēra un neviena nelaida sev klāt. Šaha meita, kuru aptecēja četrdesmit kalpones, gulēja zelta lādē un necēlās.

Tagad paklausieties, kā klājās jaunākajam brālim.

Izpeldējis krastā, viņš atguvās un atminējās matu, ko bija iedevusi jaunā skaistule. Viņš to aizdedzināja. Tai pašā mirklī

skaistule parādījās viņa priekšā zelta tronī, kam apkārt stāvēja kalpones.

—    O, cilvēka dēls, kas tev nodarījis ļaunu? — viņa iesaucās un, apsēdinājusi jaunāko brāli savā tronī, lika kalponēm aiznest viņu uz to zemi, kur valdīja cietsirdīgais šahs.

Atstājusi troni aiz pilsētas, jaunā skaistule roku rokā ar jaunāko brāli devās uz šaha pili.

Šahs tobrīd sarunājās ar vezīru.

—    Ko lai iesāku, kā lai aizdzenu skumjas, kas māc manu sirdi? — šahs vezīram gaudās. — Lakstīgala ne reizes nav pogojusi, zirgs — ne reizes iezviedzies, šaha meita nenāk laukā no zelta lādes.

Tēviņš pamanīja pils pagalmā jaunu svešinieku.

—    Ei, puis, panāc šurp! — šahs viņam uzsauca.

Jaunākais brālis paskatījās uz tēva troni un ieraudzīja, ka

tam abās pusēs sēž vecākie brāļi.

Jaunākais brālis paspēra vienu soli uz troņa pusi: tūliņ lakstīgala, saldmēlīte, iepogojās tik skaļā balsī, ka vai sirdi vilka laukā.

Jaunākais brālis paspēra otru soli: un Kara Kaldirgočs, kas stāvēja stallī, skaļi iezviedzās. Kad jaunākais brālis paspēra trešo soli, šaha meita mirklī izkāpa no lādes, paņēma rokās zelta tamburīnu un četrdesmit kalpoņu ielokā sāka griezties dejā.

Šahs, to redzēdams, nopriecāties vien nevarēja.

—    Svešiniek, tu atnesi laimi manā namā! — viņš sacīja un uzbēra tam uz galvas trauku ar zelta monētām.

Taču jaunākais brālis sacīja:

—       Es neesmu svešinieks. Pavaicājiet lakstīgalai, saldmēlī. tei, un viņa jums visu izstāstīs.

—    Kur tu esi dzirdējis, ka putns runātu? — šahs izbrīnījās.

Taču lakstīgala negaidot ierunājās cilvēka balsī un šaham

visu izstāstīja no viena gala līdz otram.

Nu šahs redzēja, ka viņa valdīšanai pienācis gals, jo ļaudis, dabūjuši zināt, kas izglābis no nelaimes un posta pilsētu, pieprasīja, lai zemi turpmāk pārvalda jaunākais šaha dēls.

Ļaunais šahs ar vecākajiem dēliem ņēma kājas pār pleciem un aizmuka no pilsētas.

Četrdesmit dienas no vietas jaunākais šaha dēls mieloja visus, kas ieradās viņa un šaha meitas kāzās.

Tā tauta bija paglābta no šaha cietsirdības, bet jaunākais šaha dēls sagaidījis savu ilgu un sapņu piepildīšanos.

MUSOFIRBEKS

Sensenos laikos netālu no Urgenčas dzīvoja divi nabadzīgi vīri — divi draugi, vārdā Kuldašs un Juldašs. Visu cauru gadu — gan vasarā, gan ziemā, gan tveicē, gan spelgoņā — Kuldašs ganīja stepē lopus, bet Juldašs staigāja apkārt pa mājām un uzņēmās darīt jebkuru melnu darbu, kas pagadījās. Draugi satikās tikai vēlu vakarā, kad noguruši pārnāca mājās. Tad, sēdēdami pie pavarda, abi stāstīja viens otram, ko dienā piedzīvojuši un dzirdējuši.

Kādu nakti Juldašs redz sapni: divas lielas zvaigznes un viena maziņa noripo no di^esīm un ieslīd tieši viņam azotē.

Nākamajā dienā Juldašs visu laiku domāja par šo sapni, bet vakarā, kā allaž bija radis, to izstāstīja draugam.

Noklausījies un brītiņu padomājis, Kuldašs sacīja:

—    Paklau, pārdod man savu sapni!

To dzirdot, Juldašs palika ar vaļā muti.

—   Vai tu, draugs, pie pilna prāta? Kur tas dzirdēts, ka sapņus pārdotu!

—   Mīļais draugs, — Kuldašs neatstājās, — pārdod man šo sapni!

—    Lai notiek, ja tik dikti vēlies. Bet ko tu man par to dosi?

Kuldašs pavīpsnāja un sacīja:

—    Kas saskaitīs, cik gadus es jau ganu kišlaka' lopus, tomēr pa šo laiku esmu nopelnījis tikai gadu vecu kumeliņu. Vairāk man nekā nav. Ņem to pašu par savu sapni! Tā ir visa mana bagātība.

—    Norunāts, — Juldašs bija ar mieru.

1 Kišlaks — ciemats Vidusāzijā. (Tulk.)

Kuldašs izvilka no azotes pusi plāceņa un sniedza to Juldašam. Abi draugi ilgi kratīja viens otram roku, vēlēdami: «Kaut tu pieredzētu labākas dienas!»

Juldašs vēl piebilda:

—   Ja tev uzsmaidīs laime un dzīve sāks iet uz labo pusi, neaizmirsti arī mani!

Vakarā, kad visi ļaudis sapulcējās kišlaka ielā pastaigāties, draugi aizgāja turp, un Kuldašs sanākušos uzrunāja:

—   Tēvi, tēvoči, brāļi, uzklausiet mani! Es ilgus gadus ganu kišlaka lopus. Nevienu jūsu lopu neesmu nedz piesavinājies, nedz nozadzis. Un pa šo laiku ēdu jūsu maizi. Tad dodiet man savu svētību — gribu doties tālā ceļā! Ja vēlaties, ņemiet par ganu manu draugu Juldašu. Viņam varat uzticēt lopus tikpat droši kā man.

To pateicis, Kuldašs paklanījās ļaužu priekšā. Kišlaka iemītnieki viņa.vārdus uzklausīja un atļāva viņam doties projām, bet par ganu iecēla Juldašu.

Šķiroties ļaudis Kuldašam vēl teica šādus vārdus:

—   Mums nav iemesla uz tevi gremzties. Mūsu maizi tu neēdi par velti, pats biji nopelnījis. Ar tavu darbu un tevi pašu mēs bijām mierā. Lūdzams, arī tu neturi uz mums ļauna prātaf

Otrā rītā draugi atvadījās. Juldašs aizdzina lopus uz stepi ganībās, bet Kuldašs devās ceļā. Viņš gāja pa pazīstamiem un nepazīstamiem ceļiem, šķērsoja daudzas stepes un tuksnešus, kāpa pāri kalniem un cēlās pāri lielām un mazām upēm. Ceļā daudz grūtību un sūruma pieredzēja. Pēdīgi pēc septiņpadsmit dienu un nakšu gājuma, kad saule jau taisījās rietēt, viņš pienāca pie pils, ko apjoza augsta siena. Vārti jau bija aizbultēti. Kuldašs sameklēja sienmalē piemērotu vietu un nolikās pasnaust.

Piepeši tālumā atskanēja pakavu dipoņa. Kuldašs paskatījās, taču neko nevarēja saredzēt, jo visu ietina tumsa. Dipoņa nāca aizvien tuvāk un tuvāk.

Nu Kuldašs samanīja, ka taisni pie viņa auļo jātnieks, aiz pavadas vezdams otru zirgu. Apstādinājis zirgu Kuldaša priekšā, jātnieks ātri pačukstēja:

—    Se zirgs! Drīz būs klāt!

Viņš pasniedza Kuldašam otrā zirga pavadu un pats pagaisa tumsā. Kuldašs pārsteigts palika stāvam, turēdams zirgu aiz pavadas un nekādi nespēdams tikt gudrs par notikušo.

Necik ilgi, atjāja cits jātnieks un sacīja:

—    Sēdieties zirgam mugurā, un jāsim!

Kuldašs apjucis kavējās, prātodams, ko tas varētu nozīmēt, taču jātnieks satraukts steidzināja:

—   Žiglāk! Man dzenas pakaļ.

Kuldašs, daudz nedomādams, uzlēca zirgā un aizjāja svešiniekam līdzi, paļaudamies savam liktenim. Skubinot zirgus, abi klusēdami jāja ilgu laiku. Pamazām ausa diena, un Kuldašs redzēja, ka viņa ceļabiedrs ir daiļš un stalts jauneklis. Svešinieks savukārt izbrīnīts raudzījās Kuldašam sejā. Kuldašs saprata, ka jauneklis bija cerējis ieraudzīt pavisam citu cilvēku.

Uzlēca saule, bet viņi aizvien vēl jāja. Visapkārt pletās plaši lauki, zaļu birztalu pavēnī ganījās zirgi, kamieļi, govis, aitas, kazas. Zemnieki dzina vēršus un ēzeļus, kas bija apkrauti ar kviešu nastām.

Beidzot svešinieks ierunājās:

—    Cilvēks sirds dziļumos priecājas, ardams zemi ar pieciem sešiem vēršu pāriem un redzēdams, kā vējā viļņojas zaļa kviešu druva, vai nav tiesa?

Tomēr Kuldašs joprojām cieta klusu, un svešiniekam bija skaidrs, ka šis vīrs nav no zemniekiem.

Svešinieks ar gudru ziņu izprašņāja tālāk Kuldašu, tā izdibinot, vai viņš nav tirgonis, ratnieks vai namdaris. Taču Kuldašs šādas svešā runas klausījās vienaldzīgi.

Tad viņiem ceļā patrāpījās liels govju ganāmpulks, kas izklaidus plūca zāli plašā pļavā. Svešinieks Kuldašam sacīja:

—   Jādomā, ka, ganot šādu govju baru, cilvēks nespēj vien nopriecāties.

Nu Kuldašs atguva valodu un sāka runāt:

—    Cienījamais svešiniek, jūs nule mani izprašņājāt par to, no kā es nenieka nesaprotu, tālab arī klusēju. Bet gana darbs man ir pazīstams un mīļš. Varu jums teikt, ka tas, kurš nav ganījis lopus, tikpat kā nav dzīvojis pasaulē! Gana sirds priecājas, kad viņš redz, kā lopi turpat viņa acu priekšā jo dienas jo kļūst brangāki, kā teliņi aug, lēkā un meņģējas, vai kad viņš dzird ļaudis sakām: «Paldies krietnajam ganam!» Jā, tas patiesi ir liels prieks!

—   Hm . .. jā … — svešinieks nomurmināja. Iecirtis zirgam ar pletni, viņš Kuldašam atgādināja: — Žiglāk dzeniet zirgu!

Viņi vēl jāja ilgi, ilgi. Kad sāka mocīt izsalkums, abi nokāpa no zirgiem, pagatavoja maltīti, pabaroja zirgus un atkal jāja tālāk.

Reizēm svešinieks uzdeva Kuldašam visādus jautājumus, reizēm pats stāstīja kādu atgadījumu.

Daiļais džigits bija visai iznesīgs un tīkams sarunu biedrs. Kuldašs ar prieku viņā klausījās un apbrīnoja viņa prāta asumu un smalkumu. Jau iepriekš Kuldašs pateicās gan svešiniekam, gan draugam Juldašam par šo ceļojumu, kaut gan vēl nezināja, kā tas beigsies.

Bija skaidrs, ka svešinieks, neuzbāzīgi iztaujājot Kuldašu, gribēja izdibināt, kas viņš par cilvēku. Vai neslēpj sirdī viltu, vai ir godavīrs?

Vienreiz atpūtas laikā svešinieks sacīja:

—   Ja jums nav apnikusi mana runāšana, varu pastāstīt kādu notikumu.

—   Mīļuprāt paklausīšos, — Kuldašs atbildēja. — Vaļsirdīgi sakot, man jūsu runas pacilā prātu un priecē sirdi.

Svešinieks iesāka:

—    Senos laikos dzīvoja kāds vecs un gudrs vīrs. Viņam bija trīs dēli. Vecākajam bija divdesmit gadu, vidējam — astoņpadsmit, bet jaunākajam — sešpadsmit. Kādu reizi vecais vīrs savārga un nolikās slimības gultā. Pieredzējuši dziednieki un vārdotāji viņu ārstēja gan ar lūgšanu vārdiem, gan ārstniecības zālītēm, tomēr ne lūgšanas, ne zāles nelīdzēja. Vecais vīrs juta, ka tuvojas pēdējā stundiņa. Viņš sirdī jau atvadījās no šīs zemes dzīves, ataicināja pie sevis dēlus un vēlēja viņiem allaž būt godīgiem, taisnīgiem un iztikt no sava darba augļiem. Pēc tam pasauca katru dēlu atsevišķi, lai aprunātos zem četrām acīm. Vecākajam dēlam viņš sacīja:

«Mans dēls, dārzā zem vecās granātābeles aprakts pods ar zeltu. Tavi brāļi vēl ir pārāk jauni. Viņi nesaprot, kas ir nauda, bet tu esi pieaudzis džigits un visu saproti. Paņem šo zeltu sev, tērē to ar apdomu un rūpējies par brāļiem! Palīdzi viņiem — esi tēva vietā!»

Vecākais dēls aizgāja no tēva bezgala apmierināts, pie sevis domādams: «Tēvs mani mīl vairāk par brāļiem. Man vienīgajam uzticēja savu noslēpumu!»

Pa to starpu tēvs ataicināja pie sevis vidējo dēlu un viņam sacīja:

«Mans dēls, dārzā zem granātābeles aprakts pods ar zeltu. Tavs vecākais brālis ir jau liels un pats pratīs nopelnīt sev maizi. Bet jaunākais — vēl pārāk jauns. Viņš nesaprot, kas ir nauda. Paņem šo zeltu sev un palīdzi jaunākajam un, ja būs vajadzība, palīdzi arī vecākajam! Vispār klausi vecāko brāli visās lietās un vietās! Cieni viņu tāpat, kā cienīji mani, savu tēvu. Kopā ar vecāko brāli audziniet jaunāko, māciet viņu, jo viņš vēl ir pārlieku jauns.»

Vidējais brālis arī nosprieda: «Tēvs mani mīl vairāk par brāļiem. Man vienīgajam pastāstīja par noslēpto zeltu!»

Pēdīgi tēvs ataicināja pie sevis jaunāko dēlu un viņam mīļi sacīja:

«Manu bērniņ, dārzā zem granātabeles aprakts pods ar zeltu. Tavi brāļi jau ir lieli un paši spēj nopelnīt sev maizi. Bet tu vēl esi pārāk jauns un neviena darba neproti. Paņem šo zeltu sev, bet, ja būs vajadzība, palīdzi arī brāļiem, klausi viņus un mācies!»

Jaunākais brālis tāpat nodomāja: «Tēvs mani mīl vairāk par brāļiem. Viņiem neatklāja savu noslēpumu. Es vienīgais to zinu!»

Pēc pāris dienām vecais vīrs šķīrās no šīs pasaules — un brāļi viņu apbedīja. Pagāja nedēļa. Vecākais brālis vidējam brālim vaicāja:

«Tu izskaties pārāk skumīgs. Vai kas atgadījies?»

«Nekas nav atgadījies,» vidējais brālis atbildēja. «Es, tāpat kā jūs, sērojos pēc tēva.»

Tad vecākais brālis sacīja:

«Tēvs pirms nāves man pavēstīja, ka zem vecās granātābeles aprakts pods ar zeltu, un teica, lai es to paņemot. Šodien atraku zemi, taču zelta tur neatradu. Vai tev arī tēvs bija ieminējies par šo zeltu? Kazi, tu to esi pievācis?»

«Jā, tēvs man tika teicis, un arī es atraku zemi apakš granātābeles, taču tur nekā neatradu. Es, brāl, runāju taisnību!»

«Ja tā, tad droši vien arī jaunākajam tēvs būs pavēstījis par zeltu. Ej pasauc brāli!»

Brā|i ataicināja jaunāko un pavaicāja viņam par zeltu. Jaunākais brālis atbildēja:

«Tēvs man teica gan par zeltu. Arī es atraku zemi apakš granātābeles, taču tur nekā neatradu.»

Vecākais brālis, brīdi padomājis, sacīja:

«Mani brāļi, tēvs nevarēja mūs mānīt. Viņš bija apracis zeltu zem vecās granātābeles. Un zeltu paņēmis viens no mums trim. Ja jūs neatzīsieties, vajadzēs iet pie tiesneša. Dodu laiku līdz rītam. Padomājiet!»

No rīta vecākais brālis atkal saaicināja brāļus kopā, tomēr neviens neatzinās, ka zeltu būtu ņēmis. Tad visi trīs devās pie tiesneša. Tiesnesis norādīja katram brālim vietu un uzaicināja apsēsties.

«Mani bērni, kāda vajadzība jūs spieda pie manis ierasties?» viņš vaicāja. «Esmu gatavs jūs uzklausīt.»

Pirmais piecēlās vecākais brālis. Viņš sāka stāstīt:

«Mēs esam trīs brāļi. Pirms sešām dienām mums nomira tēvs. Mirdams viņš katram no mums pavēstīja, ka dārzā zem granātābeles apracis podu ar zeltu. Kad tēvs aizvēra acis uz mūžu, mēs katrs ātrākām zemi apakš granātābeles, taču zelta tur nebija. Man domāt, tēvs nebūs mūs mānījis, gulēdams uz nāves cisām. Zeltu paņēmis kāds no mums trim, tomēr neviens negrib atzīties. Jums, tiesneša kungs, ir liela pieredze un dzīves gudrība. Esam pārliecināti, ka jūs pratīsiet iespaidot to, kurš paņēmis zeltu, un viņš atzīsies.»

Tiesnesis iegrima domās, pēc tam pastāstīja brāļiem kādu senu notikumu.

«Tālos aizlaikos,» tiesnesis sāka stāstīt, «kāds jauns džigits ieskatījās vienā meitenē. Viņi iemīlēja viens otru un nolēma apprecēties. Taču pie šīs meitenes atsūtīja preciniekus kāds cits puisis, un meitenes tēvs un māte apsolīja meitu viņam par sievu. Kad tuvojās noliktā kāzu diena, meitene aizgāja pie sava iemīļotā un teica: «Redzams, mums nav lemts būt laimīgiem,

jo tēvs un māte mani sadomājuši atdot citam par sievu. Ko mums atliek darīt? Ja mēs nepakļausimies ļaužu likumiem un ieražām, mūs nomētās ar akmeņiem. Veltīgi būtu pretoties. Tāpēc es atnācu no tevis atvadīties.» Tad džigits meitenei sacīja: «Tu runā prātīgi. Es gribu tev ko lūgt. Ja tu apsolies manu lūgumu izpildīt, tad pateikšu, kāds tas ir, un pēc tam es no tevis atvadīšos. Ja ne, rīkojies, kā pati vēlies.» — «Saki vien,» meitene teica. «Ja varēšu izpildīt tavu lūgumu, skaidrāks par skaidru — izpildīšu.» Džigits sacīja: «Savu kāzu dienā, kad beigsies kāzu ceremonija, apsolies atnākt pie manis, un tad es no tevis atvadīšos.» Meitene bija ar mieru. Pienāca kāzu diena. Līgavu aizveda uz līgavaiņa māju un, pēc senajām paražām, atstāja krāšņi uzpostā istabā. Meitene visādi mēģināja tikt ārā, lai aizietu pie mīļotā atvadīties, taču nekādi nevarēja. Kad beidzās kāzu dzīres, istabā ieveda līgavaini. Viņš piegāja pie līgavas un redzēja, ka viņa, bēdu nomākta, domīgi sēž. «Kālab jūs esat tik bēdīga?» viņš vaicāja. «Šodien taču ir mūsu abu līksmes diena!» Tad līgava izstāstīja līgavainim visu: kā viņa kopā ar džigitu mācījusies,^ viņi iemīlējuši viens otru, kā sadomājuši precēties, bet vecāki viņu nolēmuši izdot pie cita, kā viņa devusi vārdu savu kāzu dienā aiziet pie viņa atvadīties un kā šo solījumu viņa neesot turējusi. Noklausījies līgavas vārdus, līgavainis sacīja: «Ja esat devusi solījumu, tad aizejiet pie viņa un atvadieties.» Meitene tūlīt piecēlās un gāja uz džigita māju. Kad viņa tur ieradās, džigits neizsakāmi izbrīnījās un vaicāja: «Kā? Tu lūdzi atļauju savam vīram, un viņš tev noticēja?» Meitene džigitam paskaidroja, ka viņa savam līgavainim visu atklāti izstāstījusi, neko neslēpdama, un viņš viņai atļāvis aiziet pie mīļotā cilvēka atvadīties.

Džigits tad sacīja: «Ja vīrs tev noticēja un ļāva atnākt pie manis, viņa vīrišķība un augstsirdība liek man atteikties no tavas mīlestības. Es nevaru krāpt šādu cilvēku. Vēlu jums laimi kopīgajā dzīves ceļā!» Un tā viņš šķīrās no savas iemīļotās. Meitene aizgāja no džigita mājas, bet viņu ceļā uz vīra māju notvēra zagļi. Zagļu barvedis redzēja, cik meitene ir skaista, un pavēstīja, ka ņemšot viņu sev par sievu. Vedot meiteni, viņš tai vaicāja, kāpēc tā tik vēlā stundā klīst viena pa āru. Meitene pastāstīja, kas tam par iemeslu: viņa atvadījusies no džigita

tin gājusi atpakaļ pie vīra. Zagļu barvedis, to dzirdot, izbrīnījās ne pa jokam un sacīja:

«Džigits un tavs virs ir godavīri. Arī mēs neatpaliksim no viņiem un parādīsim augstsirdību. Saki — kur dzīvo tavs vīrs? Mēs tevi pavadīsim, lai neviens tev nenodara pāri.»

Pēc barveža pavēles meiteni aizveda uz viņas vīra māju.»

Šajā vietā tiesnesis pārtrauca stāstu.

Arī svešinieks apstājās stāstīt un Kuldašam vaicāja:

—   Kuram, jūsuprāt, pēc taisnības pieder meitene: džigitam, kas viņu mīlēja, līgavainim vai zagļu barvedim?

—    Līgavaiņa cēlā rīcība ir vērtējama augstāk par pārējoaugstsirdību, jo viņš ar savu paraugu pamudināja džigitu rīkoties cēlsirdīgi. Iespējams, ka šis džigits, paņēmis no mīļotās meitenes solījumu atnākt pie viņa atvadīties, bija domājis viņu nolaupīt, taču viņas vīra augstsirdība lika viņam apdomāties. Ari zagļu barvedis rīkojās augstsirdīgi, tāpēc ka bija sapratis līgavaiņa un meitenes mīļotā cēlo rīcību.

Svešinieks piekrizdams palocīja galvu un atsāka stāstīt tālāk.

—   Vispirms atļaujiet man pabeigt stāstu par podu ar zeltu. Arī tiesnesis brāļiem vaicāja, kurš no šiem trim vīriem ir visaugstsirdīgākais.

Vecākais brālis sacīja:

«Visaugstsirdīgākais ir džigits, kas mīlēja meiteni, jo viņa bija atnākusi pie viņa mājā divas reizes un viņš abas reizes izturējās pret viņu cēlsirdīgi.»

Vidējais brālis sacīja:

«Visaugstsirdīgākais ir līgavainis, jo viņš, nepazīdams meiteni, ticēja viņai un ļāva aiziet pie mī(otā atvadīties.»

Bet jaunākais brālis sacīja:

«Visaugstsirdīgāk izturējās zagļu barvedis, tāpēc ka viņš ne tikai neaptraipīja meitenes godu, bet arī neiekāroja viņas drēbju, lika pat viņu pavadīt uz māju, lai pa ceļam nekas ar viņu neatgadītos.»

Tad piecēlās tiesnesis un sacīja:

«Nu tā, jūsu strīds ir izšķirts. Tikai zaglis aizstāv zagli. Jaunākais brāli, sadaliet zeltu, kas atrodas podā, savā starpā? Tēvs taču jums vēlēja palīdzēt brāļiem.»

Jaunākais brālis neapstrīdēja tiesneša lēmumu, un brāļi, apbrīnodami cienījamā vīra gudrību, priecīgu prātu atgriezās mājās.

Pabeidzis stāstu, svešinieks likās uz auss. No rīta kopā ar Kuldašu viņi no jauna devās ceļā. Jāja augu dienu un nakti, līdz pēdīgi nonāca lielā pilsētā. Svešinieks pilsētā nopirka māju un, iekārtojis to ar visu dzīvošanai nepieciešamo, Kuldašam sacīja:

—    Aizej pie kvartāla vecākā un uzaicini viņu un vēl dažus •cienījamus pilsētas iedzīvotājus pie mums ciemos.

Kad Kuldašs atgriezās, svešinieks teica:

—    Mājās viss jau sagatavots ciemiņu uzņemšanai. Sagaidi viņus, kā klājas!

To pateicis, svešinieks noņēma cepuri, un viņam pār pleciem noslīdēja garas bizes. Pārsteigtais Kuldašs tikai tagad ieraudzīja, ka svešinieks ir nevis džigits, bet gan skaista, jauna sieviete.

—    Pēc mielasta ciemiņiem paziņojiet, — viņa sacīja, — lai mūs abus salaulā. No šīs dj^nas jūs būsiet mājas saimnieks un ģimenes galva, bet es — jūsu sieva.

Kad pēc kāzām bija pagājušas dažas dienas, sieva Kuldašam sacīja:

—    Tagad papūlieties iegūt sev paziņas un draugus hana pilī, uzaiciniet viņus ciemos un, ja viņi jūs aicinās, ejiet arī jūs pie viņiem paciemoties. Kas zina, ar viņu palīdzību jūs iekārtosieties hana pilī darbā!

Nepagāja ne pāris mēnešu, un Kuldašs jau strādāja hana pilī. Viņš izcēlās ar savu prātu un apķērību un īsā laikā iemantoja apkārtējo ļaužu cieņu. Šeit viņu sauca par Musofirbeku, tas nozīme — Beku ceļotāju.

Kuldašam klājās jo dienas, jo labāk. Tomēr pilī viņam bija ne tikai draugi, bet arī nedraugi, jo daudzi pils galminieki viņu apskauda. Viņi mēļoja:

—    Nez kāds svešzemnieks, kas vēl nav paguvis pilī ne lāgā degunu apsildīt, jau daudzas reizes saņēmis no hana dāvanas, bet mēs, vecie, uzticīgie kalpi, nedabūnam nekā!

Neapmierinātie sāka perināt pret Musofirbeku ļaunus nodomus.

Vienreiz sieva Kuldašam sacīja:

—   Hans mūs jau daudzkārt apveltījis ar dāvanām. Nenāktu par ļaunu arī viņu uzaicināt pie mums uz dzīrēm.

Musofirbeks uzklausīja sievas padomu un ielūdza hanu pie sevis ciemos.

Pirms hans izšķīrās, vai pieņemt Musofirbeka ielūgumu, viņš pavēlēja savam vezīram:

—    Aizej un izdibini, kā dzīvo Musofirbeks, — vai laba viņam māja un vai daudz pieder mantas? Kazi, apciemodami viņu, varam iekrist kaunā.

Vezīrs pārģērbās par vienkāršu cilvēku un, aizgājis pie Musofirbeka mājas, sāka lūrēt caur vārtu spraugu pagalmā. Te viņš pamanīja Musofirbeka sievu. Pārsteigts iegāja pagalmā un viņai sacīja:

—    Tad, re, kur tu, skaistulī!, dzīvo! Tur, pie pilsētas sienas, tu mani apvedi ap stūri un izslīdēji man no rokām. Bet tagad, varu apzvērēt, tu nekur vairs neizspruksi!

Un viņš satvēra viņu aiz rokas.

Jaunā sieviete izrāvās un, saukdama palīgā, ieskrēja mājā.

Kalpi vezīru noturēja par varmācīgu laupītāju un sāka zvetēt ar nūjām. Piekautais vezīrs atgriezās pilī pilns apņēmības atriebties. Viņš aizgāja pie hana un ar lielu sajūsmu .viņam stāstīja, cik Musofirbeka sieva ir skaista.

—   Tik skaista sieviete var būt vienīgi hana sieva, — viņš beigās piemetināja.

Hans sapulcināja vezīrus un kopā ar viņiem apspriedās, kā Musofirbekam atņemt sievu.

Viņi ilgi sprieda, līdz nosprieda pastrādāt netīru darbu. Otras dienas rītā hans ataicināja Musofirbeku un viņam pavēstīja:

—    Es neiešu pie tevis ciemos, jo man savārgusi meita. Viņu var izdziedināt vienīgi tīģerienes piens. Jāj un sadabū šo pienu!

Musofirbeks noskumis atgriezās mājās. Sieva viņam sacīja:

—    Palūdz hanam četrdesmit dienu laika.

Hans to atvēlēja.

Musofirbeks ar jāšanu pēc piena nesteidzās. Sieva viņam trīsdesmit astoņas dienas neļāva atstāt mājas un tikai trīsdesmit devītajā, iedevusi gredzenu, sacīja:

—    Laiks doties ceļā. Kad tiksiet ārā no pilsētas, jājiet uz to pusi, kur saule lec. Pēc trim jūdzēm kreisā pusē ieraudzīsiet taciņu. Pagrieziet zirgu pa to un jājiet vēl pusjūdzi uz priekšu — tur būs liels laukums. Apturiet zirgu laukuma vidū ar galvu uz saullēkta pusi un paņemiet rokā gredzenu: tai pašā brīdī jūsu priekšā nostāsies tīģeriene. Tikai neizbīstieties! Pagrieziet zirgu uz vietas sev apkārt — un tūliņ no visām pusēm sanāks liels pulks tīģerieņu. Arī tad neizbīstieties! Turot rokā gredzenu, pagrieziet zirgu ar galvu uz tā ceļa pusi, pa kuru bijāt jājuši, un dodieties taisnā ceļā uz hana pili! Hanam pasakiet tā: «Mīļais han, te būs tīģerienes! Varat tās slaukt, cik vajadzīgs. Baiļodamies, ka nepārvedu piena par maz un ka tālab būtu jājāj otrreiz tam pakaļ, es atvedu šurp pašas tīģerienes.»

Kā sieva bija pamācījusi, tā Musofirbeks izdarīja.

Viņš atveda tīģerienes uz pili, u'n hans, tās ieraudzījis, sāka drebēt kā vīksnas lapa. Vezīri un galminieki aizmuka kur kurais un paslēpās.

Aiz šausmām stingdama, hans Musofirbekam sacīja:

—    Tencinu! Es uzdevu tev šo darbu, lai tevi pārbaudītu. Dzen prom tās briesmones, iekāms nav notikusi nelaime!

Musofirbeks izveda tīģerienes no pilsētas un noglabāja gredzenu. Tīģerienes mirklī pazuda.

Hans tagadiņ vēl vairāk turēja uz Musofirbeku ļaunu prātu. Viņš sasauca vezīrus un sāka apspriesties. Pēc ilgas un garas prātošanas viņi izlēma, ka no rīta pie hana ieradīsies mantzinis un paziņos, it kā no mantu kambariem pazuduši četri lieli stieņi zelta. Tad viņš Musofirbekam pavēlēs tos atrast.

Otrā rītā sieva Musofirbekam sacīja:

—    Ja hans tev uzdos jaunu darbu, atkal pieprasi četrdesmit dienu laika.

Tiklīdz Musofirbeks bija ieradies pilī, pie hana atskrēja mantzinis un paziņoja, ka pazuduši četri stieņi zelta. Hans tūliņ pagriezās pret Musofirbeku un sacīja:

—    Jums jāatrod pazudušais zelts!

Musofirbeks zemu palocījās hana priekšā un lūdza atvēlēt četrdesmit dienu laika.

Hans atvēlēja.

Musofirbeks atgriezās mājās pie sievas un tur mierīgi aizvadīja trīsdesmit astoņas dienas. Trīsdesmit devītajā sieva iedeva viņam gredzenu un pateica, uz kurieni un kam tas aizvedams. Lieki nekavēdamies, viņš devās ceļā. Atjājis vietā, kuru sieva bija norādījusi, Musofirbeks ieraudzīja brīnumjauku dārzu. Te ziedēja puķes, pogoja lakstīgalas, zaļoja mauriņš, taču nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Negaidot no tālienes atskanēja dziedāšana un, necik ilgi, pie Musofirbeka pienāca jaunas skaistules. Vecākā paaicināja Musofirbeku tuvāk un pavaicāja, no kurienes viņš un kādā vajadzībā ieradies. Musofirbeks paņēma rokā gredzenu, un, zemu palocījies skaistules priekšā, pasniedza to viņai. Skaistule izbrīnījās.

—    Izrādās, jūs esat mūsu svainis, — viņa sacīja. — Jūsu sieva ir mūsu nolaupītā māsa.

Viņa aicināja svaini viesu istabā un cēla priekšā bagātīgu mielastu. Otrās dienas rītā skaistule kopā ar divām kalponēm un Musofirbeku devās ceļā.

Nepagāja ilgs laiks, un viņi visi sveiki un veseli ieradās Musofirbeka majā. Četrdesmitajā dienā vecākā māsa piecēlās līdz ar gaismiņu, iznāca pagalma vidū, noskaitīja buramos vārdus un sāka soļot pa pagalmu. Un ikreiz, kad viņa spēra soli, zem kājām radās zelta stieņi.

Paņēmis četrus stieņus rokās un iedevis divdesmit sešiem kalpiem pa zelta nastai, Musofirbeks devās uz pili. Kalpus viņš atstāja aiz durvīm, bet pats iegāja troņa zālē un hana priekšā nolika četrus zelta stieņus.

Hans sacīja:

—   Mēs tev teicām, ka pazuduši nevis četri stieņi, bet četri zelta stieņu pāri!

Musofirbeks vaicāja:

—   Tieši četri pāri un ne pāra vairāk?

—    Tieši četri pāri, — hans nekaunīgi atbildēja.

Tūlīt panācās uz priekšu arī visi hana vezīri un viņa melīgos vārdus apstiprināja. Tad Musofirbeks pasauca no aizdurves kalpus un, kad tie ienāca, salīkuši zem smagajām zelta nastām, sacīja:

—   Te būs trīspadsmit pāru stieņu, bet kopā ar šiem diviem pāriem — piecpadsmit. Pavisam trīsdesmit stieņu zelta. Mīļais iian, vai vēl būs kādi uzdevumi?

Hans aiz kauna nodūra galvu un, lūkodamies grīdā, teica:

—   Nē, mums nav vairāk uzdevumu. Ejiet!

Vakarā hans no jauna ataicināja pie sevis vezīrus.

—    Kādu padomu jūs tagad dosiet? Ja jūs nenogalēsiet vienalga kādā vizē Musofirbeku, tad mīlestība pret viņa sievu nogalēs mani!

Viens no vezīriem palūdza hanam atjauju runāt. Hans atļāva, un vezīrs sacīja:

—    Rit no rīta, kad Musofirbeks ieradīsies pilī, mēs visi sēdēsim un izliksimies, ka esam dziļi noskumuši. Musofirbeks vaicās, kas skumjām par iemeslu. Jūs viņam atbildēsiet: «Ak, Musofirbek! Šonakt es redzēju sapni, kas mani pagalam skumdina. Izstāstīju to saviem vezīriem, bet tie nejēgas neprot, kā nākas, iztulkot. Man domāt, vienīgi tu vari šo briesmīgo sapni iztulkot pareizi. Sapnī es redzēju tēvu, māti, vecotēvu un vecomāti, taču neviens no viņiem nevēlējās ar mani runāt. Visi no manis novērsās. Musofirbek, dodieties uz viņsauli, uzmeklējiet tur manus tuviniekus un uzziniet, kāpēc viņi tur uz mani ļaunu prātu.» Re, šāds ir mans padoms! No viņsaules vēl neviens nav atgriezies, arī šis nekauņa Musofirbeks neatgriezīsies, un jūs, dižais valdniek, sasniegsiet sayu loloto mērķi.

Vezīra blēdīgais padoms visiem bija pa prātam.

No rīta sieva Musofirbekam sacīja:

—   Hans droši vien izdomājis jaunu uzdevumu. Lai kādu darbu viņš jums uzdotu, palūdziet, tāpat kā iepriekš, četrdesmit dienu laika.

Kad Musofirbeks ieradās pilī, hans lika viņam doties uz viņsauli un tur izdibināt, kāpēc uz viņu tur ļaunu prātu tēvs, māte, vecaistēvs un vecāmāte.

Musofirbeks zemu palocījās hana priekšā un sacīja:

—   Mīļu prātu un no tīras sirds es izpildīšu jūsu lūgumu, tikai atvēliet man četrdesmit dienu laika.

Hans atvēlēja.

Musofirbeks atgriezās pie sievas un trīsdesmit deviņas dienas dzīvoja mājās. Naktī, pirms atausa četrdesmitā diena, sieva un sievasmāsa, uzvilkušas mugurā vecus kankarus, izgāja aiz pilsētas vārtiem un kādā vietā sagrābās pelnus. Pārnākušas mājās, viņas uzģērba Musofirbekarn novalkātu, ielāpiem klātu halātu, notriepa ģīmi un rokas ar kvēpiem, bet pašu apkaisīja no galvas līdz kājām ar pelniem. Tad uzrakstīja it kā no hana tēva, mātes, vecātēva un vecāsmātes vēstuli, papīrā iededzināja vairākus caurumus, ielika šo vēstuli Musofirbekam rokās un pamācīja, kas tam runājams.

—    Tagadiņ ejiet pie hana uz pili! — sacīja sieva, vēlēdama labu izdošanos.

Skaļi vaimanādams, Musofirbeks iegāja pilī un pasniedza hanam vēstuli.

—    Še, kungs, vēstule! Tajā jūsu tēvs, māte, vecaistēvs un vecāmāte ierakstījuši, kālab viņi tur uz jums ļaunu prātu.

Hans izlasīja vēstuli un, no aizkustinājuma ieraudājies, sāka izprašņāt Musofirbeku par viņsauli, lūdza, lai viņš izstāsta, kā gājis uz turieni un vai ceļš bijis grūts. Pēdīgi vēl pavaicāja:

—   Vai arī mēs varētu turp aiziet?

Musofirbeks atbildēja:

—   Varētu gan. Tikai lieciet atvest uz laukuma simt asis malkas un trīssimt pudus raušu, tad pavēliet visu to sakraut kārtīgā kaudzē. Ja kaudze nebūs kārtīgi sakrauta, var no tās nokrist zemē. Pēc tam lai kāds no apakšas malku aizdedzina. Un jūs, tāpat kā es, četrdesmit dienu laikā pagūsiet aiziet uz viņsauli un atgriezties atpakaļ.

Hans pavēlēja savest laukumā malku un raušus trīsreiz lielākā daudzumā, nekā Musofirbeks bija teicis. Pēc tam viņš savā vietā iecēla Musofirbeku, bet pats ar saviem vezīriem, padomniekiem un citiem galminiekiem uzkāpa uz malkas un raušu kaudzes.

Musofirbeks aizdedzināja malku un hanu kopa ar tā svītu aizsūtīja uz viņsauli, no kurienes neviens neatgriežas.

Kad šis darbs bija padarīts, viņš sapulcināja ļaudis un no viņu vidus izraudzījās sev vezīrus un padomniekus.

Reiz kādā vaļas brīdī Musofirbeks atcerējās, ka bija saticis savu sievu vīriešu drēbēs, un sāka viņu izvaicāt:

—   Mīļā sieva, es līdz šim vēl nezinu, kāds brīnišķīgs gadījums mūs savedis kopā un kāpēc vezīrs tevi tik dikti ienīda un centās mums visādi darīt ļaunu?

Kuldaša sieva pasmaidīja un atbildēja:

—   Mīļais vīrs, tikai tāds vienkāršs un kautrs cilvēks kā jūs varēja līdz šim brīdim man neuzplīties ar savu ziņkārību. Tad klausieties! Jūs jau, domājams, noģidāt, ka es esmu no paradīzes jaunavu pulka. Augu kopā ar savām māsām brīnumskaistā dārzā. Kad jau biju liela meita, mani ieraudzīja tās zemes šahs un sadomāja aizvest uz savu harēmu. Nakti viņa kalpi uzbruka mūsu miteklim, un, kaut gan es raudāju un saucu pēc palīdzības, viņi atveda mani uz pili. Šahs jau noteica kāzu dienu, bet pats aizjāja medībās. Šaham bija vezīrs. Viņš apsolījās mani izpestīt no harēma un aizvest mājās. Es viņam noticēju, jo no paskata šis vezīrs bija godīgs un augstsirdīgs cilvēks. Viņš slepus sagādāja man vīriešu drēbes un uzpirka vienu zirgupuisi, bet pats teicās mani gaidīt pie savas pils sienas. Noteiktajā dienā es pārģērbos vīriešu drēbēs, slepeni aizlavījos uz zirgu stalli un aizbēgu no šaha pils. Zirgupuisis jāja man pa priekšu, vezdams vezīram otru zirgu. Es kā akla gāju pretī savam liktenim, un jāteic — tā bija mana laime, ka pie pils sienas satiku nevis vezīru, bet jūs, mans draugs un pavēlnieki Tagadiņ man skaidrāks par skaidru, ka vezīrs, zemisku jūtu vadīts, bija domājis mani nolaupīt. Vēlāk, ieraudzījis mani šajā pilsētā un uzzinājis, ka esmu jūsu sieva, viņš aiz aklā naida pret mani gribēja par katru cenu pazudināt jūs.

Kuldašs sašutis iesaucās:

—   Nožēlojamais cilvēciņš! Tikai viņa paša atriebības kāre viņu iedzina nāvē!

Tad negaidot Kuldašs iesmējās.

Sieva vaicāja, kālab: viņš smejas. Un Musofirbeks viņai izstāstīja, kā viņš, būdams vēl gans, nopircis no sava drauga Juldaša sapni;

Tagadiņ, — Musofirbeks piebilda, — es saprotu, ka tās divas lielas zvaigznes, kas sapnī bija nokritušas no debesīm, ir mana sieva un viņas masa, bet maza zvaigznīte — mūsu dēls Šadmans. Vai es pareizi iztulkoju sapni?

—    Pareizi, — sieva un sievasmāsa apliecināja.

Musofirbeks atminējās arī savu solījumu, ko bija devis

draugam Juldašam. Izstāstījis vienam no saviem padomniekiem, kur dzīvo Juldašs, viņš lika to sameklēt un atvest uz pili.

Necik ilgi, un padomnieks atveda Juldašu pie Musofirbeka.

—    Lūdzu, džigit, nāciet iekšā! — Musofirbeks iesāka sarunu.

Kopš abu draugu šķiršanās bija daudz ūdeņu aiztecējis, bez tam Kuldašu greznā tērpā bija grūti pazīt.

—   Esmu ieradies, jūsu augstība, — sacīja Juldašs, zemu palocīdamies.

—    No kurienes esat ieradies un kādā nolūkā? —• Musofirbeks vaicāja.

—    Virs, kas mani šurp atveda, teica, ka došot man zemi, lai es varu saimniekot.

—   Vai jums ir bijis draugs, vārdā Kuldašs?

—   Jā, ir bijis. Gans. Vai jūs viņu pazīstat?

—    Sakiet — vai Kuldašu jūs pazītu, ja viņu satiktu? — vaicāja Musofirbeks.

—    Skaidrs, ka pazītu. Neesmu ar aklumu sists! Mēs tak garus gadus abi gulējām zem vienas cauras segas!

—    Labi. Vai viņam bija kādas īpašas pazīmes?

—    Jā, bija gan. Uz labās rokas elkoņa — maza dzimumzīmīte, bet uz kreisās kājas ceļgala — reta. To govs ar ragu bija uzplēsusi.

Musofirbeks parādīja uz elkoņa dzimumzīmīti, un Juldašs tai pašā mirklī pietrūkās kājās, metās draugam klāt un apskāvis to sāka skūpstīt.

Pēc mēneša Musofirbeks draugu saprecināja ar sievasmāsu un sarīkoja varenas dzīres.

Abi draugi, kas bija nākuši no trūcīgo ļaužu vidus, un viņu sievas darīja visu, lai pavalstnieku dzīve kļūtu vieglāka, bet valsts — zeltu un plauktu.

TŪKSTOŠBIZĪTE

Senos laikos Margilanā dzīvoja kāds šahs. Viņam bija trīs dēli un viena meita. Neviena meitene pasaulē nevarēja lepoties ar tik kupliem un bieziem matiem kā princese. Viņa tos pina neskaitāmās bizītēs, un tāpēc ļaudis viņu bija iedēvējuši mīlināmā vārdā — par Tūkstošbizīti.

Šahs bezgala mīlēja savu meitu, bet par dēliem nelikās ne zinis. Prinči to ņēma ļaunā un kādu dienu slepeni aizveda māsu uz kalniem un tur pārdeva mullam.

Princese drīz vien paaugās un iemācījās jāt uz zirga, šaut no loka, rīkoties ar zobenu.

Laiks nestāvēja uz vietas, un Tūkstošbizīte izauga par diženu skaistuli. Ja viņa atvēra acis — tumša istaba tapa gaiša, ja paskatījās uz jaunekļiem — tie krita no kājām zemē.

Vēsts par viņas skaistumu nonāca līdz Kašgaras sultāna ausīm.

—   Manā harēmā trūkst tieši tādas skaistules, — viņš sacīja, glaudīdams sirmo bārdu».

Bez liekas gudrošanas sultāns lika apkraut ar zelta nastām divdesmit kamieļus un aizsūtīja savu pirmo vezīru uz kalniem, lai tas nopērk daudzināto skaistuli.

Vezīrs aizjāja uz kišlaku, kurā dzīvoja Tūkstošbizīte, un redz: pie vienas mājas sapulcējies pulka ļaužu.

Vezīrs vaicā:

—    Kas šeit notiek?

Ļaudis viņam atbild:

—    Šim mullam ir pārmēru skaista meita, vārdā Tūkstošbizīte. Un katrs grib uz viņu paskatīties kauču ar vienu acs kaktiņu, tomēr iekšā iet baidās, jo no viena viņas skatiena visi krīt bezsamaņā.

Vezīrs devās pie mullas un par skaistuli piesolīja divdesmit nastu zelta.

Mulla ne par kādu naudu negribēja skaistuli pārdot, tāpēc ka pats bija nodomājis viņu apņemt par sievu, kaut arī vairs nebija nekāds jaunais.

Vakarā vezīrs uzaicināja mullu uz mielastu, krietni viņu piedzirdīja un atsāka runas par skaistules pirkšanu. Neko lielu neapjēgdams, mulla iekāroja mirdzošo zeltu un bija ar mieru meiteni pārdot.

Vezīrs to tikai vēlējās. Nakti viņš uzsēdināja skaistuli zirgam mugurā un aizauļoja pāri kalniem un ielejām.

Tūkstošbizītei bija bail šķirties no savas dzimtās puses, tomēr gribot negribot vajadzēja vien jāt kopā ar veziru uz Kašgaru.

Kašgaras sultāns, ieraudzījis skaistuli, tūliņ viņā neprātīgi iemīlējās.

Viņš jau nolika kāzu dienu, bet pats nespēja vien nopriecāties par līgavas daiļumu.

Viendien neilgi pirms kāzām Tūkstošbizīte sēdēja uz zelta lievenēm un skumīgi lūkojās uz tālīnajiem kalniem. Tur bija viņas dzimtā puse.

Princesi māca grūtsirdība, jo viņa negribēja kļūt par vecā sultāna sievu.

Negaidot viņa ierauga pa ielu straujā zirgā jājam kādu bramanīgu jātnieku. Viņš piejāj tuvāk. Tūkstošbizīte redz, ka jātnieks ir brīnumdaiļš jauneklis. Abu acis satikās, un jauneklis sagrīļojās, tik tikko noturēdamies seglos.

Arī Tūkstošbizītes sirdi ievainoja viņa acu skatiens. Viņa uzbudināta ieskrēja istabā un savai kalponei vaicāja:

—    Kas ir šis jauneklis?

Kalpone zemu palocījās un atbildēja:

—   Tas ir Šerali, Kašgaras sultāna dēls.

Tūkstošbizīte kopš šā brīža vēl vairāk noskuma, taču Šerali vairs nerādījās.

Tuvojās kāzu diena.

Kašgaras sultāns viendien pavaicāja:

—    Kur pazudis Šerali?

Un viņam atbildēja, ka viņa dēls ir smagi sasirdzis.

To dzirdēdams, sultāns sāka sist sev pa krūtīm un raudāt.

Par sultāna bēdām dabūja zināt skaistule Tūkstošbizīte. Viņa atnāca uz sultāna istabām un sacīja:

—    Kad es dzīvoju kalnos, turienes ļaudis iemācīja mani lasīt dažādas zālītes un ar tām dziedēt slimības. Atļauj man, sultān, paskatīties, kas tavam dēlam kaiš.

Sultāns atļāva. Viņš lika ierasties kalpiem ar palankīnu[1]un aiznest Tūkstošbizīti uz Šerali pili.

Kad Šerali ieraudzīja Tūkstošbizīti, viņam slimību tikpat kā ar roku atņēma.

Tai pašā dienā Šerali un Tūkstošbizīte sarunāja bēgt.

Tūkstošbizīte atgriezās sultāna pilī, pārģērbās vīriešu drēbēs un pa pils dārza vārtiņiem izzagās ārā. Tur viņu jau gaidīja Šerali ar straujiem jājamzirgiem.

Kad sultāns no rīta pamodās, viņam pavēstīja, ka pazudusi skaistule. Tad viņš pavaicāja, kā jūtas Šerali, un viņam atbildēja, ka arī dēls pazudis.

Sultāns uz karstām pēdām lika dzīties bēgļiem pakaļ, taču visapkārt plešas plaša stepe, slienas augsti kalni un ceļu šķērso dziļas upes. Kur lai viņus meklē?

Šerali un Tūkstošbizīte ar straujiem zirgiem auļoja caurām dienām un naktīm, baiļodamies, ka viņus vajātāji nepanāk.

Noguruši un izslāpuši viņi piejāja pie akas, kas atradās stepē. Akas spainis bija tik»milzum liels, ka ar vienu smēlienu varēja pieliet pilnu dīķi. Tomēr izvilkt šo spaini no akas bija pa spēkam vienīgi četrdesmit stipriem vīriem.

Šerali mēģināja vilkt, taču nejaudāja — pietrūka spēka. Tūkstošbizīte iesmējās un ar savu vāro roku vienā rāvienā izvilka spaini no akas un pielēja dīķi pilnu līdz malām.

— Ne velti esmu augusi kalnos! — viņa noteica.

Šerali ķērās gatavot vakariņas, un Tūkstošbizīte pa to starpu sadomāja dīķī izpeldēties.

Bēgļus novēroja četrdesmit laupītāji, kas bija apmetušies turpat netālu no akas. Viņi brīnīties brīnījās, redzot, ka viens pats jauneklis izvelk no akas pilnu spaini, kuru viņi — četrdesmit vīri — tikai ar lielām pūlēm varēja uzdabūt augšā.

Kad Tūkstošbizīte dīķī peldējās un viņas neskaitāmās bizītes izrisa pa baltajiem pleciem, laupītāji pamanīja, ka tas ir nevis jauneklis, bet jaunava.

Laupītāju barvedis tūliņ Tūkstošbizltē iemīlējās, pasauca desmit vīrus un tiem pavēlēja:

—   Aizjājiet pie akas, nolaupiet jaunavu un atvediet to man!

Laupītāji aizjāja pie akas un, izvilkuši zobenus, Šerali uzsauca:

—   Atdod skaistuli ar labu, citādi tev būs beigas!

Šerali pārbijās un Tūkstošbizītei saka:

—    Ko darīt? Viņu ir desmit, bet es — viens. Vai nebūs prātīgāk pakļauties? Ja nepakļausimies, viņi mūs nobeigs.

Dzirdot šādus vārdus, Tūkstošbizīte sašuta ne pa jokam.

—    Paej malā, lai es neaizķeru tevi ar zobenu! — viņa uzsauca, tad uzlēca zirgam mugurā un, pacēlusi gaisā kailu zobenu, metās pārsteigtajiem laupītājiem virsū.

īsā mirklī visi desmit laupītāji bija sakapāti. Pārējie uzlēca zirgos un aizmuka katrs uz savu pusi. Laupītāju barvedis redz, ka arī viņam draud gals, tīšām novēlās no zirga un izlikās beigts.

Tūkstošbizīte atgriezās pie Šerali, pasmaidīja un teica:

—    Ne velti esmu augusi kalnos!

Bēgļi jāja tālāk, bet laupītāju barvedis paslepen viņiem sekoja.

Pēc neilga laiciņa Tūkstošbizīte un Šerali piejāja pie vientuļas būdiņas un apstājās tur atpūsties.

Drīz iestājās nakts, un laupītāju barvedis pielavījās pie būdiņas. Šerali zirgs iezviedzās.

Barvedis izbijās un uzrāpās kokā.

Šerali izgāja laukā, pameta acis apkārt, bet, neko aizdomīgu nemanīdams, atgriezās būdiņā un likās uz auss.

Tad laupītājs nokāpa no koka un atkal piezagās pie būdiņas durvīm.

Zirgs no jauna iezviedzās. Šerali izgāja laukā un, neko aizdomīgu nemanīdams, sāka zirgu sist ar pletni.

To dzirdot, izskrēja ārā Tūkstošbizīte un uzsauca:

—    Kāpēc tu zirgu sit? Pie mums kalnos ar lopiem tā neapgājās!

Viņa paskatījās turp, uz kurieni skatījās zirgs: tas bija pagriezis galvu uz koka pusi. Tūkstošbizīte tā zaros pamanīja tupam kādu vīru. Viņa paķēra loku, uzvilka stiegru un palaida bultu. Laupītājs novēlās zemē beigts.

Pašā pusnaktī ar apdullinošu troksni atlaidās kalnu pūķis.

Tūkstošbizīte pamodās un iesaucās:

—    Šerali, palīgā!

Taču Šerali, ieraudzījis briesmīgo pūķi, nokrita zemē ceļos un sāka skaitīt lūgšanu.

Pūķis sagrāba skaistuli un aiznesa prom.

Šerali pacēla galvu, paskatījās augšup, taču jau bija par vēlu.

Viņš ilgi raudāja un pēdīgi devās ceļā.

Šerali jāja daudzas dienas no vietas, līdz aizjāja pie kalna, kur dzīvoja briesmīgais pūķis. Viņa miteklim apkārt slējās augsta dzelzs siena, kurai nebija vārtu, jo lidojošam pūķim pēc tādiem nav vajadzības.

Šerali pārrāpās sienai pāri un iekļuva dārzā, kur šļācās strūklakas, ziedēja puķes un kokos dziedāja paradīzes putniņi.

Viņš devās meklēt Tūkstošbizīti un to atrada guļam smaragda lapenē.

Kad Šerali skaistuli patfiT)dināja, viņa sacīja:

—   Mums jāsteidzas, jo tūliņ atlaidīsies pūķis, un tad tev, nabadziņam, klāsies bēdīgi.

Abi pārrāpās dzelzs sienai pāri, uzsēdās zirgos un aizauļoja.

Pēkšņi atskanēja pērkona grāvieni — tur lidoja briesmīgais pūķis, mezdams bēgļiem pakaļ ugunīgas bultas.

Šerali izbijās un paslēpās aiz akmens. Bet Tūkstošbizīte neapjuka. Viņa paķēra Šerali zobenu, metās kalnu pūķim pretim un iecirta tam ar zobenu, cik bija spēka. Mirklī viss satumsa, sāka graut pērkons — Šerali un Tūkstošbizīte novēlās zemē bez atmaņas.

Kad viņi atžirba, atkal bija gaišs un viņu priekšā stāvēja skaists jauneklis.

Jauneklis palocījās Tūkstošbizītes priekšā līdz zemei un sacīja:

—    O, skaistule! Pirms daudziem gadiem mani ļauna burve bija noburusi par briesmīgu pūķi. Es tevī iemīlējos no pirmā acu uzmetiena, tālab tevi izzagu no būdiņas. Taču briesmīgā puķa izskatā neuzdrīkstējos tev tuvoties. Bet tu, skaistule, ar zobena cirtienu mani atbrīvoji no burvestības varas, un tagad es atkal esmu cilvēks. Tad kļūsti mana sieva!

Tūkstošbizīte kautrīgi nodūra acis, nosarka pār visu seju un sniedza staltajam jauneklim savu maigo roku.

Abi uzsēdās zirgos un aizjāja.

—    Un kas notika ar Šerali? — jūs vaicāsiet.

Šerali devās atpakaļ uz Kašgaru pie tēva sultāna, lai izlūgtos viņam piedošanu.

ATINA

Vecos laikos dzīvoja kāds padišahs, kam bija dēls. Kad dēlam apritēja divpadsmit gadu, no viņa palaidnībām un trakulībām nevienam nebija glābiņa. Ļaudis ieradās pie padišaha ar sūdzību un sacīja:

—   Vienā pilsētā ar tavu dēlu mums nav dzīvošanas. Vai nu lai viņš paliek še un mēs aizejam, jebšu otrādi.

Padišahs nobijās, sasauca savus vezīrus un izlēma tā:

—   Labāk nodošu dēlu mācībā pie skolmeistara: varbūt iznāks no viņa mācīts vīrs.

Aizveda padišaha dēlu pie skolmeistara. Tas paskatījās uz dēlu un nodomāja:

«Ja es gribētu viņu skolot pēc visiem likumiem, tad bez kaustīšanas un bāršanās nevarētu iztikt. To uzzinātu padišahs un mani par dēla pārmācīšanu nogalinātu.»

Palauzījis galvu, skolmeistars iedeva padišaha dēlam četrus riekstus, sitamo vālīti un aizsūtīja bērnu pulkā spēlēt ašikus.

Tā padišaha dēls nodzīvoja pie skolmeistara trīs gadus, bet ceturtajā valdnieks lika kalpiem pārvest dēlu mājās. Saaicinājis pilī gudros, viņš tiem sacīja:

—   Pārbaudiet, kādas zinības skolmeistars iemācījis manam dēlam!

Kad dēls ieradās pilī, gudrie viņam vaicāja:

—    Kādas grāmatas jūs esat iemācījies lasīt un kādas gudrības pieprotat?

Padišaha dēls aši izņēma no kabatas četrus riekstus, paņēma rokā vālīti un tūliņ sāka spēlēt ašikus.

—    Re, ko esmu iemācījies! — viņš atbildēja.

To redzot, padišahs tapa nikns kā negaisa mākulis. Viņš tūdaļ aizsūtīja uz visām pilsētām saucējus, kas ļaudīm pavēstīja:

—    Pēc četrdesmit dienām viņa gaišības valdnieka dēlam' jāiemācās lasīt un rakstīt. Tā noteicis diženais padišahs. Ja dēls pēc atvēlētā laika to neiemācīsies, neviens pilsētas iedzīvotājs nepaliks starp dzīvajiem!

Tai pilsētā dzīvoja kāds nabadzīgs vīrs. Viņam bija meita. Kad tēvs nomākts pārnāca mājās, viņa sēdēja pie ratiņa un vērpa.

—   Mīļais tēvs, kas nospiež jūsu sirdi?

—   Manu meitiņ, mums uzbrukusi liela nelaime. Ja pēc četrdesmit dienām padišaha dēls nepratīs lasīt un rakstīt, mūs visus sodīs ar nāvi … Tā noteicis pats padišahs.

—   Atvediet padišaha dēlu pie manis mācībā, un es viņu drīzā laikā izskološu par mācītu vīru.

Nabadzīgais tēvs aizgāj^uz pili un padišaham sacīja:

—    Ar jūsu atļauju mana meita ir gatava izskolot jūsu dēlu.

—    Labi, — sacīja valdnieks un aizsūtīja dēlu uz nabadzīgā vīra māju.

Meita paskatījās uz padišaha dēlu un nodomāja:

«Ja viņu sāktu mācīt no ābeces, kā to dara skolmeistari, tad šādam stulbenim ij desmit gados neko prātīgu neiemācītu. Bet man vajaga, lai viņš viena mēneša laikā iemācās lasīt kā mulla un rakstīt kā skrīveris!»

Meita sāka mācīt padišaha dēlu: nosauc burtu un liek to atkārtot, bet padišaha dēls smejas un velk no kabatas ārā riekstus un vālīti. Taču viņš nepaguva riekstus pasviest gaisā, kad meita paķēra ašiku spēles piederumus un izmeta pa logu laukā. Aiz pārsteiguma un izbīļa blēņdaris ieplēta muti līdz ausīm. Viņš redzēja, ka ar šo meiču joki mazi. Un tā nabadzīgā vīra meita viena mēneša laikā iemācīja padišaha dēlu lasīt, rakstīt un rēķināt, tad aizveda uz pili. Padišahs ataicināja gudros un sacīja:

—    Pārbaudiet, ko iemācījies mans dēls!

Gudrie pasniedza dēlam grāmatu, un viņš, par brīnumu, raiti izlasīja visu, kas tajā bija rakstīts.

Padišahs jutās apmierināts un bagātīgi apdāvināja nabadzīgo vīru un viņa meitu. Bet padišaha dēls devās uz tēva istabām, nokrita uz mutes turpat uz grīdas un tā nogulēja četrdesmit dienas, neņemdams mutē ne kripatu maizes, ne lāsi ūdens. Padišahs noskuma un no jauna sūtīja uz visām pilsētām saucējus, tiem pieteikdams:

—    Pavēstiet ļaudīm ta: kurš piespiedīs manu dēlu runāt, tas dabūs daudz zelta naudas!

Tai pilsētā dzīvoja viena vecenīte. Izdzirdusi saucēja balsi un noklausījusies jauno vēsti, viņa sacīja:

—    Es iešu uz pili un parunāšos ar padišaha dēlu.

Vecenīte ieradās pilī, paskatījās uz padišaha dēlu un tam

teica:

—    Klausies, dēliņ! Kālab tu guli kā koka pagale?

Padišaha dēls viņai atbildēja:

—    Ja man atļaus apņemt par sievu Atinu, kas mani izskoloja, es celšos augšā un sākšu runāt. Ja ne, gulēšu uz mutes līdz kapa malai.

Padišaham cits nekas neatlika kā izpildīt dēla vēlēšanos. Cauru dienu un nakti neapklusa kāzu mūzika. Nabadzīgā vīra meita pārcēlās uz pili, un viņas dzīve tapa melnāka par melnu nakti. Vīrs katru mīļu dienu jaja medībās, bet Atinu pa to laiku meta dziļā bedrē. Tā tas ilga četrdesmit dienas. Četrdesmit pirmajā dienā Atina vīram palūdza:

—    O, mans vīrs, atvēli man apraudzīt tēvu un māti! Rādās, •es viņus nekad vairs neredzēšu.

—   Vari apraudzīt, tikai neciemojies ilgi. Ja līdz vakaram nepārnāksi, dzīvu neatstāšu!

Atina tapa priecīga un devās uz tēva mājām. Mātes sirdi sagrāba skumjas, kad viņa ieraudzīja meitu.

—   O, māmiņ, cik neganti padišaha dēls mani vārdzina! Liek badu un slāpes ciest. Ik dienas met pazemē.

—    Nebēdā, meitiņ, — māte sacīja, — es tev palīdzēšu.

Māte atnesa lādīti, izņēma no tās brīnumjaukas skaistules

bildi, pasniedza to meitai un pastāstīja, kas ar šo paradīzes jaunavu, vārdā Akbiļaku, reiz noticis.

—    Parādi Akbiļakas bildi vīram, tad redzēsim, ko viņš darīs, —. beigās māte vēl piebilda.

Kad Atina atgriezās pilī, vīrs, ieraudzījis skaistules bildi, vaicāja:

—    Sieva, kas ir šī skaistule: cilvēks vai paradīzes jaunava? Līdzko to ieraudzīju, sirds iedegās mīlestībā. Saki, Atina, — kur viņa dzīvo?

—    Sešu mēnešu tāls gabals mūs šķir no Iramas valsts. Šīs valsts padišahs ir mirstīgu cilvēku dēls, bet viņa sieva — paradīzes skaistule, debesu meita. Viņiem ir meita, vārdā Akbiļaka. Savu seju viņa aizsegusi ar septiņdesmit zīda pārsegiem. Ja viņa atsedz tikai vienu pārsegu, trīsdesmit divi amatnieki var strādāt bez gaismekļiem, jo tik lielu spožumu izstaroviņas skaistums! Un viņa kļūs par sievu tikai tam, kas piespiedīs viņu trīs reizes ierunāties. Taču ikviens, kas gribēs to izdarīt, tomēr netiks ar to galā, zaudēs galvu.

Padišaha dēls nevilcinoties saposa karavānu un devās ceļā.

Ilgi gāja karavāna. Aizritēja diena pēc dienas, mēnesis pēc mēneša. Pēdīgi padišaha dēls pamanīja priekšā lielu kalnu. Viņš uzjāja tā galā, aplaitfa acis apkārt un ieraudzīja dārzu. Aiz kokgriezumiem rotātiem vārtiem ziedēja rozes, pogoja lakstīgalas, brīnumskaistas strūklakas šļāca mirdzošas ūdens šaltis, acis priecēja ugunīgi sarkanas tulpes. Dārza vidū stāvēja plats zelta dīvāns, apklāts ar atlasa segām, bet tā priekšā bija izveidots sudraba dīķis, līdz malām piepildīts ar pienu.

Padišaha dēls priecīgs iejāja dārzā, nokāpa no zirga, apsēdās uz zelta dīvāna un kalpiem uzsauca:

—    Kāpiet nost no zirgiem! Šeit mēs atpūtīsimies.

Tikko viņš izteica šos vārdus, atlaidās trīs dūjiņas un pārvērtās par skaistām jaunavām. Visas trīs sāka spēlēt šahu. Viena spēlēdama blēdījās, un abas pārējās to pamanīja.

—    Blēdās tikai cilvēki, bet paradīzes būtnes ir godīgas.

Dzirdot šādu spriedumu, padišaha dēls sašuta.

—    Nav taisnība! Blēdās tikai paradīzes būtnes!

—   Sēdies klāt un paspēlē ar mums šahu, tad uzzināsi patiesību!

—   Labi, — padišaha dēls atbildēja un apsēdās pie šaha galdiņa.

Nepagāja ne tik daudz laika, cik večiņai vajadzīgs persika apēšanai, kad padišaha dēls jau bija paspēlējis visu zeltu un visus savus džigitus. Nu viņš bija tik gluds kā ūdens spogulis un tukšs kā trīsreiz izkulta labības vārpa.

—    Labāk mirt no skaistules Akbiļakas rokas nekā tagadiņ atgriezties tēva mājās, — sacīja padišaha dēls un devās tālāk meklēt skaistuli Akbiļaku.

Viņš aizjāja līdz kādai pilsētai. Tajā slējās septiņi minareti.

—    Kas uzcēlis šos minaretus? — padišaha dēls vaicāja ganam, kas ceļmalā ganīja lopus.

—   Tie, mīļais cilvēk, nav minareti, — gans paskaidroja. — Mūsu valstī valda ļauns padišahs. Viņam ir meita, kas visiem paziņojusi: «Kurš piespiedīs mani trīs reizes ierunāties, tas būs mans vīrs.» Gribētāju kļūt par viņas vīru netrūkst, taču neviens no šiem drosminiekiem vēl nav panācis, ka meita kaut reizīti ierunātos, tālab tiem. nocirstas galvas — un no galvām sakrauti šie minareti.. .

Padišaha dēls iejāja pilsētā un devās uz pili.

Skaistule Akbiļaka bija simtkārt daiļāka, nekā par to tika stāstījusi Atina. Ieraudzījis viņu, padišaha dēls uz vietas apstulba un neattapa, ko teikt.

Akbiļaka deva zīmi, kas nozīmēja: «Ko vēlies, džigit?»

—    Gribu ar tevi spēlēt ašikus, — viņš atbildēja.

Skaistule paņēma četrus zelta riekstus, pasvieda tos gaisā

un guva uzvaru.

Padišaha dēlam nebija ar ko maksāt par zaudēto spēli, un Akbiļaka par to viņu lika aizvest uz dzirnavām, lai griež dzirnakmeņus.

Trīs garus gadus padišaha dēls grieza dzirnakmeņus. Tad kādudien, sēdot pie pavarda, viņš izdzirda ārā zirgu pakavu klaboņu un izsteidzās pagalmā. Tur ieraudzīja jājam tirgoņus.

—    Uz kurieni jādami, tirgoņi, uz kuru pusi ved jūsu ceļš? — viņš vaicāja.

—    Uz Adžamas zemi, — tirgoņi atbildēja.

—    Ja es jums iedošu vēstuli, vai to aizvedīsiet Adžamas padišaham?

—   Aizvedīsim, — karavānas vecākais apsolīja.

Padišaha dēls paņēma spalvu, papīru un sāka rakstīt.

«Mīļais tēvs, jums sūta skumjas labdienas jūsu nelaimīgais •dēls. Es ierados Iramas zemē, lai apņemtu par sievu skaistuli Akbiļaku, bet nokļuvu nebrīvē. Jau trīs garus gadus griežu dzirnakmeņus. Mani izpestīt no šejienes var tikai .Atina, nabadzīgā vīra meita. Pašrocīgi parakstos.»

Apzieģelejis savu parakstu, padišaha dēls pasniedza vēstuli tirgoņiem.

Tirgoņu karavāna atgriezās no tālajām zemēm, un vecākais nodeva vēstuli padišaha vezīram.

Vezīrs nodeva vēstuli tālāk padišaham. Padišahs to izlasīja un pavēlēja Atinai bez kavēšanās posties ceļā.

Viņa izraudzījās stalli labāko zirgu, savilka ciešāk seglu jostu, uzlika galvā caunādas cepuri, uzvilka platas bikses no āža ādas, piesprādzēja pie jostas līku Isfahanas zobenu. Pēc tam, ģērbusies vīriešu drēbēs, uzsēdās zirgam mugurā un spēcīgi iecirta tam ar pletni.

Atina aizauļoja līdz tam dārzam, kur viņas vīrs bija zaudējis paradīzes jaunavai spēlē. Viņa apsēdās uz platā .zelta dīvāna, paņēma pialu tējas un vēl nepaguva to izdzert, kad no debesīm nolaidās trīs dūjiņas un pārvērtās par skaistām jaunavām. Viņas tūliņ sāka spēlēt šahu. Viena spēlēdama •blēdījās, un otra, to pamanījusi, sacīja:

—    Blēdās tikai cilvēki.

Dzirdot šādu valodu, Atina, kas bija ģērbusies vīriešu drēbēs, iebilda:

—    Blēdās tikai paradīzes būtnes.

—    Sēdies klāt un paspēlē ar mums šahu, tad uzzināsi patiesību, — jaunavas viņai sacīja.

—    Labi, — Atina atbildēja un sāka spēlēt. Nepagāja ne tik daudz laika, cik vajadzīgs, lai aizskaitītu līdz simtam, kad visas trīs jaunavas jau bija zaudējušas.

Nu Atina izrāva no maksts līko Isfahanas zobenu un atvēlēja sev virs galvas.

—    Ko ļaunu mēs esam tev nodarījušas, ka gribi mūs nogalināt? Mēs izpildīsim visu, ko tu pavēlēsi.

Skaistās jaunavas, pazemīgi salikušas rokas, stāvēja Atinas ipriekšā.

To redzēdama, Atina sacīja:

—   Ja mani saprecināsiet ar skaistuli Akbiļaku, es jūs atstāšu dzīvas.

—   Akbiļaka ir pārlieku cietsirdīga, — viena jaunava atbildēja. — Viņa jau nodzīvojusi pasaulē piecpadsmit gadus, taču neviens cilvēks vēl nav dzirdējis viņas balsi. Tu dabūsi viņu par sievu tikai tad, ja izdarīsi visu tā, kā mēs liksim.

—    Akbiļakas pils istabā stāv trīs gultas, — ierunājās vecākā jaunava. — Viena ir no smaragda, otra no rubīna un trešā no dimanta. Tu apsēdies uz tās gultas, uz kuras sēdēs skaistule Akbiļaka, un klausies, ko mēs, paslēpušās zem katras gultas, tev sacīsim.

Tā pamācījušas, jaunavas pārtapa par dūjiņām un aizlaidās. Atina džigita drebēs aizjāja līdz Iramas zemei, iejāja pilsētā un, atpūtusies no ceļa, ieradās skaistules Akbiļakas pilī.

Ienākusi skaistules istabā, Atina viņu uzrunāja šādiem vārdiem:

—    O, cietsirdīgā skaistule, vai vēl ilgi nevainīgu cilvēku asinis krāsos zemi kā purpursārtas tulpes? Es jāju šurp ar vienu nodomu: nocirst tev galvu un piesiet to pie sava zirga segliem, tikai žēl pazudināt tavu skaistumu. Labāk aizvedīšu tevi līdzi un padarīšu par savu karotāju kalponi.

To dzirdot, Akbiļaka neganti noskaitās un deva vezīram zīmi. Vezīrs tūliņ uzbļāva:

—   Muļķi, nemels niekus! Šeit jau pabijuši pulka ievērojamāki un bagātāki precinieki nekā tu, un neviens nav spējis nocirst skaistulei galvu!

Atina, klausīdamās vezīra vārdos, tikai smaidīja. Tad sacīja:

—    Ja man bijis kaut viens rieksts, mēs pamērotos ašikui spēlē. Varu saderēt, ka tu, skaistule, tad kļūtu par līgavu ar vistukšāko pūru pasaulē.

Skaistule ļauni pameta acis uz runātāju un, paņēmusi zelta riekstus, pasniedza tos Atinai.

Akbiļaka nepaguva ne plakstus pamirkšķināt, kad džigita drēbēs tērpusies Atina jau bija ieguvusi visus septiņdesmit dārgos riekstus. Aiz niknuma zaudējusi spēkus, skaistule atslīga smaragda gultā, bet Atina, atcerējusies, ko bija piekodinājušas paradīzes jaunavas, apsēdās viņai blakus. Skatīdamās uz smaragda gultu, Atina sacīja:

—    Es jāju šurp sešus garus mēnešus un esmu pārāk noguris. Uzjautrini ceļinieku, kas mērojis tik tālu ceļu! Aizdzen skumjas, kas nomāc sirdi!

Tai pašā mirklī Atinai pie kājām nolaidās trīs dūjiņas un pārvērtās par skaistām jaunavām. Akbiļaka viņas neredzēja, jo skaistulei tikai māte bija paradīzes jaunavā, bet tēvs — zemes cilvēks.

Un smaragda gulta tūliņ ierunājās:

—    Sveicināts, tālīnais viesi! Kā lai tevi uzjautrinu, ko lai tev pastāstu? Vai to, ko pati esmu redzējusi, vai to, ko zinu, vai arī to, ko esmu dzirdējusi?

—    Tu esi darināta no cēla akmens un tālab zini visu, kas slēpjas kalnu apakšā un jūras dzelmē, — džigita drēbēs tērpusies Atina atbildēja un apklusa.

—    Darīsim tā: es stāstīšu, tu klausīsies, bet skaistule Akbiļaka cietīs klusu. Tad klausies! — smaragda gulta iesāka. — Sensenos laikos dzīvoj^kāds namdaris. Viņš dienā pelnīja •divas monētas, ko atlicināja pēcākam laikam, jo bija sadomājis iet apskatīt pasauli. Kad namdaris bija sakrājis vajadzīgo ceļanaudu, pie viņa atnāca metālkalējs un sacīja:

«Es iešu tev līdzi pasaulē.»

Namdaris tā bija ar mieru. Kad metālkalējs atgriezās mājās, pie viņa ieradās skroderis un sacīja:

«Es iešu tev līdzi pasaulē.»

Metālkalējs tā bija ar mieru. Un viņi trijatā devās apskatīt pasauli.

Ceļā tiem uznāca nakts.

«Ja visi trīs liksimies uz auss, mūs vilki apēdīs. Vienam jāpaliek sargos,» ceļabiedri izlēma.

Divi apgūlās, bet namdaris palika nomodā. Taču viņam tik stipri mācās virsū miegs, ka vai acis lipa ciet. Lai atkautos no miega, viņš paņēma cirvi un izcirta no koka lelli, nostatīja to pie ugunskura un pats likās gulēt. Nakts vidū pamodās metālkalējs un ieraudzīja koka lelli.

«Tas būs namdara roku darbs,» viņš nosprieda. «Arī man jāparāda, ko protu.»

Metālkalējs izkausēja ugunskurā sudraba monētu un iezīmēja lellei uzacis, acis, pirkstiem nagus, tad nostatīja to atpakaļ pie ugunskura un pats likās gulēt.

Pēc kāda laika pamodās skroderis, ieraudzīja lelli un nosprieda:

«Tas droši vien ir metālkalēja roku darbs. Arī man jāparāda, ko protu.»

Skroderis paņēma drēbes gabalu, pašuva halātu un uzģērba to lellei. Tad nostatīja lelli atpakaļ pie ugunskura un pats likās gulēt.

Lelle sakustējās, nopurinājās un atdzīvojās.

«Celieties augšā — jau gaismiņa svīst!» viņa iesaucās«Laiks doties tālāk ceļā!»

Ceļavīri pamodās un ieraudzīja neredzēti skaistu meiteni. Viņa bija tik skaista, ka viņas priekšā skaistule Akbiļaka izskatītos kā pretīga varde…

Ja tu esi tik gudrs, tad pasaki, kuram pēc taisnības pieder šī lelle: namdarim, metālkalējam vai skroderim? — vaicāja smaragda gulta.

—   Ja skroderis nebūtu pašuvis drēbes, diez vai tā būtu tapusi par cilvēku, — džigits, kas sēdēja Akbiļakai līdzās, sacīja.

To dzirdot, skaistule Akbiļaka nenocietās un ierunājās:

—   Muļķis! Lelle pieder tam, kurš to pagatavoja!

—    Skaistule Akbiļaka sākusi runāt! — tai pašā mirklī atskanēja balsis un iedārdējās bungas. Skaistules tēvs padišahs aiz lieliem priekiem atvēra vienu no saviem mantu kambariem un izdāļāja ļaudīm visu zeltu, cik tur bija.

Skaistule Akbiļaka bezspēkā atslīga rubīna gultā.

Arī Atina pārsēdās rubīna gultā.

—   Paklau, rubīna gulta, pastāsti arī tu kaut ko, lai manā sirdī atgriežas prieks…

Un rubīna gulta tūliņ ierunājās:

—    Sveicināts, tālīnais, dārgais viesi! Ko lai tev pastāstu? Vai to, ko pati esmu redzējusi, vai to, ko zinu, vai ari to, ko esmu dzirdējusi?

—Tu esi darināta no cēla akmens un tālab zini visu, kas. slēpjas kalnu apakšā un jūras dzelmē, — džigita drēbēs tērpusies Atina atbildēja un apklusa.

— Darīsim tā: es stāstīšu, tu klausīsies, bet skaistule Akbiļaka cietīs klusu. Tad klausies! — rubīna gulta iesāka. — Sensenos laikos dzīvoja kāds bajs. Šim bajam bija trīs dēli. Viendien vecākais dēls tēvam teica:

«Dodiet man simt zelta monētas! Es aizjāšu uz pilsētu un no turienes pārvedīšu vislielākos un treknākos aunus.»

Dabūjis no tēva naudu, vecākais dēls izgāja ārā un ieraudzīja desmit bērnus spēlējam āžus. Āža vietā viņi vilka pa zemi aitādu, kas bija vienos caurumos.

«Pārdodiet man šo aitādu,» baja vecākais dēls sacīja bērniem.

«Dod simt zelta monētas,» viens no bērniem atbildēja.

«Kas tā par aitādu, ja tu prasi simt zelta monētas?»

«Šī aitāda nav parasta. Pamēģini uz tās apsēsties! Acis aizvērsi tepat austrumos, bet atvērsi jau rietumos…»

Baja vecākais dēls samaksāja simt zelta monētas un pārnesa caurumaino aitādu mājās.

Bajs aplūkoja pirkuma, atrada tajā divdesmit vienu caurumu un ilgi bāra vecāko dēlu par pastrādāto muļķību.

Tad vidējais dēls tēvam teica:

«Mīļais tēvs, dodiet man simt zelta monētas! Es došos uz pilsētu un tur nopirkšu vislabākos rīsus.»

Vidējais dēls paņēma naudu, izgāja no mājām un devās uz pilsētu. Viņš iet, iet un redz: kāds puika brauc no kalna, iesēdies mutes bļodā.

«Rādās, šī manta nav zemē metama,» nosprieda baja vidējais dēls. «Tā ēst neprasa, tomēr, vei, cik ātri skrien… Ei, puika, cik maksā bļoda?»

«Simt zelta monētas.»

«Kas tā par mantu, ja tu prasi simt zelta monētas?»

«Šī bļoda nav parasta. Pamēģini iesmelt tajā ūdeni un uzšļākt mironim — tas tūdaļ atdzīvosies.»

Baja vidējais dēls nopirka par simt zelta monētām bļodu un pārnesa mājās.

Tēvs, ieraudzījis cauro trauku, aiz dusmām tapa tik sarkans, kā adatu norijis.

Nu jaunākais dēls tēvam teica:

«Mīļais tēvs, dodiet man simt zelta monētas! Es došos uz jilsētu un tur atvēršu tirgotavu.»

Bajs neliedza naudu arī jaunākajam dēlam. Dēls izgāja ārā jn redz: lielie puikas spēlējas ar spoguļa lausku.

«Ei, puis, paskaties uz mani!» viens no puikām uzsauca uaja dēlam un iespieda tam rokās spoguli, bet pats nostājās aizmugurē. Baja jaunākais dēls paskatījās spogulī un izbrīnījās: no spoguļa pretim raudzījās puikas attēls.

«Cik maksā spogulis?» viņš vaicāja.

«Simt zelta monētas.»

«Kas tā par mantu, ja tu prasi simt zelta monētas?»

«O, šis ir tāds spogulis, kurā, ja sagribēsi, ieraudzīsi jebkuru pilsētu.»

Baja jaunākais dēls samaksāja prasīto naudu un atgriezās ar pirkumu mājās.

«Mans dēls! Tu nopirki nekam nederīgu lietu,» sacīja tēvs un sabāra dēlu.

«Kaut jūs visi izputētu!» arī māte rājās.

«Kālabad man vajadzēja pirkt šo veco, cauro aitādu!» vaimanāja vecākais dēls.

«Ja tavu aitādu salāpītu, to varētu noklāt uz grīdas pavarda priekšā. Bet es, muļķis, nopirku cauru bļodu!» sūkstījās vidējais dēls.

«Ja tavu bļodu salabotu, no tās varētu barot aitas. Bet sakiet — kam derīga veca spoguļa lauska?» jaunākais dēls gaudās. Tad, uzmetis acis spogulim, izbrīnā sastinga: viņš spogulī ieraudzīja rietumu zemes padišaha pili. Valdniekam bija nomirusi karsti mīļotā meita, un viņa jau atradās zelta zārkā.

Jaunākais dēls, daudz negudrodams, paņēma vidējā brāļa cauro bļodu, uzsēdās uz vecākā brāļa vecās aitādas, aizvēra acis tepat austrumos, bet, kad atvēra, bija jau padišaha zemē.

Baja jaunākais dēls ieradās pilī, sešas reizes iesmēla bļodā ūdeni un sešas reizes to uzšļakstīja mirušajai valdnieka meitai uz galvas, un meita atdzīvojās. Viņa bija tik skaista, ka viņas priekšā skaistule Akbiļaka izskatītos kā pretīgs, adatains ezis.

Ja tu esi tik gudrs, tad pasaki — kuram pēc taisnības pieder skaistule: caurās aitādas, bļodas vai spoguļa lauskas īpašniekam? — vaicāja rubīna gulta.

Atina atbildēja:

—   Ja baja jaunākajam dēlam nebūtu bijis spoguļa, viņi neko nezinātu par mirušo daiļavu..

—   Muļķis! — dusmīgi iesaucās skaistule Akbiļaka. — Daiļava pieder tam, kura bļoda viņu atdzīvināja!

Akbiļakas tēvs — padišahs, izdzirdis savu mīļoto meitu runājam, aiz lieliem priekiem atvēra otra mantu kambara durvis un izdāļāja ļaudīm visu zeltu, cik tajā bija.

Skaistule Akbiļaka bezspēkā atslīga dimanta gultā. Arī džigita drēbēs tērpusies Atina pārsēdās dimanta gultā.

—   Ei, dimanta gulta, iepriecē manu sirdi un pastāsti ari tu kādu stāstu!

Un dimanta gulta pēkšņi ierunājās:

—    Sveicināts, tālīnais, dārgais viesi! Ko lai tev pastāstu? Vai to, ko pati esmu redzējusi, vai to, ko zinu, vai arī to, ko esmu dzirdējusi? ^

—    Tu esi darināta no cēla akmens un tālab zini visu, kas slēpjas kalnu apakšā un jūras dzelmē, — džigita drēbēs tērpusies Atina atbildēja un apklusa.

—    Darīsim tā: es stāstīšu, tu klausīsies, bet skaistule Akbiļaka cietīs klusu. Tad klausies! — dimanta gulta iesāka savu stāstu. — Sensenos laikos dzīvoja kāds padišahs. Viņam virs troņa karājās papagaiļa būris. Katru mīļu dienu pēc rīta lūgšanas padišahs pats baroja putnu ar pistācijas riekstiem. Un papagailis tik skaisti dziedāja, ka visa plašā pasaule nespēja vien nopriecāties, un padišahs bija apmierināts.

«Kamēr esmu dzīvs, valdnieks mani tur godā un apmīļo, dod no savām rokām ēst pistācijas riekstus. Bet kā viņš izturēsies pret mani tad, kad būšu miris?» papagailis nodomāja un izlikās beigts. Padišahs ieraudzīja nekustīgo putnu un vezīram pavēlēja:

«Ei, vezīr, izmet beigto papagaili mēslainē!»

Kad vezīrs atvēra būri, papagailis uzspurdza un izlidoja ārā brīvībā.

«O, dižais padišah! Dzīvu jūs mani barojāt no savas rokas ir pistācijas riekstiem, bet, kad es izlikos par beigtu, gribējāt izmest mēslainē. Es lidošu no jums prom!»

«Nelido vis! Man bez tevis būs skumīgi.»

«Es lidošu uz Indijas kalniem, kur dzīvo mani vecāki. Jau četrdesmit gadus neesmu viņus redzējis. Pēc astoņām dienāmatgriezīšos.»

Papagailis aizlidoja uz Indijas kalniem, tur nodzīvoja astoņas dienas un posās atceļam.

«Mans dēls, nav pieņemts atgriezties pie padišaha bez dāvanas,» sacīja vecais papagailis un iedeva dēlam brīnumābcles sēkliņu.

Papagailis atlidoja uz pili, nolika brīnumābeles sēkliņu padišaham uz plaukstas un pats iegāja būrī. Padišahs sēkliņu atdeva dārzniekam. No rīta dārznieks to iedēstīja zemē, bet ap pusdienlaiku jau bija izaugusi liela ābele, kurā mirdzēja ienākušies āboli.

Dārznieks skatās un netic savām acīm: āboli briestin briest, zaigodami visās varavīksnes krāsās, bet zem ābeles guļ briesmīga čūska. Dārznieks ņēma un nosita čūsku, tad pats aizgāja pavēstīt padišaham par brīnumābeli. Pa to starpu no midzeņa izlīda otra čūska, ieraudzīja zem ābeles beigto draugu un aiz atriebības saindēja visus ābolus.

Vakarā atnāca dārznieks, noplūca četrus ābolus un aiznesa tos padišaham.

«Pasniedz man nazi! Es nogriezīšu no ābola mazu gabaliņuun to nogaršošu,» sacīja padišahs, taču vezīrs saķēra valdnieka roku, iebilzdams:

«Visžēlīgais valdniek, lai pirmāk ābolu nomēģina kāds no> kustoņiem.»

Zirgupuiši atveda zirgu un iedeva tam ābolu. Zirgs to apēda un ,visu acu priekšā uzliesmoja, pārvērzdamies pelnu čupiņā. Padišahs aiz dusmām nobāla un norāva papagailim galvu.

Ja tu esi tik gudrs, tad pasaki, kurš pie notikušā vainīgs: padišahs, dārznieks vai papagailis? — vaicāja dimanta gulta.

Džigita drēbēs tērpusies Atina atbildēja:

— Ja papagailis nebūtu atnesis sēkliņu, nebūtu arī indīgo ābolu.

Skaistule Akbiļaka dusmīgi iesaucās:

—    Muļķis! Vainīgs tas, kura dārzā dzīvo čūskas! — Un tai pašā brīdī ievaimanājās: — Vai manu, vai! Tūkstošiem brašu precinieku bija atjājuši šurp un nolikuši savas galvas. Vai manu, vai! Tu vienīgais mani piespiedi ierunāties. Tad gatavojies kāzām …

Skaistules tēvs padišahs, dzirdēdams šādu prieka vēsti, izdeva pavēli: trīs gadus no vietas neievākt no pavalstniekiem nedz nodevas, nedz nodokļus un četrdesmit dienas visiem — kā jauniem, tā veciem — līksmoties un priecāties!

Atina tikmēr sameklēja savu vīru, kas dzirnavās grieza dzirnakmeņus, un viņam vaicāja:

—   Vai tu mani pazīsti?

—    Pazīstu. Tu esi mūsu jaunais valdnieks, Iramas padišaha dižens radinieks, skaistules Akbiļakas vīrs. Lai es kļūstuakls, ja alojos!

—    Es atjāju uz Iramas zemi, lai tev pakalpotu. Skaistule Akbiļaka pieder man, taču, ja gribi, es varu viņu atvēlēt tev.

Padišaha dēls palocījās Atinas priekšā līdz zemei un aiz prieka apraudāj as. .rx

—    Velc nost savus kankarus! Pārģērbies manās drēbēs, iesēdies slēgtā karietē un brauc uz pili! Skaistule Akbiļaka būs tava! — To pateikusi, Atina nozuda.

Padišaha dēls ieģērbās džigita drēbēs un kā brašs svešinieks ieradās padišaha pilī.

Iramas padišahs sapulcināja savus galminiekus, augstmaņus un pavēstīja:

—    Jo dienas jo es kļūstu vecāks, taču man nav mantinieka, kas pēc manas nāves varētu sēsties tronī. Skaistules Akbiļakas vīrs tagad būs man dēla vietā, jo nav otra tik gudra, prātīga, drošsirdīga un daiļa jaunekļa pasaulē kā viņš. Vai jums būtu kas iebilstams, ja es nodotu viņam savu varu un visus valsts dārgumus?

Vezīri par zīmi, ka ir vienis prātis ar valdnieku, palocījās padišaha priekšā līdz pašai zemei. Tad padišahs lika ataicināt skaistules Akbiļakas vīru, un visu pils ļaužu priekšā nodeva viņam zīmogu, tā padarot viņu par zemes valdnieku.

Kādu dienu padišaha dēls skaistulei Akbiļakai sacīja:

—  Man ir tēvs, Adžamas zemes dižens padišahs. Aiz liela vecuma viņš vairs nespēj pārvaldīt savu valsti. Jādodas uz turieni un jāatņem viņam visi īpašumi.

Nepagāja ilgs laiks, un viņš kopā ar skaistuli Akbiļaku, paņēmis četrdesmit tūkstošus karotāju, devās uz Adžamas zemi. Karaspēkam pa priekšu viņš izsūtīja vēstnesi.

«Pēc trim dienam es būšu jūsu zemē. Ja nenolieksi manā priekšā galvu un nesagaidīsi mani, kā klājas, es tavās pilsētās pat akmeni uz akmens neatstāšu, visu nopostīšu.»

Saņēmis šādu vēsti, vecais padišahs izjāja dēlam pretim.

Taču padišaha dēls lika saņemt ciet savu tēvu un uz karstām pēdām to nonāvēt. Bet tad iznāca priekšā nabadzīgā vīra meita Atina ar caunādas cepuri galvā un līku zobenu pie sāna — uz mata tāda kā tas džigits, kas bija iekarojis skaistules Akbiļakas sirdi.

—    Re, kur mans vīrs, mans pavēlnieks! — skaistule iesaucās un dusmās paskatījās uz padišaha dēlu. — Un kas šis ir par stulbeni?

Nabadzīgā vīra meita piegāja pie skaistules Akbiļakas un izstāstīja viņai visu, kā bijis. Tad skaistule nokāpa no troņa un zemu palocījās Atinas priekšā.

—    Piedod man, jo esmu vainīga! Tāda meitene kā tu, kas spējusi tik daudz paveikt labu darbu, pelnījusi lielu godu un cieņu. Gribu tev kalpot līdz pat sava mūža pēdējai stundiņai!

Četrdesmit dienas Adžamas zemē visi ēda, dzēra un līksmojās. Vecais padišahs iegreba valsts zīmogā nabadzīgā vīra meitas Atinas vārdu un atdeva viņai savu valsti, bet dēlu aizsūtīja atpakaļ uz dzirnavām griezt dzirnakmeņus.

ZIJADBATIRS

Vecos laikos dzīvoja šahs, vārdā Sultāns. Viņam bija neredzēti skaista meita, kas izcēlās ar savu biklumu, gudrību un .zināšanām. Viņu sauca Kamarhona.

Neviens neprata tik veikli šaut ar loku, mest šķēpu un rīkoties ar zobenu kā šaha meita.

Šahs Sultāns savu meitu mīlēja tik karsti, ka nezin vai dēlu būtu tā mīlējis.

Un cik daudz princesei Kamarhonai bija precinieku — ne saskaitīt! Tie ieradās no dažādām zemēm un valstīm. Viņas roku lūdza šahu un muižnieku dēli, tomēr neviens princesei nebija pa prātam.

Šaha Sultāna pilī dzīvoja kāds vecs meistars, kas pieprata visādus amatus. Viņa darinātie priekšmeti jo sevišķi gāja pie sirds šaham, tālab viņš veco vīru bija iecēlis par pils amatnieku vecāko.

Šim meistaram bija divdesmit gadus vecs dēls — stalts un izskatīgs puisis, apveltīts ar drosmi un prātu. Viņu sauca — Zijadbatirs. Citu jaunekļu pulkā viņš bija izpelnījies godu un slavu.

Vecais meistars sadomāja iemācīt dēlam savu amatu, tālab sacīja:

—   Mans dēls, mācies amatu! Kad izaugsi liels, tas noderēs.

Dēls īsā laikā izmācījās visus amatus, ko prata tēvs.

Vecais meistars nespēja-Tien nopriecāties par dēlu, tikai nezināja, ka Zijadbatirs iemīlējies skaistajā princesē un cieš, pat naktīs neguļ.

Vienreiz princese Kamarhona lika meistaram pagatavot loku. Vecais vīrs ķērās pie darba, un dažu dienu laikā loks bija gatavs.

Arī Zijadbatirs slepus no tēva meistaroja loku. Pabeidzis, darbu, viņš parādīja tēvam.

Meistars uzmeta lokam acis un izbrīnījās: dēla loks bija pulka labāks nekā viņa paša darinātais.

Uz loka grezniem burtiem bija iegrieztas divas mīlestības vārsmas.

Vecais meistars aiz prieka noskūpstīja dēlu uz pieres un sacīja:

—    Slavējami, dēls! Esmu priecīgs, ka tu tik labi iemācījies amatu, — tagadiņ tev nedraud nedz trūkums, nedz nabadzība.

Paša loku meistars paturēja sev, bet princesei aizsūtīja Zijadbatira gatavoto. Princesei loks dikti patika. Tieši šādu loku viņa bija kārojusi.

Par pateicību viņa aizsūtīja meistaram dārgas dāvanas.

Nepagāja ilgs laiks, un vecais meistars nomira. Sultāns ataicināja pie sevis Zijadbatiru un iecēla viņu tēva vietā par visu pils amatnieku vecāko.

Kādudien šahs iegāja meitas Kamarhonas istabā un ieraudzīja pie sienas karājamies brīnumskaistu loku. Salis, paņēmis to rokās, skatās un priecājas, cik tas skaisti apdarināts.

Pēkšņi viņš pamana uz loka iegrieztās vārsmas, izlasa tās, ataicina Zijadbatiru un vaicā:

—    Kurš iegriezis lokā vārsmas?

—    Es, — Zijadbatirs atbild.

—    Vai tev, nepateicīgais, nav gana, ka esmu iecēlis tevi par visu meistaru vecāko? Kā tu uzdrošinies manai meitai rakstīt mīlestības vārsmas?

Šahs briesmīgi noskaitās un lika padzīt Zijadbatiru no pilsētas.

Zijadbatirs devās, kur acis rāda. Viņš jāja cauri stepēm un pāri pakalniem, jāja neskaitāmas dienas, izjādelēja neskaitāmus ceļus, līdz pēdīgi nokļuva kalnos. Skatās: apkārt koši zaļo zāle, gaiss tik dzidrs, ka sirdi priecē un aicināt aicina ceļinieku atpūsties. Te Zijadbatirs pamanīja vecu ganu, kas netālu ganīja zirgu baru. Viņš piejaja ganam klāt un sasveicinājās.

Redzēdams, ka jauneklis ceļā noguris, vecais gans viņam ielēja no adas maisa krūzi kumisa un vaicāja:

—    No kurienes jādams, dēliņ?

Zijadbatirs viņam izstāstīja visu, kas un kā. Vecajam vīram tika žēl jaunekļa, un viņš vēl pavaicāja:

—    Bet uz kurieni tagadiņ jāsi, dēliņ?

—    Kurp lai tagadiņ jāju, tēvs? Jāšu, kur acis rāda.

—    Es, ače, šejienes kalniešiem zirgus ganu, — vecais iesāka stāstīt. — Gana amatu esmu mantojis no tēvu un tēvutēvu laikiem. Ja tev gana darbs ir pa pratam, paliec pie manis un esi man dēla vietā!

Zijadbatiram patika šāda gana valoda, un viņš atbildēja:

—    Tēvs, ja jus mani savā pajumtē pieņemat un piedevām vēlaties par savu dēlu dēvēt, es palikšu pie jums ar lielāko prieku.

Tā nu Zijadbatirs dzīvoja kopā ar veco vīru un ganīja zirgus. Iemācījās veikli mest ar lingu akmeņus.

Kad meža zvēri grasījās uzbrukt zirgu baram, Zijadbatirs tik prasmīgi lingoja tiem virsū akmeņus, ka daudzi zvēri palika turpat uz vietas guļam.

Vecais gans nopriecāties vien nevarēja. Līdz tam ik gadus meža zvēri nodarīja lielus zaudējumus, bet pēc Zijadbatira ierašanās zirgi ganījās mierīgi.

Slava par Zijadbatiru izplatījās tālu kalnos.

Kamēr Zijadbatirs gana zirgus, paklausieties, kā klājās šaha meitai — princesei Kamarhonai.

Princese nevienam netika bildusi ne vārda, ka mīl Zijadbatiru, taču pie sevis jau sen bija izlēmusi: «Ja tēvs mani sadomās izdot pie vīra, iziešu tikai pie Zijadbatira.»

Kad šahs padzina Zijadbatiru no pilsētas, Kamarhonai visa pasaule ietinās kā melnā čadrā. No rīta līdz vakaram viņa domāja vienīgi par Zijadbatiru, caurām naktīm mirka asarās.

Ilgu laiku princese nevienam neatklāja savas bēdas.

Viņai bija četrdesmit kalpones. Vecāko kalponi sauca par Humajunu.

Princese Kamarhona bifdājās un skuma, līdz pēdīgi neizturēja un izstāstīja Humajunai, kas nospiež viņas sirdi. Lai aizdzītu skumjas, Kamarhona pasāka bieži jāt medībās.

Kādā pavasara dienā, palūgusi tēvam atļauju, Kamarhona un viņas kalpones pārģērbās par džigitiem un devās medībās. Aizjājušas uz mežu, viņas nošāva dažus fazānus un vēl kādus putnus, taču cits medījums viņām netrāpījās.

Kamarhona paauļoja gabaliņu tālāk un ierauga: tālumā slienas augsts kalns gandrīz līdz debesīm. Princese sadomāja aizjāt līdz šim kalnam.

Tā nu Kamarhona jāj kopā ar meitenēm, savām kalponēm, un negaidot mežā pamana ganāmies briedi. Briedis viņai tik ļoti iepatikās, ka viņa sagribēja to katrā ziņā noķert.

— Noķeriet šo briedi! — viņa pavēlēja meitenēm. — Tikai pieraugiet, nešaujiet tam ar bultām, bet mēģiniet uzmest arkānu!

65

Kalpones paņēma arkānus un sāka briedi ielenkt. Meta Humajuna, taču netrāpīja. Briedis aizskrēja princesei garām. Kamarhona nu pati meta arkānu trīs reizes no vietas, tomēr

5 792

nespēja briedi noķert. Viņai tika kauns no kalponēm, un viņa palaida zirgu pilnos auļos, gribēdama briedi panākt.

Briedis skrēja ātrāk par putnu.

Princeses zirgs traucās kā vējš, bet tik un tā briedi nespēja panākt.

Pēdīgi gan briedis, gan zirgs nogura. Un briedis pēdējiem spēkiem ieskrēja klints alā.

Princese priecīga nodomāja: «Tagad gan es šo noķeršu.» Viņa iegāja alā, skatās: alai ir otra izeja. Briedis pa to izskrēja laukā un aizmuka.

Kamarhona no jauna sēdās zirgā un metās tvarstīt briedi. Dzīdamās tam pakaļ, viņa nevilšus bija aizauļojusi līdz tam kalnam, kur Zijadbatirs ganīja zirgus.

Redzēdams, ka jātnieks ķerstā briedi, Zijadbatirs paņēma lingu, ielika tajā akmeni un meta. Akmens trāpīja tieši mērķī un nodauzīja briedim vienu ragu.

Briedis nogāzās zemē.

To redzot, Kamarhona iedegās dusmās, izrāva no maksts, zobenu un sacīja:

— Ek tu, nekaunīgais gans! Ja es būtu gribējusi briedi nogalināt, sen to būtu izdarījusi. Mans nodoms bija — dzīvu noķert. Kā tu uzdrīksties šaut cita medījumu?

Negaidot no klints aizsega izlēca milzīgs tīģeris.

Princeses zirgs izbijās un metās atpakaļ. Kamarhona nokrita no zirga un ar zobenu savainoja sev roku.

Bet Zijadbatirs, pamanījis tīģeri, tūliņ ielika lingā akmeni un nomērķēja.

Tai brīdī, kad tīģeris grasījās lēkt princesei virsū, akmens trāpīja zvēram tieši pa galvu. Tīģeris uz vietas novēlās beigts.

Zijadbatirs nu steidzās pie princeses. Skatās: bezsamaņā guļ ievainots jauneklis.

Zijadbatirs aši novilka sev kreklu, noplēsa piedurkni un pārsēja Kamarhonai brūci.

«Jāglābj nabaga jauneklis,» viņš nosprieda. «Būtu žēl, ja viņš ne par šo, ne par to aizietu bojā.»

Zijadbatirs atnesa ūdeni, apslacīja ievainotā seju — tas nelīdzēja. «Jānoņem cepure,» Zijadbatirs nosprieda, «un jādod: drusciņ padzert ūdeni.»

Viņš noņēma jauneklim cepuri, un no tās apakšas izslīdēja tumšu, cirtainu matu lēvenis. Zijadbatirs redzēja, ka viņa priekšā guļ viņa mīļotā Kamarhona.

Zijadbatirs aiz bēdām bezmaz vai samaņu zaudēja.

—   Mana mīļā, pacel galvu, neplosi man sirdi! Tu gribēji mani nogalināt — tad nogalini! Tikai neguli kā nedzīva, pacel galvu! — Zijadbatirs lūdzās.

Pagāja kāds brīsniņš, un princese sāka atgūt sajēgu. Atvēra acis un redz: ganam pār vaigiem rit asaras. Ieskatījās ciešāk un pazina Zijadbatiru, savu mīļoto, tad no jauna iekrita bezsamaņā.

Tieši tobrīd piejāja klāt meitenes, princeses kalpones. Skatās: zemē guļ beigts tīģeris, princese zaudējusi samaņu, bet gans, noliecies pār viņu, šļakstina sejā ūdeni.

Meitenes aši nokāpa no zirgiem. Humajuna nolika princeses galvu sev klēpī un raudādama mēģināja viņu vest pie samaņas. Pēdīgi Kamarhona atguva saprašanu.

Meitenes, princeses kalpones, gribēja steidzīgi doties atpakaļ uz šaha pili, tomēr KamāThona nevēlējās.

—    Iekams brūce nebūs sadzijusi, es nekur prom nejāšu, — viņa pavēstīja.

Netālu no tās vietas urdza avotiņš, un tam līdzās auga divi kupli koki.

Kalpones aiznesa princesi zem kokiem un nolika paēnā. Princese guļ un domā:

«Nezin vai Zijadbatirs mani pazinis vai ne?»

Tad ar gudru ziņu ievaicājās:

—    Kopš kura laika jūs esat šeit par zirgu ganu?

Zijadbatirs atbildēja:

—    Kopš tā laika, kad jūsu tētiņš mani izraidīja no pilsētas.

Princese, juzdamās vainīga, sacīja:

—    Tā ir mana vaina, ka nemācēju tēvu pierunāt, lai jūs nepadzen.

Zijadbatirs tapa priecīgs un pasauca savu audžutēvu.

—    Dārgos viesus klājas pacienāt, — vecais gans sacīja.

Viņš aizgāja uz kišlaku un atstiepa lielu katlu, pakūra tam apakšā uguni. Tad pamieloja meitenes ar plovu un kumisu.

Aizritēja piecpadsmit dienas, un princesei brūce sāka dzīt.

Tagad paklausieties, kā pa šo laiku klājās princeses tēvam.

Bija pagājis apaļš mēnesis, kopš Kamarhona aizjājusi medībās, taču aizvien vēl no viņas nebija ne vēsts.

Šahs ataicināja pie sevis kādu lielu stiprinieku un teica:

—    Pagājis apaļš mēnesis, bet no princeses nav ne ziņas, ne miņas. Jāj un izdibini, kur viņa pazudusi! Ja atradīsi, ved viņu atpakaļ uz pili!

Jāteic, ka šis stiprinieks jau sen sapņoja iegūt sev princesi par sievu. Saņēmis šādu uzdevumu, viņš līksmu sirdi ātri vien saposās ceļam. Paņēmis biedros džigitus, aizjāja.

Pagāja piecas dienas, līdz stiprinieks atrada princesi. Skatās: viņa sēž zem kokiem un tērzē ar Zijadbatiru. To redzot, stiprinieka sirdī iezagās rūgtums.

Lai neaizvainotu princesi ar ļaunu vārdu, viņš nokāpa no zirga, padeva labdienu un sacīja:

—   Tēvs par jums uztraucas. Mani sūtīja jūs sameklēt.

Zirgu gani tūliņ sāka cienāt stiprinieku ar pusdienām. Stiprinieks savukārt izvilka no plecu somas vīna krūku. Meitenes, princeses kalpones, salēja vīnu traukos. Izdzēris divus kausus, stiprinieks tik pārmēru noreiba, ka acis kļuva sarkanas. Viņš sāka aizskart un aizvainot Zijadbatiru.

—    Kālab tu runā man pretī? — ķīviņa meklētājs iesaucās un, pielēcis kājās, iesita Zijadbatiram ar dūri. Zijadbatirs to ņēma ļaunā un deva pretī tādu dunku, ka stiprinieks nokrita zemē beigts.

Zijadbatiram metās virsū stiprinieka biedri, un izcēlās kautiņš.

Zijadbatirs visus pievārēja un princesei sacīja:

—   Tagadiņ man palikt šeit ir bīstami. Jāsim uz citu zemi!

Princese aizsūtīja savas kalpones uz šaha pili, piekodinādama:

—   Ja tēvs ko vaicā, atbildiet, ka es aizjāju uz citu valsti dzīvot.

Princeses kalpones raudādamas atgriezās pilsētā. Bet Zijadbatirs un princese atvadījās no vecā gana, uzsēdās zirgos un aizjāja. Pajāj gabaliņu, nomedī kādu meža zvēru vai putnu, ietur azaidu un jāj tālāk.

Ta vairakas dienas jājuši, viņi nokļuva Heratas pilsēta. Tur valdīja šahs Huseins Mirza.

Abi apmetās karavānu iebraucamā vietā. Zijadbatirs salīga par strādnieku pie kalēja. Drīz Zijadbatirs un princese apprecējās.

Viendien pie Zijadbatira atnāca kāds bagātnieks un teica:

—    Kādēļ jums jāmitinās iebraucamā vietā? Tai pilsētas daļā, kur dzīvoju es, uzgāju jums piemērotu namiņu.

Zijadbatiram namiņš patika. Viņš par to samaksāja iekrāto naudas mazumiņu, ko bija sapelnījis, un abi ar sievu pārcēlās tajā dzīvot.

Šim bagātajam vīram bija kalps — agrākais laupītājs. Bagātnieks ataicināja laupītāju pie sevis un sacīja:

—    Šovakar nekur neaizej, būsi man vajadzīgs.

Pusnaktī bagātnieks kopā ar laupītāju aizgāja pie Zijadbatira namiņa, jo bija iecerējis nelāgu darbu: kad Zijadbatirs aizmigs, viņu nogalināt, bet Kamarhonu — nolaupīt.

Taču Kamarhona izdzird^ soļus un pamodināja vīru. Zijadbatirs piecēlās un redz: namiņa priekšā stāv divi vīri.

Viņš paņēma no spilvena apakšas dunci un metās virsū laupītājam. Pēc tam notrieca zemē arī bagātnieku.

Bagātnieks sāka lūgties:

—    Apžēlojieties par mani, palaidiet vaļā!

—    Nu labi, atlaidīšu šo bezgodi. Lai ātrāk vācas prom un ar šādām nekrietnībām vairs nenodarbojas! — Zijadbatirs noteica.

Bagātnieks aizmuka mājās un gudro: «Vai nevajadzētu pasūdzēties par viņiem šaham?» Un devās uz pili.

Pilī augstmaņu lokā tronī sēdēja Huseins Mirza.

Atnāca bagātnieks un sūdzas:

—    Diženais šah, nesen mūsu pilsētā ieradās kāds nezināms apkārtstaigulis kopā ar meiteni. Sākumā es domāju, ka viņi ir godaļaudis, pārdevu viņiem namu, bet viņi mani piekāva, bezmaz padarīja par kropli.. . Valdniek, sodiet šo nekrietno klaidoni, izraidiet viņu no pilsētas!

Šahs Huseins Mirza noskaitās un saka:

—    Šāds ļaundaris pelnījis nevis izraidīšanu, bet nāvessodu!

Un aizsūtīja sardzes vīrus pēc Zijadbatira.

Sardzes vīri ieradās Zijadbatira mājā, saņēma abus ar Kamarhonu ciet, sasēja tiem rokas un aizvilka uz pili. Līdzko šahs Huseins Mirza ieraudzīja princesi Kamarhonu, viņš aizmirsa itin visu pasaulē un Zijadbatiram vaicāja:

—    Kur tu sadabūji tik dižu skaistuli, kādā pusē ir viņas mājas? Droši vien būsi viņu nolaupījis, razbainiek!

—    Par to pavaicājiet viņai pašai, — Zijadbatirs atbildēja.

—   Atstāj skaistuli šeit, bet pats vari iet, — šahs teica Zijadbatiram.

Tomēr Zijadbatirs tā nebija ar mieru un negāja projām.

Sahs, to redzot, tapa dusmīgs, pasauca bendes un pavēlēja Zijadbatiru sodīt ar nāvi.

Bendes tūliņās veda Zijadbatiru uz soda vietu. Zijadbatirs izrieza krūtis, ar spēku pārrāva valgus un bendes aizmeta katru uz savu pusi, bet pats aizskrēja pie sava saimnieka uz kalvi.

Viņš kalējam izstāstīja visu, kas bija noticis. Kalējs deva šādu padomu:

—    Tepat netālu ir ala. Tu paslēpsies tajā, bet es iešu uz pilsētu un paklaušināšu, ko ļaudis runā. Rīt atnākšu un tev pastāstīšu.

Tagad paklausieties, kā tālāk klājās princesei.

Sākumā šahs pret Kamarhonu izturējās laipni, centās ar solījumiem viņu pierunāt:

—   Es tevi apzeltīšu, būsi bagātāka par visām šaha meitām, tikai paliec manā pilī un kļūsti man par ceturto sievu!

Tomēr Kamarhona nebija pierunājama.

Šahs sadusmojās. Viņam dārzā bija slepens pazemes cietums, par kuru citi neko nenojauta.

Šahs ņēma un iemeta Kamarhonu šajā cietumā. Bet, kad uzzināja, ka Zijadbatirs aizbēdzis, lika noslēgt visus pilsētas vārtus un bēgli sadzīt rokā. Viņu meklēja, meklēja, tomēr nekur neatrada.

Pienāca vakars. Kalējs ieradās alā, kur slēpās Zijadbatirs, un abi pārlika, ko iesākt tālāk. Kalējs, brīdi apsvēris, sacīja:

—    Šaham ir vezīrs, vārdā Ališers Navojī. Tev jāaiziet pie viņa un jāizsūdz savas bēdas. Viņš ir taisns cilvēks un tev palīdzēs.

—    Labi, — Zijadbatirs bija ar mieru, — tā, es arī darīšu.

Viņš pusnaktī atstāja alu un devās uz Ališera Navojī māju.

Pieklaudzināja un sacīja:

—    Esmu ieradies no tālienes, lai palūgtu augsti godājamam Navojī padomu. Atļaujiet pie viņa ieiet!

Ališers Navojī, kā parasts, vēl negulēja. Viņš līdz vēlai naktij, dažkārt ari līdz rītausmai rakstīja dzejoļus. Kalpi viņam pavēstīja:

—    Pie jums ieradies no tālienes kāds džigits pēc padoma.

—    Ielaidiet viņu! — Ališers Navojī sacīja.

Zijadbatirs iegāja, sasveicinājās un izstāstīja dzejniekam savas bēdas.

Ališers Navojī viņu mierināja:

—    Esi bez rūpēm! Šahs nenogalinās Kamarhonu. Rīt es par princesi visu izdibināšu un tev paziņošu.

Otrā rītā Ališers Navojī aizgāja pie šaha uz pili un iegriezās dārzā. Viņš vienīgais zināja, ka šaham ir pazemes cietums.

Navojī pastaigājās pa dārzu un satika dārznieku. Dārznieks zemu paklanījās Ališera Navojī priekšā un pasniedza viņam ziedu pušķi. Šim dārzniekam bija uzdots uzraudzīt gan dārzu, gan arī cietumu, tikai neviens to nezināja.

Ališers Navojī dārzniekam vaicāja:

—    Vai tev ir kas zināms par skaistuli, kura iemesta pazemes cietumā?

—    Jā, ir zināms, — dārznieks atbildēja. — Pats šahs viņu pavēlēja tur ietupināt.

Ališers Navojī atgriezās mājās un Zijadbatiram paziņoja, ka Kamarhona ir sveika un vesela, bet saviem ļaudīm lika izrakt pazemes eju, kas sniegtos līdz šaha dārzam.

Triju dienu laikā pazemes eja bija gatava un Kamarhona atbrīvota. Princesi atveda uz Ališera Navojī māju, kur jau iepriekš bija sagatavota istaba.

Navojī sacīja Zijadbatiram:

—    Manā namā nedz tev, nedz Kamarhonai neviens pāri nedarīs. Dzīvojiet šeit mierīgi un laimīgi!

Zijadbatirs un Kamarhona nodzīvoja Navojī namā trīs gadus. Kamarhonai pa šo laiku piedzima dēls. Tas jau staigāja kājām.

Kādu dienu Ališers NavojI iet pa dārzu un ierauga: zēns sēd ūdens malā un šļakstinās. Navojī paņēma zēnu rokās un pasniedza viņam ziedus. Tad aizgāja līdz Zijadbatira istabas durvīm un dzird, ka iekšā Zijadbatirs saka sievai:

—   Neraudi, mīļā Kamarhona! Es zinu: tevi māc ilgas pēc mātes. Neraudi, nomierinies … Arī man sāp sirds, ka neredzu dzimto pusi.

To noklausījies, Ališers Navojī iegāja viņu istabā. Kamarhona noslaucīja asaras, piecēlās un palocījās dzejnieka priekšā. Navojī viņai sacīja:

—   Nesērojies un neskumsti! Pacieties vēl vienu mēnesi, un pēc tam es jūs pats aizvedīšu uz jūsu zemi un jūsu tēvam visu paskaidrošu.

Aizritēja viens mēnesis. Ališers Navojī palūdza šaham atļauju doties ceļojumā. Viņš izraudzījās par biedriem četrus uzticīgus džigitus un sāka gatavoties. Nedēļu pirms došanās ceļā džigiti slepus aizveda Kamarhonu un Zijadbatiru no pilsētas un paslēpa kalnos. Kad viss bija sagatavots un saposts, Ališers Navojī uzsāka ceļojumu. Pa ceļam iegriezās kalnos un paņēma līdzi Kamarhonu un Zijadbatiru.

Viņi jāja vairākas dienas, paveica lielu ceļa gabalu, līdz nokļuva Kamarhonas dzimtenē.

Šahs Sultāns, dabūjis zināt, ka uz viņa zemi jāj Ališers Navojī, izsūtīja pretim džigitus sagaidīt viesi. Kad Navojī bija paciemojies pilsētā vairākas dienas, šahs Sultāns viņu uzaicināja uz pili.

—    Laipni lūdzu! — šahs sacīja. — Kādās darīšanās jūs esat šeit ieradies?

Ališers Navojī atbildēja:

—    Ierados, lai lūgtu jūs apžēlot divus cilvēkus, kas jūtas vainīgi jūsu priekšā. Ja viņiem piedosiet, paciemošos arī jūsu pilī, ja ne — tūliņ jāšu prom.

Šahs Sultāns tad atbildēja:

—    O, dižais Navojī, ja šie vainīgie būtu noslepkavojuši pat manu miesīgo tēvu, es viņiem tik un tā piedotu, tāpēc ka jūs to lūdzat! Tad sakiet — kas viņi ir?

Ališers Navojī lika pasaukt Kamarhonu un Zijadbatiru. Kamarhona ienāca un pieplaka tēvam pie krūtīm.

Šahs aiz prieka apraudājās. Viņš jau sen bija nospriedis, ka meitas nav vairs starp dzīvajiem.

— Kur tu, manu meitiņ, biji pazudusi?

Nu piegāja klāt Zijadbatirs. Šahs Sultāns tūliņ gribēja viņu dzīt prom, taču Ališers Navojī atgādināja viņam doto vārdu. Neko darīt, Sultānam vajadzēja vien atzīt zirgu ganu Zijadbatiru par savu znotu.

Navojī paciemojās pie šaha vairākas dienas, tad atgriezās atpakaļ Heratas pilsētā savās mājās. Bet Zijadbatirs un Kamarhona visu mūžu viņu pieminēja ar labu vārdu.

DROŠSIRDĪGAIS DRAUGS HAIRĀTS

Tā bijis vai nebijis, bet ļaudis stāsta, ka senos laikos kādā valstī valdījis hans Kagars.

Reiz viņš devies medībās. Piejājis pie upes padzirdināt zirgu un pēkšņi ieraudzījisr^dens malā sēž skaistule, tik daiļa kā sudraba mēnestiņš, un žāvē garos, zeltainos matus, kas viz un laistās kā mirdzoši saules stari.

Hans Kagars iecirtis zirgam ar pletni, un zirgs meties auļos uz priekšu. Hans jau pastiepis roku, lai skaistuli satvertu, taču viņa klusu ieslīdējusi ūdenī un nozudusi dzelmē.

Hans Kagars auļojis pa krastu šurpu turpu, uz priekšu un atpakaļ, tomēr meiteni vairs tā arī nekur neredzējis.

Tik brīnumdaru skaistuli hans Kagars nekādi nespējis aizmirst, un, viņu atceroties, tam ikreiz sirds iedegusies kvēlās liesmās,

Hana Kagara dēls Tursuns draudzējies ar Hairatu — vienkāršu ļaužu jaunekli. Abi džigiti bija devuši viens otram šādu zvērestu: «Tas, kurš noliegs savu draugu, lai pārvēršas par akmeni!»

Viendien hana dēls Tursuns kopā ar draugu Hairatu medīja upēs krastā tieši tai vietā, kur bija medījis tēvs, un ieraudzīja skaistuli žāvējam matus.

Tursuns no pirmā acu uzmetiena iemīlējās brīnišķīgajā skaistulē un sastinga uz vietas, kā ar bultu pienaglots.

Ieraudzījusi glīto jaunekli, skaistule pasmaidīja un ieslīdēja ūdenī, nozuzdama dzelmē.

Tursuns aiz bēdām saķēra galvu un lādēja savu nelaimīgo likteni.

Hairats bija attapīgs un saprātīgs jauneklis. Viņš sacīja:

—   Šī meitene, man rādās, būs paradīzes jaunava. Parastie mirstīgie ar pārdabiskām būtnēm nedrīkst ielaisties.

—    Bet es taču viņā esmu iemīlējies un nespēju bez viņas vairs dzīvot! — Tursuns gaudās.

Pie upes sēdēja kāds vecs zvejnieks un, klausīdamies abu jaunekļu sarunā, sacīja:

—   Šī meitene no tiesas ir paradīzes jaunava. Viņa dzīvo upes dzelmē zemūdens valstībā un tikai lāgu lāgiem izpeld virspusē, lai izžāvētu savus brīnumskaistos matus. Šādas meitenes dēļ var mesties arī ūdenī.

—   Vai tu, vecais, gribi, lai es kļūstu par slīkoni? — Tursuns dusmīgi vaicāja.

—    Nē, — zvejnieks atbildēja, — es tikai gribu teikt to, ka patiesas mīlestības dēļ. var doties caur uguni un ūdeni.

Zvejnieka vārdi Tursunam ķērās pie sirds.

—    Saki, vecais, — kā var nokāpt zemūdens valstībā? Tas tev jāzina.

—   Pārvariet bailes un kāpiet pa meldru stiebru dzelmē, — vecais zvejnieks pamācīja.

—   Ņem mani aiz rokas un rādi ceļu! — Tursuns palūdza Hairatu.

—   Es esmu tavs draugs un došos kopā ar tevi, — Hairats atbildēja.

Viņš paņēma draugu aiz rokas un veda uz meldru pusi.

Sameklējuši meldru, pie kura bija sēdējusi paradīzes jaunava, abi cieši aizmiedza acis un ieslīdēja ūdenī.

Sasnieguši upes dibenu, draugi sadūšojās atvērt plakstus.

Izbrīnījušies skatās: priekšā plešas pilsēta ar neskaitāmām ielām, namiem, tirgus laukumiem un karavānu iebraucamām vietām. No visām pusēm šurp steidzas ļaudis, sēdēdami nevis ēzeļu un zirgu, bet lielu samu un belugu mugurās, un sev pa priekšu dzen nevis aitas un kazas, bet gan dažādu zivju barus.

Draugi brīnīdamies paklaiņoja pa zemūdens pilsētu, tad pieklaudzināja pie pirmās mājas vārtiem, kas pagadījās ceļā. Pa vārtiņiem izbāza galvu veca sieviņa un vaicāja:

—   Ko jūs, iztvīkušās, svelmainās zemes ļaudis, še, zemūdens valstībā, meklējat? Kādā nolūkā esat ieradušies?

—   Vecmāmiņ, — Hairats steidza nomierināt veco sieviņu, — mēs apmaldījāmies un, nemaz to negribēdami, nokļuvām upes dibenā. Neliedziet mums naktsmājas! Jebšu zemūdens valstības ļaudīm viesmīlība ir sveša?

—   Lūdzami, ienāciet! — sieviņa sacīja. — Nekas jums manā mājā netiks liegts.

Vecā sieviņa laipni uzņēma Tursunu un Hairatu, pacienāja ar zivju plovu un uzklāja guļvietā segas, kas bija darinātas no grīšļa un zaļajiem ūdensaugiem. Atstādama viņus vienus, sieviņa pieteica:

—   Tikai, dēliņi, pieraugiet: naktī neejiet ārā! Mūsu māju pagalmus apsargā aszobainas līdakas. Nepagūs plikgalve skaistule ne matpīni atpīt, kad tās jau aprīs vislielāko drošsirdi.

To pateikusi, vecā sieviņa aizgāja uz savu istabu.

Kaut gan, guļot ūdensaugu segās, mitrums koda kaulos, tomēr Tursuns uz vietas aizmiga, bet Hairats vēl ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

Beidzot viņš klusītiņām piecēlās un izgāja pagalmā. Cauri ūdenim spīdēja zaļgana mēnesnīca, un pagalms bija labi pārredzams. Tur nemanīja nevienas līdakas.

Hairats izgāja uz ielas un devās uz zemūdens valdnieka kristāla pils pusi. To pētīdams, apgāja vairākas reizes tai apkārt.

«Droši vien pilī dzīvo tā skaistule,» viņš nosprieda un atgriezās atpakaļ vecenītes mājā.

Otrā rītā vecenīte pasniedza draugiem brokastīs zivju sacepumu.

Hairats sacīja:

—    Kālab jūs, vecmāmiņ, baidījāt mūs ar negantām līdakām? Es augu nakti klīdu pa pilsētas ielām un nevienu līdaku nematīju. Sakiet — kas dzīvo kristāla pilī?

Viltīgi pasmaidījusi, vecā sieviņa atbildēja:

—   Tavu nepaklausīgu jaunekli! Pilī dzīvo zemūdens valdnieks un viņa vienīgā meita, skaistule, kurai mati viz un laistās kā mirdzoši saules stari.

Dzirdot šos vārdus, Tursuns nobāla, un vecenīte tūliņās pamanīja'viņa satraukumu. Viņa piemetināja:

—   Valdnieka meita ir tik skaista, ka visi, kas viņu ierauga, zaudē galvu un sirdsmieru. Ja skaistule tumšā naktī atver acis, ari mūsu zemūdens valstībā top tik gaišs kā pie jums augšā vissaulainākā dienā.

—    Kā jūs, vecmāmiņ, to visu zināt? — Tursuns pārsteigts vaicāja.

—   To zina visi zemūdens valstības iedzīvotāji, kur nu man nezināt — es tak esmu mūsu skaistules aukle!

—   Vai jūs šodien iesiet uz pili?

—    Iešu.

—   Ja satiksiet skaistuli, pasakiet viņai tā: «Ieradušies divi jaunekļi. Brīnums, kā viņi nav noslīkuši.»

—   Ak, džigiti, vai jums nav kas ļauns padomā? Es princesei neko neteikšu.

Un vecā sieviņa aizgāja uz pili.

Pilī viņa ilgi cietās, iekodusi mēlē, lai princesei neko neizpaustu, tomēr nenocietās un izpļāpāja:

—    Ieradušies divi jaunekļi. Brīnums, kā viņi nav noslīkuši.

—    Braši puiši, neizbijās vis! — Skaistule iesmējās un sāka cienāt veco aukli.

Kad aukle gāja projām, skaistule viņai iedeva kristāla gabaliņu un oglīti, sacīdama:

—   Auklīt, nodod to jaunekļiem un nebilsti vairāk ne vārda!

Iedama mājās, vecenīte prātoja: «Tad ta uzkritusi nelaime

uz galvas! Princese kaut ko perina. Ka tikai man neizietu plāni!»

Viņa nosvieda zemē kristāla gabaliņu un oglīti un devās tālāk. Taču, nepaspērusi ne desmit soļu, atsāka prātot: «Ja to uzzinās princese, viņa ņems ļaunā. Atkal nebūs labi.» Atgriezusies atpakaļ, vecenīte pacēla kristāla gabaliņu un oglīti un aiznesa tos jaunekļiem.

—  Sasodīts! Skaistule par mums zobojas. Kam vajadzīga šī kristāla lauska un ogles gabaliņš? Mēs bezmaz dzīvību zaudējām, mezdamies ūdenī, un še tev nu atmaksa! — iesaucās Tursuns.

Taču Hairats iebilda:

—    Nē, te kaut kas slēpjas. Jāpalauza galva.

—   Tu vari lauzīt, es gan to nedarīšu.

—    O, man ir skaidrs! — negaidot iesaucās Hairats.

—    Kristāls nozīmē: «Dienas gaismā nerādieties!» — bet oglīte nozīmē: «Atnāciet naktī!»

Kad satumsa, draugi tuvojās pilij. Princeses kalpone abus jau gaidīja pie dārza vārtiņiem.

—    Tu, Hairat, paliec tepat sargos, bet es iešu dārzā, — Tursuns sacīja.

Hairats palika. Tursuns iegāja dārzā un tur satika skaistuli.

—    Kur tad ir jūsu draugs? — princese viņam vaicāja.

—  Vai viņš nemaz nevēlas uz mani palūkoties?

—    Viņš stāv sardzē.

Skaistule un Tursuns līdz vēlai naktij pastaigājās pa dārzu. Kad atsteidzās kalpone, jļĻursuns šķīrās no princeses. Nākamajā naktī Tursuns atkal pavēlēja:

—   Tu, Hairat, stāvi sardzē!

Ieraudzījusi Tursunu vienu, princese iesmējās un atkal pavaicāja par Hairatu.

—    Viņš stāv sardzē un apsargā hana dēla mieru! — Tursuns atbildēja.

Skaistule un Tursuns no jauna pastaigājās pa dārza celiņiem.

Tā sešas naktis Hairats stāvēja sardzē pie pils dārza vārtiņiem, bet septītajā Tursunam sacīja:

—    Mums vajag doties atpakaļ uz mājām. Norunā ar princesi, ka mēs viņu aizvedīsim no zemūdens valstības, un tu sava tēva pilī nodzersi kāzas.

—    Nebāz degunu citu darīšanās! — Tursuns pikti atbildēja.

—  Kā tu uzdrīksties mani, hana dēlu, mācīt?

—    Laiks doties prom. Manuprāt, mūs te izseko. Arī stāvēt sardzē esmu jau piekusis.

—    Vari to nedarīt un nenāc man līdzi! Es pats pratīšu sevi aizsargāt.

Hairatam bija sāpīgi dzirdēt šādus vārdus no drauga mutes, un viņš vairs negāja hana dēlam līdzi uz pili.

Kad Tursuns ieradās dārzā, skaistule no jauna pavaicāja, kur ir draugs. Tursunu sagrāba dusmas. Viņš iesaucās:

—    Ko gan jūs, princese, taujājiet par vienkāršu džigitu, ja jūsu priekšā stāvu es, hana dēls?

—   Viņš ir drošsirdīgs karavīrs un uzticīgs draugs, — skaistule atbildēja, — un es gribu viņu redzēt, lai ar viņu parunātos.

Tā pateikusi, princese devās uz vārtiņu pusi satikt Hairatu.

Tursuns lielās dusmās izrāva zobenu un aizšķērsoja princesei ceļu. Viņa izbijusies iekliedzās. Tūliņ pils durvis atvērās — un no visām pusēm, pacēluši šķēpus, saskrēja karavīri. Tursuns mēģināja bēgt, bet bija par vēlu.

Tagad paklausieties, kā klājās Hairatam.

Otrā rītā, redzēdams, ka hana dēls nav atgriezies mājās, viņš palūdza vecajai sieviņai parandžu un čačvanu1 . Uzmaucis parandžu galvā, aizklāja seju ar čačvanu un gāja uz tirgu paklausīties, ko ļaudis runā.

Tirgus laukumā Hairats uzzināja, ka nakti princesi pieķēruši dārzā kopā ar nepazīstamu jaunekli. Zemūdens valdnieks sadusmojies un pavēlējis iemest cietumā kā savu meitu — skaistuli, tā jaunekli.

Hairats, būdams apķērīgs, nopirka tirgū lielu paplāti, sakrāva uz tās plāceņus un saldumus, tad steidzās uz valdnieka cietumu.

—   Ei, sieva, kur tu lien? — sardzes vīri viņam uzsauca. — Cietumā nedrīkst iet.

Hairats vecīgā balsī sāka žēli lūgties:

—   Mīļie dēliņi, vai ta mani vairs nepazīstat? Es tak esmu mūsu princeses aukle, nesu viņai cienastu. Ielaidiet gan mani iekšā, citādi, kazi, pašiem pēcāk var klāties plāni.

Tā runādams, Hairats iespieda saujā katram sardzes vīram pa zelta monētai un vienā mirklī, kurā šķībacis nepagūtu ne aci pamirkšķināt, ieslīdēja pa cietuma vārtiem pie skaistules.

1 Parandža — garš, plats apmetņveida virsdrēbju gabals ar garām piedurknēm, kuru Austrumu zemju sievietes, iziedamas no mājas, uzmauca galvā, bet seju apsedza ar čačvanu — astru tīkliņu. (Tulk.)

Pacēlis čačvanu, Hairats zemu palocījās viņas priekšā un sacīja:

—    Daiļā princese, nebaidieties! Es esmu Tursuna draugs nu draudzības vārdā atnācu jūs glābt. Uzvelciet parandžu un seju apsedziet ar čačvanu! Sardze jūs nepazīs un noturēs par jusu aukli.

Viltīgi pasmaidījusi, skaistule vaicāja:

—   Vai tikai draudzības vārdā jūs esat šurp atnācis, Hairat?

Hairats nosarka un nodūra acis. Skaistule uzvilka parandžu,

seju apsedza ar čačvanu un, neviena nepazīta, atstāja cietumu.

Zemūdens valdnieks lika atvest pie sevis noziegušos meitu un nepazīstamo jaunekli, lai tos tiesātu. Sardzes vīri cietumā <itrada nevis princesi, bet jaunu džigitu un, nezinādami, ko iesākt, atveda viņu kopā ar Tursunu valdnieka troņa priekšā.

—    Kā tad tā? — valdnieks brīnījās. — Kur ir mana meita?

—    Atļaujiet man runāt, jūsu zemūdens augstība, — Hairats palūdza valdniekam. — Jūsu meita, princese, nav vainīga. Sardzes vīri tumsā kļūdījās^un nepatiesi nomelnoja jūsu meitas tīro vārdu.

—    Kas tu tāds esi un ko dari ar savu biedru manā valstībā?

—    Mēs ar draugu bijām medībās un nejauši upē noslīkām, — Hairats atbildēja. — Tā nokļuvām jūsu pilsētā un, nezinādami, kurp doties, ielavījāmies pils dārzā, lai tur atlaistos zālē un atpūstos. Un tur mūs saņēma ciet, bet princesi mēs ne acīs neesam redzējuši.

To noklausījies, valdnieks atļāva jaunekļiem dzīvot zemūdens valstībā tik ilgi, cik paši vēlēsies.

—    Kad sadomāsiet atgriezties mājās uz iztvīkušo un svelmaino zemi, pasakiet, un es pavēlēšu jūs uz turieni pavadīt, — sacīja valdnieks un atļāva abiem iet.

Tursuns tapa līksms un augas dienas un naktis pavadīja dažādās izpriecās. Vēl nebija beigusi skanēt dzīru jautrība, kad sākās svētku gaviles un medību prieki.

Viendien vecā sieviņa, pie kuras viņi dzīvoja, pārnāca no pils ļoti satraukta un sāka vaimanāt:

' — Mūsu nabaga princese raud vienā raudāšanā, jo viņu

grib izdot par sievu juras valdnieka dēlam. Viņa lūdz, lai jus viņai palīdzot.

Tursuns atkal iedegās mīlestībā un sacīja:

—    Hairat, ko darīsim? Es pats gribu viņu ņemt sev par sievu.

—   Pirmām kārtām jāpalīdz princesei tikt vaļā no netīkamā precinieka.

Kad pienāca nakts, Hairats, likdams uz spēli savu dzīvību, iekļuva pilī, satikās ar skaistuli un pierunāja viņu bēgt.

Tai pašā naktī skaistule slepus atstāja pili un izveda jaunekļus no zemūdens valstības virszemē. Upes krastā viņi paņēma savus zirgus, kurus bija atstājuši pie zvejnieka, un taisnā ceļā jāja uz hana galvaspilsētu.

Kamēr viņi jāj, paklausieties par hanu Kagaru.

Hans Kagars ilgi gaidīja atgriežamies no medībām dēlu, līdz pēdīgi sāka uztraukties. Viņš ataicināja galminiekus un viņiem pavēlēja:

—    Uz karstām pēdām sameklējiet Tursunu!

Galminieki aizauļoja katrs uz savu pusi meklēt hana dēlu.

Tie, kuri devās upes virzienā, skatās: pretim jāj Tursuns kopā ar Hairatu sveiks un vesels un ved neredzētu skaistuli.

—   Jūs jājiet pa priekšu un pavēstiet tēvam, ka es vedu līgavu — zemūdens valdnieka meitu, — Tursuns sacīja galminiekiem.

Hans Kagars, izdzirdis, ka paša dēls kļuvis viņam par sāncensi, sadomāja pastrādāt tumšu darbu. Viņš pavēlēja savam mīlulim — ļaunam burvim Džadugaram nomaitāt Tursunu, bet pats sāka posties svinīgām dzīrēm.

Pa to starpu abi draugi ar skaistuli lēnā garā jāja uz galvaspilsētas pusi. Kur gadījies, kur ne, ceļa malā uz papeles notupās melns krauklis un ieķērcās:

—    Krā, krā, krā!

Skaistules daiļā seja apmācās, un viņa vaicāja:

—    Ko saka šis gudrais putns?

—    Ek, vai nu tam jāpievērš uzmanība, — Tursuns noteica un, uzvilcis loku, gribēja kraukli nošaut.

—   Nedari to! — Skaistule satvēra Tursuna roku. — Iztulkojiet, kādu padomu krauklis mums dod, citādi es tālāk nejāšu!

—    Ha, ha! Kādu padomu var dot vecs krauklis? Labāk es viņu nošaušu.

Te Hairats, uzlicis roku uz sirds, uzrunāja princesi:

—   O, skaistule, pirmais «krā» nozīmē, ka mums jāpiesargās. Otrais, ka hans sadomājis Tursunu noindēt. Trešais, kai hans pats grib jūs, princesi, apņemt par sievu.

Skaistule gribēja griezt zirgu atpakaļ, taču Tursuns sacīja:

—   Tie visi ir balti meli!

Kamēr viņi strīdējās, atskanēja tauru skaņas, sāka rībēt bungas, pilsētas vārti atvērās — un pa tiem viņiem pretim svītas pavadībā izjāja hans Kagars. Nu vajadzēja visiem ar godu iejāt pilsētā.

Ieradies pilī, hans nodeva princesi četrdesmit kalpoņu ziņā un aizsūtīja viņu uz sieviešu mājas galu, bet dēlu paņēma zem rokas un veda uz grezni izrotātām istabām, sacīdams:

—   Mans mīļais dēls, atgulies un atpūties no ceļa, kamēr sagatavos dzīru galdu par godu tavai pārjāšanai!

—   Tev uzklāta jauka guļvieta, — klanīdamies piebilda burvis Džadugars.

Tiklīdz Tursuns noģērba virsdrēbes un gribēja jau apgulties, Hairats mirklī metās uz priekšu un ar zobenu sāka kapāt zīda segu, ar ko bija pārklāta guļvieta.

—    Ko dara šis neprātīgais? — Tursuns iesaucās, taču tobrīd visi ieraudzīja, ka no segas apakšas rāpo ārā indīgas čūskas. Viņi bailēs metās prom, vienīgi Hairats palika istabā, kamēr čūskas nogalēja.

Tad visi sapulcējās dzīru zālē. Hans Kagars pēc burvja dotās zīmes izraudzījās plova trauku un lika, lai kalpotājs to pasniedz dēlam, kas sēdēja otrā galda galā.

—   Mans mīļais dēls, ēd uz vesehbām! — hans sacīja.

Līdzko kalpotājs paspēra pāris soļu, Hairats pieskrēja klāt,.

paņēma no viņa trauku ar plovu un nesa to pats, tad uz paklāja, paklupa un nometa trauku-zemē. Plovs izbira uz grīdas.

—. Ei, Hairat, kāds tu lempis! — Tursuns iesmējās.

Te atskrēja hana medību suns, apēda plovu un tūliņ uz vietas nobeidzās.

Vakarā hans Kagars lūdza, lai dēls iet uz dārzu pastaigāties, taču Hairats slepus deva zīmi, un Tursuns atteicās. Tad hans sacīja:

—   Mans mīļais dēls, dārza lapenē bauda vakara spirgtumu tava līgava — skaistule. Vai tu no tiesas nevēlies viņu redzēt?

Tad TUrsuns skriešus izskrēja dārzā un steidzās uz lapeni, kur pa logu raudzījās skaistule, priecādamās par zemes puķu krāšņumu.

—    O, mana mīļotā! — Tursuns iesaucās, bet tāi pašā brīdī šausmās kāpās atpakaļ: no krūma līda ārā pūķis un grasījās mesties hana dēlam virsū.

Tursuns, šausmu pārņemts, ņēma kājas pār pleciem, pavisam aizmirsis, ka tam pie jostas karājas zobens.

Te uz dārzu atskrēja Hairats un sāka ar pūķi cīkstēties.

Hairats cīkstējās ar briesmoni krietnu laiku, līdz pamanījās tam ar zobenu nocirst galvu.

Skaistule sāka plaukšķināt, un Hairats ieraudzīja, ka daži pūķa asins pilieni izšļākušies skaistulei uz daiļā vaiga.

Viņš steidzās pie lapenes un uzmanīgi ar lūpām centās noņemt no skaistules vaiga indīgos asins pilienus.

Tieši tobrīd atgriezās sajēgu atguvušais Tursuns un niknās dusmās iebļāvās:

—    Kā tu uzdrošinies skūpstīt manu līgavu?!

—    Pūķa asinis ir indīgas. Tās varēja kaitēt skaistules daiļumam,— Hairats rāmi paskaidroja. — Man nebija pie rokas mutautiņa, tālab biju spiests asins pilienus noņemt ar lūpām.

—    Nē, tev prātā bija citas domas! Es likšu tevi un neuzticīgo līgavu sodīt ar nāvi!

—    O, Tursun, Hairats tik daudz jūsu labā darījis, — skumji sacīja skaistule, — bet jūs viņam pārmetat un nepatiesi apvainojat kā mani, tā viņu. Viņš jums ir uzticīgs draugs.

—    Jā, mēs jaunībā ar Tursunu bijām devuši viens otram zvērestu, ka tas, kurš noliegs savu draugu, lai pārvēršas par akmeni. Labāk lai es kļūstu akmens, Tursun, nekā esmu tavs •draugs!

Izteicis šos vārdus, Hairats pārvērtās akmenī.

Tursuns, šaušalu pārņemts, metās no dārza prom, bet skaistule sāka liet mīlestības un sāpju asaras. Tās kā lietus lāses

krita uz Hairata akmens miesas, un tur, kur uzkrita asaru lāse;., viņa miesa atguva dzīvību.

Skaistule apskāva nedzīvo, auksto akmens stāvu un piepeši i sajuta, ka tas pamazām atdzīvojas. Viņa noskūpstīja Hairatu,. un viņš nostājās viņas priekšā sveiks un vesels.

Hairats, daudz neprātodams, apskāva skaistuli, pacēla rokās un, uzlēcis zirgā, aizauļoja.

Hans Kagars, redzēdams, kā Hairats aizved skaistuli,, izbrīnā iepleta muti un tā arī palika stāvam.

Bet hana dēls Tursuns, uzvilcis mugurā derviša drēbes, aizbēga no pils un pazuda bez vēsts.

FARHADS UN ŠIRINA

Ir vai nav tas noticis, kas to lai zina, bet senos laikos, kad' zvēri un putni pratuši runāt un rozes bijušas apburtas jaunavas, kādā tālā zemē dzīvojis iļ^badzīgs vīrs.

Sim vīram bijis dēls, vārdā Farhads.

Kad nabadzīgais vīrs tapis vecs un jutis, ka tuvojas pēdējā stundiņa, viņš ataicinājis pie sevis dēlu un tam sacījis:

— Mans dēls, mums mājās nav ne zelta, ne sudraba, un es tev neko nevaru atstāt mantojumā kā vienīgi šo ketmenu1 . Ja būsi čakls un strādāsi, būsi arī laimīgs. Bet tagad — ardievu! Kopā ar mani aproc, vei, šo lādīti, tikai never to vaļā, citādi notiks nelaime.

To pateicis, nabadzīgais vīrs nomira.

Farhads neievēroja tēva piekodinājumu un, ziņkārības urdīts, atvēra lādīti. Tajā viņš atrada nelielu spoguli. Ieskatījās spogulī un redz: plešas ziedoša pļava, pa pļavu pastaigājas skaistules, starp kurām viena ir tik skaista kā paradīzes jaunava. Farhads skatās un nekādi nespēj atraut acu no skaistules, līdz noveļas zemē kā beigts.

Kas zina, Farhads tā ilgi būtu gulējis, bet, par laimi, pie viņa iegriezās draugs Šapurs.

1 Ketmens — īpašs kaplis, kas lietots Vidusāzijā. (Tulk.)

Sapurs redz: draugs guļ kā nedzīvs, rokās sažņaudzis spo-

Sapurs paņēma spoguli un arī ieraudzīja taja skaistuli, kas no vaiga bija tik dai)a kā paradīzes jaunava, ar gazeles acīm un zeltainiem, vizošiem matiem. Saule un mēness var strīdēties, kuram no abiem tā vairāk līdzinās.

Sapurs izskrēja ārā, pasmēla no arika vēsu ūdeni un iešļāca to Farhadam sejā. Farhads atguva samaņu, ieraudzīja Sapuram rokās spoguli un tūliņ atcerējās neredzēti daiļo skaistuli. Viņš sadrūvējās vairāk par melnu .nakti un aiz ilgām pēc skaistules nespēja neko iebaudīt.

Ilgu vai neilgu laiku Farhads tā sērojās, kas zinās pateikt, tikai pēdīgi abi ar Šapuru nolēma doties pasaulē meklēt neredzēto skaistuli.

Viņi izstaigāja neskaitāmus kalnus un stepes, pabija daudzās pilsētās.

Viendien abi nonāk Begovatas pilsētā. No visām pusēm to apņem augsti kalni.

Farhads aplaida, acis apkārt un brīnās: kaut gan ir vasara, tomēr kokiem dzelto lapas un krīt zemē kā vēlā rudenī. Tīrumi izkaltuši un labības asni novītuši. Izžuvušā kanāla malā stāv kaulaini, izģinduši cilvēki. Ar ketmeniem viņi skalda klinti.

—    Ei, kādu ļaužu jūs būsiet? — Farhads viņiem uzsauca. — Un kālab skaldāt klinti?

Ļaudis izstāstīja draugiem, ka jau trīs gadus viņi mēģina klintī izcirst grāvi, lai aizvadītu ūdeni uz pilsētu, atdzīvinātu tīrumus un dārzus, kas nīkst laukā no pārmērīgas tveices un svelmaina vēja.

Trīs garus gadus ļaudis, liedami asaras un sviedrus, strādā pārlieku smagu darbu, tomēr dzelžaini cietā klints nav pieveicama — un visi viņu pūliņi ir veltīgi.

—   Ei, draugs Šapur, — sacīja Farhads, — šie ļaudis mirst aiz bada un slāpēm. Palīdzēsim viņiem!

Atrotījis piedurknes, Farhads satvēra rokās tēva ketmenu un cirta ar to akmenī. Farhadam bija stipras rokas, tomēr klints pat nenodrebēja, bet ketmens salūza gabalos.

Noskaities Farhads lika atnest visas cērtes un ketmenus, ;kādi tikai ļaudīm bija, sapūta ēzē ogles un, pārkausējis darbarīkus, kopa ar Šapuru izkala vienu lielu ketmenu, ko nespetu pacelt pat simt cilvēki.

Farhads paņēma ketmenu rokās, atvēzējās vienu reizi, tad atvēzējās otru reizi — un radās grāvis, lielāks par to, ko ļaudis bija rakuši trīs gadus. Farhads cirta vēl vienu reizi, tad otru reizi — un kalns nodrebēja. Klintis nobruka. To redzēdami, ļaudis priecādamies steidzās Farhadam palīgos.

Tai laikā Begovatā sultāna krēslā sēdēja valdniece Gulčehra. Viņas pilī dzīvoja brāļameita Širina, ko viņa ļoti mīlēja.

Širina paskatījās no augstā torņa un ieraudzīja: varens stiprinieks gāž kopā kalnu. Viņa aizskrēja pie tēvamāsas Gulčehras un izlūdzās atļauju aizjāt un palūkoties uz šo stiprinieku.

— Es taču zvērēju iziet pie tāda vīra, kas pagriezīs Sirdarju tā, ka tās ūdeņi tecētu uz Bada stepes pusi, — Širina piebilda.

Farhads, cītīgi strādādams, nepamanīja piejājam valdnieci Gulčehru un Širinu.

Atliecis muguru, lai noslaucītu no vaiga sviedrus, viņš ieraudzīja atjājušās sievietes. Te vējš pacēla Širirtas sejas aizsegu, un viņš sazīmēja viņā to pašu skaistuli, ko bija redzējis spogulī.

Farhads paguva tikai izteikt: «Ak vai!» — un novēlās zemē kā beigts.

Ļaudis brīnījās: kas notika ar Farhadu? Vienīgi uzticīgais draugs Šapurs zināja iemeslu, tomēr nedrīkstēja to izpaust.

Atguvis samaņu, Farhads raudzījās Širinā un nespēja ne acu no viņas atraut. Širina nokaunējusies draiski paskatījās uz Farhadu caur puspievērtajām skropstām, kas izskatījās kā asas bultas. Tad pēkšņi parāva pavadu — zirgs izslējās pakaļkājās un laidās pilnos auļos projām. Necik tālu nenoauļojis, zirgs paklupa un sāka klibot. Farhads pieskrēja klāt, ar vienu roku satvēra zirgu, kura mugurā sēdēja Širina, uzvēla zirgu ar visu jātnieci sev plecos un sāka skriet uz priekšu. Aizskrējis līdz pils vārtiem, viņš nolika zirgu ar daiļo princesi zemē.

Farhads aizgāja, Širinai neko neteicis, pat uz viņu nepaskatījies. Skaistule par to brīnījās, un nezin kādēļ viņai kļuva skumji ap sirdi.

Arī Farhads, jo tālāk no viņas aizgāja, jo bēdīgāks tapa. «Vai var mani, vienkāršu akmeņkali, iemīlēt smalka jaunava* kas kopš bērna kājas staigā, samtā un zīdā tērpusies?» viņš prātoja.

Farhads neatgriezās pie izcirstā grāvja, bet uzkāpa augstā kalnā, apsēdās uz akmens un atspieda galvu rokās.

Tai laikā valdniece Gulčehra jau klāja dzīru galdus par godu nezināmajam grāvja cirtējam. Valdnieces vēstneši devās Farhadu meklēt. Izmeklējās malu malās, taču neatrada. Tikai pēdējais vēstnesis viņu uzgāja pašā kalna galā.

Farhadu atveda uz pili, nosēdināja godavietā.

Viņš aiz prieka nezināja, ko darīt, jo cerēja te ieraudzīt Širinu.

Sākās līksmas dzīres. Skanēja tamburīni. Meitenes, šmaugas kā gazeles, dejoja. Viss bija brīnumjauki — netrūka dziesmu, deju, gardu ēdienu un dzērienu, trūka vienīgi Širinas. Farhads tapa aizvien drūmāks un skumīgāks.

Bet tad dzīru istabā ienāca Širina. Viesu sejas tūdaļ atplauka smaidā. Arvien jautrāk skanēja mūzika, straujāk griezās dejotājas. Taču Farhads un Sirina neko neredzēja. Viņi,, sēdēdami pie dzīru galda, nedz ēda, nedz dzēra, tikai raudzījās, viens otrā . . .

Pēkšņi ieradās Irānas valsts sūtņi. Valodas par Širinas skaistumu bija izplatījušās pa visu pasauli un nonākušas līdz šīs valsts vecā, plikpaurainā padišaha Hosrova ausīm. Hosrovssadomāja iegūt jauno skaistuli un aizsūtīja pie viņas preciniekus.

Jautrība apdzisa, apklusa zeltstīgu saza, visus pārņēma skumjas, un neskanēja vairs smiekli. Valdniece Gulčehra saprata: ja viņa atteiks Hosrovam, viņš kļūs niknāks par niknu un dosies karagājienā pret Begovatu, visu savā ceļā iznīcinot.

— Klausies, sieviete! — sacīja sūtnis Gulčehrai. — Mans pavēlnieks, visu valdnieku valdnieks Hosrovs, stāv pie tavas valsts robežas, turot gatavībā karaspēku. Hosrovs teica tā: «Princesei Širinai jākļūst manai sievai, citādi no Begovatas neatstāšu ne akmeni uz akmens.» Atbildi!

Gulčehra, noliekusi galvu, sūtņiem sacīja:

—     Princese Širina ir vēl pārāk jauna, bikla un bailīga kā «džeirāns. Viņai patīk zirgi un medības. Viņa vēl nedomā iet pie vīra.

Saņēmis noraidījumu, Hosrovs briesmīgi sadusmojās un ar milzum lielu karaspēku devās uz valdnieces Gulčehras pilsētu.

Hosrova orda kā melns mākulis pienāca pie Begovatas sienām.

Sāka rībēt lielās bungas, skanēt misiņa taures, liesmot ugunskuri. Pilsētas iedzīvotāji steidzās uz pilsētas vaļņa, lai atsistu ienaidnieku.

—   Es nedrīkstu palikt te, pilsētā, — teica sev Farhads. — Man; vīrietim, neklājas slēpties no ienaidnieka bultām.

Farhads uzkāpa kalnā, izlauza ar ketmenu divus klints bluķus, katru krietnas mājas lielumā, un sāka tos mest gaisā un ķert rokās.

Ienaidnieka karavīri, to redzēdami, no pārsteiguma un bailēm nobālēja un drebēdami aizmuka pie Hosrova.

—    Diženais šah, — viņi sacīja, — tur kalnā mitinās briesmīgs milzis, kas spēlējas sr klints bluķiem kā ar nieka āboliem.

Hosrovs iznāca no telts, pielika roku pie acīm un skatās: no tiesas — kalna galā stāv varens stiprinieks un mētā gaisā lielus klints bluķus.

—    Ei, cilvēk, — Hosrovs viņam uzsauca, — kas tu tāds •esi un ko tur, kalnā, dari?

—   Esmu akmeņsviedējs, — Farhads atbildēja. — Sah Hosrov, ej ar savu karaspēku prom no šejienes, citādi metīšu šos klints bluķus tavai apmetnei virsū!

Hosrovs nenobijās vis. Viņš pavēlēja četrdesmit brašiem karavīriem ar zelta ķiverēm galvā un zelta vairogiem rokās doties kalnā un atvest Farhadu dzīvu vai mirušu.

Četrdesmit karavīri skrēja uz kalnu. Farhads uzmeta viņiem klints bluķi, un no karavīriem nepalika ne miņas.

Šahs Hosrovs kļuva neganti nikns un aizsūtīja vēl četrdesmit brašus karavīrus, taču arī tos piemeklēja tāds pats liktenis.

Hosrovs nu gribēja sūtīt pret Farhadu visu savu karaspēku, bet te pie auss pieliecās viņa viltīgais un gudrais vezīrs, kas. pačukstēja:

—    Nepiedien diženajam šaham cīnīties ar kaut kādu akmeņkali. Ja tu, o, šah, Farhadu pieveiksi, no tā pats slavenāks nekļūsi, bet, ja viņš pieveiks tevi, to allahs gan nepieļaus, par tavu galvu kritīs kauna un negoda ēna.

—    Kāds tad būtu tavs padoms? — Hosrovs piktodamies, vaicāja. — Saki ātri, citādi es pasaukšu bendi un .. .

—    Kādēļ jāsauc bende? — vaicāja viltīgais un gudrais vezīrs. — To, ko nevar pieveikt ar zobenu, var uzvarēt ar prātu. O, šah, tu gribi iegūt skaistules Sirinas roku. Viņu nodarbina domas par tautas laimi, un, kā ļaudis stāsta, viņa esot zvērējusi iziet par sievu pie tā, kas pirmais izcirtīšot pāri kalnam: grāvi un aizvadīšot upes ūdeņus uz Bada stepes zemi.

To dzirdot, Hosrovs tapa vēl niknāks un vezīram uzbļāva:

—    Es esmu diženas valsts dižens šahs, nevis kaut kāds māliem aplipis zemnieks! Vai tu gribi, lai es ņemu rokās ketmenu un roku zemi? To gan es nedarīšu!

Viltīgi pasmaidījis, vezīrs pateica Hosrovam savu padomu.

Hosrovs tūliņās aizsūtīja uz Begovatu sūtņus. Viņi ieradās. Gulčehras pilī un izturējās miermīlīgi, vairs nedraudēja ar karu. Glaimīgi un iztapīgi klanījās līdz pašai zemei.

—   Mūsu šahs, — viņi teica, — gribēja tikai pārbaudīt Begovatas iedzīvotāju vīrišķību. Viņš liek pateikt, ka viņi iemantojuši viņa cieņu un apbrīnu. Viņš mīl skaisto Širinu un ar varu negrib iegūt viņas labvēlību. Nē. Hosrovs dzirdējis, ka daiļā Širina kļūšot par sievu tam, kas pirmais likšot tecēt Sirdarjas ūdeņiem uz Bada stepi. Vai tas ir tiesa?

Tad piecēlās Širina, nodūra savas brīnumskaistās acis un izteica tikai vienu vārdu:

—   Jā.

Sūtņi palocījās un lēnprātīgi atstāja pili.

Necik ilgi, un pilī ieradās pats šahs Hosrovs lepnas svītas pavadībā.

—    O, visudaiļākā no princesēm, — viņš sacīja, — es apņemos izpildīt tavu vēlēšanos. Jau šonakt Sirdarja tecēs uz Bada stepi.

Širina izbrīnījās. Viņai kļuva sāpīgi, jo Farhada skaistums un vīrišķība bija dziļi ievainojuši viņas sirdi. Viņa kopā ar kalponēm steidzīgi atstāja zāli, kurā Gulčehra pieņēma Hosrovu, un aizskrēja uz savām istabām.

Sirina lika ataicināt saucējus un tiem pavēlēja nekavējoties doties uz visām debespusēm, apstāties pie katras būdiņas, pie katras jurtas, pie katras mājas un, rībinot bungas, pavēstīt:

—   Ļaudis, kurš šodien pagriezīs Sirdarju uz Bada stepes pusi, tas dabūs princeses Sirinas roku!

Saucēji aizsteidzās uz visām pusēm, lai pavēstītu šo ziņu.

Izdzirdis saucēja vārdus, Farhads paņēma savu ketmenu un metās rakt tālāk grāvi. Zem viņa ketmena varenajiem triecieniem kalns nodrebēja un sakustējās, lejup sāka ripot akmeņi, aizsprostodami straujās upes tecējumu.

Tūkstošiem ļaužu saskrēja lūkoties, kā stiprinieks Farhads •strādā, tūkstošiem ļaužu steidzās viņam palīdzēt veikt krietno darbu.

Tikmēr pilī Gulčehra par godu šaham Hosrovam sarīkoja dzīres. Pienāca nakts. Dzīru zālē ielavījās Hosrova vezīrs un kaut ko iečukstēja tam ausļ^ Hosrovs tūdaļ piecēlās un, palocījies Gulčehras priekšā, sacīja:

—    O, gudrā Gulčehra, tavas brāļameitas — daiļās Sirinas vēlēšanās ir izpildīta! Upes ūdeņi jau plūst uz stepi.

Visi uzkāpa uz pils jumta skatīties.

Sirina ieraudzīja, ka tālumā dzidra, tīra ūdens spogulī atspīd mēness. Par šo ūdeni stepes ļaudis izsenis bija sapņojuši. Nu tas plūst!

Hosrovs vēl zemāk palocījās un sacīja:

—    O, Sirina, izpildi savu solījumu!

Sirinas sirds sāpīgi sažņaudzās. «O, Farhad, kur tu esi?» viņa domāja. Neprātīgu ilgu pārņemta, viņa gribēja mesties lejā uz akmeņiem. Taču bija dots solījums. Ja viņa krītot nosistos un aizietu bojā, Hosrovs atriebtos. No pilsētas nepaliktu ne akmens uz akmens, bet ļaudis tiktu nogalināti.

Sirina nezināja, ka stepē mēnesgaismā vizuļo nevis ūdens, bet gan pēc viltīgā vezīra pavēles garā joslā zemē izklātā maša, kas bija darināta no spožu niedru stiebriem.

Sākās kāzu dzīres.

Hosrova viesu vidū kā apaļš mēnestiņš tumšajās debesīs spoži izcēlās neredzēti daiļais Širinas vaigs. Līgavas lūpasrotāja smaids, taču acis slēpa asaras. Skaistules sirds alka tikt brīvībā, kur to sauca mīlestība.

Spēlēja tauru mūzika, šķindēja tamburīni, rībēja bungas. Galdi vai lūza no ēdieniem un dzērieniem. Kas tik tur nebija: plova un cepešu bļodas, cepti auni, visvisādi Austrumu saldumi, rieksti, konfektes.

Tā Sirina kļuva par Hosrova sievu.

Pienāca rīts. Nakts parādība izgaisa kopā ar rītausmasmiglu. Sirina un ļaudis ieraudzīja, ka ūdens nav.

Ļaudis bruka krāpniekam Hosrovam virsū, taču viņš tikai smējās, savu karavīru vidū stāvēdams.

Piekrāptā Sirina lēja nevaldāmas, gaužas asaras.

Farhads cauru nakti, neatliecis muguru, strādāja. Ar vareno ketmenu viņš lauza klints bluķus un svieda upē, tomēr straume nesa tos projām. Noskaities Farhads apņēma kalnu ar rokām, sasprindzināja visus spēkus un izkustināja to no vietas.

Kad tas bija izdarīts, viņš sāka dziedāt par skaistuli Sirinu, par laimi un mīlestību.

Tad no jauna sasprindzināja spēkus — un upe apstājāstecēt!

Tagad Farhads vaicāja ļaudīm:

—    Kur ir Sirina? Lai viņa nāk aplūkot manu darbu!

Ļaudis nodūra galvas un klusēja. Arī Farhada draugs Sa-

purs cieta klusu. Vienīgi vējš grūtsirdīgi žūžoja:

—   Farhad, Farhad, Sirina kļuvusi par Hosrova sievu! Viņš piekrāpa viņu, Sirina Hosrovu nemīl!

Taču melnās vēsts satriektajam Farhadam izklausījās, it kā vējš sacītu: «Sirina Hosrovu mīl, mīl!»

Farhads tālāk vairs neklausījās vēja vārdos. Viņš dzirdēja tikai to, ko tam čukstēja paša sirds: «Kālab tev, Farhad, dziedāt, ja lakstīgala dzied citam? Kālab tev, Farhad, skatīties, ja skaistās Sirinas acis neskatās uz tevi? Kālab tev, Farhad, elpot, ja roze smaržo citā dārzā?»

Neizsakāmu bedu sagrauzts, Farhads metās uz pilsētu. Uz pilsētas vaļņa stāvēja Sirina, asarās mirkdama.

Ieraudzījis savu mīļoto, Farhads traucās pie viņas, taču abusšķīra trakojošā Sirdarjas straume. Farhads pastiepa rokas uz skaistules Sirinas pusi un no bedam pārvērtās par akmens klinti.

Arī Sirina traucās Farhadam pretī un pārvērtās par dzidru upīti.

Vēl šobaltdien Begovatas tuvumā Sirdarjas krastā slienas varena klints, ko dēvē par Farhadu, bet šai klintij pretim no dziļas ielejas traucas skaista upīte — Sirina.

TRĪS STIPRINIEKI

Sensenos laikos dzīvoja kāds vīrs, kas nebija nedz pārlieku bagāts, nedz nabags. Viņam bija trīs dēli. Visi trīs skaisti no vaiga, mācīti, gudrām galvām un ar sliktiem cilvēkiem nebiedrojās.

Vecākajam dēlam Tongučbatiram bija divdesmit viens gads, vidējam Ortančabatiram — astoņpadsmit, bet jaunākajam Kendžabatiram — sešpadsmit. **

Viendien tēvs ataicināja dēlus pie sevis, apsēdināja, katru apmīļoja un sacīja:

— Mani dēli, es neesmu bagāts. Ko mirdams jums atstāšu, ilgam laikam nepietiks. Uz lielāku bagātību neceriet. Mēģiniet savu laimi iegūt ar gudru prātu un čaklām rokām. Esmu jūs izaudzinājis veselus un stiprus, iemācījis veikli rīkoties ar pīķi un zobenu, sirdīs iedvesis drosmi un vīrišķību. Protiet nu paši gudri likt lietā šo bagātību! Uzklausiet vēl trīs manus padomus: pirmais — esiet godīgi — un jūsu mūža dienas ritēs mierīgi; otrais — neesiet plātīgi — un jums nekad nebūs jāsarkst -aiz kauna; trešais — nepalaidieties slinkumā — un jūs būsiet laimīgi. Dodu jums trīs zirgus: vienu — kraukļa melnumā, •otru — lūša spalvā, trešo — sirmu, — un trīs plecu somas ar pārtiku apaļai nedēļai. Dodieties pasaulē un paskatieties, kā citur ļaudis dzīvo. Kas dzīvi nepazīst, arī laimi nepazīst. Ardievu, mani bērni!

Brāļi sāka posties ceļam. Otrā dienā agri no rīta sēdās zirgos un aizjāja. Brāļi jāja augu dienu un pievakarē jau bija aizjājuši krietni tālu. Viņi sadomāja atpūsties. Nokāpa no zirgiem, taču, pirms likās uz auss, norunāja tā:

«Šeit ir neapdzīvota vieta, tāpēc nebūs labi, ja visi iesim gulēt. Sadalīsim nakti trīs daļās un katrs savu reizi stāvēsim sardzē, kamēr abi pārējie dusēs miegā.»

Pirmais nostājās sardzē vecākais brālis Tongučbatirs, bet divi jaunākie likās gulēt. Tongučbatirs ilgi sēdēja, mēnessgaismā vērodams apkārtni .. .

Valdīja klusums. Visu bija pārņēmis miegs.

Negaidot no meža puses atskanēja troksnis. Tongučbatirspacēla zobenu, gatavs aizstāvēties.

Netālu no tās vietas, kur brāļi bija apmetušies, atradās lauvas miga. Sajutis cilvēku smaku, lauva izlīda ārā un devās pa stepi.

Tongučbatirs bija pārliecināts, ka viens pats tiks galā ar lauvu, un, lai netraucētu brāļu mieru, paskrēja gabaliņu nostāk. Lauva dzinās viņam pakaļ.

Tad Tongučbatirs apsviedās apkārt un cirta lauvam ar zobenu pa kreiso ķetnu: radās dziļa brūce. Ievainotais lauva metās stipriniekam virsū, bet tas veikli atlēca sānis un pamanījās lauvam iecirst pa labo ķetnu. Zvērs no jauna metās Tongučbatiram virsū, taču tas atkal atlēca sānis un atvēzējies no visa spēka iecirta lauvam pa galvu. Lauva nogāzās zemē beigts.

Tongučbatirs uzsēdās lauvam uz muguras, izgrieza šauru ādas sloksni un, apsējis to sev zem krekla ap vidukli, atgriezās pie guļošajiem brāļiem, it kā nekas nebūtu noticis.

Pēc tam pienāca karta stāvēt sardzē vidējam brālim Ortančabatiram. Viņa stundas aizritēja mierīgi.

Pēc tam nostājās sardzē trešais brālis Kendžabatirs un apsargāja brāļu mieru līdz rīta gaismas svīdumam.

Tā pagāja pirmā nakts.

No rīta brāļi atkal devās ceļā. Viņi jāja un jāja, nojāja lielu ceļa gabalu un vakarā apstājās pie augsta kalna. Tā pakājē auga kupla papele, zem kuras no pazemes lauzās ārā avotiņš. Turpat līdzās avotiņam bija ala, kur dzīvoja pūķu valdnieks Aždars.

Brāļiem par šo pūķu valdnieka mitekli nebija ne jausmas.. Viņi rāmā garā piesēja zirgus, izsukāja tiem spalvu, nolika priekšā barību un paši sēdās vakariņot. Pirms gulētiešanas, tāpat kā pirmajā naktī, viņi vilka lozes, kādā secībā stāvēt sardzē. Pirmajam iekrita stāvēt vecākajam brālim Tongučbatiram,. tad pienāca kārta vidējam brālim Ortančabatiram.

Nakts bija gaiša, spīdēja mēness, valdīja klusums. Bet tad atskanēja troksnis. Necik ilgi — un no alas izlīda pūķu valdnieks; Aždars — galva tam kā liels, apaļš māla pods, rumpis garš un resns kā baļķis — un aizrāpās pie avota.

Ortančabatirs negribēja traucēt brāļiem miegu, tāpēc paskrēja tālāk no avota stepē.

Sajutis tuvumā cilvēku, Aždars metās tam pakaļ. Ortančabatirs atlēca sānis un pamanījās pūķu valdniekam iecirst ar zobenu pa asti. Aždars sāka valstīties uz vietas. Tad vidējais brālis cirta pūķu valdniekam pa muguru. Smagi ievainotais pūķus valdnieks klupa Ortančabatiram virsū. Nu vidējais brālis cirta pēdējo reizi un pūķu valdnieku nobeidza.

Pēc tam viņš no pūķu fltldnieka ādas izgrieza šauru sloksni, apsēja to sev zem krekla ap vidukli, atgriezās pie brāļiem,, it kā nekas nebūtu noticis, un apsēdās savā vietā. Pienāca kārta stāvēt sardzē jaunākajam brālim Kendžabatiram. No rīta brāļi atkal devās ceļā.

Viņi ilgi jāja pāri kalniem un stepēm. Saulei rietot, piejāja pie vientuļa pakalna, nokāpa no zirgiem un iekārtojās uz atpūtu. Iekūra ugunskuru, ieturēja vakariņas un no jauna stājās katrs pēc kārtas sardzē: vispirms vecākais brālis, tad vidējais un pēdīgi pienāca kārta stāvēt sardzē jaunākajam brālim.

Kendžabatirs sēž un sargā savus dusošos brāļus. Tā sēdot, viņš nemaz nemanīja, ka izdziest ugunskurs.

«Nav labi palikt bez uguns,» viņš nodomāja.

Jaunākais brālis uzkāpa pakalna galā un sāka lūkoties. Tālumā viņš pamanīja mirguļojam uguntiņu.

Kendžabatirs uzsēdās zirgam mugurā un aizjāja. Viņš jāja krietnu laiku un beidzot piejāja pie vientuļas mājas.

Jaunākais brālis nokāpa no zirga, klusītiņām piezagās pie loga un ielūkojās iekšā.

Istabā bija gaišs, un virs pavarda katlā vārījās vira. Pavardam apkārt sēdēja kādi divdesmit vīri. Visiem drūmas sejas, rokās asi naži. Redzams, šie ļaudis bija sadomājuši pastrādāt ļaunu darbu.

Kendžabatirs nosprieda:

«Oho, šeit sapulcējusies laupītāju banda! Nelikties par viņiem zinis un aiziet — nebūtu prātīgi, godīgs cilvēks tā nerīkojas. Pamēģināšu viņus pārspēt ar viltu. Nogaidīšu īsto brīdi, ieiešu istabā, iegūšu viņu uzticību un pēc tam redzēšu, kas darāms.»

Jaunākais brālis atvēra durvis un iegāja iekšā. Laupītāji paķēra ieročus.

—. Kungs, — Kendžabatirs uzrunāja laupītāju barvedi, — esmu jūsu nožēlojams kalps, dzimis tālā pilsētā. Līdz šim nodarbojos ar sīkām zādzībām. Jau sen sapņoju piebiedroties tādai zagļu bandai kā jūsējā. Padzirdis, ka jūsu augstība atrodas šeit, steidzos šurp. Tas, ka esmu jauns, lai jūs nebaida. Zinu pulka visādu paņēmienu. Protu rakt apakšzemes ejas, izsekot kādu vai izlūkot. Es jums noderēšu.

Bandas barvedis atbildēja:

—    Labi darīji, ka atnāci.

Piespiedis rokas pie krūtīm, Kendžabatirs paklanījās un apsēdās pie uguns.

Tonakt laupītāji bija sadomājuši aplaupīt šaha valsts kasi. Ieturējuši vakariņas, viņi sēdās zirgos un devās ceļā.

Kendžabatirs arī aizjāja viņiem līdzi. Pēc neilga laiciņa visi piejāja pie pils dārza, nokāpa no zirgiem un apspriedās, kā ietikt pilī.

Kendžabatirs pārkāpa mūra žogam pāri dārzā, sadabūja arbu un atvilka to pie žogmalas. Pakāpies uz arbas, viņš izslēja galvu virs žoga un sacīja:

—    Ir vispiemērotākais laiks.

Barvedis lika laupītājiem pa vienam rāpties žogam pāri.

Līdzko pirmais laupītājs uzrāpās ar vēderu uz žoga malas un pārsvērās ar galvu otrā pusē, lai kāptu uz arbas, Kendžabatirs atvēzējās un cirta tam ar zobenu pa kaklu — un zaglim galva ripodama noripoja.

— Kāp nu lejā! — jaunākais brālis vēl uzsauca, vilkdamsbeigto zagli un nomezdams to zemē.

Tādā vīzē Kendžabatirs nocirta visiem laupītājiem galvas,, pēc tam pats devās uz pili.

Viņš klusītiņām pagāja garām gulošajai sardzei un nokļuvazālē ar trim durvīm. Šeit dzīvoja desmit meitenes — kalpones, kuras arī gulēja.

Neviena nepamanīts, Kendžabatirs atvēra pirmās durvis un iekļuva grezni rotātā istabā. Pie sienām karājās koši sarkanām puķēm šūdināti zīda aizkari.

Sudraba gultā, apsegusies ar baltu segu, gulēja skaistule, skaistāka par visām puķēm pasaulē. Kendžabatirs klusi piezagās klāt, nomauca viņai no labās rokas zelta gredzenu un noglabāja savā kabatā. Tad atgriezās atpakaļ zālē.

«Jāapskata arī otra istaba, jāredz, kas tur slēpjas,» nosprieda pie sevis Kendžabatirs.

Atvēris otras durvis, viņš iekļuva plašā guļamistabā, ko greznoja zīda aizkari ar izšūdinātiem putnu attēliem. Guļamistabas vidū sudraba gultg* gulēja meitene, bet viņai visapkārt — desmit kalpones. Šī meitene bija tik skaista, ka grūti pateikt, kam vairāk līdzinājās — sudraba mēnestiņam vai spožajai saulītei.

Kendžabatirs klusiņām noņēma meitenei no rokas zelta rokassprādzi un noglabāja savā kabatā. Tad atgriezās atpakaļ tajā pašā zālē.

«Tagad jāieiet trešajā istabā,» viņš nolēma.

Šī istaba bija vēl greznāka. Sienas noklātas ar aveņkrāsas, zīda audumu.

Sudraba gultā, kam apkārt atradās sešpadsmit kalpones, dusēja skaistule. Viņa bija tik brīnumskaista, ka pati zvaigžņu karaliene neatteiktos viņai kalpot.

Kendžabatirs klusiņām izņēma meitenei no labās auss ļipiņas zelta auskaru un noglabāja savā kabatā.

Tad viņš izgāja no pils, pārkāpa žogam pāri, uzlēca zirgā un aizjāja pie brāļiem.

Brāļi vēl nebija pamodušies. Kendžabatirs apsēdās savā vietā un, spēlēdamies ar zobenu, nosēdēja tā līdz. rītausmai.

Uzausa rīts. Brāļi ieturēja brokastis, apsegloja zirgus, uz'sēdās tiem mugurā un devās ceļā.

Necik ilgi jājuši, viņi iejāja kādā pilsētā un apmetās karavānu iebraucamā vietā. Piesējuši zirgus nojumē, iegāja tējnīcā, apsēdās pie galda, lai iebaudītu tēju un atpūstos.

Negaidot uz ielas parādījās valdnieka saucējs un pavēstīja:

—    Visi, kam ir ausis, lai klausās! Šonakt pils dārzā kāds nocirtis galvas divdesmit laupītājiem un katrai šaha meitai pazudusi pa vienai zelta dārglietai. Mūsu šahs vēlas, lai visa tauta — kā liels, tā mazs — palīdz noskaidrot šo neizprotamo ;gadījumu un atklāt, kurš ir tas varonis, kas paveicis tik diženu darbu. Ja kādās mājās ir iebraucēji no citām pilsētām vai zemēm, tie bez vilcināšanās jāatved uz pili.

Karavānu iebraucamās vietas saimnieks palūdza savus viesus aiziet pie šaha.

Brāļi piecēlās un lēnā solī devās uz pili.

Uzzinājis, ka brāļi ir svešzemnieki, šahs pavēlēja viņus aizvest uz īpašu, grezni uzpostu istabu un vezīram uzdeva izdibināt no viņiem noslēpumu.

Vezīrs sacīja:

—   Ja jautāšu tieši, nezin vai viņi teiks patiesību. Prātīgāk atstāt svešzemniekus vienus un slepeni noklausīties, ko viņi runās.

Brāļiem ierādītajā istabā neviena cita nebija. Pēc brītiņa viņiem priekšā noklāja galdautu, salika dažādus ēdienus. Brāļi sēdās ieturēt maltīti.

Turpat blakus aiz durvīm klusi sēdēja šahs ar vezīru un uzmanīgi klausījās.

—   Mūs cienā ar jauna auna gaļu, — ieteicās Tongučbatirs,

—  ko, izrādās, barojis suns.

—   Jūs pareizi sakāt, — apstiprināja Ortančabatirs. — Šahi nesmādē arī no suņa gaļas gatavotus ēdienus. Bet es brīnos par ko citu: šim vīnogu sīrupam ir cilvēka asiņu garša.

—    Kas nu tiesa, tas tiesa, — Kendžabatirs apstiprināja.

—    Visi šahi ir asinssūcēji. Kāds brīnums, ja sīrupam piejauktas cilvēku asinis. Arī es skatos un brīnos: plāceņi uz paplātes salikti tik kārtīgi, kā to prot vienīgi pieredzējis maiznieks.

Tongučbatirs sacīja:

—   Jādomā, tā arī ir. Mūs ataicināja šurp ne jau bez iemesla: grib izdibināt, kas noticis šaha pilī. Saprotams, ka mus izprašņās. Ko mēs atbildēsim?

—   Melot gan nemelosim, — sacīja Ortančabatirs. — Teiksim taisnību.

—   Jā, pienācis laiks izstāstīt visu, ko pieredzējām ceļā triju dienu laikā, — piekrita Kendžabatirs.

Tongučbatirs iesāka stāstīt, kā viņš pirmajā naktī cīnījies ar lauvu. Izstāstījis atraisīja lauvas ādas sloksni, ko bija apsējis sev ap vidukli, un nometa to brāļu priekšā. Pēc tam Ortančabatirs izstāstīja visu, kas bija noticis otrajā naktī, un, atraisījis sev ap vidukli apsieto pūķu valdnieka ādas sloksni, parādīja to brāļiem. Tad ierunājās Kendžabatirs. Izstāstījis, kas bija noticis trešajā naktī, viņš parādīja brāļiem zelta dārglietas, kuras bija paņēmis pilī.

Nu šahs un vezīri bija uzzinājuši noslēpumu, tikai vēl netika gudri, kādā sakarā brāļi bija stāstījuši par gaļu, vīnogu sīrupu un plāceņiem. Tālab viņi vispirms aizsūtīja pēc gana. Gans ieradās. ^

—   Saki taisnību! — šahs sacīja. — Vai tiesa, ka to aunu, ko tu vakar atsūtīji uz pils virtuvi, barojis suns?

—   O, valdniek! — gans lūdzošā balsī ierunājās. — Ja atstāsiet mani dzīvu, visu izstāstīšu.

•— Apžēlošu, stāsti! — šahs apsolīja.

Gans sāka stāstīt:

—    Izgājušo ziemu man nobeidzās aita. 2ēl bija jēriņa, un es to nodevu kuces gādībā. Kuce jēriņu izaudzēja. Bet vakar es aizsūtīju jums tieši šo aunu, jo cita vairs nebija: jūsu kalpi visus jau pievākuši.

Pēc tam šahs lika ataicināt dārznieku.

—    Saki taisnību! — šahs sacīja. — Vai tiesa, ka vīnogu sīrupam piejauktas cilvēka asinis?

—   O, valdniek, — atbildēja dārznieks, — ja atstāsiet mani dzīvu, visu izstāstīšu, kā bija.

—    Stāsti, apžēlošu! — šahs sacīja.

Dārznieks sāka stāstīt:

—    Izgājušo vasaru kāds naktīs bija pasācis zagt vislabākās vīnogas, kuras taupīju jums. Es paslēpos vīna dārzā un gai-

dīju zagli. Skatos: kāds nāk. Atvēzējos un iekrāvu zaglim ar rungu pa galvu. Tad izraku turpat zem vīnogu krūma dziju bedri un līķi apglabāju. Nākamajā gadā vīnogu krūms izauga tik kupls un deva tik dāsnu ražu, ka ogu bija vairāk nekā lapu. Vienīgi ogām vairs nebija agrākās garšas. Svaigā veidā šīs ogas es neuzdrīkstējos jums sūtīt, tālab savārīju sīrupā.

Bet plāceņus uz paplātes bija salicis pats šahs. Izrādās, viņa tēvs bijis maiznieks.

Sahs ienāca pie stipriniekiem, sasveicinājās un sacīja:

—   Viss, ko jūs teicāt, ir tīra patiesība, tālab jūs jo vairāk man patīkat. Gribu jums, mīļie viesi, stiprinieki, ko lūgt. Uzklausiet mani!

—    Sakiet vien savu lūgumu, — Tongučbatirs atvēlēja. — Ja būs mūsu spēkos, to izpildīsim.

—   Man ir trīs meitas, bet dēlu nav. Palieciet pie manis! Es jums atdošu savas meitas par sievām.

—   Jūsu valoda ir visai patīkama, — Tongučbatirs atbildēja, — tikai sakiet: kā lai mēs ņemam par sievām jūsu meitas, ja paši neesam šaha dēli un mūsu tēvs nav nekāds bagātnieks? Jums bagātība tiek caur varu, bet mums — caur darbu.

Sahs tomēr neatlaidās.

—    Es esmu savas zemes valdnieks, bet jūs audzinājis tēvs ar savu roku darbu. Un, ja viņš izaudzinājis tik varenus stipriniekus, kādi esat jūs, tad kālab viņš lai būtu sliktāks par mani? Pēc taisnības viņš ir bagātāks nekā es.

Brāļi deva piekrišanu. Šahs sarīkoja kāzu dzīres. Dzēra un līksmoja četrdesmit dienas, un jaunie stiprinieki palika dzīvot šaha pilī. Šahs visvairāk iemīlēja jaunāko znotu Kendžabatiru.

Kādudien šahs pie arika[2] pavēnī atgūlās atpūsties. Negaidot izlīda indīga čūska un jau grasījās šaham dzelt. Te piesteidzās Kendžabatirs. Viņš izrāva no maksts zobenu, pārcirta čūsku pušu un aizmeta prom.

Kendžabatirs vēl nebija paguvis zobenu iebāzt atpakaļ makstī, kad pamodās šahs. Un valdnieka sirdī iezagās šaubas. «Izrādās, viņam vairs nepietiek ar to, ka esmu atdevis savu

meitu par sievu,» sprieda šahs, «viņš sadomājis dabūt pie malas ari mani, lai pats kļūtu par šahu.»

Šahs aizgāja pie sava vezīra un izstāstīja tam notikušo. Vezīrs jau sen apskauda stipriniekus un gaidīja tikai izdevīgu brīdi, lai tiem varētu izdarīt ļaunu. Nu viņš sāka brāļus visādi nomelnot.

Šahs, daudz negudrodams, pavēlēja Kendžabatiru iemest cietumā. Bet vezīrs, kas neieredzēja stipriniekus viņu gudrā prāta, labās sirds un cēlā rakstura dēļ, pierunāja šahu piespriest Kendžabatiram nāvessodu.

Tiesas zālē sapulcējās visi galminieki, lai noskatītos, kā stipriniekam izpildīs nāvessodu. Te palūdza atļauju runāt vecākais brālis.

—    Paklausieties, valdniek, manu stāstu, — palocījies viņš sacīja. — Kāds hans aizjājis medībās ar savu mīļoto vanagu. Kalna pakājē viņi pamanījuši dambriedi. Hans auļojis tam pakaļ un, tikko jau gribējis triekt medījumā šķēpu, pēkšņi dambriedis nozudis alā. No trakā jājiena hanam dikti sagribējies dzert. Viņš aplaidis acis apkārt un ieraudzījis, ka no liela klintsakmeņa pil ūdens. Hans tūdaļ palicis apakšā sudraba kausu. Kad kauss pietecējis līdz malām, viņš cēlis to pie lūpām, bet tai pašā mirklī kā bulta pielidojis vanags un ar spārna triecienu ūdeni izlējis.

Hans aplaizījis sausās lūpas un atkal palicis apakšā kausu. Taču vanags atkal pielidojis un izsitis hanam no rokām kausu. Hans aizsvilies dusmās, noķēris vanagu un nocirtis tam galvu. Pēc tam uzkāpis uz klints un redz: uz akmens guļ milzīga, beigta čūska. Saule izkausējusi tās indi, un inde pil pa akmeni lejā. Izrādās, hana kauss nevis ar ūdeni, bet ar indi bijis pildīts, ko divreiz izsitis tam no rokām uzticīgais vanags .. .

Dzirdot šos vārdus, šahs nopūtās, bet vecākais brālis stāstīja tālāk:

—    Nu hans sācis lūgties: «Manu uzticīgo vanadziņ, ja tu atdzīvotos, es tev atdotu visu savu ķēniņvalsti.» Taču bijis par vēlu. Tāpēc, valdniek, es gribētu, lai jūs, iekāms sodāt ar nāvi manu jaunāko brāli, vispirms viņu uzklausītu.

Šahs papurināja galvu. Tad piecēlās vidējais brālis un palocījās šaha priekšā.

— Valdniek, — viņš sacīja, — tagad paklausieties manu stāstu. Senos laikos dzīvojis kāds padišahs. Viņam bijis ļoti gudrs papagailis, kas pārvests no aizjūras zemēm. Padišahs mīlējis savu papagaili un turējis to zelta būrī. Reiz papagailis uzrunājis padišahu. «Man Indijā dzīvo tēvs un māte, brāļi un māsas,» Viņš teicis. «Liktenis mani izšķīra ar viņiem, un tā es mājoju jūsu pilī. Garus gadus neesmu redzējis savus piederīgos. Atvēliet man, o, valdniek, aizlidot uz dzimteni un satikties ar viņiem!»

Padišahs baidījies pazaudēt mīļoto papagaili un uz viņa lūgumu neko neatbildējis.

Papagaili sagrābušas briesmīgas ilgas. Viņš nolīdis zelta būrīša kaktiņā un tur tupējis augām dienām kā sastindzis.

Pēc neilga laika pie padišaha ieradies ciemos kāds tirgonis, kas nule bijis atgriezies no aizjūras zemēm. Šaham ļoti iepatikusies dārgakmeņi un dažas lietiņas no ziloņkaula.

«Kur tu ieguvi šīs mantas?» padišahs vaicājis ar iekārē degošām acīm.

«Tāltālu no šejienes atrodas jūra,» atbildējis viesis, «un aiz šīs jūras atrodas brīnumjauka zeme, kur nekad nav ziemas. Bet vasarā briesmīgi cepina saule. Šīs zemes ļaudis ir melni kā ogles. Mūsu putni pa ziemu aizlido uz šo zemi. Visu bagātību es atvedu no turienes.»

Padišahs devīgi pacienājis viesi un ar godu to vadījis mājās.

«Ei, cilvēk, kas esi izbraucis visas pasaules zemes!» iesaucies papagailis, kad tirgonis gājis garām zelta būrim. «Ja tev gadīsies vēlreiz pabūt tai zemē, nodod no manis sveicienu turienes papagaiļiem, kas lidinās brīvībā, un pasaki viņiem, ka viņu nabaga brālis ieslēgts zelta būrī un nezina, vai tiks kādreiz ārā .. . Pasaki viņiem to, un, kas zina, varbūt viņi man parādīs ceļu, kā tikt brīvībā.»

«Labi, es viņiem to pateikšu,» viesis apsolījis.

Tirgonis ilgi braukājis pa plašo pasauli, līdz pēdīgi atkal nonācis tai zemē un atcerējies papagaiļa lūgumu.

«Ei, raibie papagaiļi,» viņš iesaucies. «Aiz zilās jūras; aiz augstiem kalniem atrodas viena zeme. Tai zemē valdnieka pilī zelta būrī nīkst jūsu brālis — papagailis. Viņš lūdz, lai jūs palīdzat viņam izkļūt no nebrīves.»

Izdzirduši šos vārdus, papagaiļi visi kā viens nokrituši no zariem zemē kā beigti. Tirgonis ļoti izbrīnījies un devies savu ceļu tālāk.

Aizritējis vēl krietns laika sprīdis, un tirgonis atkal ieradies padišaha pilī. Viņš pastāstījis papagailim, ka izpildījis viņa lūgumu. Tirgonis vēl nepaguvis visu izteikt līdz galam, kad papagailis novēlies uz būra grīdiņas beigts. Tirgonis nobijies, ka padišahs kļūs dusmīgs, un meties prom no pils.

Ziņa par papagaiļa nāvi mirklī aplidojusi visu pili. Sadusmotais padišahs tūliņ licis nocirst galvu tam sardzes vīram, kas viņam pavēstījis par papagaiļa nāvi. Padišaham atnesuši būri ar beigto papagaili. Padišahs paņēmis nedzīvo papagaili, apskatījis un aizsviedis prom, teikdams:

«Aprociet kaut kur!»

Bet papagailis pēkšņi sācis vicināt spārniņus, uzspurdzis augšā un notupies kokā. Padišahs aiz brīnumiem apstulbis, bet papagailis sācis smieties. **

«Re, kā iznāk, diženais valdniek!» viņš iesaucies. «Es tevi lūgdamies lūdzos palaist mani uz dzimteni, bet tu nelaidi. Pēcāk es ilgu laiku būrī beidzos vai nost aiz ilgām, nespēdams nedz ēst, nedz dzert. Tomēr tu neatļāvies mani pat apraudzīt. Bet, kad nospriedi, ka esmu miris, bez nožēlas aizmeti mani prom kā sprāgoni. Vaino pats sevi — es tagad esmu brīvs! Ardievu!»

Padišahs sācis raudāt un lūgties, lai papagailis nelido projām.

«Nepamet mani, manu papagailīt,» viņš sacījis. «Es nespēšu bez tevis dzīvot, nespēšu iztikt bez tava gudrā padoma! Nelido projām, un es tevi neturēšu būrī ieslēgtu. Tu būsi man kā labā roka, būsi galvenais vezīrs!»

Papagaiļa sirdī pamodies žēlums pret valdnieku.

«Labi, lai notiek pēc tava prāta,» viņš teicis. «Es palikšu pie tevis, tikai vispirms aizlidošu uz dzimteni. Tieši pēc piecpadsmit dienām būšu atpakaļ. Sešas dienas lidošu turp, sešas atpakaļ un trīs pavadīšu mājās .. .»

Pēc sešām dienām papagailis jau bijis dzimtenē. Saredzējies ar māti un tēvu, ar brāļiem un māsām. Laimīgās dienas paskrējušas kā viens mirklis …

Ir grūti atstāt savu dzimteni. Tomēr ne mazāk grūti lauzt doto vārdu. Papagaiļi gribējuši viņu pierunāt neatgriezties pie padišaha.

«Bet'es tak esmu devis vārdu! Kā lai to laužu?» papagailis rūgti iesaucies.

«Ja šim padišaham, kam tu esi devis vārdu, būtu kaut piliens žēlsirdības, vai tad viņš tik ilgus gadus būtu tevi turējis būrī?» centušies viņu pārliecināt. «Vai tu esi dzimis, lai mūžu pavadītu nebrīvē tikai tādēļ, ka nez kādam padišaham no tevis tiek prieks? Valdniekam sirdī ir vairāk ļauna nekā laba. No valdniekiem un lauvām prātīgāk turēties tālāk.»

«Pamāciet, kā rīkoties, lai es nezaudētu brīvību un nelauztu arī doto vārdu?» papagailis vaicājis.

«Labi,» māte sacījusi. «Paņem līdzi baltā un sarkanā granātābola sēkliņas. Tās nav parastas, bet brīnumsēkliņas. Ja vecs cilvēks apēd sarkanā granātābola sēkliņu, viņa sirmā galva atgūst agrāko matu krāsu un viņš kļūst jauns; ja apēd baltā granātābola sēkliņu, atkal pārvēršas vecā vīrā. Atdod šīs sēkliņas savam valdniekam un lūdz, lai viņš tevi atsvabina no nebrīves.»

Paņēmis sēkliņas, papagailis devies atceļā. Padišahs ļoti nopriecājies par papagaiļa pārrašanos un vēl jo vairāk par brīnumsēkliņām. Viņš uz karstām pēdām licis sēkliņas iesēt, bet papagaili iecēlis galvenā vezīra amatā.

Pagājis kāds laiks. Granātkoki izauguši un nesuši augļus ar baltām un sarkanām sēkliņām. Padišahs pavēlējis noplūkt un atnest viņam sarkanā granātābola sēkliņas. Tiklīdz viņš gribējis nobaudīt atnestās sēkliņas, viņa bijušais galvenais vezīrs to neļāvis darīt.

«Nesteidzieties, valdniek!» viņš saldā balsī sacījis. «Lai noticētu šā putna vārdiem, dosim pārbaudei apēst sēkliņas kādam citam.»

Atvesti divi cilvēki, kas bijuši uz nāvi notiesāti, un tiem iedevuši apēst sarkanā granātābola sēkliņas. Abi briesmīgās' mokās nomiruši.

Padišaha acis aiz dusmām sākušas |auni zvērot. Viņš saķēris papagaili, kas tupējis turpat līdzās, un norāvis tam galvu.

Pēc šā atgadījuma granātkokus iedēvējuši par «nāves kokiem», un neviens nerādījies to tuvumā. Bet tad reiz kāds nabadzīgs vīrs aizņēmies naudu, lai nopirktu aunu. Taču sākusi plosīties sērga, un visas aitas nobeigušās. Nabadzīgais vīrs nevarējis laikā atdot parādu, un vezīrs licis viņu iemest cietumā.

Ce]ā uz cietumu nabaga vīrs izrāvies no apsardzes un meties bēgt. «Labāk nomirt nekā dzīvam sapūt cietumā!» viņš nospriedis. Un tā, skriedams garām «nāves kokiem», nabaga vīrs norāvis granātābolu un tūliņās norijis šķipsniņu sarkano sēkliņu. Tai pašā mirklī noticis brīnums: vīram pazudusi bārda, un pats viņš pārtapis par skaistu un staltu jaunekli. Apsardzes vīri paskrējuši viņam garām, to nepazinuši. Tad nabaga vīrs apēdis baltās sēkliņas, un tūliņ atguvis agrāko izskatu. Apsardzes vīri saķēruši viņu un aizveduši pie valdnieka.

Nabaga vīrs nokritis padišaha priekšā uz ceļiem.

«Mans aizstāvi un pavēffiiek!» viņš iesaucies. «Es esmu vecs vīrs, manas dienas ir skaitītas, un es esmu gatavs šķirties no dzīves. Bet pirms nāves gribu jums atklāt vienu noslēpumu.»

«Stāsti!» padišahs atvēlējis.

«O, valdniek,» nabaga vīrs iesācis, «bēgdams no apsardzes, es biju gatavs doties nāvē, tāpēc apēdu šķipsniņu «nāves koka» sēkliņu. Taču es nenomiru, bet, gluži otrādi, pārtapu par jaunekli. Pārsteigts par šādu brīnumu, nobaudīju arī baltās sēkliņas un atguvu agrāko izskatu.»

Vezīrs, kas sēdējis līdzās padišaham, nemanīti izzadzies no pils un meties bēgt.

Padišahs licis atnest granātābolus un kaut no zemes izraut laukā un atvest atpakaļ vezīru. Necik ilgi, un sardzes vīri atveduši līdz nāvei pārbijušos vezīru, kas bijis paslēpies vilku alā.

Padišahs nobaudīji^sarkanās sēkliņas un visu acu priekšā pārtapis par skaistu jaunekli. Tad apēdis baltās sēkliņas un no jauna pārtapis par padišahu ar sirmu bārdu.

«O, mans pavēlnieki» pirmais vezīrs nokritis ceļos. «Kad jūs papagaili iecēlāt manā vietā, man pat saules gaisma vairs nelikās mīļa. Sadomāju ienīstajam papagailim atdarīt. Kad ieteicu dot granātābolu sēkliņas uz nāvi notiesātajiem, es zināju, ka tās ir saindētas.»

Padišahs trakās dusmās pavēlējis vezīram nocirst galvu. Līdzko viņa asinis apslacījušas zemi, zeme atvērusies un laukā izlidojis papagailis.

Padišahs un visi galminieki aiz izbrīna sastinguši.

«O, padišah,» papagailis bēdīgs sacījis, «tagadiņ tu mani vairs nekad neredzēsi. Ardievu! Tikai, valdniek, allaž atceries: tev bija bezgala uzticīgs draugs, bet tu, par nožēlošanu, pats savām rokām viņu nobeidzi.»

«O, mans gudrais un uzticīgais draugs!» padišahs lūdzies. «Esmu gatavs zemi noskūpstīt, kur spers tava kāja. Es atkal tevi iecelšu par pirmo vezīru, atdošu tev visus savus dārgumus, tikai nepamet mani!»

«Nē, man nevajag tavu dārgumu,» papagailis atbildējis. «Es atgriezīšos savā dzimtenē un uz priekšdienām turēšos tālāk no cietsirdīgiem valdniekiem un viltīgiem vezīriem.»

To pasacījis, papagailis savicinājis spārnus un aizlidojis. Bet padišahs palicis viens, liedams rūgtas asaras …

Vidējais brālis beidza savu stāstu, palocījās šaha priekšā un teica:

—   Manu pavēlniek! Arī jūs, pirms liekat nonāvēt manu jaunāko brāli, parunājiet ar viņu.

Sahs lika atvest jaunāko brāli. Kad jaunais stiprinieks nostājās troņa priekšā, šahs viņu uzrunāja:

—    Runā, stipriniek! Ko tu vari teikt, lai sevi attaisnotu?

Jaunākais brālis aizveda visus uz valdnieka guļvietu dārzā

un parādīja beigto čūsku.

—    Redziet, es izglābu jums dzīvību, — viņš sacīja. — Bet jūs mani par to iemetāt cietumā. Pat gribējāt sodīt ar nāvi. Tagad es iešu prom, jo negribu vairs palikt kopā ar jums. Ardievu!

Vecākie brāļi arī teica, ka vēloties atstāt pili.

—    Piedodiet man! — šahs lūdzās.

—   Nē, mēs gribam dzīvot, strādādami savām rokām, un ilgāk nevēlamies būt par galminiekiem, — brāļi atbildēja.

—   Tad ejiet prom vieni — bez sievām!

— Nē, — princeses atbildēja, — arī mēs jāsim līdzi stipriniekiem un nekad no saviem vīriem nešķirsimies.

Visi saposās un devās ceļā. Pēc dažām dienām trīs stiprinieki ar sievām atgriezās dzimtaja pusē un tur sāka laimīgi dzīvot un strādāt, nebaidīdamies nekāda darba.

PAPAGAILIS ZELTA KRŪKĀ

Sensenos laikos dzīvoja kāds padišahs. Stāsta, viņš bijis taisnīgs un gudrs valdnieks.

Kādu dienu viņš ataicināja pie sevis vezīru un vaicāja:

—    Es gribu zināt, ko domā par mani mana tauta?

—    O, augstais padišah, mēs sapulcinājām ļaudis un pavaicājām: kāds ir mūsējais padišahs? Bet neviens taisnību neteica. Tālab es iesaku darīt tā: rītvakar abi pārģērbsimies par tirgoņiem, ieradīsimies pilsētā, iegriezīsimies karavānu iebraucamās vietās, tējnīcās, aprunāsimies ar ļaudīm un izdibināsim no viņiem patiesību, — vezīrs lika priekšā.

Padišaham šāds vezīra priekšlikums bija pa prātam. Vakarā, pārģērbušies par tirgoņiem, viņi aizgāja uz tējnīcu, kur uzdevās par nule atbraukušiem tirgoņiem.

Padišahs vaicāja:

—    Kas ir šās pilsētas valdnieks, un vai viņš neapspiež savus pavalstniekus?

—    Lai nebeidzas viņa mūža dienas! — viens no tējnīcas apmeklētājiem atbildēja. — Mūsu padišahs ir labs un taisnīgs valdnieks, nevis tāds kā citi. Tomēr viņš, kauču atbalsta amatniekus, īstus meistarus nepazīst. Ja pazītu, tad es, drošāks par drošu, jau sen būtu pieņemts darbā pilī. Pēc amata esmu namdaris. Es viņam no koka sameistarotu tādu brīnumzirgu, kas lidotu pa gaisu.

Otrs sarunu biedrs, apstiprinādams pirmā vārdus, sacīja:

—    Es pēc amata esmu kalējs. Ja padišahs turētu godā īstus meistarus, viņš arī mani aicinātu uz pili. Es viņam sameistarotu tādu zelta laivu, kas saglabātos kā brīnišķīga dāvana nākamajām paaudzēm.

Te saruna iejaucas trešais un sāka cildināt savu amatu.

— Ja padišahs mani aicinātu uz pili, es viņam pašūtu brīnumsmalku tērpu, kas satilptu valrieksta čaumalā.

Tā viņi risināja valodas līdz pusnaktij, pēc tam izklīda. Kad tējnīcā vairs neviens nebija palicis, padišahs un vezīrs devās uz pili. »

Otrā rītā padišahs ataicināja pie sevis visus trīs meistarus. Drēbnieks palūdza trīs dienas laika, lai pašūtu padišaham apsolīto tērpu. Kalējs zelta laivas pagatavošanai palūdza divdesmit dienas, bet namdaris teica, ka viņam koka zirga sameistarošanai vajadzīgas visas četrdesmit dienas. Noklausījies meistaros, padišahs tā bija ar mieru.

Pēc trim dienām pilī ieradās drēbnieks un atnesa padišaham brīnumskaistu tērpu. Padišahs pārsita valriekstu, lai pārbaudītu, vai no tiesas tērps satilps čaumalā. Viņam par lielu izbrīnu — tērps brīvi sagāja iekšā.

Padišahs apbēra drēbnieku no galvas līdz kājām ar zeltu un paturēja pie sevis pilī.

Pagāja divdesmit dienas. Pilī ieradās kalējs un atnesa solīto laivu, kas bija pagatavota no tīra zelta. Viņš ielaida to pils dīķī, un mazā, brīnišķīgā laiva aizpeldēja. Visi nespēja vien apjūsmot kalēja darbu.

Padišahs arī kalēju apveltīja ar dārgām dāvanām un paturēja pie sevis pilī. Dienas nāca un gāja, pagāja arī četrdesmit dienas, kas bija avēlētas namdarim, tomēr no viņa nebija ne vēsts.

Pēdīgi pēc četrdesmit divām dienām namdaris ieradās, arbā vezdams rīkus. Viņš palūdza piedošanu, ka pāris dienu aizkavējies. Arbā bija izjaukts un pa daļām sakrauts zirgs. Kad namdaris visas daļas salika kopā un sastiprināja, zirgs atdzīvojās un iezviedzās. Namdaris pirmais mēģināja to iejāt. Vispirms viņš pagrieza zirgam labo ausi — zirgs uzauļoja padebešos, tad pagrieza kreiso ausi — zirgs nolaidās uz zemes.

Ļaudis, kas to redzēja, bija tik pārmēru izbrīnījušies, ka skaļās balsīs slavināja namdara meistarību. Padišahs arī viņu paturēja pilī.

Šim padišaham bija viens vienīgs dēls. Vairākas dienas viņš vizinājās zelta laivā pa pils dīķi. Kad tas viņam apnika, viņš sadomāja pajadelēt pa pilsētu koka zirgā.

Princis izlūdzās no tēva piekrišanu, apsegloja zirgu, pagrieza tam labo ausi un kā bulta uzlidoja padebešos. No izbīļa princis aizmirsa, kura auss pagriežama, lai nolaistos lejā, un tā lidoja aizvien tālāk. Lidoja krietnu laiku, līdz pēdīgi nolēma pagriezt abas ausis. Pagrieza labo — vēl augstāk uzlidoja, pagrieza kreiso — zirgs nolaidās lejā kādā nepazīstamā pilsētā tieši uz mājas jumta. Princis norāpās no jumta zemē, iegāja mājā un redz: sēž vecenīte un ar vārpstiņu vērpj dziju.

—    Nāc, dēliņ, iekšā,būsi ciemiņš! No kurienes nākdams? Apsēdies, kazi, esi izsalcis? — vecenīte vaicāja.

—   Ak, māmuliņ, — princis atbildēja, — es esmu no citas zemes, ceļā apmaldījos un attapos šeit. Te, starp šejieniešiem, man nav neviena pazīstama.

—   Arī es esmu gluži viena kā pirksts. Paliec pie manis par dēlu, — vecenīte sacīja un, noklājusi viņa priekšā galdautu, paēdināja viesi un padzirdināja.

—   Māmuliņ, — princis teica, mazliet atpūties, — man ir nauda, es iešu pastaigāties pa pilsētu.

—    Neej vis, dēls, — vecenīte atbildēja, — patlaban katrs cilvēks pilsētā dreb par savu dzīvību.

—    Kas tad atgadījies, māmuliņ?

—    Mūsu padišaham ir meita, kas nu jau ilgāku laiku nerunā. Padišahs paziņojis: «Kurš izdziedinās manu meitu, tam atdošu viņu par sievu.» Tomēr neviens nespēj princesi izdziedināt. Ir izmēģinājušies gan padišahi, gan prinči, gan augstmaņi. Un padišahs viņus visus lika sodīt ar nāvi un izdeva pavēli: «Ja mēneša laikā mana meita nesāks runāt, iznīcināšu visu pilsētu!» Tālab neviens nerādās uz ielas, — vecenīte paskaidroja.

Princis tapa domīgs. «Vai patiesi nekādi nevar princesi izdziedināt?» Un vecenītei sacīja:

—   Par mani, māmuliņ, neraizējieties. Es tomēr iešu aplūkot pilsētu.

Princis aizgāja uz tirgus laukumu un redz — kāds vīrs tur rokās būri ar papagaili un sauc: «Pērciet papagaili! Pārdodu par tūkstoš zelta naudas gabaliem, ne kapeiku mazāk!» Apkārt sastājies pulks pircēju un kaulējas.

Negaidot papagailis, pagriezies pret princi, ierunājās:

—   Draudziņ, nopērc mani, lai arī kādu naudu saimnieks prasītu.

Pārsteigtais princis noskaitīja tūkstoš monētas un nopirka papagaili. Paņēmis būri, viņš jau dzīrās doties uz vecenītes māju, kad papagailis atkal ierunājās:

—    Saki — vai tevi nenospiež kāda vajadzība? Es varu palīdzēt.

To dzirdot, princis priecīgs vaicāja:

—   Vai mēs spētu izdziedināt padišaha meitu? Ja vari, palīdzi.

—    Princese katrā ziņā sāks runāt, — papagailis atbildēja, — tikai norunāsim tā: līdzko princesi izdziedināsim, tu palaidīsi mani brīvībā.

Princis to apsolīja, un papagailis runāja tālāk:

—    Kad ieiesi princeses istabā, paslēp mani kādā vietā, un es no turienes ar tevi sarunāšos. Es pastāstīšu tev divas pasakas. Katra beigsies ar jautājumu. Tu atbildi uz šiem jautājumiem, tad princese ierunāsies.

Princis ieradās pilī un sacīja, ka gribot izdziedināt princesi.

—   Apdomā labi, — padišahs nobrīdināja.

—   Viena galva — viena nāve! — princis noteica un palika pie sava nodoma.

Padišahs viņu kopā ar lieciniekiem pavadīja uz princeses istabu. Princese sēdēja aiz zīda aizkara. Galminieki, sastājušies apkārt, gaidās aizturēja elpu.

Princis slepus izvilka no azotes papagaili un ielika to krūkā, kas stāvēja turpat līdzās.

—   Vai man kādreiz laimēsies pieredzēt tādus laikus, kad varēšu sēdēt pils istabā un dzert ūdeni no zelta krūkas? — viņš, pagriezies pret trauku, vaicāja.

—   Vari nešaubīties, ka pieredzēsi, — no krūkas atbildēja papagailis. — Lai tevi nemāktu garlaicība, parunāsimies.

—    Es šeit esmu ciemiņš, valoda jāuzsāk saimniekam, — princis atbildēja, aizvien vēl uzrunādams krūku.

—  Labi, es tev pastāstīšu pasaku. Klausies labi uzmanīgi, jo beigās es uzdošu jautājumu un tev vajadzēs uz to atbildēt, — papagailis sacīja un sāka stāstīt: — Sensenos laikos kādam bagātam padišaham bija neizsakāmi skaista meita. Kad viņa sasniedza līgavas vecumu, pie viņas sāka ierasties precinieki. Cik daudzi karaļdēli, prinči un augstmaņi tika atraidīti! Ne saskaitīt! Princesei neviens nebija pa prātam, un viņa nevienam nerādījās.

Padišahs jau sāka uz meitu skaisties, tad princese saaicināja visus preciniekus kopā un sacīja:

«Kurš atnesīs man tādu dāvanu, ko vēl neviens nav redzējis, neko par to nav dzirdējis un zinājis, pie tā arī iziešu, lai viņš būtu kas būdams — padišahs vai ubags.»

Dabūjuši zināt princeses vēlēšanos, pie viņas ieradās trīs brāļi. Viņi bija to laiku gudrākie un cienījamākie vīri. Brāļus saņēma princeses kalpotāji un pastāstīja par princeses noteikumiem, piebilzdami:

«Kurš no jums atnesīs šādu dāvanu, tas dabūs mūsu princesi par sievu.»

Brāļi devās katrs uz savu pusi meklēt to, ko vēl neviens nekad nav redzējis. Pagāja pieci seši gadi, un brāļi satikās norunātajā vietā, lai parādītu, ko katrs atradis.

Vecākais brālis bija atradis tādu paklāju, ar ko varēja aizlidot uz jebkuru vietu, kurp tikai vēlējās.

Vidējais brālis bija atradis tādu spoguli, kurā varēja ieraudzīt jebkuru pasaules malu, ko tikai sirds kāroja.

Bet jaunākais brālis bija atradis tādu brīnumābolu, ko nobaudot nāvei nolemtais atdzīvojas, slimais atveseļojas, bet sirmgalvis kļūst atkal par jaunekli.

«Princeses dēļ mēs ilgus gadus mētājāmies pa pasauli, un tagad gribētos zināt, ko viņa dara,» sacīja vecākais brālis. «Kas ir, vidējais brāli, pagriez savu spoguli! Paskatīsimies, vai šī nav izgājusi pie vīra?»

Brāļi ieskatījās spogulī un redz: princese guļ uz nāves gultas.

Uztraukušies brāļi aši apsēdās uz lidojošā paklāja un pēc mirkļa jau atradās princeses istabā. Iedeva viņai nokost kumosu no jaunākā brāļa ābola, un viņa tūliņ atvēra acis, bet pēc dažām dienām atlaba pavisam.

Tagad pasaki, — teica papagailis, beigdams pasaku, — kuram no brāļiem pienākas princese?

—   Ja nebūtu bijis brīnuma paklāja, brāļi laikā nepagūtu ierasties un princese droši vien nomirtu. Tāpēc princesei jākļūst par sievu vecākajam brālim, — atbildēja princis.

Padišāha meita nebilda ne vārda. Visi atstāja viņas istabu. Princis slepus iebāza papagaili sev azotē un arī aizgāja.

Nākamajā dienā princis ar papagaili atkal ieradās padišaha pilī. Princeses istabā sapulcējās daudz ļaužu, tomēr princis zagšus pamanījās noslēpt papagaili zem spilvena.

—   Vai man kādreiz būs lemts dzīvot šādā pili un zvilnēt šādos dūnu spilvenos? — princis vaicāja.

—    O, cēlsirdīgais jaunekli, allažiņ jāmēģina sasniegt to, ko vēlies. Kas ir, parunāsimies, citādi mani māc garlaicība, — papagailis atbildēja.

—   Labi, — princis bija ar mieru.

—    Nu tā, es pastāstīšu tev pasaku, bet tu klausies uzmanīgi un atbildi ar apdomu, — papagailis piekodināja un sāka stāstīt: — Sensenos laikos dzīvoja kāds ķēniņš. Viņš bija liels nejēga, muļķis un cietsirdis. Ļaudis cieta viņa netaisnības un nežēlības dēļ.

Reiz ķēniņš izdeva šādu pavēli: «Cilvēki, kas vecāki par piecdesmit gadiem un kas nespēj vairs strādāt vai karā iet, ir nogalināmi.»

Visu valsti pārņēma bēdas un izmisums. No katras mājas aizveda tēvu vai vecotēvu, lai nogalinātu.

Pilsētā dzīvoja kāds jauns kurpnieks, kam bija vecs tēvs. Viņš sadomāja savu mīļoto tēvu paglābt: iesēdinājis maisā, aiznesa to tālu prom no pilsētas. Viņš gāja, gāja, līdz nonāca klajā tuksnesī, kur nebija ne ūdens lāses, ne zāles stiebriņa. Viņus mocīja slāpes. Tad dēls vaicāja tēvam:

«Saki, tēvs, — uz kuru pusi lai tagadiņ dodamies? Esmu nomaldījies. Ja tāpat vien iešu taisni' uz priekšu, drīz abi aiziesim bojā.»

Tēvs atbildēja:

«Pavēro, dēliņ, — vai nelido garām kāds putns vai kukainis?»

«Lido gan. Bitīte laižas uz saullēkta pusi.»

«Tad ej viņai pakaļ!»

Dēls devās bitītei pakaļ. Bitīte lidoja, lidoja, līdz nolaidās zemē. Dēls skatās: no zemes urdz dzidrs avotiņš. Pie avota tēvs ar dēlu uzcēla būdu un sāka tur dzīvot. Iekopa zemi un tā atsvabinājās no cietsirdīgā ķēniņa spaidiem.

Bet tagad pasaki, drosmīgais jaunekli, — papagailis sacīja, — kurš abus paglāba no bojāejas — tēvs vai dēls?

—    Saprotams, ka dēls! — princis atbildēja.

To dzirdot, princese nenocietās un iesaucās:

—   Nesapratīgais jaunekli! Arī vakar tu nepareizi atbildēji. Princese bija jāapņem par sievu jaunākajam brālim, kam piederēja brīnumābols. Ja nebūtu bijis ābola, princese būtu nomirusi. Bet šodienas pasakā tikai gudrā tēva padoms paglāba abus no nāves!

Ļaudis, dzirdēdami princesi runājam, jūsmīgi apsveica princi ar uzvaru un tūdaļ steidza to pavēstīt padišaham.

Padišahs turēja savu vārdu un sarīkoja kāzas. Visi ēda, dzēra un līksmoja četrdesmit dienas un naktis no vietas.

Arī princis izpildīja solījumu un palaida brīvē papagaili, kas bija palīdzējis viņam atrast laimi.

Laiks nestāvēja uz vietas, un princis sāka ilgoties pēc tēva un mātes, līdz pēdīgi palūdza padišaham atļauju doties uz dzimteni. Padišahs bija spiests dot savu piekrišanu.

Princis uzkrāva visas padišaha dāvanas koka zirgam mugurā, uzsēdināja princesi un jāja uz savu zemi.

Aizjājis redz: zemē valda lielas sēras. Kad viņš pavaicāja ļaudīm, kas sērām par iemeslu, viņam atbildēja:

—    Padišaham bija viens vienīgs dēls, bet tas nu jau vairākus gadus kā ūdenī iekritis. Zaudējis visas cerības, padišahs izsludinājis valstī sēras.

To dzirdot, princis mudīgi seidzās uz pili. Un tā sēras pārvērtās priekos. Četrdesmit dienas un naktis no vietas visa pilsēta līksmoja un gavilēja par padišaha dēla laimīgo atgriešanos.

«RUNDZIŅ, SIT!»

Senos laikos dzīvoja kāds vecs mednieks ar sievu — vecenīti.

Reiz vecītis izlika cilpas un apsēdās gaidīt. Skatās: cilpā iekrīt liels svētelis.

Vecītis tūdaļ pieskrien klāt un nu ņemas šo pestīt no cilpas laukā. Negaidot svētelis ierunājas cilvēka balsī:

—    Palaid mani, vecīt, vaļā! Es esmu svēteļu vadonis. Ja palaidīsi, došu tev visu, ko vēlēsies. Manas mājas atrodas, vei, aiz viņiem kalniem! Pavaicā, kam gribi, katrs tev parādīs.

Otrā rītā vecais mednieks piecēlās agri jo agri un devās ceļā — pie svēteļa pēc dāvanas. Ilgi vai neilgi viņš gāja, garus vai īsus ceļus izstaigāja, kas zinās pateikt, tikai beidzot nonāca pie tās vietas, kur ganījās auni.

—    Kam pieder šie auni? — vecītis vaicā ganam.

—    Svētelim, — gans atbild.

Vecītis gāja tālāk. Red&^ganās zirgu bars.

—    Kam pieder šie zirgi? — viņš vaicā zirgu ganam.

—    Svētelim, — zirgu gans atbild.

—   Vadzi, ganiņ, — vecītis saka, — svētelis man apsolīja dāvanu. Teic: ko lai viņam prasu?

—    Svētelim ir pods. Ja tam pasaka: «Podiņ, vāries!» — tas tūliņ vārās, un no tā ārā birst zelta monētas. Prasi viņam šo podu, — zirgu gans pamāca.

Vecītis gāja tālāk. Ilgi vai neilgi viņš gāja, garus vai īsus ceļus izstaigāja, kas zinās pateikt, kalnus, upes un ezerus šķērsoja, septiņas dienas un naktis no vietas gāja, kamēr pēdīgi aizgāja līdz svēteļa mājai.

—    Labdien! — vecītis saka, pārkāpdams pār slieksni.

Svētelis noklabina knābi:

—    Klik klak! Ja tu nebūtu padevis labdienu, es kā atvērtu knābi, tā tevi aprītu. Tu, redzams, esi atnācis pēc dāvanas? Saki — ko vēlies? Saki droši!

—    Jums ir brīnumpods «Podiņ, vāries!». Dodiet man to, — vecītis saka.

Svētelis brītiņu padomā.

—   Vecīt, kam tev šis podiņš? Es labāk tev došu pilnu bļodu ar zeltu, — svētelis mēģina vecīti pārliecināt.

Tomēr vecītis nav pierunājams.

Un svētelis atdod viņam podu. Vecītis paņēma podu un gāja uz mājām.

Ilgi vai neilgi viņš gāja, pa kādiem ceļiem un stepes takām līkumoja, kas zinās pateikt, līdz pēdīgi nonāca pie kišlaka. Viņš iegriezās tajā pie veca paziņas atpūsties.

—    Pieskatiet šo podu, — viņš saka saimniekam, — es drusciņ atpūtīšos, kazi, brīsniņu nosnaudīšos. Tikai nesakiet: «Podiņ, vāries!» — viņš vēl nobrīdina.

Tiklīdz vecītis iemieg, saimnieks iesaucas: «Podiņ, vāries!» Un tūdaļ no poda sāk birt zelta monētas. Saimnieks noslēpj brīnumpodu un tā vietā noliek tādu pašu, tikai parastu.

Vecītis pamodās, paņēma podu un gāja tālāk.

Ilgi vai neilgi viņš gāja, kas zinās pateikt, gāja pa pazīstamiem ceļiem septiņas dienas un septiņas naktis, līdz pēdīgi aizgāja mājās.

Pārnācis sievai saka:

—   Vecenīt, izklāj galdautu! Tūliņ dabūsim zeltu un kļūsim bagāti.

Vecenīte izklāja galdautu. Vecītis nolika podu pašā vidū un iesaucās:

—    Podiņ, vāries!

Bet podiņš nevārās vis un zelts nerodas. Vecītis vēlreiz iesaucās, tomēr podiņš nedomā vārīties.

Vecītis noskaitās ne pa jokam un sāka kliegt:

—   Pagāns tu esi, ne svētelis! Piemānīji mani: iesmērēji parastu podu! Rit iešu atpakaļ un prasīšu citu dāvanu.

Otrā dienā agri no rīta vecītis devās ceļā. Nonācis pie zirgu gana, saka:

—   Svētelis mani piemānīja. Teic:; kādu dāvanu lai tagad prasu?

Zirgu gans padomā un saka: i

—  Svētelim ir brīnumgaldauts. Tas jāpaklāj zemē un jāsaka:

«Galdaut, klājies!» Tūliņ uz galdauta uzradīsies dažādi gardi ēdieni. Prasi svētelim šo galdautu!

Vecītis aiziet pie svēteļa un, pārkāpis pār slieksni, saka:

—    Labdien!

—   Klik klak! Ja tu nebūtu padevis labdienu, es kā atvērtu knābi, tā tevi aprītu. Izgājušo reizi es tev iedevu podu, kas pats vārās. Vai tad ar to tev nepietiek? — viņš vaicā.

Vecītis izstāsta visu, kas noticis, un piemetina:

—   Tu mani piemānīji: brīnumpoda vietā iedevi parastu. Tālab es atnācu tev lūgt brīnumgaldautu «Galdaut, klājies!».

Svētelis uzdāvināja vecītim brīnumgaldautu. Vecītis to paņēma un gāja atpakaļ uz mājām. Ilgi vai neilgi viņš gāja, kas zinās pateikt, līdz pēdīgi aizgāja pie tā paša kišlaka, kurā jau bija iegriezies.

—   Te ir galdauts, — vecītis saka savam paziņam. — Pieskatiet to, kamēr es atpūtīšos, kazi, brīsniņu nosnaudīšos. Tikai nesakiet: «Galdaut, klājies!»

Tiklīdz vecītis iemieg^saimnieks iesaucas: «Galdaut, klājies!» Un tai pašā mirklī uz galdauta uzrodas septiņdesmit dažādu gardu ēdienu. Saimnieks tos aši aizvāc uz otru istabu, bet brīnumgaldauta vietā noliek tādu pašu, tikai parastu.

Vecītis pamodās, paņēma galdautu un gāja savu ceļu tālāk. Pārnācis mājās, sievai saka:

—   Vecenīt, es tevi pacienāšu! Saki, kādus ēdienus gribi, tūliņ tos celšu tev priekšā!

Vecītis izklāj galdautu un iesaucas:

—   Galdaut, klājies!

Bet, lai cik viņš sauc, uz galdauta nekas nerodas.

Vecītis noskaišas ne pa jokam.

—   Jau otru reizi svētelis mani piemānījis! Rīt iešu pie viņa atpakaļ un lūgšu citu dāvanu, — viņš nosolās.

Otrā dienā agri no rīta vecītis devās ceļā. Nonācis pie zirgu gana, viņš izstāstīja tam visu un vaicā:

—    Kādu dāvanu lai tagad prasu?

—    Redzams, tev ir daudz ienaidnieku, — gans atbild. — Prasi svētelim rungu, kas pati sit. Līdzko tai pateiksi:

«Rundziņ, sit!» — tā runga velēs katru, kas tobrīd stāvēs tavā priekšā.

Vecītis bez kavēšanās gāja tālāk. Iegājis svēteļa mājā, saka:

—   Labdien!

—   Klik klak! — svētelis noklabina knābi. — Ja tu nebūtu padevis labdienu, es kā atvērtu knābi, tā tevi aprītu. Kālabad atkal esi atnācis? Podu, kas pats vārās, jau esi dabūjis, brīnumgaldautu arī. Ko vēl gribi?

—   Arī šoreiz tu mani piemānīji, — vecītis saka. — Brīnumgaldauta vietā iedevi parastu. Tagadiņ gribu lūgt tev īstu mantu: iedod man rungu, kas pati sit.

—   Ja.gribi rungu, ņem. Man tā nav vajadzīga, — svētelis saka un uzdāvina vecītim rungu, kas pati sit.

Vecītis paņēma rungu un gāja atpakaļ uz mājām. Ilgi vai neilgi viņš gāja, kas zinās pateikt, līdz pēdīgi nonāca pie tā kišlaka, kurā jau agrāk bija iegriezies.

—    Pieskatiet šo rungu, — viņš saka savam paziņam, — bet es tikmēr atvilkšu elpu. Tikai nesakiet: «Rundziņ, sit!» — vecītis vēl nobrīdina.

Tiklīdz vecītis iemieg, saimnieks iesaucas: «Rundziņ, sit!» Un runga tai pašā mirklī sāk slānīt visus, kas atrodas istabā. Izdzirdis kliedzienus, vecītis pamostas un pielec kājās. Mājinieki raudādami skrien viņam pretim un lūdzas:

—   Apstādiniet rungu! Mēs paņēmām jūsu podu un galdautu. Piedodiet mums, mēs visu atdosim, tikai apstādiniet rungu!

—    Rundziņ, mitējies! — vecītis uzsauc, un runga beidz sist.

Tad mājinieki atnesa no otras istabas brīnumpodu un brī-

numgaldautu un atdeva vecītim. Vecītis devās atceļā. Ilgi vai neilgi viņš gāja, garus vai īsus stepes ceļus izstaigāja, kas zinās pateikt, kalnus, upes un ezerus šķērsoja, septiņas dienas un septiņas naktis no vietas gāja, kamēr pēdīgi aizgāja līdz savām mājām.

Pārnācis noliek podu zemē un uzsauc:

—    Podiņ, vāries!

Pods tūliņ sāk vārīties, un no tā laukā birst zelta monētas. Vecītis ar vecenīti pat nejaudā tās savākt.

Pēc tam vecītis uzsauc:

—    Galdaut, klājies!

Un uz izklātā galdauta parādās septiņdesmit dažādu gardu «•dienu. Nekad savu mūžu abi vecīši tādus gardumus nebija baudījuši. Viņi ēd un dzer, cik tikai sirds kāro.

Nepaiet ilgs laiks, un tās zemes valdnieks dabū zināt, ka vecajam medniekam ir brīnumpods un brīnumgaldauts, un tūliņ aizsūta pie viņa savu vezīru.

—   Atdod podu un galdautu! — vezīrs pavēl.

Bet vecītis iesaucas:

—    Rundziņ, sit!

Runga noslānīja vezīru tā, ka tas tik tikko dzīvs aizvilkās prom.

Tad hans sapulcināja septiņus tūkstošus karotāju un otrās dienas rītā tos nostādīja vecīša mājas priekšā.

—    Vadzi, vecais, nāc kauties, ja tev ir dūša! — hans vecītim uzsauc.

Vecītis atver durvis un skaļā balsī iesaucas:

—    Rundziņ, sit! s*

Runga tūliņ sāk vālēt hana karotājus, un tie visi ņem kājas pār pleciem.

Pēdīgi runga aiztiek līdz hanam un sāk arī to vālēt.

Hans ievaimanājas:

—    Ei, vecais, apstādini rungu! Paglāb mani no nāves!

Bet vecītis stāv pie savām namdurvīm un smīkņā:

—   Tā tev vajag, citreiz neiekārosi nabaga ļaužu mantu!

DIVAS MĀSAS

Reiz dzīvoja divas māsas: vecāko sauca par Guļnoru, bet jaunāko — par Oijmomu. Māte viņām bija mirusi, vēl pavisam mazām esot.

Guļnoras un Oijmomas tēvs kādu laiku pasēroja un tad no jauna apņēma sievu — atraitni. Jaunā sieva atveda līdzi uz vīra māju arī savu dēlu — ļaunu, gražīgu puiku.

Pamāte, tikko pārkāpusi pār slieksni, māsām uzbļāva:

—   Pieraugiet, lai es nedzirdētu jūs smejamies, trokšņojam un draiskojamies!

Māsas tūliņ iekoda mēlē un apklusa.

Kopš tās reizes pamāte katru mīļu dienu lika Guļnorai uzkopt istabas, slaucīt pagalmu, nest ūdeni, skaldīt malku, kurināt pavardu, mazgāt veļu, gatavot ēdienu, mazgāt traukus, barot lopus, tīrīt kūti, uzrakt sakņu dārzu. Guļnora strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Tomēr pamāte tik un tā ar viņu nebija mierā. Allaž bāra un lādēja pameitu.

Nabaga Guļnora pacieta lamas un kūlienus klusēdama. Vienīgi naktīs rūgti raudāja, apskāvusi savu jaunāko māsu Oijmomu.

Tā pagāja dienas, mēneši, gadi. Guļnora izauga par daiļu meiteni. Slava par viņas skaistumu izplatījās tuvu un tālu.

Drīz .vien cita pakaļ citai sāka nākt prečumātes. Taču pamāte, negribēdama šķirties no labas strādnieces, bija sadomājusi skaistuli apprecināt ar savu dēlu.

Arī pamātes dēls pa to laiku bija izaudzis par rupju, neglītu puisi. Guļnora viņu negribēja ne acīs redzēt. Pamāte savu nodomu turēja slepenībā, un Guļnora par to nekā nezināja.

Viendien negaidot Guļnorai atnesa kāzu dāvanas.

—    Ko tas nozīmē? — Guļnora vaicāja jaunākajai māsai. — Vai tu, Oijmoma, kaut ko zini?

—   Mūsu mājās pošas kāzām. Tēvs un māte tevi izdod pie vīra, māsiņ, — Oijmoma skumji atbildēja.

—   Vai tikai tu nemelo? Pie kā? — Guļnora vaicāja.

—   Pie pamātes dēla. Es noklausījos, kad tēvs ar pamāti par to runāja.

—   Ak, tad jau labāk nomirt! . ..

«Tik daudz rūgtuma un pazemojuma esmu pārcietusi,» viņa domāja, «un tagadiņ lai izietu pie nemīlama vīra!»

—    Bēgšu projām .. .

To pateikusi, vecākā māsa piespieda pie krūtīm jaunāko māsu, sirsnīgi viņu noskūpstīja un izskrēja ārā.

Prečumātes metās viņai pakaļ. Tām pa pēdām skrēja kalpones, pavāri, pavāru palīgi, trauku mazgātājas, bet aiz šiem visiem — kāzu viesi.

Guļnora skrēja cauri kišlakam uz tīrumu, no tīruma — uz kalniem. Starp klintīm un aizām viņa meklēja vietu, kur paslēpties. Viņa skrēja un skrēja, līdz piekusa. Nokrita uz plikiem akmeņiem un ieraudājās.

Bet kāju dipoņa un vajātāju balsis aizvien tuvojās.

Necik ilgi, un viņi to atradīs, saķers un aizvedīs atpakaļ pie pamātes.

Guļnora pietrūkās kājās un atkal metās skriet.

Viņa ilgi skrēja, mati izspūra, asie akmeņi sagrieza kājas. Bet vajātāji nāca aizvien tuvāk un tuvāk.

Uzskrējusi pašā kalna korē, Guļnora apstājās un, uzrunādama augsto virsotni, lūdzās:

—    Ei, kalna virsotne, es lūdzu tevi, apžēlojies par mani! Paskaties uz mani! — To pateikusi, viņa ieraudājās. — Atveries, cietais akmen! Pašķirieties, klintis! Paslēpiet mani no ļaunās pamātes!

Milzīgais akmens ar troksni pāršķēlās un atvērās.

Guļnora priecīgi iesaucās un ieskrēja akmens spraugā.

—   Aizveries, akmen! Paslēp mani no ļaunās pamātes!

Akmens dārdēdams aizvērās. Pie tam tik ātri, ka Guļnora

nepaguva pievākt garās matpīnes — to gali iespiedās akmens spraugā.

Otrā rītā pa Guļnoras pēdām pie akmens atnāca tēvs. Viņš pēkšņi ierauga: no spraugas nokarājas matpīņu gali.

—   Manu meitiņ, manu sirsniņ! — vecais tēvs iesaucās un skaļā balsī sāka akmeni lūgties: — Pāršķelies, akmen, atveries, ļauj man palūkoties uz savu meitu!

Negaidot tēvs dzird klusu meitas balsi:

—    Neatveries, akmen, neklausi viņu! Kādreiz man bija tēvs, bet tagad viņš ir man vīratēvs.

Tēvs rūgti ieraudājās un aizgāja.

Pēc kāda laiciņa ieradās pamāte un sāka saukt:

—    Pāršķelies, akmen, pāršķelies! Lai es varu ieraudzīt savu meitu, iepriecināt sirdi!

Te no akmens atskanēja balss:

—    Nešķelies, akmen, neatveries! Viņa ir nevis mana māte, bet ļauna pamāte.

Pamāte dusmās iespēra akmenim ar kāju un aizgāja.

Tad atskrēja līgavainis un skaļā balsī sauca:

—   Pāršķelies, akmen, lai es varu ieraudzīt savu līgavu!

No akmens iekšienes atskanēja balss:

—    Nešķelies, akmen, neatveries, lai manas acis neredz pretīgo līgavaini!

Kad visi bija aizgājuši, uz kalna virsotni slepeni atskrēja Oijmoma un klusiņām palūdza:

—   Atveries, akmen, parādi māsiņu!

No akmens iekšienes atskanēja priecīga balss:

—   Pāršķelies, akmen, ļauj man apskaut mīļo māsiņu, dārgo Oijmomu!

Akmens ar troksni pāršķēlās, un tā puses atvērās kā divviru duravas.

Māsas, cieši apskāvušās, devās pāri augstajiem kalniem. Drīz viņas nonāca stepē, kurai neredzēja ne gala, ne malas.

Ilgi abas gāja, līdz nonāca pie neliela ezeriņa.

Oijmoma gribēja padzerties.

—   Ja dzersi šo ūdeni, pārvērtīsies par lācēnu, — Guļnora brīdināja.

—    Nē, es negribu būt lācēns! — jaunākā māsa izbijusies iesaucās.

Gāja abas tālāk. Ceļā pagadījās cits ezeriņš. Oijmoma pieskrēja klāt un pasmēla saujā ūdeni.

—   Nedzer, citādi pārvērtīsies par vilcēnu! — Guļnora brīdināja.

—   Nē, es negribu būt vilcēns, — jaunākā māsa sacīja.

Necik tālu gājušas, viņas ieraudzīja vēl vienu ezeriņu.

—   Pielūko, māsiņ, nedzer šo ūdeni, — vecākā māsa stingri pieteica, — citādi pārvērtīsies par kaziņu!

—   Ai, cik jauki! — jaunākā māsa iesaucās. — Es varēšu lēkāt un badīties.

Guļnora nepaguva ne vārdiņa iebilst, kad Oijmoma jau padzērās. Vecākā māsa skatās: viņai līdzās lēkā maza kaziņa.

—   Mana nabaga māsiņa! — Guļnora sāka raudāt, apkampusi kaziņu.

Te, kur gadījušies, kur ne, parādījās mednieki un, ieraudzījuši kaziņu, sāka raidīt uz to bultas.

—   Muksim! — Guļnora iesaucās.

Taču bija par vēlu. Mednieki jau viņas bija ielenkuši.

Mednieki aizveda Guļnoru un viņas māsiņu — kaziņu pie šaha. Sahs bija pārsteigts par Guļnoras skaistumu un tūliņ viņu iemīlēja.

—   Tu būsi mana sieva, — viņš sacīja.

Četrdesmit dienas visi ēda, dzēra un līksmoja. Bet šaham bija vēl viena sieva, vārdā Bekoima, kas no pirmās dienas Guļnoru neieredzēja un par viņu šaham stāstīja nevalodas.

—   Jaunā sieva ir ragana un burve. Arī kaziņa, kas tai pieder, ir noburta.

Bekoima lika kaziņu piesiet ķēdē.

Aizritēja gari mēneši. Guļnora gaidīja bērnu, un Bekoima tapa vēl niknāka. Viņa ilgus gadus bija sapņojusi dzemdēt šaham mantinieku, taču šī vēlēšanās nepiepildījās.

Jaunā vēsts, ka Guļnora drīz būs māte, nonāca šaham ausīs. Viņš aiz lieliem priekiem sarīkoja svētku dzīres, bet pēc dzīrēm kopā ar viesiem aizjāja medībās.

Tas Bekoimai bija pa prātam. Karagačā, kas auga pie dziļa dīķa, viņa lika iekārt šūpoles un uzaicināja Guļnoru tajās pašūpoties. Kad Guļnora iešūpojusies uzlidoja augstu virs koka, Bekoima slepus pārgrieza auklu.

—   Ai! — Guļnora iesaucās un iekrita dīķī, pazuzdama zem ūdens.

To visu redzēja tikai kaziņa.

Drīz vien pils ļaudis pamanīja, ka Guļnora pazudusi. Izcēlās satraukums. Pie šaha uz stepi aizauļoja ziņnesis.

Kad šahs atgriezās no medībām, Bekoima izlikās slima.

—    Notikusi nelaime, — viņa sacīja šaham.

—    Kas atgadījies? — šahs vaicāja.

—. Tu man neticēji, ka Guļnora ir ragana. Bet viņa man iedeva indi, pati pārvērtās par pūci un aizlidoja.

—    Ļaundare! •— šahs dusmās iesaucās un, pieaicinājis medniekus, tiem pavēlēja: — Ejiet un sadzeniet viņu rokā!

Mednieki devās meklēt Guļnoru. Viņi pārlūkoja visu stepi, visas aizas, taču atgriezās bešā.

Pagāja diena pēc dienas. Kaziņa vairs nelēkāja un nedraiskojās, tikai augām dienām skumīgi raudzījās dīķa ūdenī.

Bekoima nobijās, ka viņas ļaunais darbs varētu nākt gaismā, un pierunāja pūšļotāju izpalīdzēt.

Tas šaham pateica, ka Bekoima smagi saslimusi. Kad šahs atnāca viņu apraudzīt, pūšļotājs sacīja:

—    Kundzenes stāvoklis ir ļoti smags. Ir tikai viens līdzeklis, kā viņu glābt, — viņa jāpabaro ar šašliku, kas pagatavots no kaziņas gaļas.

Sirds dziļumos šahs nebija aizmirsis Guļnoru, un viņam bija žēl mīļotās kaziņas.

—   Labi, es likšu medniekiem nomedīt meža kaziņu.

—   Nē, — pūšļotājs iebilda, — dievs man piesacīja slimniecei dot tikai šīs kaziņas gaļu, citādi kundzene neatlabs.

—   2ēl, tā ir dikti gudra kaziņa, — sacīja šahs. — Nu, ko lai dara : . . Esmu ar mieru.

Kaziņa ieraudājās rūgtām asarām un pieskrēja pie dīķa,, cik ķēde atļāva.

Negaidot no ūdens atskanēja klusa, maiga dziedāšana:

Mani tumšmatīši, Mani sproggalvīši Sārtiem vaidziņiem, Gaišām actiņām — Aiju, aiju, Aijaija!

—   Ai, tā ir manas māsas Guļnoras balss! — kaziņa, Oijmoma, priecīgi iesaucās.

Atkal atskanēja maigā dziedāšana:

Mani mēnestiņi, Spoži saulstariņi, Maigām rociņām, Samta kājiņām — Aiju, aiju, Aijaijā!

Un kaziņa iesaucās:

—   Guļnora, Guļnora, tava mīļotā māsa Oijmoma tevi lūdz: palīdzi!

No jauna varēja sadzirdēt Guļnoras balsi:

—   Man zem kājām paklāti grezni paklāji, līdzās stāv divi šūpuli. Kā lai tev palīdzu: rokās man dvīnīši — Hasans un Husans!

Dzirdot šos vārdus, sanākušie ļaudis iesaucās:

—    Baj, tā tak ir Guļnoras balss!

Visi kā viens — cits ar krūzi, cits ar spaini, cits ar krūku, cits ar pialu — ķērās smelt no dīķa ūdeni.

Drīzā laikā ūdens bija izsmelts, un ļaudis ieraudzīja Guļnoru. Viņai abās pusēs stāvēja divi zelta šūpuļi, bet šūpuļos gulēja divi brīnumjauki dvīņubrāļi Hasans un Husans.

Ļaudis uz rokām iznesa Guļnoru un viņas dēlus no dīķa. Priekiem un līksmībai nebija gala.

Tu, māsiņ, mani atgriezi dzīvē, — sacīja Guļnora, apskaudama kaziņu. — Še tev zāles, iedzer!

Kaziņa iedzēra malciņu brīnumūdens, nopurinājās un visu acu priekšā pārtapa par jaunu meiteni — Guļnoras jaunāko māsu Oijmomu.

Tā nāca gaismā noslēpums. Bekoima un viņas pūšļotājs tika atvesti pie šaha. Šahs pavēlēja:

—    Piesieniet abus pie četrdesmit zirgu astēm un aiztrenciet stepē!

—    Nu tad še tev! — iesūcās Bekoima un, izrāvusi dunci, iedūra to šaham krūtīs.

Šahs novēlās zemē beigts.

Ļaudis saķēra Bekoimu un pūšļotāju un izdarīja ar viņiem to, ko šahs pirms nāves bija pavēlējis.

Tad ļaudis griezās pie Guļnoras ar lūgumu:

—    Esi mūsu valdniece!

Guļnora deva savu piekrišanu, un visi sāka laimīgi dzīvot mierā un saticībā.

TAHIRS UN ZUHRA

Senos laikos kādā valstī valdīja šahs, kam nebija bērnu. Reiz, kad viņš sēdēja un sērojās, pienāca klāt vecākais vezīrs un vaicāja:

— O, visuvarenais šah, kas nospiež jūsu sirdi? Bagātības jums atliku likām, jūsu pilsētas un ciemi plaukst un zeļ, viss atrodas jūsu rokās. Kālab tad ir skumja sirds?

Šahs atbildēja:

—   Kaut arī esmu šahs, kaut arī man ir pulka bagātības, tomēr es nomiršu, neatstājis pēcnācēja.

Vezīrs smagi nopūtās un atklāja šaham, ka viņam arī nav bērnu. Tā abi bēdādamies un raudādami nosprieda paklaiņot pa pasauli.

Viņi gāja ilgi, ilgi, gāja pa lieliem un maziem ce]iem, līdz kādā jaukā dienā nonāca pie brīnumskaista dārza, ko apjoza sēta. Sāka iet gar sētu, taču vārtiņu kā nav, tā nav.

Aiz sētas dārzā zied rozes, pogo lakstīgalas, tīkami smaržo zāle un puķes. Zem kokiem paēnā izklāti paklāji, izklaidus nomesti spilveni.

Pēdīgi ceļavīri ieraudzīja vārtiņus, iegāja dārzā un apsēdās uz paklāja. Negaidot viņu priekšā nostājās vecs vīrs ar sirmu bārdu, tērpies baltā vadmalas halātā. Pienācis tuvāk, vaicāja

—    Ei, dēli, ko jūs še darāt?

Vezīrs un šahs piecēlās un palocījās vecā vīra priekšā.

Pēc tam saskatījušies sadūšojās un vecītim izstāstīja, ka viņiem nav bērnu un tālab viņi atsacījušies no visiem pasaules priekiem un devušies klīst apkārt pa pasauli.

Vecītis abus uzklausīja, tad izņēma no azotes divus sārtus ābolus. Vienu pasniedza šaham, otru vezīram un sacīja:

—    Ņemiet, dēli, tos! Apēdiet katrs savu ābolu kopā ar mīļoto sievu. Ejiet mājās, nepametiet novārtā savu darbu, dzīvojiet godīgi, valdiet saprātīgi: rūpējieties par savu zemi, nedariet ļaudīm pāri. Un vēl viens noteikums: kuram no jums piedzims dēls, ielieciet tam vārdu Tahirs, bet, kuram piedzims meita, dodiet tai vārdu Zuhra. Bērnībā lai abi bērni aug kopā, bet, kad izaugs lieli, appreciniet tos. Neaizmirstiet šo manu piekodinājumu!

Vecais vīrs aizgāja, bet šahs un vezīrs izbrīna pilnām acīm paraudzījās viens otrā un klusībā pie sevis nosprieda: «Lai notiek tā, kā viņš sacīja.»

Šahs un vezīrs atgriezās mājās un izdarīja visu, kā bija licis vecais vīrs. Laiks nestāvēja uz vietas, aizritēja mēnesis pēc mēneša. Šahs un vezīrs priecīgi satraukti gaidīja bērnus piedzimstam, aiz lielām gaidām pat naktīs nespēja gulēt. Kādudien abi saposās un aizjāja medībās.

Pēc trim dienām vezīra sievai piedzima dēls, bet šaha sievai — meita. Aizsūtīja pie šaha ziņnesi ar priecīgo vēsti.

—    O, pasaules valdniek, dodiet dāvanu: jūsu sievai piedzimusi meita! — ziņnesis sacīja. Tad viņš uzrunāja vezīru: — Arī jūs dodiet dāvanu: jūsu sievai piedzimis dēls!

Šahu sagrāba dusmas. Viņš visu laiku bija sapņojis par dēlu. Aiz sirdēstiem neapjēgdams, ko dara, viņš ziņnesim nometa baltu lakatu un iesaucās:

—   Nogalini meiteni, samērcē šo lakatu viņas asinīs un atnes to man atpakaļ!

Bet vezīrs, aiz prieka nejuzdams zemi zem kājām, uzlēca zirgā un auļoja mājup.

Kad mājas jau bija tikpat kā ar roku aizsniedzamas, zirgs paklupa, vezīrs izkrita no segliem, atsitās pret akmeni un uz vietas nomira.

Vezīra sievai, nabadzītei, sākās bēdu dienas. Asarās mirkdama, viņa skumju prātu audzināja dēlu, kurš tā arī ne reizes nebija redzējis savu tēvu.

Dienas nāca un gāja, pagāja mēneši un gadi. Zēns paaugās, sāka rādīties ārpus mājas pagalma. Un tā kādu dienu viņu ieraudzīja šahs.

—    Kā dēls tas ir? — viņš vaicāja savam vezīram. Vezīrs piecēlās un palocīdamies atbildēja:

—    O, pavēlniek, šis zēns ir jūsu mirušā vezīra dēls Tahirs. Ja būtu dzīva jūsu meita, arī viņa tagadiņ jau būtu tikpat liela.

Dzirdot šos vārdus, šahs aiz bēdām un nožēlas iesita sev ar dūri pa pieri.

—   Ai, manu rūgtu bēdu! Kālab es likti viņu nonāvēt? — viņš iesaucās un sāka raudāt.

Vezīrs šaham neko nesacīja, taču tai pašā dienā aizgāja uz pils sieviešu spārnu, pasauca vienu verdzeni un tai vaicāja:

—    Kas noticis ar šaha meitu?

—   Nesakiet tikai šaham, — verdzene atbildēja, — meitene ir dzīva. Tagadiņ viņa jau paaugusies un kļuvusi īsta skaistule.

Vezīrs metās pie šaha.

—    O, pavēlniek, žēlojiet manu niecīgo dzīvību, es jums pavēstīšu priecīgu ziņu.

—    Runā! — šahs atbildēja.

—    Nesērojiet, manu pavēlniek, jūsu meita ir dzīva. -

Šahs tapa priecīgs un pavēlēja:

—   Atvediet viņu pie manis!

Meitu atveda un parādīja šaham. Šahs apmīļoja savu meitu, tad lika sarīkot dzīres, kas ilga četrdesmit dienas un četrdesmit naktis.

Pa to laiku Tahirs auga savā vaļā un ne par ko nedomāja. Reiz viņš rotaļājās pagalmā un, sviezdams koku, trāpīja ar to vecai sieviņai pa vērpjamo ratiņu. Vecenīte sadusmojās.

—   Ko dauzies, Tahir, bāreni! Labāk būtu rotaļājies ar savu saderēto Zuhru!

Tahirs pieskrēja pie vecenītes un satvēra viņu aiz rokas.

—   Vecmāmiņ, kālab jūs pieminējāt Zuhras vārdu?

—    Laid vaļā roku, bārenīt! Laid, kad tev saka!

—   Mīļo vecmāmiņ, nu pasakiet! — Tahirs lūdzās.

—    Pavaicā to savai mātei, — vecenīte atbildēja.

Tahirs tā arī izdarīja.

—   Māmiņ, kas ir manā'saderētā? Sakiet taisnību!

—    Kauču tas tev nebūtu jāzina, tomēr, lai notiek, pateikšu. — Un māte izstāstīja Tahiram visu. — Tagad tev Zuhru neatdos par sievu, jo viņa ir šaha meita, bet tu pliks bārenis.

—   Labi, māmiņ! Es tikai to gribēju zināt.

Kopš tās dienas Tahirs sāka rotaļāties ar Zuhru.

Ritēja diena pēc dienas, abi paaugās, sāka iet mācībā pie skolmeistara. Taču Tahirs maz ko no mācībām ielāgoja, jo visu laiku sarunājās ar Zuhru.

Abi ne dienu nespēja nodzīvot viens bez otra. Bet, kad izauga lieli, viņu sirdīs iedegās mīlestība.

To dabūjis zināt, šahs pavēlēja pils meistariem:

—    Pagatavojiet lādi! Mēs tajā iespundēsim Tahiru un iemetīsim upē, lai tā viņu nes, kurp vēlas!

Uzzinājusi par šādu šaha pavēli, Zuhra paņēma pilnu trauku ar zeltu, aiznesa to meistariem un asarām acīs lūdzās:

—    Ņemiet zeltu! Ja par maz, atnesīšu vēl. Tikai pagatavojiet lādi tik stipru, lai tajā netiek iekšā ūdens, un tik lielu, lai tajā nepietrūkst gaisa, ko elpot!

Meistariem tika Zuhras žēl, un viņi ņēmās to mierināt: Ja lāde nebūs tik laba, kā jūs vēlaties, mēs visu zeltu atdosim atpakaļ!

Meistari ķērās pie darba. Necik ilgi — un šaham paziņoja, ka lāde jau gatava. Zuhra uzmeta sev sejas aizsegu un devās lādi apskatīt. Lāde no tiesas bija vēl labāka, nekā viņa bija cerējusi.

Nākamajā dienā šahs sūtīja saucējus saaicināt ļaudis. Laukumā sapulcējās ļaužu jūra. Iznāca no pils šahs un pavēstīja:

—   Mēs Tahiram piespriedām nāvessodu. Šodien viņu ieliks lādē un palaidīs ūdenī, lai upe viņu nes, kurp vēlas!

Ļaudīm bija Tahira žēl, tomēr neviens neteica ne vārda, jo baidījās šaha dusmu.

Vīrieši un sievieši, veci ļaudis un bērni — visi saskrēja pie upes. Atnāca arī Tahira māte, ko bēdas bija pavisam salauzušas. Viņa nokrita ceļos krasta smiltīs, un tai no vaigiem sāka līt rūgtas asaras.

Ļaudis pārņēma satraukums, no pūļa atskanēja balsis:

—    Lai mātes asaras krīt pār šaha galvu!

—   Nekad vēl neviens nav sodījis cilvēku ar nāvi tikai tālab, ka tas iemīlējis meiteni!

—    Sāda cietsirdība šaham nav piedodama!

Te šaha saucējs nokliedza, ka bendes jau ved Tahiru.

Saucieni apklusa, ļaudis atkāpās, pašķirdami ceļu jauneklim. Vienīgi nabaga māte pacēla galvu un iesaucās:

—    Ļaujiet man pēdējo reizi uz viņu paskatīties!

Pie mātes pieveda sasieto Tahiru. Viņa ar asarām acīs apskāva dēlu, piespieda galvu viņam pie ceļiem, sāpēs iekliedzās un nomira.

Pūlī atskanēja raudas un saucieni. Bendes nepacietīgi satvēra Tahiru un iemeta lādē. Viņš vēl paguva uzsaukt savai mīļotajai Zuhrai šādus vārdus:

—   Ja palikšu dzīvs, tikai tevi mīlēšu! Ja nomiršu, arī tikai tevi mīlēšu!

Zuhra atbildot paguva vienīgi pateikt:

—   Arī es tevi nekad neaizmirsīšu!

Bendes aiztaisīja lādi ciet un palaida upes viļņos.

Tahirs ilgi peldēja. Diena nomainīja nakti un nakts — dienu. Pēdīgi lāde aizpeldēja līdz pilsētai, kas saucās Rumu.

Rumu šaham bija divas meitas. Todien viņas kopā ar kalponēm bija aizgājušas pie upes. Skatās: viļņos peld lāde.

Lāde piepeldēja tuvāk. Saha vecākā meita iekāpa ūdenī, pasvieda lādei pretim savas matpīnes, taču nepratās lādi aizķert. Tad iekāpa ūdenī jaunākā meita, pasvieda savas garās matpīnes, aizķēra lādi un izvilka krastā.

Māsas sāka strīdēties, kurai pieder atradums.

Brītiņu pastrīdējušās, izlēma: vecākā māsa ņems lādi, bet jaunākā — to, kas būs iekšā.

Māsas atvēra lādi un iekšā ieraudzīja tik daiļu jaunekli, kura priekšā pat spožā saule nobāl. Viņa tumšie mati kuplās cirtās krita pār pleciem, cieši saaugušās uzacis kā tievas bultas meta lokus katra uz savu pusi, bet acīs dega kvēla guns. Sādu skaistuli jebkura šaha meita nenoniecinātu.

Skatīdamās jauneklī, māsas no jauna atsāka strīdu:

—    Es viņu ņemšu!

—    Nē, es! ^

Jaunākā māsa tomēr nepiekāpās:

—   Tā nu tas nenotiks! Viņš atradās lādē, tātad pieder man! Nevienam viņu neatdošu!

Pa to starpu pie šaha aizskrēja kalpi un viņam pavēstīja:

—    O, valdniek, jūsu meitas no upes izzvejojušas lādi. Lādē atradās jauneklis, pie tam tik daiļš, ka otra tāda neatrast visā pasaulē! Jūsu jaunākā meita grib viņu sev par vīru. Labāku znotu nevar nemaz vēlēties!

Šahs apdāvināja savus uzticīgos kalpus par labo vēsti un pats kopā ar vezīriem aizdiedza uz upmalu. Skatās: jauneklis ir vēl daiļāks, nekā viņam tika stāstīts. Šahs saņēma Tahiru kā īsto dēlu un pēc neilga laiciņa saprecināja ar savu jaunāko meitu. Kāzas dzēra četrdesmit dienas un četrdesmit naktis.

Šaha meita bija brīnumskaista, vēl skaistāka par Zuhru. Tomēr Tahirs atcerējās zvērestu, ko bija devis savai tālīnajai draudzenei. Viņš nemaz neapbrīnoja šaha meitas skaistumu, neteica tai ne vārda.

Nabaga meitene naktīs raudāja un rūgti domāja: «Kālab viņš mani nemīl? Kālab negrib man pateikt kaut vārdiņu?»

Šaha meita mēģināja izvaicāt Tahiru, taču viņš uz jautājumiem neatbildēja.

Tā pagāja četrdesmit dienas. Četrdesmit pirmajā dienā Tahirs šaha meitai teica:

— Pasakiet savam tēvam, ka es gribu aiziet uz upmalu.

Aiz prieka vai galvu zaudējusi, princese aizskrēja pie šaha.

—    O, valdniek, manu tētiņ! — viņa sacīja. — Tahirs ierunājās! Viņš grib aiziet uz upmalu pasēdēt krastā.

Izdzirdis labo vēsti, šahs tapa jautrs un sadomāja upmalā sarīkot svētkus. Sanāca palīksmoties daudz ļaužu. Tahiram augstajā upes krastā izklāja mīkstus paklājus, atnesa retus ēdienus un dzērienus.

Drīz ieradās Tahirs. Viņa vaigs bija grūtsirdīgs, lūpas nesmaidīja.

—    Kurš pirmais ieraudzīs manu znotu smaidām, to apzeltīšu no galvas līdz kājām! — šahs paziņoja un kopā ar vezīriem atgriezās pilī.

Tomēr Tahirs sēdēja, visu laiku klusēdams un skumji raudzīdamies upē.

Kamēr viņš tā sēž, paklausieties, kā tagad klājas Zuhrai.

Pēc šķiršanās ar Tahiru viņa caurām dienām un naktīm bēdājās. Pēc tam viņu cietsirdīgais tēvs atdeva par sievu Karabatiram, kāda šaha dēlam, un viņas dzīve pārvērtās melnās bēdās un nebeidzamās skumjās.

Dienas ritēja. Kādu nakti Zuhra redzēja sapni. Sapnī viņa pastaigājās ar Tahiru pa brīnumjauku dārzu. Zuhra gauži ieraudājās un pamodās.

«Varbūt mans mīļotais vēl ir dzīvs?» viņa nodomāja ar sāpošu sirdi. «Ja kāds atnestu no viņa vēsti!»

Otrā dienā Zuhra saposās, paņēma trauku, pilnu ar zeltu, un devās uz karavānu iebraucamo vietu. Atdevusi kādam karavānas vadītājam zeltu, viņa sāka to lūgties:

—   Jūs ceļojat pa visu pasauli, dažādus cilvēkus sastopat savā ceļā. Pamēģiniet sameklēt Tahiru un atvest no viņa vēsti! Vismaz uzziniet, vai viņš ir dzīvs.

—   Labi, — karavānas vadītājs apsolīja, uzsēdās savam kamielim mugurā un devās ceļā.

Viņš jāja ilgu laiku, tālus ceļus mēroja, visās pilsētās un visos kišlakos pabija, tomēr Tahiru nekur neatrada.

Viendien viņš piejāja pie upes. Skatās: augstā krastā sēž skaists jauneklis, bet visapkārt līksmojas ļaudis.

«Mēģināšu uzdziedāt. Varbūt Tahirs ir šeit,» karavānas vadītājs nosprieda un sāka dziedāt:

Karavānām priekšā jāju, Tahiru es meklēdams. Katrā vietā izprašņāju: Vai nav Tahirs atrodams?

Tahirs izdzirda savu vārdu, drusciņ pasmaidīja un uz dziesmu atbildēja:

Dzirdu tavu dziesmu skanam, Vientuļš jūtos es bez gala. Arī tev būs ceļots gana: Tahirs sēd šeit — upes malā!

Tad, lai pārliecinātos, vai šis Tahirs ir tas pats, ko viņš meklē, karavānas vadītājs nekauna iedziedājās:

Daudziem vārdi skan vienādi, Bet no Zuhras vēsti gaidīt Var tik Tahirs, kurš nekādi Nespēj priecāties, nedz smaidīt.

Līdzko karavānas vadītājs izteica Zuhras vārdu, Tahirs pietrūkās kājās, pieskrēja viņam klāt un ar asarām acīs lūdzās:

—   Aizved mani pie Zuhras, ļauj kaut reizīti uz viņu paskatīties!

—   Zuhru izdeva par sievu Karabatiram, — karavānas vadītājs sacīja. — Kāda jēga jums tagad viņu redzēt? Arī jūs tik ilgu laiku te dzīvojat, jādomā, tāpat esat precējies. Kālab jums doties atpakaļ? Palieciet labāk šepat! Es tikai gribēju zināt, vai esat starp dzīvajiem.

—   Mani šeit apprecināja ar šaha meitu! — Tahirs atbildēja. — Kopš kāzām jau pagājušas četrdesmit dienas, bet sievai es vēl neesmu teicis ne vārda un ne reizes uz viņu neesmu paskatījies. Aizved mani atpakaļ pie Zuhras!

Un karavānas vadītājs piekāpās.

—   Labi, esmu ar mieru. Tikai vispirms aizejiet no sievas atvadīties. Viņa taču aiz mīlestības kļuva jūsu sieva, tāpēc nevajag viņai darīt pāri.

Tahirs aizgāja uz pili, ar vienu kāju pārkāpa pār slieksni,, ar otru palika ārpusē un sacīja:

—   0, šaha meita! Es par visu jums esmu pateicīgs, bet šodien saņēmu vēsti no Zuhras, un tagad došos projām.

To dzirdot, princese vaicāja:

—   Vai tad upe jūs neatnesa pie manis? Vai tad tālā Zuhra: ir vēl skaistāka par mani?

—   Tiesa, pie jums mani atnesa upe. Jūs esat brīnumskaista, tomēr manai sirdij mīļāka ir tālā Zuhra! — Tahirs atbildēja,, zemu palocījās šaha meitas priekšā un aizgāja.

Tai pašā stundā viņi ar karavānas vadītāju uzsēdās kamielim mugurā un devās ceļā.

Jāja krietnu laiku, nojāja garu ceļa gabalu. Tad piejāja pie krustcelēm, kur ceļš sazarojās uz visām četrām pusēm, unapstājās. Krustojuma vidū stāvēja liels akmens, uz kura bija rakstīts: «Ja jāsi pa labi, atpakaļ vairs nepārjāsi; ja jāsi pa kreisi, ceļš nekad nebeigsies; ja jāsi taisni, priekšā gaidīs briesmas.» Karavānas vadītājs iegrima domās: pa kuru ceļu lai jāj?

—   Jāsim taisni, — Tahirs sacīja. — Kaut šis ceļš ir briesmu pilns, toties taisns, ātrāk tiksim pie Zuhras.

Tā viņi aizjāja pa taisno ceļu. Necik ilgi jājuši, priekšā ieraudzīja pilsētu. Sīs pilsētas ļaudis ķerstīja divus laupītājus, kas nesen bija izmukuši no apsardzes. Ieraudzījuši Tahiru un karavānas vadītāju, ļaudis abus noturēja par laupītājiem, saņēma ciet, sasēja un iemeta cietumā.

Tahirs caurām dienām un naktīm skuma cietumā. Viņa mīļotā Zuhra jau bija pavisam tuvu, taču — kā lai izlaužas pie viņas cauri stiprajām sienām un dzelzs durvīm? Tahirs gudroja, gudroja un izgudroja: «Dziedāšu tik skaļi, lai ļaudis sadzird. Varbūt kāds mani pēc balss pazīs un atbrīvos!»

Un viņš sāka dziedāt:

Tahirs jāja dienu, nakti Savu mīļo Zuhru satikt.

Nu sež Tahirs tumšās sienās:

Zuhra mājās sēro viena …

Tā viņš dziedāja katru mīļu dienu, līdz viņa dziesmu izdzirda tirgonis, kas zēna gados bija gājis kopā ar Tahiru mācībā pie viena skolmeistara un mācījies no vienas grāmatas.

—   Ko es dzirdu? Tas tak ir Tahirs! — tirgonis iesaucās. — Kurš gan cits tik ilgus gadus nespētu aizmirst un joprojām mīlētu Zuhru?!

Tirgonis aizgāja pie cietuma uzraugiem, iedeva tiem katram pa saujai zelta un sacīja:

—    Izlaidiet Tahiru! Viņš neko nav noziedzies, jo domā tikai par savu mīlestību.

Cietuma sargi izveda Tahiru un karavānas vadītāju no cietuma un atdeva viņiem kamieli. Tahirs patencināja tirgoni, atvadījās un aizjāja kopā ar karavānas vadītāju tālāk.

Viņi jāja ilgu laiku, nojāja garu ceļa gabalu un tad kādu dienu agri no rīta beidzotjpiejāja pie dzimtās pilsētas vārtiem. Karavānu iebraucamā vietā Tahirs šķīrās no sava ceļabiedra, pateicās viņam un devās uz pili.

Iezadzies pils dārzā, Tahirs uzmeklēja Zuhru. Viņa cieši gulēja, atlaidusies uz dārga paklāja. Lai viņu pamodinātu, Tahirs klusiņām sāka dziedāt:

Mosties, Zuhra mīļā mana!

Skat, es stāvu tavā priekšā!

Mosties aši! Gulēts gana!

Apskauj mani rokām ciešām!

Zuhra izdzirda mīļo balsi, sirds aiz prieka strauji iepukstējās, un viņa pamodās. Piecēlās un, caur asarām raudādama un smiedamās, metās Tahiram ap kaklu. Un tā abi apskāvušies devās tālāk dārzā.

Viņi runāja un nevarēja vien izrunāties, lūkojās viens otrā un nevarēja vien nolūkoties. Nabadziņi nemaz nemanīja, ka Karabatira māsa viņus novēro. Māsa aizskrēja pie brāļa un sacīja:

—   Pārradies Tahirs.

Karabatirs saniknots aizsteidzās pie šaha un visu viņam izstāstīja.

Šahs aizsūtīja uz dārzu sardzes vīrus. Tie saķēra Tahiru un iemeta dziļā bedrē, kur dubļi sniedzās līdz ceļgaliem, bet no augšas pilēja ūdens.

Otrā dienā šahs sasauca savus vezīrus un padomniekus. Sāka visi gudrot, ko iesākt ar Tahiru. Un nosprieda viņu pārcirst uz pusēm un piekārt pie pilsētas vārtiem.

Saucēji devās sasaukt tautu uz nāvessoda izpildīšanu. Pilsētas laukumā sapulcējās ļaudis. Atnāca arī Zuhra. Visi sajuta žēlumu pret jaunekli un kurnēja par šaha cietsirdību.

—    Kādēļ Tahirs atgriezās? — vieni vaicāja.

—   Mīlestība viņu atvedusi atpakaļ, — atbildēja otri. — Bet vai par to drīkst sodīt ar nāvi nabaga jaunekli? Lai ir nolādēts asinskārais šahs!

Sardzes vīri atveda Tahiru laukumā. Bende uztrina savu aso zobenu. Ļaudis lādēja šahu, taču neko līdzēt nevarēja. Arī Zuhra, lai kā lūdza nežēlīgo tēvu, nekādi nespēja iežēlināt viņa akmens cieto sirdi. Kad Zuhra ieraudzīja, ka Tahiru saņem ciet bendes roka, viņai acīs viss satumsa un viņa nokrita zemē bez atmaņas.

Bende atvēzējās un pārcirta Tahiru uz pusēm.

Ļaudis raudot iekliedzās, ievaimanājās. Priekšā iznāca kāda veca sieviņa un naida pilnā balsī šaham sacīja:

Tavu troni, ļaunais valdniek, Traipa asins — bendes rokām! Nevarat jūs, ļaunais valdniek, Viņa sirdī mīlu nokaut!

Saule aizklāj savu vaigu, Kalnos rnelnē sniega baltums. Velti taisnību-mums gaidīt: Saha sirdī valda saltums!

Pa tam bendes bija pakāruši pārcirsto Tahiru pie pilsētas vārtiem.

Tad pacēla galvu Zuhra un, valdīdama vaidus, kas lauzās no krūtīm, sacīja:

Karavānas nāk pa vārtiem,

Soļo kamieļi un zirgi.

Vārtu ailē Tahirs pakārts:

Tur tēvs — miesnieks — gaļu tirgo.

Šahs viņai neko neuzdrošinājās atbildēt.

Pēc Tahira nāves Zuhra uzvilka melnas drēbes, uzklāja sejai melnu pārsegu un apraudāja savu mīļoto četrdesmit dienas un četrdesmit naktis no vietas.

Četrdesmit pirmajā dienā Zuhra lūdza, lai šahs atļauj viņai apraudzīt Tahira kapu. Šahs atļāva, bet tikai kalpoņu — verdzeņu pavadībā. Zuhra iesēja lakatā sauju pērļu, paņēma līdzi asu dunci un gāja.

Tikko viņas bija izgājušas no pils, Zuhra sāka mest uz ceļa pērles. Kalpones to redzēja, apstājās un griezās atpakaļ, lai izmētātās pērles salasītu.

Zuhra tikmēr gāja tālāk uz priekšu. Kalpones atpalika krietnu gabalu, bet Tahira kaps jau bija pavisam tuvu. Zuhra nometa zemē pēdējo pērli, pieskrēja pie kapa un ietrieca sev sirdī dunci.

Salasījušas pērles, kalpones atskrēja uz kapsētu. Skatās: Zuhra guļ mirusi. Viņas rūgti ieraudājās un apglabāja Zuhru līdzās Tahira kapam.

Par notikušo uzzināja Karabatirs un iebļāvās:

—   Redzams, Zuhra pat mirusi nebeigs mīlēt Tahiru! Tā nu tas nevar palikt! — Un lielās dusmās nogalināja pats sevi.

—   Mans brālis negribēja viņus atstāt divatā, — sacīja Karabatira māsa, — tādēļ apglabājiet viņu starp Tahiru un Zuhru!

—   Vai tad tiešām viņiem nepietika ciešanu, dzīviem esot? Vai tad tiešām arī pēc nāves viņus neliksiet mierā? Atstājiet gan mierā, apžēlojieties! — ļaudis lūdza. Tomēr viņus neuzklausīja.

Cietsirdīgie apspiedēji apglabāja Karabatiru starp Tahiru un Zuhru.

Uz Tahira kapa uzziedēja sarkana roze, uz Zuhras — balta, bet to starpā izauga melns ērkšķis. Tomēr rozes ērkšķi nomāca un abu rožu zari savijās kopā. Kopš tā laika abas rozes zied mūžīgi, kā mūžīga bija Tahira un Zuhras mīlestība.

DEVĪGAIS UN SKOPAIS

Reiz Devīgais un Skopais jāja kopā pa tuksnesi.

Skopais ne reizes neattaisīja savu ādas maisu ar ūdeni un neatraisīja plecu somu ar ēdamā krājumiem. Visu laiku viņš ēda Devīgā maizi un dzēra viņa ūdeni.

Tā viņi jāja.

Beidzot pienāca diena, kad bija izdzerta pēdējā lāsīte ūdens no Devīgā ādas maisa un apēsts pēdējais kumoss maizes no viņa plecu somas.

Apstājas abi atpūsties. Skopais ielēja no sava ādas maisa pialu ūdens un padzērās, tad izņēma no plecu somas ēdamo un paēda.

Devīgais, paguris aiz izsalkuma un slāpēm, nenocietās un palūdza:

—   Draugs, iedod man arī.

Taču Skopais sašutis iesaucās:

—   Tad man pašam nebūs ko ēst!

Tā pateicis, Skopais sēdās kamielim mugurā un atstāja ceļabiedru likteņa varā.

Devīgais aiz nespēka un vārguma nejaudaja ceļu turpināt.

Lai remdētu izsalkumu un slāpes, viņš sāka zelēt zāles stiebriņu. Šai zālei piemita burvestības spēks: Devīgais negaidīti sāka saprast zvēru valodu.

Kad satumsa, atrāpoja divi bruņurupuči.

—    Brīnums gan. Šis muļķis mirst aiz slāpēm nost, bet līdz akai atlicis tikai pusstundas gājums, — noteica vecais bruņurupucis.

—   Arī es brīnos, — atsaucās jaunais bruņurupucis. — Muļķis aiz izsalkuma tik tikko velk dzīvību, bet līdzās tai akai dzīvo lopu gans, kam netrūkst ne piena, ne gaļas.

Neticēdams savām ausīm, Devīgais uztrausas kamielim mugurā un steidzīgi aizjāja pie akas.

Šeit viņš padzērās, cik kāroja, un pie viesmīlīgā lopu gana ieturēja vakariņas.

Otrās dienas rītā Devīgais nopirka no gana pārtiku, dzeramo un jāja savu ceļu tālāk. Skopais sekoja viņam pa pēdām, jo bija sadomājis Devīgo aplaupīt.

Necik ilgi jājuši, viņi nonāca apdzīvotā vietā.

Kad Devīgais bija iekārtojies uz naktsguļu un iemidzis, Skopais nozaga viņam naudas maku, pievāca kamieļus un pasteidzās nozust.

Kad Devīgais pamodās un saprata, kas noticis, viņam iesāpējās sirds. Bet tur neko vairs nevarēja darīt. Viņš nogrieza nūju un devās tālāk kājām.

Viņš iet un dzird kokā sarunājamies divas žagatas.

—    No kurienes, gaspažiņ, tu stiep tās spožās monētas? — vaicā pirmā žagata otrai.

—    Ekur, zem šīs garās papeles dzīvo kurmis, — atbild otrā. — Viņš atradis septiņu valdnieku naudas slēptuvi. Kurmis ir akls, tāpēc no viņa alas izzagt monētas lielas gudrības nevajag.

Devīgais atraka zemi zem papeles un atrada septiņu valdnieku naudas slēptuvi.

Aizgājis uz pilsētu, Devīgais apmetās karavānu iebraucamā vietā. Viņš naudu netaupīja, bet dāļāja nabagiem, lai tiem palīdzētu. ^ . »4

Skopais ieraudzīja, ka Devīgais kļuvis bagāts, dzīvo, cepuri kuldams, pat nabagos atbalsta. Aiz skaudības un dusmām viņš nespēja vairs naktī gulēt. Aizgāja pie šaha un žēlojās:

—    O, diženais šah, jūsu pilsētas karavānu iebraucamā vietā apmeties laupītājs. Viņš mani, nabagu, tuksnesī apzaga. Liec viņu saņemt ciet.

Karavānu iebraucamā vietā ieradās sardzes vīri, saķēra Devīgo un aizveda pie šaha.

—   Tu esi laupītājs! — šahs iesaucās. — Rīt tevi sodīs ar nāvi!

Devīgais gan mēģināja izstāstīt, kas viņš ir un kas ar viņu atgadījies, tomēr šahs negribēja viņā klausīties. Pavēlēja visu naudu nolikt valsts kasē, Skopo aizraidīja prom, bet Devīgo iemeta dziļā bedrē.

Devīgais tup tumsā netīrumos un nododas skumjām pārdomām: «Kā gan es varēju iekļūt šādā nelaimē?»

Te bedrē ietek divas pelītes un savā starpā sāk sarunāties.

—    Šaha meita kļuvusi akla. Zēl tik dižas skaistules, — saka pirmā pelīte.

—   Ja princesi kāds izdziedinātu, šahs to apbērtu ar zeltu no galvas līdz kājām, — saka otrā pelīte.

—   Kur nu tam notikt! — pirmā pelīte nicīgi noteic. — Cilvēki ir lieli muļķi. Bet zāles taču ir pavisam parastas.

—    Kādas tad?

Tad pirmā pelīte sāk stāstīt:

—   Stepē ganās plikpaura Abdullas ganāmpulks, kurā ir arī vecs āzis. Jāizrauj āzim no bārdas divi matiņi un jāsadedzina, bet pelni jāpieliek princesei pie acīm, tad viņa atkal taps redzīga.

Pelītes aizskrēja. Devīgais, kas dzirdēja pelīšu sarunu, sāka saukt:

—    Es esmu dziednieks! Es esmu dziednieks!

Pēdīgi kāds no cietumsargiem aizgāja pie šaha, nokrita viņa priekšā uz vaiga un sacīja:

—   Viens ieslodzītais bedrē kliedz: «Es esmu dziednieks! Es esmu dziednieks!»

—    Drīzāk vediet viņu šurp!

Devīgo atveda pie šaha.

—   Ā, tas esi tu, laupītāj, — šahs sacīja. — Ko klaigā?

—   Es neesmu laupītājs, — Devīgais atbildēja. — Es esmu dižens dziednieks. Ja es ķeršos dziedināt tavu meitu, viņa taps redzīga tik īsā laikā, ka aklais nepagūs ne acis pamirkšķināt.

Šahs negribēja ticēt Devīgajam, tomēr lika sardzes vīriem aizvest viņu uz stepi. Tur Devīgais atrada plikpaura Apdullas ganāmpulku, izrāva vecajam āzim no bārdas divus matus un izdziedināja princesi.

Šahs tika priecīgs un apbēra Devīgo ar zeltu.

Kad Devīgais iznāca no pils ar zelta maisu, viņam pienāca klāt Skopais un sāka klanīties.

—    Ko tu gribi? — vaicāja Devīgais.

—    Izskaidro man — kālab pret tevi liktenis ir tik labvēlīgs, bet pār manu galvu gāžas visādas nelaimes? Es atstāju tevi tuksnesī mirstam aiz izsalkuma un slāpēm, bet nepagāja ne stunda, kad tu jau sameklēji aku un viesmīlīgu ganu. Es tevi aplaupīju, bet nepagāja ne diena, kad tu tiki bagāts. Manu melu dēļ tevi saņēma ciet, atņēma visu naudu, iemeta dziļā bedrē, bet nepagāja ne diena — tu atkal esi bagāts. Bet es?

Ks esmu panācis vienīgi to, ka mani izdzina no pils un hana kalpi piedevām pamieloja ar rungām.

Devīgais vairs negribēja Skopo ne acīs redzēt, jo tas bija sagādājis tik daudz nepatikšanu, tomēr aiz labsirdības izstāstīja tam par brīnumaino zālīti.

—    Pazelē šo zālīti un centies ieklausīties, ko runā zvēri. Tā tu uzzināsi visus pasaules noslēpumus, — Devīgais noteica.

Skopais uz karstām pēdām sēdās kamielim mugurā un jāja uz tuksnesi.

Viņš sameklēja zālīti, pazelēja to, un sāka saprast zvēru valodu.

«Kālab man jāklausās sīko kustoņu valoda, kā bruņurupuča, žagatas vai peles? Mazajiem zvēriņiem — mazi noslēpumi. Lielie zvēri — tie zina lielus noslēpumus,» nosprieda Skopais.

Kllzdams pa tuksnesi, viņš bija ievērojis, ka no vienas alas vakarā iznāk lauva, tīģeris, vilks un lapsa.

—    O, tie man der! — Skopais sacīja.

Viņš ielīda alā — plēsīgo zvēru miteklī.

Uz rīta pusi zvēri sapulcējās alā.

—    Te ož pēc cilvēka! — lauva ierūcās.

—   Jā, te kāds ir! — ieņaukstējās tīģeris.

—    Te ir kāds svešinieks! — iegaudojās vilks.

—    Skopais atnācis pie mums uz pusdienām, — ieķiķinājās lapsa.

Un zvēri Skopo apēda.

LĀCENES DĒLS

Sensenos laikos Taškentā valdīja hans, vārdā Irons. Viņam ilgi nebija bērnu, un par to viņš dikti bēdājās, līdz pēdīgi piedzima dēls Džekovoijs.

. Hans viņu karsti mīlēja un visur ņēma sev līdzi.

Kādu reizi hans Irons devās uz Cināzu medībās. Kā parasts, mazais dēls bija kopā ar viņu.

Negaidot no niedru biezokņa izlēca milzīga lācene, saķēra zēnu un aiznesa sev līdzi. Hans Irons ar medniekiem auļoja tai pakaļ, tomēr lācene ar zēnu aizmuka. Neremdināmo bēdu nomāktais hans meklēja dēlu četrdesmit dienas, taču bez panākumiem.

Tagad paklausieties, kā klājās hana dēlam.

Saķērusi zēnu, lācene aiznesa viņu uz savu midzeni. Katru dienu lācene gāja medībās un ikreiz pārnesa kādu medījumu.

Tā pagāja daudzi gadi. Zēns izauga par spēcīgu, stipru jaunekli. Viņš bija pieķēries lācenei un to uzskatīja par savu māti. Tagad viņi allaž gāja medībās kopā. Arī no skata jauneklis atgādināja jaunu lāci: viņa miesu sedza biezi mati, bet balss skanēja kā lāča rēciens.

Viendien hans Irons medīja Cināzas niedru biezoknī. Skatās: pretim slāj liela lācene. Daudz negudrodams, hans raidīja bultu un uz vietas zvēru nošāva.

Te no niedrēm izlēca jauneklis, pacēla šķēpu un bargi jautāja:

—    Kas tu tāds esi? Kā uzdrīkstējies nogalināt manu māti?

Hans Irons ieraudzīja jaunekli, apbrīnoja viņa brašumu un

sacīja:

—   Vai tad zvērs var būt māte cilvēkam?

—   Lācene mani izaudzināja un baroja. Man viņa ir māte, un es par viņu atriebšos.

Jauneklis jau grasījās durt hanam ar šķēpu, taču hans sacīja:

—    Pagaidi, citādi kļūsi par sava tēva slepkavu. Tu esi mans dēls Džekovoijs. Pirms daudziem gadiem tevi aiznesa lācene. Es jau domāju, ka tu esi miris, un allaž pēc tevis sēroju, bet, izrādās, tu esi dzīvs. Atļauj mani tevi apskaut!

… Viņi abi apskāvās un tad devās uz Taškentu.

Par godu dēla pārnākšanai hans sarīkoja lepnas dzīres un Džekovoijam ierādīja labākās pils istabas.

Tomēr Džekovoijs skuma pēc savas nogalinātās audžumātes lācenes un lūdza hanam atļauju apraudzīt dzimtās vietas Cināzā.

Reiz Džekovoijs devās uz midzeni, kur lācene viņu bija izaudzinājusi, un, liedams asaras, skaļi sacīja:

—   O, māt, vai patiesi es nespēšu atriebt tavu nāvi?

Jāteic, ka hans Irons bija izsūtījis savus spiegus uzmanīt, ko Džekovoijs darīs Cināzā. Viens no spiegiem noklausījās Džekovoija teiktos vārdus un tūdaļ tos pavēstīja hanam.

Hans nobijās un aizsūtīja pie dēla kalpu ar pavēli: «Mans dēls, Džekovoij, dodies uz Čināzas purviem. Sacērt tur labi daudz malkas un atved uz Cināzu. Es drīz pie tevis ieradīšos ar visu galmu. Sarīkosim lielu mielastu.»

Hans Irons cerēja, ka purvos viņa dēlu saplosīs meža zvēri.

Džekovoijs devās uz dzimto niedrāju un skaļā balsī iesaucās. Uz viņa saucienu atskrēja tūkstoš tīģeru, tūkstoš lāču, tūkstoš vilku, tūkstoš lapsu, tūkstoš putnu. Zvēri paklanījās jaunekļa priekšā un vaicāja:

—    O, lācenes dēls, ko tu vēlies?

—    Sagādājiet man veselu kalnu malkas!

Kad malka bija sagādāta, Džekovoijs uzsēdās vislielākajam tīģerim mugurā un sacīja:

—   Tagad katrs paņemiet tik daudz malkas, cik spējat panest, un sekojiet man!

Džekovoijs veda savus zvērus nevis uz Cināzu, bet taisnā ceļā uz Taškentu.

Kad viņi tuvojās pilsētai, karavīri, kas stāvēja uz pilsētas vaļņa, izbijušies diedza pie hana un ziņoja:

—   Visi plēsīgie meža zvēri nāk mums virsū. Un jūsu dēls viņus ved, sēdēdams tīģerim mugurā.

—   Ak vai! — Hans pārbijās. — Nu mums gals ir klāt!

Hans izsūtīja pretim Džekovoijam savu vezīru ar pavēli,

lai visu malku sadedzina pie pilsētas sienām.

Tad jauneklis pateicās zvēriem un atlaida viņus atpakaļ uz Cināzas purviem, piekodinādams pa ceļam neviena neaiztikt un apkārtējiem zemniekiem pāri nedarīt.

Hans ataicināja pie sevis vēzīrus un tiem vaicāja:

—    Ko darīsim?

Tad vecākais vezīrs sacīja:

—    Cimkentas pilsēta agrāk piederēja jums, o, diženais han, bet niknie ienaidnieki to atņēma. Sūti savu dēlu atgūt pilsētu. Ja atgūs, būs' labi, ja tur ņems galu — arī būs labi.

Hans ataicināja dēlu.

—   Dēls, tu jau esi pieaudzis. Laiks parādīt, ko tu spēj. Dodies uz Čimkentu un iekaro to!

Džekovoijs piekrita.

—    Saki — cik tev vajadzēs karotāju? — hans Irons vaicāja.

Dēls palocījās un atbildēja:

—   Karotāju man nevajag, bet liec kalējiem nokalt septiņdesmit tūkstošus pudu smagu zobenu un sešpadsmit tūkstošus pudu smagu āmuru.

No visas hana valsts savāca dzelzi un tēraudu. Ataicināja visus Taškentas kalējus. Četrdesmit dienas un četrdesmit naktis bez atelpas kalēji kala, līdz izkala Džekovoijam prasīto zobenu un āmuru, kas bija tik smagi, ka visi hana Irona karavīri tos nespēja pat pakustināt.

Atnāca Džekovoijs, paņēma vienā rokā zobenu un sacīja:

—   Cik viegliņš!

Viņš pavicināja to gaisā, atvēzēja vienu reizi, otru un aizbāza aiz jostas.

Ar otru roku satvēra āmuru, sagrieza to virs galvas septiņas reizes un arī aizbāza aiz jostas.

Tad viņš devās uz Čimkentu.

Tolaik Cimkentas cietoksnī mitinājās astoņdesmit tūkstoši ienaidnieka karavīru, kas bija apbruņoti no galvas līdz kājām.

Džekovoijs pienāca pie cietokšņa sienas un skaļi iesaucās. Izdzirduši viņa balsi, četrdesmit tūkstoši karotāju tai pašā mirklī aiz bailēm nomira. Džekovoijs iesaucās otru reizi. Un atkal trīsdesmit tūkstoši karotāju šķīrās no dzīves. Kad Džekovoijs iesaucās trešo reizi, pēdējie desmit tūkstoši karotāju izlaida garu.

Džekovoijs iegāja Cimkentas cietoksnī, skatās: nav neviena, ar ko cīnīties.

Tuvējos kalnos slēpās daudzi nabadzīgie Cimkentas ļaudis. Džekovoijs, tos pamanījis, uzsauca:

—   Varat atgriezties Cimkentā! Dzīvosim visi mierīgi un saticīgi.

Pamazītēm Cimkentā saradās iedzīvotāji, kas bija izklīduši ienaidnieku uzbrukuma laikā. Pilsēta, Džekovoijam valdot, sāka plaukt un zelt. Džekovoijs pret pavalstniekiem izturējās ļoti labi: nevienu neapspieda un nevienam pāri nedarīja.

Par to dabūja zināt hans Irons, briesmīgi noskaitās un sasauca savus vezīrus uz apspriedi.

—    Ko darīt? — viņš vezīriem vaicāja.

Vecākais vezirs padomāja un sacīja:

—   Tavs dēls Džekovoijs samaitā tautu. Sūti viņu uz Tjanšana kalniem. Tur dzīvo trīs milži — Tašs Palvans, Hirss Palvans un Cinars Palvans. Liec, lai Džekovoijs šos milžus ar arkānu noķer un atved uz Taškentu. Ja atvedīs — būs labi, ja noliks galvu — arī būs labi.

Hans Irons aizsūtīja Džekovoijam pavēli pieveikt milžus un atvest tos uz Taškentu.

Džekovoijs sāka posties ce|am. Cimkentas ļaudis ieraudājās.

—    Ja tu mūs pametīsi, Džekovoij, mūsu pilsētu iekaros kāds cietsirdīgs šahs, uzliks mums četrdesmit reižu lielākus nodokļus un piespiedīs apstrādāt viņa zemi.

—   Ja to uzzināšu, — sacīja Džekovoijs, — tūliņ būšu klāt .un ienaidnieku saberzīšu pulverī!

Džekovoijs atvadījās no čimkentiešiem un devās uz Tjanšana kalniem. Ilgi vai neiljy viņš gāja, kas to lai zina, tikai negaidot redz: pretim nāk milzis, katrā rokā nesdams pa kalnam četrsimt tūkstošus pudu smagumā.

Džekovoijs milzim vaicā:

—    Kā tevi sauc, un uz kurieni tu iedams?

—    Mani sauc Tašs Palvans, un es eju uz Cimkentu. Ļaudis runā, ka tur ieradies stiprinieks Džekovoijs, kas tapis pārlieku iedomīgs. Gribu viņu pieveikt un pakļaut sev Cimkentu.

Tad Džekovoijs iesmējās un sacīja:

—    Neej uz Cimkentu, labāk pacīksties ar mani! Es esmu Džekovoija skolnieks. Ja mani pieveiksi, tad pieveiksi arī viņu.

Sāka abi cīkstēties, Džekovoijs satvēra Tašu Palvanu aiz jostas un kopā ar viņa kalniem vienā atvēzienā pārmeta pāri septiņiem kalniem.

Džekovoijs atrada Tašu Palvanu tik tikko dzīvu, iedeva viņam padzerties un, kad milzis drusciņ atguvās, vaicāja:

—   Nu, vai iesi uz Cimkentu ar Džekovoiju cīkstēties?

Tašs Palvans ar pūlēm uzslējās kājās, paklanījās līdz zemei

un sacīja:

—   Ja skolnieks ir tik spēcīgs, tad varu iedomāties, kāds ir skolotājs! Es neiešu uz Cimkentu. Labāk ņem mani sev par kalpu: es gatavošu tev pusdienas un vakariņas.

—    Norunāts. Tikai tad tev jāzina, ka es esmu pats Džekovoijs.

Tālāk gāja abi kopā.

Te viņiem priekšā izslējās milzis, katrā rokā turēdams pa kalnam piecsimt tūkstošu pudu smagumā. Viņš mētāja rokās kalnus kā nieka akmentiņus.

—    Kā tevi sauc, un uz kurieni tu iedams?

—   Mani sauc Hirss Palvans, un es eju iekarot Cimkentu. Pie reizes gribu paplūkt aiz ausīm stiprinieku Džekovoiju.

Džekovoijs iesmējās un sacīja:

—   Kālab jāmēro tik tāls ceļš? Pamēģini mani — Džekovoija skolnieku — paplūkt aiz ausīm. Ja pieveiksi, tad pieveiksi arī viņu.

Hirss Palvans paguva tikai pasmīnēt, kad Džekovoijs viņu saķēra aiz halāta stērbelēm un pasvieda gaisā kopā ar abiem kalniem, tad noķēra rokās un atkal pasvieda gaisā, arī šoreiz noķēra un vēlreiz pasvieda.

Hirss Palvans sāka lūgties:

—    Pažēlo mani! Es neiešu uz Cimkentu, ja Džekovoijam šādi skolnieki. Labāk ņem mani sev par kalpu.

Džekovoijs bija ar mieru un, pateicis, kas viņš patiesībā ir, gāja tālāk. Milži sekoja viņam pa pēdām un ceļā visādi palīdzēja.

Necik ilgi gājuši, viņi satika vēl kādu milzi. Viņš katrā rokā turēja pa tūkstoš gadu vecam platānam un meta tos gaisā līdz pašām debesīm kā nieka skaidiņas.

—    Kā tevi sauc, un uz kurieni tu iedams? — Džekovoijs vaicāja.

—    Mani sauc Cinars Palvans. Es eju uz Cimkentu. Gribu Džekovoijam uzdāvināt, vei, šos platānus. Ja dāvanas pieņems, kļūšu yiņam draugs, ja nepieņems, pacīkstēšos ar viņu.

—   Neej vis uz Cimkentu. Džekovoijs no tevis platānus nepieņems. Es esmu Džekovoija skolnieks, labāk cīksties ar mani.

Sāka abi cīkstēties. Džekovoijs satvēra Cinaru Palvanu aiz jostas un pasvieda gaisā —• līdz pašām debesīm. Apaļas septinas stundas milzi nemanīja. Pēc septiņām stundām Džekovoijs. noķēra Činaru Palvanu un tam vaicāja:

—   Nu, ko darīsi, — vai iesi uz Cimkentu cīkstēties ar Džekovoiju?

—   Nē-ē, — izbijies teica Cinars Palvans. — Labak ņem: mani sev biedros. Kazi, tev grūtā brīdī palīdzēšu.

Džekovoijs kopā ar milžiem gāja tālāk.

Pievakarē viņi aizgāja līdz kalnu ciematam. Ciemata laukumā rindā sēdēja septiņas pretīgas raganas. Katrai raganai priekšā uz pavarda uguns karājās katls ar četrdesmit osām, bet katrā katlā vārījās četrdesmit aunu.

—    Labdien, vecmāmuļas! — Džekovoijs sveicināja.

Raganas vienā balsi iesaucās:

—   Ja tu nebūtu padevis labdienu, stipriniek, mēs tevi un tavus milžus vienā rāvienā apēstu.

To dzirdot, Džekovoiju sagrāba dusmas, un viņš, atvēzējis āmuru, tik stipri ietrieca pirmajai raganai pa galvu, ka tāsgalva noripoja no pleciem un atsitas pret otras raganas galvu. No trieciena arī otrajai raggjiai noripoja galva un atsitās pret trešās raganas galvu. Un fa visām raganām noripoja galvas.

Kad katlos auna gaļas vira bija gatava, Džekovoijs saviem milžiem sacīja:

—   Ja gribat ēst, ķerieties klāt!

Milži ēda, ēda, taču trijatā nespēja pievārēt pat pirmo viras katlu.

To redzēdams, Džekovoijs sacīja:

—   Ja jūs nevarat pieveikt, tad ķeršos es. Nedrīkst tak labu mantu aizlaist postā.

Viņš piesēdās pie katliem un — viens redzējiens — visu viru un gaļu apēda, ka kauliņi vien zobos kraksteja.

Paēduši palika tepat pārlaist nakti. Vieta tam bija laba laba — pavēnis, līdzās vēss avota ūdens.

Džekovoijs nosprieda te kādu laiku padzīvot un atpūsties.

—   Katru dienu viens paliks vārīt pusdienas, — viņš sacīja, — bet pārējie ies medībās.

Izvilka lozes. Pusdienas vārīt vajadzēja Tašam Palvanam.

Kad visi bija aizgājuši, Tašs Palvans katla ar četrdesmit1 osām sāka vārīt viru. ^

Negaidot uz āža atjāja sprīdi garš vecītis ar septiņas olektis garu bārdu. Āzim katras sprodziņas galā karājās zvārgulītis, un to šķindoņa aizskanēja pāri kalniem un lejām.

—    Iedod man uguni, — vecītis palūdza.

—    Pats paņem, — Tašs Palvans atbildēja.

Vecītis veicīgi nolēca no āža, pieskrēja pie pavarda, paķēra katlu ar četrdesmit osām un verdošo viru iztempa līdz dibenam, bet kauliņus izspļāva.

—    Re, šitā! — vecītis noteica, uzlēca āzim mugurā un, zvārguļiem šķindot, aizjāja.

Tašs Palvans, to redzēdams, nobāla un izbijās ne pa jokam. Bet neko vairs nevarēja darīt. Viņš salasīja kauliņus, salika katlā, pielēja klāt ūdeni un sāka vārīt.

Atgriezās mednieki un sēdās ēst pusdienas. Vira viņiem negāja pie sirds. Džekovoijs neko nesacīja, tikai otrā rītā izrīkoja:

—    Šodien jūs ejiet medībās, bet es palikšu vārīt pusdienas.

Tiklīdz milži aizgāja, Džekovoijs sakūra lielu ugunskuru un

tur ielika akmeni septiņsimt pudu smagumā.

Nepagāja ilgs laiks, un vecītis atjāja āža mugurā un palūdza uguni.

—   Tūliņ dabūsi, — Džekovoijs atbildēja, izvilka no ugunskura nokaitēto akmeni un atvēzējies meta ar to vecītim. Tam noripoja no pleciem galva un aizvēlās pa taciņu uz priekšu.

Galva ripodama met ar acīm Džekovoijam un runā:

—    Nu es tev rādīšu! Nu es tev rādīšu!

Džekovoijs drāzās galvai pakaļ. Tikko gribēja to saķert, bet tā ievēlās alā un nozuda.

Kad pārnāca no medībām milži, Džekovoijs viņiem pavēlēja:

—    Tagad medībās iet vairs nebūs laika. Mums sāksies citas •medības tepat uz vietas. Novijiet no vilnas auklu un nopiniet .arkānu!

Milži novija vilnas auklu un nopina simt sešdesmit aršinu garu arkānu.

Džekovoijs lika apsiet arkānu Tašam Palvanam ap vidukli un nolaist viņu alā.

Tā arī izdarīja: apsēja arkānu Tašam Palvanam ap vidukli un sāka viņu laist lejā. Nepaguva nolaist dziļāk par septiņām aršinām, kad viņš jau iebļāvās:

—   Ai, cik tumšs, man bail! Velciet atpakaļ!

Izvilka Tašu Palvanu atpakaļ, bet arkānu apsēja Hirsam. Palvanam un sāka laist lejā. Necik ilgi, un viņš jau iebļāvās:

—   Ai, cik tumšs! Man bail!

Izvilka Hirsu Palvanu atpakaļ un sāka laist lejā Cinaru; Palvanu, bet arī viņš iebļāvās:

—   Ai, cik tumšs, man bail! Velciet atpakaļ!

—   Tad ta drosminieki! — Džekovoijs pasmīnēja par milžiem. — Nāksies man pašam laisties lejā.

Viņš apsēja sev ap vidukli arkānu un laidās lejup.

Milži viņu nolaida simt sešdesmit aršinas — tik, cik garš bija arkāns. Džekovoijs nolēca alas dibenā, nostājās uz kājām un pameta acis apkārt. Skatās: dzelzs būrī ieslēgta brīnumdaiļa meitene. Tiklīdz tā atver acis, apkārt kļūst gaišs, tiklīdz aizver — iestājas melna tumsa.

Ieraudzījis tik skaistu daiļavu, Džekovoijs nespēja izteikt ne vārdiņa.

Te daiļava atkal atvēra acis, un no jauna tika gaišs kā dienā. ^

—   Ei, džigit, kālab esi ieradies pazemes valstībā? — daiļava vaicāja. — Ja putns te atlido, apsvilina spārnus. Ja cilvēks ierodas, apdedzina kājas. Man tevis žēl.

—   Es meklēju vecīša galvu ar garu bārdu, — Džekovoijs. sacīja.

—   Vai, tā tak ir varenā dēmona Razguna galva, — sacīja; daiļava. — To apsargā septiņdesmit tūkstoši džinu. Līdzko tie atlidos, klups tev virsū. Kad tu sāksi džinus ar zobenu kapāt, no katras asins lāses radīsies savi septiņdesmit tūkstoši jaunu džinu.

—   Kur ir šie džini?

—   Guļ. Ej un nogalini tos aizmigušus. Ja tc izdarīsi, būsi glābts.

Dzirdot šādus daiļavas vārdus, Džekovoijs izrieza krūtis, atmeta galvu un lepni iesaucās:

—   Nokaut gulošu nav džigita cienīgs darbs!

Tad viņš iesaucās tik skaļā balsī, ka no alas sienām sāka birt akmeņi, tomēr džini tikai pagriezās uz otriem sāniem un gulēja tālāk. Džekovoijs iesaucās otru reizi — klintis sakustējās, tomēr džini tikai pacēla galvas. Kad iesaucās trešo reizi, kalni nodrebēja un to virsotnes sāka šūpoties.

Visi septiņdesmit tūkstoši džinu nu uztrūkās augšā un lūkojās apkārt.

—    Kas šeit bļaustās un neļauj mums gulēt? — viņi vaicā.

Te izvēlās no kakta dēmona Razguna galva un iesaucās:

—    Sitiet viņu! Sitiet viņu!

Džini metās Džekovoijam virsū.

Džekovoijs atvēzēja zobenu un nocirta galvas septiņiem tūkstošiem džinu, atvēzēja vēlreiz — un atkal nocirta galvas septiņiem tūkstošiem, taču no katras asins lāses radās jauni •džini.

Džekovoijs cīnījās ar džinu pūļiem septiņas dienas un septiņas naktis no vietas.

Kad stiprinieks piekusa, daiļava aizvēra acis, un iestājās melna tumsa. Džini aklā tumsā nejaudāja cīnīties un atkāpās, bet Džekovoijs tikmēr atpūtās.

Kaut gan Džekovoijs ar jauniem un jauniem spēkiem metās virsū džiniem, tomēr viņi stiprinieku sāka pieveikt.

Bet dēmona Razguna galva visu laiku tikai vāļājās pie stiprinieka kājām un sauca:

—   Nu es tev rādīšu! Nu es tev gan rādīšu!

Džekovoijs izrāva āmuru un sāka dzīt džinus kā naglas zemē iekšā. Septiņas dienas un septiņas naktis viņš tos dzina zemē, līdz sadzina visus līdz pēdējam.

Ar beidzamo sitienu Džekovoijs ietrieca dziļi zemē arī dēmona Razguna galvu.

Daiļava no prieka iesmējās, vēl plašāk atvērdama savas zvaigžņu acis. Apkārt viss iemirdzējās.

Tad daiļava sacīja:

—   Džigit, izlaid mani ārā!

Džekovoijs salauza būri un daiļavu atbrīvoja. Daiļava viņam parādīja, kur glabājas dēmona Razguna dārgumi. Tur bija gan zelts, gan sudrabs, gan dārgakmeņi.

Džekovoijs uzsauca augšā milžiem:

—   Metiet lejā arkānu!

Džekovoijs tā galā piesēja maisu ar zeltu un lika milžiem to uzvilkt augšā.

Tā četrpadsmit dienas milži vilka augšā maisus ar dārgumiem. Pēdīgi Džekovoijs apsēja arkānu daiļavai ap vidukli.

—   Kāpēc tu pats negribi tikt augšā kopā ar mani? — daiļava iebilda. — Ļaunie milži tevi atstās šepat pazemē.

—   Nē, viņi nav ļauni, — Džekovoijs atbildēja un lika milžiem vilkt augšā daiļavu.

Visbeidzot viņš apsēja arkānu sev ap vidukli un lika vilkt .augšā. IJzvilkuši Džekovoiju līdz pusei, milži sacīja:

—    Ek, viņš mūs gana nomocījis. Vai ir vērts viņu vilkt ārā?

Milži pārgrieza arkānu, un Džekovoijs nokrita atpakaļ alas

dibenā. Septiņas dienas un septiņas naktis viņš tur nogulēja ibez atmaņas. Kad atguva sajēgu, sāka rāpties pa alu uz priekšu. Rāpās, rāpās, līdz izrāpās no pazemes valstības.

Aplaida acis apkārt: no milžiem, daiļavas un dārgumiem ne miņas! Bēdīgs viņš devās, kur acis rāda.

Ilgi vai neilgi viņš gāja, kas to zinās pateikt, līdz nonāca «pie akmeņiem nosēta tīruma, kuru ar pāris vēršiem ara vecs arājs.

—   Iedod paēst, tēvs, — Q#ekovoijs palūdza. — Jau vairākas dienas neko mutē neesmu ņēmis.

—    Labs ir. Bet tu tikmēr paar manā vietā, — vecais vīrs bija ar mieru. — Es aizstaigāšu līdz mājām un atnesīšu tev

maizi un aitas sieru.

Džekovoijs ķērās art, taču nejaudā — nav spēka. Apstājās oin iesaucās savā lāča balsī.

Tai pašā mirklī uz viņa saucienu atskrēja lāči no visiem kalniem. Palocījās viņa priekšā un vaicā:

—    O, lācenes dēls, ar ko varam pakalpot?

—   Ariet zemi, bet es tikmēr atgulšos un atpūtīšos.

Lāči ar savām stiprajām ķetnām sāka rakt zemi, akmeņus •sānis aizmēzdami.

Atgriežas vecais arājs un sauc:

—    Ei,. džigit, aiztrenc lāčus, ka nesaplosa manus vēršus!

—   Lāči ir paklausīgi, — Džekovoijs atbild. — Ko viņiem likšu, to darīs. Dod nu paēst!

Abi ieturēja azaidu, bet lāči pa to starpu apara visu vecā vīra lauku. Džekovoijs lāčus atlaida, sacīdams:

—   Kad jūs vecais arājs pasauks, skrieniet un viņam palīdziet!

Džekovoijs devās tālāk, līdz nonāca pie kāda ciema. Skatās; un brīnās: ciemā nevaid nevienas dzīvas dvēseles.

Pēc ilgas meklēšanas uzgāja bedrē cilvēku.

—   Ko tu tur bedrē dari? — Džekovoijs viņam vaicā.

—   Pirms četrdesmit dienām no kalniem atlaidās pūķis Mundarho Aždars. Viņš ēd cilvēkus. Un tāpēc visi ļaudis ir paslēpušies kur kurais.

—    Kura taka ved uz pūķa midzeni?

—    Ej taisni kalnā, tur viņš dzīvo.

—    Labi, — Džekovoijs sacīja. — Kad es iesaukšos, visi varat atstāt slēptuves. Tas nozīmēs, ka pūķi esmu pievārējis.

Džekovoijs pa taciņu uzkāpa augstā kalnā. Pašā kalna galā,, kas slējās virs mākoņiem, gulēja pūķis Mundarho Aždars — lielāks par kalnu.

Stiprinieks metās briesmonim virsū ar zobenu. Kāva to trīs dienas un trīs naktis pēc kārtas, līdz sakapāja gabalos. Tad pagājās uz kalna malu un iesaucās lāča balsī.

Visi priecīgi iznāca no slēptuvēm un sarīkoja līksmas dzīres, kurās slavēja stiprinieka drosmi un spēku. Ļaudis lūdza Džekovoiju palikt te un dzīvot kopā ar viņiem.

—   Es paliktu ar lielāko prieku, tikai nevaru, — Džekovoijs atbildēja. — Man jāpanāk ļaunie milži un jāatbrīvo darļava.

Un Džekovoijs devās tālāk.

Ilgu vai neilgu laiku viņš gāja, kas to zinās pateikt, līdz ieraudzīja: pa kalna taciņu vecenīte dzen ēzeli, kam uz muguras uzsiets ādas maiss, bet pa priekšu skrien simt vistas. Vistas skriedamas dēj olas, vecenīte tās lasa kopā un liek ādas maisā.

—   Labdien, vecmāmiņ, — Džekovoijs palocīdamies sveicina. — Kālab jūs nedzenāt vistas mājās, lai tās dēj kūtiņā?

—   Man, nelaimīgajai, nav māju. Tā visu mūžu mētājos apkārt.

—   Vecmāmiņ, vai jums neatrastos kas ēdams?

—    Runā klusāk, — vecā sieviņa pikti sacīja, — citādi no kalniem saskries meža zvēri, aprīs manas vistiņas un ēzelītiKas tad man paliks?

Tad Džekovoijs pielika rokas pie mutes un iesaucās.

Tai pašā mirkli no visām aizām, alām un kalniem izdrāzās •tīģeri, leopardi, lāči, lapsas, vilki, šakāļi ar atvērtām rīklēm, no kurām rēgojās ārā asi ilkņi.

Vecenīte aiz bailēm sāka drebēt pie visām miesām un lūgties:

—    Nav no svara, kas tu esi: vari ņemt vistas un ezeli, tikai .atstāj mani pašu dzīvu.

—    Vai tad tu neesi dzirdējusi, kas es esmu? — stiprinieks vaicāja. — Es esmu briesmīgāks par džinu, mans vārds ir Džekovoijs.

Zvēri viņam vaicāja:

—    O, lācenes dēls, ko vēlies?

Džekovoijs viņiem pavēlēja:

—    Labajai sieviņai nav kur dzīvot. Uzceliet viņai skaistu -māju!

Kad Džekovoijs saposās doties tālāk, vecenīte viņam sacīja:

—    Paldies tev, džigit. Man bija dēls, liels stiprinieks, tāds pats kā tu. Ak vai — viņa jau sen nav starp dzīvajiem! Palicis tikai viņa loks un bultas: loks — simt pudu smags, bet katra bulta — piecdesmit pudu srnaga. Ņem loku un bultas, kazi, tev noderēs. Un staigā laimīgs!

Džekovoijs gāja tālāk, līdz nonāca plašas, siltas jūras — Isikulas krastā. Tur auga platāna, kuras galotne sniedzās mākoņos, un galotnē bija putna Semurgas ligzda. Ligzdā spēlējās divi putnēni, katrs kamieļa lielumā.

Negaidot putnēni izbijušies iečiepstējās. No mākoņiem taisni uz ligzdu lejup laidās spārnots pūķis.

Džekovoijs uzvilka simt pudu smago loku, ielicis tajā piecdesmit pudu smago bultu, nomērķēja un izšāva.

Pūķis sabruka zemē bez dzīvības. Džekovoijs sacirta pūķi gabalos, uzrāpās platānā un ar pūķa gaļu sāka barot Semurga putnēnus.

Tikko putnēni bija paēduši, pēkšņi sacēlās viesulis.

—   Ai, džigit, — sacīja putnēni, — tur laižas mūsu māte. Kaut viņa tevi tikai neapēstu! Tu mūs izglābi no pūķa, tālab mēs tevi apsegsim ar spārniem.

Līdzko Džekovoijs paguva paslēpties zem spārniem, atlidoja mazo semurdzēnu māte.

—   Ehē, te ož pēc cilvēka gaļas, — putnēnu māte sacīja.

—   Nē, tā ir pūķa gaļa, — putnēni atbildēja.

To dzirdot, putnēnu māte mazliet nomierinājās, tad sacīja:

—   Nē, pie mums ligzdā ir cilvēks. Kur viņš atrodas?

Putnēni palocījās mātes priekšā un sacīja:

—    Katru gadu tu, māmiņ, izperē mazuļus un katru gadu tev tos apēd pūķis. Ja kāds nogalinātu pūķi, ko tu darītu viņa labā?

—   Ja kāds pūķi nogalinātu, — atbildēja putnēnu māte, — es tā labā izdarītu visu, ko vien viņš vēlētos.

Putnēni tūliņ pacēla spārnus, un no to apakšas iznāca Džekovoijs.

—   Re, šis cilvēks mūs paglāba no pūķa, — sacīja putnēni un parādīja pūķa gaļas gabalus.

Semurdzēnu māte patencināja Džekovoiju un vaicāja:

—   Ko lai izdaru tavā labā?

—   Aiznes mani uz saviem žiglajiem spārniem Cimkentas pusē.

—    Kāp man mugurā! — uzaicināja semurdzēnu māte.

Un viņi aizlidoja ātrāk par vēju.

Pēc brītiņa Džekovoijs palūkojās lejup un ieraudzīja, ka Cimkentu sagrābuši milži Tašs Palvans, Hirss Palvans un Cinars Palvans. Nabaga daiļavu milži ietupinājuši dzelzs būrī tāpēc, ka viņa atteikusies kļūt šiem par sievu.

Milži bija apkrāvuši ļaudis ar smagām nodevām, bet paši pilsētas cietoksnī tik dzīro un līksmojas.

Džekovoijs paņēma simt pudu smago loku, uzvilka piecdesmit pudu smago bultu un raidīja to uz Tašu Palvanu.

Tašs Palvans sagrīļojās, jo bulta bija trāpījusi tieši sirdī, un nogāzās zemē. Pietrūkās kājās Hirss Palvans un meta Džekovoijam ar savu tūkstošpudu smago vāli, taču semurdzēnu māte to satvēra knābī un norija. Stiprinieks nošāva ar bultu arī Hirsu Palvanu. To redzot, Cinars Palvans nobijās un aizmuka stepē, taču bulta panāca arī šo ļauno milzi.

Putnēnu māte nonesa Džekovoiju lejā un nolaida zemē cietokšņa pagalmā. Saskrēja apkart ļaudis un apsveica viņu ar laimīgu atgriešanos.

Džekovoijs devās pie būra, kurā nīka daiļava. Ar vienu āmura sitienu viņš salauza būra restes.

Ciinkentā tika nodzertas Džekovoija un daiļavas kazas. Četrdesmit dienas ilga līksmas kāzu dzīres.

Negaidot no Taškentas atauļoja hana Irona ziņnesis un atveda skumju vēsti: kaimiņu šaha valsts karaspēks ielencis Taškentu.

«Paglāb mani, palīdzi, mīļais dēliņ,» rakstīja hans Džekovoijam.

— Nevis hana, bet tautas dēļ steigšos palīgā, — sacīja Džekovoijs, aizbāza aiz jostas savu zobenu un devās uz Taškentu.

Džekovoijs iesaucās, un uz viņa saucienu atskrēja tūkstoš tīģeru, tūkstoš lāču, tūkstoš vilku, kas aiztrenca projām šaha valsts karaspēku. Visus karotājus aizpūta projām tikpat kā vējš.

Hans Irons aiz prieka un saviļņojuma apraudājās. Viņš lūdza Džekovoiju palikt Taškentā un sēsties valdnieka — hana krēslā.

Tomēr Džekovoijs nevēlēts kļūt par hanu. Viņš atgriezās pie saviem Cimkentas ļaudīm un sāka tur dzīvot laimīgi kopā .ar savu daiļavu.

Neviens neuzdrošinājās čimkentiešiem darīt pāri, nekādi ienaidnieki viņiem nebija bīstami, jo Džekovoijam vajadzēja tikai iznākt uz cietokšņa vaļņa un iesaukties, lai tūdaļ no visām pusēm pie viņa saskrietu meža zvēri, gatavi pakalpot lācenes dēlam.

KĀRTĪGAM VĪRAM IEPAZĪT VISAS MĀKSLAS NEKAD NENĀK PAR ĻAUNU

Sensenos laikos dzīvoja kāds vecs vīrs. Viņam bija trīs simti zelta naudas gabalu. Kādudien viņš ataicināja pie sevis dēlu, nosēdināja sev līdzās un sacīja:

— Alidžan, tu jau esi liels, bet es kļūstu vecs. Gribu tevi izmācīt par tirgotāju. Rīt tu dosies ceļā līdzi tirgotāju karavānai.

Te būs simt zelta gabalu. Kad nonāksit citā pilsētā, veltīgi, naudu netērē, bet nopērc par to preces.

Tā piekodinājis, vecais vīrs izvadīja dēlu ceļā.

Dēlam nule bija apritējuši astoņpadsmit gadi. Viņš visādibija jauks un prātīgs jauneklis, tikai nevēlējās kļūt par tirgotāju, jo prāts nesās izmācīties kādu amatu, lai tad dzīvotu ar savu roku darbu.

Taču pretī runāt vecajam tēvam viņš neiedrošinājās — paņēma naudu un devās līdzi tirgotājiem.

Pēc dažām dienām karavāna nonāca lielā pilsētā un apmetās karavānu iebraucamajā vietā.

Pilsētā bija liels dārzs. Tās pašas dienas vakarā Alidžansaizgāja uz turieni pastaigāties. Iegājis dārzā, viņš ieraudzīja: deg tūkstošiem lākturīšu, un gaišs kā dienā. Dārza vidū starļ> kokiem vīd metāla režģu žogs, bet aiz žoga — ar marmora plāksnēm izklāts laukums. Laukumā slienas uz kolonnām balstīta atklāta nojume, kuras griesti izrakstīti daždažādām krāsām. Uz grīdas, kas noklāta tepiķiem, stāv zelta, sudraba, rubīna un pērlēm rotāti zemi galdiņi, bet uz tiem — no dārgakmeņiem darinātas figūriņas. Pie galdiņiem sēž vairāk nekā simt; vienādās drēbēs tērptu jaunekļu un bīda figūriņas.

Alidžans apstājās pie žoga un izbrīnā sastinga uz vietas. Stāv un nespēj atraut acu no brīnumainā skata. Tā viņš nostāvēja vairākas stundas.

Pēdīgi viņš pamanīja, ka pa dārzu nāk uzraugs. PienācisAlidžanam klāt, uzraugs vaicāja:

—    Kāpēc jūs šeit stāvat? Par ko brīnāties?

—    Kas tie par cilvēkiem, un ko viņi tur dara? — satrauktsjautāja Alidžans.

—   Šie jaunekļi jau veselu mēnesi te mācās šaha spēli, — atbildēja uzraugs.

—    Kā es to varētu iemācīties? — Alidžans vaicāja.

—    Samaksā simt zelta naudas gabalu un vari nākt mācīties.

Alidžans šķīrās no savas naudas un sāka mācīties.

Nepagāja ilgs laiks, un Alidžans iemācījās tik labi spēlēt šahu, ka uzvarēja pat savus skolotājus.

Pēc gada mācības beidzās, un jaunekļi devās katrs uz savam mājām. Alidžans sadrūma. «Uz kurieni lai es dodos bez naudas?» viņš domāja. Skolotājs iežēlojās par viņu, iedeva viņam vienu zelta gabalu un aizsūtīja mājās ar garāmejošu karavānu. Alidžans atgriezās pie tēva tukšām rokam. Tēvu tas ļoti» apbēdināja.

Pagāja gads. Vecais vīrs atkal ataicināja pie sevis dēlu. Ilgi un gari viņu pamācījis, no jauna iedeva tam simt zelta naudas gabalus un aizsūtīja līdzi tirgotāju karavānai.

Karavāna ieradās tai pašā lielajā pilsētā.

«Šoreiz gan es veltīgi naudu netērēšu,» Alidžans nolēma.. Vakarā viņš devās pastaigāties.

Nejauši pienāk pie dārza un dzird jauku mūziku. Skatās: tai pašā vietā, kur viņš mācījās spēlēt šahu, sēž jaunekļi un mācās? spēlēt dažādus mūzikas instrumentus.

Alidžans tai pašā mirklī aizmirsa tēva pamācības, izņēma no naudas zuteņa simt zelta gabalus, samaksāja un sāka mācīties mūziku.

īsā laikā viņš tik labi iemācījās spēlēt, ka meistarībā pārspēja savu skolotāju.

Pēc gada mācības beidzās. Alidžans noskuma. «Kā lai tagad skatos tēvam acīs?» viņš rūgti domāja. Skolotājs iežēlojās par viņu, iedeva viņam divus zelta gabalus un aizsūtīja mājās.

Alidžans atgriezās pie tēva. Kauču vecais vīrs bija priecīgs par dēla atgriešanos, tomēr viņu sabāra daudz stingrāk nekā iepriekšējā reizē.

Laiks nestāvēja uz vietas, un pēc gada vecais vīrs iedeva dēlam savus pēdējos simt zelta naudas gabalus, sacīdams:

— Ja tu izniekosi šo naudu, mēs paliksim bez maizes kumosa un bez jumta virs galvas.

Dēls nosolījās tērēt naudu tikai mantu iegādei.

Alidžans atkal devās uz to pašu lielo pilsētu. Vispirms viņš aizgāja uz pirti nomazgāt ceļa putekļus.

Pārnācis no pirts, Alidžans aizsoļoja līdz pazīstamajam dār! zam un nodomāja: «Nu, iegriezīšos uz mirklīti.»

Un pats neaptvēra, kā gadījās, kā ne, kad jau atradās dārza vidū. Skatās: uz tā paša marmora paaugstinājuma sēž jaunekļi un raksta vārdus, ko viņiem diktē skolotājs.

Alidžans aiz sajūsmas vai sastinga uz vietas. Stāvēja krietnu; laiku, līdz pēdīgi izšķīrās: «Iemācījos spēlēt šahu, mūziku, bet rakstīt tak neprotu. Kaut vai palieku par ubagu, tomēr lasīt un rakstīt iemācīšos!»

Samaksājis simt zelta naudas gabalus, Alidžans saka mācīties lasīt un rakstīt. Tāpat kā agrāk, viņš mācījās labāk par citiem un drīz vien skolu pabeidza.

Un atkal viņam nebija naudas, lai atgrieztos tēva mājās. Skolotājs viņam iedeva trīs zelta gabalus un izvadīja ceļā. Taču Alidžans šoreiz neuzdrošinājās rādīties tēvam acīs.

Viņš nolīga par kalpu pie kāda tirgotāja, kas posās uz tālu pilsētu. Tirgotājs savas preces jau bija sakrāvis uz kamieļiem. Pirms saules lēkta karavāna devās ceļā.

Ceļinieki jāja dienu un nakti, bet nekur tiem ceļā negadījās ūdens. Pēdīgi piejāja pie kādas akas. Ūdens tajā vīdēja tikai lielā dziļumā.

Tirgotājs lika jaunajam kalpam nokāpt akā pēc ūdens.

Alidžans veiksmīgi tika līdz ūdenim un piesmēla pilnu ādas maisu. Te akas sienā viņš ieraudzīja durtiņas.

«Kā tās te varēja gadīties?» Alidžans nodomāja un atvēra durvis. Skatās: aiz tām tālāk liela, gaiša istaba un uz paklāja sēž burvis, bēdīgi nodūris galvu un aizvēris acis. Rokās — vijole.

Alidžans nenobijās. Viņš, atstājis pie sliekšņa ādas maisu, klusītiņām piegāja pie burvja, paņēma vijoli un sāka spēlēt.

Burvis izdzirda vijoles stīgu maigo skanēšanu, atvēra acis un atviegloti nopūtās. Aplaidis acis apkārt, viņš piecēlās, piegāja pie Alidžana un noglaudīja tam galvu.

—    O, cilvēk, kā tu šeit gadījies? — burvis vaicāja.

Alidžans izstāstīja viņam visu pēc kārtas. Tad atcerējās karavānu un grasījās steigties prom.

—   Saki — ko tu visvairāk vēlētos? Es visu izdarīšu tavā labā, — piedāvāja burvis.

Alidžans izbrīnījies viņā palūkojās.

—    Man nomira vienīgais dēls, — burvis sāka stāstīt. — Jau pagājušas piecas dienas, kopš viņš šķīries no šīs pasaules. Esmu palicis viens, un mani sagrāba tik dziļas skumjas, ka biju gatavs mirt. Lai aizdzītu drūmās domas, paņēmu rokās

vijoli, taču spēlēt nespēju. Ja tu būtu ieradies pāris stundu vēlāk, mani vairs neatrastu starp dzīvajiem. Ar savu brīnumaino spēli tu izglābi mani no nāves. Vai gribi, es atdošu tev visu savu bagātību?

—   Palīdziet man tikt laukā no akas, — Alidžans sacīja. — Nekā cita man nevajag. — Un viņš vēlreiz nospēlēja uz vijoles. Pēc tam burvis viņam iedeva maisiņu zelta un teica:

—   Tagad aizver acis!

Alidžans to izdarīja.

Kad acis atvēra, viņš jau atradās augšā pie akas uz cietas zemes. Skatās: neviena vairs nav, karavāna aizgājusi.

Alidžans devās pa kamieļu pēdām un panāca karavānu. Ļaudis, viņu ieraugot, gauži izbrīnījās un sāka izvaicāt, kā viņš ticis laukā no akas. Alidžans izstāstīja visu, kas ar viņu bija atgadījies, un parādīja burvja dāvāto maisiņu ar zeltu.

Kad karavāna apstājās atpūsties, tirgotājs paņēma papīru, uzrakstīja vēstuli un aizzieģelēja ar savu zieģeli. Vēstuli viņš iedeva Alidžanam un sacīja:

—   Man ir meita, īsta skaistule. Es viņu atdošu tev par sievu. Jāj pa priekšu uz manu māju un sagatavo visu kāzām, tikai pieraugi — nepazaudē naudu! Pēc trim dienām es arī pārradīšos.

Viņš iedeva Alidžanam labu aidinieku un izstāstīja, pa kuru ceļu jāt.

Alidžans jāja krietnu laiku, tad apstājās atpūsties un nodomāja: «Es iztērēju simt zelta naudas gabalus, lai iemācītos lasīt un rakstīt. Derētu ieskatīties, kas vēstulē teikts.»

Viņš atvēra vēstuli, iesāka lasīt un izbijās.

Tirgotājs savai sievai rakstīja tā:

«Mīļā sieva, es tev sūtu zeltu, kas atrodas šā kalpa rokās. Es viņam sameloju, ka atdošu šim savu meitu par sievu. Tu tūliņ liec nocirst viņam galvu. Ar labdienām, tavs vīrs.»

To izlasījis, Alidžans paņēma spalvu, papīru un uzrakstīja šādu vēstuli:

«Mīļā sieva, uzņem šo dārgo viesi ar vislielāko godu un cieņu un atdod mūsu meitu viņam par sievu. Kāzas sarīko, negaidot manu pārrašanos.»

Alidžans aizzīmogoja vēstuli un jāja tālāk.

Iejāja pilsētā, uzmeklēja tirgotāja namu, vēstuli nodeva viņa sievai. Sieva, izlasījusi vēstuli, uzņēma viesi ar lielu godu.

Otrā dienā nodzēra Alidžana un tirgotāja meitas kāzas. Dzīres ilga divas dienas.

Trešajā dienā Alidžans sēdās aidiniekam mugurā, bet kalpam pieteica:

—    Es aizjāju kārtot tirgotāja darīšanas. Nakti nevienam neatveriet vārtus, bet, ja kāds rāpsies pāri žogam, noķeriet to un piekaujiet. Tā tika pieteicis jūsu saimnieks.

Nakti tirgotājs pārradās ar visu karavānu un sāka klaudzināt pie vārtiem. Klaudzināja divas stundas no vietas, tomēr vārtus neviens neatvēra. Tad viņš pārrāpās pāri žogam pagalmā. Un te viņam uzklupa kalpi ar nūjām un piekāva tik stipri, ka viņš bezmaz izlaida garu.

Tirgotājs ilgi nogulēja bez samaņas, pēcāk atžirba un ar lielām pūlēm aizvilkās līdz savai istabai. Sasveicinājies ar sievu, vaicāja:

—    Nu pastāsti — kā tu izrīkojies, kad ieradās kalps ar manu vēstuli? ^

—    Izpildīju visu, kā bijāt licis, — viņa atbildēja.

—    Kur tad ir zelts? — Tirgotājam alkatībā iegailējās acis.

—    Kāds zelts? — sieva izbrīnījās.

—    Es tak tev rakstīju, lai tu liec nogalināt to, kurš atvedīs vēstuli, bet zeltu no viņa paņem un noglabā.

—   Vai, ko jūs runājat? Kur jums prāts? Kālab lai es liktu nogalināt savu znotu?

—    Kādu znotu?

—   Jūsu meitas vīru.

—    Kad tad tu viņu izdevi pie vīra?

—   Pirms divi dienām.

To dzirdot, tirgotājs iesita sev pa pieri un sāka lamāt sievu un kalpus.

—    Bet kur viņš pats? — tirgotājs vaicāja.

—    Kopš rīta aizjāja un pieteica nakti nevienam vārtus neatvērt. «Bet, ja kāds līdīs pāri žogam, noķeriet to un piekaujiet,» — kalpi atbildēja.

Tirgotājs nu saprata, ka pārmācīts, kā pelnījis, un nolēma izlīgt ar znotu.

Tagad atstāsim tirgotāju un viņa sievu un pastāstīsim par •pašu Alidžanu.

Alidžans ilgi jāja sava aidinieka mugurā, pēdīgi iejāja lielā pilsētā. Bija tirgus diena. Tirgus laukumā šaha saucējs skaļi sauca:

—    Klausieties visi, visi! Kas prot labi spēlēt šahu, lai ierodas pilī pie mūsu valdnieka — šaha. Kurš uzvarēs trīs reizes pēc kārtas, tam šahs atdos savu troni. Bet, kurš trīs reizes no vietas zaudēs, tam viņš liks nocirst galvu.

Alidžans aizgāja uz pili pie valdnieka un teica, ka gribot ar viņu spēlēt šahu.

Labi. Sāka spēlēt. Alidžans vienu reizi zaudēja, bet divas uzvarēja. No jauna sāka spēlēt. Šahs divas reizes uzvarēja un reizi zaudēja. Sāka spēlēt atkal. Alidžans uzvarēja trīs reizes pēc kārtas.

Neko darīt, šahs bija spiests atdot Alidžanam savu troni. Šahs piecēlās no savas vietas, zemu palocījās Alidžana priekšā un sacīja:

—   Tagad tu esi šahs, sēdies tronī!

—   Man nav ne mazākās vēlēšanās kļūt par šahu. Es gribu atgriezties savā pilsētā un tur mācīt ļaudis spēlēt mūziku, lasīt un rakstīt.

Alidžans vispirms devās uz tirgotāja māju pēc savas sievas, bet pēc tam abi jāja pie tēva uz dzimto pilsētu.

Kad viņš izstāstīja tēvam visu, kas ar viņu bija atgadījies, vecais vīrs ar sajūsmu priecīgs sacīja:

—    Tu no tiesas esi gudrs! Tik daudzas mākslas izmācījies un tik daudzas reizes no nāves izglābies!

—    Kārtīgam vīram iepazīt visas mākslas nekad nenāk par ļaunu! — dēls atbildēja.

EGRI UN TUGRI

Vecos laikos kādā kišlakā dzīvoja jauneklis, vārdā Tugri. Visa viņa bagātība bija — viens vienīgs zirgs. Izmeklējies darbu te vienā, te otrā kišlakā un to neatradis, jauneklis sēdās zirgam mugurā un devās pasaulē laimi meklēt.

Tugri jāja, jāja, līdz satika kājāmgājēju. Sāka abi runāties. Tugri gājējam vaicāja, kas viņš tāds esot, no kurienes nākot un uz kurieni ejot.

—    Eju darbu meklēt, — tas atbildēja.

—    Kā tevi sauc?

—   Egri.

—   Es esmu Tugri. Kas ir, būsim draugi, kopa strādāsim un kopā dzīvosim.

Abi nosolījās būt draugi līdz kapa malai.

Tugri iežēlojās par savu biedru kājāmgājēju un piedāvāja viņam zirgu, lai gabaliņu pajāj un atpūtina kājas. Egri uzsēdās zirgam mugurā, iecirta tam ar pletni un aizauļoja — tik viņu redzējis!

Tugri nopūtās: cilvēks, kas zvērēja būt uzticīgs draugs, izrīkojās kā visļaunākais ienaidnieks.

Taču neko vairs nevarēja darīt. Tugri skumīgs mēroja ceļu tālāk kājām.

Pievakarē, kad sāka jau krēslot, Tugri pamanīja šauru taciņu un nogriezās pa to. Tagjņa viņu ieveda biezā, dziļā mežā.

Negaidot Tugri ieraudzīja pļaviņu, bet tajā — vecu krāsniņu, kurā cep plāceņus.

«Nav droši vienam iet pa mežu tumšā naktī. Nogaidīšu rītu tepat,» viņš nosprieda un iekāpa apaļajā krāsnī, uzlikdams sev virsū vāku.

Šajā pļaviņā, kur atradās krāsniņa, naktīs parasti sapulcējās slaveni zvēri: meža ķēniņš — lauva, meža vezīri — tīģeris un lācis, meža taurētājs — vilks, meža flautists — šakālis, meža stāstu teicēja — lapsa.

Kad uzlēca mēness, pļaviņā atskrēja šakālis un iegaudojās. Uz viņa aicinājumu sapulcējās zvēri un sāka dzīrot. Atnāca ķēniņš — lauva, cēli apsēdās savā vietā un pavēlēja stāstīt visvisādus meža dzīves atgadījumus.

Lapsa — stāstu teicēja iesāka:

—    Necik tālu no šejienes ir kalnu ala. Jau desmit gadus es tajā dzīvoju, un visus desmit gadus tur krāju dažādu mantu: paklājus, aizkarus, segas, drēbes… Viss, kas tikai atrodams ļaužu mitekļos, ir arī manās mājās. Un cik daudz gardumu •esmu sagādājusi un iekrājusi!

Tugri, savā slēptuvē to dzirdēdams, nodomāja: «Oho, nebūtu par ļaunu aiziet ciemos pie šīs lapsas.»

Kad lapsa beidza savu stāstu, ierunājās vezīrs — lācis.

—   Mūsu mežā aug liels koks — karagačs, kam no saknēm izlīdušas divas spirgtas atvases. Un nav pasaulē tādas slimības, ko neizārstētu šo atvašu lapas. Mūsu pilsētas šaha meita jau vārgst septiņus gadus. Šahs saucējiem licis izziņot: «Kurš. izdziedinās manu meitu, tam viņu atdošu par sievu! Bet, ja kāds pieteiksies izdziedināt un to neizdarīs, to sodīšu ar nāvi.» Šahs jau daudzus sodījis ar nāvi. Ja kāds noplūktu šīs lapas, tās novārītu un šo novārījumu iedotu padzert šaha meitai, viņa tūliņ izveseļotos.

Pēc lāča sāka stāstīt vilks — taurētājs.

—   Mežmalā ganās baja aitu bars — savas četrdesmittūkstoš galvas. Es katru dienu pārīti apēdu. Lai kā gani mēģina mani noķert, tomēr nespēj, jo nezina, ka netālu uz pakalna dzīvo vecītis, kam ir suns. Ja šis suns sargātu aitas, viņš mani saplosītu.

Tad ierunājās vezīrs — tīģeris:

—    Šim bajam, par kuru stāstīja vilks, ir desmittūkstoš zirgu liels ganāmpulks. Tas ganās mežmalā. Es katru nedēļu aiznesu pa vienam zirgam. Ganāmpulkā ir ābolains zirgs. Ja kāds uzsēstos šim zirgam mugurā, tad mani panāktu. Labi, ka neviens to nezina.

Sāka aust gaisma. Zvēri devās katrs uz savu midzeni.

Kad zvēri atstāja pļaviņu, Tugri izkāpa no krāsniņas un devās meklēt karagača atvases, par kurām bija stāstījis lācis,, un nobraucīja sauju lapu.

Pēc tam gāja pie aitu ganāmpulka. Uzmeklēja ganu, padeva labdienu un pavaicāja, kā šim klājoties. Gans izkratīja sirdi:

—   Man iet bēdīgi. Vilks pasācis zagt aitas. Saimnieks mani padzīs. Ko es, nelaimīgais, tad iesākšu!

—   Nebēdājies, es jūs paglābšu no vilka, — Tugri teica.

Viņš aizgāja pie vecīša, izlūdzās no viņa suni un atdeva to

ganam. Suns metās virsū vilkam un pārplēsa tam ādu.

Tugri devās tālāk savu ceļu, uzmeklēja zirgu ganu. Sasveicinājās, pavaicāja, kā klājoties. Gans pasūdzējās par tīģeri.

Tugri deva padomu:

—   Apseglo ābolaino zirgu un iedod man garu nūju!

Tugri uzlēca zirgam mugurā, paņēma nūju un sāka gaidīt

uz taciņas tīģeri.

Naktī ieradās vezīrs — tīģeris un klupa zirgiem virsū. Bet Tugri tik stipri iezvēla tam ar nūju, ka zvērs nogāzās zemē bez dzīvības.

Gans aiz prieka ābolaino zirgu atdāvināja Tugri.

Tugri uzsēdās zirgā un devās uz pilsētu. Tirgus laukumā šaha saucējs vēstīja:

—   Šaha meita jau septiņus gadus guļ uz slimības gultas. Kas viņu izdziedinās, tas kļūs par šaha znotu. Bet, ja kāds pieteiksies izdziedināt un to neizdarīs, tam šahs piespriedīs nāvessodu.

—    Es izdziedināšu šaha meitu! — Tugri sacīja.

Tugri devās uz pili. Šahs ieveda jauno dziednieku pie meitas.

Tugri saberza karagača lapas, novārīja tās un novārījumu deva padzerties šaha meitai. Pēc trim dienām meita kļuva vesela. Šahs sarīkoja jautras $#īres un atdeva meitu Tugri par

sievu.

—    Kurā pilsētā tevi iecelt par valdnieku? — šahs vaicāja znotam.

—    Es negribu valdnieka goda, — Tugri atbildēja. — Uzceliet man kalnā līdzās mežam māju. Dzīvošu, maizi pelnīšu pats savām rokām.

To dzirdot, šahs izbrīnījās, taču izdarīja visu tā, kā znots bija lūdzis. Un Tugri ar sievu apmetās dzīvot kalna mājā.

Kādu dienu pie Tugri iegriezās Egri.

—   Mans draugs, kā tu tiki pie šādas pārticības? — viņš vaicāja. — Tev ir māja un pagalms. Kad es nozagu tev zirgu, domāju — tikšu bagāts. Taču, lai jātu kur jādams, nekur man neveicās.

Tugri negribēja atcerēties Egri nodevību un sacīja:

—    Es kādu nakti pārlaidu mežā vecā krāsnī un tā visu šo iemantoju.

—    Parādi man to vietu! Es arī pārgulēšu krāsnī.

Tugri izstāstīja par meža pļaviņu, kur sapulcējas zvēri.

Kad satumsa, Egri iekāpa krāsniņā.

Naktī atkal sapulcējās meža zvēri. Ieradās ķēniņš — lauva, vezīrs — lācis, taurētājs — vilks, īlautists — šakālis un stāstu teicēja — lapsa.

—    Nu, kas ir: sāksim savus stāstus! Bet kāpēc nav ieradies mans vezīrs — tīģeris? — lauva vaicāja.

Piecēlās no vietas šakālis.

—   Nē, tagadiņ mēs neko nestāstīsim. Mūsu stāstu dēļ bojā aizgājis jūsu vezīrs.

Tad piecēlās lācis.

—   Mūsu karagača atvašu lapas arī nobraucītas, — viņš pasūdzējās.

—    Bet es esmu palicis bez barības, — sacīja vilks. — Aitu gans paņēmis sev palīgos tieši to suni, par kurti es stāstīju. Tagad es neuzdrošinos aitām pat tuvoties; suns mani padarījis par kropli.

—    Kas tad varēja izpaust mūsu noslēpumus? — Lauva bargi ierūcās. — Pavēlu šo nodevēju saķert un nogalināt!

Taču zvēri nezināja, kas noklausījies viņu noslēpumus.

Te fazāns uzsauca: «Krāsnī!» — un aizlaidās.

Zvēri metās pie krāsns, izvilka Egri un saplosīja to gabalos..

Tā negodīgais Egri saņēma to, ko pats bija pelnījis.

ALDARS KUSA UN ĻAUNIE MIL2I

Stāsta, ka vecos laikos ļauni milži bieži ieradušies no tuksneša Buhāras ļaužu apmetnēs, aizdzinuši viņu lopus un nolaupījuši cilvēkus. Ļaudis nespējuši to vairs izturēt. Viņi aizgājuši pie Aldara Kusas un lūguši:

—    Klausies, draugs! Visiem zināma tava drošsirdība. Atsvabini mūs no ļauno milžu uzkundzēšanās! Viņi neļauj mums vairs dzīvot.

—   Labs ir, es pārmācīšu milžus, — dižmanīgi atbildēja Aldars Kusa un ciešāk sasēja savu jostas lakatu.

Tomēr nav ko slēpt: izteikdams vārdu «milžus», Aldars Kusai drusciņ sarāvās un paslepen aplaida acis apkārt.

Otrā dienā Aldars Kusa sadomāja apraudzīt savu precēto māsu. Viņš paņēma māla podu ar rūgušpienu un devās taisni pāri kalniem. Ceļa smiltīs Aldars Kusa ieraudzīja mētājamies auklas galu.

«Jāpaņem, gan ceļā noderēs,» viņš nosprieda.

Pacēlis auklu, gāja tālāk.

Skatās: dzelkšņu krūmā gul putna ola.

«Arī ola noderēs,» viņš pie sevis noteica, paņēma olu un gāja tālāk.

Pretim pa ceļu rāpoja bruņurupucis.

—   Labdien, bruņurupuci! — Aldars Kusa sveicināja.

—    Labdien! — bruņurupucis atņēma.

—   Uz kurieni iedams? — Aldars Kusa vaicāja.

—   Uz turieni, — bruņurupucis atbildēja.

—   Tad jau iznāk, ka abi ejam uz vienu pusi, — sacīja Aldars Kusa un iebāza bruņurupuci sev azotē.

Aldars Kusa gāja, gaja, līdz aizgāja pie visaugstākās kalnu pārejas. Skatās — tālumā smagi slāj kāds lielum liels un draudošs briesmonis, ka zeme dreJ^vien.

Aldars Kusa nobijās, ierausa zemē māla podu ar rūgušpienu, auklu, bet olu nepaspēja paslēpt. Draudīgais briesmonis jau bija klāt.

—   Ho, ho, ho, ho! — briesmonis iesmējās skaļā balsī.

Aiz bailēm arī Aldars Kusa iesmējās cik spēka:

—    Ho, ho, ho, ho!

—   Ei muļķi, — briesmonis sacīja, — kālab tu smejies? Tev tak vajadzētu no manis izbīties!

—    Bet kālab tu smejies, un kas tu tāds esi? — drebošā balsī vaicāja Aldars Kusa.

—    Es esmu ļaunais milzis! Un smejos tāpēc, ka tu, cilvēka dēls, man esi patrāpījies ceļā. Nu varēšu pielocīt pilnu tukšo vēderu.

To pateicis, milzis iesmejās vēl skaļāk:

—   Ho, ho, ho!

Likās — pērkons nodārd pāri kalniem.

Aldars Kusa redz, ka nebūs labi, jāmēģina izlocīties.

—    Ho, ho, ho! — viņš arī iesmējās. — Bet es esmu nāves Azrailas eņģelis. Atnācu pēc tavas dveseles. Cik labi, ka tevi tik ātri atradu!

—   Es no tevis nebaidos, — milzis nelabi iebļāvās. — Varu kalnus apgāzt!

—   Ko nu lielies! — Aldars Kusa sacīja. — Pamērosimies spēkiem, tad pats redzēsi, kurš no mums stiprāks!

—    Labi! — milzis bija ar mieru.

—    Pirmais noteikums: iezvelt pa zemi tā, ka no tās smadzenes izsprāgst laukā, — sacīja Aldars Kusa.

—   Norunāts, — atbildēja milzis.

Un viņš tik stipri ietrieca ar dūri pa zemi, ka izsita laukā milzum lielu akmeni.

—    Bet kur tad smadzenes? Es teicu, ka tu esi lielībnieks. Tad skaties! — bargā balsī iesaucās Aldars Kusa un no visa spēka iesita ar koku pa zemi. No saplēstā māla poda uz visām pusēm izšļakstījās rūgušpiens un trāpīja tieši milzim sejā.

—   Vai redzēji? — noteica Aldars Kusa.

—   Redzēju, — čukstus atbildēja pārbijies milzis.

—   Otrais noteikums šāds, — sacīja Aldars Kusa. — Spiedīsim no akmens laukā sviestu.

—   Labi, — nedroši atbildēja milzis.

Milzis paņēma akmeni un to spieda — akmens sadrupa smalkās smiltīs. Taču sviestu, skaidrāks par skaidru, viņš no tā neizspieda.

Aldars Kusa saspieda saujā olu, un milzis, redzēdams iztekam olbaltumu un dzeltenumu, atzina sevi par uzvarētu.

—   Tagad pēdējais noteikums, — sacīja Aldars Kusa. — Jānovij no māla aukla.

Milzis visādi izmēģinājās, taču nekas nesanāca.

—    Tagad ir mana kārta, — teica Aldars Kusa un izrāva no zemes auklas galu. — Re, šitā ir jāvij no māla aukla!

Milzis izbrīnījās ne pa jokam un pakasīja pakausi. Tur viņam patrāpījās blusa krietna siseņa lieluma.

—    Kas nu tā par blusu! — iesmējās Aldars Kusa. — Man ir lielākas. — To pateicis, viņš iebaza roku azotē, izvilka bruņurupuci un palaida zemē rāpot.

Pārbijies milzis zemu paklanījās Aldara Kusas priekšā un palūdza:

—   Atnāc pie mums ciemos!

Aldars Kusa gan nobijās, bet to neizrādīja. Milzis atveda Aldaru Kusu uz lielum lielu alu. Tajā milžu bija ka biezs, un visi briesmīgi lieli, pinkaini, neganti.

Pēc mielasta vislielākais milzis lika priekšā:

—    Parotaļāsimies, lauzīsim klintis.

—    Labi, — Aldars Kusa atbildēja.

Milži sāka spārdīt ar kājām klints sienu. Pēc katra spēriena pāršķēlās klints Buhāras minareta augstumā.

—   Tagad tava kārta! — teica milži.

Aldars Kusa izlikās, it kā meklētu ar acīm lielāku klinti.

—    Par ko tu doma? — milži vaicāja.

—    Ir četri iemesli, kālab es domāju. Ja triekšu, vei, pa viņu kalnu, tas novelsies uz austrumu pusi, aizsprostos ceļu saules lektam un pasaule iegrims mūžīgā tumsā. Ja triekšu, vei, pa to kalnu, tas aizsprostos ceļu saulrietam un saule paliks debesīs: pasaule sadegs no neciešam^ karstuma. Ja triekšu pa šo kalnu, las aizsprostos ceļu saltajam vējam, un tad visi ļaudis, zvēri, akmeņi, kalni un jūras nedabūs svaigu gaisu, sasmaks, aizies postā. Bet, ja triektu, re, pa šito kalnu, tad aizsprostotu ceļu siltajam vējam, un visa dzīvā radība nosaltu. Ja triektu pa zemi, tā iegrūtu un reizē ieveltos iekšā visa dzīvā radība, bet, ja ietriektu pa debesīm, tās uzgāztos zemei un visus nospiestu. Nezinu, ko lai iesāku.

—   Nevajag! Labāk lai mēs paliekam dzīvi, — milži sāka saukt.

—    Nu labi, — sacīja Aldars Kusa. — Lai notiek, es jūs pažēlošu.

Milži sarīkoja vēl bagātīgāku mielastu un paturēja Aldaru Kusu pie sevis pa nakti.

Aldars Kusa gan nolikās gulēt un tīšām sāka skaļi krākt, bet patiesībā uzmanīgi klausījās.

Milži čukstus apspriedās:

—   Azrailas eņģelis aizmiga. Vēl brītiņu nogaidīsim un tad nositīsim viņu, citādi viņš sagribēs kādam no mums paņemt dvēseli.

Kad pavisam satumsa, Aldars Kusa klusiņām piecēlās, no alas kakta atnesa varen lielu koka piestu, kurā milži gatavoja no kviešiem un miltiem grūdeni, un nolika savā guļas vietā, bet pats paslēpās aiz maisiem.

Te tumsā atskanēja soļi un tik spēcīgs vāles sitiens, ka nabaga piešta sašķīda sīkās drumstalās. Milži nosprieda: Azrailas eņģelis ir beigts, un devās pie miera. Gaismai svīstot, Aldars Kusa pamodināja milžus.

Milži nobijās.

—    Kā labi gulējāt, Azrailas eņģeli? — klanīdamies viņi vaicāja.

—    Ne visai, — Aldars Kusa atbildēja. — Naktī man iekoda kāda blusa.

Milži sadabūja bagātīgas dāvanas un atvadījās no Aldara Kusas.

Trīs milži pavadīja Aldaru Kusu līdz pašām mājām. Atvēris labi plaši pagalma vārtus, Aldars Kusa aicināja milžus ienākt iekšā paciemoties. Vērdams istabas durvis, viņš sievai uzsauca:

—    Ei, sieva, pacienā viesus ar to cepeti, ko pagatavoji no milžiem, kas te bija atnākuši vakardien! •

Aldara Kusas sieva vēl nepaguva pateikt: «Labi!» — kad milži aizmetās prom, kā vēja nesti.

Te jāpiebilst, ka mulla — vietējais mošejas dieva kalps — pārlieku necieta Aldaru Kusu.

Mulla iet pa ceļu un redz: viņam pretim drāž pārbijušies milži.

—    Labdien! Uz kurieni jūs tā steigdamies? — mulla vaicāja milžiem.

Milži viņam izstāsta visu par Aldaru Kusu.

—    Esat gan jūs vientiesīši! Aldars Kusa jūs apvedis ap stūri. Viņš ir melis un mīkstčaulis. Ejiet atpakaļ un nositiet viņu!

Aldars Kusa skatās: mulla ved milžus šurp uz viņa māju. Aldars Kusa iznāk pretim un saka:

—    Ei, viltīgais mulla! Esi gan tu krāpnieks! No manis aizņēmies sviestu, bet atpakaļ atdevi kaut kādas sūkalas. Pirms mēneša tu aizņēmies desmit milžus, ko celt priekšā dzīrēs, bet gribi atdot tikai trīs! Kur tad pārējie septiņi? Atbildi!

To dzirdot, milžiem dūša saskrēja papēžos. Viņi klupa virsū mullam, izrāva tam mēli un paši aizjoza prom.

Kopš tā laika Aldars Kusa dzīvo, neviena netraucēts. Arī ļaudis dzīvo mierīgi, jo milži, baidīdamies no Aldara Kusas, aizmukuši tālu projām tuksnesī.

Bet mulla staigā apkārt kaut ko murminādams, taču neviens viņu nespēj saprast.

HASANS UN ZUHRA

Sensenos laikos kādā kišlakā dzīvoja vecs gans ar sievu. Viņiem bija tris meitas: Nasiba, Gulbahora un Zulfija.

Gāja dienas, mēneši, gadi — un meitas paaugās. Nasibai jau ritēja divdesmit pirmais gads. Gulbahorai — deviņpadsmitais', Zulfijai — astoņpadsmitais.

Tēvs un māte redz, ka raitas jau lielas, bet precinieki nenāk.

—    Ek, manu vecenīt, — gans saka sievai, — mēs abi kļūstam veci, nav vairs agrākā spēka, nekas nav iekrāts, grūti izlikt. Ja meitu vietā būtu bijuši dēli, tie gan mūs vecumdienās uzturētu. Kaut varētu meitas izdot pie vīra, ij tad būtu vieglāk.

Vecenīte vīram atbild:

—    Kurš tad gribēs ņemt par sievām mūsu meitas, plikas nabadzes?

Padomājis vīrs saka:

—   Jādara, vecenīt, tā. Jāiet uz kišlaka pastaigu vietu un jāsauc: «Ei, ļaudis, sūtiet pie mums preciniekus!»

Vecenītei patika šāds padoms, un viņa aizsteidzās uz ļaužu sanākšanas vietu. Kuru jaunekli satiek, tam saka:

—    Dēls, uzklausi mani, man tev kas sakāms. Mājās man ir lielas meitas. Ja gribi, nodzersim kāzas. Ņem to, kura tev tīkamāka.

Tomēr neviens nevēlējās precēt viņas meitas. Vecenīte iebelza sev pa pieri un gāja mājās.

Tā gana meitas palika bez preciniekiem.

Kādudien Zulfija saka māsām:

—   Okdžārā jau sāk novākt zldkoku dārzus. Ejam arī mēs turp, dabūsim palīksmoties.

Māsas devās uz Okdžāru. Tur tik daudz zīdkoku dārzu, kas novācami, un visur pogo lakstīgalas kā neprātīgas.

Tā nU māsas dienā vāc zīdkoku ražu, bet naktī divas guļ būdā, trešā neguļ — sargā māsu mieru.

Kamēr māsas vāc zīdkoku ražu, paklausieties citu stāstu.

Tās zemes šaham bija četrdesmit sievas, taču nevienai nebija bernu. Šahs dikti vēlējās dēlu vai meitu. Kādu reizi viņš ataicināja pie sevis vezīrus un gudros, apsēdās tronī un sacīja:

—    Klausieties jūs, gudrie un augstmaņi! Es, šahs, aizvadu savas dienas vienos priekos. Bet paies mans mūžs, es nomiršu un neatstāšu nevienu pēcteci — ne dēlu, ne meitu. Tālab drīzā laikā sadabūjiet man meiteni, nav svarīgi, vai tā ir nabadzīga tēva meita vai ubadze. Kad atradīsiet līgavu, četrdesmit dienas dzīrosim un līksmosimies.

Vezīri un gudrie palauzīja galvas, apspriedās un tad katrs devās uz savu pusi. Šahs tikmēr saaicināja kopā visas četrdesmit sievas un tām sacīja:

—    Klausieties, manas sievas! Man nav bērnu, tālab esmu nodomājis apņemt vēl vienu sievu.

Šahs nu priecīgs gudro: man būs dēls vai meita un tam par godu es sarīkošu lepnas dzīres. Arī šaha četrdesmit sievas slepus sanāca un apspriedās. Viena no sievām saka:

—    Ja šahs apņems vēl vienu sievu un viņai piedzims dēls vai meita, mums labi neklāsies. Kā mēs tad dzīvosim?

Un vecākā šaha sieva, vezīra meita, teica:

—    Vai dzirdat, mīļās, ja šahs apņems vēl vienu sievu — nav no svara, vai viņa būs daiļāka par daiļu, vai viņai bus vai nebūs bērni, — mūsu draudzene viņa nekad nekļūs.

Šaha vezīrs atjāja uz kādu kišlaku, kas atradās Okdžāras tuvumā. Sasauca kopā visus iedzīvotājus — kā ievērojamus, tā vienkāršus ļaudis — un viņiem pavēstīja:

—    Tā kā mūsu šaham nav bērnu, viņš nolēmis apņemt vēl vienu sievu. Tāpēc sadabūjiet viņam meiteni, nav no svara kādu — nabadzīgu vai pat bāreni.

Piecēlās viens vīrs un saka:

—    Kungs, atļaujiet man bilst vārdiņu.

—    Runā, — vezīrs atļāva.

—   Vezīra kungs, būs pagājušas dienas desmit, kopš Okdžārā parādījušās trīs meitenes. Viņas dienu zīdkoka augļus ēd, bet naktis pavada būdā un neko citu nedara. Visas trīs — skaistules kas skaistules. Ja jūsu žēlastība vēlas, varat uz viņām palūkoties.

—   Vediet mani pie meitenēm, — vezīrs saka, — gribu redzēt, kādas viņas izskatās.

Aiziet vezīrs pie būdas un klausās, ko meitenes iekšā runā.

Vecākā — Nasiba saka māsām:

—   Ja mani šahs apņemtu par sievu, es viņam noaustu tik labas drēbes, ka par tām labākas visā pasaulē neatrast.

Vidējā māsa Gulbahora saka:

—   Ja mani šahs apņemtu par sievu, es viņam tik gardu plovu gatavotu, ka viņš ēstu, mani uzteikdams.

Bet jaunākā māsa Zulfija saka:

—   Ja mani šahs apņemtu par sievu, es viņam dzemdētu zēnu un meiteni — Hasanu un Zuhru, skaistus un gudrus bērnus.

To dzirdot, vezīrs iegāja teltī. Māsas piecēlās, un vezīrs ieraudzīja, ka tām mugurā vecas un novalkātas drēbes. Vezīrs pasauca kalpus un lika atnest māsām labas drēbes un apavus. Māsas pārģērbās, saposas, un vezīrs devās atpakaļ pie šaha. Atnāca pilī un teica:

—   Valdniek, kādā ciemā netālu no Okdžāras es atradu trīs meitenes, īstas skaistules. Vecākā teica: «Ja mani šahs apņemtu par sievu, es.viņam noaustu tik labas drēbes, ka tādu visā pasaule neatrast.» Vidēja teica: «Ja mani šahs apņemtu par sievu, es viņam allaž tik gardu plovu gatavotu, ka viņš ēstu, mani uzteikdams.» Bet jaunākā teica: «Ja mani šahs apņemtu par sievu, es viņam dzemdētu divus bērnus un nosauktu tos par Hasanu un Zuhru.»

Šahu iepriecināja šāda vēsts, un viņš teica:

—   Labi, es precēšu jaunāko māsu. — Un vezīram pavēlēja: — Dodies uz turieni un izdibini, kas ir meiteņu vecāki, lūdz jaunākās meitas roku, un sāksim gatavoties kāzām.

Vezīrs otrreiz aizjāja uz Okdžāru. Pasauca māsas un tām teica:

—    Šahs nodomājis precēt Zulfiju. Man kā preciniekam ir jārunā ar jūsu vecākiem.

Vezīrs aizsūtīja kādu no galma ļaudīm pie meiteņu tēva — vecā gana. Galminieks uzmeklēja gana māju un teica:

—    Klausies, tēvs! Vai tās trīs meitas ir tavējās, kas dzīvo netālu no Okdžāras būdā? Jaunāko šahs izvēlējās sev par sievu. Ko tu par to saki?

To dzirdot, nabaga gans neticēja savām ausīm.

—    Kālab jūs smejaties par mani un tā runājat? Kas nu Zulfija šaham par sievu?

Galminieks atgriezās Okdžārā un šo sarunu atstāstīja vezīram. Vezīrs saaicināja kopā visus Okdžāras ļaudis — gan ievērojamus, gan vienkāršus — uz apspriedi un teica:

—    Klausieties, ļaudis! Es aizsūtīju pie gana galminieku. Viņš pastāstīja vecītim, ka šahs nodomājis precēt Zulfiju, bet gans atbild: «Jūs smejaties par mani,» — un neielaižas nekādās tālākās runās. Dodiet man padomu: ko darīt?

Piecēlās tas pats večuks, kas jau iepriekš bija vedis vezīru pie māsām, un teica:

—   Vadzi, vezīr, ir šāds sakāmvārds: «Putna valodu tikai putns saprot.» Pie mums ciemā ir vēl viens vecs gans. Sūtiet to pie meiteņu tēva, kazi,vecais noticēs viņa vārdiem.

Vezīram šāds padoms patika.

—    Labi, lai vecais gans parunā. Atvediet šo ganu ātrāk pie manis! — vezīrs pavēlēja.

Atveda veco ganu, bet tas izbijies birdina asaras.

—    Kungs, es neesmu vainīgs, neko sliktu nedaru, tikai ganu savas govis. Apžēlojieties!

Ļaudis viņu mierina:

—   Nebaidies! Te būs citāda runāšana.

Vezīrs paskatījās uz ganu un gribēja uzsākt valodu, taču vecais vēl vairāk nobijās.

—    Ak, kungs, lai ir laimīgi jūsu bērni! Es nekur neesmu vainīgs, lopiņus nekad nesitu. Tiesa, reiz melnraibā govs negribēja iet mājas — un es šai mazdrusciņ pa ragiem iebelzu, 1 >i't citādi esmu bez vainas…

Vezīrs smejas un saka:

Nu labi, šo tavu vainu piedodu. Bet tagad klausies: tev jāveic svarīgs uzdevums. Dodu divas dienas laika. Aizej pie vecā gana kā šaha precinieks un palūdz viņa jaunākās meitas roku. Pēc divi dienām gaidīšu tevi atpakaļ.

—    Labi, kungs, izdarīšu, — murmina nabaga večuks.

Meitu tēvs jau ir mans draugs…

Gans atnāca pie meitu tēva, sasveicinājās. Par šo un to parunājās, līdz iegrozīja valodas par meitām.

—    Sahs grib tavu jaunāko sev par sievu!

Vecais gans gan izbrīnījās, tomēr draugam noticēja.

No rīta abi gani devās ceļā. Ieradās Okdžārā. Meitu tēvs saka vecajam ganam:

—    Es šite pasēdēšu, bet tu ej pie vezīra.

Vecais gans atnāk pie vezīra un saka:

—   Jūsu uzdevums godanyzpildīts.

Vezīrs iesmejas un atbild:

—    Tu esi krietns virs — uzdevumu paveici veselu dienu ātrāk.

Bet meitu tēvs tikmēr apspriežas ar savām meitām. Zulfija

saka:

—    Ja šahs grib mani apņemt par sievu, lai iedod tev četrdesmit kamieļus, apkrautus ar dārgām dāvanām, un abas vecākās māsas lai apber no galvas līdz kājām ar zeltu un ieģērbj labās drānās.

Šahs visu izdarīja tā, kā jaunākā māsa vēlējās. Vecais gans neliedza jaunākajai meitai savu svētību, un Zulfija devās uz šaha pili.

Nepagāja ilgs laiks, un tēvs sadabūja preciniekus arī vecākajām meitām — Nasibai un Gulbahorai, tā atgūdams sirdsmieru.

Ritēja diena pēc dienas, mēnesis pēc mēneša, un, re, pagājis jau gads. Pienācis laiks Zulfija i bērnus dzemdēt. Šahs priecīgs, katru dienu jāj medībās. Bet šaha sievas uztraukušās gudro, kā tik apmelot un nomelnot Zulfiju. Tad visas kopā ar vecāko sievu aiziet pie viņas tēva — vezīra un sūdzas:

—   Zulfijai drīz nāks pasaulē bērns, un tad šahs mūs vairs acīs negribēs redzēt.

Vezīrs viņas pamāca:

—    Nevienam neko nesakiet, arī šaham ne, tikai sameklējiet veceni — gan tā pati zinās, kas darāms.

Kādu dienu Zulfija lūdza šahu:

—    Nejājiet šodien medībās.

Tomēr šahs aiz muļķības nepaklausīja Zulfiju un aizjāja. Bet viņa četrdesmit sievas ataicināja pilī vecu, viltīgu burvi. Zulfijai piedzima skaisti jo skaisti dvīnīši — dēls un meita. Vecene paņēma Zulfijas bērnus un iebāza maisā, bet to vietā autiņos ietina kazlēnu un kaziņu. Tad parādīja tos Zulfijai, sacīdama:

—   Vai, manu meitiņ, skaties, kas tev piedzimis: kazlēniņš un kaziņa. Tavu nelaimīgu likteni!

Zulfija lej rūgtas asaras, bet četrdesmit sievas līksmot līksmo.

Vecā burve iznesa maisu ar Zulfijas bērniem uz ceļa un tur pameta.

Četrdesmit sievas aizsūtīja pie šaha ziņnesi, tam piekodinādamas:

—    Pasaki šaham, ka viņa sieva jau dzemdējusi, un, kad šahs priecīgs vaicās: «Ko viņa dzemdējusi?» — saki: «Viņa dzemdējusi nevis bērnus, bet divus kazlēnus.»

Ziņnesis šaham pavēstīja vārds vārdā visu tā, kā bija likušas šaha sievas. Saņēmis šādu vēsti, šahs dusmās pavēlēja Zulfiju iemest cietumā.

Tagad paklausieties citu stāstu.

Pa ceļu gāja kāda karavāna. Karavānas vadītājs redz: guļ ceļa smiltīs maiss, bet maisā — bērni. Viņš ļoti izbrīnījās.

Jāteic, ka karavānas vadītājam pašam nebija bērnu. Viņam abu mazuļu kļuva žēl, un viņš tos pieņēma savā ģimenē. Puisēnam deva vārdu Hasans, bet meitenei — Zuhra.

Laiks nestāvēja uz vietas, pagāja septiņi gadi. Hasans un Zuhra jau bija paaugušies. Reiz Hasans sāka spēkoties ar puikam un visus kišlaka zēnus pieveica. Jo lielāks viņš auga, jo stiprāks kļuva. Drīz vien pat vīrus jau pievārēja. Hasans izauga par staltu un spēcīgu džigitu, un ļaudis viņu iesauca par stipro Hasanu.

Zuhra katru mīļu dienu mācījās aust paklājus. Viņas darinātie paklāji bija tik skaisti, ka tirgū tie izskatījās septiņas reizes labāki par citiem paklājiem.

Kādudien Hasans palūdza audžutēvu:

—    Iedodiet man labu zirgu, zobenu, loku un dažas bultas.

—    Labi, dēls, — tēvs atbildēja un iedeva Hasanam visu, ko viņš vēlējās.

Nu Hasans ik dienas jāja medībās.

Arī šahs šajā laikā bija pasācis doties medībās. Tikai Hasans atgriezās no medībām ar krietnu guvumu, bet šahs — tukšām rokām.

Reiz Hasans ar audžutēvu sēdēja un sarunājās. Audžutēvs ņēma un izstāstīja, ka viņus — Hasanu un māsu Zuhru atradis pavisam maziņus tuksnesī uz ceļa maisā, pārvedis mājās un izaudzinājis.

Hasans par to tēvam pateicās un sacīja:

—   Jūs mums esat mīļāklTpar īsto tēvu. Mēs jums par jūsu labo sirdi atlīdzināsim.

Iegadījās tā, ka vienā un tai pašā dienā devās medībās gan šahs ar saviem kalpiem, gan Hasans. Hasans nomedīja daudz meža zvēru un putnu, bet šahs ar saviem ļaudīm — itin nekā.

Šahs satiek Hasanu un vaicā:

—    Ei, brašuli, kāpēc tu jāj šurp medībās? Kāpēc pievāc visu medījumu? Kas ir tavi vecāki?

Hasans viņam atbild:

—   Mani un manu māsu pavisam maziņus atrada tuksnesī kādas karavānas ļaudis. Tās vadītājam nebija bērnu, viņš pieņēma mūs savā mājā un izaudzināja. Kopš tā laika pagājuši divpadsmit gadi. Es jāju medībās, bet māsa auž paklājus, kas ir septiņreiz skaistāki par visdārgākajiem paklājiem, ko pārdod tirgū.

Taču muļķa šahs neko vēl nesaprata, bet vii^a vezīrs, pārjājis mājās, par šo tikšanos visu izstāstīja viltīgajai vecenei. Un tā iesaucās:

—   Tie tak būs Zulfijas bērni!

—    Iespejams, — vezlrs atbildēja.

Nu visus — gan vezīru, gan viltīgo veceni, gan četrdesmit šaha sievas — pārņēma nemiers.

Drīz vien šahs atkal devās medībās un pa ceļam apstājās pie karavānu vadītāja atpūsties. Šahu te saņēma ar lielu godu. Visi sēž', sarunājas. Karavānas vadītājs sāk stāstīt par Hasanu un Zuhru. Bet viņa sieva — apķērīga sieviete — klausās un skatās te uz šahu, te uz Hasanu. Redz: pēc sejas un acīm abi ir gauži līdzīgi. Viņa tad šaham saka:

—   Valdniek, atļaujiet bilst vārdu. Man ienāca prātā kāda doma.

—    Runā, — šahs atvēl.

Karavānu vadītāja sieva iesāka:

—    Ļaudis stāsta, ka jums ir četrdesmit sievas, bet bērnu nav. Un vēl runā, ka jums bija sieva Zulfija, kas dzemdējusi divus kazlēnus. Man domāt, jūsu sievas aiz ļaunuma bērnu vietā būs ielikušas kazlēnus un jūs apkrāpušas. Kur tas redzēts, ka cilvēkiem dzimtu kazlēni? Palūkojieties, cik Hasans ir līdzīgs jums! Cik tad gadu pagājis, kopš jūs Zulfiju ielikāt cietumā?

—   Apaļi divpadsmit, — šahs atbild un, iesitis sev pa pieri, piebilst: — Cik nepatīkami!

—    Jūs labāk izvaicājiet Zulfiju, kā viss noticis.

Šahs kļuva priecīgs par šādu padomu un kopā ar Hasanu atgriezās mājās. Pārradies pilī, šahs lika atvest no cietuma Zulfiju. Zulfija izstāstīja šaham visu, kā bija. Hasans klausās mātes stāstā, palūkojas tēvā, tad pilnā balsī iesaucas:

—     Manu māmiņ!

Un māte ar dēlu krita viens otra apkampienos.

Šahs ataicināja savas četrdesmit sievas un sāka izvaicāt. Tā šaham viss noslēpums nāca gaismā.

L.ai tauta zinātu, ka Hasans un Zuhra ir viņa — šaha bērni, valdnieks sarīkoja lielas dzīres. Četrdesmit dienas un četrdes-, mit naktis visi dzīroja un līksmojās.

Bet Hasans un Zuhra visu mūžu gādāja par karavānas vadītāju un viņa sievu, kas abus bija izaudzinājuši.

JAUNEKLIS AR MISIŅA TAURI

Vecos laikos dzīvoja kāds nabadzīgs vīrs, kam bija divi dēli Kad nabags juta, ka tuvojas pēdējā stundiņa, viņš ataicinājadēlus pie sevis un sacīja:

—   Mījie dēli, jūs drīz paliksiet bāreņi… Dzīvojiet draudzīgi, neķildojieties un palīdziet viens otram, ja piemeklē nelaime.

Pateicis šos vārdus, nabaga vīrs atstāja šo pasauli.

Drīz vien brāļu starpā radās nesaticība un strīdi. Kādu nakti jaunākais brālis sapni redzēja tēvu, kas ieradās pie viņa un teica:

—    Dēliņ, es tevi lūdzu, atdod visu savu mantību vecākajam brālim, jo viņam ir ģimene, bet pats paņem manu veco misiņa tauri un dodies pasaulē. Spēlē to gan tiem, kurus piemeklējušas bēdas, gan tiem, kuru sirdīs valda prieks. Tā rīkodamies, tu pats atradīsi savu laimi.

To pateicis, tēvs nozuda^

Jaunākais brālis tā arī izdarīja: atdeva visu savu mantību, vecākajam brālim, pats paņēma tēva tauri un devās, kur acis rada. Kadu pievakari viņš nonāca pie augsta kalna, kā pakājē vīdēja ala, un sadomāja tajā pārlaist nakti. Jaunākajam brālim ne prātā neienāca, ka šai alā varētu mitināties velni un slēpt tur salaupīto zeltu un citus dārgumus.

Kad iestājās nakts, velni sapulcējās alā un sāka cits citam lielīties, ko katrs pastrādājis.

—    Es atņēmu kādai ķēniņa meitai prātu, — sacīja viens, velns. — Bet, lai viņu nekādas zāles nespētu izdziedināt, pavēlēju diviem neredzamiem kalnu gariem princesi slepus uzmanīt un visas zāles padarīt nederīgas.

—    Bet kas viņu varētu paglābt no šīs nelaimes?.— vaicāja otrs velns.

—    Tikai misiņa taure. Ja ķēniņa meitai tuvumā atskanētu.! misiņa taure, kalnu gari nobītos un aizmuktu, — pirmais velns atbildēja. — Tad meita atkal atgūtu prātu un dzīvesprieku.

Te pārradās velnu vecākais.

—   Tfu, tfu! Es saožu cilvēka smaku! — viņš ieb|āvās.

Velni metās pārmeklēt alu un drīz vien izvilka pārbiedēto

jaunekli alas vidū.

—    Saplosīsim viņu gabalos! — iesaucās velnu vecākais.

Tomēr jauneklis ncapjuka un pielika savu misiņa tauri pie

lūpām. Padzirduši taures skaņas, velni tik dikti izbijās, ka pameta visu salaupīto bagātību un joza no alas prom, ko nagi nes.

No rīta jauneklis, saticis uz lielceļa aitu ganus, nopirka no viņiem četrdesmit kamieļus un četrdesmit ēzeļus, uzkrāva tiem mugurā alā atrastos dārgumus un aizveda uz mājām. Tobrīd vecākais brālis noskumis sēdēja uz savas mājas lieveņa. Kad jaunākais brālis viņam vaicāja, kālab viņš ir tik bēdīgs, vecākais brālis atbildēja:

—    Kā lai nebedājos, ja esmu kļuvis plikāks par nabagu un bērniem jādzīvo pusbadā.

—    Nenokar degunu, brālīt! — jaunākais viņu mierināja. — Es pārvedu tādu bagātību, ka tās jums ar bērniem pietiks līdz pat mūža galam!

Jaunākais brālis atdeva visus dārgumus vecākajam brālim, bet pats paņēma veco misiņa tauri un atkal devās klejot pa plašo pasauli. Tā viņš gāja no kišlaka uz kišlaku, spēlēdams tauri gan svētku reizēs, gan svinībās, līdz nonāca kādā pilsētā, kur ļaudis staigāja noskumuši un nerunīgi. Kad jauneklis garāmgājējam pavaicāja, kas tam par iemeslu, garāmgājējs atbildēja:

—   Mūsu ķēniņam ir viena vienīga meita, taču viņu jau daudzus gadus moka slimība: nedz viņa ēd, nedz dzer, nedz runā, nedz smejas. Tālab ķēniņš visā valstī aizliedzis ļaudīm dziedāt, smieties, rīkot jautras spēles un izpriecas. Bet tam, kurš izdziedinātu viņa meitu, ķēniņš apsolījis pusi no valsts. Tomēr līdz šim vēl neviens no ievērojamiem dziedniekiem to nav spējis izdarīt.

Izdzirdis šādu vēsti, jaunākais brālis taisnā ceļā devās uz pili un ķēniņam sacīja:

—    Es izdziedināšu jūsu meitu.

Ķēniņš aizveda jaunekli uz istabu, kur gulēja princese. Jauneklis palūdza visus iziet ārā, tad pielika pie lūpām misiņa

lauri un sāka spēlēt. Neredzamie kalnu gari, kas apsargāja» princesi, izbijās un kā apsviluši metās prom, bet princese ātri vien atspirga, izveseļojās un kļuva atkal jautra.

Laimīgais ķēniņš ataicināja pie sevis svešo jaunekli un piesolīja viņam pusi no valsts. Jauneklis atteicās no bagātības,, vienīgi lūdza atļauju uzspēlēt savu tauri pilsētas iedzīvotājiem,, kuri sen nebija dzirdējuši ne mūziku, ne dziesmas.

Vēsts par ķēniņa meitas izveseļošanos aplidoja visu pasauli. Pie princeses nu sāka braukt precībās prinči un karaļdēli no* malu malām. Taču viņa bija ieskatījusi jaunekli ar brīnumaino misiņa tauri un talab visus augstos preciniekus atraidīja.

—    Meitiņ, — sacīja apbēdinātais tēvs, — es jau esmu vecs un man nav mantinieka. Izraugies pati līgavaini, kas butu cienīgs mana troņa un tavas rokas.

—    Mīļais tēvs, — princese atbildēja, — lieciet visiem vīriešiem, kas dzīvo mūsu valstī, iet garam maniem logiem, un tad es pati izraudzīšos sev vīru.

Ķēniņš tā bija ar mieru. Pēc viņa pavēles jauni vīrieši sāka plūst gar pils logiem, taču fffincese neviena neizraudzījās.

—    Vai ir vēl kāds, kas nav gājis garām princeses logiem? — ķēniņš vaicāja pils sardzes vīriem.

—    Vienīgi nabadzīgais taurētājs nav gājis, — sardzes vīri: atbildēja.

Ķēniņš ataicināja taurētāju pie sevis un vaicāja:

—    Kāpēc tu nerādījies princesei?

Jauneklis atbildēja:

—    Princeses acu priekšā gāja visdižciltīgākie un bagātākieprecinieki, bet viņa tos visus atraidīja. Es esmu tikai nabaga taurētājs, tāpēc neuzdrošinājos ar prinčiem un karaļdēliem sacensties.

'Tomēr ķēniņš negribēja ne dzirdēt šādus iebildumus un lika taurētājam iet gar princeses logiem. Kad viņš gāja garām, princese nometa pie viņa kājām ziedu.

Četrdesmit dienas un četrdesmit naktis dzēra taurētāja un. princeses kāzas. Un jaunais pāris pēc tam dzīvoja ilgu un laimīgu mūžu.

ZIRGU PUISIS UN PRINCESE

Vecos laikos kādā valsti valdīja varens šahs. Šim šaham .bija meita, tikai ļoti izlutināta: no mazākās vēja pūsmiņas viņa .saaukstējās un slimoja.

Reiz princese savārga tik dikti, ka pat no saldās halvas atteicās. Viņu dziedināja galma dziednieki, tomēr princesei kļuva vēl sliktāk. Pienāca diena, kad princese vairs nespēja ne galvu pacelt no spilvena. Tad šahs sūtīja saucējus, lai tie izziņo pa visu valsti šādu vēsti: kas princesi izdziedinās, tam šahs viņu atdos par sievu.

Atradās pulka gribētāju, kuri vēlējās apņemt princesi par sievu, tikai neviens nespēja viņu izdziedināt.

Tad pie šaha atnaca jauns zirgu puisis, kas kopa viņa auļotājus. Šahs paskatījās uz savu zirgu puisi un nodomāja: «Vai tad nu viņš, prasts zirgu puisis, pratīs izdziedināt manu meitu?» Bet neko darīt — piekrita.

Zirgu puisis ienāca princeses istabā un visus pārējos palūdza iziet laukā. Viņš atvēra logu, kas izgāja uz dārza pusi, ..aiznesa princesi pie loga un vēlēja viņai saskaitīt putniņus, kas lēkāja pa koku zariem. Princese tik aizrautīgi lūkojās pa logu, ka aizmirsa savu slimību. Otrā dienā viņi sāka skaitīt kokus, trešajā — koku lapas. Piektajā dienā zirgu puisis izveda princesi ārā dārzā, bet pēc nedēļas viņa kļuva pavisam vesela.

Šahs tapa priecīgs, tikai žēl bija atdot savu meitu vienkāršam zirgu puisim par sievu. Viņš sasauca vezīrus. Labās rokas vezīrs bija godīgs un taisnīgs vīrs. Viņš sacīja:

—     O, valdniek, ja jūs neturēsit vārdu, ļaudis jūs vairs necienīs!

Kreisās rokas vezīrs bija ļauns un nenovīdīgs. Viņš sacīja:

—   O, valdniek, jūsu vārdi bija domāti tikai ievērojamiem un bagātiem pavalstniekiem! Zirgu puisis ir jūsu kalps — padzeniet viņu!

Šaham bija pa prātam kreisās rokas vezīra vārdi, un viņš lika zirgu puisi padzīt — aizvest tik tālu, lai viņš neatgrieztos -atpakaļ.

Kalpi aizveda zirgu puisi tuksnesī.

Viņš sēd tuksnesī smilšu paugura malā un domā: kāpēc viņu tā sodījuši? Vai par to, ka princesi izglābis no nāves?

Pēkšņi paugura galā notupās trīs dūjas un pārvērtās par trim brīnumdaiļām jaunavām.

—   Cilvēki ir lieli muļķi, — sacīja pirmā jaunava. — Es zinu lauku, kūr ik gadus sēj kviešus. Un katru reizi tie neuzdīgst, tāpēc ka tai vietā aprakti septiņi māla podi ar sudrabu. Bet ļaudīm neienāk prātā tos atrakt.

—   Cilvēki ir lieli muļķi, — sacīja otrā jaunava. — Es zinu kādu kišlaku, kur tieši uz ielas guļ vecs katls. Ļaudis katru dienu iet tam garām, met iekšā atkritumus un neredz, ka šis katls ir no tīra zelta.

—   Cilvēki ir lieli muļķi, — sacīja trešā jaunava. — Es zinu upi, kuras krastā guļ beigta zivs. Ļaudis iet un nāk uz upi, redz šo zivi, taču neiedomājas, ka tās vēderā ir trīs pērles.

Pateikušas šos vārdus, jaunavas atkal pārvērtās par dūjām un aizlidoja. Bet zirgu puisis piecēlās un devās uz priekšu, kur acis rāda. Viņš gāja, gāja, brizdams pāri smilšu pauguriem, līdz nonāca tuksneša malā, kur vīdēja sašķiebusies mājiņa.

Pagalmā puisi saņēma vecenīte un piedāvāja, lai viņš paliekot dzīvot pie viņas: būšot dēla vietā, bet viņa tam aizstāšot māti.

Tā abi sāka dzīvot bez bēdām, un zirgu puisis jau sāka aizmirst pieredzētās likstas.

Kādu reizi viņš pamodās nakts vidū un izgāja pagalmā. Pēkšņi viss kļuva tik gaišs kā dienā. Zirgu puisis palūkojās debesīs un tur ieraudzīja spīdam divus mēnestiņus.

No rīta viņš redzēto brīnumu izstāstīja vecenītei, un viņa šo brīnumu iztulkoja kā puiša likteņa zīmi: tāpat kā divi jauni mēnestiņi, arī viņa un šaha meitas sirds tiecoties viena pēc otras.

Tad zirgu puisis pierunāja savu audžumāti aiziet pie šaha un lūgt viņa meitas roku. Vecenīte izbijās, tomēr audžudēla laimes dēļ devās ceļā. Ilgu vai neilgu laiku viņa gāja, kas zināspateikt, līdz pēdīgi ieradās šaha pilī.

—    Kas tu tāda esi, sieviete? — šahs vaicāja.

—   O, pasaules valdniek! — vecā sieviņa pazemīgi ierunājās. — Neliec mani sodīt ar nāvi, liec apžēlot!

Un izstāstīja šaham par bijušo zirgu puisi, kurš sadomājis precēt viņa meitu.

Šahs sadusmojās un jau gribēja nabaga sieviņu padzīt no pils. Taču labās rokas vezīrs sacīja:

—   O, valdniek, kālab viņu raidīt projām? Lūgt meitenes roku nav nekas nosodāms. Galvenais, lai jauneklis būtu princesei pa prātam un sirdij tikams.

Bet kreisās rokas vezīrs iebilda:

—    O, manu šah! Par līgavu pienākas izpirkšanas maksa. Tā jānosaka tik liela, cik vērta mūsu valdnieka meita.

Šaham patika kreisās rokas vezīra padoms. Viņš pavēlēja, lai zirgu puisis uzcel pili, apkārt pilij ierīko dārzu, dārzā — strūklaku, kur ūdenī peldētu zelta zivtiņas.

To dzirdēdama, sieviņa ieraudājās un devās mājās. Nē, nedabūt viņas audžudēlam skaisto princesi!

Pārnākusi viņa pastāstīja zirgu puisim, kāda ir šaha pavēle. Bet jauneklis, viņai par lielu brīnumu, nemaz nenokara degunu.

—    Visu izdarīšu, kā šajļs pieteicis! — viņš sacīja un tūlit •devās tālā ceļā.

Ilgi vecenītei nācās gaidīt savu audžudēlu. Bet tad kādu dienu viņas mājā iegriezās kamieļu karavāna, kuru vadīja audžudēls. Septiņi kamieļi nesa lielus māla podus ar sudrabu, astotais — smago katlu no tīra zelta, bet devītais gāja vieglu soli. Šim kamielim mugurā sēdēja pats audžudēls, vezdams trīs pērles, dārgākas par visiem citiem dārgumiem. Vecenīte gan priecājās, gan sērojās, jo tagadiņ viņa atkal paliks viena.

—    Kad biju nabags, jūs mani, māmuliņ, sasildījāt ar savu sirds siltumu, — zirgu puisis sacīja. — Bet tagad, kad esmu ticis bagāts, es jūs vienu nepametīšu.

—    Kazi, princese mani padzīs, dēliņ, — vecenīte sacīja.

—    Ja līgava mani mīl, tad viņa iemīlēs arī jūs, māmuliņ, — atbildēja zirgu puisis.

Nepagāja ilgs laiks, un visur — pa tuvām un tālām zemēm — izplatījās vēsts par neredzēti skaisto pili, ko savai līgavai uzcēlis bijušais šaha zirgu puisis. No visām pasaules malām sāka ierasties viesi, lai piedalītos zirgu puiša un princeses kāzās un savām acīm redzētu šo pili. Nekur virs zemes vēl nebija bijušas tik līksmas kāzu dzīres. Pie galda goda vietā pa labai rokai no līgavaiņa sēdēja vecenīte — viņa audžumāte.

Pēc šaha nāves valsts valdīšanu pārņēma viņa bijušais zirgu puisis. Labās rokas vezīru viņš paturēja, bet kreisās rokas vezīru padzina. Un visas valsts lietas izšķīra godīgi un taisnīgi.

BAHADIRS UN DONO

Vecos laikos dzīvoja kāds nabadzīgs vīrs ar sievu. Viņiem bija dēls, vārdā Bahadirs, gudrs, labsirdīgs un skaists jauneklis.

Kādā tveicīgā vasaras dienā viņš satika uz ceļa vecu vīru» kas salīcis nesa smagu nastu. Bahadirs tūliņ piesteidzās klāt un palīdzēja aiznest nesamo līdz mājam. Vecais vīrs, aizkustināts par jaunekļa uzmanību, izvilka no azotes gredzenu un teica:

—   Atdod to saviem vecākiem, kas tevi uzaudzinājuši!

Kad Bahadirs pārnesa gredzenu mājās, vecāki pabrīnījās par tik dārgu dāvanu un nolēma to noglabāt drošā vietā.

Nakti Bahadiram nenāca miegs. Viņš klusiņām paņēma gredzenu un sāka to apbrīnot mēnessgaisma. Pēkšņi tikpat kā spogulī ieraudzīja skaistu pili ziedoša dārza vidū. Bahadirs ielūkojās ciešāk un pamanīja brīnumdaiļu meiteni, kas sēdēja koku paēnā. Pārsteigtais jauneklis nespēja atraut acu no gredzena. Bet meitene, kā sajuzdama Bahadira skatienu, pacēla acis un pasmaidīja.

Tālā zemes malā dzīvoja labsirdīgs un taisnīgs ķēniņš Askars. Viņam bija brīnumdaiļa meita, vārdā Dono.

Reiz Dono redzēja sapnī staltu, skaistu jaunekli. Viņa šo sapni izstāstīja mātei, bet māte viņai atbildēja:

—   Tas jau, meitiņ, ir tikai sapnis, kas ātri aizmirsīsies.

Tomēr meitene sapnī redzēto jaunekli neaizmirsa un, ik

vakarus gulēt iedama, klusībā cerēja: «Ak, kaut šis jauneklis man atkal parādītos sapnī!»

Arī Bahadirs kopš tās nakts bija zaudējis sirdsmieru un bieži vienatnē raudzījās gredzenā. Kādudien viņš sacīja vecākiem:

—   Es esmu jau liels, bet nekur ārpus mūsu dzimtās vietas vi-1 neesmu bijis. Atļaujiet man paklejot pa svešām zemēm.

—   Uz kurieni tu domā iet? — vecāki izbrīnījušies vaicāja.

Bahadirs norādīja uz tālīnajiem kalniem un teica:

—   Tur, man rādās, jābūt skaistai pilij ziedoša dārza vidū…

To dzirdēdami, vecāki izbrīnījās vēl vairāk, taču neko dēlam

neiebilda. Šķiroties tēvs iznesa no mājas vecu zobenu un, pasniegdams to, sacīja:

—   Še, dēls, ņem zobenu! Tas pāriet mūsu dzimtā no tēva rokām dēla rokās un allaž ir kalpojis tikai labsirdīgiem, godīgiem un taisnīgiem vīriem.

Pēc šiem vārdiem vecāki deva dēlam savu svētību un izvadīja viņu tālā ceļā.

Pa to laiku valodas par Dono skaistumu nonāca kaimiņu hana ausīs, kuram bija pārlieku laisks un dumjš dēls. Hans sadomāja apprecināt savu dēlu ar ķēniņa meitu, lai pēcāk piesavinātos arī ķēniņa valsti.

Taču Dono, izdzirdusi par preciniekiem, strikti atsacījās kļūt par hana dēla sievu.

Bahadirs garu laiku ceļoja pa pasauli, līdz kādu rītu piegāja pie zeļošas pilsētas vārtiem. Pilsēta atradās augstu kalnu pakājē. Kad viņš iegāja pilsētā, izdzirda saucēju skaļā balsī saucam:

—    Klausieties, labie ļaudis, klausieties visi un nesakiet, ka neesat dzirdējuši! Kaimiņzemes hans, nodevējs, sadomājis ar mums karot. Visi godīgie un taisnīgie ļaudis, celieties kājās — aizstāviet mūsu pilsētu!

Bahadirs pievienojās ķēniņa karaspēkam un devās cīnīties ar nodevīgā hana karotājiem. Niknā cīniņā krita daudz karavīru, neskaitāmi stiprinieki nolika galvas. Ienaidnieks atkāpās, bet ķēniņš ar uzvaru atgriezās pilsētā. Viņš tūliņ lika atvest uz pili jauno karotāju, kurš kaujā bija izcēlies ar neredzētu drosmi.

—    Saki, stipriniek, — kas tu esi, no kurienes nāc un kādu ļaužu dēls? — ķēniņš uzrunāja Bahadiru. — Cīniņā tu izturējies drosmīgi un augstsirdīgi, tagad vari man lūgt visu, ko tikai vēlies!

Bahadirs izstāstīja ķēniņam visu, neko neslēpdams, um ķēniņš lika ataicināt savu meitu. Kad Bahadirs un Dono ieraudzīja viens otru, abi aiz prieka nezināja ko darīt.

Četrdesmit dienas un četrdesmit naktis ķēniņa pilī dzēra kāzas. Pēdējā kāzu dienā ieradās dzīrēs kaimiņzemes hans — it kā gribēdams ķēniņam piedāvāt savu draudzību un mieru. Taču patiesībā viņš ielika vīna kausos indi un kausus pasniedza ķēniņam un Bahadiram.

Ķēniņš jau grasījās kausu iztukšot, bet Bahadirs viņu apstādināja un uzrunāja hanu:

—   Tas, kurš grib pacienāt, pats pirmais nobauda cienastu un iedzer vīnu.

Taču hans vīnam nepieskārās, bet izlēja to uz paklāja. Nu ķēniņš saprata hana noluku un noskaitās. Tā kā hans bija pilī viesis, tad ķēniņš nelika viņu sodīt ar nāvi, tikai pavēlēja izdzīt pa pils vārtiem un nekad vairs neielaist pilsētā.

—   Cildenais jaunekli, tu esi ne tikai drošsirdīgs karotājs,, bet arī gudrs padomdevējs, — ķēniņš sacīja Bahadiram. — Tālab es tevi ieceļu par savu galveno palīgu.

Tā Bahadirs, būdams ķēniņa galvenais palīgs, ar savu gudroprātu, godīgumu un taisnību izpelnījās ļaužu atzinību.

NAMAKI

Kādai vecai sieviņai bija septiņas meitas — cita par citu skaistāka. Un visas čaklas kā bitītes. Māte, raudzīdamās uz. viņām, nevarēja vien nopriecāties. Katra meita mājās darīja savu darbu, vienīgi vārti bija jāver visām pēc kārtas. Mājas pagalmam bija seši vārti.

Tai vakarā bija pienākusi kārta aizvērt vārtus visjaunākajai meitai — Namaki. Arā līņāja. Zem jumta pasparnēm sāka gaudot salts vējš, un logu rūtīs sitās lietus lāses. Namaki izgāja pagalmā. Bailīgi lūkodamās apkārt, viņa sāka taisīt vārtus ciet. Piecus aiztaisīja, kā nakas, bet sestajiem paguva uzlikt tikai krampīti, jo tieši tai brīdī vējš apgāza tukšu spaini, kas grabē<l;ims sāka velties pa pagalmu, un Namaki, drebēdama aiz bailēm, metās prom uz istabu.

Pusnaktī, kad visi gulēja ciešā miegā, pagalmā atskanēja I lauvēšana. Namaki pamodās. Viņa dzirdēja, ka iečīkstējās vārtiņi: tātad kāds ienāca pagalmā. Namaki piesardzīgi paskatījās <-aur logu. Vārti, kurus viņa nebija paguvusi aiztaisīt, bija līdz Kajai vaļā. Pagalma vidū kustējās kāds milzīgs, tumšs stāvs, līdzīgs Dēmonam. Pēkšņi Dēmons sarosījās un cilvēka balsī ;iizsmacis ierunājās:

—   Tas, kas neaiztaisīja vārtus, lai nāk man līdzi!

Tumšais, milzīgais stāvs sāka virzīties uz loga pusi. Namaki bez samaņas nokrita pie loga zemē. Tad Dēmons atvēra logu un, pacēlis meiteni, iebāza viņu ādas maisā.

Namaki atguva samaņu lielā, greznā istabā. Uz sliekšņa tupēja milzīgs, melns kaķis, kam kaklā šķindēja atslēgu saišķis. Kaķis raudzījās meitenē, nemirkšķinot acu. Namaki to paglaudīja. Pēkšņi kaķis ierunājās Dēmona balsī:

—    Rādās, tev patīk manā valstībā? — tas vaicāja.

Namaki aiz bailēm nespēja neko atbildēt, tāpēc Dēmons turpināja:

—   Manā valstībā ir septiņas brīnumskaistas istabas. Seko man — es tev tās visas parādīšu.

Namaki nevarēja nepaklausīt Dēmona pavēlei un devās viņam nopakaļ. Istabas bija cita par citu greznākas. Te bija redzami dārgi paklāji, milzum lielas porcelāna vāzes, visur mirdzēja zelts un briljanti.

Kad bija apskatītas piecas istabas, Dēmons sacīja:

—   Ja tu būsi rātna un paklausīga, visa šī bagātība piederēs

tev.

Namaki sadūšojās un vaicāja:

—   Bet tu vēl neesi atslēdzis un parādījis divas istabas.

Dēmons viņai atbildēja šādiem vārdiem:

—    Domas par tām tu izmet no galvas! Ja sagudrosi ieskatīties šajās istabās, es tevi pārvērtīšu par kādu pretīgu radījumu.

Reiz Dēmons aizgāja medībās. Tomēr ilgi tur nesabija. Drīz atgriezās, lai pieķertu Namaki daram ko aizliegtu. Namaki tik tiešām bija domājusi iekļūt aizliegtajās istabās. Izdzirdusi Dēmona soļus, viņa izlikās pastaigājamies pa pagalmu.

Citu reizi Dēmons ilgi palika medībās, tomēr Namaki neuzdrošinājās tuvoties šim istabām.

Dēmons atgriezās no medībām noguris. Aprija četrus ceptus aunus un iemiga ciešā miegā. Tādās reizēs viņš gulēja četrdesmit diennaktis pēc kārtas. Namaki uzmanīgi noņēma viņam no jostas atslēgu saišķi. Kazi, šo istabu noslēpums palīdzēs tikt brīvībā, nosprieda Namaki un nedzirdamiem soliem devās pie aizslēgtajām durvīm. Klāt pirmās durvis. Namaki ar drebošu sirdi ielika atslēgu slēdzenē. Durvis bez trokšņa atdarījās. Un tas, kas pavērās viņas acu priekšā, izraisīja dziļu līdzcietību. Uz grīdas gulēja skaistas meitenes. Aiz bada un skumjām viņas bija kļuvušas līdzīgas sēru vītola nokaltušajiem zariem. Meitenes pat nepacēla galvas, tikai klusi vaidēja. Tā, kas gulēja tuvāk durvīm, bēdīgi paskatījās uz Namaki.

—   Redzams, arī tu esi nolādētā Dēmona gūstekne? — viņa kuslā balsī vaicāja.

—    Es nolēmu izdibināt, kas slēpjas šajā istabā. Mēģināšu jūs, mīļās meitenes, izglābt, — aiz žēluma raudādama, atbildēja Namaki.

—    Tas nebūs tavos spēkos, — meitene iebilda. — Mūsu glābiņš slēpjas septītajā istabā. Ja tu spēsi atslēgt šo istabu, tad ieraudzīsi uz sliekšņa tupam lielu suni. No suņa nebaidies. Noņem viņam no kakla ķēdi. Tiklīdz to būsi izdarījusi, suns pārtaps par skaistu jaunekli. Jauneklis ir kādas zemes ķēniņdēls. Dēmons viņu pārvērtis par suni un ieslēdzis savā valstībā. Steidzies atbrīvot jaunekli! Viņš zinās, kas tālāk darāms.

Namaki ar skubu devās pie septītajām durvīm. Atvēra. Uz sliekšņa tupēja suns. Viņa noņēma tam ķēdi. Un negaidot nošķīda spožs zibens.'Suns pārvērtās par jaunekli. Viņš pateikdamies zemu palocījās meitenes priekšā, tad metās dziļāk istabā, kur urdza neliela strūklaka. Jauneklis iebāza roku ūdeni un kaut ko meklēja, līdz izvilka zelta zivtiņu plaukstas lielumā. Šai zivtiņai no mutes izņēma mazu stikla trauciņu, kas nebija lielāks par mazā pirkstiņa pusi. Traukā locījās melnum melna dēle. Jauneklis samiedza dēli dūrē un kopā ar Namaki steidzās uz bada izvārdzināto meiteņu istabu.

Šai laikā pamodās Dēmons. Sākumā viņš novaidējās, tad aiz niknuma iekaucās:

—   Kas uzdrošinājās mani pamodināt pirms laika? — Un» negaidot norūcās stiprāk nekā pērkons: — Atslēgas! Kas nozadzis manas atslēgas? Es zinu, tu mani nepaklausīji, Namaki? Es tevi pārvērtīšu par vardi!

To pateicis, viņš devas uz septīto istabu. Tur Dēmonam pretr stājās drošsirdīgais jauneklis. Jauneklis augstu pacēla roku ar dūrē sažņaugto dēli.

—   Ja tu paspersi kaut vienu soli, — jauneklis sacīja, noblisinājis acis, — tepat uz vietas arī paliksi!

Dēmons ievaidējās.

—   Tu mani esi uzvarējis, — viņš norūca un sabruka uz marmora grīdas. — Vari lūgt, ko tikai vēlies.

—   Palaid vaļā visas meitenes! Un lai viņas tai pašā mirklī atrastos savās mājās! Reizē atdod viņām arī agrāko jaunību; un skaistumu!

Dēmons visu izdarīja tā, kā lika jauneklis.

—   Tagad atstāj manu pili, — Dēmons vaidēdams norūca.

—    Ja es atstāšu pili, tu no jauna ļaudīm darīsi ļaunu, — jauneklis sacīja. — Nē, nelādētais Dēmon, tev uz mūžīgiem laikiem jāpazūd no pasaules!

To pateicis, jauneklis nospieda nožēlojamo dēli, kurā bija paslēpta Dēmona nelietīgā sirds. Nogranda drausmīgs pērkons.. Debesīs uzplaiksnījās tāda kā ugunsgrēka atblāzma, un Dēmons saira melnos putekļos. Šos putekļus aizrāva vējš, kaspēkšņi bija iebrāzies pa vaļējām pils durvīm. Tā arī Dēmons, nozuda no pasaules uz visiem laikiem.

Namaki pavaicāja daiļajam jauneklim, kā viņš nonācis Dēmona gūstā. Jauneklis izstāstīja, ka sapnī redzējis brīnumdaiļu. meiteni, kuru bija nolaupījis briesmīgais Dēmons. Lai meiteni atsvabinātu, viņš devies uz Dēmona mitekli. Taču Dēmonsiemānījis viņu lamatās un pārvērtis par suni.

Tad Namaki izstāstīja jauneklim visu par sevi. Pēc tam abi devās uz valsti, kur jaunekli gaidīja vecāki. Arī tēvs un māte dabūja dzirdēt par dēla neparastajiem piedzīvojumiem. Un vecāki, uzzinājuši par Namaki drosmi, viņu no sirds iemīlēja.

Sarikoja kāzas. Kāzās ieradās Namaki māte un visas sešas māsas.

Citu reizi Dēmons ilgi palika medībās, tomēr Namaki neuzdrošinājās tuvoties šim istabam.

Dēmons atgriezās no medībām noguris. Aprija četrus ceptus aunus un iemiga ciešā miegā. Tādās reizēs viņš gulēja četrdesmit diennaktis pēc kārtas. Namaki uzmanīgi noņēma viņam no jostas atslēgu saišķi. Kazi, šo istabu noslēpums palīdzēs tikt brīvībā, nosprieda Namaki un nedzirdamiem soļiem devās pie aizslēgtajām durvīm. Klāt pirmās durvis. Namaki ar drebošu sirdi ielika atslēgu slēdzenē. Durvis bez trokšņa atdarījās. Un tas, kas pavērās viņas acu priekšā, izraisīja dziļu līdzcietību. Uz grīdas gulēja skaistas meitenes. Aiz bada un skumjām viņas bija kļuvušas līdzīgas sēru vītola nokaltušajiem zariem. Meitenes pat nepacēla galvas, tikai klusi vaidēja. Tā, kas gulēja tuvāk durvīm, bēdīgi paskatījās uz Namaki.

—   Redzams, arī tu esi nolādētā Dēmona gūstekne? — viņa kuslā balsī vaicāja.

—    Es nolēmu izdibināt, kas slēpjas šajā istabā. Mēģināšu jūs, mīļās meitenes, izglābt, — aiz žēluma raudādama, atbildēja Namaki.

—    Tas nebūs tavos spēkos, — meitene iebilda. — Mūsu glābiņš slēpjas septītajā istabā. Ja tu spēsi atslēgt šo istabu, tad ieraudzīsi uz sliekšņa tupam lielu suni. No suņa nebaidies. Noņem viņam no kakla ķēdi. Tiklīdz to būsi izdarījusi, suns pārtaps par skaistu jaunekli. Jauneklis ir kādas zemes ķēniņdēls. Dēmons viņu pārvērtis par suni un ieslēdzis savā valstībā. Steidzies atbrīvot jaunekli! Viņš zinās, kas tālāk darāms.

Namaki ar skubu devās pie septītajām durvīm. Atvēra. Uz sliekšņa tupēja suns. Viņa noņēma tam ķēdi. Un negaidot nošķīda spožs zibens. *Suns pārvērtās par jaunekli. Viņš pateikdamies zemu palocījās meitenes priekšā, tad metās dziļāk istabā, kur urdza neliela strūklaka. Jauneklis iebāza roku ūdeni un kaut ko meklēja, līdz izvilka zelta zivtiņu plaukstas lielumā. Šai zivtiņai no mutes izņēma mazu stikla trauciņu, kas nebija lielāks par mazā pirkstiņa pusi. Traukā locījās melnum melna dēle. Jauneklis samiedza dēli dūrē un kopā ar Namaki steidzās uz bada izvārdzināto meiteņu istabu.

Šai laikā pamodās Dēmons. Sākumā viņš novaidējās, tad aiz niknuma iekaucās:

—    Kas uzdrošinājās mani pamodināt pirms laika? — Ura negaidot norūcās stiprāk nekā pērkons: — Atslēgas! Kas nozadzis manas atslēgas? Es zinu, tu mani nepaklausīji, Namaki? Es tevi pārvērtīšu par vardi!

To pateicis, viņš devās uz septīto istabu. Tur Dēmonam pretr stājās drošsirdīgais jauneklis. Jauneklis augstu pacēla roku ar dūrē sažņaugto dēli.

—   Ja tu paspersi kaut vienu soli, — jauneklis sacīja, noblisinājis acis, — tepat uz vietas arī paliksi!

Dēmons ievaidējās.

—   Tu mani esi uzvarējis, — viņš norūca un sabruka uz marmora grīdas. — Vari lūgt, ko tikai vēlies.

—    Palaid vaļā visas meitenes! Un lai viņas tai pašā mirklī atrastos savās mājās! Reizē atdod viņām arī agrāko jaunību, un skaistumu!

Dēmons visu izdarīja tā, kā lika jauneklis.

—   Tagad atstāj manu pili, — Dēmons vaidēdams norūca.

—    Ja es atstāšu pili, tu no jauna ļaudīm darīsi ļaunu, — jauneklis sacīja. — Nē, nelādētais Dēmon, tev uz mūžīgiem, laikiem jāpazūd no pasaules!

To pateicis, jauneklis nospieda nožēlojamo dēli, kurā bija paslēpta Dēmona nelietīgā sirds. Nogranda drausmīgs pērkons. Debesīs uzplaiksnījās tāda kā ugunsgrēka atblāzma, un Dēmons saira melnos putekļos. Šos putekļus aizrāva vējš, kas pēkšņi bija iebrāzies pa vaļējām pils durvīm. Tā arī Dēmons, nozuda no pasaules uz visiem laikiem.

Namaki pavaicāja daiļajam jauneklim, kā viņš nonācis Dēmona gūstā. Jauneklis izstāstīja, ka sapnī redzējis brīnumdaiļu meiteni, kuru bija nolaupījis briesmīgais Dēmons. Lai meiteni atsvabinātu, viņš devies uz Dēmona mitekli. Taču Dēmons iemānījis viņu lamatās un pārvērtis par suni.

Tad Namaki izstāstīja jauneklim visu par sevi. Pēc tam abi devās uz valsti, kur jaunekli gaidīja vecāki. Arī tēvs un māte dabūja dzirdēt par dēla neparastajiem piedzīvojumiem. Un vecāki, uzzinājuši par Namaki drosmi, viņu no sirds iemīlēja.

Sarīkoja kāzas. Kāzās ieradās Namaki māte un visas sešas māsas.

ĶĒNIŅŠ UN GUDRAIS SIRMGALVIS

Vecos laikos dzīvoja viens ķēniņš. Kādā ziemas diena viņš 1<opā ar savu vezīru un tuvu stāvošām personām devās izjādē. Upes krastā ķēniņš ieraudzīja sēžam vecu vīru un āliņģī ķeram zivis. Viņš sirmgalvim jautāja:

—    Ei, tēvs! Vai tad tev triju no četriem bija par maz, ja ziemā zivis ķer?

—    Triju no četriem būtu pietiekami, tikai trīsdesmit divi pārlieku daudz prasa, — atbildēja sirmgalvis.

Vezīrs, neko nesapratis, tik dikti izbrīnījās, ka ieplēta muti.

Ķēniņš ar sirmgalvi sarunajās tālāk.

—   Tādā gadījumā es tuvākajā laikā tev aizsūtīšu zosi. Vai pratīsi to noplucināt?

Sirmgalvis atbildēja, ka pratīšot labāk par labu.

Pēc medībām vezīrs uzrunāja ķēniņu:

—   Manu valdniek, atļaujiet jums ko vaicāt?

Ķēniņš visžēlīgi atļāva. Tad vezīrs ķēniņam pavaicāja, par ko īsti viņš runājis ar veco vīru.

Ķēniņš tapa pikts.

—   Redzams, veltīgi tevi iecēluši par vezīru. Dodu tev trīs dienas. Ja tu pa šo laiku nespēsi izlobīt, par ko es ar veco vīru runāju, tev galva noripos no pleciem.

To pateicis, ķēniņš izraidīja vezīru no pils.

Divas dienas vezīrs izvaicāja pulka cilvēku, tomēr neviens nespēja ķēniņa sarunu izskaidrot.

Trešajā dienā, drebēdams par savu dzīvību, vezīrs ieradās pie sirmgalvja. Vecais vīrs ar godu saņēma viesi. Vezīrs vaicāja:

—    Klausies, vecais, — ko nozīmēja tava un ķēniņa savādā saruna?

—    Cienījamo vezīr, es nedrīkstu atbildēt uz jūsu jautājumu. Ja atbildēšu, būšu noziedzies ķēniņa priekšā, — sirmgalvis atbildēja.

Vezīrs visādi mēģināja pierunāt veco vīru, taču neizdevās. Tad solīja atdot pusi savas bagātības. Tomēr vecais nebija ar mieru. Vezīrs gan draudēja, gan lūgšus lūdzās. Pēdīgi sirmgalvis piekāpās un sacīja:

—   Ja atdosiet visu savu bagātību, tad pateikšu.

Vezīram nekas cits neatlika.

—    Augsti godājamais vezīr, — sirmgalvis iesāka, — ķēniņai vārdi par trim no četriem nozīmē, ka gada ir četri gadalaiki.. Un tā valdnieks man vaicāja, kālab es pavasarī, vasarā un rudenī nestrādāju sviedriem vaigā, lai ziemā varētu atpūsties. Un es atbildēju, ka trīsdesmit divi daudz prasa, tas nozīmē — trīsdesmit divi zobi. Mūsu sarunas laikā jūs bijāt pārlieku izbrīnījies. Ķēniņš to ievēroja. Pamājis uz jūsu pusi, viņš sacīja, ka atsūtīšot man zosi, un vēl vaicāja, vai es to pratīšot noplucināt. Es atbildēju, ka pratīšu labāk par labu. Šī zoss esat jūs. Atnācāt pie manis, lai uzzinātu, par ko tikām runājuši, un tāpēc atdevāt visu savu bagātību.

Vezīrs, to dzirdot, uztraucās ne pa jokam. Aizgāja pie ķēniņa un pavēstīja viņam, kā jāsaprot noslēpumainā saruna.

Ķēniņš tomēr viņu padzina, bet par savu vezīru iecēla veco zvejnieku.

PIE KURAS MĀJAS VĀRTIEM KLAUDZINĀT

Senos laikos kādā tālā zemē dzīvoja jauns puisis, vārdā Holmats. Viņš rāmi dzīvoja savā ciemā un ārpus mājas vēl. nebija kāju spēris. Bet tad. viņam sagribējās pasauli apskatīt un redzēt, kā citur ļaudis dzīvo.

Puisis ielika ādas maisā plāceņus, apsegloja zirgu, apsēja ap vidukli jostas lakatu, uzlēca seglos un aizjāja prom — pasaulē.

Holmats jāj un par visu priecājas: par zaļo zāli, par spožo sauli, par cīruli, kas lirina augstu debesīs, par ķirzaciņu, kas aizmūk zirgam no pakavu apakšas. Viņš redz, kā pundurlapsas. rej uz saviem rudajiem lapsēniem, kā kobra, pieplakusi pie krūma, izliekas par zaru, ka gandrīz to nevar pamanīt.

Viņš jāj un jāj, bet ceļš ved aizvien tālāk — ne galu tam saredzēt. Jau saule sāk sliekties uz vakaru — un saules apmirdzētā stepe metas mēļa. Vēl brītiņš, un zemi ietin tumsa. Tā'hima sāk gaudot un kaukt šakāļi. Holmatam kļuva bail vienam plašajā stepē uz vientuļā ceļa. Negaidot viņš priekšā pamanija spožu uguntiņu.

Holmats pagrieza zirgu uz to pusi. Jo tuvāk viņš jāja, jo uguntiņa dega spožāk un liesmas cēlās augstāk. Viņš piejāja pavisam klāt un redz: klaja pagalma vidū kuras zemes pavards, virs uguns karājas liels katls. Ap pavardu sēž trīs cilvēki — vecs vīrs, veca sieva un viņu meita.

—   Nāciet, dēliņ, sēdieties tik klāt! — Holmatu uzaicina sieva.

—    Ļaujiet tak viņam nokāpt no zirga! — ierunājas vīrs.

—    Lai tik nāk ar visu zirgu! — smiedamās saka meita.

Holmats pasmaidīja un nokāpa no zirga. Visi apsēdās pie

vakariņu galda un strēba viru, kas vārījās katlā. Kad vakariņas bija ieturētas un sāka posties uz naktsguļu, Holmats vecajam vīram vaicāja:

—   Jūs mani laipni uzņēmāt, pacienājāt, pat nepavaicājuši manu vārdu. Kāpēc?

—    Tāpēc, ka pie mums godā šāds viesmīlības likums, — atbildēja vecais vīrs.

—    Bet, ja nu es, tētiņ, izrādītos ļauns cilvēks?

—    Ļauns cilvēks neapstatos pie nabaga ļaužu mitekļa. Liecies tik, dēliņ, uz auss un guli mierīgs!

Otrā rītā, gaismiņai svīstot, labie ļaudis Holmatu izvadīja tālākā ceļā un ielika tam ādas maisā ēdamo līdzi. Viņš gribēja no tā atteikties, jo vakarā būs atradis jaunas naktsmājas, tomēr neuzdrošinājās aizvainot labos cilvēkus.

Saule atkal aizslīdēja aiz stepes pamales, pār zemi nolaidās nakts. Tumsā iegaudojās šakāļi, tālumā iekaucās vilki. Holmatam kļuva bail vienam stepē uz vientuļā ceļa. Negaidot viņš priekšā pamanīja blāvu uguntiņu. Priecīgs pagrieza zirgu uz to pusi.

Kad piejāja tuvāk, ieraudzīja, ka pagalmam apkārt uzcelts žogs un vārtiņi aizbultēti. Holmats pieklaudzināja pie vārtiņiem, taču saimnieki tūliņ vaļā vis nevēra, bet bargi noprasīja: kas viņš tāds esot, no kurienes un kāpēc devies tik tālā ceļā?

—   Labie ļaudis, neliedziet naktsmājas! — Holmats lūdzās. — Es zemē noklāšu savu zirga segu, pagalvī palikšu seglus, un ēdamais man ir pašam — ādas somā.

Saimnieki atvēra vārtiņus, ielaida Holmatu pagalmā. No pavarda plūda garšīga plova smarža, taču Holmatu nelūdza pie vakariņu galda. Otrā dienā mazā gaismiņā viņu izvadīja pa vārtiņiem, neiedevuši ceļam pat plāceņa gabaliņa.

Spoži spīdēja stepē saule, zaļoja zāle. Augstu debesīs lirināja cīrulis. Irbe sauca kopā savus nepaklausīgos cālīšus, kobra, pieplakusi pie krūma, atgādināja zaru. Holmats ceļā redzēja daudz interesanta un pat sarūgtinājums pagaisa.

Tad saule atkal pazuda aiz apvāršņa, sabiezēja krēsla un iestājās nakts. Stepē iegaudojās vilki.

Holmats pa tumsu piejāja pie lielas mājas, kam apkārt slējās augsts un ciešs žogs, bet varenie koka vārti bija aizslēgti ar atslēgu. Viņš krietnu laiku klaudzināja pie vārtiem, līdz pēdīgi viņpus žoga pagalmā atsaucās saimnieka balss:

—   Ko tur nelabais attriecis?

—    Saimniek, ielaidiet pārnakšņot!

—   Vari pārnakšņot turpat uz ceļa!

—    Bail — vilki gaudo!

—   Ja bail no vilkiem, tupi mājās!

—   Es noklāšu zemē sava zirga segu, pagalvī palikšu…

—   Nu re, un guli vesels aiz vārtiem! — noteica saimnieks otrpus žoga un tālākās runās vairs neielaidās.

Te Holmatam bailes kā ar roku atņēma. Viņš nosprieda, ka labāk nakti pārlaist stepē pie ugunskura nekā bagātās mājās pie cietsirdīgiem cilvēkiem.

Holmats skali iedziedājās, palaida savu zirgu rikšos un drīz tālumā pamanīja spožu uguntiņu…

Tas arī viss, ko piedzīvojis vecos laikos tālajā ceļā jaunais puisis, vārdā Holmats.

VILTNIEKS UN ZAGLIS

Reiz pasaulē dzīvoja viltnieks un zaglis.

Kādu dienu paklīda valodas, ka kaimiņzemes hans ieslodzījis savu meitu — skaistuli Maliku vecā mūra pilī.

Zaglis un viltnieks, nepazīdami viens otru, katrs savā laikā sadomāja atbrīvot Maliku un iekarot viņas sirdi.

Viltnieks, kā jau viltnieks, ietika pilī pāri augstām jo augstām mura sienām, piemānīja četrdesmit sardzes vīrus un nostājās skaistules Malikas priekšā.

—    O, Malika, apsolies kļūt mana sieva, — sacīja viltnieks, — un es tevi atbrīvošu no ieslodzījuma!

—    Labi, — Malika šķelmīgi pasmaidīja. — Tikai vispirms tev jādabū mana tēva piekrišana.

Malika pārlauza plāceni un pusi iedeva viltniekam.

—   Ceļā apēdīsiet! — Malika sacīja un atkal pasmaidīja.

Viltnieks palocījās un devās uz pilsētu pie hana.

Tai pašā naktī vecajā pilī ieradās zaglis.

Zaglis, kā jau zaglis, zaglīgi ieslīdēja pa puspievērtām durvīm, aizlavījās garām četrdesmit nikniem sardzes vīriem un nostājās Malikas priekšā.

—    O, Malika, apsolies kļūt mana sieva, un es tevi atbrīvošu no ieslodzījuma!

—    Labi, — Malika šķelmīgi pasmaidīja. — Tikai vispirms tev jādabū mana tēva piekrišana.

L)n Malika iedeva zaglim otru pusi plāceņa.

—   Apēdīsiet, kad sagribēsies ēst.

Zaglis palocījās un devās uz pilsētu pie hana.

Tā viltnieks un zaglis gāja, gāja, līdz nonāca pie pilsētas vārtiem. Viltnieks sadomāja ieturēt brokastis un, izraudzījies ēnainu vietu, galdauta vietā noklāja zemē savu jostas lakatu. Tobrīd pienāca klāt zaglis.

Viltnieks uzaicināja viņu kopā ieturēt brokastis un izņēma no azotes pusi placeņa. Zaglis arī izņēma pusi plāceņa un nolika viltniekam priekšā.

Viltnieks izbrīnījās, arī zaglis izbrīnījās.

Viņi salika abas puses kopā, un iznāca vesels plācenis.

Viltnieks sacīja:

—   Mans plācenis ir īsts plācenis: to cepusi skaistule Malika.

—   Ko vēl neizgudrosi! — zaglis atbildēja. — Manu plāceni gan cepusi Malika pati savām rokām.

—   Tu, draugs, piekāpies, — sacīja viltnieks. — Es precēšu Maliku. Viņas dēļ esmu gatavs kājām apiet apkārt visai pasaulei!

Zaglis atbildēja:

—   Bet es esmu gatavs bez laivas pārpeldēt visas jūru jūras.

Viņi ilgi strīdējās, līdz pēdīgi izlēma: princesi Maliku precēs tas, kurš no viņiem būs veiklākais.

Viltnieks un zaglis devās uz tirgu.

Resns bajs ar tik lielu vēderu kā bungas tikko bija pārdevis divsimt aunu, saņēmis naudu un tagad to noglabāja jostas lakatā, kas bija apsiets ap vidukli.

Tad bajs iegāja audumu tirgotavā un sāka kaulēties, izvēlēdamies katūnu. Zaglis viltnieka acu priekšā izvilka bajam no lakata naudas maku un tā vietā ielika mārciņu smagu atsvaru bumbu.

Bajs pastiepa roku pēc maka, taču, tā vietā atradis atsvaru bumbu, bezmaz vai zaudēja samaņu.

Viņš iebļāvās, ievaimanājās un aizskrēja pie hana.

Hanam bajs izstāstīja, ka zaglis nozadzis viņam naudu un tās vietā ielicis atsvaru bumbu.

Hans negribēja ticēt.

—    Kur ir atsvaru bumba? — viņš vaicāja.

—    Re! — bajs sacīja, iebāza roku aiz jostas lakata un laukā izvilka — naudas maku ar visu naudu!

Izrādās, zaglis pie pašiem pils vārtiem bija paguvis izņemt atsvaru bumbu un tās vietā atlikt naudas maku.

Bajs aiz priekiem skaļi iesmējās un apmierināts diedza prom no pils.

Viņš atgriezās tai pašā tirgotavā. Un, tikko gribēja samaksāt par katūnu, skatās — atkal naudas maka vietā atsvaru bumba! No jauna diedza pie hana.

Hans pavēlēja galminiekiem:

—   Pārbaudiet paši — vai tiesa, ka nauda nozagta?

Galminieki paskatās un redz, ka naudas maks ir savā vietā. Hans noskaitās, atņēma bajam naudu un pašu lika izdzīt ar nūjām laukā pa pils vārtiem.

—    Nu, vai tagadiņ tu atzīsti manu veiklību? Atdod skaistuli Maliku man! — zaglis sacīja.

Viltnieks tikai pasmaidīja.

—    Kālab tu smaidi? — zaglis vaicāja.

—   Par taviem aplamiem vārdiem! — viltnieks atbildēja. — Vispirms paskaties, cik es būšu veikls, cepot ar hanu šašliku.

Naktī viltnieks aizveda zagli pie hana pils.

Vispirms viltnieks ar maisu, pēc tam zaglis pārrāpās pāri sētai.

Pils dārzā valdīja klusums. Vienīgi lielajā dīķī vīdēja zvaigžņu atspīdumi un ūdeni šļakstinājās balti gulbji.

Viltnieks izņēma no maisa svaigu auna gaļu, tad salauza sausus zarus un iekūra ugunskuru. No papeles nolauza dažus taisnus zariņus, sadura uz tiem auna gaļas gabaliņus un zaglim pavēlēja:

—   Tagadiņ tu cep šašljku. Hans guļ tieši pretī aiz loga. Es stāvēšu hanam blakus un teikšu, kas tev darāms. Un tu, lūdzams, visu tā arī izdari. Norunāts?

Zaglim tika bail, un viņš klusiņām sacīja:

—    Dārgais draugs, neuzsāc šādu jārīgu lietu. Es esmu ar mieru atdot tev Maliku.

Viltnieks tā nebija ar mieru.

—    Nē, ja esam iesākuši, tad jāpabeidz!

Zaglis sāka cept šašliku.

Viltnieks iegāja pilī. Te nu bija! Priekšistabā stāvēja četrdesmit sardzes vīru un, atbalstījušies pret pīķiem, visi četrdesmit cieši gulēja.

Viltnieks veikli nomainīja pīķus pret nūjām. Tad iezagās hana guļamistabā.

Desmit segās ietinies, starp pieciem spilveniem dusēja hans. Kājgalī tam sēdēja vecītis un stāstīja pasakas.

Hans snauduļoja. Brīžiem viņš pusmiegā iesaucās:

—   Stāsti pasaku!

Vecītis sāka stāstīt. Hans no jauna sāka snauduļot, arī vecītis iesnaudās.

Viltnieks sasēja vecīti, aizbāza viņam muti un piegāja pie hana.

Hans pusmiegā uzsauca:

—    Kāpēc nestāsti? Stāsti tak pasaku!

Viltnieks vecīgā balstiņā iesāka:

—    Es jums saku, o, diženais han, ka vecos laikos reiz satikās viltnieks un zaglis. Abi reizē iemīleja hana meitu.

—   Labi, stāsti tālāk! — neatvēris acu, hans miegainā balsī nomurmināja.

—   Tad nu abi saderējuši, kuram princesi precēt.

Šai brīdī viltnieks paskatās dārzā un redz, ka zaglis nemanīts zogas uz žoga pusi, bet šašliks piedeg. Un viltnieks • iekliedzās pilnā balsī:

—    Ei, vai dzirdi — apgrozi šašliku, ka nesadeg!

—    Kas par šašliku? — hans vaicāja.

—    Ek, tam nepievērsiet uzmanību! Bez šiem vārdiem pasakai pietrūktu asuma kā plovam piparu, — daudz negudrodams, atbildēja viltnieks.

—   Labi, stāsti tālāk!

Viltnieks stāstīja:

—    Zaglis un viltnieks saderēja tā: kurš kuru pārspēs izveicībā, tas apprecēs princesi. Zaglis izvilka bajam naudas maku un tā vietā ielika atsvaru bumbu. Bajs, atklājis, ka maks nozagts, aizskrēja pie hana sūdzēties. Pie pils vārtiem zaglis naudas maku atlika vietā un paņēma atsvaru bumbu. Hans noskaitās un padzina baju no pils.

Te viltnieks atkal pameta acis dārzā un iekliedzās:

—   Apgrozi šašliku, ka nesadeg!

Hans nožāvājās vēl saldāk un teica:

—   Jā, tas nolāpītais zaglis veikli apstrādāja baju!

—    Klausieties, kas notika tālāk! — sacīja viltnieks. — Nu pienāca kārta parādīt savu veiklību viltniekam. Viltnieks paņēma zagli aiz rokas un atveda viņu pils dārzā. Šeit viltnieks sadabūja auna gaļu un sagatavoja visu šašlika cepšanai. Uzticējis šašlika cepšanu zaglim, pats devās pie hana.

Te viltnieks atkal uzsauca zaglim:

—   Apgrozi šašliku, ka nesadeg!

—   Nedzirdēta pasaka, stāsti tālāk, — hans teica.

—   Viltnieks klusiņām nomainīja četrdesmit sardzes vīriem pīķus pret nūjām, pēc tam iegāja hana guļamistabā… Apgrozi šašliku, lai nesadeg!… Iegāja viltnieks hana guļamistabā, sasēja vecīti, apsēdās hanam kājgalī un iesāka stāstīt pasaku… Apgrozi šašliku, lai nesadeg!… Bet hans nebija diez cik apķērīgs un nepievērsa uzmanību, kad viltnieks sauca: «Apgrozi šašliku, lai nesadeg!» — un šašlika smarža kairināja viņam nāsis.

—    Pareizi saki, — hans vēl saldāk nožāvājās, neatvērdams acu. Redzams, šis hans bija pagalam liels muļķis. Tik daudz notikumu atgadījies, bet hans guļ kā teļš un snauduļo!

—   Jūs runājat patiesību, o, dižākais no haniem! Tikai pasakiet: kurš ir veiklāks — zaglis vai viltnieks? Kurš no viņiem uzvarējis, un kuram jāprec princese?

Hans vēl saldāk nožāvājās.

—   Ja tas tiesa, ka viltnieks ietika hana pilī un izdarīja visu, ko tu stāstīji, tad, lai paldies viņa tēvam, viņš katrā ziņā ir uzvarējis un viņam ir jaapprec princese.

To pateicis, hans aizmiga.

Viltnieks izkāpa pa logu pie zagļa.

—   Vai tu dzirdēji, ko hans teica? — viņš vaicāja.

—    Dzirdēju! Man pietiek, — nomurmināja zaglis, trīcēdams aiz bailēm. — Ejam veicīgi prom, princese pieder tev. Dārgais draugs, es jau esmu gandrīz beigts.

—   Tā nu ne. Ieturēsim vakariņas. Nevar tak ļaut šašlikam aiziet bojā.

Tomēr zaglis atsacījās ēst.

Bet viltnieks apsēdās, nesteigdamies paēda un tikai tad kopā ar zagli atstāja dārzu.

Hans pamodās līdz ar gaiļiem. Skatās: vecītis guļ sasiets. Iegāja hans otrā istabā. Četrdesmit sardzes vīri, atspiedušies pret nūjām, guļ ciešā miegā. Pie dīķa uz izplēnējušām oglēm mētājas papeles iesmi ar šašlika paliekām. Vārdu sakot, viss bija tā, kā tika stāstīts pasakā.

Hans saķēra galvu un pasauca vezīru. Kad vezīrs ieradās, viņš lika tam sameklēt viltnieku un zagli.

Hana saucējs nu staiga pa ielām un sauc:

—   Hans aicina pie sevis viltnieku un zagli.

To dzirdot, viltnieks saka zaglim:

—   Ejam pie hana.

—   Es neiešu, — zaglis atbild. — Ej viens. Es negribu, ka mani iztaisa par šašliku.

Tā viltnieks viens pats aizgāja pie hana. Hans viņu apsēdināja goda vietā un sacīja:

—   Princese Malika ir tava! Es dodu savu piekrišanu.

TRĪS TRAUKI AR ŪDENI

Senos laikos kādā zemē valdīja alkatīgs un dumjš šahs. Jo bagātāks viņš kļuva, jo bagātāks vēlējās būt. Tautu pagalam izputināja, bet viņam vēl nebija gana. Ļaudīm vairs nepalika ko ēst, taču šaham tikai viena doma prātā — kā iedzīvoties lielākā bagātībā.

Viņš domāja, domāja un izdomāja. «Kādēļ manā valstī vajadzīgi veci cilvēki?» viņš sprieda. «Vecumdienas nav vieglas dienas. Strādāt viņi vairs nespēj, bet ēst grib. Jāpadzen vecie no valsts, tad man vairāk atliks mantas.» Tā nolēmis, šahs izraidīja vecos cilvēkus no savas valsts un ierādīja tiem tuksnešainu zemi, kas sākās aiz pēdējā robežakmens.

Saha valstī dzīvoja kāds labsirdīgs vīrs. Viņš bija labsirdīgs un nabadzīgs, tāpēc ka labsirdīgie nav alkatīgi un mantu nekrāj. Šim vīram bija vecs tēvs — gudrs un augstsirdīgs cilvēks. Viņš arī dēlu bija izaudzinājis par tikpat labsirdīgu un gudru vīru.

Pienāca laiks labsirdīgajam vīram vest savu tēvu prom — aiz valsts robežām. Dēlam sāp sirds, tomēr viņš alkatīgā šaha pavēli neuzdrīkstas pārkāpt. Vecais tēvs dēlu mierina:

—   Vecumdienas, tiesa kas tiesa, nav vieglas dienas.

Abi iet, iet, līdz aiziet pie pēdējā robežakmens, aiz kura sākas tuksnešainā zeme.

Apsēžas uz akmens. Sēž un klusē pirms šķiršanās.

—   Tēvs, par ko jūs patlaban domājat? — labsirdīgais dēls vaicā.

—    Es, dēls, domāju, ko teiks mūsu dumjais šahs, kad viņu paša dēls atvedīs pie šā akmens.

—   Nu, ko tad šahs teiks, tēvs?

—   Viņš teiks: arī vecumdienas ir vieglas dienas, tikai būs jau par vēlu …

Izdzirdis šādus vārdus, labsirdīgais vīrs piecēlās, palīdzēja piecelties savam tēvam un aizveda viņu atpakaļ uz mājām. Vecais tēvs uztraucās: ja dabūs zināt šahs, visu ģimeni izdzīvos no pasaules.

—    Bet mēs jūs, tēvs, paslēpsim, — dēls atbildēja. — Ja sardzes vīri nepamanīs, arī šahs neko nedabūs zināt.

Tā viņi nu dzīvoja, slēpdami tēvu no šaha un viņa kalpu acīm. Tad tai zemē, kur valdīja alkatīgais un dumjais šahs, uznāca liels sausums. Izkalta sējumi, zvēri aizmuka, putni aizlidoja.

To redzot, šahu sagrāba bailes, ka arī viņš pats aiz slāpēm nedabū galu, tāpēc lika paziņot tautai, ka to, kurš atradīs ūdens avotu, viņš apbērs ar zeltu no galvas līdz kājām. Tomēr neviens nevarēja ūdeni atrast, jo ±*kai vecie meistari zināja, kā meklējams pazemes ūdens. Taču veco vīru valstī nebija palicis — neviena paša.

Labsirdīgais vīrs atnāk pie tēva un vaicā: ko darīt? Viņam nevis šaha, bet godīgo ļaužu esot žēl — tie varot aiziet bojā.

—    Dodies, dēls, pie šaha un saki, ka tu apņemies atrast ūdeni, — tēvs dod padomu.

—    Bet es tak to neprotu! — labsirdīgais vīrs iesaucas.

—    Es tevi, dēls, pamācīšu.

Un labsirdīgais vīrs izdarīja visu tā, kā lika tēvs. Viņš aizgāja pie šaha un sacīja, ka apņemas atrast ūdeni.

—   Vari lūgt, ko vien vēlies! Visu dabūsi! — iepriecinātais šahs sacīja. — Mani jau trešo dienu moka slāpes.

Labsirdīgais vīrs paņēma no šaha zirgu staļļa visātrāko auļotāju un aizjāja klajā laukā. Skatās: uz kalnu pusi lido putns. Viņš sāka dzīties putnam pakaļ. Auļoja, auļoja, līdz dižais auļotājs, kas traucās ātrāk par vēju, nogura un sāka klupt.

Labsirdīgais vīrs jau noskuma, ka netiks līdzi putnam, taču tieši tobrīd putns nometās uz liela akmens. Vīrs nu paslēpjas nu vēro: arī citi putni nolaižas uz ša akmens un dauza to ar knābjiem.

Labsirdīgais vīrs atjāj pie šaha un saka:

—    No kalniem tek strauts, ūdens tajā ir vēss un dzidrs, tikai tas tek apakš zemes, jo izlauzties uz āru tam traucē liels akmens. Ja akmeni nobīdītu no šīs vietas, strauts taisnā ceļā brāztos uz pilsētu.

Trīs dienas un trīs naktis ļaudis stradāja, lai atbrīvotu strautam ceļu. Un, kad ūdens sāka tecēt pa izraktajiem arikiem, šahs ataicināja pie sevis labsirdīgo vīru.

Sākumā šahs bija domājis labsirdīgo vīru apbērt ar zeltu no galvas līdz kājām, tad — iedot tik daudz zelta, cik vīrs spēs aiznest maisā, pēc tam — piebērt tam pilnu cepuri. Bet pēcāk, kad šaham kļuva pārlieku žēl savas naudas, viņš piedāvāja labsirdīgajam vīram to pagrābt tikai saujā.

—   Man zelts nemaz nav vajadzīgs, — labsirdīgais vīrs teica.

Šahs izbrīnījās. Viņš pirmo reizi redzēja cilvēku, kurš atsakās no zelta. Bet tad nobijās: varbūt šis vīrs grib kaut ko tādu, kas vērtīgāks par zeltu; varbūt viņš vēlas kļūt par šahu?

—   Jel saki — ko tu īsti gribi?! — šahs uzbļāva.

Tad labsirdīgais vīrs izstāstīja šaham par tēvu, kura padoms bija palīdzējis atrast ūdeni.

—   Valdniek, atļauj veciem cilvēkiem dzīvot mūsu valstī, — tādu lūgumu izteica labsirdīgais vīrs.

Dumjais šahs sāka domāt, un, jo ilgāk viņš domāja, jo negantāka alkatība viņu sagrāba. Šahs jau grasījās labsirdīgā vīra lūgumu noraidīt, kad tobrīd viņa istabā ienāca kalpi ar traukiem, līdz malām pilniem ar ūdeni. Aizmirsis visu pasauli, šahs klupa pie traukiem padzerties. Vispirms viņš izdzēra zelta trauku, tad — sudraba, pēc tam — vara. Viņš dzēra un dzēra, kamēr aiz alkatības pārplīsa.

Tad sapulcējās ļaudis un izlēma, ka šaha jaunajam dēlam par audzinātājiem jāieceļ labsirdīgais vīrs un viņa tēvs. Un jaunais šahs izauga tikpat gudrs kā vecais vīrs un tikpat labsirdīgs kā viņa dēls. Bet, lai jaunais valdnieks neaizmirstu, kur var novest alkatība un muļķība, viņam aizvien nopakaļ kalpi nesa trīs traukus — vara, sudraba un zelta — pildītus ar ūdeni.

PADIŠAHS UN PAPAGAILIS

Kas zinās pateikt, vai tas patiesībā noticis vai ne, tikai ļaudis stāsta, ka kādam padišaham bijis papagailis. Tas bijis ļoti jauks, vienīgi runāt neesot pratis. Tāpēc reiz padišahs saviem saucējiem licis izziņot šādu pavēli:

—    Klausieties visi, visi! Putnu audzētāji un zvēru dresētāji, klausieties valdnieka pavēli un nesakiet, ka neesat to dzirdējuši! Kurš iemācīs valdnieka papagaili runāt, to valdnieks apzeltīs no galvas līdz kājām. Bet, ja kāds uzņemsies to iemācīt un neiemācīs, tas paliks bez savas galvas un savām kājām!

Laiks nestāvēja uz vietas, taču neviens negribēja izmēģināt laimi, neviens nedomāja spert kāju uz padišaha pils pusi. Tad padišahs sadusmojās un pavēlēja ar varu vest ļaudis uz pili. Tomēr, lai kā atvestie cilvēki pūlējās, papagailis nerunāja. Bargais padišahs neko negribēja dzirdēt un nežēlīgi sodīja cilvēkus ar nāvi vai mocīja tos tumšos pagrabos.

Nespēdami paciest šādu netaisnību un cietsirdību, ļaudis pameta savus mājokļus un devās prom uz tālo stepi — uz citām valstīm.

Kādā kaimiņvalstī dzīvoja vīrs, vārdā Hatams. Šis vīrs bija gudrs un taisnīgs, izdaudzināts kā nevainīgo un apspiesto aizstāvis. Viņš atnaca uz piii pie padišaha un paziņoja, ka varot iemācīt papagaili runāt cilvēku valodā.

—   Ja tu mani piekrāpsi, — padišahs draudēja, — likšu arī tev nocirst galvu! To liec aiz auss!

—   Jūsu augstība, — sacīja Hatams, — viena galva — viena nāve. No nāves neviens vēl nav izbēdzis. Dodiet man četrdesmit dienu laika. Ja es pa šīm dienām neiemācīšu papagaili runāt, tad lai notiek jūsu griba — dariet ar mani, ko vēlaties!

Padišahs tā bija ar mieru, un Hatams aiznesa papagaili uz savu māju. Kad viņš papētīja papagaili tuvāk, tad atklāja, ka putns ir kurls.

Hatams šo papagaili pārdeva, bet tā vietā nopirka uz mata tādu pašu. Papagailis bija patrāpījies diezgan apķērīgs un drīzā laikā iegaumēja dzirdētos vārdus.

Sākumā Hatams iemācīja papagailim sacīt: «Labdien! Kā sviežas?» — un vēl: «Ja dievs gribēs, viņš jūs katrā ziņā pieņems!» Pēc tam papagailis iemācījās teikt: «Ko jūs ēdat?», «Ēdiet vairāk!», «Ja tādus redzēšu tirgū, arī es nākamreiz atnesīšu». Vēlāk papagailis iemācījās izrunāt vēl dažus teikumus: «Vai kāds no tuviniekiem jūs aprauga?», «Ja es viņu satikšu ceļā, manu pavēlniek, noteikti atsūtīšu».

Tai laikā padišahs smagi savārga. Kādā no slimības dienām izbeidzās laiks, kas bija atvēlēts papagaiļa apmācīšanai. Hatams ielika putnu vecā būrī, atnesa uz pili un nodeva to vezīram. Vezirs priecīgs aiznesa papagaili padišaham, un padišahs, lai izklaidētos, nolēma ar putnu parunāties.

—   Nu, rādi savu prasmi! — viņš papagailim pavēlēja.

Papagailis sāka atkārtot iemācīto:

—   Labdien! Kā sviežas?

—   Ak,labāk nevaicā: es savārgu, kamēr tevis nebija.

—   Ja dievs gribēs, viņš jūs katrā ziņā pieņems, — sacīja papagailis. Dzirdot tik nekaunīgus vārdus, padišahs noskaitās ne pa jokam, bet papagailis runāja vien tālāk: — Un ko jūs ēdat?

—    Edu nāves graudus! — aizkaitinātais padišahs atbildēja.

—   Labi, ēdiet vairāk. Ja tādus redzēšu tirgū, arī es nākamreiz atnesīšu!

Padišahs tapa tik nikns, ka piecēlās, lai papagaili nogalinātu. Bet, līdzko viņš atvēra būri, papagailis no jauna ierunājās:

—   Vai kāds no tuviniekiem jūs aprauga?

—   Jā! — padišahs iebļāvās. — Nāves eņģelis aprauga!

Te papagailis nopurinājās un izspurdza no būra. Uzlaidies uz palodzes, pateica pēdējos iemācītos vārdus:

—   Manu pavēlniek, nebļaujiet tik dikti. Ja es viņu satikšu ceļā, noteikti atsūtīšu!

Aplam nokaitinātais padišahs metās pie loga, lai noķertu papagaili, bet tas tobrīd pacēlās spārnos, un padišahs, stiepdamies pēc putna, nokrita lejā un nositās.

Ļaudis, uzzinājuši par šo notikumu, atveda Hatamu uz pili un iecēla viņu par padišahu. Tā tauta atbrīvojās no netaisnīgā, cietsirdīgā valdnieka, un viņu zemē sākās miera un laimes dienas.

NASIRS PLIKGALVIS

Vecos laikos Kokandas pilsētā valdīja kāds šahs. Sim šaham bija neredzēti skaista un sirdij dārga piala. Otru tik skaistu pialu ij meklēdams nesameklētu, kaut vai tūkstoš reižu pasauli pārstaigātu. Turklāt tā bija ne tikai ļoti skaista, bet tumšās naktīs arī spīdēja kā mēnestiņš.

So pialu šahs glabāja zelta lādē. Istaba, kur stāvēja lāde, lika dienu un nakti apsargāta.

Kad šahs sēdās dzert tēju, viņš sūtīja pēc pialas visuzticamāko kalpu. Kalps ar sevišķu atslēgu atslēdza zelta lādi, saudzīgi izņēma dārgo pialu un uzmanīgi to nesa šaham. Bet otrs uzticams kalps tika īpaši norīkots tējas ieliešanai dārgajā pialā.

Šahs ikreiz, kad dzēra tēju, pialu grozīja rokās un tīksminājās par tās skaistumu.

Kādudien šahs lika savam visuzticamākajam kalpam atnest dārgo pialu.

Kalps paņēma atslēgu un aizgāja. Bet, kad nāca atpakaļ, paklupa un dārgo trauku nometa uz grīdas. Piala saplīsa neskaitāmās sīkās drumstalās.

Kalps tā baidījās no šaha dusmām, ka aizbēga no pils.

Šahs gaida atgriežamies kalpu ar pialu, bet tas kā nerādās, tā nerādās. Šaham apnika gaidīt. Viņš aizsūtīja pēc šī kalpa otru kalpu. Tas aizgāja un arī neatgriezās. Tad šahs aizsūtīja pēc kalpiem savu vezīru. Vezīrs aizgāja un ieraudzīja: uz grīdas mētājas sīksīkas pialas lauskas.

—   Tad, re, kas par lietu! — teica vezīrs. — Skaidrs, kālab ikalpi neatgriezās. Viņi pialu saplēsuši un pēc tam aizbēguši, baidīdamies šaha dusmu. Protams, ja viņi nebūtu aizbēguši, šahs tos tūliņ būtu licis sodīt ar nāvi.

Vezīrs uzlasīja no grīdas dārgās pialas lauskas savā halāta stērbelē un devās pie šaha.

—     Manu padišah, neņemiet ļaunā, — viņš sacīja, — notikusi liela nelaime.

—    Kāda nelaime? Saki ātrāk! — šahs iesaucās.

Vezīrs atbildēja:

—   Ja būsit pret mani žēlīgs, tūliņ pateikšu.

—   Būšu žēlīgs, saki! — šahs apsolīja. — Nu, saki!

—    Kungs, jūsu mīļākā piala saplīsusi. Kalps nobijies jūsu dusmu un aizbēdzis. Arī otrais kalps, ko aizsūtījāt pirmajam pakaļ, tāpat nobijies un aizbēdzis. Rau, te ir viss, kas palicis pāri no jūsu mīļākās pialas.

To teikdams, vezlrs pasniedza šaham saplēstā trauka lauskas.

Aiz bēdām šahs vairākas dienas neko neēda, novājēja, pēdīgi savārga tiktāl, ka ielikās slimības gultā. Nogulēja četrdesmit dienas un četrdesmit naktis un tikai tad atguva sajēgu. Viņš pavēlēja atsaukt uz pili visus Kokandas podniekus. Kad podnieki bija ieradušies, viņu priekšā iznāca šahs un sacīja:

—   Vadzi, podnieki! Man bija visskaistākā piala visā pasaulē, bet tā nu ir saplēsta. Ja kāds no jums to salabos tik labi, ka tā atgūs savu agrāko izskatu, došu viņam visu, ko sirds vēlēsies. Bet, ja viņš manas cerības neattaisnos, likšu nocirst galvu un viņa mantu paņemšu kroņa īpašumā. Izlerniet paši, kam šo darbu uzticēt.

Podnieki apspriedās un lūdza viņiem atvēlēt četrdesmit dienas laika. Tad paņēma pialas lauskas un aizgāja.

Četrdesmit dienas podnieki pūlējās, visādi izmēģinājās, tomēr nespēja salabot pialu tik labi, lai tā atgūtu savu agrāko izskatu.

Šahs pavēlēja visus podniekus sodīt ar nāvi.

Tad atveda pie šaha podniekus no citām pilsētām. Arī tie nespēja salabot pialu. Šahu sagrāba tik trakas dusmas, ka viņš lika arī šiem podniekiem nocirst galvas.

Pēc tam viņš sasauca kopā tautu un vaicāja:

—   Vai ir vēl kaut kur palikuši podnieki?

Kāds vīrs iznāca no puļa un teica:

—    Jūsu augstība, es zinu kišlaku, kur dzīvo četrdesmit podnieku. Tikai viņi nav sevišķi labi sava amata meistari. Jūs pats , zināt, ka pat vislabākie un slavenākie meistari nespēja salabot jūsu pialu. Tad nu uz šiem podniekiem nekādas lielās cerības 5 nelieciet.

Tomēr šahs pavēlēja atvest šos podniekus.

Šaha kalpi devās uz kišlaku un ar varu atveda podniekus uz pili.

šahs parādīja viņiem saplēsto pialu.

—   Re, skatieties, — viņš sacīja, — ja spējat salabot šo pialu — labojiet, ja nespējat — es piespiedīšu jūs to darīt.

Dzirdot šādus vārdus, podnieki rokas vien noplātīja.

—   Mēs savu mūžu neesam tādu darbu darījuši, — viņi atrunājās.

Šahs iedegās dusmās un pavēlēja:

—   Labojiet, citādi likšu nocirst jums galvas! Dodu četrdesmit dienas laika.

Redzēdami, ka ar godu vaļā netiks, podnieki zemu palocījās un teica:

—    Labs ir, pamēģināsim.

Paņēma lauskas un devās uz savu kišlaku.

Iet un savā starpā pārrunā:

—   Jā šahs ar slaveniem podniekiem tā izdarījās, kas tad mūs sagaida?

Atgriezušies mājās, podnieki sanāca kopā apspriesties, taču, lai kā lauzīja galvas, neko nespēja izgudrot.

Vienam no četrdesmit podniekiem bija māceklis, vārdā Nasirs Plikgalvis. Izdzirdis podniekus strīdamies, viņš pienāk klāt un vaicā:

—   Vadzi, meistari, kas jūs satrauc, kālab tā strīdaties?

Meistari viņam atbild:

•— Kas tev par daļu! Dari savu darāmo — roc mālu!

Viņi mācekli sabāra un padzina.

Pagāja deviņas dienas. Redzēdams, ka meistari rāda skābus ģīmjus un par kaut ko sačukstas, Nasirs nenocietās un apvaicājās:

—    Brīnums, kas ar jums noticis? Kāds nelabais jūs dīda, ka aizvien vēl strīdaties pa tukšo, pat ēst esat aizmirsuši. Kālab to turat no manis noslēpumā? Varbūt es kaut kā varētu palīdzēt.

Tomēr podnieki Nasirā ij klausīties negribēja.

—   Tā tik vēl trūka, lai tu bāztu savu degunu mūsu darīšanās! Pazūdi, iekāms neesi dabūjis ar koku pa muguru!

Negaidot kāds no vecajiem podniekiem ierunājās:

—    Pag, pag, vīri, katram jau ir sava galva uz pleciem. Plikgalvis tak ir podniekmāceklis. Kālab tad Viņu mēs raidām prom,

ja viņš grib mums palīdzēt? Mēs, ače, jau deviņas dienas lauzām galvas, bet neko nespējam izdomāt. Kas ir, izstāstīsim viņam savu bēdu un paskatīsimies: varbūt viņš var dot labu padomu.

Tad kāds podnieks uzrunāja Nasiru:

—   Nu, Plikgalvi, klausies, kas par lietu. Mēs bijām aizvesti pie šaha. Viņš mums iedeva pialas lauskas un pieteica: «Ja spējat salabot šo pialu — labojiet, ja nespējat — es piespiedīšu jūs to darīt.» Nācās ķerties pie darba. Šahs jau pazudinājis daudzus podniekus šās pialas dēļ. Nu pienākusi mūsu kārta. Kā lai salīmē šo pialu — netiekam, gudri. Ne tikai četrdesmit dienās, bet arī četrdesmit gadoe mēs to neizdarītu.

Noklausījies Nasirs teica:

—   Ja tik vien tās bēdas, tad es varu palīdzēt.

Četrdesmit podnieki pārsteigti vaicāja:

—   Vai tu taisnību saki? Klāj vaļā: kā tu to izdarīsi?

—   Lūk, tā, — Nasirs sacīja. — Kad pēc četrdesmit dienām atnāks šaha kalpi, jūs viņiem sakiet: «Šā Plikgalvja tēvs bija slavens podniekmeistars. Kad šo reti skaisto pialu gatavoja, viņš arī tur pielika savu ?oku. Plikgalvis daudz ko iemācījās no sava tēva un tagadiņ grib pats izmēģināt, vai nevar šo dārgo pialu salabot.»

Viens no podniekiem priecīgs iesaucās:

—   Labi, mums nekas nav pretim! Tikai tu, Plikgalvi, zini: ja pialu nespēsi salīmēt, šahs tevi sodīs ar nāvi.

Aizritēja četrdesmit dienas. Kišlakā ieradās šaha kalpi. Viņi saaicināja kopā visus podniekus.

—    Kas ir, vai salabojāt pialu? — šaha sūtņi vaicāja.

Viens no podniekiem tad atbildēja:

—   Godājamie šaha kalpi, izrādās, šo pialu kopā ar citiem meistariem gatavojis mūsu Plikgalvja tēvs. Un toreiz viņš teicis, ka izgatavoto pialu neviens cits nespēšot salabot kā tikai viņš pats. Re, kāds meistars viņš bijis! Bet jāteic, ka Plikgalvis arī nav zemē metams. Viņš mūs izmācījis par podniekiem.

Šaha kalpi vaicāja:

—    Nu, Plikgalvi, vai salabosi pialu?

—    Salabošu, — Plikgalvis atbildēja.

—   Ja apņemies pialu salabot, jāsi kopā ar mums uz pili, un mēs tevi ieteiksim šaham.

—   Nē, es pie šaha nejāšu, — Nasirs iebilda.

—    Kā tā — nejāšu? Iekāms ķeries pie pialas labošanas, tev jāsaņem šaha pavēle, — kalpi paskaidroja.

—   Jys visi esat atjājuši zirgos, bet man būs kājām, vai, jāiet? — Nasirs vaicāja. — Es arīdzan gribu jāt zirgā.

Kāds no šaha kalpiem sacīja:

—   Sēdies, Plikgalvi, man aiz muguras un jāsim abi manā zirgā!

—   Nē, — Nasirs atkal iebilda. — Tā es nejāšu. Ja man ir jājāj, tad tikai uz laba zirga.

Tagad visi četrdesmit podnieki sāka lūgt:

—   Dodiet gan viņam zirgu!

Kāds kalps uzsēdināja Plikgalvi labā zirgā, bet pats apsēdās aizmugurē. Šaha kalpi, četrdesmit podnieku pavadīti, nu devās uz pili. Šahs, ieraudzījis sava visgodājamākā kalpa priekšā sēžam kaut kādu plikgalvi, tapa pikts un sāka kliegt:

—   Ei, vai tā jūs manu godu sargājat? Kāpēc šo plikgalvi uz pili atvedāt?

—   O, augsti godājamais padišah! — kalps atbildēja. — Mēs šo plikgalvi atvedām ne jau sava prieka pēc.

—    Kāpēc tad?

—   Ja būsiet pret mani žēlīgs, pateikšu.

—   Būšu žēlīgs, — šahs apsolījās.

Kalps nu paskaidroja:

—   Šā plikgalvja tēvs bijis labs podniekmeistars. Viņš esot viens no tiem meistariem, kas gatavojuši jūsu skaisto pialu. Kišlaka podnieki nespēj jūsu dārgo pialu salīmēt. Viņi to uzticējuši šim plikgalvim. Viņš apņemas to izdarīt.

Šahs palūkojās uz Plikgalvi un vaicāja:

—   Vai salabosi?

—   Salabošu, — Nasirs atbildēja.

Šahs viņam atvēlēja četrdesmit dienas laika.

Nasirs šaham pajautāja:

—   Vai ta man par velti būs jāstrādā?

—     Tu vēl uzdrīksties tirgoties, nelaimīgais! Labs ir. Ko tu gribi par pialas salabošanu?

—    Dodiet man tādu zirgu, kādu jūs vēlētos pats sev, — Nasirs sacīja. — Un vēl man dodiet govi, aunus un citus mājlopus, kā arī putnus. Tad paņemiet četrdesmit zirgus, apkraujiet viņus ar zelta, sudraba un dārgakmeņu nastām no jūsu valsts bagātību krātuvēm un aizsūtiet to visu uz manām mājām. Tad es uzņemšos salabot jūsu pialu.

Šahs pavēlēja visu sagatavot, ko Plikgalvis pieprasīja, un lika aizsūtīt uz viņa māju. Pēc tam uzrunāja četrdesmit podniekus:

—    Pirms laika jūs neaiztikšu. Atstāšu dzīvus kā galvotājus par šo Plikgalvi. Bet, ja viņš pialu nesalabos, likšu jūs visus sodīt ar nāvi.

Plikgalvis atgriezās mājās, izdalīja podniekiem lopus un dārglietas, ko bija ieguvis no šaha, un viņiem sacīja:

—   Vadzi, meistari! Tagadiņ mums ir iespēja četrdesmit dienas un četrdesmit naktis palīksmoties. Ja es pa šīm četrdesmit dienām salabošu pialu, tad jums sagādāšu vēl vairāk bagātības. Pietiks visam mūžam!

Nasirs aiznesa pialas lauskas uz savu nabadzīgo būdiņu, nolika uz plaukta un tur atffaja. Pats mierīgu sirdi uzdzīvo, bet pialu ij nedomā labot. Podnieki nomierinājās, jo domāja: «Viņš salabos pialu.» Saposušies svētku drēbēs, viņi sarīkoja dzīres un aizmirsa visas rūpes.

Tikai pēc tam, kad bija apritējušas divdesmit dienas, viņi sāka prātot: «Vai Plikgalvis salabos pialu vai ne?» Iemeta acis viņa būdā. Skatās: Nasirs, nolicies slīpi, guļ, it kā nekas nebūtu jādara, bet lauskas stāv uz plaukta, kā stāvējušas, pārklājušās ar biezu putekļu kārtu. To redzēdami, podnieki pabrīnījās un vaicāja:

—   Kālab tu, Plikgalvi, nelabo pialu? Kad ta ķersies pie darba?

—   Gan jau salabošu, — Nasirs atbildēja.. — Ejiet un līksmojieties veseli un esiet bez rūpēm!

Podnieki redz, ka viņi veltīgi mēli deldē, aiziet arī. Beidzot klāt arī četrdesmitā diena. Podnieki no jauna atnāk pie Nasira. Bet šis guļ, kā gulējis.

—    Ei, Plikgalvi! — podnieki pikti uzsauc. — Tu vēl neesi pialu salabojis? Tūliņ celies augšā un ķeries pie darba!

—    Ek, meistari, gana man atgādināt! Salabošu jau, salabošu, — Nasirs atbild.

Viņš piecēlās, noklāja viesiem uz grīdas paklāju un uzaicināja tos apsēsties. Podnieki apsēdās. Nasirs tad viņiem teica:

—   Par labošanu jādomā jums pašiem. Jūs esat meistari, bet es tikai māceklis.

Dzirdot šādus vārdus, podniekiem sirds salēcās, bet Nasirs runāja tālāk:

—   Ja paši meistari nespēj, kā lai to spēj māceklis? Todien es stāvēju šaha priekšā un domāju: viņš jūs visus pazudinās. Tika jūsu žēl. Ja reiz ļaudīm ne par ko jāmirst, tad lai viņi kauču pirms nāves padzīvo zili zaļi, papriecājas, sātīgi paēd. Tālab visu bagātību sadalīju jūsu starpā. Nu, bet kālab jūs esat atnākuši pie manis tagadiņ? Ko vēl no manis vēlaties? Kāds esmu bijis, tāds arī palicis.

Podnieki nosprieda: «Tagad jau nekas vairs nelīdzēs, šoreiz būs vien jāšķiras no dzīves,» — un izklīda pa savām mājām. Bet Nasirs likās uz otriem sāniem.

Pusnaktī viņš atminējās pialu, piecēlās, ledus aukstā ūdenī nomazgājās un nosprieda: «Cik daudz cilvēku šās saplēstās pialas dēļ zaudējuši dzīvību! Un kas notiks, ja es šo pialu nesalabošu?» Tā nodomājis, viņš tik dedzīgi ķērās pie darba, ka nepaguva ne apskatīties, kad jaunā piala bija gatava, ne sliktāka par veco, saplēsto. Nasirs aplūkoja jauno pialu, bet tā viņam vēl nelikās diezgan laba. Viņš pialu nosvieda zemē, un tā saplīsa sīkās lauskās. Drīz vien izgatavoja citu pialu, bet arī tā viņam nepatika. Saplēsa. Tad izgatavoja trešo. Jaunā piala nu bija izdevusies tik skaista, ka saplēstā šaha piala šīs priekšā atgādināja māla bļodu.

Jaunās pialas sānus rotāja puķes, bet iekšā atspoguļojās visi apkārtējie priekšmeti, laistīdamies dažādās krāsās. Jaunajai pialai bija vēl šāda īpašība: ja uz to paskatījās no labajiem sāniem, tad likās, ka rokā būtu nevis viena, bet septiņas pialas. Ja paskatījās no kreisās puses, atkal bija redzama tikai viena piala.

Nasirs pacēla pialu pie acīm un, aplūkojis to, teica: «Jā, šī piala iznākusi tāda, kādu vēlējos.» Viņš saudzīgi to ietina muslīna drāniņā un likās gulēt.

Pienāca rīts. Atjāja šaha kalpi un taisnā ceļā devās pie Plikgalvja, sāka klaudzināt pie durvīm. Nasirs piecēlās un ielaida kalpus iekšā.

—    Nu, kā ir, Plikgalvi, vai pialu salaboji? — kalpi vaicā.

—    Salaboju, — Plikgalvis atbild.

Saha kalpi aizveda viņu uz Kokandu pie šaha. Redzēdams, ka Nasirs nāk labā omā, šahs pie sevis nosprieda: «Tad jau būs salabojis pialu,» — un tapa priecīgs.

—    Nu, Plikgalvi, vai salaboji? — viņš vaicā.

—    Salaboju!

To teikdams, ielika šaham tieši rokās muslīna drāniņā ietīto pialu. Iztīdams pialu, šahs aizķēra to ar nagu. Piala iešķindējās kā zvaniņš, un tās šķindoņa aizskanēja pa visu pili.

Galminieki tūliņ lielā izbrīnā sacīja cits citam: «Savu mūžu neesam dzirdējuši tik patīkamu skaņu!»

Šahs palūkojās uz pialu un aiz prieka ilgi nespēja bilst ne vārdiņa. Pēdīgi pavaicāja savam vezīram:

—    Kā lai tagad Plikgalvim atlīdzinām?

—    Viņam nekas nav jāc&d, — vezīrs atbildēja.

—    Kā tā — nav jādod? — šahs brīnījās. — Plikgalvis salaboja pialu pat labāk, nekā es biju cerējis. Viņam vajag kaut ko uzdāvināt.

—   Nē, — vezīrs palika pie savām domām. — Šis Plikgalvis neko nav darījis.

—    Kā nav darījis? Kā tad gadījusies šī piala?

—    Lūk, tā. Šādas pialas bija divas. Viena atradās pie jums un saplīsa, bet otru jau sen kāds zaglis bija nozadzis. Šo zagli ilgu laiku nevarējām noķert, bet nu mēs viņu noķērām. Šis Plikgalvis arī ir tas meklētais zaglis. Lai nebūtu jālabo jūsu piala, viņš atveda nozagto. Plikgalvis pelnījis nevis dāvanas, bet bendes cirvi!

—    Tu prātīgi runā, — šahs piekrita. — Nu gan es viņam rādīšu! — Un galminiekiem pavēstīja: — Šitādas dārgas pialas bija divas visā pasaulē. Vienu man jau sen nozaga, bet otru saplēsa kalpi. Mēs ilgi nevarējām notvert zagli, bet tagad viņš pats ir iekritis. Re, šī ir piala, kuru man nozaga! Un re, kur stāv šis zaglis! — tā sacīdams, šahs norādīja uz Plikgalvi.

Pasauca bendes. Viņi saņēma Nasiru ciet, sasēja tam rokas un kājas un veda uz soda vietu.

Nasirs iesaucās:

—    Žēlsirdīgais šah, taisnīgais šah, man ir viens lūgums pie tevis!

—    Kāds lūgums! — šahs noskaities iebļāvās. — Kāds zaglim var būt lūgums?

—    Lūdzu, uzklausiet, bet pēc tam varat mani sodīt ar nāvi!

—    Labs ir. Saki, tikai labi ātri, jo laiks negaida!

—    Man ir šāds lūgums, — sacīja Nasirs. — Lieciet, lai atsien man rokas. Es nekur neaizmukšu, tikai gribu pateikt dažus vārdus. Kad tos pateikšu, varat likt mani nonāvēt. Kad būsiet izpildījuši nāves sodu, tad neko vairs nelūgšu.

Šahs deva pavēli, un Nasiram atsēja rokas.

—    Žēlsirdīgais šah, taisnīgais šah, — Nasirs teica. — Iedodiet man vēlreiz pirms nāves paturēt rokās šo pialu. Neko citu jums nelūgšu.

-Šahs iedeva Plikgalvim pialu.

Nasirs to paņēma rokās un sacīja:

—    Godātais šah! Šī piala tātad ir jūsējā?

—    Ak tu, ļaunā mēle! — šahs iekliedzās. — Kam tad citam? Skaidrs, ka manējā!

—    Un cik jums bija šādu pialu? — Nasirs atkal vaicāja.

—    Divas, — šahs atbildēja.

—   Vienu nozaga, bet otra saplīsa, vai ne? — Nasirs vaicāja.

—    Nūja! — šahs iesaucās. — Ei, bendes, ņemiet viņu ciet!

Tad Nasirs sacīja:

—    Klausieties visi, kas esat klāt! Šahs sacīja, ka viņam bijušas divas pialas. Viena esot nozagta, bet otra saplīsusi.

Un Nasirs pagrieza pialu uz labo pusi — tūliņ vienas pialas vietā radās septiņas. Gan šahs, gan vezīrs, gan visi, kas stāvēja apkārt, bija pārsteigti. Tad Nasirs teica šaham:

—    Žēlsirdīgais šah, re, kur jūsu saplēstā piala, ņemiet to sev! Bet šī ir nozagtā piala — atdodiet to savam vezīram, un šo pasniedziet savai sievai, šo — meitai, bet šīs divas atdodiet vezīra sievai un meitai! Te vēl viena palikusi — atdodiet to savai māsai! Tagad redzams, ka jums, šah, galvas vietā ir neienācies ķirbis uz pleciem.

To pateicis, Nasirs nolika šaha priekšā rindā visas septiņas pialas. Tās redzot, šahs bija gatavs cauri zemei izkrist: viņš ta sasarka kā nokaitēts katla dibens. Apkārt stāvošie ļaudis klusiņām smējās, paslēpuši muti piedurknēs. Bet šahs nespēja no vietas pakustēt. Pēdīgi viņš atguvās un pavēlēja vezīram nocirst galvu. Pēc tam uzdāvināja Nasiram brokāta halātu, visādas citādas dargas mantas un atlaida mājās.

Nasirs atgriezās savā kišlakā un izdāļāja visas dārgās mantas četrdesmit podniekiem.

KURPNIEKS UN ŠAHS — UBAGS

Tālos aizlaikos — kas zinās pateikt, vai tas noticis vai ne, — dzīvoja kāds kurpnieks, vārdā Kurbankuls. Viņš no rīta līdz vēlam vakaram, neatliecis muguru, laboja vecus apavus, taču pa visu garo dienu nopelnīja tikai divas kapeikas. Par puskapeiku viņš parasti nopērk desmit sveces, bet par atlikušajām pusotrām kapeikām — riekstus, rozīnes, žāvētus aprikozus. Saliek to visu uz zemē izklāta galdauta, iededz sveces, parībina tamburīnu, tad kaut ko paņem un apēd, sacīdams:

— Mielojieties, nekautrējieties! Šādu mielastu neredzēt ne pie šahiem, ne pie augstmaņiem. Aizveriet durvis, lai skan tamburīns!

Tā viņš viens pats cienājās un izklaidējās.

Tās pilsētas šahs bija izdevis stingru pavēli: kopš tumsas iestāšanās mājās uguni nedegt, dziesmas nedziedāt, mūzikas instrumentus nespēlēt, nedzīrot un nelīksmoties.

Kādu vakaru šahs sadomāja iet pastaigāties pa savas pilsētas ielām, taču nosprieda: «Ko teiks ļaudis, ja redzēs mani vienu uz ielas valdnieka tērpā?» — un tāpēc nolēma pārģērbties. Viņš uzvilka mugurā vecu halātu, uzlika galvā apnēsātu cepuri, pār plecu pārmeta tarbu, rokā paņēma ceļa spieķi — un bija ubags kas ubags — ne pielikt, ne atņemt. Viņš nu devās klaiņot pa pilsētu. Klaiņo krietnu laiku, izstaigā daudzas ielas, pēkšņi dzird: vienā māja rībina tamburīnu. «Kā rādās, ir cilvēki, kas nepilda manu pavēli,» šahs nodomā. «Te droši vien sapulcējušies cilvēku desmit, piecpadsmit un sarīkojuši dzīres!» Šahs noskaitās un stipri piedauzīja ar spieķi pie mājas vārtiņiem.

—    Kas tur dauzās? — kurpnieks no pagalma puses vaicāja..

—   Es, nabaga apkārtstaigulis ubags. Nāku no tālienes, pagalam esmu piekusis. Parādiet laipnību, ielaidiet atpūsties, unr ja pasniegsit pialu tējas, būšu jums mūžam pateicīgs.

Kurpnieks atvēra vārtiņus un teica:

—    Kur tas laiks, kopš es viens pats kā pirksts pavadu vakarus mājās un neviena nav, ar ko vārdiņu pārmīt. Ienāciet, tēja gatava, bet, ja gribat atpūsties, arī sega un spilvens atradīsies.

Tā pateicis, kurpnieks priecīgs ieveda apkārtstaiguli savā mājā. Šahs ienāk iekšā, apskatās un redz: uz galdauta salikti žāvēti augļi, plāceņi un visapkārt iedegtas desmit sveces. Viņš vaicā:

—    Bet kur ir jūsu draugi?

—    Man nav draugu, — kurpnieks atbild. — Nav nedz sievas, nedz bērnu. Neviena nav. Es esmu kurpnieks, augu dienu lāpu apavus. Nopelnu divas kapeikas, vakarā aiztaisu durvis, pašķindinu tamburīnu un pats sevi uzcienāju. Iegriezieties pie manis ik vakaru, atradīsies gan tēja, gan guļvieta, kur pārlaist nakti.

Šahs nu domā:

«Bet es nospriedu, ka šeit līksmo cilvēku desmit, piecpadsmit. Jau rīt no rīta gribēju viņus izsaukt pie sevis un sodīt. Atklājas, viņš te ir viens, pie kam, kā redzams, arī galvā vīram nav viss kārtībā. Kā lai tagad tieku no šejienes prom? Jāpasaka kaut kas tāds, lai viņš noskaišas un mani padzen.»

—    Izrādās, jūs ar apavu lāpīšanu daudz naudas nopelnāt, — šahs teica. — Tālab varat atļauties tik daudz tērēties. Bet kas notiktu, ja šahs rīt jums aizliegtu nodarboties ar apavu labošanu? Kur tad jūs ņemtu naudu šādu mielastu rīkošanai?

Kurpnieks noskaišas un atbild:

—   Kaut tava māja nodegtu, neprātīgais! Kas tad šaham daļas gar manu darbu? Ak, tev ir skaudīgas acis, nolādētais ubag! Nedošu tev ne tēju, ne naktsmājas. Lasies prom!

Kurpnieks izdzina šahu no mājas, drusciņ pašķindināja tamburīnu, ieturēja maltīti un likās uz auss. Nākamajā rītā piecēlās labi agri, nomazgājās, jau gribēja sēsties pie darba, kad pie vārtiņiem negaidīti atskanēja skaļa klaudzināšana.

—    Kas tur ir? — kurpnieks vaicā.

—   Vai jūs esat kurpnieks? — no ielas atsaucas barga balss. — Šahs jums liek ierasties pilī.

Kurpnieks iet pie šaha un domā: «Tad ta nelaime uzkritusi uz galvas! Kālab šaham manis ievajadzējies? Ubags, vai, būs mani nosūdzējis.»

Sardzes vīri aizveda kurpnieku uz pili. Šahs lepni sēž tronī. Kurpnieks pienāk viņam tuvāk un zemu paklanās.

—    Laba diena! — sveicina.

—    Ieradies? — šahs vaicā.

—    Ierados, — kurpnieks atsaka.

—   Ar ko tu nodarbojies? — šahs vaicā.

—    Lāpu apavus.

—    Lai citi kurpnieki lāpa apavus, — šahs saka, — bet tev •es to aizliedzu darīt.

—   Citu amatu es neprotu, — saka kurpnieks. — Ko lai iesāku?

—    Es tev sameklēšu darīju labu labo, — šahs saka. Un vezīram tūdaļ pavēl: — Iedodiet viņam zobenu. Lai to apjož un iet. Es viņu ieceļu par sardzes vīru tajā ielā, kur viņš dzīvo.

Kurpnieks paņēma zobenu, pārmeta siksnu pār plecu un aizgāja. Cauru dienu viņš soļoja pa ielu šurpu turpu. Beidzot pienāca vakars. Viņš jau gribēja doties uz māju, bet te atcerējās, ka mājās nekā nav un kabata arī tukša. Viņu sagrāba dusmas. Negaidot kurpnieks ierauga: pie kādas mājas vārtiem stāv vīrs un sarunājas ar savu sievu. Kurpnieks pienāk abiem klāt, izrauj no maksts zobenu un uzkliedz:

—    Tūlīt man sekot!

—    Kālab tā? Par ko? — vīrs vaicā.

—   Tālab, ka tu stāvi pie savas mājas vārtiem un pļāpā ar sievu. Aizvedīšu tevi, kur pienākas…

—   Jūs tak mani apkaunosiet pa visu ielu! Ņemiet divas kapeikas un laidiet mani vaļā, — vīrs lūdzas.

Kurpnieks paņēma divas kapeikas, aizgāja uz tirgu, nopirka par tām to, ko katru dienu bija pircis, pārnāca mājās, izklāja zemē galdautu, salika virsū cienastu, iededza sveces, sāka šķindināt tamburīnu, pēc tam apsēdās pie mielasta un sāka patscienāties. Negaidot atkal kāds piedauzīja pie vārtiņiem.

—    Kas tur ir? — kurpnieks vaicā.

—    Ielaidiet, esmu nabaga apkārtstaigulis ubags.

—    Šodien es tevi nelaidīšu! Tu neesi labs cilvēks. Liec mani mierā!

Tomēr šahs sāka viņu lūgšus lūgties:

—    Ielaidiet! Tagadiņ es cietīšu klusu, nebildīšu ne vārda!

Šahs ienāk iekšā, ierauga bagāto cienastu un saka:

—   Zili brīnumi! Šito izveicību! Kur jūs to visu ķērāt?

—   Jūs tak sacījāt, ka nebildīsiet ne vārda! Nu, ja vaicājat, tad atbildēšu, — kurpnieks saka. — Vakar jūs pareizi pareģojāt. Tā arī notika. Šahs man aizliedza lāpīt apavus. Toties iedeva zobenu un iecēla par mūsu ielas sardzes vīru. Es soļoju pa ielu un redzu: kāds vīrs pie vārtiem sarunajas ar savu sievu. Es parādu šiem zobenu, piedraudu — un divi kapeikas rokā! Ieliku naudu kabatā un sapirkos visu, kas vajadzīgs. Tā nu man ir bagātīgs mielasts un sveces, pats sēžu un priecājos.

—   Tu slikti darīji, — ubags teica.

—    Kas ta tur slikts?

—   Varbūt šis vīrs ir nabags un viņam tikai šīs divas kapeikas bija pie dvēseles. Viņš nobijās un atdeva tev pēdējās, bet bērni, kas zina, palika neēduši. Un kas notiks, ja šis vīrs aizies pie šaha un pateiks: «Es pie savas mājas sarunājos ar sievu, bet jūsu sardzes vīrs man sāka draudēt un izspieda divas kapeikas.» Šahs tevi izsauks un vaicās: «Kālab tu tā rīkojies?» Ko tu viņam atbildēsi?

—   Savu mūžu neesmu redzējis tik dumju ubagu, — kurpnieks teica. — Kurš tad divu kapeiku dēļ skries pie šaha sūdzēties? Bet tu tak nosolījies: «Sēdēšu un ne vārda nebildīšu.» Neparko negribēju tevi laist iekšā. Nu, celies augšā un pazūdi! Lai es tevi vairs te neredzētu!

Kurpnieks padzina ubagu un likās uz auss. Bet no rīta atkal kāds dauzās pie vārtiņiem.

—    Kas tur ir? — kurpnieks vaicā.

Atkal bija ieradies šaha ziņnesis.

—   Nāc līdzi! Šahs tevi sauc uz pili.

Šahs līdz kurpnieka atnakšanai ataicināja jaunu džigitu un lika tam uzmaukt galva parandžu, bet seju apsegt ar astru tīkliņu — čačvanu. Tad pasauca vēl kādu vīru un lika tam nostāties šim lidzās.

Ierodas kurpnieks, un šahs saka:

—   Ak, ieradies gan!

—   Jā, jūs saucāt, un es, reku, atnācu, — kurpnieks atbild.

Tad šahs paaicina tuvāk to vīru ar «sievu» un pavēl:

—    Nu, stāstiet, kas jums uz sirds!

Vīrs iesāk:

—    Kungs! Mēs esam trūcīgi ļaudis. Vakar es izgāju ar sievu uz ielas, abi stāvam pie mājas un runājamies, bet te pienāk sardzes vīrs un sāk mums draudēt. Divas kapeikas no manis izspieda.

Šahs kurpniekam pavēl:

—   Atdod viņam naudu, ko no viņa paņēmi!

—    Valdniek, es šo naudu iztērēju mielastam, — kurpnieks saka. — Atdodiet viņam šīs divas kapeikas no jūsu valsts kases. Apsolu, ka tagad, ja kāds pats gribēs man dot naudu, neņemšu.

Tā nosolījies, kurpnieks aizgāja uzraudzīt ielu. Staigāja šurpu turpu, bet vakarā atgriezās mājās, izņēma no maksts zobenu un tā vietā ielika koka pagalīti. Aiznesa īsto zobenu uz tirgu un ieķīlāja par divām kapeikām. Sapirkās visu kā parasti, pārnesa mājās, salika uz galdauta, pašķindināja tamburīnu un apsēdās mieloties. Te kāds dauzās pie vārtiņiem.

—    Kas tur ir? — kurpnieks vaicā.

—   Tas esmu es — apkārtstaigulis ubags.

—   Vai ta citur tu nevari iet? — kurpnieks viņam saka. — Kālab esi pasācis tikai pie manis nākt? Ik vakaru ierodies, apsolies nebilst ne vārda, bet pēc tam visādas blēņas samels, un viss piepildās, ko tu saki. Nē, vairāk tevi nelaidīšu iekšā!

—   Ne vārdiņa nebildišu, — ubags nosolās, — likšu plaukstu mutei priekšā!

Kurpnieks domā: «Ja viņš tik dikti nosolās, šoreiz vēl ielaidīšu,» — un atver durvis. Šahs ienāk iekšā un redz: atkal deg desmit sveces, uz galdauta salikti gardumi.

Kurpnieks pašķindina tamburīnu un ubagam saka:

—    Tu, jādomā, gribi ēst. Nu labi, ēd ar, tikai klusē.

—    Kamēr jūs klusējāt, arī es cietu klusu, — šahs iesāk runāt. — Nu, ja jūs ierunājāties, tad es pavaicāšu: «Kā jūs šote visu dabūjāt?»

—    Šahs mani iecēla par sardzes viru, — kurpnieks atbild. — Bet man, rādās, pēc šāda amata nav lielas vajadzības. Tālab es zobenu ieķīlāju, bet tā vietā makstī iebāzu koka pagali. Tā nu varu atkal padzīrot.

—    Nelāgi sanāk, — ubags saka.

—   Hē, kas tad te nelāgs? — kurpnieks brīnās.

—   Ja nu rīt šahs ieskatās savā grāmatā un ierauga, ka pienācis laiks kādu ļaundari sodīt ar nāvi. Viņš pasauks jūs un teiks: «Vajag, ekur, šo zagli sodīt, bet bendes nezin kur aizgājuši. Pavēlu tev nocirst viņam galvu!» Taču jums zobena vietā — .koka pagale. Ko jūs šaham tad atbildēsit? — ubags saka.

—   Pipari tev uz mēles! — kurpnieks iesaucas. — Vārdi, ko^ tu nule pateici, ir ļaunāki par visiem agrāk teiktajiem. Tu taču apsolījies, ka ne vārda nebildīsi, bet, skat, ko sapļāpāji! Ja es tagadiņ laidīšu tevi savā mājā, lai tad pats pārvēršos par suni vai kaķi! Tu nu mani neapvedīsi ap stūri! Lasies projām! Ārā no manas mājas!

No rīta atkal klaudzina pie kurpnieka vārtiņiem.

—    Kas tur ir? — kurpnieks vaicā.

—   Nāc uz pili labi ātri, šahs pavēl! — balss aiz vārtiņiem, saka. .

Kurpnieks uzkāra plecā maksti ar koka zobenu un gāja pie šaha. Bet šahs pa to starpu bija pavēlējis no cietuma atvest kādu zagli ar sasietām rokām. Kad kurpnieks ieradās, šahs vaicā:

—   Nu, vai ieradies?

—   Jā, ierados, — kurpnieks atbild.

—   No rīta, tēju dzerdams, ieskatījos grāmatā. Izrādās, šodien pienākusi pēdējā mūža diena šim zaglim. Izsaucu bendes,, bet tie visi aizbraukuši ciemos. Tā nu tev nāksies izpildīt nāves sodu.

—   Valdniek! — kurpnieks saka. — Es visā savā mūžā pat zvirbuli neesmu nositis. Nedodiet man šādu pavēli, man roka necelsies tādu darbu pastrādāt.

Te kurpnieku aprāja vezīri:

—   Kā tu uzdrīksties šaham pretī runāt?! Vai sajēdz, ka par šādām runām šahs pavēlēs tevi pašu sodīt ar nāvi?

Kurpnieks nu domā: «Pagalam mana galviņa!»

Viņš noņēma no pleca zobenu, atvēra maksti un skatās iekšā.

Šahs viņam sauc:

—    Ko tu tur blenz? Vai zobenu neesi redzējis?

Kurpnieks viņam atbild:

—    Es skatos un brīnos: šis cilvēks nemaz nav zaglis un nav vainīgs. Zobens, kuru jūs man iedevāt, pārvērties par koka pagali. Re, paskatieties!

Šahs tapa dusmīgs un teica:

—   Kā redzams, tu tikai kurpnieka darbam esi derīgs. Lasies ātrāk prom!

Un šahs padzina kurpnieku no savas pils.

CIETSIRDĪGAIS ŠAHS

Vecos laikos kādā zemē valdīja cietsirdīgs šahs.

Reiz viņš sadomāja izdot šādu pavēli: «Ja kādās mājās nomirst cilvēks, saimniekam tas jānes uz kapsētu pa māju jumtiem, rāpjoties no jumta uz jumtu, un tā līdz pašai kapsētai. Kurš šo pavēli nepildīs un nedarīs tā, kā pavēlēts, tiks sodīts ar nāvi.»

Tajā zemē dzīvoja vecs jo vecs pasaku teicējs, balts kā ābele. Viņš aizgāja pie šaha uz pili. Šahs vaicā:

—    Kādā lietā esi ieradies?

Pasaku teicējs atbild:

—   Vai tad tautai nepietiek to ciešanu un moku, ko tai sagādā nodokļu spaidi, bads un nabadzība, ka tu vēl izdevi tik aplamu pavēli? Lai aizgājēju apbedītu, tagadiņ ļaudis nopūlas piecas sešas dienas. Un kāds prieks no tā visa tiek jums?

Šahs sadusmojās.

—   Mēdz sacīt, ka sirmgalvji esot prātīgi vīri, — viņš teica.

Patiesībā tie ir meli. Šis prātu izkūkojušais vecis ierodas pie

manis un grib mani te mācīt! Tūliņ saņemt viņu ciet un sodīt ar nāvi! — šahs pavēlēja.

Pēc tam izdeva jaunu pavēli: «Visiem sirmgalvjiem nocirst galvas!» >

Daži vecīši paglābās, aizbēgdami projām, daži paslēpās pagrabos, zem grīdām un citās drošās vietās, kur neviens tos nevarēja atrast.

Kādu reizi šahs lika sapulcēties visiem vīriešiem līdz trīsdesmit gadiem, lai dotos karagājienā. «Tos, kuriem jau sācies trīsdesmit pirmais, nepieņemt karotāju pulkā! Tādiem spēciņš par vāju,» šahs sprieda.

Šaha. karotāju vidū bija zaļoksnējs jauneklis Zahirs. Viņam bija tēvs — astoņdesmit gadus vecs sirmgalvis. Tai laikā, kad šahs lika visus vecos nogalināt, jauneklis savu tēvu bija paslēpis drošā vieta. Posdamies karagajienā, dēls nu gribēja no tēva atvadīties, taču tēvs teica:

—   Manu dēliņ, tu aiziesi, bet, vai atgriezīsies, neviens to nezina. Bez tevis man nav neviena, kas mani uzturētu un aprūpētu. Kā lai es dzīvoju pa to laiku, kamēr tu atradīsies karagājienā? Ej pie šaha un saki, lai viņš mani nogalina. Jebšu ņem mani sev līdzi.

Jauneklim bija žēl pamest tēvu. Viņš pagatavoja lielu lādi, paslēpa tajā veco tēvu un paņēma viņu sev līdzi.

Šahs ar saviem karotājiem devās tālā karagājienā. Viņi gāja, gāja, līdz nonāca pie augstiem kalniem. Kalnu pakājē tecēja milzīgi liela upe. Skaļi burbuļodami, pa to traucās dzidri ūdeņi.

Šahs pavēlēja karaspēkam apstāties upes krastā, lai tur pārlaistu nakti. Vakarā viņš pēkšņi ieraudzīja brīnumainu gaismu: upes dzelmē kā spožas zvaigznes naktī mirguļoja divi dimanti..

Šahs pasauca vienu karotāju un lika tam ienirt ūdenī, lai dabūtu rokā dimantus. Karotājs ienira, taču laukā no upes neizpeldeja. Tad šahs sauca citus karotājus. Tie visi pēc kārtas ienira ūdenī, bet laukā vairs neiznāca.

Kāds no karotājiem iedrošinājās šaham iebilst:

—   Šādā dziļumā nav iespējams aizsniegt upes dibenu. Kālab karotājiem veltīgi jāiet bojā?

—    Ak tu, muļķis! — šahs iesaucās. — Ja upe būtu dziļa, vai tad varētu saredzēt tās dibenā dimantus! Bet par pretīrunāšanu tev nocirtīs galvu. Bendes, šurp!

Un karotājam nocirta galvu.

Šahs pavēlēja lēkt ūdenī citiem karotājiem.

Kad tuvojās kārta Zahiram nirt upē, viņš aizskrēja pie savas telts, atvēra lādi un, balsī raudādams, sacīja:

—   Ardievu, tēvs! Piedodiet man visu un nepieminiet ar ļaunu!

—    Kas atgadījies, dēls? — tēvs satraukts vaicāja.

Dēls izstāstīja par šaha pavēli un arī to, cik karotāju jau dabūjuši galu upes dzelmē. Sirmgalvis brītiņu padomāja, tad vaicāja:

—   Vai upes krastā aug kāds koks?

—   Jā, aug,— dēls atbildēja.

—    Upē dimantu nav. TiČ*atrodas kokā. Upes ūdenī redzams tikai to atspīdums, — vecais tēvs pamācīja. — Tu, dēls, aizskrien pie koka, uzrāpies galotnē: tur putna ligzdā atrodas dimanti. Ietin tos jostas lakatā un tieši no koka ienirsti ūdenī, un tikai pēc tam iznāc malā.

Jauneklis atvadījās no tēva un devās pie šaha. Šahs viņam pavēlēja ienirt upē un dabūt rokā d-imantus.

Zahirs aizskrēja pie koka un sāka rāpties augšā.

—    Kāpēc tu rāpies kokā? — šahs viņam uzsauca.

—   O, valdniek, es gribu lēkt upē no koka galotnes, lai dziļāk ienirtu.

Zahirs uzrāpās galotnē, skatās: putna ligzdā mirguļo divi dimanti, atplaiksnīdamies ūdenī. Daudz negudrodams, viņš paķēra dimantus, ietina lakatā, ielēca upē un pazuda zem ūdens. Pēc tam drīz iznira, izkāpa malā un pienesa šaham divus dimanta gabalus.

—    Braši, karavīr! — šahs uzlielīja un paplikšķināja Zahiram uz pleca.

Otrā rītā šaha karaspēks devās tālāk uz priekšu gar upes malu. Kādā piekrastes vietā karotāji pamanīja milzum daudz skudru.

—    Kāpēc šeit tekalē tāds lērums skudru? Ko tās te dara? — šahs vaicāja.

Taču neviens nespēja atbildēt. Tad šahs paziņoja:

—   Es katru dienu likšu diviem atbildēt uz šo jautājumu. Kura atbilde man patiks, to uzteikšu, bet kura nepatiks, to sodīšu ar nāvi.

Izdzirdis tādu šaha pavēli, Zahirs atkal devās pie tēva un viņam visu izstāstīja.

Vecais vīrs sacīja:

—    Dodies pie šaha un saki, ka tu gribi atbildēt uz viņa jautājumu. Un teic tā: «Upes dibenā guļ pods, kurā glabājies sviests, tāpēc šai vietā tekalē skudras…» Bet, ja šahs liks podu dabūt no upes laukā, tu uzkāp kokā un no turienes raidi bultu šaham tieši krūtīs. Lai viņš izlaiž garu. Viena iedomu dēļ jāiet bojā tik daudziem cilvēkiem!

Zahirs aizgāja pie šaha un teica:

—   Es atbildēšu uz jūsu jautājumu. Upes dibenā guļ pods, kurā glabājies sviests, tāpēc te tekalē skudras.

Šahs pavēlēja:

—   Dabū podu rokā un to parādi!

Zahirs aizdiedza pie koka, uzrāpās galotnē, apsēdās ērtāk uz zara, nomērķēja un izšāva uz šahu bultu.

Šahs uz vietas nogāzās zemē beigts.

Kad Zahirs nokāpa no koka, karotāji pieskrēja viņam klāt, krita ap kaklu un priecīgi sauca:

—    Tu izdarīji labu darbu!

Zahirs atbildēja:

—    To izdarīju nevis es, bet mans tēvs. 2ēl, ka tik daudz cilvēku veltīgi aizgājuši bojā, tik daudz mūsu nevainīgo tēvu nokāvis šis tirāns!

Karotāji devās pie gudrā sirmgalvja, pateicās viņam par atpestīšanu no cietsirdīgā šaha un iecēla viņu lielā godā.

GUDRĪBA UN ZELTS

Senajā Buhārā dzīvoja kāds pārlieku nabadzīgs vīrs. Viņš staigāja pa ielām, pārdodams ūdeni. Ļaudis viņu bija iesaukuši par Maškobu, kas nozīmē — ūdensnesējs.

Reiz Maškobs kā allažiņ gāja pa šaurajām, putekļainajām ielām un sauca: «Kam ūdeni, vēsu, atspirdzinošu! Pērciet vēsu ūdeni!» Skatās: pretim nāk kāds ceļinieks — tā drēbes klāj putekļi.

—   Teitan ūdens! Nopērc un padzeries! — Maškobs uzsauca. — Veldzē slāpes!

—   Esmu izstaigājis pasauli krustu šķērsu. Visa mana dzīve paiet, klīstot apkārt. Dikti gribas dzert, taču man nav ne graša, ar ko tev samaksāt par ūdeni.

Maškobam tika žēl ceļinieka, un viņš tam iedeva padzerties par brīvu, piedevām vēl uzaicināja pie sevis pārnakšņot.

—    Tu esi lāga cilvēks, — Maškobam teica ceļinieks. — Tu mani pažēloji. Par tavu viesmīlību atklāšu tev noslēpumu, kā pagatavojamas brīnišķīgas^āles. Ja slimais tās iedzer — nav svarīgi, ar kādu kaiti viņš sasirdzis, — tūdaļ tiek vesels. Bet, lai tu neaizmirstu, kā zāles gatavojamas, teitan tev būs mana recepšu grāmata! Dari visu tā, kā tajā rakstīts, tikai ielāgo vienu: nekad neņem maksu par ārstēšanu no tādiem nabagiem, kāds esi tu pats!

Maškobs paņēma grāmatu, zemu paklanījās ceļinieka priekšā un vaicāja:

—    Pasaki — kā tevi sauc?

—   Mani sauc Abu Ali ibn Sina.

Maškobs gribēja ceļiniekam pateikties, bet tas jau bija prom — tikai pagalma vārtiņi noklaudzēja, un tad viss apklusa.

Maškobs izdarīja tā, kā bija rakstīts grāmatā, un sāka dziedināt slimniekus. No nabadzīgajiem viņš maksu neņēma, vienīgi to pieprasīja no bagātajiem un augstmaņiem. Pārticība ienāca ne tikai Maškoba mājā, bet arī daudzu dižās Buhāras ļaužu mājokļos. Tauta slavēja Maškobu. Ļaudis ar cieņu teica: «Mūsu gudrais dziednieks.»

Maškobs nu dzīvoja, trūkumu nepazīdams. Uzcēla sev māju, nodibināja ģimeni, katru dienu ēda plovu ar paipalu gaļu.

Viss būtu bijis labi, ja viņu nesagrābusi neganta alkatība. Tā iezagās Maškoba sirdi, un viņš sāka gudrot: «Kāpēc es neņemu naudu no trūcīgajiem, bet dodu tiem zāles par brīvu? Kas man par dalu — kurš te nabags un kurš te bagāts? Jau sen varēju pārspēt bagātībā visus Buhāras augstmaņus un bagātniekus.» >

Tā Maškobs aizmirsa Abu Ali ibn Šinas padomu. Un tai pašā dienā, kad pie Maškoba ieradās pēc zālēm slimam bērnam tāds pats nabaga ūdens pārdevējs, kāds pats agrāk bija, viņš pieprasīja:

—   Maksā!

—   Man nav ne plika graša pie dvēseles. — Nabagais sāka raudāt.

—   Tad vācies! — dziednieks Maškobs uzbļāva.

Un pēkšņi viņš vairs nezināja, kā gatavojamas zāles. Veltīgi izmeklējās Abu Ali ibn Šinas grāmatu ar receptēm — tā bija kā ūdeni iekritusi. Lai kā Maškobs pūlējās atcerēties, no kā pats bija gatavojis dziedinošās zāles, tomēr neko nespēja atsaukt atmiņā.

Nepagāja ilgs laiks, un viņam izsīka visa iekrātā bagātība, bija jāzaudē māja un manta.

Atkal Maškobs staigāja pa ielām un sauca: «Kam ūdeni, vēsu, atspirdzinošu! Pērciet vēsu ūdeni!»

Un ik reizi, liedams krūkā ūdeni, viņš iesaucās:

—. Lai ir nolādēts ceļinieks, vārdā Abu Ali ibn Sina!

Maškobs aiz dusmām novājēja un izdila kā ģindenis. Tagad viņš atgādināja melnu kraukli, kurš sāk ķērkt, līdzko to sagrābj aukstums un bads. *

Kādudien, kad Maškobs kā allaž gāja pa putekļainajām pilsētas ielām un sauca savu saucamo, viņš satika kādu vīru jājam uz kamieļa.

—   Ei, Maškob! — uzsauca vīrs kamieļa mugurā. — Es esmu ceļinieks, un man nav kur apmesties. Ielaid mani savā mājā pārnakšņot.

Maškobs ne labprāt vēlējās ielaist mājā svešu cilvēku, tomēr neuzdrīkstējās pārkāpt viesmīlības tikumu.

—   Labi, — viņš strupi noteica un aizveda ceļinieku uz māju.

—    Tu esi lāga cilvēks, — nākamajā rītā Maškobam teica ceļinieks. — Tava viesmīlība pelna atalgojumu. Tad zini: es daudz ko protu. Aiz pateicības tev izstāstīšu, kā iegūstams zelts. Tikai ielāgo: šo māku neslēp no ļaudīm! Kad visi cilvēki zinās, kā var iegūt zeltu, tad pasaulē izbeigsies ienaids un skaudība. Visās mājās valdīs miers un laime. Zelta īstā varenība atklājas tikai tad, kad tas pieder tautai. Bet, lai tu neaizmirstu, kā iegūstams zelts, es tev atstāšu savu grāmatu, kura glabā daudz noslēpumu.

Pa nakti Maškobs un svešzemnieks izgatavoja veselu stieni zelta.

Maškobs aiz brīnumiem nespēja pakustēties.Viņš pat nepiecēlās, lai izvadītu viesi, kad tas posās projām.

«Ja citi dabūs zināt, ka man ir zelts, to nozags,» Maškobs nodomāja un bezmaz zaudēja sajēgu aiz trakas alkatības. «Kad tapšu bagāts, visi mani bijāsies. Nevienam pašam neteikšu, kā iegūstams zelts,» viņš nosprieda.

Maškobs atkal nopirka sev labu māju, istabas izklāja ar paklājiem, izgreznoja ar dārgām mantām un sāka dzīvot lielā pārticībā un greznībā. Viņš ne reizes neatminējās, ko bija piekodinājis ceļinieks.

Bet, kad pagāja gads un no zelta stieņa nieks vien bija atlicis, Maškobs sāka meklēt ceļinieka atstāto grāmatu. Skatās — tā pārvērtusies par akmeni.

—   Ak vai, nu es esmu izputināts! — Maškobs iesaucās.

Atkal viņš sāka klenderēt pa ielām un tirgoties ar ūdeni.

Kādudien viņam ceļā patrāpījās ceļinieks. Šoreiz viņš jāja uz zirga.

—    Ei, Maškob! — ceļinieks tam uzsauca. — Vai ta mani vairs nepazīsti? Mēs tak divas reizes esam jau tikušies. Mans vārds — Abu Ali ibn Sina. Es tev iemācīju, kā pagatavojamas zāles. Taču tevi pārņēma alkatība, un tu neizpildīji manus noteikumus un nedevi zāles par brīvu nabadzīgajiem. Es izdarīju tā, lai tu aizmirsti recepti. Domāju, ka tu būsi labojies, un tev atklāju, kā iegūstams zelts. Tomēr tu mani nepaklausīji. No jauna ļāvies savai alkatībai, un tiki bargi sodīts. Es trīsdesmit un vēl trīs garus gadus rakstīju savu grāmatu un rakstīju to tautai. Bet tu gribēji uzzināt tās noslēpumus tikai sevis viena

labad. Tāpēc, mana grāmata pārvērtās par akmeni. Vienīgi tāds cilvēks, kurš gatavs upurēt savu dzīvi tautai, spēs ar sirds siltumu atkausēt akmeni un pasmelties no grāmatas gudrību. Zināšanas par zeltu nav nopērkamas.

Tikai tagad Maškobs sazīmēja ceļiniekā gudro Abu Ali ibn Sinu un bēdīgs iesaucās:

— O, diženais, es biju akls, piedod man! Taču Abu Ali ibn Šina tikai pašūpoja galvu un aizauļoja prom.

NEGAUŠA

Kas zinās pateikt, kad tas noticis, bet ļaudis stāsta, ka reiz trīs jauni cilvēki nolēmuši draudzēties. Viņi sarunājuši kopīgi strādāt un visu nopelnīto dalīt trīs līdzīgās dajās. Divi draugi bijuši čakli un uzcītīgi, bet trešais — liels skopulis un negauša. Un, re, kā tas beidzies.

Kad draugi bija nostrādājuši trīs mēnešus un drusciņ iekrājuši naudas, viņi sarunāja doties uz pilsētu. Ceļā bija jāpārpeld strauja upe. Tai dienā pilsētā svinēja svētkus, un katrā namā uzņēma viesus, devīgi tos paēdinot un padzirdinot.

Lai ar kādiem gardumiem draugus mieloja, negauša, aizsteigdamies citiem priekšā, visu ātri un kāri notiesāja. Padzīrojuši draugi gāja pastaigāties pa pilsētu. Ja iedami ieraudzīja ko ēdamu, negauša visu gribēja nopirkt. Draugi viņam to neliedza. Nopirkuši saldumus, divi draugi tikai mazliet nogaršoja, bet visu pārējo atdeva negaušam. Tā viņi pastaigājās pa pilsētu, līdz nauda bija iztērēta, tad nosprieda atgriezties mājās. Atkal pienāca pie tās pašas straujās upes, noāva kājas un metās upē peldus. Divi draugi drīz vien sasniedza otru krastu, taču negauša, kas no pārmēru lielās ēšanas bija tapis smags, sāka slīkt. Lai kā draugi viņu mēģināja izglābt, tomēr nespēja.

Tā nu notika, ka divi draugi palika dzīvi, bet negauša noslīka. Pēc tam tautā radās paruna: «Negauša mirst svētku dienā.»

KAĶIS AR GAISMEKLI

Senos laikos dzīvoja kāds nabadzīgs vīrs, vārdā Ahmads, un viņam bija sieva Zuhra.

Ahmads sadomāja tikt bagāts.

—   Paņemšu preces un jāšu uz kaimiņzemi tirgoties. Gūšu labu peļņu, un tad varēsim dzīvot bez bēdām.

—   Kas nu tu par tirgotāju, — Zuhra saka. — Tu pat pāris plāceņu nemāki nopirkt, lai tevi neapkrāptu!

Ahmads palaida sievas vārdus gar ausīm, nopirka desmit vienkupra kamieļus un desmit — divkuprainos. Apkrāva desmit kamieļus ar zīda auduma baķiem, desmit — ar bjaza baķiem, piebiedrojās tirgoņu karavānai un devās ceļā.

Kad bija jājuši veselas četrdesmit dienas, pievakarē viņi sasniedza kādu karavānu iebraucamo vietu.

Skatās, pie vārtiem sēž vecenīte un laipnā balsī aicina:

—   Apstājieties! Re, mana mājvieta. Vēl nekad tirgoņi nav pajājuši garām mūsu karavānu iebraucamajai vietai.

—   Sī vecmāmuļa, reAtams, ir lāga sieviņa, — tirgoņi nosprieda un pagrieza kamieļus uz vārtu pusi.

Vecā sieviņa paēdina tirgoņus un vaicā:

—    Kas ir, brašie vīri, uzspēlēsim šahu?

Tirgoņi atbild:

—    Labi, vecmāmuļ, uzspēlēsim.

—   Man ir kaķis un gaismeklis ar četriem degļiem, — saka vecenīte. — Spēles laikā gaismekli lieku kaķim uz galvas. Ja kaķis gaismekli no galvas nometīs, es būšu zaudējusi, bet, ja nenometīs, — būšu uzvarējusi.

Līdz rīta gaismiņai kaķis tupēja taisnāk par taisnu, gandrīz kā pienaglots. Kad atausa rīts, vecā sieviņa jau bija ieguvusi gan naudu, gan preces, gan kamieļus un tagad lika kalpiem padzīt tirgoņus. Arī Ahmads bija visu paspēlējis. Nekas cits viņam neatlika, kā salīgt traktierī par pavarda kurinātāju.

Kamēr Ahmads stiepj malku un kurina zem katla uguni, palūkosimies, ko mājās dara Zuhra.

Viņa no kāda atbraucēja bija dabūjusi zināt, ka vīrs visu paspēlējis karavānu iebraucamās vietas saimniecei un tagad strādā traktierī par-kurinātāju.

Zuhra vaicā atbraucējam:

—    Kā tad vecene visu no Ahmada iespēlēja?

—   Viņai ir kaķis, — atbraucējs paskaidro.

—    Ko tad šis kaķis dara?

—   Kaķis tup kā pienaglots līdz pat rīta gaismiņai un tur uz savas galvas gaismekli.

Zuhra vaicā:

—   Vai kaķis nomet vai nenomet gaismekli zemē?

—   Ne reizes nenomet. Ja nomestu, vecene spēlē būtu zaudētāja.

Tad Zuhra no jauna vaicā:

—   Vai jūsu zemē peles dzīvo vai ne?

Atbraucējs atbild:

—   Mūsu zemē peļu nav.

Tad Zuhra lika noķert četrus mazus pelēnus, ielika tos kastītē un pieradināja ēst rozīnes. Nober uz grīdas blakus kastītei rozīnes, attaisa kastīti, piebungo ar pirkstiem kastītei «tuk, tuk» — un pelītes izskrien no kastītes ārā, bet, kad otrreiz piebungo «tuk, tuk», pelītes tūdaļ atgriežas kastītē.

Zuhra saposās tālajam ceļam. Nopirka vienu vienkupra kamieli un vienu divkupraino. Vienam mugurā uzkrāva zīda auduma baķus, otram — bjaza baķus. Nopirka aidinieku, pārģērbās vīriešu drēbēs un kopā ar tirgoņiem devās ceļā.

Pēc četrdesmit dienām pievakarē viņi piejāja pie karavānu iebraucamās vietas.

Skatās — saimniece sēž pie vārtiem un laipni aicina:

—   Piestājiet! Re, mana mājvieta. Vēl nekad tirgoņi nav pajājuši garām mūsu karavānu iebraucamajai vietai.

—   Šī vecmāmuļa ir labs cilvēks, — ceļotāji nosprieda un pagrieza karavānu uz vārtu pusi.

Vecā sieva paēdināja tirgoņus un tad vaicāja:

—   Vai šahu spēlējat?

—    Spēlējam.

—   Ja spēlējat, tad zināt: man ir kaķis un četru degļu gaismeklis. Es šo gaismekli lieku kaķim uz galvas. Ja kaķis līdz rīta gaismiņai nometīs gaismekli zemē, tad es būšu paspēlējusi, bet, ja nenometīs, es pievākšu visu jūsu bagātību.

Viņa atnesa un nolika istabas vidū šahu, tūliņ ienāca arī kaķis.

Kaķis notupās, vecā sieva uzlika viņam uz galvas gaismekli un to aizdedzināja. Tad sēdās spēlēt šahu. Tirgoņi drīzā laikā visu paspēlēja un izgāja.

Bija palikusi tikai Zuhra. Viņa apsēdās spēlēt ar veceni. Zuhra zagšus piebīdīja savu kastīti, izkaisīja uz grīdas rozīnes, atvēra kastīti un ar pirkstu piedauzīja «tuk, tuk». Pelītes iztecēja no kastītes. Kaķis uztrūkās, nosvieda zemē gaismekli un metās pakaļ pelītēm. Zuhra otrreiz piedauzīja ar pirkstu kastītei «tuk», un peles saskrēja atpakaļ. Zuhra tad teica:

—   Tu, vecmāmuļ, paspēlēji.

Vecā sieva sāka kliegt:

—    Ko jūs izdarījāt ar manu kaķi? Es tā neesmu ar mieru!

Viņa atkal lika kaķim notupties. Novietoja tam uz galvas

gaismekli.

Sāka spēlēt. Zuhra piesardzīgi atvēra kastīti, izlaida pelītes, kaķis arī šoreiz nosvieda gaismekli un metās ķert peles. Gaismeklis nodzisa. ^

Tā vecenei vajadzēja vien atdot Zuhrai divdesmit un vēlreiz divdesmit kamieļus ar visām mantām.

Zuhra sameklēja traktierī vīru, abi paņēma preces un atgriezās savā zemē.

Kopš tā laika Ahmads vairs ij nedomāja par tirgošanos.

SKOPAIS BAJS UN ZAGLIS ABDURAHMANS

Reiz dzīvoja bajs, liels skopulis. Nebaltai dienai viņš bija iekrājis tūkstoš zelta naudas gabalus. Tā kā mājās bajs nevienam neuzticējās, viņš noglabāja naudu bjaza auduma mais-ā, aizsēja tam galu, pakāra kaklā un allaž to nēsāja sev līdzi, kaut arī nenācās viegli, bet nakti gulēja, apkampis savu naudas maisu.

Ik rītu pamodies viņš pārskaitīja zelta gabalus un no .jauna aizsēja maisu.

Ja bajam vajadzēja doties kaut kur labi tālu, viņš sievas acu priekšā pārskaitīja zeltu, ielika to lādē un atslēgu atstājar sievas glabāšanā.

Bajs tik briesmīgi drebēja par savu naudu, ka nenēsāja līdzi ne kapeikas pat tad, ja gāja uz tirgu iepirkties. Aiziedams viņš ikreiz sievu nobrīdināja: «Ielāgo — kad man ievajadzēsies naudas, es atsūtīšu tai pakaļ mūsu kalpu Matmusu ar, re, šito jostas lakatu, un tad tu atsūtīsi man zeltu.»

Reiz gadījās, ka bajs bija aizgājis uz tirgu. Kā vienādiņ, kopā ar viņu bija arī Matmusa. Bajs izstaigāja visu tirgu, ilgi kaulējās, iekāms ko iegādājās. Pēdīgi nopirka zirgu, govi, aunu, rīsu, miltus, burkānus un sīpolus. Par to visu viņš nesamaksāja ne kapeikas, tāpēc pārdevēji gāja bajam pa pēdām, pieprasīdami samaksu.

—   Patlaban man nav naudas līdzi, — teica skopais bajs. — Kalps aizies uz mājām un atnesīs zeltu, tad es jums samaksāšu.

Tā pateicis, bajs pasauca kalpu:

—    Ei, Matmusa!

—    Ko pavēlēsiet, saimniek? — Matmusa atsaucās.

Bajs atraisīja savu jostas lakatu, pasniedza to kalpam un sacīja:

—   Aizej uz mājām pie manas sievas! Viņa tev iedos zeltu, kas glabājas bjaza auduma maisā. Paņem to un atnes man!

—   Labi, tūliņās atnesīšu, — Matmusa atbildēja.

Jāteic, ka skopais bajs pirms došanās uz tirgu Matmusam nebija iedevis paēst, un kalps jutās pagalam nespēcīgs.

Pārmetis jostas lakatu pār plecu, viņš vilkās pa ceļu, nokāris galvu.

Tirgū uzdarbojās blēdis, kas tautā bija iesaukts par zagli Abdurahmanu. Viņš slepus bija noklausījies skopā baja un Matrnusas sarunu un nosprieda: «Šim bajam, kazi, ir daudz naudas.»

Zaglis lavījās pakaļ Matmusam.

Viņiem pretim nāca kamieļu karavāna, šķindinot zvārguļus. Matmusa apstājās kā zemē iemiets, bet zaglis Abdurahmans viņam norāva no pleca jostas lakatu un aizmuka. Zaglis joza tik ātri, ka papēži vien zibēja, un, brītiņu skrējis, jau klaudzināja pie baja mājas vārtiem.

—   Vadzi, saimnieci — viņš uzsauca.

Skopā baja sieva tūdaļ atsaucās:

—    Kas tur ir?

—    Cienījamais bajs, jūsu vīrs, tirgū šo to sapirkās, — sacīja zaglis Abdurahmans. — Viņš gribēja sūtīt Matmusu, bet tas nezin kur bija aizklīdis. Un tā jūsu vīrs viņa vietā atsūtīja mani, sacīdams: «Lai sieva iedod zeltu, kas glabājas bjaza maisā, un tu to atnes man uz tirgu.»

Zaglis Abdurahmans pasniedza skopā baja sievai vīra jostas lakatu. Viņa iesēja tajā zeltu un atdeva zaglim.

Zaglis Abdurahmans, paņēmis zeltu, sabēra to kabatās un gāja mājās. Ceļa vidū viņš satika Matmusu.

Iedams garām, viņš nometa zemē jostas lakatu un uzsauca:

—    Ei, draugs!

Matmusa pagriezās uz viņa pusi. Zaglis Abdurahmans tad sacīja:

—   Jūs esat pazaudēji^,jostas lakatu! Rekur tas — paceliet!

«Izrādās, biju to nometis zemē, bet domāju, ka nozadzis

kāds zaglis,» kalps sevī nosprieda, pacēla lakatu un gāja tālāk.

Sasniedzis baja māju, viņš pasauca:

—   Ei, saimnieci

Sieva atsaucās:

—    Ko tev vajag, Matmusa? .

—   Cienījamais bajs lika pateikt, lai jūs iedodat zeltu, kas glabājas bjaza maisā, un lai es to viņam aiznesu. Re, viņš atsūtīja arī savu jostas lakatu!

Baja sieva iesaucas:

—   Cik reižu tad vīrs domā sūtīt pēc zelta? Nupat bija atnācis viens un sacīja: «Cienījamais bajs lika iedot zeltu no bjaza maisa!» — un to aiznesa.

Matmusa pasteidzās atgriezties tirgū un skopajam bajam teica:

—    Saimniek! Jūs pirms manis esat aizsūtījis kādu citu uz mājām. Izrādās, tas paņēmis zeltu. Es atnācu tukšām rokām.

Izdzirdis šādus vārdus, skopais bajs sastinga kā sālsstabs un izbolīja acis.

Tirgotāji, kas bija pārdevuši skopajam bajam lopus un preces, neatlaidās.

—   Cienījamais baj, atdodiet naudu! — viņi sauca. — Jau tuvojas vakars. Mums vēl jāiepērkas un jāatgriežas mājās. Jūs pārlieku ilgi liekat gaidīt.

Bajs pēdīgi atguvās un sāka vaidēt:

—   Vai, mani allahs sodījis! Es nepirkšu jūsu preces un lopus. Ņemiet savas mantas un ejiet!

Tirgotāji apvainojās.

—   Ek tu, skopuli! Mūs vazāji aiz deguna, nu tu pats iekriti kaunā!

Viņi ilgi lamāja baju, līdz beidzot aizgāja.

Bajs, visu labi pārlicis, nosprieda, ka tikai zaglis Abdurahmans varēja ar viņu izspēlēt tik jaunu joku. Viņš sēdās zirgam mugurā un jāja pie zagļa.

Izdzirdis klaudzināšanu, zaglis Abdurahmans iznāca ārā un redzēja, ka atjājis bajs.

—   Ā, lūdzu, cienījamais baj! Kāpiet no zirga, ienāciet! Esmu gatavs jums pakalpot.

Bet pie sevis zaglis Abdurahmans nodomāja: «Kaut tevi jupis rāvis, baj! Redzams, tu noproti, ka zeltu es esmu pievācis.»

Viņš noklāja baja priekšā galdautu, pagatavoja plovu.

Skopais bajs nevarēja saņemties uzsākt sarunu par savu nelaimi un palika pārnakšņot pie zagļa. Otrā rītā arī nesteidzās iet prom. Tā pagāja trīs dienas, bet bajs aizvien vēl ciemojās.

«Kad šis skopulis ies prom?» zaglis Abdurahmans prātoja.

Skopais bajs četrdesmit dienas pavadīja zagļa mājās. Zaglis baroja viņu un viņa zirgu, it kā tam nekas nebūtu pretim, un pašu laipni aptekalēja kā dārgu viesi.

Beidzot zaglis Abdurahmans neizturēja un teica:

—    Cienījamais baj! Mēdz sacīt: ciemiņš un zivis sāk smirdēt trešajā dienā. Labi, lai nu būtu desmitajā dienā. Bet jūs jau četrdesmit dienas viesojaties un nedomājat posties uz mājām! Varbūt jums kāda darīšana pie manis?

Bajs atbildēja:

' — Nu labi, pateikšu! Vai tu izmānīji no manas sievas tūkstoš zelta naudas gabalu vai ne? Ja esi to darījis, tad atzīsties. Ja ne, zvēri: «Lai atņem man sievu, ja meloju!»

Izdzirdis šos vārdus, zaglis Abdurahmans sāka skaļi smieties un paziņoja:

—    Baj, kā jūs to uzzinājāt?

—   Vai tad ir vēl otrs tik veikls zaglis kā tu? — skopais bajs atbildēja. — Tikai tu varēji izmānīt naudu.

Zaglis Abdurahmans atbildēja:

—    Tas tiesa, baj! Jūsu naudu paņēmu es. No tās jau vienu naudas gabalu iztērēju. Tūkstoš zelta gabali bez viena — iztērētā stāv, nolikti drošā vietā.

Zaglis atnesa tūkstoš zelta gabalu bez viena — iztērētā un atdeva bajam. Bajs tos pārskaitīja, ielika bjaza maisā un iebāza azotē, tomēr projām nejāja, bet palika tālāk ciemoties pie zagļa Abdurahmana. Aizritēja vēl desmit dienas.

Zaudējis pacietību, zaglis vaicāja skopajam bajam:

—    Kāpēc jūs tagad nejājāt projām?

Bajs atbildēja:

—   Tu pats teici, ka neesot viena zelta gabala. Kamēr to neatdosi, es nekur nejāšu.

—    Es tak jūs un jūsu zirgu esmu barojis piecdesmit dienas, — sacīja zaglis Abdurahmans. — Un iztērējis vairāk nekā vienu zelta naudas gabalu.

Skopais bajs iebilda:

—    Par ko tu mani turi? Es tak no tevis neprasu maksu par to, ka mani tūkstoš zelta gabali nogulēja pie tevis piecdesmit dienas, bet tu man gan pieprasi maksu par tām piecdesmit dienām, ko sabiju pie tevis. Es nekur nekustēšu, iekāms nebūšu dabūjis to vienu — iztērēto zelta gabalu.

To dzirdot, zaglis Abdurahmans sacīja sievai:

—    Skopais bajs negrib jāt prom, iekāms nav dabūjis savu zelta gabalu! Nakti es izlikšos miris. No rīta tu piecelsies un pamodini bērnus. Tu vaimanā: «O, mans kungs!» — un raudi. Bērni sauks: «O, mūsu tēvs!» — un arī raudās. Tad bajs aizlasīsies prom.

Vakarā zaglis apsēja ap galvu drānu, vaidot ienāca pie skopā baja un teica:

—   Baj! Es jūtos pagalam vārgs, ka tikai nenolieku karoti..

.Ja ar mani kas notiks, jūs palīdziet sievai, iedodiet pāris zelta gabalu līķautam.

To pateicis, zaglis izgāja.

Otrā rītā zagļa Abdurahmana sieva sāka vaimanāt un raudāt: «O, mans kungs!» Bērni sauca: «O, mūsu tēvs!»

Sanāca kaimiņi un radinieki. Arī tie sāka raudāt.

Bet zaglis Abdurahmans, izlikdamies miris, guļ kā baļķis.

Taču skopais bajs nejāja prom. Viņš paņēma slotu un spaini, izslaucīja un aplaistīja pagalmu un ielu. No visas apkaimes sanāca ļaudis uz bērēm.

Te skopais bajs ļaudīm sacīja:

—   Mēs abi, lai viņam debesu valstība, bijām lieli draugi. Katru plāceni dalījām uz pusēm. Es piecdesmit dienas pie viņa ciemojos,, un viņš piecdesmit dienas man neļāva jāt projām. Mēs norunājām tā: ja viens no mums nomirs, tad otrs to pats savām rokām guldīs kapā.

Bajs sagrieza klēpīti dzelkšņu zaru un pārnesa mājās. Uzlika uz pavarda katlu un uzsildīja ūdeni tik karstu, ka roku nevarēja turēt. Izvadīja visus no istabas un, liedams zaglim virsū karsto ūdeni, sāka tā miesu rīvēt ar dzelkšņu zariem, kamēr parādījās asinis.

—   Guli, cik tev labpatīk, bet, kamēr neatdosi zelta gabalu, no manis vaļā netiksi! — skopais bajs rīvēdams runāja.

Tomēr zaglis Abdurahmans gulēja un cietās. Skopais bajs neko nepanāca.

Tad zagli Abdurahmanu uzlika uz nestuvēm un nesa uz kapsētu.

Izraka kapu, ielika tajā zagli un kapu aizbēra ar zemi.

—    Klausieties, ļaudis, — sacīja skopais bajs. — Mēs ar nelaiķi bijām norunājuši tā: ja viens no mums nomirs, tad otrs pēc nāves trīs dienas paliks pie viņa kapa.

Skopais bajs palika kapsētā apsargāt kapu, bet ļaudis izklīda.

Kad pienāca nakts, bajs atraka kapu un izvilka zagli Abdurahmanu laukā, tam sacīdams:

—   Nedomā, ka, izliekoties par mirušu, tev izdosies piesavināties manu zelta gabalu!

Tā runādams, bajs spārdīja zagli ar kājām. Tas vairs neizturēja, piecēlās un ņēmās sist skopo baju. Izdzirdis troksni, atnāca kapracis. Nospriedis, ka divi miroņi izkāpuši no kapa un kaujas, viņš nobijās un aizbēga.

Skopais bajs un zaglis Abdurahmans ilgi kāvās, līdz, zaudējuši spēkus, novēlās starp kapiem un palika tur guļam.

Tai naktī četrdesmit zagļi, kas bija iezagušies valdnieka naudas glabātavā un nozaguši daudz zelta, devās uz kapsētu sadalīt guvumu. »

Viņi noklāja zemē halātu un ņēmās dalīt zelta gabalus savā starpā, runādami: «Šis tev, šis tev, bet šis rnan!»

Zaglis Abdurahmans, izdzirdis laupītāju balsis, pieplaka ciešāk pie zemes un gulēja klusi. Turpretim bajs nodomāja: «Laikam būšu trāpījis īstās zelta raktuvēs.»

Viens no laupītājiem sacīja:

—   Laiks beigt, jau gaismiņa svīst. Jātiek ātrāk no šejienes prom.

Izbijies, ka zelts varētu aiziet gar degunu, skopais bajs satraukts pacēla galvu ufT sāka bolīt acis. Kāds laupītājs pamanīja baju un nobijās, bet kāds cits viņu nomierināja:

—    Tas tak mironis, kas tur guļ! Ko tu baiļojies?

Laupītāji jau pastiepa rokas, lai katrs pievāktu savu zelta

kaudzīti. Tobrīd skopais bajs pielēca kājās. Viņam sekoja arī zaglis Abdurahmans.

Laupītāji līdz nāvei pārbijās un laidās prom, ko kājas nes. Viņu atstāto zeltu skopais bajs un zaglis Abdurahmans sadalīja savā starpā.

Tad skopais bajs sacīja:

—    Tagad atdod manu zelta gabalu!

Zaglis Abdurahmans izbrīnījās.

—    Vai tev vēl nava diezgan, dabūjis tak tik daudz zelta?

Skopulis atbildēja:

—   Es nelikšos mierā, iekāms tu nebūsi atdevis manu zelta gabalu! Atdod!

Zaglis Abdurahmans noskaities iebļāvās:

—    Neatdošu!

Abi sāka no jauna plūkties.

Laupītāji, jozdami prom no kapsētas, cits citam sacīja:

—   Ek, vai no tiesas mēs tādu lērumu zelta atstāsim miroņiem un paši paliksim bešā?

Atgriezušies kapsētā, laupītāji izdzirda, ka tumsā kāds plēšas viena zelta gabala dēļ. Viņi nosprieda, ka kapsētā visi mirušie ir atdzīvojušies un sadalījuši zeltu savā starpā, bet kādam pietrūcis viena gabala, kura dēļ nu tagad plēšas!

Vēl gaužāk nobijušies, laupītāji pasteidzās nozust.

Pa to starpu zaglis Abdurahmans piekusa kauties un teica:

—    Redzams, man netikt vaļā no šā skopā baja!

Viņš atdeva bajam zelta gabalu un aizgāja. Arī skopais bajs tagad devās uz savām mājam.

TRĪS MELU STĀSTI, KATRĀ PA ČETRDESMIT BLĒŅĀM

Senos laikos dzīvoja padišahs. Viņam bija meita precību gados. No daudzām valstīm pie viņas jāja precinieki — šahu un hanu dēli, tomēr princese bija pārmēru izvēlīga un visiem atteica.

Padišahs ataicināja meitu pie sevis un teica:

—    O, mana karsti mīļotā meita! Es esmu darījis zināmu visiem padišahiem, ka meklēju tev vīru. Daudzi braši džigiti ir pabijuši mūsu pilī! Bet tu visus esi atraidījusi. Kas tam par iemeslu?

—   Mīļais tēvs! — meita atbild. — Es iziešu pie tā, kurš sadomās trīs tādus melu stāstus, kur katrā slēptos pa četrdesmit blēņām, un vēl — lai šos stāstus prastu arī sakarīgi pastāstīt.

Padišahs izsūtīja uz visām pusēm saucējus un lika pavēstīt:

—    Kurš sadomās trīs melu stāstus ar četrdesmit blēņāln katrā, tam atdošu savu meitu par sievu.

No malu malām sāka ierasties precinieki, lai stāstītu melu stāstus. Padišahs sapulcināja visus valsts gudros un tiem teica:

—   Ja kāds pastāstīs trīs melu stāstus ar četrdesmit blēņām katrā un viss stāstītais būs tīrie meli, sakiet: «Tie ir meli.» Bet, ja tā būs patiesība, sakiet: «Tā ir patiesība.» Tikai piesargieties patiesību nosaukt par meliem — tad jūs visus padzīšu no pils!

Precinieki stāstīja pašu sadomātos blēņu stāstus. Ik reizi, kad padišahs gudrajiem vaicāja: «Vai tie ir meli vai patiesība?» — gudrie viņam atbildēja: «Tā dzīvē notiek.»

Daudzi padišahu un šahu dēli, kas bija te ieradušies, aizjāja mājās ar gariem deguniem.

Pilsētā dzīvoja kāds nabadzīgs jauneklis. Kādudien viņš devās kalnos, lai salasītu žagarus pavardam, un te izdzirda šaha saucējus skaļi saucam:

—    Kurš sadomās trīs melu stāstus ar četrdesmit blēņām katrā, tas dabūs par sievu padišaha meitu!

—   Oho, te nu var izpļāpāties, cik pašam tīkas, — jauneklis iesvilpās un taisnā ceļā devās uz pili.

—    Ei tu, nabaga plikadīda, kālab esi atnācis? — Viņu aizturēja sardzes vīri un nelaida pāri slieksnim.

—   Man pie padišaha ir lūgums, — teica jauneklis.

—    Kāds nabagam var būt lūgums! Vācies uz karstām pēdām prom! **

—    Es tak atnācu pateikt, ka manam saimniekam ir divsimt auni, kas jāatdod padišaham, — godbijīgi salicis rokas, sacīja jauneklis.

Tai pašā mirklī viens no sardzes vīriem aizskrēja pie padišaha un ziņoja:

—   Diženais šah, atnācis kāds nabags un saka: viņa saimniekam esot divsimt aunu, kas atdodami padišaham.

Padišahs nopriecājās un pavēlēja:

—   Aicini viņu šurp!

Jauneklis atnāca. Rokas berzēdams, padišahs uzbļāva:

—    Ei, verga dvēsele, kur tavi auni?

Nabadzīgais jauneklis sāka stāstīt:

—    O, diženākais no diženajiem, atļaujiet kādu vārdiņu bilst. Es esmu nabaga bārenis, kam nekas nepieder. Tēvam biju viens vienīgs dēls, mani brāļi cits pēc cita apmira, bet dzīvi palikām tikai trīs. Mēs visi trīs cits citu nebijām redzējuši un neko cits par citu nebijām zinājuši. Tad negaidot atradām cits citu, apsveicinājāmies. Skatos: vienam no mums halātam nav apkakles, otram — piedurknes, trešajam — apakšmalas stērbeles. «Aklais aklo ij tumsā atradis,» — tā arī mēs atradām cits citu, sadraudzējāmies un visi trīs devāmies uz priekšu, neejot pa ceļu un nepārkāpjot ceļa malu. Skatāmies: zemē guļ trīs naudiņas — divas pagalam noberztas, bet vienai pat uzrakstu nevar saredzēt. Mtfs pacēlām to, kurai nevarēja uzrakstu saredzēt, un gājām pa ceļu tālāk. Gājām, gājām, lielu gabalu nogājām. Gājām, gājām, līdz nonācām palejā. Skatāmies: upē guļ trīs grunduļi. Divi nosprāguši, bet viens beigts. Mēs paņēmām beigto, ievīstījām tā brāļa halāta stērbelē, kura halāts bija bez stērbeles. Gājām pa ceļu tālāk. Gājām, gājām, līdz priekšā ieraudzījām trīs mājas: divas bez jumta seguma, bet viena — pavisam bez jumta. Mēs iegājām tajā, kurai nebija jumta. Iekšā ieraudzījām trīs katlus: divi bija caurumu caurumos, bet viens — bez dibena. Mēs paņēmām beigto grunduli, ielikām katlā bez dibena, ielējām iekšā ūdeni un sākām vārīt. Pameklējām žagarus, bet neatradām ne zariņa. Izvārījām grunduli bez uguns. Karstumu nežēlojām, kauli izjuka putrā, bet gaļa palika jēla. Visi trīs ēdām, ēdām, kamēr pieēdāmies līdz kaklam, arī vēderus sev uzaudzējām. Gribējām iziet laukā, bet pa durvīm nevaram izspraukties. Atradām sienā šķirbu, izlīdām pa to ārā un devāmies tālāk. Gājām, gājām pa ceļu krietnu gabalu, lidz nonācām stepē. Skatāmies: zālē guļ vēl nedzimis jēriņš. Mēs paņēmām no neiestādītās papeles nenocirsto zaru, izgriezām no tā rungu un iesitām jēriņam. No jēriņa sanāca seši pudi tauku un seši pudi gaļas. Mēs gaļu nedz vārījām, nedz žāvējām, bet apēdām tāpat visu vienā reizē, tomēr nebijām paēduši, palikām izsalkuši. Abi mani vecākie brāļi sadusmojās, saķildojās ar mani un aizgāja. «Tauki paliks man vienam,» es nopriecājos. Noāvu zābakus, sāku tos ieziest ar taukiem. Visus sešus pudus iztērēju tikai vienam zābakam, bet otram netika. Pamatīgi piekusu un aizmigu. Pēkšņi dzirdu troksni, kliegšanu, kņadu. Pietrūkos no guļvietas, skatos: ieziestais zābaks ķīvējas ar neieziesto. Es abus zābakus iekaustīju ar dūri un atkal iemigu. Nakts vidū pamostos, pagalam nosalis, jo ieziestais zābaks norāvis man halātu, ar kuru biju apsedzies, izklājis to visā platumā un, zem tā paslēpies, guļ, bet neieziestais zābaks noskaities un aizgājis. Es pamodināju ieziesto zābaku un uzāvu kājā. Aizbāzu aiz jostas tā halāta stērbeli, kuram nebija stērbeles, un pārnācu mājās. Toreiz, kad devos projām, mājās atstāju veco māti un gaili. Bet tagad, kad atgriezos, nav ne mātes, ne gaiļa. Paskatos: nav vairs kājā arī otrā zābaka. «Sito nelaimi! Kur lai dabūnu savus zābakus?» es satriekts nodomāju un tālab ierados jūsu pilī. Gribēju jums pasūdzēties. Bet pie vārtiem stāvēja jūsu sardzes vīri un mani nelaida iekšā.

Nabadzīgais jauneklis nodūra galvu un apklusa.

Padišahs, klausīdamies jaunekļa vārdos, brīnījās, tad palūkojās uz saviem gudrajiem.

Tie piecēlās un zemu palocījās padišaha priekšā.

—    O, padišah, viss, ko stāstīja šis kucēns, ir meli. Tā viņš jums sapūtīs arī par tiem saimnieka auniem, teiks, ka tos pazaudējis.

Padišahs tūdaļ iebļāvās:

—    Kur auni? Atbildi, ja tev vaicā!

—    Atļaujiet, diženais šah, vārdiņu bilst. Kad tavi sardzes vīri mani nelaida pa vārtām, es tik dikti satraucos, ka devos meklēt savu veco māti, gaili un otro zābaku. Gāju, gāju, lielu ceļa gabalu nogāju, līdz sasniedzu kādu kišlaku. Tur sāku meklēt, ļaudis izprašņāt un atradu savu gaili. Tas ara baja lauku. Apskāvām viens otru, sasveicinājāmies. Sešu mēnešu laikā gailis bija nopelnījis vienu lielo adatu, bet ari to saimnieks glabāja pie sevis. Es izlamāju saimnieku, sacēlu traci un piespiedu viņu atdot gailim adatu. «Nāc man līdzi,» es aicināju gaili. «Nē,» gailis atbild, «esmu nolīdzis uz sešiem mēnešiem: trīs mēneši jau pagājuši. Kad beigsies līgums, saņemšu naudu un aiziešu pie tevis pats.» Es paņēmu adatu, atvadījos no gaiļa, pārnācu mājās, bet māja pazudusi, tikpat kā cauri zemei izkritusi. Man pavisam smagi tika ap sirdi, devos meklēt savu veco māti un otro zābaku. Uzkāpu pakalniņā, aplaidu acis apkārt — nekur nekā neredz. Pakāpos vēl augstāk, aplaidu acis apkārt — nekā neredz. Atgriezos ielejā. Iespraudu adatu zemē, uzrāpos tās galā, aplaidu acis apkārt, redzu — mana vecā māte Sirdarjas krastā mazgā veļu. Paņēmu adatu un gāju pie viņas. Neskaitāmus kalnus un pakalnus šķērsoju, kamēr aizkļuvu pie mātes. Izrādās, kad viņa mani pazaudējusi, bija sākusi kalpot svešā mājā. «Ejam prom,» es saku. «Neiešu, kamēr nebūšu saņēmusi nopelnīto algu,» viņa atbild. «Triju gadu laikā esmu nopelnījusi trīs mēnešu iztiku. Tu ej vien, man vēl palikuši trīs mēneši, ko kalpot, es aiziešu pati.» Aizbāzu tā halāta stērbeli aiz jostas, kam nebija stērbeles, iesitu sev pa pieri, pagriezos un devos prom. Te skatos, upe pārplūdusi un aiznesusi tiltu. Bija iestājies karsts laiks, mani mocīja slāpes. Gribēju nodzerties ūdeni, taču upi klāja biezs ledus. Gribēju ledu pārsist, bet akmeņainajā zemē nevarēju atrast neviena akmens un pārsitu ledu ar savu galvu. Iebāzu āliņģī galvu, padzēros un gāju tālāk. Ce|ā atcerējos adatu. Atgriezos atpakaļ upmalā. Skatos — mana adata pazudusi. «Nu man nav pat adatas,» skumīgs nodomāju un gāju atkal pie mātes. Viņa jau bija nostrādājusi trīs atlikušos līguma mēnešus. Bet, kad viņa lūdza saimniekam nopelnīto algu, saimnieks uzbļāva: «Skat, ko sagribējusi!» — un padzina viņu no savas mājas. «Kālab mums tik sūra dzīve?» es satriekts nodomāju un atnācu uz pili, diženais šab, lai jums izsūdzētu savas bēdas. Bet mani nelaida pa vārtiem iekšā.

Jauneklis beidza stāstīt un nodūra galvu.

Padišahs vēl vairāk izbrīnījās un palūkojās uz saviem gudrajiem.

Visgudrākais no gudrajiem piecēlās, zemu palocījās padišaha priekšā un sacīja:

—    Diženais padišah, neticiet nevienam šā kucēna vārdam, bet prasiet rokā aunus! Šis plikadīda melo. Vēl uzdrošināsies teikt, ka viņam tos aunus kāds nozadzis!

Nabadzīgais jauneklis ierunājās trešo reizi.

—    O, diženais šah, atļaujiet vārdiņu bilst. Kad mani nelaida pilī, es nolēmu iet pats pie tā saimnieka, kurš nebija samaksājis manai mātei nopelnīto algu, un aizgājis sāku ārdīties. «Atdod vecajai sievai algu!» es pieprasīju. Tad paņēmu saimnieku aiz apkakles un izvilku ārā. Apkārt sanāca ļaudis un izšķīra mūsu strīdu man par labu. Saimnieks man iedeva vienu ēzeli. Es uzsēdos ēzelim mugurā un jāju mājās. Jāju, jāju, skatos: pretī nāk četrdesmit karavānas. Karavānas vecākais man uzsauca: «Vai neredzi, tavs ēzelis noberzis muguru! Nokāp un sakārto sviedru spilvenu!» Es nokāpu, skatos: ēzelim uz mugu

ras noberzta rēta. «Paklau, kā rētu sadziedēt?» es vaicāju. Karavānas vecākais atbildēja: «Sadedzini, eku, šo riekstu, uzber pelnus rētai, un tā aizdzīs.» Es sadedzināju riekstu, apkaisīju ar pelniem ēzelim rētu. Tikko jau gribēju uzlikt sviedru spilvenu atpakaļ, skatos: no rētas laukā spraucas zaļš lazdas krūmiņš. Tas — viens divi!— sakuploja, sāka ziedēt. «Ko nu iesākt?» gudroju. «Ja kāpšu lazdas krūmā un to papurināšu, sakropļošu ēzelim muguru. Labāk nodauzīšu riekstus zemē ar akmeņiem.» Aizvedu ēzeli klajā laukā, kur nav akmeņu. Atrotīju piedurknes un sāku ar akmeņiem dauzīt lazdu. Neviens akmens nekrīt atpakaļ, neviens rieksts nebirst zemē. Es tik metu un metu akmeņus bez atelpas. Skatos: nav vairāk neviena akmens. «Neko darīt, tagad kāpšu pats lazdā!» — tā izlemju. Uzkāpu lazdā, redzu: tur plešas lauks, kā radīts arbūzu audzēšanai. Laukam gar malu burbuļodams tek ariks. «Nebūtu par ļaunu te iesēt arbūzus,» es nodomāju un iekaisīju,zemē arbūza sēkliņas. Tad ta nu izauga arbūzi! Ar rokām nevar ne apņemt! Apsēdos arika malā un, tik tikko ar naža galu pieskāros arbūzam, tas pārplīsa un nazis iekrita arbūzā. Es pieliecos, gribēju nazi saķert, taču arī pats iekritu iekšā. Staigaju pa arbūzu, meklēju nazi. Satieku vīru, vaicāju: «Cienītais, vai jums ceļā negadījās nazis?» — «Vai jūs tikai nazi meklējat?» man vaicā vecais vīrs. «Mēs gājām četrdesmit karavānas, un katrā karavānā bija pa četrdesmit kamieļiem, bet cits citu nozaudējām, neviena vairs nespēju atrast.» Un tā es, o, padišah, atnācu uz jūsu pili, lai pavēstītu jums par šo nelaimi.

Beidzis stāstīt, nabadzīgais jauneklis pazemīgi nodūra galvu.

Padišahs iegrima domās. Viens no gudrajiem piecēlās un zemu palocījās.

—    Diženais šah, — viņš sacīja, — iedodiet šim kucēnam no valsts kases pāris monētu un pavēliet izvadīt no pils laukā.

Bet padišaha meita bija stāvējusi aiz durvīm un visu noklausījusies. Viņa ieskrēja pie tēva un teica:

—   Viņš izpildīja manus trīs noteikumus. Nav svarīgi, ka viņš ir nabadzīgs, es iziešu pie viņa par sievu.

Nu nabadzīgais jauneklis palocījās padišaha priekšā.

—    O, diženais šah, es kalnos daudzas vasaras ganu sava saimnieka aitas. Viņš man parādā jau divsimt aunu. Bet, kad pieprasīju, lai tos atdod, viņš mani padzina. Piespiediet manu saimnieku man atdot šos aunus, un es tos uzdāvināšu mūsu kāzu mielastam.

Padišahs sarīkoja lepnas dzīres un atdeva meitu nabadzīgajam jauneklim par sievu.

KLIBAIS SVĒTELIS

Reiz dzīvoja nabadzīgs vīrs, kam piederēja neliels zemes ielāpiņš. Tur viņš strādāja caurām dienām un naktīm.

Pienāca pavasaris. Vīrs ķērās art zemi. Brītiņu paaris, skatās: lido svētelis.

Uzlidojis virs apartā lauka, svētelis sāka laisties lejup un pēkšņi kā akmens nokrita zemē.

Nabadzīgais vīrs pieskrēja putnam klāt un redzēja, ka tam pārlauzts spārns. Vīrs aiznesa svēteli uz māju. Rūpīgi aplūkoja lauzto vietu un sāka svēteli ārstēt.

Vīrs ilgi kopa slimo svēteli, bet pienāca laiks — svētelis atlaba un aizlidoja.

Kādu dienu vīrs, pabeidzis aršanu, izgāja uz lauka sēt. Skatās: lido tas pats svētelis. Uzlidojis virs galvas, tas nometa zemē trīs arbūza sēkliņas.

Nabadzīgais vīrs sēkliņas iedēstīja zemē.

Pagāja dažas dienas, un sēkliņas uzdīga. Vīrs nu pūlējās, netaupīdams spēkus: laikus izravēja nezāles, laikus aprušināja jaunos stādus un rūpīgi aplaistīja. Necik ilgi — un izauga raženi arbūzi. Pienāca laiks tos novākt.

Nabadzīgais vīrs norāva trīs vislielākos arbūzus un tikai ar pūlēm aiznesa tos uz māju.

Tad ataicināja pie sevis ciemos radus un draugus. Kad ciemiņi bija sanākuši, vīrs paņēma vienu arbūzu un gribēja pārgriezt, bet nekādi nevarēja izdurt nazi mizai cauri. Pamēģināja pārgriezt otru arbūzu — arī to nazis nespēja pieveikt. Ar trešo notika tas pats.

Pēdīgi vīrs paņēma krietni lielu nazi un atvēzējies cirta: arbūzs pāršķēlās pušu, bet sārtā mīkstuma vietā te bija… zelta monētas. Arī abos pārējos arbūzos iekšā bija zelts.

Nabadzīgais vīrs tapa dikti priecīgs, izkratīja no arbūza zeltu un izdāļāja to ciemiņiem — visu līdz pēdējai monētai. Ciemiņi aizgāja mājās apmierināti un līksmi.

Uz visiem trim stādiem, kas bija izauguši no svēteļa dāvātajām arbūza sēkliņām, bija nobrieduši pa desmit arbūziem. Nabadzīgais vīrs tos novāca un kopš tā laika vairs trūkumu nepazina.

Turpat kaimiņos dzīvoja bagātnieks. Kādudien viņš atnāk pie nabadzīgā vīra un vaicā:

— Pasaki — kā tu tiki bagāts?

Nabadzīgais vīrs, būdams atklāts cilvēks, neko neslēpa un izstāstīja visu, kā bijis.

«Ek, ja es dabūtu tik daudz zelta!» domāja bagātnieks un devās uz lauka. Tur viņš ieraudzīja svēteli. Slepus pielavījies putnam tuvāk, nogaidīja īsto brīdi un iesita tam ar koku pa kāju. Tad svēteli noķēra, aiznesa uz mājām un sāka ārstēt.

Pagāja dažas dienas, "svētelis atlaba, bet atlabis — aizlidoja. Bagātnieks aizgāja uz lauka un sāka gaidīt, kad svētelis atkal parādīsies.

Kādā jaukā dienā svētelis tik tiešām lidoja pāri bagātnieka laukam un nometa zemē divas arbūza sēkliņas.

Sēkliņas uzdīga. No stādiem pa zemi aizlocījās zaļas stīgas, pie tām drīz vien aizmetās un atvērās ziedi, bet, kad tie noziedēja, nobrieda augļi.

Kad arbūzi ienācās, bagātnieks ataicināja pie sevis ciemos visus savus radus.

Līdzko viņš ar nazi iedūra arbūza mizā, arbūzs pāršķēlās pušu un ārā izlidoja negantu lapseņu bars… Tās tūliņ metās virsū bagātniekam, viņa radiem un sāka tos dzelt. Visiem aizpampa acis, uztūka lūpas un vaigi.

Bet nabadzīgais vīrs dzīvoja, bēdu nepazīdams, un klusībā pasmīkņāja par sava bagātā kaimiņa nenovīdību.

SUSAMBILA

Vai tas bija vai nebija noticis, taču vecos laikos kādā zemē dzīvoja ēzelis un vērsis. Pa dienu vērsis apara tik daudz zemes, cik otrs nespētu apart ne triju dienu laikā, bet, kad pievakarē noguris ūn pārmocījies viņš atgriezās savā steliņģī, viņam priekšā nometa sausu sorgo stiebru klēpīti. Turpretim ēzelis neko nedarīja, no rīta līdz vakaram snauduļoja un sildījās saulītē. Viņam padzerties deva nevis ūdeni, bet pienu, ēdināja nevis ar sienu, bet ar smaržīgu āboliņu.

Kādudien vērsis, aiz liela noguruma tik tikko ar pūlēm cilādams kājas, pārvilkās no darba un sāka grauzt sausos stiebrus. Drusciņ pagrauzis, vairāk nejaudāja.

—   Vai dzirdi, godājamais, — viņš uzsauca ēzelim, — iedod man mazliet no savas barības! Šie sausie stiebri man pagalam apnikuši.

Ēzelis pažēloja vērsi un iedeva tam smaržīgo āboliņu.

Ienāca kūtiņā saimnieks, skatās: ēzelim tukšs barības galds.

—   Tu re, kā mans ēzelis loka iekšā barību! Malacis! — viņš sacīja un pasvieda vēl āboliņa klēpi. Pēc tam uzmeta acis vērša barības galdam un iebļāvās:

—   Ak tu, lops, kāpēc neēd? Rīt sabruksi vagā, un kas tad man ars zemi? Tava māte, vai?

Paķēra rungu un ņēmās vērsi kaustīt.

Kopš tās reizes ēzelis katru dienu deva vērsim daļu no savām vakariņām.

Kādu vakaru saimnieks ieskatās kūtiņā un redz: vērsis loka iekšā ēzeja barību, bet ēzelis stāv un to cienā, skubinādams: «Mielojieties, cienītais!»

Saimnieks iedegās dusmās, metās ar rungu ēzelim virsū, kliegdams:

—   Skat, kas par gudrinieku! Pārlieku esi nobarojies, peldi kā niere taukos! Nu sāksi saimnieka mantu putināt, atdosi savu barību tam slīmēstam vērsim! Būs tevi jāpārmāca.

Saimnieks kārtīgi noslānīja abus draugus un aizgāja.

Nākamajā rītā saimnieks teica:

—   Nu tā. Tagadiņ pienākusi jūsu kārta, ēzeļa kungs, art zemi: lūgtum arklā!

Viņš uzmauca ēzelim kaklā sakas un aizdzina uz lauka.

Ēzelis cauru dienu ara, liedams sviedrus. Bet vērsis sildījās saulītē.

Vakarā saimnieks piesēja ēzeli vērša steliņģī un nometa tam priekšā sausu stiebru klēpīti. Vērsim barības galdā ielika āboliņu.

Ēzelis sašuta:

—    Klausies, draugs, es tevi pažēloju, kad tu biji izbadējies! Paskaties, kādā postā es esmu nokļuvis! Iedod kauču mazu drusciņu garšigā āboliņa!

Vērsi sagrāba alkatība.

—   Tu tak redzi, ka man pašam nepietiek, — viņš noīdēja. — Ko lai tev dodu?

Nabaga ēzelis samierinājās ar likteni. Saimnieks katru mīļu dienu viņu jūdza arklā.

Vēl pavisam nesen izkāmējušais vērsis, kam sānos bija izspiedušās ribas, tagadiņ atkopās un nobarojās, bet ēzelis noliesēja un atgādināja sau^u, nokaltušu karagača stumbru.

Ēzelis to vairs nespēja izturēt. Kādudien viņš teica vērsim:

—    Ko lai iesāku? Kā lai paglābjos no sitieniem un mokām? Saimnieks mani slānī tik nežēlīgi, ka nav vairs tādas vietiņas uz ādas, kur nerēgotos situmu pēdas.

—    Rīt, kad iejūgs tevi arklā, — vērsis pamācīja, — tu nekusti no vietas. Saimnieks par tevi apžēlosies un teiks: «Manu nabaga ēzelīt, tu esi piekusis,» — un ļaus tev atpūsties.

Otrā rītā saimnieks iejūdza ēzeli arklā, bet tas nekust ne no vietas.

—   Ak šitā! —saimnieks iekliedzās un sāka slānīt ēzeli. Ēzelis neizturēja un sāka vilkt arklu, kā vilcis.

Vakarā saimnieks pārveda ēzeli mājās un piesēja. Nomocītais lopiņš snauda un prātoja:

«Ek, visu pametīšu un iešu prom, kur acis rāda.»

Tā nospriedis, ēzelis pietrūkās kājās un rāvās uz priekšu — valgs pārtrūka, un viņš izskrēja no kūtiņas un deva kājām ziņu.

Lai ēzelis skrien vien tālāk, jūs tikmēr paklausieties par gaili.

Kāds skops dzirnavnieks turēja gaili un vistas, taču ne saujiņas graudu tiem neatvēlēja. Gailis ar vistām tekalēja pa pagalmu, cītīgi uzknābāja visu, kas bija nobiris zemē, un tā iztika.

Kādu dienu gailis ielavījās dzirnavās un sāka mieloties ar kviešu graudiem.

—   Tiš, nolādētais! — dzirnavnieks iesaucās un meta gailim ar koku. Nabaga gailis ievaimanājās aiz sāpēm:

—    Ki-ke-ri-gā-ā!

Tad pārlaidās pāri sētai un aizjoza pa ceju prom.

Gailis gāja, gāja, skatās: nāk ēzelis. Gailis viņu pasveicināja:

—    Labdien, ēzeli!

—    Labdien! — ēzelis atņēma. — Vai tu tālu iedams?

—    Eju uz Susambilu, laimes zemi.

—    Bet kur tā Susambila atrodas? — vaicāja ēzelis.

—   Tā atrodas tur, kur ganībās vienmēr skaidrs ūdens un lekna zāle un nevienam ne par ko nav jāraizējas, — atbildēja gailis.

Tālāk abi gāja divatā, viens otram sūdzēdamies par savu rūgto bēdu likteni. Viņi gāja krietnu laiku, nogāja lielu ceļa gabalu, līdz sasniedza stepi.

Tad ilgi gāja pa stepi. Te atlaidās bite un iedzēla ēzelim kaklā.

—    Ek, bitīt, — ēzelis noskaitās, — ko tu manī esi atradusi, ka tā dzel? Man tauku kārta sen nokausēta, bet kakls noliesējis un tievs kā niedres stiebriņš. Rādās, tu arī esi tikpat nelaimīga kā mēs. Labāk piebiedrojies mums, un iesim visi kopā.

—   Uz kurieni jūs iedami? — bitīte vaicāja.

—   Ejam uz Susambilu, laimes zemi.

—   Bet kur Susambila atrodas?

—   Tā atrodas tur, kur ganībās vienmēr ir skaidrs ūdens un lekna zāle.

—   Tad es arī lidošu turp.

—   Labi, lido.

—   Bet mūsu, bitīšu, ir daudz. Vai drīkstu visas ņemt līdzi?

—   Drīksti.

Ēzelis un gailis izdzirda stipru zumešanu. Skatas: nopakaļ lido vesels bišu mākulis. Bites kopā ar ēzeli un gaili nu devās tālāk.

Kamēr viņi dodas uz Susambilu, paklausieties citu stāstu.

Stepē dzīvoja divas lēcējpeles — vīrs un sieva. Abiem nebija ko ēst. Ik mīļu dienu vīrs ar sievu devās tālu prom, raka zemi, lai uzmeklētu barību, taču neatrada nenieka.

Tieši tai pašā dienā lēcējpeles vīrs sacīja sievai:

—    Kas ir, vecen, aizstaigasim šodien līdz ceļam. Kazi, mums laimējas: ies garām ceļinieki, un mēs no viņiem kaut ko izlūgsimies.

Viņi aizgāja līdz ceļam, skatās — soļo ēzelis, gailis un viņiem nopakaļ lido vesels bišu mākulis.

Lēcējpeļu pāris palūdza gājējiem, lai atmet viņiem kaut ko ēdamu.

Gailis apstājās un teica:

—    Re, arī jūs, draugi, esat tikpat izsalkuši kā mēs. Slamstāties pa ceļiem, gudrodami, kā dabūt paēst. Ja gribat tikt pie ēdamā, nāciet mums līdziH*

—   Vai tālu dodaties? — lēcējpeles vaicāja.

—   Uz Susambilu, laimes zemi.

—   Bet kur Susambila atrodas?

—    Susambila atrodas tur, kur ganībās vienmēr ir skaidrs ūdens un lekna zāle.

—   Tad ari mēs iesim ar jums kopā, — sacīja lēcējpeles.

Gāja visi tālāk. Iet, iet, pēkšņi dzird: tālumā kāds sauc un

jož šurp, ko nagi nes.

Gājēji apstājas, skatās: tas ir vērsis. Vērsis pieskrēja klāt un visu priekšā palocījās.

—    Labdien! Uz kurieni iedami?

—    Ejam uz Susambilu, laimes zemi.

—   Bet kur Susambila atrodas?

—   Susambila atrodas tur, kur pļavās aug lekna zāle un tek dzidrs ūdentiņš.

—   Tad arī es iešu jums līdzi, — sacīja vērsis.

—   Kas jums atgadījies, godājamais vērsi? — vaicāja ēzelis. — Kad mēs šķīrāmies, jūs-dzīvojāt zili zaļi.

Vērsis tad pastāstīja:

— Kad jūs aizgājāt no mājām, saimnieks mani aizveda cīkstēties ar otru vērsi. Es pretinieku pieveicu, piespiedu to bēgt. Pēc tam saimnieks sarīkoja vēl cīniņu ar citu vērsi. Arī šo vērsi es uzvarēju. Tomēr jau ne tik viegli. Tad nospriedu: «Nebūs labi! Saimnieks tik gādās vēršus, līdz kāds no tiem mani piežmiegs.»

Es aizmigu savā steliņģī un redzu sapni, it kā liels vērsis pienāk man klāt un nošņācās: «Ahā, iekriti, draudziņ, nu es tevi pārmācīšu!» Es mazdrusciņ atkāpos un tad kā dūru ar ragiem, tā lielais vērsis iebļāvās nelabā balsī. Pamodos, skatos: manā priekšā augšpēdus guļ saimnieks, izslējis kājas gaisā.

Izrādās, saimnieks naktī bija atnācis uz kūtiņu, lai man piesviestu sorgo stiebrus, bet es viņam ietriecu ar ragiem.

Kad viņš atguva sajēgu, piecēlās, piesēja mani pie staba un sāka slānīt ar koku. Slānīja, slānīja, visu ādu atdauzīja no kauliem. Mani pārņēma niknums, un es klusiņām devos projām, — vērsis nobeidza savu stāstu.

Tā nu viņi visi — vērsis, ēzelis, gailis, lēcējpeles — gāja, bet aiz viņiem lidoja bišu mākulis.

Viņi gāja pa ceļu ceļiem. Ilgu laiku gāja, lielu ceļa gabalu nostaigāja, līdz sasniedza Susambilu.

Tur viņi ieraudzīja brīnumskaistu ieleju: visapkārt tīrs, svaigs gaiss, zaļo zāle, viļņojas miežu un kviešu vārpas, smaržo āboliņa lauki, briest melones, no vīnogulājiem līkst lejup ogu ķekari, augļu kokos vīd aprikozi, āboli, bumbieri un vēl visvisādi augļi, kādi vien pasaulē sastopami. Nekā netrūkst, visa papilnam.

Ceļotāji apmetās uz dzīvi Susambilā. Neviens viņus te vairs nesit un nelamā: vērsis ar gaili pļauj miežus un kviešus, ēzelis to visu pārved mājās, lēcējpeles to novieto klētī. Bites no ziediem vāc nektāru un medu.

Tā vērsis, ēzelis, gailis, lēcējpeles, bites sāka priecīgi un laimīgi dzīvot, bēdu nepazīdami.

Lai viņi tā dzīvo, bet jūs tikmēr paklausieties citu stāstu.

Susambilas tuvumā slējās augsti kalni ar sniegotām virsotnēm, un šajos kalnos mitinājās daudz vilku.

Vienreiz izcilākie vilki sapulcējās augstajā kalnā pie sava padišaha. Sasēdušies tam apkārt, viņi sūdzējās: esot slikti laiki pienākuši, kalnos visi meža āži jau aprīti. Mokot bads.

Te padišahs no augšas pamana: Susambilas pļavās staigā vērsis, gailis un ēzelis — novāc kviešus un miežus.

-rAhā, — padišahs saka, — skatieties, ekur pastaigājas dzīvs cepetis!

Vilki pielēca kājās, nošņirkstināja zobus. Palūkojās uz Susambilas pusi. Tiem siekalas saskrēja mutē. Padišahs teica:

—    Lai desmit drosminieki dodas uz ieleju un atdzen cepeti šurp!

Kāds lielīgs vilks izlēca priekšā un, luncinot asti, teica:

—    O, šah, vai tad ar ēzeli, vērsi un gaili būtu jānoņemas desmit vilkiem? Atļaujiet, es viens pats atdzīšu viņus šurp.

—    Kur nu tev tikt ar tiem galā! — pirmo vilku pārtrauca otrs. — Labāk iešu es.

Abi vilki saķērās un sāka plucināt viens otru.

—    Izbeigt kautiņu! — iesaucās padišahs. — Ejiet abi divi! Pārējie lai jau sagatavo šašlikam iesmus un sakur uguni.

Divi vilki, priecīgi kaukdami, drāzās no kalniem uz Susambilas ieleju.

—    I-ā, -i-ā, i-ā! — ēzelis iesaucās. — Vilki! Glābjas, kas var! — Un jau gribēja laist ļekas vaļā.

—    Ki-ke-ri-gā-ā! — iesaucās gailis un uzlaidās ēzelim uz muguras. — Apstājies, zaķapastala! Varbūt tu ceri uz savām stiprajām kājām?

—    Bet ko citu lai iesāk? — ieīdējās vērsis. — Tik daudz vilku, un tiem visiem zobi vai no dzelzs!

—    Klausieties, — teica gailļs, — kas jādara! Vērsim ir vareni ragi — viņš vilkus badīs. Ēzelim stipras kājas — viņš tos spārdīs. Bitēm asi dzeloņi — tās dzels. Lēcējpeles izraks alas, lai vilki skrienot paklūp.

—   Bet ko darīsi tu, dziedātāj? — vaicāja ēzelis, drebēdams aiz bailēm.

—   Es došu pavēles. Ki-ke-ri-gā-ā! Ki-ke-ri-gā-ā!

Pa to starpu vilki jau bija klāt.

—   Tu ķer, ekur, to, — sacīja pirmais vilks otrajam, rādīdams uz ēzeli, — bet es ķeršu šito. —: Un, pamājis uz vērša pusi, metās tam klāt.

Vērsis atkāpās, ieskrējās un trieca vilkam ar ragiem — vilks aizripoja, septiņas reizes apmezdams gaisā kūleni.

Otrais vilks pieskrēja pie ēzeļa, bet ēzelis pagriezās un spēra tam ar abām pakaļkājām. Arī šis vilks aizripoja, septiņas reizes apmezdams gaisā kūleni.

Te bija klāt arī bites un metās vilkus dzelt.

Vilki žēlabaini iekaucās un, juzdami galu, dieba prom uz turieni, no kurienes bija nākuši. Skrienot viņi pie katra soļa klupa, turpat vai kājas pārlauzdami lēcējpeļu izraktajās alās.

Tikmēr kalnos palikušie vilki, cerēdami, ka padišaha aizsūtītie vilki tūliņ atdzīs vērsi un ēzeli, izdrāza krietni daudz iesmu šašlika cepšanai, sagrieza sīpolus, uzkaisīja tiem virsū ķimenes, uzlēja etiķi un nu gaidīja.

Pēkšņi ierauga: drosminieki velkas atpakaļ, piekauti līdz asinīm, ar uztūkušiem purngaliem.

—    Kas tad lēcies?

—   Eh, padišah, — vilki iekaucās, — tur nevis cepetis staigā, kā jums labpatikās izteikties, bet gan īsta vilku nāve!

Un abi vilki aizgūtnēm sāka stāstīt, kas ar viņiem bija atgadījies.

—   Šito postu! — sauca viens «drosminieks». — Tur staigā briesmonis ar dzelzs vāli rokās. Kam viņš iezveļ, tas septiņas reizes apmet gaisā kūleni un bez sajēgas nokrīt zemē.

—   Ek, ko tu pļāpā! — sauca otrais «drosminieks». — Viņiem ir tāds spēkavīrs, kam balss skan kā taure, bet dūres — no dzelzs. Tiklīdz šis vīrs kādam iesit, tas septiņas reizes apmet gaisā kūleni un tikai pēc tam noveļas zemē.

—    Ek, tu nekā nezini! — iesaucās pirmais «drosminieks».

—   Tur ir izveicīgi karotāji. Tiklīdz tie sāk ar asiem piķiem durstīt, tā visa āda niez un deg kā ugunīs.

—   Tiem līdzi ir kaprači,— iesaucās otrais «drosminieks».

—   Mēs vēl nebijām beigti, bet šie jau mums izraka kapa bedres. Mēs tajās bezmaz kājas pārlauzām.

Pirmais pārtrauca:

—    Viņiem ir arī taurētājs. Uzkāpis kokā, tas tik stipri taurē, ka mums vai ausis aizkrita.

To dzirdēdami, vilki nobijās ne pa jokam. Arī padišahu sagrāba bailes.

—    Ko lai tagadiņ iesākam? — viņš vaicāja. — Vai neiet mums visiem kopā pret viņiem?

—    Nē, nē! — vilki iekaucās. — Ja sapulcētos visi pasaules vilki, ij tad šiem neko nespētu padarīt. Vai tad jūs domājat, ka viņiem nerastos palīgi? O, viņiem tādu ir bez sava gala!

—   Tad būs prātīgāk, ja mēs dosimies prom no šejienes, — sacīja vilku padišahs un pietrūcies aizjoza tik ātri, ka — viens divi — pazuda bez pēdām. Pametuši nodrāztos šašlika iesmus, sīpolus, apkaisītus ar. ķimenēm un aplietus ar etiķi, arī pārējie vilki piežmiedza astes un aizloba tālāk kalnos.

Tā Susambilā no vilkiem nepalika ne smakas, un mūsu draugi tur varēja laimīgi dzīvot, priecīgi aizvadot savas dienas.

SATURS

Husnabada …Lakstīgala, saldmēlīte…Musofirbeks…Tūkstošbizīte…Atina…Zijadbatirs…Drošsirdīgais draugs Hairats …Farhads un Sirina…Trīs stiprinieki…Papagailis zelta krūkā…«Rundziņ, sit!»…Divas māsas…Tahirs un Zuhra…Devīgais un Skopais…Lācenes dēls…Kārtīgam vīram iepazīt visas mākslas nekad nenāk par ļaunu …Egri «n Tugri…Aldars Kusa un ļaunie milži . Hasans un Zuhra…Jauneklis ar misiņa tauri…Zirgu puisis un princese…Bahadirs un Dono…Namaki…Ķēniņš un gudrais sirmgalvis …. Pie kuras mājas vārtiem klaudzināt . Viltnieks un zaglis…Trīs trauki ar ūdeni…Padišahs un papagailis…Nasirs Plikgalvis…Kurpnieks un šahs ubags…Cietsirdīgais šahs…Gudrība un zelts…Negauša …Kaķis ar gaismekli…Skopais bajs un zaglis Abdurahmans . Trīs melu stāsti, katrā pa četrdesmit blēņām . Klibais svētelis…Susambila

Серия «Страна волшебных превращений» ПАДИШАХ И ПОПУГАЯ Узбекские народные сказки Рига сЛиесма» 1983 На латышском языке Составитель И. Рогов Перевод с русского Э. Марютино/t Художник А. Спрудж

Jaunākā skolas vecuma bērniem

PADISAHS UN PAPAGAILIS Uzbeku tautas pasakas

Redaktoji^T. Pētersone un A. Capiņš. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore B. Puķe. Nodota salikšanai 13.05.82. Parakstīta iespiešanai

28.10.82. Formāts 70x90/16. Dobspiedes papīrs Л? 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 18,72 uzsk. iepiedl.; 20,48 uzsk. kr. nov.; 15,75 izdevu. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt. Kt 792-1. Cena 90 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ni 220/31305/B-711. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks un apvāks iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē li.

[1] palankīns — segtas nestuves, ko dažās Austrumu zemēs lietoja kā pārvietošanās līdzekli. (Tulk.)

[2] a r i k s — sadales un apūdeņošanas kanālu vietējais nosaukums Vidusāzijā. (Tulk.)

Content

I. Rogovs 27 Brīnumzeme. Uzbeku tautas pasakas. Padišahs un papapgailis

HUSNABADA

LAKSTĪGALA, SALDMĒLITE

MUSOFIRBEKS

TŪKSTOŠBIZĪTE

ATINA

ZIJADBATIRS

DROŠSIRDĪGAIS DRAUGS HAIRĀTS

FARHADS UN ŠIRINA

TRĪS STIPRINIEKI

PAPAGAILIS ZELTA KRŪKĀ

«RUNDZIŅ, SIT!»

DIVAS MĀSAS

TAHIRS UN ZUHRA

DEVĪGAIS UN SKOPAIS

LĀCENES DĒLS

KĀRTĪGAM VĪRAM IEPAZĪT VISAS MĀKSLAS NEKAD NENĀK PAR ĻAUNU

EGRI UN TUGRI

ALDARS KUSA UN ĻAUNIE MIL2I

HASANS UN ZUHRA

JAUNEKLIS AR MISIŅA TAURI

ZIRGU PUISIS UN PRINCESE

BAHADIRS UN DONO

NAMAKI

ĶĒNIŅŠ UN GUDRAIS SIRMGALVIS

PIE KURAS MĀJAS VĀRTIEM KLAUDZINĀT

VILTNIEKS UN ZAGLIS

TRĪS TRAUKI AR ŪDENI

PADIŠAHS UN PAPAGAILIS

NASIRS PLIKGALVIS

KURPNIEKS UN ŠAHS — UBAGS

CIETSIRDĪGAIS ŠAHS

GUDRĪBA UN ZELTS

NEGAUŠA

KAĶIS AR GAISMEKLI

SKOPAIS BAJS UN ZAGLIS ABDURAHMANS

TRĪS MELU STĀSTI, KATRĀ PA ČETRDESMIT BLĒŅĀM

KLIBAIS SVĒTELIS

SUSAMBILA

SATURS