Sprīvule Ausma

Pieci labi draugi

Mazliet par Birmu, šīs zemes tautām un to pasakām

Kad šajā tālajā un senajā, mūsu uztverē eksotiskajā zemē — Birmā agros rītos vai vēlos, klusos vakaros iezvanās melodiski zvani, tie vēsti un atgādina par cilvēku labajiem darbiem (vismaz birmieši, moni, kareni, čini, kačini un citas tautas, kas te dzīvo, tam svēti tic). Un patiesi Birmā, kura atrodas dienvidaustrumu Āzijā un aizņem Indoķīnas pussalas visu rietumu daļu, ir bezgala daudz lielu un mazu zvanu, tie sastopami gan neskaitāmajos tempļos, gan turpat vai katrā mājā. Ne velti tūrisma literatūrā, grāmatās par vēsturi un mākslu Birmu dēvē par «zvanu zemi». Ir pat radušās iedvesmojošas leģendas. Viena no tām stāsta: «Kad deviņpadsmitajā gadsimtā angļi, kuri tolaik saimniekoja Birmā, nolēma aizvest nacionālo lepnumu — lielo Mingūna zvanu, to iekraujot, kuģis sasvērās un zvans ieslīdēja upē. Tad birmieši centās panākt vienošanos ar koloniālajām varas iestādēm par zvana paturēšanu dzimtenē. Saņēmuši angļu piekrišanu, viņi izvilka šo deviņdesmittonnlgo milzeni un novietoja to iepriekšējā vietā.» So leģendāro notikumu ar zvanu vienmēr piemin un atceras, jo tas spilgti parāda birmiešu dzimtenes un savas tautas mīlestību.

Arī folklora ir gluži kā zvans, kura skaņas nāk no tāliem laikiem, vienojot mirušos un dzīvos, atgādinot un vēstot par senu, varbūt laika gaitā nedaudz aizmirstu savas tautas domāšanas veidu, pasaules izpratni. Jebkuras tautas folklorā atmirdz tautas dvēsele gudri un īpatni. Un, jo vairāk cienām citas tautas, jo smalkjūtīgāk un saudzīgāk izturamies pret to atšķirībām un īpatnībām. Tajās taču bieži slēpjas lielas cilvēciskas vērtības, tautas gars. Tālab, pirms isumā raksturojam Birmas tautu pasakas, jāsaka daži vārdi par šis zemes vēsturi, paražām, kultūru, atšķirībām.

Pēc atbrīvošanās no angļu koloniālisma 1948. gada 4. janvāri nodibinājās Birmas Savienības Sociālistiskā Republika. Tā ir liela daudznacionāla zeme ar 33 miljoniem iedzīvotāju, no kuriem birmiešu ir 24 miljoni. Taču viņiem lidzās dzīvo arī kareni (2,6 milj.), šani (ap 2,3 milj.), čini (600 tūkst.), kačini (400 tūkst.), moni (400 tūkst.), palauni (200 tūkst.) un citas tautas; tām ir kopiga, brīžiem gan asu sadursmju pilna pagātne, kura sniedzas tūkstošiem gadu dziļā senatnē. Birmieši apdzīvo pussalas dienvidu un centrālo daļu (birmiešu valoda ir valsts valoda), bet ap tiem pakavveidīgi izvietojušās nacionālās mazākumtautības: kareni un moni — dienvidaustrumu daļā un Iravadi upes deltas rajonā, šani — ziemeļaustrumos, kačini un palauni — ziemeļos, čini — rietumdaļā. Birmas tautas galvenokārt nodarbojas ar lauksaimniecību, zvejniecību, amatniecību, mežsaimniecību. Tā kā te ir subekvatoriālais klimats ar lielu nokrišņu daudzumu, tad tas sekmē risu audzēšanu, parasti te iegūst divas ražas gadā. No senseniem laikiem rīss ir galvenā lauksaimniecības kultūra. Tāpēc arī šajā grāmatā jūs atradīsiet vairākas pasakas, kurās ar cieņu un mīlestību runāts par rīsu, piemēram, intu tautas pasakā «Zelts un rīss», kur nabadzīgais zemnieks gudri saka: «Mūsu dzīvē nav nekā vērtīgāka par rīsu. Visa dzīvā radība meklē sev iztiku. Mēs, cilvēki, pārtiekam no rīsiem. Rīsi dod mums spēku un veselību. Es dziļi paklanos rīsa priekšā.»

Birmā daudz kas ir atšķirīgs, kaut vai tas, ka Birmas iedzīvotāji dod priekšroku kolorītajiem nacionālajiem tērpiem (eiropiešu drēbes valkā pavisam reti). Viņi nēsā svārkus, kurus vīriešiem sauc par «londži», bet sievietēm — «tamein». Par virsdrēbēm vīriešiem noder vienkrāsainas, visbiežāk baltas, īsas jakas ar garām piedurknēm — tā saucamās «taipoun indži», turpretī sieviešu jakas, arī ar garām piedurknēm, dēvē par «emboun indži». Svētku dienās vīrieši uzliek parādes galvassegu «gaungbaung», kas veidota no balta vai sārta zīda un sasieta mezglā labajā pusē. Vīrieši un sievietes parasti staigā sandalēs, kuras atstāj ārpusē, ieejot templī.

Savdabīgs arī tas, ka birmiešiem nav pastāvīgu uzvārdu, kurus, piemēram, pie mums nodod no paaudzes uz paaudzi. Kad piedzimst bērns, viņi izdomā, vienalga, kādu uzvārdu. Tikai pēdējā laikā radusies tendence dot bērnam vārdu, kurā ietilpst kāda daļa no tēva uzvārda. Piemēram, dēlu nosauc par Ke, pievienojot no tēva uzvārda — U Ba Mins daļu (Mins), līdz ar to dēlu sauc par Ke Minu. Lasot birmiešu pasakas «Skauģa liktenis» vai «Augļotājs un zemnieki», jūs sastapsietles ar vārdu — Maun Tins. Izrādās, Birmā pusaudžus sauc par «jaunākajiem brāļiem» («Maun» to nozīmē), jaunekļus — par «Ko» (vecākais brālis), toties padzīvojušu, cienījamu cilvēku vārdu priekšā liek «U». Ja, piemēram, vīrieša vārds ir Tans Seins, tad atkaribā no viņa vecuma un stāvokļa sabiedrībā mainās viņa vārds — Maun Tans Seins, Ko Tans Seins, U Tans Seins. Ja viņam ir virsnieka pakāpe, pievieno — «Во» (Во Tans Seins). Meiteņu vārdu priekšā liek «Ma», precētu sieviešu — «Do».

Ja nu esam sākuši runāt par atšķirībām, vēl atzīmēsim, ka Birmā gadu skaitīšana notiek pēc tā saucamā Saules—Mēness kalendāra. Tāpēc Birmā Jaungadu svin aprīļa vidū. Jaungada priekšvakarā pēc senas tautas paražas notiek krāšņi un savdabīgi ūdens svētki («Tindžans»), kas turpinās trīs četras dienas. Tad visur valda līksmība, svētdienīgi ģērbušies ļaudis iet ar krūzēm rokās, lej cits citam ūdeni. Tiek uzskatīts, ka tāda rumulēšanās (nosacīti var pat lietot šo mūsu vārdu) šķīsta miesu un dvēseli. Birmā galvas mazgāšana arī ir īpašs rituāls ar savu simbolisku nozīmi (palasiet karenu tautas pasaku «Mikeitari»). Jaungadā ļaudis grib atbrīvoties no visa ļaunā un nomācošā, sākt laimīgāku dzīvi (tāpat kā to jaungados vēlas visas citas tautas, tikai to izpauž citādi). Turklāt Birmā krūze ar ūdeni ir miera un laimes, dāsnu lietu, tātad labas risu ražas simbols.

Birma ir viena no senākajām pasaules zemēm, tāpēc arī tās kultūra ir senaf īpaši skaista un izslavēta ir mūzika un dejas. Birmieši lepojas ari ar ievērojamiem arhitektūras šedevriem. Rakstītā dzeja, proza un drāma sākusi attīstīties jau Paganos valsts laikā (XI—XIII gs.). Mutvārdu daiļrade pierakstīta vēlu, lielu darbu paveicis Birmas folkloras vācējs Ludu U Hla.

Šajā pasaku krājumā, ko sakārtojusi un tulkojusi Ausma Sprīvule, pārstāvētas gandrīz visu lielāko Birmas tautu pasakas. Visbiežāk krājumā sastopamies ar brīnumu pasakām, jo to šīm tautām ir visvairāk (tiesa gan, reizēm tām piejaukušies klāt atsevišķi sadzīves vai dzīvnieku pasaku elementi). Jāatzīst, ka visu šo tautu pasakām ir daudz kas kopīgs, pat līdzīgi sižeti un tēli, varoņu riciba un situācijas. Šī līdzība izskaidrojama ar to, ka daļa Birmas tautu ir savstarpēji radniecīgas (birmieši, kareni, čini, kačini, kaji, nagi pieder pie tibetbirmiešu valodu grupas, moni, palauni — pie monkmeru valodu grupas), turklāt lielu ietekmi atstājis budisms, kas te ir visizplatītākā reliģija. Šeit pastāv tā saucamais senču kults. Budisti uzskata, ka cilvēks nepārtraukti pārdzimst (tāpēc nāve nav nekāda traģēdija) un katram jācenšas nodrošināt sev labāku pēcnāves pārdzimšanu. Labais te ir idents ar kārtību, ko nosaka senči. No senču labajiem darbiem atkarīgs dzīvo cilvēku liktenis. Kā zināms, latviešu (un vispār eiropiešu) pasakās ir asa ļaunā un labā sadursme. Turpretī Birmas tautu pasakās nav tik spēcīgi izteiktas labā un ļaunā cīņas idejas. Bieži vien ļaunais pretinieks nav nemaz tik stiprs, pret to nav pat vajadzīgi palīgi (piemēram, burvji). Budisma ietekme jaušama visu tautu, mazāk birmiešu, pasakās.

Kas tad ir atšķirīgais šo tautu pasakās? Kačiniem pārsvarā ir brīnumu pasakas, labo un ļauno garu spēks un ietekme apmēram līdzīgi. Viņu pasakas mazāk iespaidojusi rakstītā literatūra, tāpēc tajās jūtams liels svaigums. Ar budismu ir saistīts arī gudrības un zināšanu kults, tāpēc šo tautu pasakās bieži vien prinči brauc mācīties, nevis dodas veikt kādus varoņdarbus. Sevišķi tas redzams monu un karenu pasakās (piemēram, «Karaļa gudrais», «Gudro pat iesnas izglābs» utt.). Palaunu pasakas šajā grāmatā ir vissenākās (vēl senākas ir nagiem, bet tās šeit nav pārstāvētas). Tomēr arī viņu folkloru jau iespaidojis budisms un kaimiņu monu augstā kultūra. Palaunu brīnumu pasakās (atšķirībā no citiem) ir ļoti sarežģīts un bagāts sižets. Birmiešu pasakās manāma spēcīga pilsētas kultūras ietekme, tāpēc to sižeti vienkāršāki, mazāk mitu elementu, vairāk anekdotisku un novelistisku pavērsienu.

Folklora ir kā zvans, kura dzidrajās skaņās atmirdz tautas gars. Arī Birmas tautu pasakas zvana, cilvēcisko mūs un vērš gudrākus. Pirmoreiz latviski tiek izdots Birmas tautu pasaku krājums.

Uldis Auseklis

Kā pie debesīm paradījas saule, mēness un zvaigznes

Tas atgadījās neatminamos laikos. Bieza meža vidū atradās būda, kurā dzīvoja veca māte ar trim meitām.

Kādu dienu māte teica:

— Meitas! Es iešu mežā pēc malkas. Kamēr manis nebūs, sēdiet mājā, bet durvis turiet aizšautas. Pašas nekur ārā neejiet un iekšā nevienu nelaidiet. Lai arī kas nelūgtos, durvis nevienam neatveriet. Vienīgi man tās atdariet, kad atgriezīšos mājās. Atcerieties, ka mūsu mežā dzīvo liels un nikns tīģeris — no viņa jābaidās!

Tā meitas pamācījusi, māte aizgāja uz mežu. Pēc neilga laika pie būdas jau klāt tīģeris. Nopratis, ka saimnieces nav mājā, tīģeris izlikās par māti.

— Meitiņas, — viņš norēcās pie aizšautajām durvīm, — jūsu māmiņa pārnākusi mājās. Taisiet nu aši durvis vaļā! Vecākā meita nebija aizmirsusi, ko pirms aiziešanas pieteica māte. Izdzirdusi aiz durvīm svešu balsi, kas nemaz nebija līdzīga mātes balsij, viņa iesaucās:

— Tā nav mūsu māmiņas balss! Viņa tā nerunā! Velti nelūdzies, mēs tev durvis vaļā nevērsim!

— Kas tad es būtu, ja ne jūsu māmiņa! — tīģeris ņēmās viņu pārliecināt. — Tikai pa ceļam es nokļuvu cieminieku svētkos, palīksmojos un kopā ar šiem tiku daudz dziedājusi, un tā arī aizsmaku.

— Tad parādi mums savas acis! — pieprasīja vidējā meita. — Paskatīsimies, vai tās līdzīgas mūsu māmiņas acīm.

Tīģeris pielika pie spraugas savas degošās, asins pieplūdušās acis.

— Nē, nē! — iekliedzās vidējā meita. Mūsu māmiņai nekad nav bijušas tik briesmīgas, sarkanas acis. Tu gan neesi mūsu māmiņa!

Arī viņa neatvēra tīģerim durvis.

— Es, jūsu māmiņa, tikai pa ceļam noplūcu sarkano piparu, — tīģeris nedomāja padoties, — pipara drupatas iekļuva man acīs, tāpēc tās sasarka.

— Labi, — teica jaunākā meita, — varbūt tā arī bija. Bet nu parādi mums savu roku. Paskatīsimies, vai tā ir līdzīga mūsu māmiņas rokai.

Tīģeris pacēla spalvaino ķepu, visu vienos dubļos, un pielika to pie durvju spraugas.

— Tā nav mūsu māmiņas roka! — jaunākā meita nobijās.

— Ceļā uz mājām, — tīģeris atkal melsa, — es, jūsu māmiņa, ieraudzīju, ka cilvēki ceļ būdu. Nu kā lai nepalīdz? Tur, triepjot sienas ar māliem, kas bija sajaukti ar govju mēsliem, es nosmērēju rokas.

Tīģeris atkal lūgtin lūdza māsas, lai atverot šim durvis.

Māsas nodomāja: «Tas viss varētu būt patiesība. Varbūt tā tiešām ir mūsu māmiņa.»

Un viņas gāja taisīt durvis vaļā. Tiklīdz durvis pavērās, tīģeris lauztin ielauzās būdā. Māsas tikko paguva izlēkt pa otrām durvīm ārā. Nākamajā mirklī viņas turpat pagalmā uzrāpās kokā un paslēpās.

Tīģeris pārmeklēja būdā un ap būdu visus kaktus un spraugas, tikai tad pamanīja koka galotnē noslēpušās māsas.

Tīģeris joprojām izlikās par māti:

— Meitiņas, es, jūsu māmiņa, gribu pie jums! Kā lai uzrāpjos kokā?

— Paņem mājā podu ar eļļu, — ieteica vecākā māsa, — un apzied stumbru, tad smiedamies uzrāpsies.

Tīģeris noticēja, iegāja būdā, atrada tur eļļas podu un apzieda ar eļļu koka stumbru. Un katru reizi, kad mēģināja uzrāpties, viņš noslīdēja zemē.

Te vidējā meita neizturēja. Viņa, aizmirsusi mātes pamācības, no koka uzsauca:

— Ei! Vai tad nu grūti kokā uzrāpties? Būdā ir cirvis, paņem to un ik pa solim iecērt robus, tad arī tiksi augšā.

Tīģeris nopriecājās. Viņš paņēma no būdas cirvi, iecirta kokā robus un pa tiem viegli sāka kāpt pa stumbru uz augšu.

Māsas pamanījušas, ka tīģeris kuru katru mirkli būs klāt, pacēla galvas pret debesīm un sāka lūgties:

— О debesu nat[1]! Glāb mūs!

Debesu natam kļuva nelaimīgo meiteņu žēl. Viņš piesēja pie virves milzīgu zelta krūku un nolaida to pie māsām. Māsas ielēca zelta krūkā, un debesu nats lēnām vilka virvi uz augšu, līdz krūka sasniedza debesis.

Arī tīģeris sāka lūgties, lai ņemot viņu uz debesīm. Debesu nats arī viņam nolaida māla krūku vecā, sadilušā virvē. Tīģeris ielēca krūkā un sāka celties uz augšu.

Māla krūka ar tīģeri bija sasniegusi tikai pusceļu līdz debesīm, kad sadilusī virve pārtrūka, un tīģeris kā akmens nokrita zemē un uz vietas bija beigts.

— Debesīs katram ir savs pienākums. Ko jūs gribētu darīt?

— Mēs ne no viena darba nebaidāmies! — visas trīs reizē atsaucās.

Tad debesu nats teica:

— Tu, vecākā māsa, dienā apgaismosi un sildīsi zemi, un tavs vārds būs Saule. Tu, vidējā māsa, apgaismosi zemi naktī, un tevi sauks par Mēnesi[2]. Pašai jaunākajai un mazākajai es došu vārdu Zvaigzne. Kad vidējā māsa piekusīs un viņai gribēsies nosnausties, tu parādīsies pie debesīm viņas vietā un spīdēsi visiem.

Tā debesu nats iedeva darbu katrai māsai. Kopš tā laika cilvēkiem vajag tikai pacelt galvu pret debesīm, lai ieraudzītu kādu no trijām māsām: māsas vēl šobrīd kārtīgi dara darbu; ko viņām toreiz uzticēja debesu nats.

[1] Nats — gars, kam piedēvētas cilvēciskas Īpašības. Birmiešu pasakās pazīstami nati — sargātāji (atsevišķu cilvēku, māju, ciematu, koku, kalnu, dabas spēku un dabas parādību sargātāji).

[2] Birmiešu valodā mēness ir sieviešu dzimtes lietvārds.

Mēness aptumsums

Notikums, kuru gribu pastāstīt, atgadījās tik sen, ka nav pat zināms, vai tas notika dienā vai naktī. Starp citu, tas arī nebūtu tik svarīgi, jo tajos senajos laikos saule un mēness pastaigājās pa debesīm, kā vien tiem ienāca prātā, gan pa vienam, gan kopā. Arī gaiļi dziedāja, kad pagadījās, bet cilvēkiem nekas cits neatlika, kā norunāt: kad liekas gulēt, tad ir nakts, kad ceļas augšā, lai strādātu, tad sākas diena.

Tolaik pasaulē dzīvoja kāda vecenīte. Visiem ēdieniem, ko gatavoja, viņa lika klāt kaut ko sevišķi asu: aromātisko kanēli, pikantās krustnagliņas, kodīgo ingveru, dedzinošo muskatu, smaržīgo safrānu, saldās ķimenes, rūgtās sinepes, reibinošās piparmētras un ugunīgos piparus, kā sarkanos, tā ari melnos.

Visu mūžu viņa rīvēja un grūda šīs garšvielas lielā vara piestā. Kādu dienu, kad vecenītei apritēja apaļš simts gadu, viņa nolēma sagrūst kanēli lielam pīrāgam, ar ko vēlējās pacienāt abus savus mīļotos mazmazdēlus. Kolīdz viņa tikai vienu reizīti iesita ar piestalu, piesta, žēli ieskanoties, pārplīsa. Tas cienījamo sirmgalvi gauži sarūgtināja. «Nē,» viņa nolēma, «es negribu ne dienu ilgāk dzīvot par piestu, kura uzticīgi un nesavtīgi man kalpojusi tik daudz gadu. Ja man vairs nav piestas — tas nozīmē, ka arī manis pašas drīz vairs nebūs.»

Kad atnāca mazmazdēli, vecenīte viņiem lūdza piedošanu par nepatikšanām, kādas tuvākā laikā sagaidāmas, un, novēlējusi vienam saplīsušo piestu, otram — saliekto piestalu, šķīrās no dzīves.

Jaunie ļaudis viņu apraudāja, un pēc tam viens no viņiem teica:

— Laba bija mūsu vecīte, paldies viņai par piestu. Taču ko es ar to darīšu?

To teikdams, viņš savu piestu aizmeta pa roku galam un vairāk to nepieminēja. Bet otrs mantinieks smago piestalu uzsēja sev kaklā un kopš tās reizes to nenoņēma ne dienu, ne nakti, kaut arī viss ciemats par viņu smējās.

Kādu dienu viņš devās uz mežu pēc žagariem un tur sastapa milzīgu čūsku. Jaunais cilvēks pārbijās, uzrāpās kokā, bet čūska viņu uzrunāja šādiem vārdiem:

— Nebaidies no manis, jaunekli! Es tevi visur meklēju, lai ielūgtos lielu pakalpojumu. Esi tik labs un atdzīvini manu vīru, kurš vakar nomira. Vienīgi tu vari to izdarīt.

— Varbūt varu, — jauneklis atbildēja, — tikai nezinu, kas man būtu jādara.

— Es tevi pamācīšu, — teica čūska un veda viņu uz savu alu, kur atradās beigtais pūķis. — Noņem, — čūska sacīja, — piestalu sev no kakla un pavicini to manam cienījamam nelaiķim gar degunu.

Jauneklis izdarīja, kā čūska lika, — un kas nu notika?

Kas to pateiks, vai nu šī bija brīnumpiestala, vai arī pa simt garajiem kalpošanas gadiem tajā bija iesūcies pārāk daudz garšvielu. Taču pēkšņi beigtais pūķis pakustināja degunu, nošķavājās, uzmodās un… atkal nošķavājās.

— Uf! — pūķis nosēcās. — Neizgulējos… Aizvāciet no manis šo piestalu — tā tik stipri smird pēc pipariem, ka pat mirušajam jāpamostas.

Čūska pateicās jauneklim par palīdzību, bet jauneklis čūskai — par atklājumu, ka piestala atdzīvina. Ejot uz mājām, viņš ceļmalā redzēja beigtu suni. «Izmēģināšu,» viņš prātoja, «savu piestalu.» Pavicināja piestalu beigtajam deguna galā — un kas notika… Suns nošķavājās, piecēlās, sāka riet, lēkāt, vārdu sakot, atdzīvojās.

Jauneklis aicināja suni sev līdzi un nosauca to par Trupeno.

Drīz par jaunekli izplatījās vēsts kā par lielisku dziednieku, kurš pieceļ kājās pat mirušos. Jauneklis nevienam neliedza palīdzību un atgrieza dzīvē visus, kas bija nomiruši. Un to viņš iespēja darīt tikai ar savas smaržojošās piestalas palīdzību. Varbūt neticat? Cilvēki arī lāgā neticēja, bet augšāmcelties no mirušiem gan neviens neatteicās.

Gadi gāja, un kaimiņi sāka ievērot, ka slavenais dziednieks nemaz nekļūst vecāks. Laikam piestalas smarža, ko viņš katru dienu ieelpoja, pieveica ne tikai nāvi, bet stājās pretī arī vecumam. Vēsts par to izplatījās pa visu zemi, un no zemes līdz debesīm arī nav tālu. Par jaunekli bija padzirdējis Mēness debesīs un gauži sadusmojās.

— Tā tik vēl trūka! — Mēness teica. — Līdz šim tikai es biju mūžīgi jauns un skaists. Bet tagad diez kāds tur dziednieks ieguvis mūžīgās jaunības noslēpumu. Vajadzētu uzzināt kaut ko tuvāk…

Jaunais Mēness sagaidīja nakti un izpeldēja debesīs. Viņš iemeta acis lakstīgalas ligzdā. Lakstīgala tajos tālajos laikos vēl neprata dziedāt un aizgrābt ļaužu sirdis, tāpēc naktis gulēja saldā miegā.

— Eh, lakstīgala, lakstīgala, — Mēness šai teica, — tu esi vispieticīgākais un vispelēkākais putns pasaulē. Ja tu man palīdzētu dziļajās bēdās, es tev uzdāvinātu balsi — un vēl kādu balsi…

— Kas man būtu jāizdara? — lakstīgala vaicāja.

— Uzzini slavenā dziednieka, kurš prot uzcelt nomirušos un atvairīt vecumu, noslēpumu.

Lakstīgala, ne mirkli nekavējoties, lidoja pie dziednieka, nokrita viņam pie kājām zemē un vārgā balsī nopīkstēja:

— Glāb mani, es mirstu!

To pateikusi, viņa sastinga putekļos kā beigta.

— Nabaga putniņ, — iesaucās labsirdīgais dziednieks, — tūlīt tu atgūsi dzīvību.

To teikdams, viņš pavicināja lakstīgalai pie knābja savu piestaļu. Taču lakstīgala, gulēdama neziņā, vai viņai būtu vai vēl nebūtu laiks celties augšā no miroņiem, drošības labad nolēma neizrādīt ne mazāko dzīvības zīmi.

— Savādi gan, — dziednieks teica. — Vai tiešām piestala vairs neiedarbotos?

Un viņš atkal pavicināja vairākas reizes piestalu lakstīgalai gar knābi.

Kad lakstīgala nojauta, ka dziednieks netaisās dot nekādas zāies un neteiks arī nekādus buramos vārdus, viņa aši izplēta spārnus un — spūkš! — uzlaidās debesīs, lai dotos tieši pie Mēness. Tam nu lakstīgala zināja stāstīt, ka dziednieks, lai viņu atdzīvinātu, esot ņēmies vienīgi ar piestalu.

Mēness nepagalam negribēja ticēt, ka dziedniekam nekā cita nebūtu, tomēr doto vārdu turēja.

— Vai redzi to rasas pilienu? — viņš teica lakstīgalai.

— Manā gaismā tā dzirkstī un vizuļo kā īsts sudrabs. Iedzer to ātrāk!

Lakstīgala nekavējās, lai norītu rasas pilienu, un Mēness

sudrabs pārklāja viņas balseni. Kopš tās nakts nevienam pasaulē nav skanīgākas un dzidrākas balss par lakstīgalu.

Bet Mēness lakstīgalai nebija noticējis un lūdza palīdzību kaķim.

— Klusies, kaķi, — Mēness teica, — tu esi visveiklākais radījums pasaulē un, ja tu vēl spētu redzēt tumsā, tad varētu izkāpelēties pa jumtu jumtiem ne tikai gaišā dienas laikā, bet arī vistumšākajā naktī.

— Kā lai es spēju redzēt tumsā? — kaķis vaicāja.

— Tiklīdz tu uzzināsi slavenā dziednieka noslēpumu un pastāstīsi to man, tūlīt arī redzēsi tumsā, — atbildēja viltīgais Mēness.

Arī kaķim neizdevās uzzināt nekā jauna.

— Viņam ir tikai vienas zāles — piestala, kas stipri dvako gan pēc pipariem, gan pēc kanēļa, gan pēc krustnagliņām, gan sazin pēc kā vēl, — kaķis stāstīja.

Mēness arī šoreiz nenoticēja, bet savu vārdu turēja.

— Skaties neatlaidīgi uz mani, — viņš teica.

Kaķis skatījās ar abām acīm, līdz Mēness pavēlēja:

— Aizver acis! Aši!

Kaķis tik ātri aizvēra acis, ka mēnesnīcas atspīdums, nepaguvis izlēkt, tajās arī palika. Kopš tās reizes kaķis var redzēt tumsā, tad viņam acis spīd kā divi mazi mēnestiņi.

Mēness atkal nenoticēja un atkal lūdza palīdzību — šoreiz viņš izraudzījās briedi.

— Tu esi visstaltākais dzīvnieks uz zemes, — Mēness teica.

— Bet kur ir robeža pilnībai, un vai tad pats sevi nevar pārspēt? Es tev palīdzēšu tapt vēl staltākam.

Kad arī briedis atnesa Mēnesim tādu pašu ziņu, viņš, lai atlīdzinātu, lika briedim izpeldēties naktī ezerā, kad ūdens virmoja mēnesnīcas sudrabā. Pēc peldēšanās ūdens gan notecēja briedim no muguras, bet skaistie, lāsumainie plankumi uz laiku laikiem palika, lai staltkāji greznotu.

Saņemot trešo reizi vienu un to pašu ziņu, Mēness beidzot noticēja. Sagaidījis rītu, tas parādījās pie debesīm kopā ar Sauli. Karstajā dienas vidū viņš piemānījās pie slavenā dziednieka mājas, kurš tobrīd pēc pusdienām atpūtās. Brīnišķīgā piestala atradās uz palodzes, bet uzticamais suns to sargāja. Tā kā spīdēja spoža Saule, suns nesaskatīja bālo Mēnesi. Arī tā vāro smaržu viņš nevarēja sajust, jo piestalas smarža katrā ziņā to pārmāca.

Mēness žigli paķēra piestalu un metās prom. Suns, beidzot viņu pamanījis, dzinās pakal. Bet ne jau velti saka: «Nav viegli aizsniegt Mēnesi pat tad, ja esi pacēlies pirkstgalos.»

Vēl šobaltdien suns Trupenais neatlaidīgi seko Mēnesim, bet tas tagad pie debesīm parādās tikai naktī, kad visi gul. Taču notiek tā, ka Trupenais nakts vidū, lakstīgalas pogošanas vai kaķa ņaudēšanas pamodināts, metas virsū zaglim, sagrābj to un mēģina norīt. Bet vai nu sunim norīt Mēnesi. Tas ir par lielu, un tāpēc Trupenais katru reizi to izspļauj atpakaļ debesīs. Un tad pakaļ skriešana sākas no jauna…

Lūk, tāpēc, iestājoties mēness aptumsumam, birmieši saka: «Trupenais norijis Mēnesi.» Kad aptumsums beidzas, viņi saka: «Nu, rau, Trupenais atkal izspļāvis Mēnesi.»

Nokhudi, zibens un pērkons

Vecos laikos kādā ciematā dzīvoja divas māsas. Vienu sauca par Nokhudi, otru — par Nokhuvu. Jau agrā bērnībā viņām nomira māte, un kopš tā laika abas audzināja tēvs.

Māsām bija vecmāmiņa, vārdā Phi Na. Phi Na bija izdaudzināta burve, un viss ciemats no viņas baidījās un diez kā neieredzēja.

Vecmāmiņa no abām mazmeitām mīlēja tikai jaunāko — Nokhuvu, bet vecāko —- pat labprāt negribēja redzēt.

Katru reizi, kad Nokhudi mājās kļuva garlaicīgi, viņa devās uz upmalu, lai pabarotu savas divas iemīļotās zivtiņas.

Kamēr Nokhudi staigāja uz upi un, ar dziesmu pieaicinājusi zivtiņas, tās baroja, jaunākā māsa Nokhuva apdarīja mājas darbus. Viņa mīlēja savu vecāko māsu. Bet vecmāmiņai Phi Na nepatika, ka Nokhudi katru dienu iet uz upi pie zivtiņām un veltīgi izšķiež laiku.

«Zivtiņu dēļ Nokhudi mājās nekā nedara. Ja turpretī zivtiņu nebūtu, meitene strādātu» — tā pie sevis prātoja Phi Na.

Un viņa nolēma zivtiņas nobeigt. Bet to izdarīt paslepus nebūt nebija tik viegli, jo zivtiņas piepeldēja tikai tad, kad izdzirdēja Nokhudi balsi.

Kādu dienu Phi Na aizzagās meitenei pa pēdām un noklausijās, kā Nokhudi pieaicina zivtiņas.

Nokhudi, kā vienmēr, atnāca upmalā, apsēdās pie ūdens un sāka aicināt zivtiņas.

— Mana svītrainā skaistule! Mana mirdzošā zvaigznīte! Es atnesu jums ēdienu. Aši peldiet šurp pie manis!

Tiklīdz zivtiņas izdzirdēja Nokhudi balsi, tās ātri atpeldēja.

Phi Na labi iegaumēja Nokhudi vārdus.

Nakošajā dienā viņa ieradās upmalā krietni agrāk par Nokhudi, piegāja pie ūdens un sāka aicināt zivtiņas, atdarinot Nokhudi.

Taču ne viena, ne otra zivtiņa neparādījās. Viņas labi pazina Nokhudi balsi.

Kad Phi Na saprata, ka zivtiņas neatpeldēs, jo balss pašai bija pārāk rupja, viņai iekrita prātā, ka jaunākās māsas Nokhuvas balss ir apbrīnojami līdzīga Nokhudi balsij. Vajadzēs likt, lai viņa pasauc zivtiņas.

Un viņa teica Nokhuvi:

— Vecmāmiņa grib redzēt zivtiņas, kuras baro mazmeitiņa. Taču uz manu balsi tās nerādās. Atnāc tu, mazmeitiņ, un pasauc.

Nokhuva, nenojautusi nekā ļauna, aizgāja Phi Na līdzi uz upmalu un pasauca zivtiņas.

Zivtiņas, izdzirdējušas Nokhuvas balsi, nodomāja, ka saucēja ir Nokhudi, un peldēja uz krastu.

Kolīdz zivtiņas tuvojās malai, Phi Na sagrāba vienu no tām un sāka sist.

To pašu brīdi upmalā ieradās arī Nokhudi, lai pabarotu zivtiņas. Ieraudzījusi, ka Phi Na sit zivtiņu, viņa iesaucās:

— O, Phi Na, Phi Na! Nenosit manu zivtiņu! Nenosit!

Viņa aši izrāva no Phi Na rokām zivtiņu, taču bija jau par vēlu. Nokhudi sāka rūgti raudāt. Meitene gauži pārdzīvoja šādu Phi Na cietsirdību un negribēja vairs mājās atgriezties.

Otrai zivtiņai, kura bija palikusi dzīva, Nokhudi teica:

— Šeit iu vairāk nedzīvo. Cilvēki ir kļuvuši nežēlīgi. Ja tu te paliksi, arī tevi nobeigs. Labāk dodies pa upi uz leju, viņpus augstajiem kalniem, tur neviens tevi netraucēs. Arī es mājās vairs nedzīvošu.

Zivtiņa tā arī izdarīja. Viņa aizpeldēja lejup pa upi uz mierīgākām vietām.

Līdz pat šim laikam nelielos strautos un mazās upītēs, kas tek starp kalniem un ielejām, dzīvo šīs zivtiņas.

Nokhudi paņēma beigto zivtiņu, uzkūra uguni un sāka cept. No zivtiņas pilēt pilēja tauki. Nokļuvuši uz zemes, tauki ātri sacietēja un mazpamazām pārvērtās par akmeni. Tauki pilēja vienā pilēšanā, un šajā vietā radās milzīgs akmens bluķis.

Nokhudi uzrāpās uz šā akmens, bet tas kļuva lielāks un lielāks, līdz pārvērtās par augstu kalnu. Nokhudi visu laiku sēdēja uz šī milzīgā zivs tauku kalna. Kad viņa piecēlās kājās un paskatījās uz augšu, tad redzēja, ka kalns sniedzas līdz mēnesim.

Šajā brīdī dieviete — mēness sargātāja vaicāja Nokhudi:

— Kāpēc tu, meitenīt, uzrāpies uz šā kalna un ieradies pie manis?

— O, mēness dieviete! — Nokhudi atbildēja. — Jūtos pārāk nelaimīga. Esi tik laba, atļauj man palikt pie tevis.

Mēness dieviete atbildēja:

— Es atļautu tev palikt. Taču es nedzīvoju mūžīgi. Katru mēnesi man jāmirst. Kad es nomiršu, tu būsi viena. Padomā — vai tev ir vērts te palikt?

Nokhudi atkal vaicāja:

— Labā mēness dieviete, pasaki — pie kā lai es palieku?

Mēness dieviete ar roku norādīja uz lietus mākoni un atbildēja:

— Rau, tur, uz mākoņa, dzīvo varenais un drosmīgais zibens. Palūdz, lai viņš tevi pieņem.

Kad mākonis bija pavisam tuvu, Nokhudi pacēla roku un jautāja zibenim:

— O, zibeni! Palīdzi man! Vai tu neatļautu palikt pie tevis?

Zibens uzliesmoja un atbildēja:

— Tu, ; meitenīt, vari palikt pie manis, ja vien izturēsi stipro pērkonu, kas dārd un ārdās, kad es zibeņoju.

Nokhudi palika pie zibens, bet pēc mēneša apprecējās ar viņa mazdēlu pērkonu.

Kādreiz viņa kopā ar vīru nokāpa uz zemes pa to pašu kalnu, kas bija izveidojies no zivs taukiem, lai apciemotu savu tēvu.

Visu ciematu pārsteidza un satrauca vēsts, ka Nokhudi ieradusies ciemos pie tēva kopā ar varenā zibens mazdēlu pērkonu.

Phi Na apskauda Nokhudi un nolēma nobeigt gan mazmeitu, gan tās vīru.

Viņa zināja, ja abus paēdinās ar veca suņa gaļu, zudīs viss viņu dievišķais spēks. Ja jau tā, Phi Na nebija slinka, nosita vecu suni, izvārīja un ar tā gaļu sāka cienāt Nokhudi un viņas vīru.

Taču pērkons, ieraudzījis tādu cienastu, briesmīgi sadusmojās, paķēra sievu un kopā ar viņu atgriezās debesīs.

Viņi visu izstāstīja zibenim. Zibens vēl briesmīgāk sadusmojās, sagrāva kalnu, pa kuru Nokhudi bija uzkāpusi debesīs. Kalns sašķīda gabalu gabalos; līdz pat šim laikam karenu zemē mētājas lieli laukakmeņi — milzu kalna lauskas.

No šī brīža Nokhudi vairs nevarēja atgriezties pie cilvēkiem. Bet zibens vēl ilgi šķiltin šķīla baltus uguņus.

Četrus mēnešus vēlāk pēc Nokhudi lūguma tas beidzot aprima.

Pienākot laikam, kad Nokhudi ar pērkonu atgriezās no zemes, kur viņus bija apvainojusi vecā burve, katru gadu, kā stāsta, zibens to labi atceroties un atkal sākot dusmoties un ārdīties pa debesīm.

Sacensība ar Natu

Kādā ciemā dzīvoja cilvēks, kuram bezgala patika kaitināt natu. Cieminieki viņu lūdza tā nedarīt, bet šis kā uzburts — to vien domā, kā atkal natu paķircināt. Ciema iedzīvotāji turēja godā savu aizstāvi natu un pienesa viņam dāvanas — dzīvas vistas. Ar katru dienu natam vistu skaits pieauga. Vistas čakli dēja, bet olām neviens nedrīkstēja ne pirkstu piedurt, jo tas piederēja natam.

Viendien cilvēkam, kuram patika ķircināt natu, sakārojās olu.

«Ja es tāpat aiziešu un atklāti no nata paņemšu olas, tad Cieminieki uz mani noskaitīsies,» viņš nodomāja. «Ari nats var stipri sadusmoties un man atriebties.»

Tad cilvēks nolēma natu piemānīt. Izvārīja olu un ar to devās pie nata. Atnācis viņš natam dziļi paklanījās un teica:

— O, lielais nat! Atļauj pārbaudīt, cik ola ir stipra, atļauj paņemt vienu no tavējām un iesist šai te. Ja mana ola ieplīsīs, es to ziedošu tev, ja tava — es to paņemšu sev.

Pēc tam viltnieks tik ņēma no nata olu pēc olas un sita tās pret savējo, katru reizi teikdams:

— Redzi nu, lielo nat, tava ola ieplīsa, es to paņemu sev.

Tā tas notika katru dienu, un katru dienu viltnieks aiznesa sev līdzi piecas, bet dažreiz pat desmit olas, līdz bija pievācis visas natam piederošās olas.

Tad viņš izdomāja kaut ko citu, kā piemānīt natu. Nopirka tirgū gaili, kas paredzēts gaiļu cīņām, atnesa to un uzrunāja natu šādiem vārdiem:

— Palaid, o, nat, savas vistiņas, lai pacīnās ar manu gailīti. Ja uzvarēs tava vista, ziedošu tev gailīti, ja uzvarēs mans gailītis, tava vista piederēs man!

Tā pateicis, viltnieks izvilināja nata vistu un uzlaida tai savu gailīti. Nata vistas neviens nebaroja, visas bija vājas un vārgas; gailītis tās viegli pieveica katru dienu citu pēc citas. Bet gailīša saimnieks vislabākā noskaņojumā paziņoja natam, ka vista pienākoties viņam kā uzvarētājam sacensībā. Drīz natam nebija vairs ne aklas vistas.

Viltnieks par to vien galvu lauzīja, kā vēl varētu natu saērcināt. Un izdomāja arī:

«Nats izgatavots no koka, tāpēc viņš ūdenī negrimst. Tātad, ja es ar viņu noslēdzu derības, kurš var dziļāk ienirt, nats katrā ziņā zaudēs.»

Viltnieks no tuvākā kaimiņa aizņēmās piecdesmit monētu un atkal devās pie nata un viņu uzrunāja:

— O, visuvarenais! Saderēsim — kurš no mums dziļāk ienirs. Vai redzi šīs piecdesmit monētas? Ja uzvarēsi tu, es tās ziedošu tavā labā, ja uzvarēšu es, tev būs tikpat daudz jāatmaksā man.

Tad viltnieks paņēma nata figūriņu un devās pie dīķa.

— Nu, ienirsim! —,viņš teica un ar natu rokās pazuda zem ūdens. Tur pēc laiciņa cilvēks izlaida natu no rokām, un no koka izgrieztais nats uzpeldēja kā likts virs ūdens. Brītiņu pagaidījis, viltnieks iznira, ieraudzīja peldošo natu un priecīgs iesaucās:

— Ahā, tu izniri ātrāk par mani, — tātad esi zaudējis! Tagad tu paliec man parādā piecdesmit monētas!

Tad viņš aiznesa natu atpakaļ un nolika savā vietā, bet pats atgriezās mājās. Kad saule bija norietējusi, ciema vecākā mājā ieradās nats — pārģērbies viltnieks — un pārvērstā balsī runāja:

— Es saderēju ar kādu ciema iedzīvotāju, kurš no mums dzijāk ienirs ūdenī, un paspēlēju viņam piecdesmit monētas. Lūdzu, izsniedz šo naudu uzvarētājam.

Vecākajam vajadzēja no ciema iedzīvotājiem savākt šo summu un atdot viltniekam, kuram patika ērcināt natu. Tad ciema vecākais teica viltniekam:

— Lūdzu, uz priekšdienām ne uz ko nesaderi ar natu. Ja paklausīsi, mūsu ciema iedzīvotāji tevi katru dienu bez maksas pabaros ar garšīgu ēdienu.

Tad šis cilvēks beidzot nomierinājās, vairāk natu nekaitināja, bet cieminieki katru dienu pēc kārtas šo bez maksas paēdināja ar garšīgu ēdienu.

Karalis no nabagajiem

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja visai nabadzīgi ļaudis — vīrs, sieva un viņu vienīgais dēls. Kad dēlam palika trīs gadi, kāds gudrais pareģoja, ka sešpadsmit gadu vecumā viņš kjūšot karaļa znots.

Ļaudis par to runāja aizgūtnēm, un šīs valodas nāca ausīs karalim. Viņam tāds pareģojums nepavisam nebija pa prātam. Karalis gan izlikās, ka šādas runas viņam bijušas nebijušas, bet patiesībā zaudēja mieru un par to vien lauzīja galvu, ko vajadzētu darīt, lai meitu neapprecētu nabags.

Kādu dienu pārģērbies, lai viņu neviens nepazītu, karalis devās uz ciemu, kur dzīvoja puisēna vecāki, un ieradās viņu mājās. Teica vecākiem, ka viņu esot sūtījis pats karalis un vēlējis nopirkt no šiem dēlu. Nelaimīgais tēvs un māte no karaļa pavēles gan nobijās, taču savu dēlu negribēja atdot, turklāt viņi vienmēr atcerējās gudrā pareģojumu. Karalis nežēloja tēvam un mātei ne zeltu, ne sudrabu, ne dārglietas, bet puisēnu aizveda sev līdzi ar varu.

Kad notikušo uzzināja gudrais, viņš mierināja vecākus, sak. nekas nespēj aizkavēt nolemto, ja zēnam pareģots kļūt par karali, tad tas arī notikšot.

Pa to starpu karalis iesēdināja puisēnu lielā šķirstā un paslepus, lai neviena acs neredzētu, palaida šķirstu straumē.

Taču puisēnam nebija lemts aiziet bojā. Šķirsts peldēja pa upi uz leju, un pēc neilga laika to panāca kāds kuģis. Kuģa saimnieks pavēlēja šķirstu izzvejot. Kad to pacēla uz klāja un atvēra, visi tur ieraudzīja glītu puisēnu. Kuģa saimnieks paņēma viņu pie sevis un aprūpēja kā audžudēlu.

Karalis bija tādā pārliecībā, ka puisēna sen vairs nav starp dzīvajiem. Reiz karalis apceļoja savu valsti un nejauši apstājās ciemā, kur dzīvoja kuģa saimnieks. Sagadījās tā, ka puisēns, kurš pa šo laiku jau bija kļuvis iznesīgs jauneklis, ciemā pirmais pagadījās karalim acīs.

Karalim tūlīt likās, ka šis jauneklis ir līdzīgs zēnam, kuru viņš kādreiz tika ielicis šķirstā un palaidis upē. Karalis ņēmās izklaušināt, un kuģa saimnieks vaļsirdīgi izstāstīja, ka viņš atradis puisēnu šķirstā, kas peldējis pa upi.

Karalis jutās pārsteigts, uzzinot, ka puisēns nav aizgājis bojā. Neko neteicis un neizrādījis savu pārsteigumu, viņš atkal sāka prātot, kā tālāk rīkoties. Tad karalis piedāvāja kuģa saimniekam daudz naudas, ja viņš atdošot savu audžudēlu. Saimnieks piekrita.

Karalis paņēma jaunekli sev līdzi un deva viņam šādu rīkojumu:

— Te būs vēstule. Ņem to, aiznes uz pili un tur vēstuli atdosi karalienei.

Vēstule karalis pats ar savu roku bija rakstījis: «Jauneklis, karš atgādās šo vēstuli pili, nolemts nāvei.»

Jauneklis paņēma vēstuli un devās uz pili. Ceļš veda garām daudziem ciemiem, un kādā no tiem viņš nolēma apstaties un pārnakšņot. Iegāja ceļmalas mājā, kur dzīvoja vientuļa vecenīte.

Vecenītei jauneklis bija pa prātam, un viņa teica:

— Mūsu ciems, dēliņ, nav tāds kā citi. Še dzīvo laupītāji. Ja te nejauši ieklīdīs svešinieks, tam plāni klāsies. Ne tikai pēdējo skrandu tev novilks, bet vēl piekaus līdz nāvei. Labāk gan nepaliec šeit, bet paejies to gabaliņu līdz nākamajam ciemam.

Jauneklis bija tā noguris, ka nespēja kājas pavilkt, par tālāk iešanu ne domāt negribēja.

— Lai notiek kas notikdams! — viņš atbildēja vecenītei.

— Atļauj man pārnakšņot tepat.

Nolika sev blakus karaļa vēstuli, tūlīt pat laidās garšļaukus un aizmiga.

Kad satumsa, laupītāji klāt gan. Ne vārda neteikuši, tie metās pie guļošā jaunekļa, taču pirmo viņi ieraudzīja vēstuli blakus gulētājam. Laupītāji vēstuli pievāca un izlasīja. Uzzinājuši, ka karalis pavēl šo jaunekli nogalināt, laupītāji vēstuli saplēsa sīkās driskās, bet tās vietā atstāja citu vēstuli. Uzrakstīja, atdarinādami karaļa rokrakstu: «Jauneklis, kurš atnesīs šo vēstuli, jāapprecina ar mūsu meitu.»

Otrā rītā jauneklis aši pielēca kājās, paņēma vēstuli, kura atradās turpat, kur vakar nolikta, pateicās vecenītei par naktsmājām un devās tālāk ceļā. Drīz viņš sasniedza pili un nodeva karalienei vēstuli.

Karaliene izlasīja vēstuli, sapulcināja savus padomniekus un paziņoja, ka pēc karaļa pavēles princese jāizprecina jauneklim, kurš ieradies pilī ar vēstuli. Savīkša varenas kāzas. Princese jaunekli iemīlēja no pirmā acu uzmetiena.

Drīz atgriezās karalis un uzzināja, ka meita izdota par sievu jauneklim, nabadzīgu ļaužu dēlam.

Karalis nevarēja savu znotu ieraudzīt un domāja: «Tik un tā par karali tu, kankarbiksi, netiksi!» Viņš i neiztincināja, kā tas noticis, ka princesi apprecinājuši ar jaunekli, kuru viņš bija pavēlējis nogalēt, bet kala tikai plānus, ka znotu dabūt pie malas.

Tieši šajā laikā valsti parādījāt briesmīgs un ļauns nats. Un karalis nolēma sūtīt savu znotu, lai viņš atnestu šā nata trīs zelta matus.

Jauneklis noklausījās karaļa pavēli un devās pēc nata matiem. Ceļā viņam nācās iet garām ne vienam vien ciemam. Kādā ciemā sargs viņu apturēja un sāka iztaujāt, kā viņu saucot un uz kurieni iedams. Jauneklis nekā neslēpa, izstāstīja jo sīki savu dzīves stāstu. Sargs noklausījās un ievaicājās:

— Varbūt zini, kālab mūsu ciematā izsīcis avots? Vienmēr no tā plūda ūdens, bet tagad stāv sauss, un neviens nezina, kāpēc tas tā.

Tūlīt atbildēt sargam viņš nevarēja.

— Kad nākšu atpakaļ, palīdzēšu, — jauneklis apsolīja.

— Bet tagad atļauj man iziet cauri jūsu ciemam.

Sargs atļāva, un jauneklis devās tālāk.

Ceļā viņam gadījās vēl kāds ciems. Arī šeit ciema sargs izvaicāja, kas viņš tāds, no kurienes nāk un kurp dodas. Jauneklis atkal visu pastāstīja, un sargs ievaicājās:

— Varbūt zini, kālab vairs nedod zelta augļus koks, kas aug mūsu ciemā? Netiekam gudri, kāpēc gan tā.

Jauneklis sargam nosolījās palīdzēt atpakaļ nākot un lūdza tagad viņu izlaist cauri ciemam. Sargs viņam to atjāva, un jauneklis devās tālāk.

Pa ceļam viņš gāja garām upes pārceltuvei, trn viņu apturēja laivinieks.

— Paklausies, — pārcēlājs teica. — Esmu nabaga cilvēks, un man sen apnicis šis darbs. Varbūt tu zini, kā man tikt no tā vaļā?

Jauneklis nevarēja laiviniekam tūlīt atbildēt, bet nosolījās palīdzēt atpakaļceļā.

Tā, daudz reižu apstādamies, jauneklis beidzot sasniedza vietu, kur mitinājās ļaunais nats.

Nata tobrīd nebija mājās. Pagalmā sēdēja tikai veca vecenīte, kurai piemita spējas nolasīt cilvēku domas. Viņa tūlīt noprata, kāpēc jauneklis te atnācis. Jauneklis vecenītei iepatikās, un viņa nolēma tam palīdzēt. Lai nats, atgriezies mājās, nevarētu jauneklim nodarīt neko ļaunu, viņa to pārvērta par skudru.

Drīz no tālām aizjūras zemēm pārradās nats. Viņš tūlīt sāka kliegt:

— Te jūtama cilvēka smaka! Kālabad šis te nācis?

— Tā tev tikai liekas, — atbildēja vecenīte, kura laipnajam jauneklim vēlēja tikai labu. — Vai nu kāds cilvēks iedrošinātos še savu kāju spert?

Ļaunajam natam i prātā nenāca, ka vecenīte viņu varētu mānīt. Ne vārda vairāk neteicis, viņš tūlīt laidās slīpi un aizmiga, nolicis galvu vecenītei uz ceļiem.

Vecenīte, jaunekli jau ieraugot vien, zināja, kāpēc viņš te bija ieradies. Kad nu nats aizmiga, viņa tam aši izrāva no galvas zelta matu. Ļaunais nats, tikko iekritis dziļā miegā, lielās bailēs pielēca kājās.

— Kāpēc tu man izrāvi matu?

— Gribēju tev šo to pajautāt, — vecenīte atbildēja. — Es iesnaudos, un man rādījās, ka kādā ciemā izsīcis avots. Vai tu nezini, kālab tā?

Nats, dzirdētajam noticēdams, teica:

— Šajā ciemā liela varde uztupusies uz akmens, no kura apakšas izplūst avots. Kamēr šī tur tupēs, ūdens nebūs. Avots sāks atkal plūst, ja vardi aizdzīs.

Nats no jauna aizmiga, bet jauneklis skudras izskatā dzirdēto lika aiz auss.

Brītiņu pagaidījusi, vecenīte izrāva natam no galvas otru matu. Nats atkal trakās bailēs pielēca kājās, bet vecenīte viņu nomierināja, teikdama:

— Es tev gribēju pavaicāt par koku kādā ciemā. Šim kokam vienmēr ienācās zelta augļi, bet tagad tas stāv tukšs. Vai nezini, kāpēc?

— Kā gan citādi — zinu, — nats atbildēja. — Zem šī koka saknēm žurka ierīkojusi sev alu. Ja žurku padzīs, kokā atkal ienāksies zelta augļi.

Nats no jauna iemiga, bet jauneklis skudras izskatā teikto labi iegaumēja.

Tagad vēl vajadzēja dabūt trešo zelta matu, un vecenīte labu bridi gaidīja. Kad nats atkal krāca cietā miegā, vecenīte izrāva arī šo matu. Taču nats pamodās, kā dzelts uzlēca augšā un jautāja, kāpēc viņa tā darījusi.

— Es nosapņoju, — vecenīte atbildēja, — ka uz upes laiviniekam apnicis būt par pārcēlāju. Tāpēc es tevi modināju, lai pavaicātu, kā viņam rīkoties.

— Gauži vienkārši — jāatdod kādam sava laiva un airis, — nats teica. — Vīrs, kas tos saņems, kļūs par pārcēlāju, bet šis būs brīvs.

Jauneklis, pārvērsts par skudru, uzmanīgi noklausījās nata un vecenītes sarunu un dzirdēto paturēja prātā. Otrā rītā, gaismai svīstot, nats aizgāja, bet vecenīte skudru pārvērta atkal par cilvēku. Viņa tam iedeva trīs nata matus un palaida uz mājām.

Jauneklis devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis. Pirmo viņš sastapa laivinieku un izstāstīja, kas būtu jādara, lai atbrīvotos no pārcēlāja darba. Pēc tam nonāca ciemā, kur koka zaros vairs nebrieda zelta augļi, un pateica ciema sargam, kas te jādara. Tuvojoties dzimtajai vietai, viņam atkal vajadzēja iet cauri ciemam, kur bija izsīcis avots. Viņš sargam pateica, ka jāpadzen lielā varde, kura tup uz akmens, no kura apakšas izplūst avots.

Beidzot jauneklis atgriezās karaļa pilī ar nata trim zelta matiem. Karalis pabrīnījās, ka znotam izdevies iegūt ļaunā nata trīs zelta matus. Karalis ņēmās jaunekli iztaujāt, kā viņš ieguvis šos matus, bet šis nedomāja patiesību atklāt. Viņš karalim melsa, ka matus savācis upmalā pie pārceltuves.

Karalis noticēja, un pats steidzīgi devās turp. Viņš bija pārlieku mantkārīgs un nolēma, tāpat kā znots to teicās darījis, sameklēt upmalā zelta matus — tikai krietni vien vairāk.

Pie pārceltuves karalis sastapa laivinieku.

— Vai tu neesi še manījis zelta matus?

Laivinieks gan pirmo reizi par tādiem dzirdēja, bet to neizrādīja.

— Ņem tik manu laivu un airi, — viņš atvēlēja, — un pabrauc uz augšu pa upi. Tur jau tādi mētājas.

Laivinieks — kur tas laiks! — to vien bija gaidījis, lai varētu kādam atdot laivu un airi!

Karalis iesēdās pārcēlāja laivā, paņēma airi un aizīrās meklēt zelta matus. Viņš pat nenojauta, ka no šā brīža viņam būs lemts uz laiku laikiem kļūt par pārcēlāju.

Karalis pilī vairs neatgriezās, un visi atzina jaunekli par jauno karali. Kopš tā laika nabadzīgo ļaužu dēls sāka taisnīgi pārvaldīt valsti kopā ar sievu princesi. Savus vecākus jauneklis neaizmirsa, ataicināja viņus dzīvot pili, ietērpa dārgās drānās un vecumdienās labi aprūpēja.

Zelta spainītis

Kādā meža ciematiņā reiz dzīvoja veca un nabadzīga sieviete. Viņai bija skaista un tikumīga meita. Tāpēc viņu nosauca par Nomua, kas nozīmē «tā — ar tīro dvēseli».

Parasti māte strādāja rīsa lauka, bet meitene palika mājās un apdarīja mājas darbus.

Katru vakaru ar spainīti rokās viņa nokāpa lejā pie strauta, lai iesmeltu ūdeni. Meitenei ļoti patika savs mazais spainītis. Iesmēlusi ūdeni, Nomua nolika spainīti nomaļākā vietā krūmos, lai kāds klaidonis to neaiznestu. Šo spainīti bija taisījis meitenes tēvs, tāpēc tas viņai bija tik dārgs. Viņa nesauca to citādi kā vienīgi par «zelta spainīti», kaut tas bija meistarots no visparastākā bambusa.

Meitenei nepatika, kad kaimiņi taujāja:

— Kas tev iedeva šo bambusa spainīti?

Taču pa prātam bija vaicājums:

— Ei, Nomua, kur tu dabūji savu zelta spainīti?

Meitene bija pieķērusies savam mazajam spainītim.

Reiz, paņēmusi spainīti, meitene nokāpa pie strauta pēc ūdens. Straume tobrīd bija spēcīga. Tikko meitene iesmēla ūdeni, spainītis izslīdēja viņai no rokām un aizpeldēja lejup pa straumi.

Meitene līdz jostasvietai Iebrida ūdenī un mēģināja spainīti noķert. Bet tas viņai neizdevās. Spainītis tika pārāk ātri nests uz leju. Meitene izrāpās no ūdens un sāka rūgti raudāt. Tad viņai iešāvās prātā: «Spainītis tak var aizķerties aiz koku zariem strauta līkumā, tur es varbūt to atrastu.»

Meitene sāks skriet straumi lIdzi. Viņa jau skrēja krietnu laiku, bet spainītis joprojām nebija manāms. Viņai ceļā gadījās apdedzis celms.

— Ei, vectētiņ, — meitene uzrunāja celmu, — vai tu neesi redzējis manu spainīti? To satvēra straume un aizrāva sev tidzi, tikko es biju iesmēlusi ūdeni. Ja tiki redzējis, tad pasaki| mīļo vectētiņ!

— Redzēju tavu spainīti, — celms atbildēja. — Tas ir aiznests tālu. Ja tu, mazmeitiņ, ātri skriesi, varbūt pagūsi to noķert.

— Paldies, vectētiņ, — Nomua pateicās celmam. — Atļauj man iet tālāk. Vai var tev pāri pārkāpt vai labāk apiet apkārt?

— Dari, kā nu pati zini, mazmeitiņ1 . Ja velies, kāp pāri, ja velies, ei apkārt.

Pieklājīga un labsirdīgā meitene neuzdrīkstējās kāpt pāri celmam, bet apgāja tam apkārt.

Meitene, ledaina gar upes malu, nonāca dziļā mežā, bet spainītis joprojām nebija redzams. Ceļā viņai gadījās apdeguša bambusa sakārnis.

— Ei, vettētiņ, bambusa sakārni, — meitene laipni uzruna ja, — vai tu neesi redzējis manu zelta spainīti?

— Ka ne, redzēju spainīti, — sakārnis viņai atbildēja.

— Zinājis, ka tas tavējais, būtu to izzvejojis. Skrien tik ātrāk gar strautu, varbūt pagūst to noķert.

— Paldies, vectētiņ, — meitene teica, — Vai varu tev pāri pārkāpt vai labāk apiet apkārt?

— Kā vēlies, mazmeitiņ, — atbildēja bambusa sakārnis.

— Ja velies, kāp pāri, ja vilies, ej apkārt.

Pieklājīgā meitene kautrējās kāpt pāri sakārnim, viņa ap~gāja tam ar likumu un devās tālāk.

Jau bija satumsis, kad viņa tznāca meža klajumiņā. Te dzīvoja kada burve. Meitene apvaicājās, vai viņa nebūtu redzējusi zelta spainīti. Burve atbildēja:

— Redzēju spainīti, meitenīt. Gāju uz strautu pēc ūdens, skatos — tos peld. Izvilku un atnesu uz māju. Ja tas ir tavs — dabūsi. Varbūt zini, es šeit dzīvoju viena, un man ir pārlieku garlaicīgi. Paliec pie manis pa nakti, bet rīt es tevi, mazmeitiņ, ar visu spainīti palaidīšu uz māju.

To dzirdrt, meitene kļuva priecīga. Meitene vecajai sievai, kura notvērusi viņas iemīļoto spainīti, no sirds pateicās un piekrita pārgulēt te nakti. Burve aizveda meiteni uz māju un pabaroja ar garšīgu ēdienu. Lādzīgā un laipnā meitene burvei iepatikās.

Vēlu vakarā burve aizdedzināja koka eļļas gaismekli un lūdza, lai meitene viņai izsukājot galvu. Nomua kvēpenes gaismā to izdarīja jo rūpīgi. Redzēdama meitenes centību, burve bija apmierināta.

Agri no rīta vecā tieva uzmodināja meiteni, iedeva ceļam līdzi ēdamo, bet spainiti piebēra pilnu ar zelta naudu. Tā burve pavadīja meiteni atpakaļceļā.

Nomua priecīga devāt uz māju, Ejet viņa dziedāja jautru dziesmiņu. Dziesmiņa bija gauži vienkārša:

Ai, burve, labā meža māt,

no tavat rokat devīgās

ir zelta spainītis man dots!

No sirds tev mīļi pateicos.

Drīz meitene nonāca pie apdegušā bambusa sakārņa un pastāstīja, ka atradusi spainīti. Tas viņai iesvieda spainīti dažas sudraba monētas, bet vecais celms iemeta spainitī pilnu sauju ar rubīniem.

Priecīga un laimīga meitene pārnāca mājās.

Drīz visi cieminieki zināja, cik labi viņai veicies. Nomuai kaimiņos dzīvoja kāda cita meitene. Tā bija skaudība un nenovīdīga. Lai tiktu pie bagātības, viņa nolēma rīkotiet tāpat kā Nomua.

Arī viņa nokāpa pie strauta un tīšuprāt palaida straumē savu tpainiti, bet pēc tam skrēja tam pakaļ gar malu, Ceļā viņa sastapa apdegušo celmu.

— Vai tu, vecais, neesi redzējis manu spainīti? — viņa jautāja.

Celms atbildēja, ka spainītis aizpeldējis lejup pa straumi.

— Vai varu tev pārkāpt pāri vai labāk apiet apkārt? — meitene jautāja.

— Kā pati zini, tā dari. Ja vēlies, kāp pāri, ja vēlies, ej apkārt, — celms atbildēja.

Meitene pārlēca pāri celmam un joza tālāk.

Pēc tam viņa ieraudzīja bambusa sakārni un vaicāja, vai šis neesot manījis strautā spainīti. Sakārnis atbildēja, ka redzējis gan.

— Vai es varu tev pārkāpt pāri vai labāk apiet apkārt? — meitene jautāja.

— Dari, kā pati zini. Ja vēlies, kāp pāri, ja vēlies, ej apkārt, — sakārnis teica.

Meitene pārlēca pāri sakārnim un joza tālāk.

Drīz viņa sasniedza meža klajumiņu, kur mita burve. Meitene burvei taujāja, vai šī neesot redzējusi viņas spainīti.

— Redzēju tavu spainīti, mazmeitiņ, — vecā sieva atbildēja. — Es to pārnesu mājās. Man šeit vienai pārlieku garlaicīgi. Pārguli nakti pie manis, rītrītā dabūsi savu spainīti.

Vakarā burve aizdedzināja koka eļļas gaismekli un teica:

— Man dikti niez galva. Izsukā to!

Meitene ņēmās sukāt burvei galvu. To viņa darīja negribīgi un nevīžīgi. Plēsa matus vienā plēšanā, ja bija kaut drusciņ savēlušies. Burvei gauži sāpēja, un viņa uzbrēca, lai ātrāk beidzot.

Nākamajā rītā sadusmotā burve ielika spainītī indīgas čūskas un aizvadīja meiteni uz mājām.

Meitene, nekā nenojautusi, priecīga devās projām. Viņa bija pārliecināta, ka spainītis ir piebērts ar zelta naudu. Un ejot viņa uzvilka jautru dziesmiņu:

Daudz mantu vecenītei,

bet prāta dots tai ļoti maz;

To veikli piemānīšu

un atlēks arī man kaut kas!

Atpakaļceļā viņa gāja garām bambusa sakārnim, un tas spainītī iemeta akmeņus. Bet vecais celms iesvieda pāris skorpionu.

Drīz meitene sasniedza ciematu. Visiem dzirdot, viņa izlielījās, ka nule esot kļuvusi bagāta. Taču spainītī pati nebija ne aci iemetusi. Kad iegāja mājā, tūlit noņēma spainītim vāku un cerēja, ka no tā birs zelts un sudrabs. Taču no spainīša izvēlās čūskas un skorpioni un sakoda mantrausīgo meiteni līdz nāvei.

To uzzinājuši, cieminieki daudz sprieda un pārsprieda, līdz nosprieda, ka katrs cilvēks jau saņemot to, ko pats pelnījis.

Pieci draugi

Sensenos laikos kādā nomaļā ciemā dzīvoja puisis. Viņš dikti labi šāva ar loku un varēja trāpīt acī putnam, kas pa krietnu gabalu tupēja augsta koka galotnē. Tāpēc arī kaimiņi viņu iesauca par Šāvēju.

Viņš pats uzskatīja, ka ir vienīgais, kas tā prot šaut, un nolēma paklejot pa pasauli, parādīt citiem savu māku. Tā varētu, sak, sev iztikšanu nopelnīt un kļūt pat bagāts. Viņš paņēma līdzi loku, bultas un devās uz galvaspilsētu. Ceļā satika līkām kājām cilvēku, kas gāja, balstīdamies uz bambusa nūjas.

— Uz kurieni tad nu klundurē? — Šāvējs taujāja.

— Bet tu uz kurieni? — savukārt taujāja līkkājis.

— Esmu ceļā uz galvaspilsētu, gribu parādīt savu māku loka šaušanā. Visā zemē nav otra, kas šautu trāpīgāk par mani. Gribu ar loka šaušanu nopelnīt sev iztiku. Ja zini uz galvaspilsētu ceļu, parādi man to.

— Draugs, arī es eju meklēt laimi, — līkkājis atbildēja.

— Manu vārdu tu droši vien būsi dzirdējis. Mani sauc par Skrējēju. Kaut arī man ir līkas kājas, taču tās skrien ātrāk par vistaisnākajām un visslaidākajām kājām. Es skrienu nepasakāmi — kolīdz metos skriet, tā vairs nespēju apstāties. Es varu vienā dienā pārkļūt pāri kalnu grēdai un traucos tik ātri, ka kājas tik tikko skar zemi. Bet šobrīd es dodos uz galvaspilsētu. Tur būs skriešanās sacensības. Iesim abi kopā!

Tā viņi arī nolēma — parādīt galvaspilsētā savu prasmi loka šaušanā un skriešanā. Ja nu izdodas kļūt vēl bagātiem, tad viņi atgriezīsies dzimtajā pusē un varēs dzīvot mierīgi un laimīgi.

Tā sarunādamies, viņi nonāca līdz mazam ciemam. Bija karsts laiks, un saule svelmēja. Abi jutās noguruši, un viņus njocīja slāpes. Nolēma ieiet tuvākā mājā, lai padzertos ūdeni.

Te viņi ieraudzīja savādu vīru. Tam galvā bija liela platmale, kas pīta no bambusa atvasēm. Tādas platmales parasti uzliek, kad dodas ceļā, lai paglābtos no svelošās saules. Kad draugi iegāja, saimnieks tikai nedaudz, atstūma platmali, lai labāk dzirdētu, un teica:

— Labdien, ceļinieki, kurp tad steidzaties tādā sveloņā? Droši vien esat dikti noguruši, sēdieties un daudzmaz atvelciet elpu manā mājā!

Abi iepriecināti iegāja iekšā un palūdza saimniekam ūdeni. Tas iesmējās un atteica:

— Es neturu mājā ūdeni. Zinu, ka ir patīkami karstā laikā atveldzēties ar aukstu ūdeni. Taču man tas nav vajadzīgs. Es nekad negribu dzert. Citi cilvēki cieš slāpes, bet man nekad nav karsti. Uzliekot galvā šo platmali, mani nemoka ne slāpes, ne nomāc karstums, kļūst viegli un patīkami. Tāpēc es nekad nenoņemu savu dārgo platmali. Ja maniem draugiem iegribas dzert — es viņiem īsu brītiņu uzlieku galvā šo platmali.

Saimnieks noņēma platmali un pasniedza to viesiem. Šāvējs uzlika platmali, un viņam kļuva vēsi. Arī dzert vairs negribējās. Pēc tam viņš padeva platmali Skrējējam, un arī viņš tobrīd sajuta vēsumu.

Šāvējs uzaicināja saimnieku pievienoties viņiem un kopā doties uz galvaspilsētu, lai tur ļaudīm parādītu platmales brīnišķīgās spējas. Platmales īpašnieks ar prieku piekrita. Tagad viņi bija trīs. Gāja un savā starpā jautri sarunājās.

Drīz visi trīs nonāca pie kalnu pārejas. Tur viņi sastapa apbrīnojami stipru cilvēku. Viņš stāvēja meža malā un rāva no zemes laukā resnus kokus. Stiprinieks kokus rāva ar kailām rokam. Tas bija neparasti spēcīgs vīrs, tāpēc šie trīs Viņu uzaicināja iet kopā uz galvaspilsētu. Stiprinieks bija ar mieru un gāja viņiem līdzi.

Tagad viņi jau bija četri. Pa ceļam visi nolēma atpūsties un apsēdas zem augsta, kupla koka.

Pēkšņi no tuvākā paugura atbrāzās tāda viesuļvētra, ka gandrīz visus četrus aizrāva līdzi. Tā nebija parasta vētra, kādu gadījies šad un tad pieredzēt. Šoreiz likās, ka kāds pūstu divās milzīgās caurulēs. Pat koks, zem kura sēdēja ceļinieki, salīgojās, un, lai tas nenogāztos, šiem nācās to atbalstīt ar pleciem.

Viesulis aizvien pieņēmās un pieņēmās. Liels bija ceļinieku pārsteigums, kad, paskatījušies uz paugura pusi, no kurienes brāzās vētra, viņi ieraudzīja savādu cilvēku. Pie katras izelpas spēcīgs viesulis rāvās laukā no viņa abām nāsīm. Kamēr viņi nopētīja šo vīru, vētra pēkšņi pierima. Vīrs aši noskrēja no paugura un satraukts teica:

— Labadiena, vīri! Es jūs netiku pamanījis un tāpēc elpoju ar pilnu krūti. Ja būtu zinājis, ka kāds šeit sēž, nekādā gadījumā nebūtu to darījis. Piedodiet man! Jums laikam liekas, ka esmu slikts cilvēks. Tā nu nav. Tikai es nedrīkstu elpot ar pilnu krūti, tad saceļas viesulis. Cieminieki lūdz mani apvaldīt elpošanu, lai šiem nenodarītu ļaunu. Kad man uznāk vēlēšanās paelpot ar pilnu krūti, aizeju uz lauku vai mežu, bet ciemā ta elpot neuzdrošinos. Arī pašlaik biju iznācis klajumā, lai brīvi paelpotu. Jūs pamanīju tikai tad, kad nokāpu no paugura.

Tad platmales īpašnieks — Platmalnieks — uzaicināja šo vīru nākt kopā ar viņiem uz galvaspilsētu. Viņš teica:

— Šāvējs veiklāk par visiem šauj ar loku. Skrējējs sacensībās uzvarēs kuru katru sāncensi. Platmalnieks pierādīs, ka viņu nebaida karstums. Stiprinieks pacels pat ziloni. Tevi nosauksim par Viesuli. Nu esam jau pieci un, ja katrs pratīsim parādīt to, ko protam, tad izkulsimies no nabadzības un kļūsim bagāti.

Viesulis priecīgs piekrita: viņš nepavisam negribēja dzīvot ciemā, kur neļāva ar pilnu krūti elpot.

Tā nu visi pieci devās ceļā. Nonākuši galvaspilsētā, viņi apmetās kādas vecenītes mājā pilsētas nomalē. Viņi vecenītei palīdzēja visos darbos. Stiprinieks nesa graudus no rīsa lauka. Šāvējs un Platmalnieks pļāva, Skrējējs lobīja rīsu, bet Viesulis ar savu vareno elpu to izvētīja.

Vecenīte par saviem palīgiem nespēja vien nopriecāties un vēlēja viņiem laimi. Kādu dienu viņi izdzirdēja gonga skaņas, kas atskanēja pilsētā. Vecenīte zināja teikt, ka tur skanot karaļa gongs.

— Karaļa meita ir nepārspējama skrējēja. Viņai patīk sacensties skriešanā, un, ja viņa ar kādu iet skrieties, tad izlaiž savus matus un šaujas kā bulta. Viņa jož ašāk par visstraujāko kumeļu! Tāpēc karalis pavēlējis izziņot, ka tas, kurš skriešanā princesi uzvarēšot, kļūšot viņas vīrs. Līdz šai dienai nevienam pašam nav laimējies princesei tikt līdzi; aizskriet garām — nav ko sapņot, — stāstīja vecenīte.

Šāvējs teica Skrējējam:

— Pienākusi reize, lai tu parādītu, ko spēj. Neaizmirsti tikai mūs, kad kļūsi karaļa znots.

Skrējējs, daudz nedomādams, palūdza, lai vecenīte aiziet uz pili un paziņo karalim, ka viņš vēlas piedalīties sacensībās. Vecenīte, nezinādama Skrējēja apbrīnojamās spējas, ceļā uz pili satraucās.

Galminieki viņu pavadīja tieši pie karaļa. Vecenīte pastāstīja, ka viņas mājā dzīvojot puisis, kurš vēloties sacensties ar princesi. Viņš gan esot līkkājis, taču apgalvojot, ka skrienot ātrāk par citiem. Karalis briesmīgi noskaitās.

— Te kāds līkkājains kroplis, — viņš uzkliedza, — sadomājis mēroties ar manu meitu! Nedzirdēta nekaunība! Ņu labi, esmu ar mieru. Lai tavs līkkājis parāda, ko šis spēj. Ja viņš manu meitu nenoskries, tad kopā ar viņu mirsi i tu, i visi tavi mājas ļaudis. Lai tavs kroplis ierodas pilī rīt no rīta. Tā arī pasaki tam nekauņam!

Vecenīte nobēdājās, ka viņus visus sagaida droša nāve. Pārnāca mājās ne dzīva, ne mirusi. Skrējējs viņu uzklausīja un iesmējās:

— Saimniecīt, tu jau nezini, kā es skrienu. Es varu princesi uzvarēt kauču simt reižu pēc kārtas, —viņš mierināja vecenīti.

Nākamajā dienā agri no rīta Skrējējs, ieradās sacensību vietā. Garš gabals bija jānoskrien līdz galamērķim, kuru tālumā tikko varēja samanīt. Pārējie četri draugi izvietojās gar visu ceļa malu un sāka gaidīt. Sacensības bija neparastas. Katram skrējējam uz galvas bija jānotur trauks ar ūdeni. Ja kaut pilīte izlija, skrējējs skaitījās zaudētājs, tas nekas, ka bija jozis ātrāk par citiem.

Šos noteikumus karalis paziņoja pirms paša sacensību sākuma. Atskanēja gongs. Līkkājis Skrējējs strauji metās uz priekšu un aizbrāzās kā zibens. Tikko viņš gatavojās šķērsot pauguru, kad tālu aizmugurē pamanīja princesi. Skrējējs īsti labi to nesaskatīja un nolēma: «Es tik un tā skrienu ātrāk nekā viņa. Brītiņu pagaidīšu, lai princese pieskrien tuvāk, tad redzēšu, vai viņa ir skaista.» Skrējējs nocēla no galvas ūdens trauku un izstiepās garšļaukus zem koka, zem galvas palika koka kluci. Te viņu pārmāca snaudiens; un viņš ieslīga saldā miegā.

Princese skrēja, cik ātri vien spēja, pūļu netaupīdama. Pēc brītiņa viņa atkļuva pie guļošā Skrējēja. Princese iespēra ar kāju ūdens traukam, to apgāza un strauji metās tālāk. Bet Skrējējs gulēja, kā gulējis. Tad Šāvējs uzvilka loku un raidīja bultu koka klucim, kas Skrējējam atradās pagalvī. Klucis tika izsists gulētājam no galvas apakšas un aizvēlās.

Nu pamodās Skrējējs, paskatījās uz trauku un redzēja, ka tas ir tukšs. Tad viņš sev priekšā ieraudzīja princesi, kura jau tuvojās mērķim. Skrējējs paķēra trauku, milzīgiem lēcieniem sasniedza strautu, piesmēla ūdeni, diedza tālāk un aizjoza princesei garām.

Karalis nezināja, aiz kauna kur dēties, ka viņa varenā meita zaudēja nez kādam tur līkkājim. Lai par karali nesmietos, viņš nolēma meitu Skrējējam par sievu neatdot, bet piecus savādniekus sagūstīt un uz sārta dzīvus sadedzināt.

Pēc karaļa pavēles apsardze sagrāba visus piecus vīrus, piesēja pie stabiem un apkārt sakūra uguni. Sārti liesmoja, taču Platmalnieku un pārējos četrus uguns neskāra. Viņi pēc kārtas uzlika burvju platmali un atradās it patīkamā vēsumā.

Kad dienas beigās ieradās apsardzes vīri, lai savāktu sadedzināto kaulus, viņi ieraudzīja, ka draugi jautri triec un pļāpā, sēdēdami sārta vietā. Apsardzes vīri pārbijās un redzēto paziņoja karalim. Karalis pavēlēja visus piecus atvest uz pili.

— Kāpēc jūs ieradāties manā pilsētā? — viņš jautāja.

Tad vecākais no viņiem, Šāvējs, atbildēja:

— Jūsu augstība, mēs atnācām šurpu, lai parādītu savu māku un nopelnītu naudu iztikai.

— Labi, karalis teica, — ja tā, ņemiet no manas kases tik daudz zelta, cik spējat panest, un ejiet savu ceļu.

— Es jau no sākuma nemaz nekāroju princesi sev par sievu, — atbildēja Skrējējs. — Tagad, ja nu mēs saņemsim nedaudz sudraba un zelta, ir pavisam labi. Es neko neiebilstu.

— Valdniek, — Stiprinieks piebilda, — mēs neiesim visi ņemt no tevis zeltu. Paņemšu es viens, bet tad to sadalīsim savā starpā.

Karalis nodomāja: «Kaut ar šiem te bija ne mazums raižu, tomēr tādi lādzīgi puiši!» Un pavēlēja atvērt dārgumu krātuvi un atļāva Stipriniekam paņemt tik daudz sudraba un zelta, cik viņš spēs aiznest. Stiprinieks kā jau stiprinieks paņēma milzīgu maisu un sāka to pildīt ar zeltu un dārglietām, tā nu karaļa mantnīca kļuva manāmi tukšāka. Taču maiss joprojām vēl nebija pilns. Beidzot Stiprinieks iztukšoja visu dārgumu krātuvi, uzvēla maisu plecos un kopā ar pārējiem četriem devās atceļā uz mājām.

Karalis sūtīja viņiem pakaļ veselu karapulku, lai šos piecus pieveiktu. Pamanījis tuvojamies karavīrus, Viesulis sāka pūst no visa spēka, un karapulks pajuka kā putekļi.

Bet pieci draugi sadalīja vienlīdzīgās daļās bagātību un dzīvoja laimīgas dienas katrs savā dzimtajā pusē.

Brīnumkrūze

Sensenos laikos kādā nomaļā ciemā dzīvoja nabadzīgs jauneklis. Viņš kalpoja gan pie bagātiem zemniekiem, gan strādāja šo vai to, kas gadījās pa rokai, bet reti izdevās paēst pilnu vēderu.

Jauneklis bija godīgs un taisnprātīgs cilvēks.

Viņam mājas priekšā auga liels banjans, un jauneklis, pirms sēdās pie azaida, nekad neaizmirsa pacienāt banjana koka natu, kaut arī pats jo bieži palika pusēdis.

Par vēlību un sirsnību banjana koka nats nabadzīgo jaunekli iemīļoja un nolēma viņam palīdzēt.

Reiz, kad jauneklis atnāca ar kārtējo velti, nats teica:

— O, jaunekli, esmu nolēmis tev pateikties. Tu vienmēr savā nabadzībā dalies ar mani. Es iedošu tev krūzi: tā būs brīnumkrūze. Ko tikai vēlēsies, to krūzē atradīsi.

Tā teikdams, nats iedeva nabagam brīnumkrūzi.

Jauneklis tūlīt pat nolēma krūzi izmēģināt. Sākumā viņš vēlējās lielu, garšīgu plāceni. Iedomājies otru reizi, nabags izvilka no krūzes veselu bagātību zelta un sudraba monētu. Trešo reizi viņš izbēra no krūzes sauju mirdzošu dārgakmeņu — rubīnu, smaragdu un briljantu.

No prieka jauneklis nezināja, kur dēties. Viņš prātoja: «Vienmēr esmu dzīvojis pusbadā, bet tagad, pateicoties brīnumkrūzei, nekas pasaulē mani vairs nebaida. Esmu varenāks par pašu karali. Drīz kļūšu visbagātākais cilvēks zemes virsū.»

Aiz pārmērīga prieka jauneklis sāka mētāt savu brīnumkrūzi pa gaisu. Kā gadījās, kā ne, krūze izslīdēja no rokām un saplīsa sīkās drumslās.

Labsirdība un alkatība

Reiz kādā meža ciemā mita veca, nabadzīga sieviņā, vārdā Phitouna. Viņai nebija ne vīra, ne bērnu, ne arī radinieku, kas grūtā brīdī sniegtu palīdzīgu roku. Sieviņa tuvējā paugurā apstrādāja nelielu rīsa lauciņu un no tā arī pārtika.

Phitouna bija lādzīga un žēlsirdīga vecenīte — pat skudrai pāri nenodarīs.

Lietainā dienā, ieraudzījusi mazu sunīti, kas aiz aukstuma un slapjuma trīcēja, viņa to atveda uz savu māju, pie uguns sasildīja un paēdināja. Sunītis, pie uguns atžirdzis, luncināja asti un pateicīgi skatījās sieviņai acīs. Laikam jau viņai bija laba sirds.

Phitounas māja atradās pie neliela ezera. Kādu dienu viņa sēdēja ezermalā un pamanīja, ka pēkšņi mazs putniņš kā akmens iekrita ūdenī. Putniņu bija ievainojusi mednieka bulta. Sieviņai kļuva putniņa žēl, un viņa to izvilka no ūdens. Putniņš aiz bailēm drebēja viņas rokās ne dzīvs, ne miris. Viņš jau grasījās ieknābt, bet Phitouna to mierināja, teikdama:

— Nebaidies no manis, putniņ, es tev pāri nedarīšu. Man mīļi visi putni un zvēri. Cilvēki mani vajā, bet ari uz viņiem es neturu ļaunu prātu. Nemaz nebaidies, es tevi izdziedināšu, un tu atkal varēsi lidot.

Sieviņa aiznesa ievainoto putniņu uz savu būdu. Izmazgāja viņam brūces un uzlika tām dziedinošas zālītes. Pēc tam viņa uztaisīja bambusa būrīti un ievietoja tajā putniņu. Katru dienu večiņa sameklēja mežā augļus un baroja ar tiem putniņu.

Pēc laba laika putniņam brūces sadzija, un viņš varēja lidot. Tad Phitouna teica:

— Putniņ, tagad tu esi vesels. Palīdzēju tev, kā pratu. Esi brīvs. Vari lidot, kur vien vēlies. Tikai neaizmirsti mani!

To teikusi, sieviņa izlaida putniņu no būra. Putniņš pateicīgi paskatījās uz Phitounu, savicināja spārnus un aizlidoja uz mežu. Pēc dažām dienām viņš atgriezās pie savas labdares, atnesdams knābī lielu augli. Nometa to sieviņai pie kājām un laidās atpakaļ uz mežu.

Sieviņa paņēma putniņa atnesto savādo augli un sāka to ēst. Phitouna ar pateicību pieminēja putniņu, jo auglis bija sulīgs, garšīgs un smaržīgs.

«Zvēri un putni spēj novērtēt labu, ko viņiem darījuši cilvēki,» sieviņa pie sevis nodomāja.

Augļa kauliņu viņa iestādīja zemē savas būdas priekšā. Drīz tur izauga koks, un tajā nogatavojās lieli augļi. Phitouna vienu no tiem paņēma, pārgrieza un pabrīnījās. Šajā auglī nebija sulīgā mīkstuma, toties tajā atradās neparasti skaists, pasakaini dārgs rubīns.

Kopš tās reizes Phitouna katru dienu atrada augļos rubīnus un tos pārdeva. Tā viņa piedzīvoja labas dienas.

Pie viņas biezi viesojās ciema ļaudis. To vidū bija kāda ļauna sieviete, kura Phitounu apskauda. Šī sieviete necieta labus cilvēkus un, kā vien varēja, tiem sarieba.

Tiklīdz sieviete uzzināja, ka Phitouna atrod augļos dārgus rubīnus, sāka viņu klusībā ienīst. Ļaunā sieviete sadomāja noplūkt vairākus augļus un tos nozagt, kad Phitounas nebūs mājās. Bet — tavu nedienu! — nāc kad nākdams — Phitouna kā piesieta sēž mājās. Tad ļaunā kaimiņiene palūdza, lai Phitouna atļaujot viņai noplūkt augli. Sieviņa pati viņai iedeva vairākus brīnumskaistus rubīnus, taču šai tas bija daudz par maz: viņa gribēja noplūkt visus augļus un kļūt visbagātākā valstī.

Kādu dienu, kad Phitouna bija kaut kur aizgājusi, kaimiņiene ielīda dārzā un brīnišķīgajam kokam noplūca visus augļus, atstādama gluži kailus zarus.

Mājā sieviete lielā alkatībā sāka griezt augļus, bet tajos nebija ne miņas no dārgakmeņiem. No augļiem laukā līda indīgas čūskas. Šņākdamas tās locījās un snaikstījās ap |auno sievieti un viņu līdz nāvei sakoda.

Ne velti saka: kāds darbs, tāda alga!

Labais Phataluns un ļaunais Phatakains

Sirmā senatnē kādā ciematā dzīvoja divi vīri. Viens bija godīgs un labsirdīgs, viņu sauca par Phatalunu. Otrs bija viltīgs un ļauns, viņu sauca par Phatakainu. Phataluns patiešām bija vienkāršs un labs cilvēks, visi cieminieki viņu mīlēja un cienīja godīguma un taisnīguma dēļ. Un kaut arī Phataluns dzīvoja nabadzībā, katrs centās viņam palīdzēt, tāpēc viņš arī bēdu nepazina.

Turpretī Phatakains patiesi nebija labs cilvēks. Viņš ne ar vienu nedraudzējās, ciemata iedzīvotāji nebija no viņa labu vārdu dzirdējuši — viņam tas tik prātā stāvēja, kā varētu izblēdīties. Viņš bija pārticis, bagāts un ar savu mantību pārmērīgi lepojās. Nekad nevienam nepalīdzēja, un cieminieki viņam atdarīja ar to pašu. Nejauši pamanījuši bagāto uz ceļa, cieminieki mīļuprāt meta šim līkumu apkārt. To redzēdams, Phatakains neganti dusmojās. Sevišķi viņš apskauda nabaga Phatalunu, kuru visi mīlēja un cienīja.

Un bagātais nolēma nabago iegrūst postā. Gan jau, viņš cerēja, ciemata iedzīvotāji ātri vien aizmirsīs šo plikadīdu un sāks cienīt viņu, Phatakainu.

Kādu dienu bagātais atnāca pie nabagā un teica:

— Uzklausi mani, Phatalun! Es redzu, kā tu dzīvo, un man ir tevis žēl: tu taču esi pārpārēm nabags. Gribu tev palīdzēt. Pēc trim dienām es kuģošu uz svešām zemēm tirgoties. Vai tu nevēlētos braukt man līdzi? Pēc tam jau peļņu sadalīsim.

Kad nabagais to dzirdēja, viņš teica:

— Cienījamo Phatakain! Teikšu patiesību, man nav ne plika graša. Tā vien liekas, ka gribi par mani pasmieties, sakot, ka peļņu sadalīsim.

— Kāpēc tu netici? — bagātais brīnījās. — Man tak no sirds tevis ir žēl. Es nevaru noskatīties, kā tu dzīvo trūkumā, un gribu tev palīdzēt.

Nabagais kā jau nabagais — bija lētticīgs cilvēks un piekrita braukt kopā ar Phatakainu.

Pēc trim dienām abi uzkāpa uz kuģa, kas bija pielādēts ar precēm, un devās uz svešām zemēm.

Drīz kuģis izbrauca atklātā jūrā, un bagātais nolēma, ka pienācis laiks Phatalunu pazudināt. Taču nabago nokaut viņš baidījās, tāpēc iecerēja viltīgu un nekrietnu plānu. Viņš vairs nerunāja ar kaimiņu, bet pats galvenais — nedeva šim ne ēst, ne dzert un ari matrožiem aizliedza padot viņam ēdienu.

Pirmajā dienā nabagais nodomāja, ka viņu aizmirsuši uzaicināt pusdienās. Ieraudzījis, ka Phatakains ēd viens, bet viņu neaicina, nabagais piegāja bagātam klāt un lūdza ēst.

Tad bagātais viņam atcirta:

— Klausies, Phatalun! Šis kuģis ir mans īpašums. Un ne tikai kuģis, arī visas preces, pat visi ļaudis. Šeit viss ir pakļauts man. Tev uz šā kuģa nepieder nekas. Es tevi aicināju līdzi, lai parādītu laipnību, un tu biji gatavs to izmantot un iedzīvoties svešā mantā. Mūsu ceļš ir tāls, ēdiens jātaupa. Tu esi šeit lieks, un tevi barot es nevaru.

Padomājis vientiesīgais Phataluns nolēma, ka bagātajam ir taisnība, — viņš pats vainīgs, ka atrodas uz kuģa. «Acīmredzot esmu agrāk daudz grēkojis, tāpēc arī padevos kārdinājumam!» viņš domāja.

Divas dienas nabagais varēja izciest, bet trešajā dienā jutās tā izsalcis, ka nekādi vairs novaldīties. Viņš devās pie bagātā un lūdza:

— Dzirdi mani, Phatakain! Cilvēki aiz labas sirds baro pat zvērus. Vai tiešām tu pieļausi, ka es nomiršu bada nāvē?

Bagātais atbildēja:

— Klausies, Phatalun! Kāda man daļa par tavu dzīvību un nāvi. Ja es tevi sākšu ēdināt, man ātri vien izsīks krājumi. Un es nevarēšu aizbraukt līdz paredzētajai vietai. Vienu reizi es tev tomēr iedošu ēst. Ne jau nu tāpat, bet ar stingru noteikumu; ja tu esi ar mieru zaudēt vienu aci.

Nabagais noskuma, bet vēders pārāk nežēlīgi prasīja savu tiesu. Un viņš izšķīrās, ka pacietīs, vienalga, kādas mocības.

Tad bagātais viņam izrāva aci. Aiz sāpēm Phataluns zaudēja sajēgu. Atguvis samaņu, sev blakus ieraudzīja bagāto. Tas turēja rokā bļodu ar garšīgu ēdienu.

Nabagais alkatīgi metās virsū, ēdienam. Viņš vairākas dienas nebija ne kripatiņu ēdis un tāpēc sākumā ēdienu nevarēja pat lāgā norīt. Beidzot Phataluns paēda un pēkšņi sajuta, ka aiz sāpēm svilst tukšais acu dobums.

Pagāja vēl trīs dienas. Phatalunu atkal sāka mocīt izsalkums un slāpes.

Un atkal viņš devās pie bagātā un lūdza, lai apžēlojas un iedod viņam ēst. Bet Phatakains teica, ka pabaros tikai tad, ja viņš atteiksies arī no otras acs. Nabagais nespēja vairāk paciest izsalkumu un piekrita.

Tā Phataluns zaudēja abas acis un kļuva gluži akls. Viņš nodomāja, ka labāk būtu nomirt kādā tuksnesīgā salā nekā ciest badu uz kuģa, un teica bagātajam:

— Dzirdi, Phatakain! Es nekā vairs neredzu, un tev nav jēgas turēt mani uz kuģa. Atstāj mani labāk uz kādas salas.

Bagātais priecīgs piekrita un izsēdināja Phatalunu tuksnesīgā saliņā pašā okeāna vidū.

Uz salas Phatalunu labu laiku mocīja karstums, bads un sāpes acu dobumos. Tad viņš zaudēja samaņu.

Šajā laikā jūras valdnieks nats pamanīja uz tālās saliņas nelaimīgo Phatalunu un aizsūtīja pie viņa trīs savus jaunākos natus, lai tie uzzinātu: vai šis cilvēks ir cienīgs saņemt palīdzību?

Viens no natiem bija Anjčča, otrs — Dukkha, trešais — Anatta.[1]

— Lieciet šim cilvēkam nosaukt jūsu vārdus, — jūras valdnieks deva padomu. — Ja viņš nosauks pareizi, palīdziet viņam. Ja turpretī kļūdīsies, lai iet bojā!

Nati nolaidās uz salas, pārvērtās par trim melniem suņiem un piegāja pie Phataluna.

Nats, vārdā Aničča, notupās cietējam pie kājām, nats Dukkha — aiz muguras, bet nats Anatta — pie galvas. Nats Aničča paraustīja Phatalunu aiz kājas. Mirstošais Phataluns atcerējās varenā Būdas trīs «patiesības» un tāpēc suni, kas bija ieķēries viņam kājā, zināja nosaukt par Aničču. Nats Dukkha iegrūda purnu Phatalunam mugurā, viņš nočukstēja: «Dukkha.» Tikko nats Anatta aplaizīja Phatalunam galvu, nelaimīgais nopūšoties izdvesa: «Anatta.»

Tad melnie suņi vienā mirklī atkal pārvērtās par natiem. Ar savu brīnumaino spēku viņi izdziedināja novārgušo: viņš kļuva atkal redzīgs, atguva spēkus un aizmirsa visas pārciestās mokas.

Tad nati teica:

— Pie tevis mēs ieradāmies pēc mūsu pavēlnieka — jūras valdnieka — pavēles. Mēs tevi no visām kaitēm izdziedinājām, bet tagad nogādāsim tevi dzimtajā ciemā.

Phataluns nepaguva ne acu pamirkšķināt, kad atradās jau savā mājā. Šeit nati viņam iedeva ķirbja sēklas un teica:

— Aizej uz lauku un iekaisi šīs sēklas zemē. Kad ķirbji ienāksies, tu kļūsi bagāts.

To pateikuši, nati nozuda kā zemē iegrimuši.

Phataluns tā arī izdarīja: viņš iesēja sēklas zemē, un drīz no tām izauga vareni ķirbji. Tie nebija parasti ķirbji: viens bija pilns ar zelta monētām, otrs — ar sudraba monētām.

Phataluns kļuva turīgs vīrs.

Kad bagātais atgriezās mājās un ieraudzīja Phatalunu dzīvu un veselu, ļaundaris no tiesas pārbijās. Kolīdz viņš uzzināja par Phataluna bagātību, alkatība pārspēja bailes. Gribēdams uzzināt visu no sākuma līdz beigām, Phatakains devās pie Phataluna un teica:

— Uzklausi mani, Phatalun! Kādreiz es pret tevi slikti izturējos. Kopš tā laika sirdsapziņa man nekur nedod mieru. Tāpēc es tagad atnācu izlūgties no tevis piedošanu.

Lādzīgais Phataluns atbildēja, ka viņš uz savu kaimiņu pat nedomājot turēt ļaunu prātu: pateicoties kaimiņam, viņš taču kļuvis bagāts.

Tad Phatakains sāka tincināt, kā tad īsti, nabagajam izdevies tikt pie tādas turības. Phataluns savā labsirdībā ļaundarim visu sīki jo sīki izstāstīja.

Phatakainam tūlīt padomā: kālab lai arī viņš nepavairotu savu bagātību, tāpat visu izdarot? Jau pēc dažām dienām bagātais atkal devās ar kuģi jūrā. Ceļā viņš ne kumosu nebāza mutē. Trešajā dienā, no bada zaudēdams spēkus, pasauca kalpu un teica:

— Esmu pārlieku izsalcis. Pabaro mani, bet vispirms izrauj man kreiso aci.

Kalps izpildīja saimnieka vēlēšanos. Phatakainam neizturami sāpēja, bet viņš sakoda zobus un sevi domās mierināja ar gaidāmo bagātību.

Pagāja vēl trīs dienas. Un Phatakains atkal pasauca kalpu un pavēlēja:

— Pabaro mani, bet vispirms izrauj man labo aci.

Kalps izpildīja pavēli. Kļuvis akls, Phatakains cieta nepasakāmas mokas, taču alkatība pēc naudas pārmāca visas sāpes.

Vēl pēc trim dienām bagātais pavēlēja viņu izmest tuksnesīgā salā okeāna vidū. Matroži tā ari izdarīja: izsēdināja aklo Phatakainu uz salas un paši brauca tālāk.

Tad jūras valdnieks nats pamanīja uz vientuļās salas Phatakainu. Viņu mocīja bads un slāpes, brūces smeldza, bet viņš visu pacieta. Jūras valdnieks nats aizsūtīja uz salu trīs savus padotos uzzināt, kas tur guļ un vai būtu svešajam jāpalīdz. Pārvērtušies par trim melniem suņiem, nati piegāja pie Phatakaina. Nats Aničča sagrāba šo aiz kājas, taču Phatakains viņu rupji nolamāja. Tad otrs nats Dukkha iegrūda Phatakainam purnu mugurā. Phatakains aiz dusmām uzspļāva natam. Pēc tam trešais nats Anatta uzpūta Phatakainam savu elpu, un saniknotais Phatakains svieda viņam ar akmeni.

Nu natiem bija skaidrāks par skaidru, ka te guļ ļauns cilvēks. Tādam jau nu nati nepalīdzēs. Kā nākuši, tā aizgāja.

Bet Phatakains briesmīgās mokās pēc dažām dienām atstāja šo pasauli.

Pa to laiku Phataluns kļuva bagātāks un bagātāks, izņemdams no saviem ķirbjiem zelta un sudraba monētas.

[1] Aničča, Dukkha, Anatta ir trīs budisma «patiesības»: nepastāvība, ciešanas, bezdvēselīgums.

Flautists Ča Tans Pho

Senos laikos kadā ciemā dzīvoja atraitne. Viņa apstrādāja lauku kalna nogāzē un no tā pārtika.

Atraitnei bija dēls, vārdā Ča Tans Pho. Viņam jau nāca sešpadsmit gadu, taču viņš ne ar vienu nedraudzējās, nestrādāja uz lauka, kā to darīja māte, bet augām dienām spēlēja flautu.

Ča Tans Pho apelēja flautu tā, ka ikviens, kas dzirdēja viņa spēli, aizmirsa visu citu pasaulē, pat ēst un dzert.

Ne tikai cilvēki, bet āri meža zvēri labprāt klausījās flautas skaņās.

Ča Tanam Pho piederēja gudrs suns. Suns saprata visu, ko puisis tam teica, un izpildīja katru vēlēšanos. Kad puisis gāja uz lauku strādāt, suns arvien viņu pavadīja.

Kādu rītu Ča Tans Pho devās uz lauku un pamanīja tur neredzētu dzīvnieku. Tas bija tik liels kā bifelis. Kad Ča Tans Pho tuvāk aplūkoja šo milzi, tad izrādījās, ka tas ir varens kurmis.

Puisis ar izbrīnu sāka apskatīt savādo kurmi, taču dzīvnieks flautistam nepievērsa ne mazāko uzmanību, tikai ēda uz lauka rīsu.

Ča Tans Pho stipri noskaitās, jo kurmis iznīcināja viņa rīsu, paķēra nūju un metās tam virsū. Kurmis sāka bēgt uz mežu. Puisis šim pakaļ. Beidzot viņi atradās starp diviem milzīgiem kalniem. Pēkšņi atvērās plata ala. Kurmis tajā iemuka un nozuda. Kad Ča Tans Pho pieskrēja pie alas, kur bija paslēpies kurmis, viņam kļuva baisi. Tā jau nebija parasta ala. Pat visspēcīgākie ziloņi nerādījās alas tuvumā: pie tās ieejas mūžīgi griezās negants viesulis. Kad kāda dzīva būtne tuvojās alai, viesulis to rautin ierāva alā, un nelaimīgais nekā vairs nevarēja no tās tikt laukā.

Ča Tans Pho gribēja noķert kurmi, lai notiktu, kas notikdams, un viņš pieskrēja pie alas. Viesulis viņu sagrāba un ierāva alā. Puisis sākumā mēģināja pretoties un pat pieķērās tuvumā augošā koka zaram. Bet drīz spēki viņu pameta, viņš palaida zaru vajā un uz vietas zaudēja samaņu.

Ča Tans Pho nezinaja, cik ilgi viņš bija gulējis. Kad atguvās un atvēra acis. redzēja, ka gul starp akmeņiem un ir saistīts ar virvēm tā, ka nevar ne pakustēties.

Puisis aplūkoja virves. Tās bija tik smalkas kā zirnekļa tīkla pavedieni, bija arī resnākas — kā šujamie diegi. Turpat sev blakus viņš izdzirdēja tādas kā balsis. Tās bija tikko saklausāmas. Pēkšņi viņš pamanīja, ka pa viņa krūtīm skraidelē sīki, sīki vīriņi. Ča Tans Pho nevarēja saprast, kas te notiek. Viņš pagriezās un paskatījās uz otru pusi un izbrīnījās vēl vairāk: sīki, pirkstu gari vīriņi rosījās ap viņu. Tie ņēmās vaiga sviedros, lai viņu sasaistītu ar virvēm.

Sīkvīriņu bija vairāk nekā simts. Uz akmens stāvēja vīriņš, tērpies spožās drānās. Tas acīmredzot bija viņu valdnieks.

Puisis uz visu noraudzījās ar izbrīnu, un viņam nāca pat smiekli. Pēkšņi viņš izdarīja strauju rāvienu un pielēca kājās. Virves, ar ko viņš bija saistīts, pārtrūka, un vīriņi pajuka uz visām pusēm — cits aizmuka, cits paslēpās, daži tūdaļ izrāva ieročus un sagatavojās cīņai.

Šajā brīdī tas, kuru Ča Tans Pho bija uzskatījis par valdnieku, iekliedzās smalkā un griezīgā balsī:

— Ei, kas tu tāds esi? Kāpēc ieradies mūsu zemē?

Puisis skaļā un mierīgā balsī izstāstīja, ka viņš esot cilvēks, kas dzinies pakaļ milzīgam kurmim. Tuvojoties alai, viesulis viņu sagrābis un atnesis šurp.

Sīkvīriņu valdnieks pabrīnījās un teica, ka savu mūžu neesot redzējis tādu milzi. Viņš arī pastāstīja, ka brīnumlielais kurmis atrodoties valdnieka dienestā. Kurmis esot ļoti spēcīgs, un tikai viņš vienīgais spējot pārvarēt viesuli un izkļūt virszemē. To visu valdnieks pastāstīja jauneklim.

— Ja tu esi cilvēks, — valdnieks piebilda, — un mēs arī esam cilvēki, tad dzīvosim kopā. Ja tu mums ļaunu nedarīsi, mēs ar prieku tevi pieņemsim.

— Uz mūžīgiem laikiem šeit palikt es nevarēšu, — neslēpdams patiesību, Ča Tans Pho atbildēja valdniekam. — Taču tikt projām no šejienes nav joka lieta. Tā man kādu laiciņu vajadzēs padzīvot pie jums.

Kad sīkvīriņi pārliecinājās, ka Ča Tanam Pho nav padomā nekas ļauns, viņi no tā vairs nemaz nebaidījās.

Katru dienu no dažādām vietām sanāca sīkie cilvēciņi, lai paši savām acīm redzētu šo milzi. Puisis saņēma no viņiem dāvanas un apēda viņu krājumus. Taču visā sīkviriņu zemē viņš vienīgais bija tik milzīgs.

Ča Tans Pho pūlējās, kā prata, sīkaliņiem palīdzēt. Viņš ar īkšķi un rādītājpirkstu paņēma milzīgus baļķus un tos nesa. Viegli izpildīja darbu, kas sīkvīriņiem nebija pa spēkam. Un viņi puisi no sirds iemīlēja.

Nodzīvojis daudz dienu sīkvīriņu zemē, Ča Tans Pho sāka domāt, kā varētu atgriezties dzimtajā pusē.

Reiz viņš ieminējās sīkaliņu valdniekam, ka sailgojies pēc mājām, un lūdza palīdzību. Valdnieks mēģināja Ča Tanu Pho pierunāt, lai neejot no viņiem projām, taču puisis bija stingri nolēmis atgriezties mājās. Viņš taču esot vienīgais apgādnieks sirmajai mātei, Ča Tans Pho teica, un tad valdnieks viņam atļāva doties projām.

Valdnieks uzdāvināja Ča Tanam Pho brīnumspieķi. Sīkaliņiem šis spieķis bija pārāk garš un smags. Tikai divatā ar pūlēm viņi to spēja atnest. Turpretī puisim spieķis bija maza, viegla nūjiņa. Brīnumspieķis spēja atdzīvināt nomirušu cilvēku, bet dzīvu cilvēku varēja nonāvēt. Iesitīsi ar vienu spieķa galu — cilvēks būs beigts, iesitīsi ar otru — mirušais pielēks kājās dzīvs. Tāds, rau, spēks piemita brīnumspieķim!

Sīkvīriņu zemē bija daudz šādu spieķu. Un pateicoties tiem, šīs zemes iedzīvotāji nepazina nāvi. Tāpēc viņu zemē mita neskaitāmi daudz iedzīvotāju: kas piedzima, tas dzīvoja mūžīgi.

Ar milzīgo kurmi bija tā — tiklīdz viņš nobeidzās, sīkvīriņi šim pieskārās ar brīnumspieķi, un viņš atkal atdzīvojās, katru reizi kļūstot lielāks un lielāks. Arī rūpju ar katru reizi šim kļuva vairāk.

Lai atgrieztos dzimtajā pusē, Ča Tanam Pho bija jāpārvar viesuļa spēks un jāiznāk no pazemes, taču viņš pats to nekādi nespēja. Tad sīkvīriņu valdnieks ieteica Ča Tanam Pho nostāties milzenīgā kurmja priekšā tā, lai tas no aizmugures viņu izstumtu ārā.

Runāts — darits! Bet, kad Ča Tans Pho jau bija gandrīz pie izejas, kurmis viņu nespēja vairāk pastumt uz priekšu, jo viesulis plosījās pārāk spēcīgi.

Ča Tans Pho stāvēja pie alas izejas. Puiša spēkos nebija tikt uz priekšu ne soli, un tik tikko ar pūlēm noturējās, lai viņu neatgrūstu atpakaļ. Viņš jau bija tuvu izmisumam un baiļojās, ka viesulis šo atkal atsviedīs atpakaļ alā, un viņam visu mūžu vajadzēs nodzīvot pie sīkaliņiem. Te pēkšņi puisis pamanīja savu uzticamo, gudro suni. Suns tupēja netālu no ieejas alā bambusa audzē, turēdamies tālāk no viesuļa. Ča Tans Pho, suni ieraudzījis, nopriecājās. Viņš tam uzsauca, lai aši aizskrien uz mājām un atnes flautu.

Suns izlēca no bambusu audzes un joza uz ciematu. Drīz viņš atgriezās ar flautu un pasvieda to savam pavēlniekam.

Ča Tans Pho saķēra flautu un. sāka spēlēt.

Izdzirdējuši flautas skaņas, atlidoja no malu malām meža putni un satupās bambusu galotnēs. Putnu bars kļuva aizvien lielāks un lielāks. Zem putnu smaguma bambusa galotnes noliecās, un tagad Ča Tans Pho varēja tās aizsniegt. Ieķēries galotnēs, viņš skaļi iekliedzās. Visi putni vienā mirklī pacēlās spārnos. Tā, pateicoties putnu noliektajam bambusam, Ča Tans Pho izkļuva no alas. Viņš pasauca suni, un abi kopā atgriezās mājās.

Ieraudzījusi pazudušo dēlu, māte aiz prieka raudāja. Viņš izstāstīja, kā nokļuvis sīkvīriņu zemē un kā no turienes ticis ārā.

Kamēr māte un dēls sarunājās, no karaļa pils puses atskanēja gonga skaņas. Ča Tans Pho apvaicājās, kālab skan gongs.

Māte viņam pateica, ka pirms pāris dienām karalim nomirusi meita un tagadīt viņu apglabāšot. Karalis paziņojis, ja kāds princesi atdzīvinātu, viņš apsolot glābējam meitu atdot par sievu.

To dzirdot, Ča Tans Pho lūdza, lai māte steidzas uz pili un paziņo karalim, ka viņš varētu princesi atdzīvināt. Taču māte dēlam lāgā nenoticēja un negribēja iet uz pili. Dēls neatlaidās, un beidzot māte devās pie karaļa.

Uzklausījis veco māti, karalis kļuva priecīgs un pavēlēja atsaukt dēlu.

Ča Tans Pho paņēma brīnumspieķi, kuru viņam bija uzdāvinājis sīkvīriņu valdnieks, un steidzās uz pili. Kolīdz viņš pieskārās princesei ar to spieķa galu, kas atdzīvina mirušos, princese atvēra acis un cēlās augšā.

Karalis bija laimīgs un, kā solījis, atdeva savu meitu par sievu Ča Tanam Pho.

Kad karalis nomira, Ča Tans Pho sāka pārvaldīt valsti.

Kad viņš nāca karaļa godā, neviens netika dzirdējis, ka viņš būtu lietojis brīnumspieķi. Taču katru reizi, kad Ča Tans Pho iznāca dārzā, viņš ņēma līdzi flautu un to jauki spēlēja.

Lielo vai mazo podu?

Kādreiz pasaulē dzīvoja vecītis ar vecenīti. Skaitījās bagātu laužu, bet viņiem nebija ne bērnu, ne radinieku, kas uz lauka palīdzētu vai pieliktu roku mājas darbos. Taču vecīši bija alkatīgi un skopi, viņi nevēlējās izdot lauku rentniekam; vecītis pats to apstrādāja, bet vecenīte apdarīja mājas darbus, lai tik nebūtu jācieš zaudējumi. Visā mūžā vecīšiem izdevās sakrāt divus podus ar zelta un sudraba monētām. Viens pods bija mazs, otrs — lielāks. Vecīši garus gadus krāja naudu, pat pašu vajadzībām nedrīkstēja tērēt, to darīja tikai sevišķas nepieciešamības spiesti un arī tad iztika ar mazumiņu.

Gadījās tā, ka kaimiņu ciemā dzīvoja visā apvidū pazīstams viltnieks un krāpnieks. Gan še, gan te viņš noklausījās sarunas par skopo vecīšu bagātību. Tad viņš nolēma aiziet uz kaimiņu ciemu, lai izkrāptu vecīšiem naudu. Viņš pienāca pie lauka, kur vecītis tobrīd strādāja. Krāpnieks izlikās, ka būtu nomaldījies un izsalcis, ņēmās lūgt vecītim kaut ko ēdamu.

— Man nekas daudz nav palicis pāri, — vecītis atbildēja, — pašā poda dibenā, jo līdzi paņēmu tikai mazo podiņu. Ja gribi, aizej uz māju, lai sieva tev iedod citu podu.

Vecītis gan tā pateica, bet pats cerēja, ka droši vien nelūgtajam viesim būs slinkums doties uz ciemu un viņš būs ticis no svešā vajā.

Bet viltnieks šādu piedāvājumu tik bija gaidījis.

— Paldies, saimniek, — viņš mundri atbildēja un ašiem soļiem devās uz vecīša māju.

— Vecmāmiņ, — viņš sauca, tuvodamies mājai, — tavs vecais strādā uz lauka, viņš lika tev atdot man podu ar monētām.

Vecenītei tādiem vārdiem ne nu ticēt, ne neticēt, nolēma pārbaudīt, vai svešais runā patiesību. Viņa izgāja no mājas un dusmīgi uzsauca vecītim:

— Kuru podu tad? Lielo vai mazo?

Domādams, ka vecenīte jautā par rīsu podu, par kuru viņš bija bildis atnācējam, vecītis atrūca:

— Atdod viņam lielo, lielo!

Vecenīte pabrīnījās, ka vīrs liek atdot podu ar monētām gluži svešam cilvēkam, — bet ko tu darīsi? Sameklēja lielo podu un atdeva svešajam. Viltnieks gan izlikās, ka dodas pie vecīša uz lauka, taču skrēja prom uz savu ciemu.

Ko te lai saka? Ja viltība un skopums satiekas, tad nekā laba negaidi.

Salmu lelle

Sensenos laikos kādā nomaļā ciemā dzīvoja bārene. Vecāki nomira, kad viņa bija vēl pavisam maziņa. Meitene auga labsirdīga un lādzīga. Ciematā visi viņu mīlēja un iesauca par Mephju, kas nozīmē «meitene ar skaidru dvēseli».

Sasniedzot pilngadību, meitene apprecējās ar jaunu tirgotāju Maun Tu no sava ciema.

Maun Tu arī bija bārenis. Viņu bija uzaudzinājusi kāda vecenīte. Kad jauneklis pieauga, viņš kļuva par apkārtklejojošu tirgotāju un ar šo darbu sagādāja sev iztiku.

Maun Tu un Mephju bija grūta dzīve, bet ne velti mēdz teikt, ka tad, ja liktenis vienāds, ari dzīvot kopā ir vieglāk.

— Maun Tu, — Mephju teica vīram, — no tā laika, kopš mēs sevi atceramies, ne reizi neesam teikuši vārdus «tēvs» un «māte». Kā es vēlētos, lai man būtu īstā māte!

— Ja tu to vēlies, — Maun Tu atbildēja, — atrodi kādu, kas tev pa prātam un kas tev aizstātu īsto māti.

Drīzumā vīrs devās savās tirgoņa gaitās uz tuvējiem ciemiem. Palikusi mājās viena, Mephju ilgi prātoja, kuru pieņemt mātes vietā.

Pienāca svētku diena. Viņa izgāja pastaigāties un pēkšņi uz zemes vaļņa, kas apjoza risa lauku, pamanīja lielu salmu lelli. Acīmredzot bērni te rotaļājušies un to bija aizmirsuši. Mephju par lelli gauži priecājās. «Šī lelle būs man mātes vietā,» viņa nodomāja, saķēra ar abām rokām lelli un skrēja uz mājām.

Mājās Mephju ietērpa lelli skaistās, jaukās drēbēs un nosēdināja gultā. Kad pienāca laiks ēst pusdienas, Mephju salika lellei priekšā dažādus ēdienus un sāka to cienāt.

— Ed, dārgo māmiņ, te būs saldumi un te — kāds stiprāks kumosiņš.

Pienāca vakars. Mephju goddevīgi paklanījās salmu lellei un nolika viņu gulēt.

Nākamajā dienā mājās pārradās Mephju vīrs. Abi bija laimīgi, atkal redzoties. Mephju teica vīram:

— Es Varu tevi iepriecināt, dārgo Maun Tu. Mūsu mājās ir atradusies māmiņa. Viņa ir laba. Sēd istabā un gaida tevi, iesim ātrāk pie viņas.

Vīrs bija apmierināts un steidzīgi iegāja iekšā. Te Mephju ari viņam parādīja salmu lelli, kas sēdēja gultā. Maun Tu sašuta.

— Vai tu no prāta esi šķīrusies? — viņš uzkliedza sievai, — ka salmu lelli sauc par māti? Uz karstām pēdām met to ārā, iai es viņu šeit vairs neredzētu.

Mephju bija žēl šķirties no «māmiņas», un viņa sāka lūgt vīru, lai atļauj lelli atstāt. Taču tas vīru saērcināja vēl vairāk.

— Vai nu tu izmetīsi lelli, vai pati iesi projām no mājas, — viņš uzbrēca.

Mephju negribēja aizmest lelli. Raudādama viņa izgāja no mājas, nesdama veco salmu lelli rokās. Mephju ilgi klīda ar lelli apkārt, nezinādama, kur palikt. Drīz sāka līt, un viņa izmirka līdz pēdējai vīlītei. Jau bija satumsis, kad Mephju ielīda vecā alā upes krastā, lai tur pārlaistu nakti. Viņa novilka sev un lellei slapjās drēbes un tās izkāra, lai izkaltētu.

— Dārgo māmiņ, — Mephju uzrunāja lelli, — mēs ar tevi esam palikušas gluži vienas. Rīt atkal līs lietus, kur lai mēs ejam? Uz kuru pusi doties? Parādi ceļu, māmiņ, iešu tev līdzi, vienalga, kurp.

Šajā brīdī alai tuvojās laupītāju banda. Viņi tikko bija salaupījuši daudz zelta un dārgakmeņu un grasījās līst alā, lai tur sadalītu dārgumus. Pēkšņi viņi izdzirdēja cilvēka balsi. Laupītāji briesmīgi pārbijās, jo bija pārliecināti, ka viņiem pakaļ dzenas aplaupītie. Tāpēc pameta zeltu, sudrabu, dārglietas un bēga, kur acis rāda.

Nākamajā rītā Mephju kopā ar lelli iznāca no alas. Gāza stiprs lietus, un viņa bija apjukusi. Nezināja, uz kuru pusi doties. Pēkšņi viņa ieraudzīja dārgumus, kas bija pamesti pie ieejas alā. Mephju tūlīt nodomāja: «Laikam jau māmiņa nolēmusi mani mierināt un apdāvinājusi. Iešu uz mājām un pastāstīšu vīram, kādu bagātību man sagādājusi māmiņa.»

Un Mephju steidzās uz mājām. Agrā rīta stundā Maun Tu ieraudzīja sievu ar lielu saini uz galvas, viņš nopriecājās un steidzās pretī.

— Vai redzi, šos dārgumus man uzdāvināja māmiņa, — sieva gavilēdama viņam teica. — Kaut arī tu viņu nevarēji ieredzēt un visādi apsaukāji, viņa to neņēma ļaunā, bet, tieši otrādi, iesauca mani alā un apdāvināja ar dārglietām. Tagad mums to pietiks līdz mūža galam.

Maun Tu neiebilda. Kopš šīs dienas salmu lelle allaž sēd goda vietā, bet vīrs un sieva viņu godā un cienī.

Phavo kalns

Sensenos laikos mazā ciemā kalna pakājē, kas bija apaudzis ar vērmelēm, dzīvoja mednieks, vārdā Phavo.

Phavo nebija tāds mednieks, kas izseko zvērus un nogalina tos ar bultām vai šķēpu. Parasti viņš uz zvēru takām izlika cilpas un ķēra sīkos zvēriņus.

Kādreiz Phavo izlika cilpas meža biezoknī un aizgāja uz mājām. Nākamajā dienā agri no rīta viņš atnāca paskatīties, kāds zvērs noķerts. Neaprakstāms bija mednieka pārsteigums, ieraugot, ka cilpā sapinies milzīgs zilonis.

Phavo nodomāja: «Zilonis tiek uzskatīts par vislielāko zvēru. Bet mūsu pasaule ir bezgala plaša un daudzveidīga. Katra ziņa tajā jābūt kādam zvēram, kas vēl lielāks par ziloni. Zilonis, kas iekļuvis manās cilpās, nemaz nav tik liels, kā man labpatiktu. Būtu jānoķer dzīvnieks, kas ir krietni lielāks par ziloni.»

Ar šādām domām Phavo atvēra lamatas un izlaida ziloni brīvībā. Pēc tam viņš pielūdza natu — kalna sargātāju, lai tas iesūtītu viņa cilpās dzīvnieku, kas būtu prāvāks par ziloni. Parasti Phavo, dodamies uz mežu, katru reizi nesa natam ziedojumu — ēdienu un dzeramo. Tāpēc nats — kalna sargātājs — mīlēja mednieku un gādāja, lai Phavo cilpas nekad nebūtu tukšas.

Tā kā šoreiz mednieks nebija apmierināts pat ar ziloni, tad nats uz Phavo sadusmojās.

Phavo pārlika cilpas citā vietā un devās uz mājām. Nākamajā dienā viņš atnāca pārbaudīt cilpas, taču milzīgā, par ziloni lielākā dzīvnieka vietā viņš atrada jaunu briedēnu. Phavo bija pārlieku neapmierināts. Viņš nodomāja: «Kalna sargātājs gan katru dienu mīļu prātu pieņem nešļavu, bet manu vēlēšanos i nedomā izpildīt.»

Bet nats sadusmojās vēl vairāk. Viņš taču bija iesūtījis mednieka cilpās pašu lielāko dzīvnieku — ziloni, bet Phavo tas vēl likās par maz. Kad nats iesūtīja viņam mazu briedēnu, Phavo ne tikai nenāca pie prāta, bet vēl uzdrošinājās kurnēt.

Phavo izlaida arī briedēnu brīvībā un atkal pārlika cilpas citā vietā. Nākamajā dienā mednieks atnāca paskatīties, kas iekļuvis viņa cilpās. Tur spārdījās mazs zaķēns.

Phavo. sadusmojās vēl vairāk. Viņš pat uzkliedza natam: Ei, nat — kalna sargātāj! Es katru dienu nesu tev ēdienu, dzērienu, bet tu nevari izpildīt manu vēlēšanos — iesūtīt manās cilpās par ziloni lielāku dzīvnieku! Kāpēc tu man sūti šos knišļus? Ja neizpildīsi manu vēlēšanos; es tev vairāk nenieka nenesīšu.

Phavo atkal pārlika cilpas citā vietā un devās uz mājām.

Nākamajā dienā Phavo atnāca pārbaudīt cilpas. Taču viņš tajās neatrada ne lielu, ne mazu dzīvnieku; cilpā bija tikai gabals svaigas gaļas.

Te no meža atskanēja balss. Runāja nats — kalna sargātājs:

— Ei, Phavo! Tu gribēji iegūt dzīvnieku, kas būtu lielāks par ziloni. Paņem šo gaļas gabalu, izvāri un apēd. Tad tu ieraudzīsi par ziloni lielāku dzīvnieku.

Phavo gan pabrīnījās, bet izdarīja tā, kā nats pavēlēja. Tiklīdz mednieks sāka ēst gaļu, viņš sajuta, ka ar viņu notiek kaut kas neparasts. Viņš pats auga un auga, līdz kļuva tik liels, ka nevarēja ne pakustēties. Drīz Phavo jau bija tik milzīgs kā augsts kalns. Nu viņš arī atcerējās nata vārdus: «Tad tu ieraudzīsi par ziloni lielāku dzīvnieku.» Mednieks saprata, ka nats viņu sodījis par alkatību un godkārību, taču nekā vairs nevarēja līdzēt.

Beidzot Phavo tā uzblīda un piepūtās, ka pārsprāga un bija uz vietas beigts. Bet kalnu, kura tuvumā mednieks bija dzīvojis, ļaudis sāka saukt par Phavo kalnu.

Ikarulvejas mīlestība

Neatminamos laikos kādas zemes karalim bija septiņas meitas, bet dēla — neviena. Meitas izauga un cita pēc citas apprecējās ar bagātiem vīriem. Pienāca laiks izdot pie vīra arī pašu jaunāko meitu, kuru sauca par Ikarulveju. Viņa paziņoja, ka nevēloties iziet pie vīra, kuru izraudzītos vecāki, kā tas noticis ar vecākām māsām, bet pati noskatīšot sev vīru. Viņa pārģērbās par vienkāršu zemnieci un devās pasaulē prom no karaļa pils.

Princese staigāja no ciema uz ciemu: Tad kādreiz ciema nomalē viņa sastapa nabadzīgas atraitnes dēlu — ganu Ari. Princese ar ganu iepazinās un viens otru iemīlēja. Iemīlējis meiteni, Ari gribēja viņu precēt, bet vispirms nolēma lūgt padomu mātei. Nabaga atraitnei bija grūti dēlam kaut ko ieteikt, jo viņiem taču nebija ne mantas, ne naudas. Beidzot viņa nodomāja: «Ja nu tā ir noticis, ka princese un mans dēls viens otru iemīlējuši, man viņiem jāpalīdz.»

— Tev princese jānozog, — atraitne ieteica dēlam.

Dēls, daudz neprātodams, devās pie savas iemīļotās un izstāstīja, ko izdomājusi māte.

— Ja tu mani patiešām mīli, tev jāpiekrīt, — Ari pārliecināja princesi.

Ikarulveja tūlīt arī piekrita un apsolījās ierasties norunātajā vietā, lai Ari viņu varētu nozagt. Pienāca diena, kad Ari dzina savus bifeļus turp, kur ar princesi bija norunāts satikties.

Nabaga atraitne pēkšņi nobijās no tā, ko pati bija izdomājusi. Viņu biedēja karaļa dusmas, kad tas uzzinās, ka princesi nozadzis viņas dēls. Atraitne aizsteidzās pie kaimiņiem, izstāstīja par Ari un princesi un lūdza to darit zināmu karalim.

Tad abi kaimiņi ieradās pilī un paziņoja karalim. Karalis, uzzinājis, ka pati jaunākā no septiņām meitām grib būt gana — nabaga atraitnes dēla — sieva, gauži noskuma.

— Ja jau mana meita vēlas saistit savu likteni ar šo jaunekli, es viņu neatturēšu, — karalis nolēma.

Viņš pavēlēja, lai jauneklis, kurš gribot kļūt viņa znots, atnesot uz pili pilnu grozu ar zelta monētām. Ar šādu karaļa atbildi abi kaimiņi atgriezās ciemā.

Padzirdējusi karaļa teikto, atraitne nevarēja neko domādama izdomāt. Visa viņas bagātība bija divas vara monētas. Viņa prātoja, prātoja, līdz izprātoja. Pielikusi grozu pilnu ar tabakas lapām, virsū novietoja savas divas monētas.

Atkal abi vecie kaimiņi devās pie karaļa. Viņi pastāstīja, ka princeses līgavainis esot gans un viņa māte nabadzīga atraitne, un ar naudu viņi nesvaidoties. Taču viņi neesot uzdrīkstējušies nepaklausīt karaļa pavēlei un atsūtījuši to mazumiņu, kas šiem esot. To pateikuši, vecie vīri nolika karalim priekšā grozu ar tabakas lapām un divām monētām. Karalis pameta acis uz dāvanu un nopriecājās, redzams, ka nākamais znots gan ir nabadzīgs, taču gudrs un attapīgs. Tā karalis deva piekrišanu meitas precībām ar ganu. Ikarulveja un Ari nodzīvoja ilgu un laimīgu mūžu.

Meklēja gudru vīru - atrada muļķi

Vecos laikos kādā ciemā dzīvoja ļoti bagāts cilvēks. Šim bagātniekam piemita dīvainība: visu viņš labprāt darīja savādāk nekā citi cilvēki. Un šim savādniekam bija viena vienīga meita, kuru viņš neprātīgi mīlēja.

Citi bagātie ļaudis centās savas meitas ātrāk izprecināt un aicināja uz mājām cienījamus jaunus cilvēkus. Bet šis vecais bagātnieks uzskatīja, ka viņa meitai par precībām vēl nav jādomā.. Visiem, kas ieradās precībās, viņš atteica, atrunādamies, ka meita esot vēl pārāk jauna. Meitas draudzenes jau visas bija izgājušas pie vīriem: bagātās — pie bagātiem, nabagās pie nabadzīgiem. Beigu beigās arī vecais bagātnieks nolēma izprecināt savu meitu. Bet — tavu nelaimi! — viņam nebija pa prātam parasts znots. Viņš gribēja meitai izvēlēties nevis bagātu, bet gudru vīru, pie tam tādu, kas būtu gudrāks par visiem citiem gudrajiem.

Kādu dienu meita atnāca pie tēva un teica:

— Visas manas draudzenes jau sen apprecējušās, bet es joprojām sēžu meitās. Kad tu man beidzot atradīsi līgavaini?

Vecais vīrs nevarēja ciemā atrast meitai līgavaini, kādu vēlējās. Viņš nolēma doties pasaulē meklēt sev piemērotu znotu. Apstaigāja daudzas pilsētas un ciemus, bet nekur nelaimējās atrast znotu sev pa prātam.

Kādreiz vecais nonāca laukos, un ceļā viņu pārsteidza krēsla. Griezties atpakaļ bija par vēlu, bet ieiet tumsā svešā ciemā, kas atradās vēl priekšā, negribējās. Taču viņam laimējās: netālu ceļmalā stāvēja būdiņa, kur patverties ceļiniekiem, bet tai apkārt pletās pamesta kapsēta. Vecais steidzās uz turieni.

Būdiņā, izņemot kādu ubagu, neviena cita nebija. Vecais bagātnieks nolikās gulēt uz grīdas. Tā kā apkārt būdai bija kapsēta, tad viņam lāgā nenāca miegs. Viņš izgāja ārā. Un te pamanīja, ka ubags, vēl jauneklis, arī negul, bet, sēdēdams uz sliekšņa, raugās debesīs. Vecais bagātnieks pagāja garām, bet jauneklis nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību. Bagātnieks nodomāja: «šis jauneklis laikam nebūs parasts cilvēks. Varbūt viņš nemaz nav arī ubags?»

Vecais paskatījās uz debesīm, kurp, acu nenolaidis, vērās jauneklis, taču ne nieka nesaskatīja.

Beidzot bagātnieks sadūšojās un apvaicājās:

— Klausies, jaunekli, — kāpēc tu šajā vēlajā laikā neguli, bet veries naksnīgajās debesīs? Ko tu domā: par valsts vai parastām ikdienas lietām?

— Pagaidiet, vecotēv! Jums tas tik un tā nebūs saprotams! — jauneklis atbildēja un atkal pievērsa savas acis debesīm.

Vecais bagātnieks tincināja jaunekli neatlaidīgi, bet vienmēr saņēma vienu un to pašu atbildi. Tad viņš nodomāja: «Šis jauneklis acīmredzot, skatīdamies uz zvaigznēm, aizņemts ar kaut ko svarīgu un ievērojamu. Bet atbildēt negrib, jo baidās, ka es nesapratīšu. Varbūt viņš ir gudrs un izglītots, taču to slēpj, uzskatīdams mani par galīgu neprašu. Tiesā, tam ir gudra galva uz pleciem. Lūk, tāds cilvēks man ari būtu vajadzīgs. Liekas, viņš varētu būt piemērots vīrs manai meitai. Kad viņi apprecēsies, gan jau tad es uzzināšu, par ko šis prāto.»

Un vecais vīrs nolēma piedāvāt ubagam savas meitas roku.

Nākamajā rītā bagātnieks piegāja pie jaunekļa un teica:

— Vai tu nevēlētos precēt manu meitu? Esmu bagāts un atdošu tev un meitai pusi savas mantas.

Jauneklis bez atrunām bija ar mieru, un viņi kopā devās uz ciemu. Drīz nosvinēja ari kāzas.

Pagāja savs laiks, un bagātnieks nolēma, ka pienācis īstais brīdis pārliecināties par znota gudrību. Viņš joprojām, kā paradis, katru vakaru izgāja no mājas un, acu nenovērsis, skatījās naksnīgajās debesīs.

Kādā vakarā vecais piegāja pie znota un vaicāja:

— Kāpēc tu tik savādi izturies? Kāpēc katru vakaru veries debesīs? Pasaki atklāti man, savam sievastēvam, — par ko tu īsti domā: par augstām valsts lietām vai par parastām ikdienas rūpēm?

Tad znots atbildēja:

— Ko jūs, tēv! Par ko mani īsti turat? Es no tādām lietām nekā nesaprotu. Es tikai domāju, kāpēc dienā zvaigznes nav redzamas, bet naktī tās spīd? Kāpēc zvaigznes nekrīt no debesīm zemē? Par to es domāju, raudzīdamies debesīs. Bet vai jūs, tētiņ, zināt, kāpēc tas viss tā?

Tad nu vecais bagātnieks apjauta, kā viņš gan kļūdījies — gudra vīra vietā atradis pēdējo muļķi.

Pasaka par slaistu, burvju grāmatu un apslēpto pilsētu

Senos laikos dzīvoja kāda nabadzīga atraitne. Dienu dienā viņa strādāja uz lauka.

Atraitnei bija pieaudzis dēls, bet viņš negribēja mātei palīdzēt. Bija tāds sliņķis, ka no rīta līdz vakaram pavarda priekšā vien vārtījās. Ciemā viņu tāpēc iesauca par Slaistu. Taču viņš. par savu iesauku nekaunējās un vaļojās, kā vajojies. Ja māte kādreiz lūdza palīdzēt, tad dēls atbildēja:

— Māmiņ, man itin nekā negribas darīt! Gan jau izdomāšu, kā mēs kļūsim turīgi. Tad tik mēs sāksim dzīvot! Pagaidām gan tev jāstrādā, lai abi nenomirstam badā.

Tā māte arī nevarēja viņu pierunāt, ka būtu jāķeras pie darba.

Kādreiz ciemā atskanēja gonga sitieni. Tur mājās atgriezās zvejnieki, kuri bija braukuši jūrā. Viņi zināja stāstīt, ka tālu jūrā uz kādas salas augot milzīgs banjans. Šajā banjanā dzīvojot neredzēti liels un briesmīgs bilu[1]. Pie bilu glabājoties brīnišķīga grāmata. Ja šo grāmatu atverot, tad tajā uzzīmētie meži, kalni, upes, lauki, mājas, dažādi ēdieni un dzērieni pēkšņi kļūstot īsti un brīnumdaiļas meitenes — dzīvas. Un viss tas, kas esot grāmatā, pietiekot veselai valstij. Šīs grāmatas ieguvējam karalis apsolījis atstāt visas tās bagātības, turklāt vēl pieņemt par savu mantinieku.

Tiklīdz Slaists padzirdēja šīs valodas, viņš pacēla galvu un teica mātei:

— Māmiņ, liekas, ir pienācis laiks kaut ko darīt.

Viņš taisnā ceļā devās uz karaļa pili un pieteicās, ka brauks pēc brīnumgrāmatas. Vecā māte bija izmisumā. Taču jau nākamajā rītā pienāca paša karaļa ielūgums.

Nostājies karaļa priekšā, Slaists lūdza kuģi ar matrožiem un ēdienu daudzām dienām.

Karalis pavēlēja ministriem sagatavot visu, kas jauneklim nepieciešams.

Pēc trim dienām kuģis izgāja jūrā un devās uz salu, kur auga milzīgais banjans.

Piecas dienas kuģoja pa jūru, bet gaidītā sala kā nerādījās, tā nerādījās. Tikai septītajā dienā matroži pamanīja smilšu sēkli. Uz sēkļa sāpēs locījās milzīga zivs ngadana. Tā bija smagi savainota, un asinis tecēja smiltīs. Slaists pavēlēja kuģi stūrēt uz sēkli, lai paņemtu lielo zivi.

Nākamajā dienā uz līdzīga sēkļa jūrnieki ieraudzīja ievainotu krokodilu. Slaists arī šo paņēma uz kuģa. Viņš nenogalināja ne zivi, ne krokodilu, bet izdziedēja tos un palaida atpakaļ jūrā.

Zivs un krokodils par izglābšanu bija jauneklim gauži pateicīgi un nosolījās palīdzēt, kad vien būšot vajadzība.

Kuģis devās tālāk. Desmitajā dienā viņi ieraudzīja salu. Slaists teica matrožiem:

— Tūlīt izkāpsim krastā un paskatīsimies, vai šī ir tā sala, kuru mēs meklējam. Ja nebūs, sagādāsim ēdamo un dzeramo pa pilnam un dosimies tālāk.

Viņi piebrauca pie salas.

Sākumā jauneklis nokāpa krastā viens. Tālumā viņš pēkšņi ieraudzīja brīnišķīgu dārzu un tajā nelielu būdiņu. Cilvēkus nekur nemanīja.

Slaistu sagrāba ziņkārība, un .viņš nolēma uzzināt, kas būdiņā mājo. Viņš iegāja iekšā un ieraudzīja guļvietā brīnumdaiļu meiteni. Viņa neelpoja un likās mirusi.

Blakus meitenei atradās skaists zizlis, un uz tā bija uzrakstīts: «Ja kādam pieskaras ar zižļa vienu galu, tad šis cilvēks tūlīt nomirst. Ja turpretī pieskaras ar zižļa otru galu, tad viņš atkal atdzīvojas.»

Slaists nolēma pārbaudīt burvju zizli. Ar galu, kas cēla augšā mirušos, viņš pieskārās meitenei. Skaistule tūlīt pat sakustējās un izbailēs atvēra acis. Viņš vaicāja, kā meitene atkļuvusi uz šo neapdzīvoto salu.

Meitene pastāstīja, ka viņa esot karaļa meita. Bērnībā viņu nozagusi jūras ragana un paņēmusi sev līdzi. Tā viņa arī sākusi dzīvot uz šīs salas kopā ar raganu.

— Kad ragana aiziet pēc laupījuma, viņa baidās atstāt mani vienu un tāpēc ar šo zizli nonāvē. Kad pārnāk, tad atkar mani atdzīvina.

Jauneklis un daiļava viens otram stipri iepatikās. Slaists viņai izstāstīja, ka meklē brīnumgrāmatu, kas glabājoties pie bilu uz tās salas, kur augot milzīgs banjans. Viņš vaicāja, vai meitene nezinot, kur šī sala atrodas. Meitene zināja pastāstīt, kā nokļūt līdz salai un kā iegūt šo grāmatu.

— Ja kuģis brauks tieši uz rietumiem, tad pēc trim dienām sasniegsiet salu. Jau pa krietnu gabalu redzams milzīgais banjans. Banjana galotnē guļ bilu, zem galvas viņam atrodas šī brīnišķīgā grāmata. Bilu guļ augu dienu, bet, tiklīdz satumst, atver grāmatu un tīksminās ar visiem tur redzamajiem dārgumiem. Tāpēc grāmata jāpaņem dienā, kamēr bilu guļ. Kad izvilksi grāmatu, paliec šim zem galvas kaut ko citu un ņem kājas pār pleciem. Kad bilu dzīsies tev pakaļ, viņš padarīs zemi bedrainu, lai tu nevarētu tālu aizbēgt. Tad tu nomet zemē, lūk, šīs zāles, zeme tūlīt kļūs līdzena, bet tev aiz muguras tā pāršķelsies, un tur sāks plūst plata upe. Bilu netiks tai pāri un apstāsies.

Tā visu izstāstīja daiļava un iedeva jauneklim zāles.

Slaists apsolījās atpakaļceļā piebraukt pie salas un paņemt meiteni līdzi. Tad viņš atgriezās uz kuģa un brauca tālāk. Kā jau meitene bija teikusi, trešajā dienā viņi ieraudzīja salu. Uz salas kā augsts kalns pacēlās banjans.

Slaists pavēlēja apturēt kuģi netālu no salas, un viņi sasniedza krastu laivās. Nogaidījuši, kad pienāks dienasvidus, visi devās pie banjana. Slaists pavēlēja saviem ļaudīm paslēpties, bet pats piesardzīgi kāpa kokā. Pašā galotnē viņš ieraudzīja bilu, kurš gulēja cietā miegā. Slaists izvilka grāmatu un palika bilu zem galvas tukšu somu, ko tieši šim nolūkam bija paņēmis līdzi. Pēc tam viņš aši norāpās no banjana, un visi skrēja uz laivām.

Viņi nebija paspējuši tikt līdz laivām, kad bilu pēkšņi pamodās un atklāja, ka grāmata nozudusi. Lai aizkavētu vainīgos, bilu pārklāja zemi ar pauguriem un bedrēm.

Tad jauneklis nometa zemē zāles, un zeme atkal kļuva līdzena, bet viņiem aiz muguras pēkšņi sāka plūst plata upe. Bilu nekā netika upei pāri un nevarēja dzīties pakaļ cilvēkiem.

Visi uzkāpa uz kuģa un brauca atpakaļ.

Pa ceļam jauneklis paņēma līdzi skaisto meiteni, burvju zizli un devās mājup.

Uz kuģa atradās karaļa galvenais ministrs. Viņš zināja, ka tas, kurš atgādās karalim brīnumgrāmatu, kļūs troņmantnieks. Un ministrs sadomāja jaunekli dabūt pie malas.

Reiz naktī viņš kopā ar vairākiem sev labvēlīgi noskaņotiem vīriem sagrāba Slaistu un iegrūda jūrā. Jūra stipri viļņojās, un neviens nedzirdēja nelaimīgā kliedzienus.

Slaists sāka slīkt un gandrīz zaudēja samaņu, kad pēkšņi atcerējās zivi un krokodilu, kurus kādreiz bija izglābis. Viņš sāka tos saukt palīgā.

Zivs un krokodils, sadzirdējuši jaunekļa kliedzienus, ātri atpeldēja pie viņa. Krokodils paņēma slīkstošo sev uz muguras, aiznesa uz smilšainu sēkli un tur nolika. Kad krokodils Slaistu uzmanīgi apskatīja, noprata, ka viņš jau ir šķīries no dzīves.

Tad krokodils teica zivij:

— Draudzene zivs! Kādreiz tiku dzirdējis, ka jūrā dziļi zem ūdens atrodas divi akmeņi. Laiku pa laikam šie akmeņi viens otram piesitoties, un tad starp tiem pārlecot dzirkstele. Ja paņemot ūdeni tur, kur rodas šī dzirkstele, un apšļakstot ar šo ūdeni mirušo, tas tūlīt apdzīvojoties. Tu, zivs, esi ātra peldētāja. Tad nu peldi, cik aši vien vari uz šiem akmeņiem.

Zivs pasita asti un nozuda ūdenī.

Atpeldējusi pie akmeņiem, viņa sāka gaidīt. Pašā dienvidu viņa pamana, ka akmeņi atsitas viens pret otru, un starp tiem uzplaiksni dzirkstele. Tad akmeņi atkal stāv, kā stāvējuši.

Zivs ieslīdēja starp akmeņiem un ieņēma mutē tik daudz ūdens, cik spēja aiznest. Zivs jau gatavojās aizpeldēt, kad akmeņi atkal pēkšņi sakustējās un iespieda viņas asti. Aiz sāpēm tikko dzīva zivs uzpeldēja virs ūdens. No tā laika visām šīs sugas zivīm uz astes redzams sarkanīgs plankums.

Zivs apslacīja jaunekli ar ūdeni, un viņš tajā pašā mirklī atguva dzīvību, bet krokodils viņu pārnesa uz sauszemi.

Kad jauneklis atgriezās dzimtenē, tad uzzināja, ka visu atalgojumu par brīnišķīgo grāmatu saņēmis viltīgais ministrs. Jauneklis ieradās pilī un atklāja karalim visu patiesību. Karalis tūlīt pat pavēlēja sodīt ministru ar nāvi, bet Slaistu pieņēma par savu mantinieku. Atklājis, ka meitene, kura viņam bija palīdzējusi iegūt brīnumgrāmatu, ir karaļa miesīgā meita. Karalis meitu tagad atdeva Slaistam par sievu. Kad Slaista kļuva par karali, viņš kopā ar visiem savas zemes iedzīvotājiem, paņēmis līdzi brīnumgrāmatu, devās uz neapdzīvotu aizu. Tur viņš atvēra grāmatu, un viņi visi pārcēlās uz milzīgu pilsētu, kāda bija redzama šajā grāmatā.

Kopš tā laika vecā galvaspilsēta nozuda.

Tagad no Mulazeja[2] kalna virsotnes var redzēt pilsētu, kur dzīvo daudz ļaužu. Cilvēku tur esot tik daudz, ka putna spalvai nav kur nokrist. Taču šī pilsēta redzama tikai sevišķi labiem cilvēkiem.

Daži izsaka minējumus, ka tā esot pilsēta, uz kurieni pārcēlās Slaists kopā ar savu tautu. Kareni savādo pilsētu sauc par apslēpto pilsētu.

[1] Bilu — briesmonis, milzis cilvēkēdājs.

[2] Mulazeja kalns atrodas Birmas dienvidu daļā.

Burve

Agrākos laikos kādā zemē valdīja karalis, vārdā Mudeila. Valsts lietas karalim nepavisam nebija pie sirds, tāpēc visu varu nodeva ministriem, toties viņš aizrāvās ar bifeļu audzēšanu. Savus bifejus karalis pats baroja, mazgāja un pat ganīja. Sevišķi viņam patika balti bifeļi, un karaļa aplokiem tika atlasīti visi bifeļi ar baltu spalvu.

Kādu dienu karaļa ganāmpulku gani ar šausmām pamanīja, ka gandrīz puse balto bifeļu noslēpumainā kārtā nozudusi. Gani metās uz visām pusēm pazudušos bifeļus meklēt, bet kur nu šos atradīsi. Tad viņi, bailēs drebēdami, atnāca pie karaļa un ziņoja par bifeļu pazušanu. To dzirdot, karalis uz ganiem pārlieku noskaitās, ka šie, kā sacīt, nespējot nosargāt ganāmpulku. Viņš tos nosunīja, un pats devās meklēt bifeļus, bet tie — kā ūdenī iekrituši.

Šajā laikā apkārt pilij klīda zemnieks no kāda attāla meža ciemata, bet nevarēja sadūšoties, lai ieietu pilī. Galminieki ieveda to pie valdnieka.

— О, dižo karali! — zemnieks teica. — Uzdrošinos teikt, ka man būtu zināms, kur atrodas jūsu pazudušie bifeļi. Es dzīvoju pašā attālākajā ciematā uz tavas zemes robežas. Pie mums ciematā ir burve. Viņai mājā ņudzēt ņudz čūskas, kaķi un dažādi zvēri. Nesen viņas pagalmā es pamanīju veselu baru bifeļu. Citādi tak nav, šī būs nozagusi tavus bifeļus!

To dzirdējis, karalis paņēma līdzi miesassargus un devās pie burves. Ja bifeļus tiešām atradīs pie burves, zemniekam viņš nosolījās atlīdzināt.

Karalis uzmeklēja burvi un pavēlēja atdot viņam nozagtos bifeļus.

— Pat redzējusi tavus bifeļus neesmu, — burve taisnojās. — Tie ir mani bifeļi, bet, ja netici, vari pats pārliecināties.

— Visiem maniem bifeļiem ir sniegbalta spalva, citādu man nebija.

— Nē, mani bifeļi nav līdzīgi karaļa bifeļiem. Manējie visi ir melni. Ja netici, ej un paskaties.

Tiešām burves aplokā neredzēja neviena balta bifeļa, visi tikai melni vien. Neviens neuzdrīkstējās apvainot burvi zādzībā. Karalis apbēdināts atgriezās pilī. Pagāja tikai dažas dienas, kad atkal ieradās karaļa gani.

— Vai atradāt pazudušos bifeļus? —karalis šos tincināja.

— Nē, jūsu āugstība, — gani atbildēja. — Pazuduši vēl citi bifeļi. Mēs rūpīgi pārmeklējām aplokus, tuvāko apkārtni un tagad esam pārliecināti, ka bifeļus aizdzinusi burve. Bet kā viņu pieķert zādzībā?

Karalis iegrima domās: «Burve nozagusi gandrīz visus manus bifeļus. Acīmredzot viņa pieprot tos pārvērst no baltiem par melniem vai ar burvestības palīdzību liek cilvēku acīm redzēt tos melnus.»

Atkal karalis sasauca savus galminiekus un devās pie burves. Burve pati sagaidīja karali:

— O, valdniek, tu laikam atkal pie manis? Un aizvien vēl savu bifeļu dēļ? Iznāk, ka tu man joprojām netici? Bet zini, es nekad neuzdrīkstēšos iekārot karaļa īpašumu. Pasaki vēl reizi — kādi izskatījās tavi bifeļi?

— Visi mani bifeļi bija balti, — karalis atbildēja. — Bet tu ar burvestībām esi pratusi tos pārvērst melnus. Ja es pierādīšu, ka esi mani apzagusi, pavēlēšu tevi nogalēt un iemest upē.

— Kādi ragi tad bija taviem bifeļiem? — burve atkal taujāja.

— Maniem bifeļiem bija apbrīnojami taisni ragi.

— Pavei, nu, bet manējiem visiem ir izliekti ragi. Ja netici, apskaties pats.

Karalis tūlīt nojauta burves viltību, taču nolēma pārbaudīt. Skaties, kā gribi, burves bifeļiem visiem ragi izliekti. Karalis arī šoreiz nespēja burvi pieķert zādzībā un atgriezās pilī tukšām rokām.

Viņš tūlīt pat izsauca ganus un pavēlēja pārējiem bifeļiem uz nagiem iecirst slepenas zīmes. Drīz pazuda arī šie bifeļi. Šoreiz karalis nedusmojās, bet, paņēmis sev līdzi karavīrus, devās atkal pie burves. Viņš bija pārliecināts, ka šoreiz burvi pieķers zādzībā un pavēlēs sodīt ar nāvi. Tiešām, uz bifeļu nagiem atrada zīmes, kas bija iecirstas pēc karaļa pavēles. Karalis paziņoja, ka zagle atrasta, un pavēlēja burvi sasiet. Viņa sāka raudāt un lūdzās:

— O, karali, ja gribi mani nogalēt, nu nogalē. Esmu jau diezgan dzīvojusi šajā saulē un nevienam neesmu vairs vajadzīga. Tiesa, man ir meita, jauna un skaista, viņa gan paliks gluži viena. Un vēl es tev teikšu: burvestības spēku es neturu sev klāt. Tas atrodas mežā, koka auglī. Kurš iegūs šo augli, tas varēs paveikt brīnumainākās lietas, pat pārvērst vienu cilvēku simt vai tūkstoš cilvēkos. Tu, protams, gribēsi iegūt šo augli. Tad taču tava slava un vara kļūs simtreiz varenāka. Ja tu apsolies būt cēlsirdīgs un saglabāt manu dzīvību, es tev to atnesīšu.

— Vecā burve, es neticu nevienam tavam vārdam, — viņai uzkliedza karalis. — Un tevi vaļā arī nelaidīšu! Pavēli savai meitai atnest burvju augli, tad es tev dāvāšu dzīvību.

— Labi, karali, — burve piekrita, — ja tu man netici, lai tad uz mežu dodas mana meita, bet es viņu mājā gaidīšu.

Tā arī nolēma. Karalis pavēlēja kalpiem aizvest burvi uz māju. Pēc tam karavīri apsargāja visas ieejas un izejas, lai viņa nevarētu pazust.

Drīz no mājas iznāca apbrīnojami daiļa meitene. Viņa paklanījās karalim un aiztecēja uz mežu. Karavīri savā starpā sarunājās: — Acīmredzot meitene ir pārāk kautrīga un bailīga. Vina no mums nobijās un paslēpās mājā, bet uzdrīkstējās iznākt tikai pēc mātes pavēles, jo mātei draud nāve.

Karalis arī jutās apmierināts. Tagad viņš varēs darīt brīnumu brīnumus un viņa slavu daudzinās tuvās un tālās zemēs.

Pagāja ilgs laiks, bet meitene neatgriezās. Burve arī nespēra ne soli no mājas laukā. Tad karalis pavēlēja karavīriem burvi izvest. Karavīri pārmeklēja visu māju, izjauca kaktu kaktus, taču nekur šo neatrada. Tikai tagad karalis aptvēra, kas ir noticis.

Burve, pieņēmusi jaunas un skaistas meitenes izskatu, bija piemuļķojusi karali un viņa kalpus. Ko tagad varēja darīt karalis? Viņš pievāca savus bifeļus un atgriezās pilī.

Bet burve? Droši vien dzīvo šobaltdien!

Miguzis

Senos laikos kādā nelielā ciemā dzīvoja vīrs un sieva. Viņi apstrādāja savu rīsa lauku upes malā un no tā arī pārtika. Kad sievai piedzima dēls, vīrs pēkšņi nomira. Tā kā sievai nebija pa spēkam apstrādāt lauku, tad zemes pleķīti ņēma un pārdeva kaimiņiem. Ar saņemto naudu atraitne iztika pāris gadus. Pēc tam bija jādomā, ko darīt tālāk — no zila gaisa jau nedzīvosi.

Tad māte sāka cept un pārdot plāceņus un tā pelnīja sev un dēlam maizi.

Bet dēls bija padevies apbrīnojami slinks. Nāca jau divpadsmit gadu, bet viņš pirkstu nepakustināja, lai palīdzētu mātei. Bija tāds nevīža, ka pat banānu nepaņems, lai apēstu, bet gaida, kamēr māte būs tam nolobījusi mizu. Gadījās, ka māte ievaicājās: «Dēliņ, gribi banānu?» — bet šis atbildēja: «Vai tu jau to nolobīji?»

Ciemā dēlu citādi nesauca kā par Miguzi. Nekādu darbu darīt, ne arī mācīties viņš negribēja — tikai ēda un gulēja.

Tā Miguzis nāca jau jaunekļa gados, taču savus paradumus pat i nedomāja mainīt. Viņš, tāpat kā agrāk, dzīvoja tikai pateicoties savas mātes grūtajam darbam. Beigu beigās mātes pacietība bija galā, un viņa teica:

— Mans dēls! Ja tu tā laiskojies, no tevis dienās nekas neiznāks. Jāstrādā vaiga sviedros, kā tas vīrietim pienākas. Atrodi tak sev kādu darbu! Arī es, tava māte, kļūstu dienu no dienas vecāka.

Bet dēls bezrūpīgi atbildēja:

— Ai, māmiņ! Kā bagātība, tā nabadzība var pašas ierasties pie cilvēka, bet var arī aiziet.

— Citu jau tu nezini, kā savu mēli kulstīt! — māte atmeta ar roku. — Vai nu tādam guļavam kā tev kādreiz bagātam tikt?

— Nekas! — Miguzis mierināja māti. — Ja šobrīd man netici, gan pēcāk redzēsi, ka viss būs labi.

Pa šo laiku naudas vairs nepietika: Miguzis bija izaudzis un ēda krietni daudz. Māte atkal ņēmās, pierunāt dēlu:

— Kāpēc tu, dēls, negribi pielikt roku pie darba, kā to dara visi cilvēki? Gan uz lauka, gan kalnos ienākas augļi un labība, bet upēs un ezeros dzīvo zivis, mežā — medījami zvēri. Kusties tak un gādā iztiku!

Reiz māte visu dienu noņēmās Miguzim pārmezdama, un viņš beidzot teica:

— Labi! Tikai tāds darbs man nemaz nav pa prātam. Ja es kaut ko gribētu darīt, tad tikai tirgoties.

— Dēliņ! — māte teica. — Ar kādām gan precēm un ar kādu naudu tu tirgotos? Mēs taču dzīvojam, kā saka, no rokas mutē, dažu dienu pat iztiekam ar pustukšu vēderu.

— Neraizējies, māmiņ! Gan es kaut ko izdomāšu! — Miguzis atbildēja un likās atkal uz auss.

Kādu dienu Miguzis tiešām izdomāja, kā uzsākt tirgošanos. Piecēlās agri no rīta, paņēma lielu, īsu dunci un devās uz mežu. Tur viņš sacirta bambusus, saplēsa tos skalos un nopina divus prāvus grozus. Mājās izklāja grozus ar sausu bambusu, tad savāca no krāsns, kur māte cepa plāceņus, pelnus un ar tiem piebēra abus grozus. Virsū viņš rūpīgi uzsedza vēl sausus bambusa stiebrus un, uzvēlis grozus uz muguras, slāja uz pilsētu.

Pilsētā Miguzis ieradās vēl pirms saules rieta. Iegājis kāda bagātnieka mājā austrumu nomalē, teica, ka viņš, rau, esot tirgonis, nākot no tālienes, un lūdza naktsmājas. Bagātnieks viņam neliedza pārlaist nakti zem sava jumta. Pajautāja viesim, ar kādām precēm šis tirgojoties. Bet Miguzis augstprātīgi atbildēja:

— Tās ir pārlieku dārgas preces. Nav aizskaramas ar rokām, nav ēdamas un nedrīkst arī ostīt.

Bagātnieks bija labi audzināts cilvēks un, kaut arī nesaprata, kas tās varētu būt par precēm, tuvāk neiztaujāja. Kā mājas saimnieks viņš pavēlēja meitai pacienāt viesi ar vakariņām, bet pats aizgāja uz savu istabu.

Bagātnieka meita paēdināja viesi, bet Miguzis pēc veca ieraduma turpat uz grīdas nolikās gulēt blakus saviem groziem.

Bagātnieka meita, apdarījusi mājas darbus, devās gulēt uz savu istabu un gāja garām Miguzim. «Savāds viesis!» viņa nodomāja. «Nepagaidīja, kamēr šim uzklāj guļasvietu, bet nolicies tepat uz grīdas pie mantu groziem. Teica, ka esot vērtīgas preces: ne ēst, ne aiztikt nevarot, pat paostīt nedrīkstot. Kas gan tas varētu būt?»

Meitene kļuva ziņkārīga un klusiņām sāka atstumt sānis bambusa stiebrus, ar ko bija nosegti grozi.

Šajā mirklī Miguzis pamodās un kā dzelts pielēca kājās.

— Ai, ai, saimniecīt! — viņš pilnā rīklē iebļāvās, sagrābdams meiteni aiz rokas. — Tu nozagi manas dārglietas! Taisnā ceļā prom pie tiesneša!

Miguža bļaustīšanos izdzirdēja mājas saimnieks. Viņš ātri atsteidzās un sāka iztaujāt, kas še notiek. Bet Miguzis tik kliedz:

— Re, šī skuķe mani apzaga! Es viņu nupat uz vietas noķēru! Tūlīt ejam uz tiesu, lai tiesnesis izlemj, ko ar viņu darīt!

«Ko darīt?» bagātnieks nodomāja. «Lai nu kā tur būtu bijis, bet šobrīd mana meita tiešām stāv pie tirgoņa groziem. Kas tur īstenībā noticis, to es nezinu, taču iet uz tiesu gan ir liels negods. Tad jau labāk raudzīšu šim viesim šā vai tā izdabāt!»

— O, cienījamo viesi! — viņš uzrunāja Miguzi. — Šī meitene ir mana meita. Lūdzu, nerunā un nedomā par tiesu. No tās maz labuma, būs tikai negods. Labāk pasaki man, cik tad maksā tavas preces, un es atlīdzināšu to vērtību.

— Manas preces nav nopērkamas! Ar tādām neviens vēl nav tirgojies! — Miguzis kliedza pret! bagātniekam. — Es nesūdzēšu tiesnesim tikai tad, ja tu man pret! dosi divus grozus ar sudrabu!

Bagātnieks nekavējoties pasauca kalpus un pavēlēja piebērt ar sudrabu divus tādus pašus grozus, kādi bija Miguzim. Tad viņš, piedošanu lūgdams un labu vēlēdams, atdeva grozus viesim. Miguzis paķēra grozus ar sudrabu, savējos atstājis bagātniekam, un nakts tumsā mudīgi devās ceļā.

Agrā rīta stundā Miguzis jau bija ciemā. Viņš nolika pie mājas zemē divus grozus ar sudrabu un pasauca māti:

— Nu, māmiņ, ko es tev teicu? Re, kur nauda!

Pats viņš iegāja iekšā un tūlīt likās uz auss.

Miguža ciemā atradās tikai trīsdesmit sētas, un cieminieki tajā pašā rītā jau zināja, ka viņš atgriezies mājās ar diviem groziem sudraba. Šie nu tincināja, kur viņš ņēmis tik daudz naudas. Miguzis visiem atbildēja, ka pārdevis pilsētā pelnus un par tiem dabūjis divus grozus naudas. Cieminieki paši savām acīm bija redzējuši, ka Miguzis uz pilsētu aiznesa pelnus. Kālab tad nu neticēt, un visiem vīriem radās vēlēšanās ātrāk doties uz pilsētu pārdot pelnus un nopelnīt tikpat daudz naudas kā Miguzis. Miguzis neliedza vīriem vēl labu padomu: tādi pelni, kādi bijuši viņam, neesot sevišķi augstā vērtē. Visdārgāk maksājot par pelniem, kas paliekot pāri, kad pats nosvilinot savu māju.

To dzirdējuši, visi trīsdesmit vīri, cits citu apsteigdami, metās nodedzināt savas mājas un savākt pelnus, kas no tām palika pāri. Viņi bija pārliecināti, ka par šiem pelniem saņems daudz naudas un veco būdiņu vietā varēs uzcelt jaunas, labas mājas. Ātri piebēruši lielus grozus ar nodedzināto māju pelniem, visi steidzās uz pilsētu.

Tā trīsdesmit Kočveinas ciema vīri sāka staigāt pa pilsētu, skaļi piedāvādami preci — savu māju pelnus. Taču visā pilsētā neatradās neviens pats, kas vēlētos pirkt šo preci. Sarūgtināti viņi griezās uz māju pusi, stiepdami grozus ar pelniem atpakaļ.

Vīri nojauta, ka Miguzis viņus izjokojis. Tā slamsta dēļ bija palikuši bez jumta virs galvas. Viņi jau tā dzīvoja trūcīgi, bet tagad draudēja galīga nabadzība. Atpakaļceļā visi nolēma, ka Miguzis, kurš vainīgs viņu nelaimē, jānogalē.

Ciema vīri iebruka Miguža mājā un sagrāba gulošo slamstu. Viņi aizstiepa šo uz upi un no krasta sviešus iesvieda atvarā, kur mājoja milzīgs krokodils.

Krokodils, pamanījis Miguzi, kas ūdenī ķepurojās, panira zem viņa un uzpeldēja tā, ka Miguzis atradās šim uz muguras, un aiznesa viņu uz smilšu sēkli. Tur krokodils Miguzi nolika smiltīs un piegrūda ar galvu. Paskatījās un redzēja, ka Miguzis zaudējis samaņu. Atkal, sagrābis viegli zobos, uzmeta Miguzi sev uz muguras un ienira zem ūdens. Tad krokodils atkal izvilka Miguzi uz sēkļa un atkal piegrūda ar galvu. Krokodils vēlējās ziedot savu guvumu natam, un to vajadzēja atdzīvināt.

Tāpēc krokodils vēl reizi ievilka Miguzi ūdenī, ienira kopā ar viņu, pēc tam atkal stiepa uz sēkli. Uz sēkļa krokodils trešo reizi iesita Miguzim ar galvu un paskatījās uz viņu.

Tikai tagad Miguzis atguva samaņu. Viņš aši uztrūkās kājās, nolēca no krokodila muguras un diedza pa sēkli. No šausmām kājas viņu nesa tik ātri, ka viņš nākamajā mirklī atradās pie kāda liela koka saknēm un uzrāpās tajā.

Pēkšņi Miguzis atklāja, ka kokā jau tup kāds cilvēks.

— Ko tad tu tā — vienā stiepienā līdz pašai galotnei? — svešais vaicāja.

— Negribas i runāt, draugs! — Miguzis atteica. — Bet ko tu šeit dari?

— Es ganu bifeļus, — cilvēks ņēmās pacietīgi klāstīt.

— Man šeit ir sešdesmit bifeļi. Neiesi tak šiem visiem pakaļ skraidīt! Labāk sēžu kokā un redzu visu kā uz delnas, kad bifeļi aiziet šurp vai turp. Pie vakara ievēroju, kur šie atrodas, kāpju no koka zemē, dodos taisnā ceļā turp un dzenu ganāmpulku mājās. Vai redzi tajā pusē bifeļus? Tas ir mans ganāmpulks.

— Viss, ko tu, draugs, stāsti, ir man pa prātam! — Miguzis atsaucās. — Es nomanu, ka mēs abi esam viens otram līdzīgi — mainies kaut vietām. Mani ciemā sauc par Miguzi. Bet te, vai saproti, karalim nezin kas iekritis prātā: nolēmis mani saprecināt ar savu meitu un nu mani meklē malu malās. Bet man, taisnību sakot, bail precēties — vēlāk, gribi vai negribi, būs jākļūst par karali. Tāpēc es ari devu kājām ziņu un ne dzīvs, ne miris uzrausos šajā kokā, lai te noslēptos. Ja mani atradīs, tad šeit pēc manis ieradīsies kara|a padomnieki. Klausies, draugs, varbūt tev nav nekas pretī kļūt par karali? Tad man ar tevi vienkārši jāapmainās vietām. Kad šurpu atnāks padomnieki, tu nosauc sevi par Miguzi. Bet es aizdzīšu tavu ganāmpulku uz mājām. Nu ko tu saki par to?

Nabaga ganam jau sen bija apnicis pieskatīt savus bifeļus. Protams, viņam nekas nebija pretī kļūt par karali, un viņš Miguzim piekrita. Miguzis nokāpa no koka, sacēla kājās bifeļus un dzina ganāmpulku cauri mežam augšup gar upi uz savu ciemu. Tā viņš atgriezās mājās, it kā nekas nebūtu noticis, sev pa priekšu dzīdams bifeļus.

Kad cieminieki redzēja, ka Miguzis atgriežas ar bifeļu ganāmpulku, viņi palika ar vaļējām mutēm — sliņķis nebija vis noslīcis atvarā, bet iemantojis prāvu bifeļu ganāmpulku! Cieminieki sanāca viņam apkārt un sāka iztaujāt, kā tas varējis notikt.

— Mirušo valstībā zem lielā atvara ganās tūkstošu tūkstošiem bifeļu, — sāka plātīties Miguzis. — Bet neviena lielā krokodila, kurš ēd cilvēkus, tur nemana. Es, tiklīdz nokļuvu zem ūdens ieraudzīju bifeļus. Žēl, ka nevarēju uzreiz vairāk atdzīt,, paņēmu tikai sešdesmit un nācu šurp. Ja gribat, varat kaut tūlīt turp doties. Līdz saules rietam paspēsit tikt atpakaļ. Es taču nesen tur biju. No rīta tur nokļuvu, mazliet atpūtos, bet tagad, kā redzat, esmu jau mājās. Pasteidzieties, ja vajadzīgi bifeļi!

Miguža kaimiņi, padzirdējuši, ka varētu tikt pie bifeļiem,, daudz nedomāja. Visi trīsdesmit ciema vīrieši ar skubu metās prom uz upi, un visi salēca atvarā. Sākumā viņi grūstījās, kurš tiks pirmais, bet tad aizrijās, sāka ķerties cits pie cita — un galu galā visi noslīka.

Bet Miguzis? Viņš dzīvo ciemā cepuri kuldams. Kālabad lai viņš nedzīvotu, Ja te palika tikai viņš un trīsdesmit atraitnes ar saviem bērniem?

Zelts un rīsi

Stāsta, ka sensenos laikos ļaudis, kas dzīvojuši Inleja ezera krastā, neesot gribējuši apstrādāt zemi. Viņiem patikuši dažādi amati un vilinājusi tirgošanās. Tas noticis tāpēc, ka lielākā daļa zemes bija applūdusi. Sausu tīrumu bija atlicis pavisam maz.

Tajos tālajos laikos ezera novadu pārvaldīja nodokļu ievācējs, kuram zemes valdnieks bija pavēlējis paplašināt tīrumus un sēt vairāk rīsa, lai tā pietiktu visiem līdz jaunai ražai. Taču Inleja iedzīvotāji joprojām nodarbojās ar tirdzniecību un amatniecību. Turpretī rīsu sēja tik maz, ka tā pietika labi ja pāris mēnešiem.

Nodokļu ievācēju tas sarūgtināja un satrauca. Kādu dienu viņš izsauca pie sevis divus ezera novada iedzīvotājus: bagātu tirgoni un nabadzīgu zemnieku. Abus pieņēma ar pienācīgu godu un vaicāja:

— Kas pasaulē ir vērtīgāks — zelts vai rīss?

Bagātais tirgonis atbildēja tā:

— Mūsu dzīvē nav nekā vērtīgāka par zeltu. Ar zelta palīdzību cilvēks kļūst ievērojams. Cilvēks, kuram pieder zelts, dzīvo ne vien lielā pārticībā, bet bauda citu cieņu, viņš iegūst varu. Es dziļi paklanos zelta priekšā.

Bet nabagais zemnieks atbildēja:

— Mūsu dzīvē nav nekā vērtīgāka par rīsu. Visa dzīvā radība meklē sev iztiku. Mēs, cilvēki, pārtiekam no rīsiem. Rīsi dod mums spēku un veselību. Jāsēj vairāk rīsa. Tad necietīsim badu un nepazīsim trūkumu. Es dziļi paklanos rīsa priekšā.

Nodokļu ievācējs sarauca uzacis. Viņš saprata, ka taisnība zemniekam, bet gribēja pārliecināt arī tirgoni.

— Tātad tev svarīgs zelts, bet tev — rīss. Mūsu runās nav vienprātības. — Nodokļu ievācējs dusmīgs piecēlās no savas vietas. — Arī es nevaru pieņemt pareizu lēmumu. Norunāsim, ka pēc septiņām dienām abi atnāksiet pie manis kopā ar savām ģimenēm. Paņemiet katrs līdzi to, kas jums ir visvērtīgākais. Lai tad jūs iztiesā pati dzīve!

To teikdams, viņš abus atlaida. Katrs atgriezās savā mājā un saka gatavoties. Bagātnieks, kurš augstāk par visu vērtēja

zeltu, savāca zelta stieņus, gredzenus, saktas, krelles, auskarus. Viņš pavēlēja sievai un meitām izgreznoties ar zelta rotaslietām, bet pārpalikumu uzlika uz paplātes. Septītajā dienā tirgonis kopā ar ģimeni, līdzi ņemot visu bagātību, ieradās pie nodokļu ievācēja.

Nabadzīgais zemnieks arī nesēdēja, rokas klēpī salicis: viņš samala visus rīsu graudus, no to miltiem sacepa plāceņus un maizītes. To visu viņš salika uz paplātēm, pavēlēja sievai un meitām ņemt paplātes sev uz galvām un iet uz nodokļu ievācēja māju. Bet pats salika grozā vārītus rīsus ar lielu, lielu kaudzi, lika grozu uz pleca un devās sievai un meitām pakaļ.

Kad abi Inleja iedzīvotāji ar savām ģimenēm ieradās pie nodokļu ievācēja, viņš paskatījās, ko šie atnesuši līdzi, un pavīpsnāja, bet nekā neteica. Tad viņš pasauca savus kalpus un tiem pavēlēja ieslēgt katru ģimeni kopā ar viņu mantām atsevišķā būdā. Ja šie ko lūdz, padot viņiem vienīgi ūdeni, citu itin neko.

Kalpi teikto izpildīja. Būdā nebija nekā, izņemot podu ar ūdeni. Drīz visiem sagribējās ēst. Zemnieks, kurš bija ēdamo paņēmis līdzi, neskopojās sievas un meitu priekšā. Bet bagātniekam nebija itin nekā, ar ko ģimeni paēdināt — zeltu taču vēderā nebāzīsi. Viņš lūdza zemnieku dalīties ar viņu.

Bet zemnieks atbildēja:

— Ko es darīšu ar tavu zeltu? Ar to paēdis nebūsi!

Pēc pāris dienām nodokļu ievācējs pavēlēja abas ģimenes izlaist no būdas. Tad viņš savām acīm redzēja, ka nabadzīgais zemnieks ar sievu un meitām ir paēduši un priecīgi, bet ar zeltu apkārušies bagātnieki izsalkuši un nikni kā zvēri uz visu pasauli.

— Kas tad ir vērtīgāks — rīsi vai zelts? — vaicāja nodokļu ievācējs.

— Rīsi ir vērtīgāki. Jāsēj rīss, — nosēcās izbadējies tirgonis. Zemnieks tikai pavīpsnāja.

— Nu, ja tagad abi esat vienis prātis — ejiet mājās! — teica nodokļu ievācējs un visus atlaida.

Kopš šīs reizes Inleja iedzīvotāji sāka sēt daudz rīsa: gan lietus laikā pārplūdušajās zemēs, gan tanīs tīrumos, kas atradās ezerā uz peldošām saliņām. Rīsu izauga papilnam, un visi zemes iedzīvotāji bija paēduši.

Garš deguns un gara mēle

Reiz kādā lielā ciemā, kas atradās netālu no galvaspilsētas, dzīvoja mednieks. Kādreiz, izsekodams zvēru, mednieks nomaldījās un, krietnu laiku klīstot pa biezu mežu, iznāca pie vientuļnieka mītnes.

Vecajam vientuļniekam bija neiedomājami garš deguns. Ieraudzījis tādu degunu, mednieks nevarēja vien nobrīnīties.

— Ai, kāds tev garš deguns! — mednieks iesaucās.

Vecais vīrs vērīgi paskatījās uz viņu.

— Lai tava mēle nekad nebūtu garāka par manu garo degunu, — vecais teica, aicinādams mednieku pie sevis uz mājām.

Nākamajā dienā mednieks posās atpakaļceļā. Lai viņš atkal nenomaldītos, vecais iznāca viņu pavadīt. Šķiroties viņš teica medniekam:

— Garš deguns nav tik liela nelaime kā gara mēle. Liec to aiz auss! Gara mēle slēpj daudz briesmu.

Mednieks pēc dabas bija pārāk pļāpīgs cilvēks un, pārnācis savā ciemā, tūlīt visiem kaimiņiem ņēmās stāstīt par veco vīru ar garo degunu. Šīs runas riņķoja no mājas uz māju, no ciema uz ciemu un drīz nāca ausīs pašam karalim.

Karalis ataicināja mednieku uz pili un apvaicājās, vai taisnība, ko ļaudis runājot. Mednieks izstāstīja karalim visu, ko bija redzējis. Karalis pats savām acīm gribēja redzēt vientuļnieku ar garo degunu, tāpēc pavēlēja medniekam atgādāt to uz pili. Karaļa pavēle ir jāpilda, un mednieks devās uz mežu pēc vecā vīra.

Nonācis līdz tai vietai, kur viņi bija šķīrušies iepriekšējā reizē, mednieks atcerējās vārdus, kurus vecais atvadoties tika teicis. Un viņam kļuva tā savādi. Vientuļnieks iznāca medniekam pretī un laipni sasveicinājās.

— Vai karalis man pavēlēja ierasties pilī? — viņš vaicāja.

— Jā — mednieks atbildēja, — karalis ielūdza tevi pilī.

— Saprotu, karalis grib redzēt manu degunu. Citādi jau nevar būt. Un tas viss tava pļāpīguma dēļ, — vecais vīrs teica.

— Ja karalis pavēl, es katrā ziņā ieradīšos pilī, tikai man ir pārāk grūti iet, jo garais deguns ejot traucē. Ja nu tev pavēlēts, lai es dodos uz pili, tad aiznes mani uz saviem pleciem.

Mednieks nekā nevarēja iebilst, viņam vajadzēja vien celt veco vīru plecos un aizgādāt pie valdnieka.

— Cienījamo sirmgalvi, — karalis uzrunāja vientuļnieku, kad tas bija ieradies pilī, — man nekādas sevišķas vajadzības pie tevis nav, gribēju tikai redzēt tavu ērmīgo degunu. Pārsteidzoši! Tagad tu atkal vari doties atpakaļ uz savu mītni.

— Es pats nevaru paiet, — vecais vīrs atbildēja. — Šurp mani uz pleciem atnesa mednieks. Lai viņš mani ari aiznes.

To dzirdot, karalis nekavējoties pavēlēja medniekam aiznest veco vīru atpakaļ. Bija vien medniekam jāņem vecais sev uz pleciem un jādodas ceļā. Kad viņi nonāca galā, vientuļnieks teica medniekam:

— To, ka man ir garš deguns, tu redzēji. Bet vai esi pamanījis, ka tev pašam ir gara mēle?

— Jā, cienījamais, — mednieks atbildēja, — tagad es sapratu, ka pļāpas itin labi noder par jājamzirgiem.

Karaļa gudrais

Senos laikos kāds jauneklis devās klejot pa apkārtējiem ciemiem. Kādā ciemā viņš noskatīja meiteni, apprecējās un apmetās tur uz dzīvi. Meitenei, ar kuru jauneklis apprecējās, viņš likās esam gudrais. Jaunekļa izskatā bija kaut kas neparasts, un viņa sāka pret to izturēties ar lielu cieņu. Taču īstenībā jauneklis nemācēja pat ne lasīt, ne rakstīt.

Pēc kāzām jaunais vīrs sāka dzīvot sievas vecāku mājā. Nekādu darbu viņš nestrādāja, arī īpašu zināšanu viņam nebija. Augu dienu tikai ēda un gulēja. Sievastēvs un sievasmāte jau sāka apšaubīt, vai viņu znots ir gudrais. Cik ilgi lai dzīvo tādā neziņā?

Kādu rītu sievas vecāki, nolēma znotu pārbaudīt. Piecēlās agri un sāka eļļā cept plāceņus. Znots ap šo laiku jau bija pamodies un no savas istabas labi varēja dzirdēt, kā čurkst eļļa. Kad plāceni iemeta eļļā, sākās sevišķi skaļa čurkstēšana. Katru reizi, kad virtuvē atskanēja šāda čurkstēšana, znots savā istabā aizlauza garu žagaru, ko viņš bija izvilcis no sienas. Kad virtuvē viss apklusa, znots saskaitīja, ka žagars aizlauzts veselas divpadsmit reizes.

Kad saule jau bija pakāpusies krietni augstu, znots piecēlās no gultas.

— Mēs piecepām plāceņus, — sievasmāte viņam teica.

— Kādi seši vai septiņi sanāca. Paēdīsim, kamēr vēl silti.

— Labi, — znots atbildēja. — Lai nu vispirms sievastēvs ar sievasmāti paēd. Ņemiet katrs pa trim plāceņiem un savai meitai, manai sievai, arī iedodiet tikpat daudz, atlikušie trīs būs man. Bet es vispirms aiziešu nomazgāties.

Un viņš devās pie ūdens trauka, bet sievastēvs, sievasmāte un sieva no pārsteiguma palika stāvam atplestām mutēm. Viņš taču savā istabā bija gulējis kā nosists un nekā nevarēja redzēt! Bet te, paskat, uzminēs, ka izcepti ne mazāk un ne vairāk kā divpadsmit plāceņi! Tātad viņš patiešām ir gudrais un gaišreģis. Visi trīs par to nopriecājās, bet sievasmāte, kurai mēle niezēt niezēja palielīties, tūlīt aiztecēja pie kaimiņiem un klāja vaļā, kāds viņai esot znots.

No vienas mutes otrā šis jaunums izplatījās pa visu ciemu. Drīz vien cieminieki zināja, ka jauneklis, kurš te atnācis dzīvot un apprecējis viņu ciema meiteni, ir gudrais un gaišreģis.

Kādreiz pie viņa atnāca kaimiņiene. Uz galvas viņa turēja trauku ar puķēm. Kaimiņiene nolika puķes jaunā vīra priekšā un griezās pie viņa ar pazemīgu lūgumu. Jau divas dienas esot apkārt, viņa sūrojās, kopš pazudusi un pagalam govs. Viņa lūdzot, lai gudrais pažēlojot un norādot, kur tā meklējama.

«Šoreiz gan esmu sprukās!» jaunais vīrs nosprieda. «Ko lai te izdomā?»

Aiz bailēm viņam asinis pieplūda sejā, un, lai kaut nedaudz atgūtos, viņš teica sievietei:

— Uzgaidi šeit Es drīz būšu atpakaļ.

Viņš metās prom no mājas un diedza, kur deguns rāda. Tuvumā bija redzams mežs. Un pēkšņi pašā ceļa malā, biezoknī zem liela koka, viņš pamanīja govi. Saite un ragi bija sapinušies, un govs stāvēja krūmos, it kā viņu tur kāds būtu piesējis.

Gudrais nu devās atpakaļ uz māju un izstāstīja sievietei, kur atrodama govs un ka neviens to nav nozadzis, bet govs pati biezoknī tā sapinusies, ka nespēj tikt mājās. Kaimiņiene gudrajam goddevīgi paklanījās un gāja projām. Viņa pasauca citus cieminiekus un kopā devās uz to vietu, kuru bija norādījis gaišreģis. Visi pārliecinājās, ka gudrais visu pateicis pareizi līdz pat niecīgākajam sīkumam.

Pēc šī atgadījuma valodas par gudro gāja no mutes mutē. Tās nonāca arī karalim ausīs. Tieši pirms neilga laika karalienei, peldoties upē, bija pazudusi dārga kaklarota. Karalis aizsūtīja galminiekus, lai atved uz pili gaišreģi.

Galminieki ieradās ciemā, kur dzīvoja gudrais, un darīja viņam zināmu karaļa pavēli — nekavējoties ierasties pilī. Bet viņa sievai galminieki atstāja tēriņam maisu ar monētām.

Gudrais nemaz nevēlējās iet uz pili, jo apzinājās, ka viņam nekādas pārdabiskas spējas nepiemīt. Bet karaļa pavēlei jau nedrīkst pretoties, un viņš, pie visām miesām drebēdams, gāja galminiekiem līdzi.

Karalis pavēlēja gaišreģi ievest savos apartamentos, un, kad tas ieradās, valdnieks teica:

— O, gudro gaišreģi! Mana karaliene nesen, ejot peldēties, atstāja krastā savu dārgo kaklarotu. Kad viņa nopeldējusies iznāca no ūdens, tad atskārta, ka drēbes un rotas stāv, kur noliktas, bet nav dārgās kaklarotas. Tev nu jāpasaka, kurš uzdrošinājies nozagt karalienei kaklarotu. Kur tagad meklēt zagli? Kā dabūt atpakaļ kaklarotu? Ja tu atradīsi karalienes kaklarotu, es tevi bagātīgi apbalvošu. Ja ne — tevi piemeklēs taisnīgs sods.

Gudrais briesmīgās bailēs svīda aukstus sviedrus. Viņš nolēma, ka pēc iespējas ātrāk jāņēm kājas pār pleciem un tā jāglābj sava āda.

Turpretī skaļi viņš goddevīgi atbildēja karalim:

— Esmu tavs kalps, lielo valdniek! Man būs vajadzīgas trīs dienas, lai uzzinātu, kur atrodama karalienes kaklarota. Tāpēc atlaid mani no pils uz trim dienām.

— Labi, gudro gaišreģi, — karalis piekrita. — Lai notiek tā, kā tu vēlies.

Gudrais izgāja no pils un taisnā ceļā joza prom uz mežu: vienīgi tur viņš cerēja atrast paslēptuvi un paglābties.

Drīz viņš skrienot piekusa un, lai uz mirkli atvilktu elpu, sāka iet ātriem soļiem. Pēc brītiņa pat ātri paiet viņš vairs nejaudāja, šā tā klunkurēja uz priekšu. Kad spēki galīgi apsīka, viņš nogāzās zemē zem milzīga banjana koka.

Sagadījās tā, ka zaglis karalienei nozagto dārgo kaklarotu apraka tieši zem šī banjana. Viņš tikko bija beidzis rakt, kad pamanīja tālumā nākam cilvēku. Zaglis nobijās, aši uzrāpās kokā un tur paslēpās. No savas slēptuves viņš labi redzēja, ka pie koka ar pēdējiem spēkiem atvilkās cilvēks un nokrita zemē.

Gudrais, nedaudz atvilcis elpu, gulēdams zem banjana, gauži nelaimīgs sāka runāt pats ar sevi:

— Jā, jā, no karaļa jau nekur neaizbēgsi! Tikai veltīgi nomocīsies, bet nāve tepat deguna galā, ja reiz karalis nolems sodīt ar visaugstāko soda mēru. Slēpies, kā gribi, bet glābiņa nekur nebūs. Arī šoreiz karalis tik un tā savu gribu izpildīs!

Zaglis, kurš slēpās kokā un to visu dzirdēja, bija pilnīgi pārliecināts, ka runa ir par viņu, un nobijās kā diegs.

«Acīmredzot karalis nolēmis mani sodīt ar nāvi par karalienes kaklarotas nozagšanu!» viņš nodomāja. «Acīmredzot tas vīrs, kurš sēž zem koka, jau ir nojautis, ka es slēpjos banjanā, tāpēc tā arī runā, lai es zinātu, ka pretošanās būtu veltīga. Tagad acīmredzot drīz aiz viņa klāt būs karaļa sardzes vīri. Labāk tad pats nokāpšu zemē, atzīšos zagšanā un izlūgšos piedošanu.»

Zaglis klusām norāpās no banjana zemē un sāka lūgties:

— O, cienījamais! Dāvā man dzīvību! Es tev visu mats matā izstāstīšu — karalienes kaklarotu apraku zemē pāris lanu[1] attālumā no tevis.

«Tātad mana nāves stunda nav vēl situsi!» gudrajam iešāvās galvā pirmā doma, un viņš teica:

— Ei, tu, zagli, ja gribi vēl dzīvot — laidies ātrāk lapās! Bet viss pārējais — tā jau būs mana darīšana.

Kad zaglis bija aizjozis, gudrais atraka zem koka zemi un tur tiešām atrada karalienes kaklarotu. To paņēmis, viņš devās uz pili.

Nākamajā dienā, kad karalis pieņēma galminiekus, gaišreģis iznāca priekšā un pasniedza karalim pazudušo dārglietu.

— Lielo valdniek! — viņš uzrunāja karali. — Es atņēmu zaglim karalienes kaklarotu. Taču atļauj man neminēt zagļa vārdu — tāds nu reiz ir mūsu, gudro, paradums.

— Tu esi varens gaišreģis! — karalis viņu uzteica, bagātīgi apdāvināja ar vērtīgām dāvanām un iecēla savā galmā par galveno gaišreģi.

Drīz slava par gudro nāca ausīs kaimiņzemes karalim, kurš visās lietās centās būt pārāks. No šī karaļa ieradās ziņnesis ar vēstījumu. Tajā bija teikts:

«Dižciltīgo kaimiņ un lielo valdniek! Vai mūsu cienījamais kaimiņš nevēlas sarīkot mūsu galma gudro sacensības, lai viņi parādītu, kurš labāk prot atminēt lietas un notikumus. Mēs nosūtām savu gudro un septiņus kuģus līdz pusei pielādētus ar dārglietām. Ja sacensībā uzvarēs mūsu dižciltīgā kaimiņa gudrais, tad visi septiņi kuģi ar kravu piederēs viņam. Ja turpretī viņš cietīs sakāvi, tad lai mūsu dižciltīgais kaimiņš piepilda ar dārglietām atsūtītos kuģus līdz augšai un nosūta atpakaļ.»

Karalis pasauca sava galma gudro un parādīja viņam šo vēstījumu.

— Nu, ko teiksi, manu gaišreģi? — karalis vaicāja.

«Vēlāk šo vai to izdomāšu!» galma gudrais klusībā izlēma, bet karalim braši atbildēja:

— Esiet mierīgs, jūsu augstība! Gan es pēc septiņām dienām kaimiņvalsts gudrajam pratīšu atbildēt.

Karalis bija priecīgs, ka ir izredzes atstāt sāncensi kaunā, un bagātīgi apdāvināja galma gudro.

Galma galvenais gaišreģis steidzās uz māju un jau pa gabalu sauca:

— Karaļa gudrā sieva! Tavam vīram steidzami jāaizbrauc svarīgās darīšanās. Atgriezīšos parīt. Mierīgi gaidi mājās.

Viņš uzvilka mugurā vecas, noskrandušas drēbes un devās prom no mājas. Nonācis jūras malā, domāja: «Šoreiz jau nu gan piedzīvošu briesmīgu negodu. Arī karali pievilšu. Bet, ja manis nebūs, tad sacensības nevarēs notikt».

Izmisumā karaļa gudrais skrēja, ko kājas nes. Bija kļuvis jau tumšs, viņš neapjauta, ka atskrējis pie pašas jūras kraujas. Sperot soli tālāk, viņš iegāzās jūrā, viļņi viņu apņēma un nesa.

Viņš atguvās uz kāda kuģa, blakus stāvēja cienījama izskata vīrs un matroži. Pamanījis, ka slīcējs nācis pie samaņas, cienījamais cilvēks laipni apvaicājās:

— Vai jūties labāk?

Tad, brītiņu klusējis, viņš jautāja:

— Kā tu nokļuvi jūrā?

— Biju nonācis izmisumā, — karaļa gudrais atbildēja un metos ūdenī.

— Vai tad nabaga ļaudis, pie kuriem piederi arī tu, izmisumā metas jūrā? — mierīgi iebilda sarunu biedrs. — To dara tie, kas pacēlušies augstā godā, bet tad pēkšņi gaidāms negods un nopulgojums. Ja nu kāds kritīs izmisumā, tad tas būs karaļa gudrais tajā pilsētā, kur mēs rīt no rīta piestāsim. Tu vaicāsi, kāpēc? Tāpēc, ka viņš gan nevarēs atminēt miklu, kuru mēs viņam sagatavojām.

Mūsu karaļa gudrais jau bija pilnīgi atguvies, tūlīt arī aptvēra: «Šis laikam būs tas varenais gaišreģis no kaimiņzemes!

Bet mani noskrandušo drēbju dēļ viņš uzskata par ubagu. Ja nu es šinī pavaicātu, kāda ir tā mīkla? Un viņš goddevīgi uzrunāja kaimiņzemes gudro:

— O, cienījamais! Kas gan tā par mīklu, kura varētu novest kapā karaļa gudro?

— Tā nav katram saprotama! — augstprātīgi atteica kaimiņzemes gudrais. — Nu, lai notiek, varu jau izstāstīt. Es paņemšu simtšķautņu rubīnu un ielikšu to zelta lādītē, bet zelta lādīti savukārt ievietošu sudraba lādīte. Sudraba lādīti ietīšu samta audumā septiņās kārtās. Pieņemsim, ka viņš varētu uzminēt, kādas lādītes atrodas zem samta, bet nekādā gadījumā viņš nepateiks, kas atrodas pēdējā lādītē, jo kaimiņu valstī nav pazīstami simtšķautņu rubīni — neviens tur par tādiem nav pat dzirdējis.

Gudrais nabaga skrandās labi iegaumēja visu, ko dzirdēja. Bija jau tumša nakts, un kaimiņzemes gaišreģis, novēlējis izglābtajam labunakti, devās pie miera.

No rīta, tikko svīda gaisma, kuģis pietauvojās piestātnē. Karaļa gudrais, tērpies nabaga drēbēs, pateicās saviem glābējiem, izkāpa krastā un joza uz māju.

Pienāca sacenšanās diena. No rīta visi sapulcējās karaļa lapenē. Sanāca ministri, padomnieki, karavadoņi, galminieki. Ieradās sūtņi un viesi no tālām zemēm.

Karaļa gudrais pārģērbies, lai viņu nevarētu pazīt, ieradās lapenē. Viņš paņēma rokās kaut ko sarkanā samtā ietītu un vaicāja kaimiņzemes gudrajam:

— Kas šeit atrodas?

Kaimiņzemes gaišreģis lika lietā visas savas spējas un, brītiņu klusējis, atbildēja:

— Zem sarkanā samta atrodas kāds auglis. Kad tas nogatavojas, tā mīkstums kļūst sarkans. Izņemot augli, zem samta nekā cita nav.

Taču viņš nespēja pateikt, kādā krāsā šis auglis ir no ārpuses. Viņš nezināja arī šā augļa nosaukumu, jo samtā bija ietīts arbūzs, bet viņa zemē arbūzi neauga, un neviens šīs zemes pavalstnieks nekad tos nebija redzējis.

Tad savu sarkanā samta vīstokli parādīja kaimiņzemes gudrais. Sāncensis atcerējās visu, ko bija dzirdējis no viņa paša mutes uz kuģa, un to atkārtoja vārds Vārdā:

— Šeit, zelta lādītē, atrodas simtšķautņu rubīns. Zelta lādīte ievietota sudraba lādītē, bet sudraba lādīte ietīta septiņās samta kārtās, kuru visi redz.

— Tu esi varenāks par mani! — atzina savu sakāvi kaimiņzemes gudrais. — Uzvara ir tava!

Karalim pienācās dārglietas no septiņiem kuģiem, bet dārgumus, kas atradās uz diviem kuģiem, viņš atdāvināja savam galma gudrajam.

Kopš šīs reizes karalis pavēlēja saukt gaišreģi līdz pat mūža galam par karaļa gudro.

[1] Lans — garuma mēra vienība (1 m 83 cm).

Princese maidouna

Vecos laikos kādā valstī valdīja karalis. Viņam bija neredzēti skaista meita, vārdā Maidouna, kas nozīmē «ziediņš no tālās zemes».

Kad princese nāca jaunavas gados, tēvs viņai atvēlēja atsevišķu pili. Reiz princese sadomāja iet pastaigāties pilsētas

apkārtnē, un viņa lūdza tēvam atļauju. Karalis, raizēdamies par meitu, negribēja lāgā viņu laist. Viņa tik ilgi lūdzās, ka tēvs beigās piekāpās. Taču piekodināja, lai princese nekādā gadījumā neejot tālu prom no savām pavadonēm.

Princese pastaigājās, lasīja puķes un, pašai nemanot, bija aizgājusi krietnu gabalu uz priekšu. Viņa atradās plašas, skaistas upes malā. Princesei šī vieta iepatikās. Viņa nolēma upmalā atpūsties, padzerties ūdeni un izmazgāt galvu.

Pēkšņi viņa ieraudzīja, ka pa upi peld beigts zilonis, bet uz tā tup grifs un rij vienā rīšanā gaļu. To redzēdama, princese sajuta riebumu un teica:

— Cilvēka acīm derdzas redzēt, kā līķus aprij šis pretīgais radījums — grifs. Nevaru uz to ne paskatīties.

— Princese, es tak ziloni nenogalināju, — grifs viņai atbildēja. — Neesmu pastrādājis nekādu noziegumu, ne pārkāpis likumu. Beigtais zilonis, uz kura es tupu, ir tīrāks par tīru; to nomazgājis upes ūdens. Kāpēc tad tu mani uzskati par pretīgu radījumu? Es taču esmu grifu karalis. Man piemīt desmit pārdabiskas spējas. Tu, karaļa meita, mani nicini tāpēc, ka nezini, kas es esmu. Tu nopaļā grifu, kaut gan drīzumā pati kļūsi viņa sieva.

Grifs pateica šos vārdus, pacēlās gaisā un aizlidoja. Maidouna stipri nobijās un steidzās uz mājām. Pārnākusi pilī, viņa nodomāja: «Netiku paklausījusi tēvam un tāpēc tik dikti sadusmoju grifu valdnieku. Grifs savus draudus var izpildīt.» Un viņu pārņēma briesmīgas bailes.

Pēc kāda laika grifs, pārvērties par brīnumiznesīgu princi, ieradās pie Maidounas tēva greznas svītas pavadībā. Viņš atveda bagātīgas dāvanas un bildināja princesi. Maidounas tēvam nebija ne miņas par notikumu pie upes. Viņš ar prieku deva savu piekrišanu. Turpretī Maidouna noģida, ka iznesīgais bildinātājs būtībā ir grifu karalis. Lai kā viņa centās tēvu atrunāt, taču viņš no šī znota nedomāja atteikties.

Tagad Maidounai, kura reiz bija aizmirsusi paklausību, zem kājām stāvēja ceļš uz grifu valsti. Viņa nojauta, ka nekas labs tur nav sagaidāms, un lūdza, lai tēvs viņai iedod līdzi daždažādus ieročus. Šo viņas vēlēšanos tēvs izpildīja.

Karalis lika piekraut ar ieročiem pilnu veselu kuģi, un Maidouna daudzu apsardzes vīru pavadībā ieradis grifu zemē. Tad grifs princesei teica:

— Tu pagaidi šeit, upes krasti, bet es iešu uz pili un pavēlēšu kalpiem, lai tie visu gods godam sagatavo tavai sagaidīšanai.

Tiklīdz princis bija aizgājis, pie debesim parādījās neskaitāmi grifu bari. Tie riņķu riņķiem lidinājis virs Maidounas galvas un grasījās viņai uzbrukt.

Princese nebija ar pliku roku ņemama. Viņa deva pavēli saviem apsardzes vīriem cīnīties ar grifiem.

Apsardzes vīri raidīja grifiem bultu pēc bultas. Daudz grifu gāja bojā, viss krasts bija kā nosēts to līķiem. Taču kritušo vietā atlidoja aizvien jauni un jauni grifu bari.

Drīz Maidounas karotāji zaudēja spēkus. Viņi tika uzvarēti tin kļuva par plēsīgo putnu laupījumu. Beigu beigās krastmalu klāja cilvēku kauli un galvaskausi.

Pa to starpu Maidouna paslēpās pie sava kuģa masta un apsedzās ar buru.

Princese bija palikusi gluži viena un nolēma izmantot pēdējo iespēju glābties. Viņa uzrakstīja vēstuli ar lūgumu palīdzēt, ielika to pudelē un iemeta upē. Maidouna cerēja, ka vēstule nokļūs pie tēva vai pie kāda cita viņas zemes cilvēka.

Vēstule nejauši nokļuva prinča Thunmja rokās, kurš ceļoja ar tirdzniecības kuģi. Uzzinājis par nelaimi, kas bija piemeklējusi princesi Maidounu, viņš nolēma steigties palīgā.

Princis sagatavoja ieročus un brauca uz vietu, kāda bija norādīta vēstulē. Drīz viņš piebrauca pie kuģa, uz kura slēpās .Maidouna. Princese nodomāja, ka pie viņas ieradies grifu karalis cilvēka izskatā, un dikti izbijās. Viņa nokrita ceļos un sāka lūgties, lai viņš to saudzējot.

— Princese, es neesmu vis ienaidnieks, bet draugs, — princis atbildēja. — Es neesmu grifu karalis, bet gan princis Thunmja un steidzos šurp, lai tevi glābtu. Tiklīdz izlasīju tavu sūtīto vēstuli, nekavējoties kuģoju šurp, lai tevi pasargātu no jaunajiem grifiem.

— Ja tā, tad mums ātrāk jābēg no šīs briesmu pilnās zemes.

— Neuztraucies, princese. Esmu sagatavojis bultas, kas nonāvēs tavu niknāko ienaidnieku — grifu karali.

Tad princese nolēma ar godu apbērāt savus kritušos. Viņa savāca karavīru kaulus un sakrāva bēru sārtā. Arī princis piedalījās svinīgajā bēru ceremonijā.

Grifu karalis pa gabalu pamanīja dūmus. Viņš noprata, ka tie ir bēru sārta dūmi, un gribēja uzzināt, kas to kurina. Tiklīdz viņš pielidoja pie sārta, princis uzvilka loku. Vairākas prinča raidītās bultas caururba grifu, un viņš novēlās zemē. Maidouna dusmās aizspēra grifu, iegrūzdama to tieši ūdenī. Mirstošais grifs, cieši uzlūkodams princesi, teica:

— Lai gan es tevi nespēju uzvarēt, bet atriebties tev atriebšos. — Ar šiem vārdiem viņš izlaida garu.

Maidouna bija laimīga, ka reiz tikusi vaļā no bīstamā ienaidnieka. Viņa kvēli pateicās princim. Princis bija iemīlējis Maidounu no pirmā acu uzmetiena un tagad laimīgs viņu apprecēja.

Princis turpināja savu ceļojumu uz kuģa kopā ar Maidounu. Viņš pārdeva preces piekrastes pilsētās un ciematos, un viņi dzīvoja mierīgi un laimīgi. Pēc gada Maidounai piedzima meitenīte, bet pēc tam arī puisēns. Tieši ap šo laiku princis bija pārdevis visas preces un posās atpakaļceļā uz dzimteni.

Grifu karalis, kuru nonāvēja prinča raidītās bultas, bija pārvērties par bilu — upes sargātāju. Viņš nespēja piedot Maidounai un visu laiku prātoja, kā viņai atriebties.

Tad bilu — upes sargātājs — pārvērtās par skaistu, milzīgu ūdensrozi un uzpeldēja kuģa priekšgalā. Viņš cerēja, ka Maidounas bērni pamanīs ziedu.

Tiešām, meita palūdza, lai māte to noplūcot. Tikko Maidouna noliecās un pieskārās ziedam, tas tūlīt pārvērtās par melnām aļģēm. Aļģes apvijās Maidounai ap rokām un ievilka viņu ūdenī. Te bilu ar savu burvju varu pārvērta princesi par pērtiķi, bet pats vienā mirklī pieņēma Maidounas izskatu un, it kā nekas nebūtu noticis, atgriezās uz klāja. Turpretī pērtiķis pārpeldēja upi un nozuda mežā. Tas viss notika tik zibenīgi, ka neviens nebija paguvis pamanīt burvju pārvērtības.

Bet bilu, pieņēmis Maidounas izskatu, satvēra uz rokām mazo dēlēnu un izlikās, it kā barotu viņu ar krūti. Taču viņa krūtīs piena nebija, un bērns sāka skaļi brēkt. Princis Maidounas uzvedībā pamanīja kaut ko nelāgu un nolēma viņu stingri uzmanīt.

Beidzot prinča kuģis sasniedza dzimtās zemes krastus. Princis nebija atmetis savas aizdomas, tāpēc nolēma galvaspilsētā ierasties vēlāk, bet tagad apmetās nelielā klosterī upes krasta.

Maidouna, kaut arī tika pārvērsta par pērtiķiem, taču nezaudēja cilvēciskās jūtas un pieķeršanos. Viņa gauži skuma pēc vira un bērniem un apraudāja savu sūro likteni. Galu galā viņa nolēma sekot princim un drīz sasniedza to vietu, kur viņš bija apmeties.

Kad vīrs un bērni pagāja viņai garām, viņa metās tiem pakaļ, tad atcerējās, ka tagad viņa ir pērtiķiene, nokrita zemē un rūgti raudāja. Maidounai bija neizsakāmi skumji. Viņa sāka dziedāt, cerot, ka princis dzirdēs un tā uzzinās, kas noticis ar viņa sievu:

— Mans mīļais vīrs, mans kungs un pavēlniek!

Es tava sieva, — liktens nolēmētā —

nu esmu pārvērsta par pērtiķieni.

Nekad starp cilvēkiem man nebūt vairs,

mans mājoklis — vien meža biezoknis,

kur visu karalis ir tīģeris.

Mans vīrs, nu sargi mūsu bērnus viens

no ļaunas acs, no jaunas rokas glāb!

Bet, kad tu dzirdi, pērtiķi brēc mežos,

lūdz dievu, lūdz par nelaimīgo sievu!

Noklausījies pērtiķa dziesmu, princis noskuma. Tagad viņš saprata, ka pērtiķiene ir viņa mīļotā sieva Maidouna, kuru būs nobūris ļaunais bilu. Vīrs aizveda bērnus nomaļā meža klajumiņā, lai pērtiķiene varētu ar viņiem satikties. Pērtiķiene aši piesteidzās pie bērna, paņēma rokā dēlu, kurš aiz izsalkuma brēca, un sāka to barot ar krūti. Meita nobijās. Viņa ņēmās raudāt un kliegt. Tad pērtiķiene meitai teica:

— Neraudi, meitiņ! Esmu tava māte Maidouna. Bilu ir pārvērtis mani par pērtiķieni, bet pats pieņēmis manu izskatu. Zini, ka tas, kurš pašlaik izskatās pēc tavas mātes, ir ienaidnieks un no viņa jāpiesargās.

— Ja nu tā noticis, kā gan tu varēsi atkal atgūt cilvēka izskatu un atgriezties pie mums? — meitenīte iesaucās.

— Manu meitiņ! — pērtiķiene atbildēja. — Lai es atkal būtu cilvēks, vajag, lai tēvs izliek upmalā dukuru, iesēdina tur tevi un tavu brālīti. Es ierāpšos tajā un ar krūti barošu dēliņu. Lai tēvs ar kalpiem mani izvelk un notriepj ar ļaunā bilu, kurš pieņēmis manu izskatu, asinīm. Tad es atkal kļūšu jūsu māte, princese Maidouna, un atgriezīšos pie jums. — To pateikusi, pērtiķiene ieskrēja mežā.

Drīz klajumiņā pēc saviem bērniem atnāca princis. Meitene viņam izstāstīja visu, ko bija teikusi māte pērtiķienes izskatā. Princis, ne mirkli nekavējoties, ķērās pie darba. Viņš ielika bērnus dukurā, bet pats netālu paslēpās. Drīz atskrēja pērtiķiene, paņēma rokās dēlu un sāka barot. Princis ar kalpiem viņu izvilka no dukura. Pēc tam viņš pavēlēja atvest viltus Maidounu un nogalēt, tad notriept pērtiķieni ar bilu asinīm. Kalpi tā arī izdarīja.

Un visu acu priekšā pērtiķiene pārvērtās par skaisto un labo princesi Maidounu! Princis tagad kopā ar mīļoto sievu un bērniem devās uz galvaspilsētu. Tur viņus gaidīja karalis. Par godu šim gadījumam tika sarīkotas greznas dzīres, un visa pilsēta līksmojās.

Princis ar Maidounu un bērniem laimīgi dzīvoja zelta pilī. Kādu dienu Maidouna atnāca pie vīra un lūdza, lai atlaižot viņu uz dzimteni, satikties ar veco tēvu. Princis teica:

— Labi, mana dārgā sieva. Es tev atļauju apciemot tēvu, bet negribu laist tevi vienu. Tavs tēvs jau nezina, kas notika pēc tam, kad viņš atdeva tevi par sievu grifu karalim. Lai viņš tevi labāk saprastu un viņā rastos līdzcietība, ņemsim bērnus līdzi, pārģērbsimies par ubagiem un bez svītas, tikai mēs paši, dosimies uz tavu dzimteni.

Viņi tā arī izdarīja. Pārģērbās ubagu drēbēs un devās tālajā ceļā.

Natu valdnieks, būdams sajūsmināts par dzīvesbiedru mīlestību un uzticību, nolēma vēlreiz viņus pārbaudīt. Nats radīja viņiem ceļā platu upi, pats pārvērtās par laivinieku un upmalā šos mierīgi gaidīja.

Princis piegāja pie laivinieka un lūdza pārcelt viņu ar visu ģimeni uz otru krastu. Laivinieks teica:

— Varētu to izdarīt, bet, raugi, esmu jau vecs, un man nav bērnu. Tad nu tā — ja jūs esat ar mieru par pārcelšanu atdot man savus bērnus, ņemu airus un ce|u jūs pāri uz viņu krastu.

Princis atbildēja:

— Ai, laiviniek! Kā gan mēs varam atdot tev savus bērnus, kurus tā mīlam? Lūdz jebkuru citu dārgumu, tikai ne bērnus.

Bet laivinieks palika stingri pie sava. Virs un sieva gauži noskuma. Maidounai gribējās redzēt savus vecākus un saņemt viņu svētību, taču nekādi nespēja šķirties no saviem bērniem. Tad princis teica mīļotajai sievai:

— Mūsu bērni ir pavisam mazi. Man ir tāda nojauta, ka, pateicoties labam liktenim, viņi drīz atgriezīsies pie mums. Mūsu mīlestība un uzticība vienam pret otru izturēs kuru katru pārbaudījumu.

Tā nosprieduši, princis un princese atdeva savus bērnus laiviniekam, un viņš abus pārcēla uz otru krastu. Pēc tam natu valdnieks pārvērtās par ērgli un rādīja vīram un sievai ceļu uz Maidounas zemi. Princese pārlieku skuma pēc saviem bērniem un visu laiku raudāja vienā raudāšanā.

Beidzot princis un princese sasniedza galvaspilsētu. Ap viņiem sanāca tauta un līksmi sveicināja. Cauri pūlim izlauzās kāds pils kalpotājs un, goddevīgi paklanījies, teica:

— Karalis, princeses Maidounas tēvs, jūs gaida pils apartamentos.

Tāda ziņa princi un princesi pārsteidza. Galminieku pavadībā viņi iegāja pilī un ieraudzīja karali, bet blakus viņam — savus mazos bērnus. Bērni metās mātei un tēvam pretī. Visi bija priecīgi un laimīgi. Karalis lūdza viesus uz svētku mielastu. Tajā natu valdnieks teica:

— Šie abi, vīrs un sieva, piedzīvojuši smagas ciešanas, taču nav zaudējuši mīlestību un uzticību viens otram. Lai katrs līdzinās šiem cildenajiem cilvēkiem un cenšas dzīvot tāpat kā viņi. Kad princis un princese nāca uz šejieni, es, pārģērbies par laivinieku, pieprasīju, lai viņi par pārcelšanu man atdod savus bērnus. Viņi, rūgti raudot, man tos ar smagu sirdi atdeva.

Es atvedu bērnus pie karaļa un pavēstīju par meitas un znota drīzu ierašanos.

Princis un princese pastāstīja karalim, ko viņi pārdzīvojuši un izcietuši. Karalis meitu un znotu bagātīgi apdāvināja, un viņi atgriezās savā zemē.

Viņi dzīvoja ilgi un laimīgi.

Pasaka par gudro putnu

Kādā ciemā dzīvoja mednieks. Caurām dienām viņš klejoja pa džungļiem, medīdams meža zvērus. Medniekam bija ļoti gudrs putns. Tas vienīgi neprata runāt, bet citādi bija tikpat gudrs kā cilvēks. Putns parasti sēdēja medniekam uz pleca un diendienā bija kopā ar viņu. Mednieks droši staigāja pa biezajiem džungļiem, kur mitinājās tīģeri, lauvas un citi plēsīgi zvēri, jo putns tad laidās pa priekšu un pārliecinājās, vai ceļā nedraud briesmas. Mednieks savu putnu gauži mīlēja, labi zināja tā ieradumus, sātīgi viņu ēdināja un dzirdināja.

Kādreiz, kad nežēlīgi svilināja saule, mežā izcēlās ugunsgrēks. Mednieks augu dienu bija klejojis pa mežu un jutās noguris, turklāt viņu vēl mocīja slāpes. Ugunsgrēka dēļ medībās nebija veicies, bet mednieks par medījumu nemaz vairs neprātoja; viņš domāja vienīgi par to, kā atrast ūdens lāsi un kripatu ēdamā. Gudrais putns nojauta, ka saimnieku moka slāpes. Viņš pacēlās no mednieka pleca gaisā un laidās meklēt ūdeni. Putns gauži nopūlējās, taču nekur ūdeni neatrada. Pēkšņi viņš pamanīja kobru, kas arī meklēja ūdeni.

— Cienījamā kobra! — putns uzrunāja čūsku. — Ja tu zini, kur atrodas ūdens, pasaki to, lūdzu, man!

— Dārgo putn, — kobra atbildēja, — es pati ciešu briesmīgas slāpes. Tāpēc arī lodāju te pa zāli, cerēdama atrast pilīti ūdens. Kad es krietnu laiku neesmu dzērusi, inde man iekšā aizdegas, un tāpēc, pati, nemaz negribēdama, esmu spiesta brīdi pa brīdim to izspļaut. Kad atrodu ūdeni un padzeros, tad atgriežos pa to pašu vietu un iesūcu indi atpakaļ.

To teikdama, kobra izspļāva indi uz lapām un zāles.

Putns kļuva domīgs: «Ja noliektu lapu, lai inde notecētu zemē, kobra kļūs ļauna. Bet, ja atstās tāpat, tad mans saimnieks to pamanīs, domādams, ka tās ir ūdens lāses, dzers un saindēsies.»

Tieši tobrīd putns sadzirdēja mednieka balsi. Lai viņš nepamanītu kobras indi, putns to aizsedza ar savu spārnu. Bet mednieks tūlīt nojauta, ka putns kaut ko slēpj. Viņš pagrūda putnu sānis un, ieraudzījis šķidrumu, nosprieda, ka tās ir ūdens lāses.

— Šis nejaukais putns tak zina, ka es ciešu slāpes. Viņš acīmredzot vēlas, lai es nomirstu, tāpēc arī paslēpa ūdeni zem spārna, — mednieks pie sevis noteica un pacēla lapu, lai atveldzētos.

Tad putns ar savu spārnu pasteidzās aizsegt medniekam muti. Sadusmotais mednieks rupji atgrūda putnu, bet nekādi nevarēja no tā atbrīvoties: putna spalvas cieši nosedza viņa muti.

Tas mednieku pārāk sadusmoja, un viņš teica:

— Šis nekrietnais radījums grib, lai es aiz slāpēm nobeidzos. Neko darīt, esmu spiests viņu nogalēt. — Un mednieks tik spēcīgi iezvēla putnam ar koku, ka tas uz vietas bija beigts.

To izdarījis, mednieks metās pie indes, domādams, ka tas ir ūdens, un to kāri nosūca no lapas. Nodzēris tūlīt sajuta, ka tā ir bijusi inde. Tagad viņš visu saprata. Medniekam bija žēl uzticīgā putna. Viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Taču nākamajā mirklī mednieks pats, jau miris, nogāzās zemē.

Augļotājs un zemnieki

Rangunas tuvumā kādā ciemā dzīvoja bagāts un skops augļotājs. Zemnieki viņu neieredzēja ne acu galā un no viņa aizņēmās vienīgi tad, ja, kā mēdz teikt, ūdens smēlās jau mutē, jo zināja, ka viņš kuru katru piemānīs un beigās izputinās. Kādreiz ciemu piemeklēja neraža. Gribot negribot vajadzēja iet pie augļotāja un lūgt, lai viņš aizdod kaut sauju rīsu.

Tad Maun Tins, tas pats, kurš kādreiz nomazgāja valdnieka pelēko ziloni baltu, pieteicās dzimtajam ciemam palīdzēt.

Ieradies pie augļotāja, viņš, kā jau piederas, uzsāka sarunas, pieklājīgi apvaicājoties:

— Vai esi vesels, cienījamais U Во?

— Ak vai, mans draugs, tikko kājas varu pavilkt!

— Vai veseli tavi cienījamie radinieki?

— Ak vai, mans draugs, visi veseli un katru dienu ierodas зг šādu vai tādu lūgumu.

— Bet tava naudas lāde, ceru, ir tik pilna, ka vairs ne aiztaisīt?

— Ak vai, mans draugs, tajā nav palikusi neviena vienīga monētiņa, to nu var aizvērt bez mazākās piepūles.

— Tiešām neviena? Žēl gan, ka nevarēsi mums aizdot kādu mazumiņu un pats iegūt no tā krietnu peļņu.

— Ja es par katru monētu saņemšu divas — vai pēc tavām domām tā būtu liela peļņa?

— Divas par vienu? Ai, ai, un tev aiz kauna nesvilst vaigi, cienījamo U Во?

— Jākaunas būtu krāpniekam. Bet es tik sen neesmu nevienu piekrāpis, ka aizmirsies, kas tas kauns tāds īsti ir. Turklāt spried pats: es par savu naudu varētu nopirkt preces, kas vairotu manu bagātību. Bet es atdodu naudu ļaudīm un neko neiegūstu. Tikai ienaidniekus, kuri to vien tīko, kā man nodarīt jaunu.

— Tev taisnība, cienījamo augļotāj: par naudu pērk tikai ienaidniekus, nevis draugus. Neraugoties uz to, ja tu mums aizdosi naudu, apņemos rīt pat tev atnest parādzīmes no katra mūsu cieminieka. Tu aizdosi mums naudu ar noteikumu — ņem vērā cienījamo U Во —, ar noteikumu, ka no šīs dienas katrs tavs parādnieks lūgs dievu, lai tev pagarina mūžu.

— Smags noteikums, mans draugs. Ja es tiesā pierādīšu, ka no maniem parādniekiem kaut viens vienīgs nav lūdzis dievu par manu veselību, tev vajadzēs atdot man parādu trīskārtējā apmērā. Vai esi tā ar mieru?

— Esmu tā ar mieru, cienījamais. Trīskārtējā apmērā.

Augļotājs aizdeva Maun Tinam naudu, pie sevis smīnēdams par viņa dumjību: «Parādnieks lūdzot dievu par augļotāja veselību! Tiesnesis gan ātrāk noticēs, ka zilonis var izšķilties no čūskas olas.»

Taču otrā dienā Maun Tins atnesa parādzīmes. Tur katrā bija rakstīts, ka parādnieks apņemas atdot visu parādu pilnā» apmērā tūlīt pēc… augļotāja nāves.

Augļotājs labu brīdi nekā nesaprata, tad Maun Tins viņam paskaidroja:

— Tu aizdevi naudu ar noteikumu, ka visi parādnieki lūgs dievu par tavu veselību. Esi drošs, noteikums tiks izpildīts. Es paņēmu no viņiem saistībrakstu, kur minēts, ka parāds jāatdod otrā dienā pēc tavas nāves. Tagad viņi dedzīgi lūdz dievu,, lai tu dzīvotu, kā tautā saka, mūžīgi un trīs dienas. Arī es lūdzu dievu kopā ar viņiem, cienījamo augļotāj!

Pieci labi draugi

Tagad paklausieties pasaku par pieciem brāļiem, pieciem labiem draugiem.

Vecākais no brāļiem bija pats gudrākais un pieredzējušākais. Lai ko arī jaunākie neuzsāktu, viņi vienmēr palīgā aicināja vecāko brāli. Viņš bija neliela auguma, plecīgs un spēcīgs, un viņu sauca par Sparīgo.

Otru brāli sauca par Kausli, jo viņš visur līda pirmais, visus ķircināja un uzsāka kautiņu.

Trešais bija garš, garāks par pārējiem brāļiem. Viņu tāpēc arī sauca par Visgarāko.

Ceturtais brālis bija neliela auguma, ne visai stiprs, toties piesardzīgs un taupīgs. Viņu iesauca par Mantzini.

Piektais brālis, pats jaunākais, bija vismazākais un draiskulīgākais. Viņu sauca par Īnīti.

Brāļi savā starpā bija draudzīgi un nekad nešķīrās. Tāpēc viņi bija iesaukti par pieciem labiem draugiem.

Pieci labi draugi ilgi klejoja pa pasauli un kādreiz iztālēm pamanīja lielu pilsētu, kur valdīja ļauns un nežēlīgs karalis.

Un tad Sparīgais teica:

— Mēs jau nu paši staigājam, bet mūsu slava dus, kā dusējusi! Izdarīsim kādu labu darbu — atbrīvosim pilsētu no ļaunā, valdnieka un tad paši paliksim uz vietas, lai mūsu slava apskrien pasauli žiglām kājām.

— Esam ar mieru! — brāļi piekrita, un visi pieci sasniedza pilsētas vārtus.

Priekšā iznāca Kauslis un izaicināja ļauno karali uz kauju.

Nu sākās nežēlīga kauja. Pieci labi draugi cīnījās pret karali un viņa kalpiem. Kaujā sevišķi izcēlās Visgarākais, viņš pieveica ne mazumu ienaidnieku. Taču jaunais karalis iecirtīgi pretojās. Tad Īnītis nemanīts ielavījās pilsētā un atvēra saviem brāļiem vārtus. Ļaunā valdnieka karaspēks tika sakauts un pilsēta atbrīvota.

Pieci labi draugi sāka domāt: kuram no viņiem pārvaldīt pilsētu?

— Jāpārvalda Sparīgajam, — jaunākie brāļi nolēma.

— Viņš ir no mums visiem vecākais, un tāpēc lai notiek, kā teikts parunā: «Jaunie nes darba nastu, vecie — varas nastu.»

Bet Sparīgais atbildēja:

— Pilsēta jāpārvalda Kauslim, jo viņš pirmais uzsāka kauju. «Galvenais ir sākums, jo gals jau pats pienāk.»

Arī Kauslis atteicās. Pēc viņa vārdiem, par valdnieku būtu jākļūst Visgarākajam, jo viņš kāvies par visiem varenāk un izcīnījis uzvaru.

Arī Visgarākais nepiekrita. Viņš teica:

— «Lai ieņemtu pilsētu, vajadzīga drošsirdība, lai to noturētu, nepieciešams vēss saprāts.» Lai valda Mantzinis. Viņš ir ne vien taupīgs, bet arī saprātīgs.

Arī Mantzini nevilināja vara.

— Jāvalda Īnītim, — viņš teica..— Inītis taču mums atvēra pilsētas vārtus. Tiesa, viņš gan ir pārāk jauns, bet tāpēc jau viņam visa dzīve vēl priekšā.

Arī Inītis atrunājās, ka viņš vēl esot pārāk nepieredzējis un parvaldīt pilsētu diez kāpēc nemaz nenesoties prāts.

Pieci labi draugi ilgi strīdējās. Beidzot nolēma:

— Pārvaldīsim pilsētu visi kopā! Kurējais no mums pilsētu viens pats atbrīvojis no nežēlīgā karaļa? Neviens! Vienam arī pārvaldīt pilsētu būs grūti. Bet kopīgi mēs ar kuru katru darbu tiksim galā.

Kā nolēma, tā izdarīja. Un pasaulē nebija labāku valdnieku kā pieci labi draugi.

Tagad, lasītāj, apraugi savu roku!

Tev arī ir pieci labi draugi, pieci droši palīgi. Skaties: tavs Īkšķis ir Sparīgais, viņš ir visspēcīgākais un visstiprākais. Tavs rādītājpirksts ir Kauslis: kad tu kādu ķircini, vienmēr rādi ar šo pirkstu. Tavs vidējais pirksts — tas ir Visgarākais: viņi ir garāks par visiem pārējiem pirkstiem. Zeltnesis — tas ir Mantzinis: uz tā jaudis valkā sudraba un zelta gredzenus. Bet tavs mazais pirkstiņš, protams, ir Īnitis: viņš taču ir tik sīciņš un reizē tik jocīgs!

Redzi nu, tātad arī tev ir pieci labi draugi, kas nekad neatteiksies tev palīdzēt. Viņi tev palīdzēs iegūt arī laimi.

Mikeitari

Sensenos laikos kādā valsti, kurā valdīja karalis Čaraja, karalienei piedzima meita. Katru reizi, kad princese sāka raudāt, valstī bez mazākā iegansta kāds nomira.

Karalis par to ļoti uztraucās. Viņš ataicināja pie sevis astrologus un pavēlēja uzzināt, kāpēc tā notiek.

Drīz astrologi ziņoja karalim, ka princese piedzimusi zem nelaimīgas zvaigznes un, lai cilvēki nemirtu, no viņas jātiekot vaļā. Tikai tas esot vienīgais glābiņš.

Karalis nolēma rīkoties tā, kā bija ieteikuši astrologi. Paklausīdams karalienes lūgumam, viņš pavēlēja princesi nevis nogalināt, bet uzsēdināt uz plosta un palaist lejup pa upi.

Māte-karaliene — neizsakāmi bēdājās un, pirms šķīrās no mīļotās meitas, teica:

— O, mans bērns! Mana mīlestība pret tevi ir neizmērojama. Sirds man vai lūst. Bēdas, bēdas! Kāpēc gan liktenis mani tik nežēlīgi soda? Par kādiem gan grēkiem man tik drausmīgi jācieš?

Karaliene nosauca meitu par Mikeitari un pati kā nemaņā atgrūda plostu no krasta. Plosts aizpeldēja lejup pa straumi.

Šajā laikā valstī, kur kopā saplūst četras upes, valdīja rakšass[1]. Upju saplūšanas vietā rakšasu karalis bija uzcēlis aizsprostu, lai šo vai to noķertu azaidam.

Beidzot plosts, uz kura atradās Mikeitari, piepeldēja pie aizsprosta un apstājās.

Kad rakšass ieraudzīja uz plosta mazo Mikeitari, viņš no sirds nopriecājās un nolēma viņu atstāt pie sevis.

«Šī meitenīte nav tāda kā es,» viņš nodomāja. «Taču mazulītei ir visas tiesības, lai viņu audzinātu kā princesi. Bet ēdināšu es viņu ar pienu.»

Pateicis šos vārdus, viņš lika pienam plūst no sava rādītājpirksta.

Pagāja savs laiks, un Mikeitari kļuva pilngadīga. Viņa bija visai skaista meitene. Dzīvoja rakšasu karaļa pilī, galminieku un kalpu aprūpēta, un jāteic — jutās laimīga.

Viņa jau nāca jaunavas gados un, tāpat kā visas meitenes, vēlējās atrast iemīļoto, kas būtu viņas cienīgs. Un Mikeitari lūdza savu patēvu, lai atļauj viņai aiziet uz upi un izmazgāt galvu.

Izmazgājusi galvu, Mikeitari izrāva trīs matus septiņas olektis garus, ielika tos sudraba šķirstiņā kopā ar vēstuli, kurā rakstīja:

«Es dikti gribu atrast iemīļoto, kas būtu manis cienīgs. Es zīlēju ar rīsiem un puķēm, tagad izpildu galvas mazgāšanas rituālu, bet veltīgi šķiežu laiku — mans iemīļotais nenāk. Lai šie mati un vēstule nonāk pie cilvēka, kurš būtu manis cienīgs!» Uzrakstījusi savu vēlēšanos, viņa nolaida šķirstiņu ūdenī. Šajā laikā kaimiņzemes princis peldējās upē kopā ar saviem galminiekiem. Viņš pamanīja ūdenī šķirstiņu un pavēlēja kalpiem to dabūt rokā. Bet tie nekādi nevarēja šķirstiņu satvert. Kad viņi šķirstiņam tuvojās, tas kā dzīvs aizpeldēja sānis.

Tad princis teica:

— Ja šis šķirstiņš ir manis cienīgs, lai tuvojas man!

Tiklīdz viņš bija to pateicis, šķirstiņš piepeldēja pie viņa. Princis to paņēma un sāka aplūkot. Ieraudzījis matus un vēstuli, nolēma, ka šādu brīnumskaistu matu īpašniece ir cienīga kļūt par karalieni. Kaut arī princis meiteni vēl nebija redzējis, viņš nojauta, ka nevar dzīvot bez viņas.

Princis nolēma uzmeklēt šo meiteni. Viņš to pateica tēvam, paņēma ieročus un devās pasaulē atrast Mikeitari.

Septītajā dienā princis nonāca rakšasa zemē. Naktī, kad apsardzes viri gulēja, viņš bezbailīgi iekļuva pili. Saticis Mikeitari, viņš meitenei parādīja matus, vēstuli un izstāstīja, kā tos atradis.

Mikeitari priecīga teica:

— Tātad tu esi man nolemtais! Šobrīd es nevaru doties tev līdzi, jo rakšasu karalim apsardze ir pārlieku varena un vīri kuru katru mirkli var atmosties. Atnāc pēc piecpadsmit dienām, iepriekš izlēmis, kā mums apmānīt apsardzi.

Princis Mikeitari apsolīja, ka otrreiz ieradīsies pie viņas uz spārnota zirga.

Tiklīdz princis bija aizgājis, apsardzes vīri pamodās. Viņi sajuta cilvēka smaku un sāka tincināt Mikeitari, vai viņa nezinot, kas te nācis. Mikeitari atbildēja, ka neviens šeit neesot manīts.

Apsardzes vīri viņai nenoticēja un pasāka katru nakti pie ieejas pilī izlikt lamatas. Mikeitari par to nebija ne miņas.

Princis, atgriezies mājās, visu pastāstīja tēvam.

Karalis bija ar mieru izpildīt dēla vēlēšanos un iedeva viņam spārnoto zirgu, lai varētu pārvest Mikeitari.

Pēc piecpadsmit dienām princis uzsēdās spārnotajam zirgam mugurā un atlidoja pie savas iemīļotās. Bet tikko viņš tuvojās pils vārtiem, tā iekļuva lamatās, ko bija izlikuši rakšasu karaļa apsardzes vīri. Princis grūti cieta aiz sāpēm, taču vēl mokošāka bija doma, ka Mikeitari viņu piekrāpusi un ar nodomu ievilinājusi lamatās.

Viņš palūdza spārnotajam brīnumzirgam, lai tas pārgrauž lamatu dzelzi. Zirgs to izdarīja un atbrīvoja princi, kurš tūlīt griezās atpakaļ uz dzimto pusi, uz tēva pili.

Ieraudzījis dēla briesmīgās brūces, karalis sāka iztaujāt, kas tad noticis. Dēls izstāstīja. Tēvs viņam pārmeta neapdomību un nepiesardzību, bet princis atbildēja, ka nekad nespēšot aizmirst šo meiteni un vēloties tik un tā ar viņu satikties.

No savainojumiem princim kļuva aizvien sliktāk, un viņš teica tēvam:

— ans tēvs! Tuvojas mana pēdējā stunda. Kamēr vēl esmu dzīvs, gribu uzrakstīt vēstuli. Nodod šo Mikeitari.

Princis vēstulē rakstīja: «Es noticēju mīlas vārdiem un naktī stiprā vētrā ierados pie mīļotās. Trakoja viesulis, melni mākoņi aizsedza debesis, kā ļauni vēstnesi brēca putni. Patiesi, mīļotā bija mani nodevusi un pavēlējusi nogalēt»

Drīz princis aizmiga nāves miegā.

Mikeitari tikai vēlāk uzzināja, ka princis norunātajā laika ieradies, bet iekļuvis lamatās. Otrā rītā viņa pamanīja asinis pie pils vārtiem. Meitene bēdājās, ka viņas dēļ princis ticis savainots, un nolēma doties pie viņa.

Nogaidījusi izdevīgu brīdi, kad apsardzes nebija, Mikeitari izgāja no pils un devās tālā ceļā pie sava mīļota. Garu ceļa gabalu nogājusi, viņa jutās piekususi un nolēma banjana ēna atpūsties. Šeit viņu pamanīja nats — koka sargātājs un iztaujāja, uz kurieni iedama un kāpēc. Mikeitari viņam izstāstīja. Nats iežēlojās par meiteni un teica:

— eļā tev draud briesmas. Tu taču esi sieviete. Labāk būtu tev pārvērsties par vīrieti. Es tev to palīdzēšu. Lai sevi aizsargātu, ņem manu burvju loku un bultas. Vēl es iedošu tev līdzi ūdeni, kas atdzīvina mirušos.

Mikeitari tika pārvērsta par vīrieti, paņēma burvju loku un bultas, paņēma dzīvības ūdeni un devās tālāk. Viņai bija jāšķērso zeme, kur dzīvoja briesmoņi bilu. Bilu karalis, ieraudzījis cejinieku, uzsāka ar Mikeitari kauju. Taču ar burvju loka palīdzību Mikeitari viegli viņu pieveica. Tad bilu karalis lūdza, lai Mikeitari ņemot viņu sev līdzi, nosolījies būt uzticams kalps.

Mikeitari viņu pārvērta par cilvēku un paņēma līdzi. Abi kopā devās uz zemi, kur dzīvoja meitenes mīļotais.

Kad viņi sasniedza šīs zemes robežas, ieraudzīja sēru ceremoniju — mirušo princi veda sadedzināt, viņu pavadīja un apraudāja tauta.

Tiklīdz Mikeitari uzzināja, kas ir mirušais, viņa iesaucās:

— Pagaidiet! Es viņu atdzīvināšu! Lieciet princi zemē!

Visi izbrīnījās, bet karalis vaicāja, kālab tā būtu jādara. Tad Mikeitari kalps, tas pats bilu, kuru viņa bija pārvērtusi par cilvēku, atbildēja: ir ieradies slavens dziednieks, kura spēkos ir princi atdzīvināt. Karalis nopriecājās un pasauca abus pie sevis.

Mikeitari ar kalpu devās pie karaļa. Viņa iztaujāja, ar kādu slimību princis slimojis un kāpēc nomiris. Karalis viņai neko neslēpa un vēl parādīja dēla vēstuli.

Tā Mikeitari uzzināja, ka princis nomiris no savainojumiem un uzskata viņu par nodevēju. Taču nodoties bēdām nebija laika. Mikeitari apšļāca princi ar dzivibas ūdeni, un tajā paļā mirkli viņš atdzīvojās.

Princis paskatījās uz savu dziednieku, un viņam likās, ka tas ir apbrīnojami līdzīgs iemīļotajai Mikeitari. Princis ievaicājas dziedniekam, vai viņi gadījumā neesot meitenes Mikeitari radinieks.

Bet Mikeitari. kuru meža nats bija pārvērtis par vīrieti, izlēma tā: ja viņa atzīsies, tad princis, visu atcerēdamies, negribēs viņu vairs ne acīs redzēt; tikai pamazām varētu atklāt princim patiesību.

Taču princis nelikās mierā: pārāk pārsteidzoša bija līdzība ar Mikeitari. Un viņš nolēma pārbaudīt savas aizdomas.

Tajā laikā Mikeitari vīrieša izskatā sāka dzīvot pilī. Princis vairākas reizes visdažādākos veidos pārbaudīja Mikeitari un beidzot noticēja, ka tā nav Mikeitari, bet gan dziednieks.

Princis nolēma pateikties savam dzīvības glābējam. Viņš piedāvāja dziedniekam daudz naudas un lūdza patikt pilī. Bet Mikeitari no visa atteicās.

Kopā ar uzticamo kalpu viņa devās atpakaļ pie sava audžutēva rakšasa. Viņas ceļš atkal šķērsoja zemi, kur dzīvoja briesmoņi bilu, un Mikeitari atļāva savam kalpam palikt pie tiem.

Pēc tam viņa uzmeklēja meža natu, kurš tik daudz viņai bija palīdzējis, un atklāja visu notikušo. Mežā gars ar savu burvju spēku atgrieza viņai sievietes izskatu un teica:

— Tavs iemīļotais ir uz tevi pārlieku noskaities. Mēdz jau teikt: «Jo dziļāk mīl, jo stiprāk nīst» Viņš var ierasties un tevi nogalināt. Tāpēc, atgriezusies mājās, uztaisi vaska lelli, kura būtu tev tik līdzīga kā divi ūdens pilieni viens otram. Lellei iekšā salej medu un noliec gultā. Pati noslēpies tuvumā un klusām pavēro, kas notiks. Pēc tam nu rīkojies, kā sirds tev liek.

Un nats meiteni atlaida.

Atgriezusies mājās, Mikeitari tūlīt devās pie audžutēva, kurš bija gauži noraizējies par viņu, un teica:

— Tava meita bija aizgājusi visai tālu no mājām un apmaldījusies mežā. Bet tad palīdzēja meža nats — banjana sargātājs. Ar viņa palīdzību atradu ceļu atpakaļ.

Tēvs noticēja un pieteica, lai nu viņa, kā nākas, atpūšoties.

Mikeitari, kā meža gars bija licis, izveidoja vaska lelli, ielēja tajā medu, noguldīja lelli savā gultā, bet pati paslēpās.

Pusnaktī uz spārnotā brīnumzirga atlidoja princis. Viņš bija ieradies, lai atriebtos viltīgajai Mikeitari.

— O, Mikeitari! — princis iesaucās. — Tu mani tik smagi piekrāpi! Es traucos pie tevis ar mīlestību, bet tu biji pavēlējusi mani nogalēt. Tagad pienākusi mana reize tev atdarīt. Mirsti no manas rokas! — Un viņš izrāva šķēpu. — Ja tu patiešām esi mani pievīlusi un nodevusi slepkavu rokās, tad lai tavas asinis pēc garšas ir sājas. Ja nu gadījumā būtu noticis pārpratums un tu manā priekšā esi bez vainas, tad lai tavas asinis ir saldas kā medus.

Princis no visa spēka cirta ar šķēpu vaska lellei. Medus, kas izplūda no lelles, tumsā izskatījās kā asinis, un princis tās nogaršoja. Mutē viņš sajuta saldu garšu.

Tad princis lielās sāpēs iesaucās:

— Tātad tu nebiji vainīga! Bet es aklās dusmās tevi nonāvēju. Šajā dzīvē tu esi man uz visiem laikiem zudusi. Lai tad nāve piemeklē ari mani.

Ar šiem vārdiem viņš расеļ šķēpu un teju, teju to trieks savās krūtīs. To pašu brīdi Mikeitari izlec no savas paslēptuves un atvirza šķēpu sānis.

Princis lielā nesaprašanā skatījās uz Mikeitari. Tad meitene princim atklāja, kā viss bija noticis. Viņi lūdza viens otram piedošanu. un abu prieks bija neizsakāms.

Pēc tam princis uzsēdināja Mikeitari uz spārnotā brīnumzirga un aizveda uz savu pili.

Pa ceļam abi iegriezās pie nata — banjana sargātāja, kurš bija Mikeitari tik labprāt palīdzējis, un viņam no sirds pateicās.

Otrā rītā rakšasu karalis atklāja, ka nozudusi princese. Viņš izsūtīja apsardzes vīrus pa malu malām sameklēt meitu.

Pa to starpu princis un Mikeitari, tencinājuši meža garu, aizauļoja tālāk.

Ceļā viņi stipri nogura un nolēma atpūsties. Abi iegāja ceļinieku apmešanās vietā, likās gulēt un aizmiga cietā miegā. Kamēr princis un Mikeitari gulēja, viņus panāca kāds no rakšasu karaļa sardzes vīriem. Viņš princi nemodināja, bet Mikeitari uzsēdināja uz spārnota zirga un aizveda atpakaļ pie rakšasu karaļa.

Mikeitari stājās audžutēva priekšā un nekā neslēpdama, izstāstīja, kā bijis. Viņa lūdza tēvu apžēloties par viņu un atlaist pie iemīļotā. Audžutēvs teica:

— Labi, mana meita, lai notiek pēc tava prāta. Tu taču esi cilvēku bērns un spēj iemīlēt tikai cilvēku. Tāpēc ej. kur sirds tev pavēl, un esi laimīga savā dzīvē.

Mikeitari paklanījās tēvam, uzsēdās spārnotajā zirgā un kopā ar apsardzes vīru, kurš viņu bija atvedis šurpu, devās atpakaļ pie prinča.

Princis, atmodies un atklājis, ka Mikeitari kopā ar spārnoto zirgu nozudusi, bija lielā neziņā, ko domāt Taču tad viņš atkal ieraudzīja Mikeitari. Viņu pavadīja rakšasu apsardzes vīrs. Princis steidzās pretī un vaicāja, kas noticis.

Mikeitari viņam izstāstīja. Princis bija gauži priecīgs. Viņš pateicās apsardzes vīram, tad to atlaida, bet pats ar Mikeitari devās uz dzimteni. Kad viņi tur ieradās, karalis sarīkoja varenas kāzas. Un viņi nodzīvoja ilgu un laimīgu mūžu.

[1] Rakšass — milzis, cilvēkēdājs.

Zelta princis un sudraba princis

Senos laikos biezā mežā dzīvoja vecenīte, vārdā Phikeja, ar diviem saviem mazdēliem. Viņa rūpīgi apstrādāja nelielu lauciņu kalna nogāzē un stādīja tur rīsu.

Vecmāmiņa Phikeja augas dienas strādāja tīrumā, mājās atgriezās vēlu vakarā, kad jau nācās uz nakti aizdarīt durvis. Rītos agri viņa devās uz tīrumu, bet mazdēli palika pieskatīt māju. Redzējās viņi tikai vakaros.

Mazdēli ar loku šāva vāveres, putnus un vārīja vecmāmiņai vakariņas.

Tā viņi dzīvoja. Kad mazdēli izauga, plašā apvidū nebija neviena, kas spētu ar viņiem sacensties loka šaušanā. Viņi šāva tik veikli, ka ar pirmo bultu jau trāpīja zvēram vai putnam.

Kādu dienu tīrumā, kur strādāja vecmāmiņa, ieradās cilvēkēdājs — briesmīgais bilu — un uzstāja, lai viņa ejot šim līdzi.

— Es nevaru to darīt, jo klāt ražas novākšanas laiks, rīss jau ienācies, — vecmāmiņa atbildēja.

Bet bilu nedomāja piekāpties.

— Ja nāksi man līdzi — tu dzīvosi labas dienas, ja atteiksies — nositīšu tevi un apēdīšu.

Vajadzēja vien vecmāmiņai Phikejai piekrist. Viņa gāja bilu līdzi, bet par saviem mazdēliem neuzdrīkstējās šim ne vārda bilst — baidījās, ka bilu tos nenogalē.

Kā lai padod mazdēliem ziņu, kur viņa palikusi? Tad vecmāmiņa ķērās pie viltības. Viņa palūdza bilu, lai tas pagaida, bet pati iemetās būdā. Tur Phikeja paņēma izdobtu ķirbi, sabēra tajā rīsu sēnalas un, uzkārusi ķirbi kaklā, mina bilu pēdās.

No izdobtā ķirbja pa nelielu caurumiņu uz ceļa izbira rīsu sēnalas.

Ierastajā laikā mazdēli gaidīja vecmāmiņu mājās, bet viņa nepārnāca, un abi gauži satraucās. Mazdēli aizdiedza uz vecmāmiņas būdu kalnā, bet arī tur viņas nebija. Izstaigāja plašu apkārtni krustu šķērsu, klaigāja un sauca, taču no vecmāmiņas ne miņas.

Mazdēli bija visai noskumuši, kad pēkšņi uz meža taciņas pamanīja rīsu sēnalas un devās tām pa pēdām. Viņi gāja, gāja un beidzot nonāca pie cilvēkēdāja alas.

Tieši tobrīd vecais briesmonis atradās medībās, un vecmāmiņa Phikeja bija viena pati. Ieraudzījusi savus mazdēlus, viņa sāka rūgti raudāt, bet tad izstāstīja visu, kas un kā ar viņu noticis.

Te no medībām atgriezās bilu. Ieraudzījis puisēnus, viņš noprasīja vecmāmiņai:

— Kāpēc šie zaļknābji karas tev kaklā un pinkšķ?

— Tie jau ir mani mazdēli, — Phikeja atbildēja. — Kad es tovakar nepārnācu mājās, viņi nāca mani meklēt. Tagad, vei, mani atraduši, bet baidās no tevis. Tāpēc jau raud.

— Neraudiet bērni, — bilu viņus mierināja. — Es jūs visus uzturēšu. Dzīvosim kopā šajā alā.

Kopš šīs dienas mazdēli sāka dzīvot pie vecmāmiņas un vectētiņa bilu un jutās laimīgi.

ādu dienu, kad bilu bija nodomājis doties tālās medībās, viņš teica zēniem:

— Šodien es paiešos tālāk un mājās būšu tikai pēc dienas. Jūs, puiškāni, dzīvojiet paklausīgi un lieciet aiz auss — ne soli nesperiet no alas uz austrumiem.

Tā cieti noteicis, bilu aizgāja tālās medībās. Kolīdz viņš. vairs nebija redzams, vecākais brālis teica jaunākajam:

— Vectētiņš bilu mums aizliedza iet uz austrumiem no alas. Tur droši vien kaut kam vajag būt. Derētu gan turp doties un pašiem savām acīm redzēt!

Daudz neprātodami, brāļi pakāra pie jostas lokus ar bultām un devās no alas uz austrumiem.

Drīz viņi nonāca brīnišķīgā dārzā, kur auga un ziedēja smaržīgas puķes. Dārza vidū viļņus vēla savāds ezers. Tā virsma bija žilbinoši balta un vizuļoja kā sudrabs.

Vecākais brālis pieliecās un ar kreiso roku pieskārās ūdenim. Tavu brīnumu! — viņa roka bija kļuvusi sudrabaina.

Jaunākais brālis pamanīja netālu otru ezeru. Tā virsma spīguļoja kā zelts. Arī viņš ar kreiso roku pieskārās ūdenim,'un roka kā uz burvja mājienu kļuva zeltaina.

Brāļi nobijās un sāka berzt rokas: vecākais — sudrabaino, jaunākais — zeltaino, lai tās atgūtu parasto izskatu. Ne zelts, ne sudrabs nebija noberžams. Tad brāļi aptina savas rokas ar lupatām un devās uz mājām.

— Vai tikai jūs neesat savainojuši sevi, mani mazdēli? — tincināja bilu, pārnācis no medībām.

Brāļi negribēja mānīties un klāja vaļā:

— Vectētiņ bilu, tu gan mums aizliedzi iet uz austrumiem no alas, bet mēs nekādi nevarējām apvaldīt ziņkāri un turp aizlavījāmies. Tur atradām divus neparastus ezerus un ar kreisajām rokām pieskārāmies ūdenim. Es pasmēlu ūdeni sudraba ezerā, un mana roka sāka mirdzēt kā sudrabs, brālis pieskārās zelta ezeram, un viņa roka kļuva zeltaina. Mēs gribējām i zeltu, i sudrabu no rokām noberzt, bet nekas nesanāca, tāpēc arī apsējām ap rokām lupatas.

Bilu abus uzklausīja, bet nenoskaitās.

— O, mani mazdēli, — viņš teica. — Jūs gan esat pārkāpuši manu aizliegumu, bet jūs alkāt kaut ko uzzināt. Jūs drosmīgi devāties uz austrumiem. Kad es jums vaicāju, jūs nesākāt vis mānīties, bet droši atklājāt patiesību. Ar to jūs pierādījāt, ka esat vīri, kas cienīgi kļūt par karaļiem. Ja jums lemts pārvaldīt karaļvalstis, tad kādā kara mākslā gribiet sevi parādīt?

— Mēs esam veikli vienīgi šaušanā ar loku, — brāli atbildēja.

— Labi, es iemācīšu jums vēl citas kara mākslas — rīkoties ar dunci, pīķi un šķēpu, — bilu apsolīja.

Ar šo dienu mazdēli sāka pie vectēva bilu mācīties kara mākslās. Beidzot pienāca laiks, kad abi bija iemācījušies veikli jo veikli rīkoties ar dunci, piķi un šķēpu, droši un prasmīgi cīnīties. Tad bilu viņus pasauca un teica:

— O, mani mazdēli, tagad jūs esat apguvuši iemaņas, lai kļūtu par drošsirdīgiem karavīriem un gudriem valdniekiem. Jums katram savs ceļš zem kājām.

Tā teica vecais bilu un norādīja vecākajam brālim, sudraba jauneklim, ceļu uz austrumiem, bet jaunākajam brālim, zelta jauneklim, ce]u uz ziemeļiem.

Brāļi devās ceļā.

Vecākais brālis ejot domāja: «Labāk būtu nepievērst garāmgājēju uzmanību ar saulē mirdzošo sudrabu.» Un viņš nolēma pārveidot savu izskatu. Viņš atrada sikomora sēklas, sajauca tās ar koka oglēm, pelniem un ar to nozieda visu augumu. Viņš izskatījās drūms un pat ļauns. Tāds nu sudraba princis gāja savu ceļu.

Tieši šajā laikā kādā zemē valdīja pārlieku vecs karalis. Viņam nebija vīriešu kārtas mantinieka, auga tikai meita. Karalis raizējās — kas gan pārvaldīs valsti, kad pats nomirs.

Apspriedies ar galma gudrajiem un ministriem, karalis nolēma sarīkot svētkus, kuros izvēlētos meitai līgavaini. Lai atrastu znotu, kas būtu cienīgs pārvaldīt valsti, karalis lika izziņot par šiem svētkiem visām kronētajām personām. To uzzinājis, sudraba jauneklis arī ieradās pilī, lai piedalītos svētkos.

Karaļa meita sēdēja pils tornī. Apakšā drūzmējās citu zemju karali, vecākie un jaunākie prinči, bagāti precinieki un pārgalvīgi jaunekļi. Viņi meta gaisā ziedu vītnes, un princese tās uztvēra. Kad pienāca laiks, kuru bija noteikuši galma varenie, princese no visa spēka svieda lejā, līgavaiņu barā, vainagu. Kuram uzkritīs vainags, tas ari būs princeses līgavainis. Kā tas notika, kā ne, vainags uzkrita sudraba jauneklim, kurš, kā jau zināms, bija pārveidojis savu izskatu. Tautā atskanēja pārsteiguma un sajūsmas saucieni, bet karalis bija neapmierināts. Ja jau vainags uzkrita šim ērmīgajam klaidonim bez dzimtas un cilts, tad — dari, ko gribi! — jāatdod vien viņam princese. Karalim būtu gribējies aiztriekt ratā šo netīro skrandaini, taču viņš baidījās, ka valsti tad var piemeklēt nelaime, ja viņš nepildīs solījumu.

Šajā laikā zelta jauneklis lauzās cauri meža biezokņiem. Viņš domāja: «Nebūs gan labi, ja cilvēki redzēs manu zelta roku,» — un tāpēc nolēma pārveidot savu izskatu. Ar bultu viņš nogāza briedi, kuru pirmo sastapa pa ceļam, un ar tā asinīm notriepa visu savu augumu. Tad vēl uzmauca sev brieža galvu un pats ietinās brieža ādā.

Tāds viņš gāja daudz dienu. Reiz, pēc ilgās iešanas noguris, viņš apsēdās atpūsties zem kupla banjana koka un iemiga.

Šajā laikā kādā zemē, kur nebija valdnieka, tika nolemts atrast princesei vīru. Pa ceļu ar pavēli, ka pirmajam, ko satiks ceļā, jākļūst par princeses vīru un karali, traucās ministru rati. Tie apstājās tieši zem banjana, kur gulēja zelta jauneklis, ietinies brieža ādā. Ministri un galminieki, viņu pamanījuši, steidzās klāt un sāka minēt: vai tas ir cilvēks vai zvērs. Ja būtu cilvēks, tad kāpēc šim brieža galva; ja būtu zvērs, tad kāpēc cilvēka augums. Tā kā liktenis bija norādījis tieši uz šo, tad tam arī jākļūst par karali. Vai nu tas zvērs, vai cilvēks — jāpakļau- jas liktenim un jāizpilda tā norādījumi. Tā nosprieduši, galminieki iesēdināja zelta jaunekli ratos un devās ar viņu uz pili. Tur arī tika nosvinētas jaunekļa kāzas ar princesi.

Tādas valodas, ka ziemeļu zemē valda puszvērs — puscilvēks, nāca ausīs austrumu zemes karalim un viņš, sudraba prinča sievastēvs, nolēma sagrābt šo valsti. Viņš izsauca savu znotu un pavēlēja gatavoties karagājienam uz ziemeļu zemi, deva karaspēku un karavadoņus.

Sudraba princis, izpildīdams karaļa rīkojumu, sapulcināja karaspēku un devās uz ziemeļu zemi.

Zelta princis, ziemeļu zemes valdnieks, arī sāka gatavoties karam.. Viņš sapulcināja karaspēļķu un gaidīja ienaidnieku aiz pilsētas robežām. Abi karavadoņi sastapās ar zobeniem rokās.

Zelta princis bija tērpies viscaur baltā apmetnī, vienīgi acis bija atsegtas. Sudraba princis uzvilka melnu apmetni ar izgriezumiem acu vietās. Beidzot viņi stājās viens otram preti un sāka cīnīties ar zobeniem. Tā kā viņus kara mākslā bija apmācījis vectētiņš bilu, tad abi prata rīkoties ar zobeniem jo zibenīgi un nekādi nevarēja viens otru pieveikt. Viņi ilgi cīnījās. un sviedri abiem plūda straumēm. Viens bija notriepies ar pelniem, bet otrs ar brieža asinīm, un, slaukot sviedrus, vecākais brālis noslaucīja pelnus un krāsu, bet jaunākais — brieža ainis. Brieža āda arī noslīdēja un nokrita zemē. Tā brāļi atguva savu agrāko izskatu.

Viņi aizsvieda zobenus un priecīgi apkampās. Karavīri un iedzīvotāji, kas vēroja divkauju, gauži izbrīnījās. Austrumu zemes ērmīgais mantinieks izrādījās stalts princis ar sudraba roku. Ziemeļu zemes valdnieks, puszvērs — puse cilvēks, arī bija glīts princis ar zelta roku. Nebija vārdam vietas — abi iznesīgi jaunekļi.

Zelta un sudraba princis paziņoja tautai, ka viņi esot brāļi. Un brāļi taču viens otru nenogalina. Tā abās zemēs iestājās miers.

Sudraba princis atgriezās austrumu zemē. Karalis, visu uzzinājis, atdeva viņam troni, un tā vecākais brālis kļuva par karali. Zelta princis arī atgriezās galvaspilsētā. Tauta, kura agrāk viņu nebija ieredzējusi, tagad stalto princi iemīlēja, un jaunākais brālis sāka pārvaldīt zemi mierīgi un taisnīgi.

Tā abi brāļi valdīja katrs savā valstī un bija slaveni un taisnīgi visu mūžu.

Laiskais un burvju gredzens

Pavisam senos laikos kādai mātei auga dēls. Kad tēvs vēl bija dzīvs, jauneklis mācījās no vecām grāmatām, kādas vien atrada pie tēva. Ne par ko citu dēls bēdu neturēja, negribēja arī strādāt tīrumā, kā to darīja viņa ciema ļaudis. Tāpēc cieminieki viņu iesauca par Laisko. Arī pēc tēva nāves viņš lasīja, kā lasījis, vecas grāmatas — citu pēc citas caurām dienām un naktīm.

Grāmatas, kas bija piederējušas tēvam, bija visdažādākās. Šeit bija gan raksti par dziedināšanas mākslu, gan raksti par maģiju, gan dažādas pamācības, gan tādas, no kurām varēja iemācīties dažādu dzīvnieku valodu.

Kad jauneklis lasīja pamācības, gadījās kāds teiciens: «Kamēr esi nabags — grūti kaut ko izdomāt.» Laiskajam tas iepatikās, un viņš šos vārdus bieži atkārtoja. Dažreiz viņš tos purpināja, iedams pa ceļu, dažreiz izrunāja, sēdēdams mājās.

Kādreiz Laiskais soļoja pa lauku un pēc paraduma dudināja savu iemīļoto teicienu. Nejauši to noklausījās kāds bagāts vīrs. Viņš pasauca jaunekli pie sevis un teica:

— Tas, ko tu dudini, izklausās pēc baltas patiesības. Ja tu zini tik labus vārdus, es tev iedošu tūkstoš monētu, un tu pacenties šo vai to izdomāt. Norunāsim tā — pēc mēneša tu man šo naudu atdosi.

Laiskais ar prieku saņēma no bagātā tūkstoš monētu, aizdiedza uz mājām un sāka domāt. Bet tavu postu, lai kā arī viņš nenopūlējās, neko nevarēja izdomāt. Viņš jau sāka apšaubīt arī citu izteicienu, ko bija izlasījis tajā pašā tēva grāmatā: «Kad ir nauda — nemaz nav grūti kaut ko izdomāt.»

Tagad nauda bija, bet viņš gandrīz visu laiku gulšņāja, un itin nekas prātā neiešāvās. Tad Laiskais paņēma naudu un devas pastaigāties. Pa ceļam viņš panāca vairākus cilvēkus: tie gribēja nosist suni, kas bija kaut ko nokampis. Suns jauneklim norēja savā valodā:

— Izglāb mani! Būšu tev noderīgs.

Pateicoties tēva grāmatām, Laiskais saprata dzīvnieku valodu. Viņš piegāja pie ļaudīm, kas grasījās suni nobendēt, un piedāvāja:

— Nenositiet suni! Es viņu no jums atpirkšu.

— Ja dosi trīs simti monētu, suns būs tavs, — šie atbildēja.

Jauneklis noskaitīja trīs simti monētu un pievāca suni. Viņš aizveda suni uz māju un sāka to kopt un ēdināt.

Otrā dienā Laiskais atkal paņēma naudu un izgāja pastaigāties. Viņš cerēja, ka, ejot savā nodabā, varēs ātrāk šo vai to izdomāt.

Šoreiz viņš ceļā sastapa divus cilvēkus, kuri gribēja noslīcināt kaķi, kas bija šiem kaut ko izvilcis. Kaķis noprata, kas šim draud, un ņēmās ņaudēt jauneklim:

— Izglāb mani no viņiem — nenožēlosi!

Laiskais atkal izvilka trīs simti monētu un atpirka kaķi no jaudīm, kas grasījās viņu noslīcināt. Laiskais aizveda kaķi uz mājām un sāka arī par viņu rūpēties.

Līdz pat šim brīdim viņš neko nebija izdomājis, kā varētu kļūt bagāts. Trešajā dienā Laiskais paņēma līdzi atlikušo naudu un atkal devās klaiņot. Ceļu krustojumā viņš ieraudzīja čūsku dīdītāju, kurš uzstājās pūļa priekšā. Čūsku dīdītājs izvilka no groza lielu kobru un, pūzdams savā stabulē, lika tai dancot. Kobra piepūta kaklu un dancoja, locīdamās gan pa labi, gan pa kreisi. Kobra šņāca, un jauneklis, ieklausījies viņas šņākšanā, saprata:

— Man ir neizsakāms kauns dancot ļaužu priekšā. Kurš mani atbrīvos, tam es nežēlošu neizmērojamas bagātības. Ai, cik apkaunota justos mana nabaga māmiņa, ja redzētu, ka man šeit nākas uzjautrināt ļaudis!

Jauneklim kļuva čūskas žēl, un viņš to atpirka no čūsku dīdītāja par trim simtiem monētu.

Laiskais paņēma kobru ar visu grozu un sāka prātot: mājās to turēt nevarēs, būs jāpalaiž vaļā. Nezinādams, kā labāk rīkoties, viņš ievaicājās kobrai:

— Nu es tevi atbrīvoju, atpirku no tava saimnieka. Kur man tagad tevi labāk izlaist?

— To prieku! — kobra līksmi atsaucās. — Aiznes mani pie manas māmiņas, un viņa tevi bagāti apdāvinās. Bet vispirms paklausies, ko es tev teikšu. Kad mēs nonāksim pie alas, kur mitinās mana māmiņa, viņa pirmajā brīdī, nezinādama skaidrību, var nodomāt, ka esi mans ienaidnieks, un var tev uzbrukt. Tu tad nesadusmojies un pats nekā nedari. Es viņai aši visu izstāstīšu, un viņa, uzzinājusi patiesību, piedāvās tev visu sudrabu, zeltu un dārglietas, kas vien viņai pieder. Tu nekā no tā neņem, no visa atsakies, bet lūdz vienīgi burvju gredzenu. Tad māmiņa tev iedos burvju gredzenu. Gredzenam piemīt brīnumains spēks: uzvilksi to pirkstā — tūlīt izpildīsies viss, ko tu vēlēsies, izsaki tikai pavēli.

Laiskais paņēma grozu ar čūsku un devās pa taciņu, kuru viņam rādīja kobra. Drīz viņš sasniedza mežmalu un nonāca pie alas, kur dzīvoja čūskas māte.

Jauneklim izlaižot kobru no groza, viņas māte sajuta cilvēka smaku un izlīda no alas. Ieraudzījusi jaunekli blakus savai meitai, viņa sāka jau piepūst kaklu, gatavodamās uzbrukumam. Tad meita pasteidzās izstāstīt patiesību, un māte, uzzinājusi, ka jauneklis ir glābējs, ņēmās viņam sirsnīgi pateikties.

— Ņem visu zeltu un sudrabu, kas man ir! — viņa piedāvāja. — Zelta man ir desmit vezumi un tikpat daudz sudraba.

Laiskais atcerējās, ko bija teikusi kobras meita, un atrunājās, ka viņš nekārojot ne zeltu, ne sudrabu, bet, ja nu viņa no tiesas gribot pateikties, tad lai atdāvinot burvju gredzenu. Vecā kobra atgriezās alā un atkal izlīda, turēdama zobos gredzenu.

Jauneklis to paņēma un pārnāca mājās. Naudas, lai izdomātu šo vai to jaunu, viņam vairs tikpat kā nebija, un viņš aiz paraduma nolikās uz auss.

Tostarp apritēja mēnesis, kopš Laiskais bija vienojies ar bagātnieku, un bagātais vīrs pats nu atnāca pie jaunekļa.

— Nu, — viņš tincināja, — vai kaut ko izdomāji? Ja ne, atdod manas tūkstoš monētas: es taču tev iedevu naudu vienīgi tāpēc, lai tu kaut ko izdomātu.

Te jauneklis atcerējās gredzenu, ko bija saņēmis no vecās kobras, un teica mātei:

— Māmiņ, iedod šim vīram divi tūkstoši monētu, kas atrodasr manā krūkā!

Jaunekļa māte it labi zināja, ka dēls ir nabagāks par nabagu, un izlikās, ka nebūtu dzirdējusi. Taču Laiskais uzstāja un māte piegāja pie krūkas. Liels bija viņas pārsteigums, ka tur atrada divi tūkstoši monētu! Neticēdama pati savām acīm, viņa paņēma naudu un atdeva bagātajam.

Bagātais jutās apmierināts. Viņš palielīja Laisko un teica, ka viņa iemīļotais teiciens patiesi izrādījies pareizs.

Jauneklis bilda, lai māte no šīs dienas vairs nestrādājot uz lauka: gan iztiku, gan naudu, cik būšot vajadzīgs, — visu it viegli tagad viņš iegūšot ar burvju gredzena palīdzību.

Viendien Laiskais palūdza, lai māte aizejot uz pili pie karaļa un pasakot, ka viņas dēls sev par sievu izraudzījis karaļa meitu. Māte vairākkārt atteicās, bet dēls tā lūdzās, ka viņa arī aizgāja.

— Man būtu darīšana pie valdnieka! — teica jaunekļa māte vārtu sardzes vīriem. — Man jāparunā ar pašu karali, pie tam zem četrām acīm.

Sardzes vīri aizveda atraitni pie karaļa, un viņa tam teica:

— Tava griba, valdniek: ja vēlies, liec nosodīt ar nāvi. ja vēlies, apžēlo. Mans dēls iemīlējis tavu vienīgo meitu un sen plijas man virsū, sak, aizej un izlūdzies princeses roku viņa augstībai. Teitan nu esmu atnākusi un uzdrošinājos traucēt tevi, o, valdniek!

Karalis, dzirdēdams tādu valodu, gauži saniknojās. Taču viņš labi zināja, ja mājā ir meita, jāgaida precinieki — vai nu gribi, vai negribi — un ne visi tie būs meitas cienīgi, tā jau tas ir. Viņš novaldījās, jo labāk jau sieviņai savas dusmas neizrādīt, un atbildēja:

— Tu un tavs dēls esat nabadzīgi un vienkārši ļaudis, un jūsu lūgums ir liela pārdrošība. Bet es jums piedodu. Ja tavs dēls grib ņemt mūsu meitu par sievu, lai viņš tad septiņās dienās uzbūvē zelta un sudraba ceļus no tavas mājas līdz mūsu pilij. Ja viņš to izdarīs — mana meita būs viņa sieva, ja ne — tu labi zini, pa kādu ceļu aiziet tie, kas iekārojuši neatļauto!

Tāds bija karaļa lēmums. Atraitne lika aiz auss karaļa teikto un gluži bēdīga snāja uz māju. Pārnākusi viņa teica dēlam.

— Redzi nu, mēs tiecāmies tur, kur nevajadzēja, bet tagad, pēc septiņām dienām, mūs piemeklēs nelaime: aiziesiet pa to ceļu, saka karalis, pa kādu aiziet tie, kas iekārojuši neatļauto. Karalis pavēlēja tev septiņu dienu laikā uzbūvēt zelta un sudraba ceļus no mūsu mājas līdz viņa pilij. Ja to izdarīsi, viņš atdod tev savu meitu par sievu, bet, ja pavēli neizpildīsi, — raudzīsimies abi nāvei vaigā.

Vecā māte sāka rūgti raudāt, bet dēls viņu mierināja:

— Nebēdājies, māmiņ! Septiņās dienās abi ceļi būs gatavi, ka prieks!

Septītās dienas rītā Laiskais ar burvju gredzena palīdzību uzbūvēja no savas mājas līdz karaļa pilij divus ceļus — vienu zelta, otru sudraba.

Kad tajā rītā karalis pameta acis pa pils logu, viņš ieraudzīja divus saulē mirdzošus ceļus.

«Ko tu neteiksi, šis atraitnes dēls laikam ir varens vīrs!» karalis nodomāja un sāka gatavoties princeses un jaunekļa kāzām. Tajā pašā dienā viņi arī kļuva vīrs un sieva.

Laiskais nu bija karaļa znots.

Pa šo laiku kāds padomnieks, galma gudrais, domāja atkal tā: «Šis jauneklis ir neparasti slinks — ne velti ciematā viņu visi sauca par Laisko. Viņš nav savā mūžā ne pirkstu pakustinājis, bet pārticis tikai no tā, ko sarūpējusi viņa nabaga māte. Diezin, diezin vai pats ar saviem spēkiem šis būtu spējis uzbūvēt zelta un sudraba ceļus. Droši vien viņam ir palīdzējis kāds pārdabisks spēks. Man šī mikla jāatmin!»

Kopš tās reizes padomnieks jo neatlaidīgi sāka sekot visam, ko darīja Laiskais. Kādu dienu, kad Laiskais nodarbojās ar galma rotājām, padomnieks nejauši pamanīja viņam pirkstā gredzenu. Gredzens likās savāds. Tādus galmā neviens nenēsāja; gredzens nebija rūpīgi apstrādāts, viss vienos robos. Padomnieks nosprieda pie sevis, ka derētu to tuvāk un pamatīgāk apskatīt.

Drīz pēc tam padomnieks pils dārzā sastapa kara|a meitu, kura tobrīd pastaigājās viena. Viņi vienmēr bija bijuši draudzīgi, un padomnieks princesi ņēmās tirdīt;

— Vai viņas augstais laulātais draugs mīl princesi?

— Pārlieku mīli — princese atbildēja. — Bet kāpēc, padomniek, tu to vaicā?

— Ja viņš patiešām mīl princesi, tad jau gan nenoraidīs viņas lūgumu tuvāk apskatīt savu gredzenu?

— Labi, padomniek! — princese teica. — Ja tu vēlies apskatīt Šo gredzenu, es to no prinča dabūšu un tev parādīšu.

Princese iegāja pilī un devās pie vīra.

— Princi, — viņa to uzrunāja, — ja tu mani mīli, tad iedod man uz brīdi savu gredzenu, es gribu to tuvāk apskatīt.

Princis pastiepa sievai roku ar gredzenu un teica:

— Nu, novelc un apskati!

Dabūjusi gredzenu, princese aizskrēja pie padomnieka un viņam teica:

— Vai es neteicu, ka princis mani mīl! Te arī pierādījums — gredzens, kuru es novilku viņam no pirksta, kā tu to lūdzi.

Un princese pasniedza padomniekam gredzenu.

Viltīgais padomnieks, acis uzmetis, pazina, ka tas ir burvju gredzens, kas spēj izpildīt jebkuru vēlēšanos. Viņš ķertin paķēra gredzenu princesei no rokām un metās prom.

Ar burvju gredzena palīdzību padomnieks uzbūvēja lielu plostu, kas peldēja pa jūru, bet uz plosta atradās brīnišķīga pils. Pēc padomnieka vēlēšanās radās kalpi un galminieki, un viņš sāka dzīvot lielā pārticībā.

Līdzko padomnieks tika piesavinājies gredzenu, kā uz burvja mājienu nozuda zelta un sudraba ceļi, kas bija radušies pēc Laiskā gribas, kuram tobrīd bija piederējis gredzens.

Laiskais krita izmisumā. «Tagad visam beigas! Pat paša sievai nevar uzticēties,» viņš domāja.

Par visu notikušo uzzināja arī karalis. Sapratis, ka Laiskais viņu piemānījis ar burvestības palīdzību, karalis stipri noskaitās. Vienīgi meitas dēļ nelika Laisko sodīt ar nāvi, bet kopā ar princesi padzina no pils.

Laiskais ņēma sievu līdzi un abi atgriezās mātes, vecās atraitnes, būdiņā. Visi trīs tur sāka dzīvot no rokas mutē. Karaļa meita nožēloja, ka nelaime bija notikusi viņas vainas dēļ, un pazemīgi rūpējās par vīru, kā to mēdz darīt visas nabadzīgu vīru sievas.

Suns un kaķis, kuri bija atnākuši saimniekam līdzi, nojauta, ka bēdas un raizes nospiež viņu pavēlnieku. Abi ņēmās saimnieku iztaujāt, kālab viņš staigājot tāds drūms un bēdīgs. Laiskais izstāstīja. Pateica arī to, ka padomnieks, kurš nozaga gredzenu, tagad dzīvojot jūras vidū uz plosta, lepnā pilī ar torni.

— Nebēdājies nemaz, saimniek! — mierināja suns un kaķis.

— Tu izglābi mums dzīvību, un tagad pienākusi mūsu reize tev palīdzēt. Vari būt mierīgs — mēs tavu gredzenu atdabūsim.

Pēc tam suns un kaķis diedza prom uz jūras malu. No spuras viņi sameistaroja nelielu plostu un ar to aizīrās līdz padomnieka pilij. Tur abi paslēpās klusā vietā un nogaidīja.

Tieši tajā laikā padomnieks ēda vakariņas. Lai nenotraipītu gredzenu ar mērci, viņš to bija novilcis un uzlicis blakus uz paplātes. Neviena nemanīts, kaķis pielavījās pie galda, vienā mirklī sagrāba gredzenu un metās bēgt. Kaķis un suns joza, ko kājas nes, uz savu plostu.

Tikko abi uzlēca uz plosta, pils, kura bija uzcelta pēc padomnieka gribas ar burvju gredzena palīdzību, nogrima jūrā un kopā ar to noslīka arī padomnieks.

Bet suns un kaķis ar plostu piepeldēja malā un abi nesās pie sava saimnieka. Kaķis turēja gredzenu, bet suns to apsargāja, Ja šis vai tas pagadītos ceļā.

Pārskrējuši mājās, kaķis un suns atdeva Laiskajam gredzenu un izstāstīja, kā to atdabūjuši no padomnieka. Laiskais viņus uzteica, bet tad nolēma: kaut arī šie abi ir draugi, tomēr labāk viņiem darīt dažādus darbus. Lai suns paliek par sargu.

No šī brīža, lai dzīvo pagalmā un apsargā māju. Bet kaķim padodas visādi stiķi un ir sava saprašana mājas darbos, tāpēc lai dzīvo kopā ar cilvēkiem mājā.

Atdabūjis burvju gredzenu, Laiskais pārvērta savu māju par milzīgu pili. No tās līdz karaja pilij atkal veda divi ceļi: zeltā un sudrabā mirdzoši.

Karalis, pārliecinājies par znota spēku un varenību, pasludināja Laisko par troņmantnieku.

Laiskā draugi, suns un kaķis, bija apmierināti ar savu dzīvi. Suns dzīvoja zem pils un modri uzraudzīja, vai tikai netuvojas .kāds nedraugs. Bet kaķis pilī pa naktīm negulēja un, izdzirdējis aizdomīgu čabēšanu, joza izlūkot, kas tur īsti notiek.

Godīgais skolnieks

Kādam sirmam skolotājam bija piecdesmit skolnieku. Viņi izcēlās ar uzcītību un priecēja skolotāju ar labām sekmēm. Ļaudis zināja teikt, ka cienījamā skolotāja atzinība neesot vienīgā balva, pēc kuras viņi visi tā tiecoties. Lieta tā, ka vecajam vīram bija meita, tik daiļa, ka pat saulei viņa būtu varējusi teikt: «Neuzspīdi, es uzspīdēšu!»

Kādu dienu skolotājs sapulcināja skolniekus un teica:

— Mani bērni! Pat aklajam redzams, kurp vērstas jūsu acis, pat kurlais sadzirdēs jūsu nopūtas. Tāpēc es jums saku: neliegšu meitas roku tam, kuram viņa pati atdos savu sirdi. Tad nu pacentieties iekarot viņas labvēlību. es jums kaut ko ieteiktu: paņemiet mājās, vecākiem nezinot, vērtīgas rotaslietas un atnesiet kā dāvanu manai meitai.

Otrā dienā skolnieki nolika meitenei pie kājām veselu kaudzi kaklarotu, gredzenu, aproču, piespraužu. Un tikai viens jauneklis, vecā skolotāja mīļākais skolnieks, neatnesa nekā,

— Skolotāj, — viņš teica, — vakar tu man devi padomu, kas krasi atšķiras no visām tavām agrākajām pamācībām. Es ilgi meklēju tavos vārdos kādu apslēptu jēgu, bet atradu tikai klaju bezjēdzību. Ja tagad es apzagšu pats savu māiu, vai tad priekšdienās pratīšu saviem bērniem ieaudzināt godīgumu un cieņu pret vecākiem?

Šie vārdi meitenei likās dārgāki par visām dāvanām, un vecais skolotājs atzinīgi novērtēja viņas izvēli. Viņš bija ieteicis jauniešiem apzagt vecākus ar īpašu nolūku — pārbaudīt savu skolnieku godīgumu.

Tenku koks

Sen, sen atpakaļ Birmā valdīja gudrs jo gudrs karalis. Nevarētu teikt, ka viņš būtu bijis pats gudrākais no cilvēkiem, bet gudrākais no karajiem gan. Šī karaļa valdīšanas laikā kādreiz pie Birmas krastiem piestāja plosts, uz kura sēdēja divi vīrieši un viena sieviete. Sievietei uz muguras bija dēlītis ar uzrakstu — Burve. Arī vīriešiem uz mugurām bija uzraksti: vienam — Zaglis, bet otram — Tenkotājs.

Visus trīs atgādāja pie gudrā karaja, un tie vajsirdīgi izstāstīja, ar ko katrs savā dzimtenē nodarbojies. Sieviete noņēmusies ar buršanu, viens vīrietis — ar zagšanu, otrs — ar tenkošanu. Par to viņi sodīti — uzsēdināti uz plosta un tādā veidā nolemti drošai bada nāvei.

Karalis tūlīt paaicināja savu galveno padomnieku un teica:

— Te mūsu priekšā stāv trīs noziedznieki. Savā dzimtenē tie uzskatīti par kaitīgiem ļaudīm, jo tās zemes valdnieks jau šos pazina labāk nekā mēs. Tātad arī Birmai viņi var nodarīt vienīgi jaunu. Skaidrs, visi trīs būtu pelnījuši, ka viņus sodītu ar nāvi, bet kur tad ir mūsu karaliskā gudrība, ja mēs neprotam paši nekā cita izdomāt? Tad nu esi tik labs, līdz rītam izlem, ko ar šiem salašņām darīt.

Nodevis šo gudro pavēli, gudrais karalis jo apmierināts devās pie miera. Bet padomnieks? Viņam miegs pat prātā nebija. Viņš domāja, domāja, domāja augu dienu un nakti un uz rīta pusi bija izdomājis.

— Zaglis, — viņi teica karalim, — zaga tāpēc, ka viņam nebija ko ēst. Viņam būtu jāiedod māja un zeme, un viņi kļūs godīgs un valstij derīgs cilvēks. Burve noņēmās ar burianu tāpēc, ka bija bagāta un nevarēja izdomāt nekā cita. ko darit. Viņai būtu jāatņem dārgās rotas, bet to vietā jādod māja un zeme. Lai viņa godīgi strādā, apgādā sevi un dod labumu valstij. Bet tagad par tenkotāju…

Par to padomnieks nekā nebija varējis izdomāt un nolēma atstāt viņu brīvībā, cerot, ka arī tas atradis sev derīgu darbu. Drīz padomniekam tika ziņots, ka zaglis tagad ne tikai nezog, bet pats baidās no zagļiem, ka burve ar godīgu darbu nopelna sev iztiku un viņai ne prātā nenāk noņemties ar burianu, bet tenkotājs…

Par tenkotāju ļaudis sūdzējās. Viņš, rau, esot apmeties uz dzīvi kādā ciemā un īsā laikā paguvis jau kaimiņus nozākāt, aprunāt un ievilkt tenkās. Tagad vīrieši satikušies izliekoties, ka cits citu nepamanītu, sievietes gan cita citu pamanot, bet nepazīstot.

Padomnieks atkal sāka domāt, domāt, domāt… Šoreiz viņam neveicās, jo tenkotājs paguva ne tikai kaimiņus, bet visu ciematu iepīt savā tenku tiklā. Tagad ij ciemata vīrieši cits citu sveicināja ar neglītiem vārdiem un dunkām, bet sievietes vispār neapsveicinājās.

Taču padomnieks domāšanai nebija velti tērējis laiku. Beigu beigās viņš izdomāja. Viņš izsauca pie sevis iedzīvotājus no ciemata, kur uz dzīvi bija apmeties tenkotājs, un pavēlēja, ņemot tenkotāja tenku tīklu kā paraugu, pēc tā raksta noaust tiklus, ar ko upē zivis zvejot.

Cieminieki tā arī izdarīja, un viņi noauda tik sarežģītus un smalkus tīklus, ka no tiem nevarēja izsprukt neviena pati zivs.

Tenkotājs sadusmojās, bet ko viņš varēja iesākt, ja Birmā tolaik ļaudis prata pat tenkas izmantot savā labā! Tad viņš visiem par spīti izlēma nomirt. Kā sacīja, tā arī izdarīja: nomira. Viņu apbedīja, ierokot dziļi zemē.

Tāda nu laikam tajos aizlaikos bija Birmas zeme, ka tur pat tenkotāja kauli velti nebaloja. No kauliem izauga augsts koks — kokospalma, kura savus augļus vēl šodien sniedz ļaudīm. Agrāk šo palmu sauca par tenku koku. Ar laiku šo koku iesauca par kokospalmu. Ja kokosriekstu pakrata un pēc tam pieliek pie auss, tad skaidri var dzirdēt tādu kā kludzēšanu un purpināšanu. Nav grūti iedomāties, ka'tur tenkotājs joprojām nopūlas ar savām tenkām.

Burvju knaibles

Pirms daudziem gadiem Birmā tiesāja, piesprieda sodu vai attaisnoja ar burvju knaibļu palīdzību. Cilvēkiem, kas atnāca tiesāties, bija jāatbild uz tiesneša jautājumiem, turot labās rokas pirkstus knaiblēs. Ja cilvēks slēpa savu vainu vai runāja nepatiesību, tad knaibles pašas aizcirtās un noknieba viņam pirkstus. Tāpēc neatradās neviens, kas mēģinātu tiesnešus apmānīt, un cilvēku dzīve bija laba un bezrūpīga. Laikam jau no tiem laikiem pazīstama paruna: «Tiesāties ir grūti, notiesāt — viegli.»

Tad reiz kāds tirgotājs, dodamies tālā ceļojumā, iedeva savam draugam paglabāt gabalu tīra zelta. Draugs bija izslavēts ar savu godīgumu, bet nav metāla, kas būtu netīrāks par zeltu — skaidrāko dvēseli aptraipīs. Kad tirgotājs aizbrauca, draugs par to vien domāja, kā iegūt otra bagātību. Beidzot izdomāja. Viņš paņēma nūju, izdoba tai vidu, izkausēja zeltu un ielēja nūjā, bet caurumu aizzieda ar vasku.

Atgriezies no ceļojuma, tirgotājs pieprasīja atpakaļ savu zeltu, bet draugs atbildēja:

— Kādu zeltu? Ko es būtu darījis ar tavu zeltu? Es tev visu esmu atdevis.

Tirgotājs draugu iesūdzēja tiesā.

Noliktajā dienā sanāca tauta — cilvēki no laika gala labprāt vēlas paklausīties, kā tiesā citus. No kļūdām jau mācoties. Muļķi — no savām kļūdām, gudrie — no citu…

Visai tautai redzot, tiesnesis pieveda prasītāju un atbildētāju pie burvju knaiblēm.

Tirgotājs ielika pirkstus knaiblēs un teica:

— Es iedevu šim cilvēkam paglabāt zeltu, bet atpakaļ to neesmu saņēmis.

Ļaužu acis bija kā piekaltas knaiblēm, bet tās pat neiedrebējās.

Tad, balstīdamies uz nūjas, priekšā iznāca apsūdzētais.

— Mans draugs, — viņš teica tirgotājam, — paturi, lūdzu, manu nūju, lai es varētu ielikt pirkstus knaiblēs.

Tirgotājs, neko nenojauzdams, paņem nūju un, protams, reizē ar to savu zeltu, un viņa draugs paziņo:

— Patiešām, draugs man iedeva paglabāt gabalu zelta, taču es viņam atdevu to atpakaļ. Zelts atrodas pie īpašnieka.

Visi skatās uz knaiblēm, bet tās stāv, kā stāvējušas, — mierā!

Tiesnesis gauži izbrīnījās, bet ļaudis sāka par tiesnesi un knaiblēm smieties:

— Nekur neder tādas knaibles! Viens no viņiem jau nu katrā ziņā runā nepatiesību.

Neko darīt, vajadzēja vien tiesnesim pašam papūlēties— palauzīt galvu pie šīs sūdzības. Viņš ne pa jokam nopūlējās, līdz nāca pie skaidrības.

«Viens no šiem, pats par sevi saprotams, blēdās,» tiesnesis klusībā sprieda. «Bet kurš? Kālab gan atbildētājs, ejot pie knaiblēm, gudri aizbildinoties, atdeva nūju otram? Vai tik nūja neslēpj blēdību? Būtu šī jāapskata tuvāk!»

Tā izprātojis, tiesnesis teica:

— Nu, padod man to nūju!

Tiesnesis jo uzmanīgi aplūkoja nūju un pamanīja ar vasku aizziesto caurumu. Tā blēdība tika atklāta.

Tirgotājs saņēma atpakaļ savu zeltu, bet blēdi pienācīgi nosodīja. Taču knaibles pēc šā gadījuma zaudēja savu burvestību. Tiesnešiem vajadzēja vien pašiem, iztiesājot lietas, palauzīt galvas bez brīnumknaibļu palīdzības. Laikam jau toreiz radies izteiciens, kas pazīstams vēl šobrīd:

«Cilvēkam pašam jādomā!»

Par nepatiesību, kas izklausās pēc patiesības

Senos, aizsenos laikos kādā ciemā netālu no pilsētas dzīvoja vecītis un vecenīte. Vecīti sauca par Athimi, vecenīti — par Meigili. Viņiem bija dēls. Kad puisēns izauga, vecīši to nosauca par Kunsanu. Vecītis un vecīte pārtika, vācot un pārdodot malku.

Reiz tēvs kopā ar dēlu devās uz mežu. Mežā viņi apmaldījās un ieklīda necaurejamā biezoknī. Tur atradās liels ezers, kas bija aizaudzis ar lotosiem. Tēvs un dēls ezerā izpeldējās, bet pēc tam apsēdās krastmalā atpūsties. Te abi pārsteigti ierauzīja, ka pāri ezeram laižas milzīga kamene. Tā nesa lielu ziloni un lidoja kalna virzienā, kas atrodas ezeram otrā malā.

— Tie nu gan ir brīnumi, tēti — dēls iesaucās. — Pat iedomāties nevarētu, ka kamene stiepj ziloni!

— Mežos un kalnos ne tādi vien brīnumi notiek, dēliņ, bet dažkārt daudz kas pat briesmīgāks, — tēvs atbildēja. — Mēs ar tevi redzējām šo kameni. Kad pāriesim mājās, nedomā nevienam bilst ne vārda. Kaut arī tas, ko redzējām, ir tīra patiesība, tev neviens nenoticēs. Tāpēc labāk turēt mēli aiz zobiem, dēls!

Tēvs ar dēlu atpūtās, apsvēra, kurā pusē atrodas viņu ciems un devās atpakaļ. Mājās viņi pārnāca vēlā naktī.

Jau nākamās dienas rītā Kunsans ņēmās lielīties saviem draugiem. Viņš izstāstīja, ka vakar ar tēvu mežā nomaldījušies un iekļuvuši necaurejamā biezokni, kur atradies liels ezers, aizaudzis ar lotosiem, tur viņi redzējuši milzīgu kameni, kura nesusi ziloni. Draugi viņam nenoticēja.

— Tam, ka jūs nomaldījāties, — viņi teica, — mēs ticam. Tas var notikt kuram katram. Bet, ka kamene nestu ziloni, to mēs neticam. Tā nu nevar notikt!

Kunsans, pats visu redzējis savām acīm, nenocietās.

— Labi! — viņš teica. — Saderam! Mums mājās ir telīte. Ja man būs taisnība, jūs dabūsiet tādu pašu telīti un atdosiet man. Ja taisnība būs jums, atdošu jums savu telīti. Tiesnesis būs mans tēvs — viņš taču arī redzēja milzīgo kameni.

— Esam ar mieru! — draugi atbildēja. — Lai par tiesnesi būtu tētiņš Athime, kaut viņš ir tavs tēvs. Visi cieminieki zina, ka sava mūžā viņš nav pateicis neviena nepatiesa vārda, nav izdarījis neviena slikta darba. Lai mūsu strīdu izšķir šis cienījāmais cilvēks.

Kunsans ar draugiem devās pie tēva, un draugi vaicāja:

— Tētiņ Athime! Vai Kunsans runā taisnību, ka vakar, mežā nomaldījušies, jūs esot redzējuši kameni, kas pāri ezeram, aizaugušam ar lotosiem, nesusi ziloni?

— Nē! — Athime mierīgi atbildēja. — Ne es, ne mans dēls neko tādu neesam redzējuši. Manuprāt, kaut kas tāds dzīvē vispār nevar notikt.

Draugi nopriecājās, dzirdot Athimes atbildi, bet Kunsanam vajadzēja izvest no kūts telīti un atdot, kā viņš bija solījis.

Kunsans jutās pārlieku sarūgtināts. Viņš nekādi nevarēja samierināties, ka tēvs nebija apstiprinājis viņa stāstīto.

— Neskumsti, dēliņi — Athime teica. — Ja es būtu pateicis patiesību, tad daudzi sāktu runāt, sak, Athime jau vienkārši aizstāvēja dēlu, jo tāds brīnums nevar notikt, ka kamene nestu ziloni. Paklīstu valodas, ka es neesmu bijis patiess.

Tēvam bija žēl dēla, un viņš piedāvāja:

— Ja gribi atspēlēties, noslēdz derības vēl reizi, — tavai mātei Meigilei un man arī ir pa mūlim. Es tevi pamācīšu, kā noslēgt derības. Aizej pie saviem draugiem un pastāsti, ka vakar tavs tēvs bijis mežā un ar loku uz vietas noguldījis briedi, jo bulta tam trāpījusi pakaļējā kājā, pēc tam izurbusies cauri ausij un izlidojusi pa degunu ārā. Viņi iebildis, ka nekas tamlīdzīgs nevar notikt, bet tu šiem piedāvā derības. Saderi uz mūļu aizjūgu — mātes mūli un manu mūli, bet par šķīrēju atkal iesaki mani.

Nākamajā dienā Kunsans devās pie saviem draugiem un izstāstīja visu tā, kā tēvs bija ieteicis.

— Vai tad tā var notikt? — draugi negribēja ticēt. — Tai jābūt brīnumbultai, kas trāpītu pakaļējā kājā, pēc tam ieurbtos ausī un izlidotu pa degunu. Tā vien liekas, ka tu stāsti atkal blēņas.

— Ja neticat — saderami — Kunsans teica. — Es ķīlā lieku mūļu aizjūgu.

Pēc sprieduma atkal devās pie taisnīgā Athimes.

— Viss ir pareizi, kā jums teica mans dēls, — Athime atbildēja, kad Kunsana draugi sāka viņu iztaujāt par vakarējām medībām. — es ieraudzīju guļošu briedi un izšāvu bultu. Tieši tobrīd briedim ieniezējās auss. Viņš atgāza galvu un sāka ar pakaļējo kāju kasīt ausi. Bulta viņam trāpīja šajā kājā, izgāja kājai cauri, izgāja ausij cauri, pēc tam ieurbās tieši uz augšu paceltajā degunā un izspindza ārā.

Kunsana draugi, kaut viņi šoreiz bija zaudētāji, nevarēja vien nopriecāties par Athimes paskaidrojumu. Viņi nosprieda,, ka tā kaut kas varējis gan notikt.

Draugiem nācās vien atdot Kunsanam mūļu aizjūgu. Vecais Athime atkal paaicināja dēlu un ņēmās pamācīt:

— Re, tikko tu vinnēji mūļu aizjūgu tāpēc, ka nepatiesību uzdevi par patiesību. Kāpēc gan tā? Dzīvē bieži atgadās, ka patiesībai, ja tā neizklausās pēc patiesības, netic, bet nepatiesībai, ja tā izklausās pēc patiesības, notic. Paturi to prātā, dēls!

Skauģa liktenis

Netālu no Rangunas pirms daudz gadiem dzīvoja kāds jauneklis, vārdā Maun Tins. Viņš pelnījās kā veļas mazgātājs, izcēlās ar darba mīlestību un lādzīgu raksturu, un tāpēc viņam vienmēr bija daudz pasūtītāju. Ir zināms, ka mājā, kur mīl darbu, trūkums tikai ieglūn pa šķirbu, bet nekad neatver durvis līdz galam un neienāk iekšā. Kaimiņos dzīvoja podnieks, slinks, ļauns un skaudīgs cilvēks. Viņš sadomāja savu kaimiņu pazudināt un ar šo domu ieradās pie valdnieka.

— Augsti godājamais pavēlniek! — podnieks uzrunāja valdnieku. — Kad vakar tu jāji caur tirgu, manās acīs, redzot tavu ziloni, riesās rūgtas asaras. Ar ko tavs zilonis gan atšķiras no peles? Tikai lieluma ziņā, bet ne ar krāsu. Tev kā valdniekam tak piederētos nevis pelēks, bet gan balts zilonis. Lai tādu dabūtu, tev atliek tikai pavēlēt manam kaimiņam, kurš izslavēts kā visai prasmīgs mazgātājs, lai nomazgā tavu ziloni gluži baltu.

Valdnieks nebija visai apķērīgs un izglītots cilvēks. Viņš. tūlīt pat ataicināja pie sevis Maun Tinu un pavēlēja nomazgāt savu ziloni, pie tam tik tīru, lai tas no pelēka kļūtu gluži balts.

Maun Tins tūliņ uztvēra, kas še par lietu, un teica:

— Valdniek! Lai veļa kļūtu tīra un balta, to saziepētu vāra. Jūsu augstības zilonis arī kļūs balts tikai tad, ja viņu mazliet pavārīs. Šim nolūkam būs vajadzīgs tik liels māla pods, kurā varētu ievietot valdnieka ziloni.

Otrreiz tas valdniekam nebija jāsaka, viņš tūlīt pavēlēja podniekam:

— Ei, tu! Es tev pavēlu izgatavot podu, kurā varētu novietot manu, valdnieka, ziloni.

Podnieks neapjuka. Viņš saaicināja visus savus radiniekus un, tiem piepalīdzot, uztaisīja tik milzīgu podu, ka tajā varēja ievietot ziloni.

Neapjuka arī Maun Tins. Viņš mierīgi saziepēja valdnieka ziloni, aplēja viņu ar ūdeni, bet pēc tam zem poda pakūra uguni. Kad ūdens sāka karst, zilonis kļuva nemierīgs un sāka mīdīties. Māla pods to, zināms, neizturēja un saplīsa gabalu gabalos.

Podniekam nu nācās izgatavot otru, izturīgāku podu. Jaunajam podam sieniņas izrādījās pārāk biezas, tāpēc ūdens tajā nemaz nesakarsa.

Podnieks atkal ķērās pie darba, taču katru reizi pods iznāca vai nu nestiprs, vai pārāk biezs. Taisīdams valdniekam podus citu pēc cita, skauģis vairs nespēja izpildīt pārējos pasūtījumus, pārāk ātri viņš izputēja un nomira bada nāvē.

Ne velti saka: «Kas otru skauž, pats sevi noskauž.»

Kas ir grūtak?

Divi jauni cilvēki atnāca pie slavena mūzikas skolotāja ar lūgumu, lai viņiem iemācot spēlēt arfu.

— Vai jūs agrāk jau esat mācījušies? — skolotājs gribēja zināt.

— Es vairāk nekā divus gadus spēlēju pats uz savu roku, — viens lepni atbildēja.

— Neesmu arfai pat pieskāries, — mulsi atzinās otrs.

— Tādā gadījumā pirmais par mācīšanu maksās divkārtīgi, — skolotājs noteica.

— Tas nu nav taisnīgi! — uztraucās pirmais jauneklis.

— Es jau daudz ko esmu iemācījies, divus gadus spēlēdams tātad no manis nāktos nevis lielāka, bet gan mazāka samaksa!

Skolotājs atbildēja tā:'

— Tu gribi mācīt skolotāju — tā jau ir pirmā zīme, ka ar zināšanām neesi sevišķi apveltīts. Bet galvenais, spēlējot uz savu roku, tu neapšaubāmi pielaidi ne vienu vien kļūdu, un, tā kā tev nebija skolotāja, kas kļūdas izlabotu, tās palika. Mān vieglāk sākt mācīt tavu biedru no sākuma nekā tevi mācīt ar visām tavām kļūdām.

Simt ziloņu valdnieks

Kaut kad Kungakalajas ciemā dzīvoja vīrs un sieva. Kad viņiem piedzima dēls, sieva nomira, un dēls kļuva bārenis.

Tēvs rūpējās par dēlu, kuru nosauca par Kunbalainu, kā nu prazdams, un dēls auga, nepazīdams rūpju un trūkuma.

Tad tēvs nolēma otrreiz apprecēties. Viņam iepatikās kaimiņiene, un viņš to apņēma par sievu. Taču šī sieviete bija burve.

Pagāja savs laiks, un pamāte sāka ņurdēt un gudrot, kā varētu izdzīvot padēlu no mājas.

— Mājā no šā nav nekāda labuma! — viņa teica vīram.

— To vien tikai zina kā rotaļāties! Ed rīsus un nomīda zemi! Aizved viņu uz mežu un tur pamet! Ja to negribi darīt, tad padzen mani!

Jaunā sieva bārās, bet tēvs, kā bija sācis rūpēties par dēlu kopš mātes nāves, tā arī joprojām rūpējās, jo Kunbalainu gauži mīlēja. Tēvam bija sāpīgi, ka pamāte dēlu neieredzēja un vienmēr šo vai to pārmeta. Lai nebūtu jāķildojas un kaut kā nomierinātu sievu, viņš parasti mēdza atrunāties: «Nu labi jau, labi!» Taču viņš neuzdrošinājās ne sievai pretī runāt, nedz asāku vārdu pateikt savam dēlam.

Kādu dienu pamāte uzkliedza vīram:

— Tu tak man apsolīji, ka aizvedīsi dēlu uz mežu! Bet izskatās, ka savu solījumu jau esi aizmirsis. Tad nu tā — ja rīt to neizdarīsi, es eju prom! Kad ieraugu to puiku, man asinis sāk vārīties!

Bezgala apbēdinātais tēvs atkal atbildēja: «Nu labi jau, labi!»

Nākamajā dienā viņš pasauca dēlu, lai ietu uz mežu pēc malkas. Kad abi bija iegājuši biezā mežā, tēvs apstājās zem liela kokvilnas koka un teica dēlam:

— Manu dēliņi Es atvedu tevi uz mežu, lai šeit pamestu — to pieprasa tava pamāte. Man ir sāpīgi, ka mežā jāpamet pašam savs dēls, kuru tiku audzinājis visu šo laiku, kopš nomira māte. Vai nu es būtu varējis kaut ko tādu. Bet es ar tevi nedrīkstu dzīvot zem viena jumta, jo pamāte mūs sunīs dienu un nakti. Tāpēc man vajadzēs tevi pamest šeit, zem šī koka. Uzrāpies tā galotnē! Tur atrodas liela pelikānu ligzda, tajā arī ierāpies, pelikāns ir labs putns, un tu varēsi viņam palīdzēt audzēt mazuļus.

Tēvs iedzina koka stumbrā vienu mietiņu, pēc tam otru, trešo, lai varētu vieglāk uzrāpties, palaida dēlu pa priekšu, bet pats kāpa pakaļ. Tā abi sasniedza koka galotni un tur atrada varen plašu pelikānu ligzdu. Tēvs atstāja ligzdā Kunbalainu, bet pats, aiz sevis izraudams mietiņus, nokāpa lejā.

Kunbalains mierīgi sēdēja ligzdā, kad no medībām atgriezās pelikāna sieva. Viņa pabrīnījās, ieraudzījusi savā miteklī cilvēku.

— Tev jāmirst, cilvēka dēls, ja bez atļaujas esi ierāpies manā ligzdā! — klaigāja pelikāna sieva. — Es tevi aprīšu! Kā tu varēji ielīst svešā mājā, nepalūdzis saimniekam atļauju?

— Cienītā! — atsaucās Kunbalains. — Ne jau es pats aiz brīvas gribas ierāpos jūsu ligzdā. Mana pamāte, ļaunā burve, pavēlēja tēvam atvest mani uz mežu un pamest, un tēvs mani iesēdināja šeit. Viņš vēl teica, ka pelikāni esot labi putni un man nekā ļauna nenodarīšot. Bet es jums varēšu arī pakalpot. Kad jūs iedēsiet olas, es sargāšu, lai tās kāds nepaņemtu. Kad no olām izšķilsies putnēni, es uzraudzīšu, lai tie neizkrīt no ligzdas.

«Jauki,» nodomāja pelikāna sieva, «tagad man būs cilvēks, kas pieskatīs mazos, un es varēšu būt mierīga par saviem putnēniem.»

— Ja viss, ko tu runā, ir patiesība, — teica, pelikāna sieva, — arī es tev neļaušu pāri darīt. Vienīgi mans vīrs, pelikāns, var sadusmoties. Kad viņš tevi ieraudzīs tūlīt tev klups virsū, un tev klāsies plāni. Tāpēc pagaidām paslēpies man zem spārna. Es pati ar viņu parunāšu un centīšos nomierināt, un tikai tad tu parādīsies.

Tikko Kunbalains bija paslēpies zem pelikāna sievas spārna, no medībām atgriezās pelikāns.

— Jūtu cilvēka smaku! — viņš iebrēcās, tiklīdz nolaidās ligzdā.

— Nepievērs tam uzmanību! — atbildēja sieva. — Man ir svarīgāki jaunumi.

— Kādi tad tie būtu? — pelikāns vaicāja.

— Es drīz sākšu dēt, teica pelikāna sieva, — Pēc tam, kā jau tas pienākas, sākšu perēt, līdz no olām izšķilsies putnēni. Rotaļāsimies ar saviem mazuļiem. Tas jau vecākiem ir vislaimīgākais laiks! Jābūt tikai piesardzīgiem, lai kāds nedraugs olas nesabojātu. Kad izšķilsies mazuļi, būs citas briesmas: bērni maziņi, viņi visu laiku grozās un, kamēr mēs lidosim pēc barības, var vēl izkrist no ligzdas. Tāpēc es nolēmu, lai cilvēku bērns . uzraudzītu olas un pieskatītu mazuļus. Ne velti tu sajuti cilvēka smaku. Šis cilvēku bērns jau atrodas šeit, un viņš ir mūsu draugs. Viņš būs mūsu kalps, darīs visu, ko mēs viņam uzticēsim.

To dzirdot, pelikāns skaļi un apmierināti iesmējās.

— Parādi man šo cilvēku bērnu! — viņš lūdza.

Pelikāna sieva pacēla spārnu un no turienes izstūma puisēnu. Pelikānam puisēns gauži iepatikās, un viņš atkal apmierināti iesmējās.

— Esi paklausīgs, cilvēku bērns, manai sievai, — viņš tcica. — Es tev nesīšu augļus, zivis, gaļu.

Tā Kunbalains sāka dzīvot kopā ar pelikāniem viņu ligzdā kokvilnas koka galotnē. Kad pelikāna sieva sadēja olas, viņš pieskatīja, lai neviens tās neaiztiktu, kad izšķīlās putnēni, viņš uzraudzīja, lai tie neizkristu no ligzdas. Pelikāni savukārt viņu baroja, nesa dažnedažādu ēdamo, un viņi dzīvoja draudzīgi.

Kādu dienu Kunbalains teica pelikāniem:

— Es sargāju olas, kuras bija izdējusi mana saimniece, un no tām jau ir izšķīlušies putnēni. Es viņus uzraudzīju, lai neizkristu no ligzdas, un tagad mazuli jau ir izauguši lieli un skaisti putni. Pa visu šo laiku es ne reizes neesmu nokāpis lejā. Tāpēc jūtos noguris, un kājas man ir notirpušas. Es jūs lūdzu, ja pašlaik nav nekāda darba, atļaujiet man nokāpt zemē.

Pelikāniem Kunbalaina vārdi patika. Viņi skaļi iesmējās, bet tad pelikāns uzsēdināja jaunekli sev uz muguras un kopā ar viņu nolaidās no koka galotnes uz zemes.

Ticis zemē, Kunbalains sameistaroja sev nelielu lingu. Ar to viņš medīja mazus putnus un tā pārtika. Kādreiz viņš nomedīja balodi. Balodim guzā Kunbalains atrada rīsa graudus un tos iestādīja zemienē.

Pagāja savs laiks, parādījās asni, bet pēc tam ienācās arī vārpas. Savācis graudus — to bija krietni daudz — Kunbalains atkal iesēja rīsu. Tā viņš darīja vairākas reizes, un pēc kāda laika viņam jau viļņoja plašs lauke. Tagad daļu ražas viņš varēja atstāt ēšanai. Blakus rīsa laukam Kunbalains uzcēla sev būdu. Pa šo laiku viņš bija krietni paaudzies, kļuvis jau jauneklis.

Kādreiz Kunbalaina laukam pāri slāja ziloņu bars. Daļu viņi apēda, daļu samīdīja, tā puse ražas aizgāja bojā. Kunbalainu tas gauži sarūgtināja. «Ja šie parādīsies vēl reizi, dzīvi prom neaizies!» viņš nolēma. Jauneklis izgatavoja loku, bultas, apkārt rīsa laukam izraka dziļus, grāvjus, lai ziloņi tajos iekristu un tos noķertu dzīvus, un sāka gaidīt.

Kādā naktī liels ziloņu bars atkal nāca uz Kunbalaina lauku. Šoreiz ziloņi nepaguva nokļūt rīsa laukā, jo visi iekrita izraktajās bedrēs.

No rīta, kad atausa gaisma, Kunbalains paņēma loku, bultas un gāja skatīties, cik ziloņu būs viņa bedrēs. Izrādījās, ka bedrēs iekrituši savs simts ziloņu un kopā ar tiem pats karalis, baltais zilonis. Jauneklis piegāja pie baltā ziloņa un viņam pārmeta, teikdams:

— O, ziloņu karali! Es daudz nopūlējos, lai no dažiem rīsa graudiem, kurus atradu baloža guzā, iekoptu šo lielo lauku. Tu neesi man ienaidnieks, bet izrīkojies kā ienaidnieks: izposti, ko esmu sastrādājis godīgā un smagā darbā. Tā jau ir vislielākā netaisnība! Ko tu man atbildēsi? Rau, mana bulta, kas var izurbties cauri tavam vēderam, kuru esi pielicis pilnu ar maniem rīsiem.

Ziloņu karalis un pārējie ziloņi sāka lūgt žēlastību. Viņi nosolījās visu mūžu izpildīt jebkuru rīsa lauka saimnieka pavēli, vienalga, kādu viņam labpatiktos izteikt.

Baltais zilonis uzdāvināja Kunbalainam divus ilkņus. Kad Kunbalains tos paņēma rokās, no garākā ilkņa izlēca brīnumskaista meitene. Tā bija baltā ziloņa meita, kuru tēvs nēsāja līdzi ilknī.

Ieraugot skaisto meiteni, Kunbalains dāvāja dzīvību baltajam zilonim un ari pārējiem ziloņiem un palīdzēja tiem izrāpties laukā no bedrēm.

Kopš tās dienas ap Kunbalainu vienmēr rosījās simt ziloņu. Viņš un skaistā meitene laimīgi dzīvoja sava rīsa lauka malā, un visi zvēri atzina Kunbalainu par savu valdnieku. Slava par viņu izplatījās tuvu un tālu, un visi Kunbalainu sauca par Simt .ziloņu valdnieku.[1]

[1] Daļa no birmiešu valdnieku goda nosaukuma viduslaikos.

Divi tirgoņi

Kādreiz divi tirgoņi devās uz pilsētu, lai iegādātos jaunas preces. Cejā uznācā nakts, un viņi nolēma pārnakšņot tuvējā klosteri.

Kad tirgoņi tur ieradās, vecākais mūks ņēmās iztaujāt, uz kurieni un kādās darīšanās šie dodoties. Tirgoņi viņam izstāstīja, ka viens tirgojoties ar rīsiem, bet otrs — ar palmu vīnu toddi, un abi esot ceļā uz pilsētu pēc precēm.

Viņus uzklausījis, mūks pasauca klostera kalpu un pavēlēja, lai rīsu tirgotājam saklājot mīkstu gultu no bambusa paklājiem, bet vīna tirgotāju lika noguldīt uz kailas grīdas.

Otrā rītā abi tirgotāji klosteri atstāja. Pilsētā viņi sapirka vajadzīgās preces un devās atpakaļcejā. Arī šoreiz nakts viņus pārsteidza netālu no klostera, un rīsu tirgotājs ieteica pavadīt nakti tā sienās. Taču viņa ceļabiedrs atteicās, un nebija arī ko brīnīties: pagājušo reizi mūks viņu bija uzņēmis pārāk skarbi.

Taču rīsutirgotājs nolēma apstāties klosterī, bet vīna tirgotājs neuzdrošinājās naktī viens pats turpināt ceļu un tāpēc sekoja vien savam biedram.

Liels bija abu izbrīns, kad mūks, iztaujājis par pirkumiem, norīkoja sagatavot mīkstu gultu vīna tirgotājam, bet otru lika noguldīt uz kailas grīdas.

Redzot abu ceļinieku pārsteigumu, mūks teica:

— Kad jūs devāties iepirkt preces, rīsu tirgotājs to vien tīkoja, lai tirgū būtu pa pilnam rīsu un lai tas maksātu lētāk. Šī vēlēšanās nav peļama, visi cilvēki tā gribētu. Runājot par vīna tirgotāju, jāteic, ka viņš vēlējās, lai tirgū pārpārēm būtu stipri dzērieni un pie tam pavisam lēti. Šī nav laba vēlēšanās, jo tāda pārpilnība nodara tautai daudz ļauna. Tāpēc arī es noguldīju ērtā guļvietā rīsu tirgotāju, jo viņa vēlēšanās ir visu ļaužu vēlēšanās.

Tagad, kad jūs atgriežaties ar precēm un prātojat, kā tās varētu pārdot pēc iespējas dārgāk, rīsu tirgotājs to vien tīko, lai rīsa lauki visā apvidū būtu izdeguši, iznīkuši, apslīkuši, izpostīti — tad viņam būtu drošas izredzes iepirktos rīsu krājumus pārdot trīskārt dārgāk. Lai tad ar viņš, grēkagabals, šonakt pagrozās uz cietās grīdas un pārdomā savu vēlēšanos. Bet vīna tirgotājs sapņo, lai pēkšņi visas vīna krūkas saplīstu, lai plašā apvidū vīns saskābtu. Kaut arī viņam prātā tikai savs labums, bet, ja viņa vēlēšanās brīnumainā kārtā piepildītos, tā nāktu ļaudīm vienīgi par labu. Lai tad arī viņš labi izguļas mīkstajā guļvietā.

Pērlīte un varde

Agrākos laikos kādā ciemā dzīvoja atraitne, kurai bija divas meitas. Lielo meitu sauca par Drukno, mazo — par Sīkaļu. Abas bija atraitnei dārgas, taču vecāko meitu viņa mīlēja vairāk nekā jaunāko. Māsas bija dažādas pēc dabas un pēc izturēšanās. Druknā bija rupja un ļauna, turklāt arī mantkārīga. Bet Sīkaļa pret visiem izturējās laipni un bija lēnīgas dabas.

Reiz māte aizsūtīja Sīkaļu pēc ūdens uz aku, kas atradās krietni patālu no ciema. Sīkaļa aiztecēja nekurnēdama. Viņa nonāca pie akas un sāka jau smelt ūdeni, pēkšņi tuvumā ieraudzīja skrandainu ubadzi. Īstenībā tā nebija ubadze, bet gan natami[1]. Natami vēlējās uzzināt, vai meitenei laba sirds, un tāpēc, izlikdamās par ubadzi, to uzrunāja:

— Mīļā meit, man dikti gribas dzerti Neliedz man, vecam cilvēkam, lāsīti ūdens.

— Mazliet pagaidi, vecmāmiņ, — Sīkaļa atsaucās. — Izvilksim tikai spaini.

Meitene pasmēla ūdeni un iedeva ubadzei nodzerties.

— Tev ir laba sirds, mījā meit! — padzērusies teica sieviņa. — Par to es došu tev dāvanu. No šā brīža, kad tu smiesies, lai tev no mutes birst tikai pērles!

Ubadze tā pateica un nozuda kā nebijusi. Sīkaļai kopš tās reizes, kolīdz viņa smējās, no mutes laukā bira pērles. Tā ļaudis viņu iesauca par Pērlīti.

Druknā sīki iztincināja jaunāko māsu, kā bijis, kā noticis, un viņu pārmāca skaudība. Kādu dienu viņa pati nolēma doties uz aku pēc ūdens. Arī šoreiz pie akas ieradās natami, lai pārbaudītu, vai meitenei laba sirds. Natami atkal bija pārģērbusies par vecu ubadzi un lūdza padzerties. Taču vecākā māsa nebija vēlīgas dabas un nejuta žēlumu pret cilvēkiem. Kad ubadze griezās pie Druknās ar lūgumu, viņa to pikti noraidīja:

— Tā nu vēl trūka — iešu es katrai ubadzei ūdeni dot! I nedomāju! Nenāc nemaz man tuvumā!

— Tu esi Jauna un cietsirdīga meitene! Bez tam tu esi arī nenovīdīga — apskaudi savu jaunāko māsu. — Un natami ubadzes drēbēs nolādēja vecāko meitu: «Katru reizi, kad tu smejies, lai tev no mutes lec laukā vardes!»

Ubadze nozuda kā nebijusi, bet viņas teiktais piepildījās: vajadzēja Druknajai iesmieties, lai no mutes laukā lēktu vardes.

Druknā nezināja, kur dēties no cieminieku zobgalībām, jo tagad visi viņu sauca par Vardi.

[1] Natami — sieviešu kārtas nats. Līdzīga citu tautu pasakās fejām — brīnumdarēm.

Pasaka par diviem lielīgiem gaiļiem

Pasaulē kādreiz dzīvoja nabadzīgi malkas cirtēji — vīrs un sieva. No saules lēkta līdz saules rietam abi strādāja mežā. Kad pavisam satumsa, tad, uzvēluši malkas nastas plecos, devās uz pilsētu. Pilsētā viņi iemainīja malku pret rīsiem, eļļu, sāli un tā dzīvoja.

Kādu rītu vīrs un sieva, kā parasti, piecēlās agri jo agri, paņēma cirvjus, rīsu tīstokli, pudeli ar ūdeni un devās uz mežu. Lai sagatavotu vairāk malkas, viņiem vajadzēja ieiet dziļi meža biezoknī. Todien malkas cirtēji bija nogājuši garu ceļu un jutās pagalam piekusuši. Saulei slīdot uz rietu, viņiem necik daudz nebija padarīts.

Abi uzcēla plecos visu, ko bija paguvuši sacirst, un gāja atpakaļ uz pilsētu. Sasniedzot pilsētas vārtus, bija jau krietna tumsa. Lielie vārti bija aizvērti un aizslēgti, un pilsētā nebija dzirdama ne skaņa. Nogurušie malkas cirtēji labu laiku klaudzināja, lai tiktu ielaisti pilsētā, bet velti — neviens nenāca. Ko nu darit? Vajadzēja vien nakšņot aiz pilsētās mūriem.

Vīrs un sieva nolikās gulēt uz koka paaugstinājuma, kas atradās turpat netālu no pilsētas mūra. Blakus šim paaugstinājumam auga kupls banjans, kur uz naktsguļu bija iekārtojušies gaiļi, šurp atlidojuši no dažādām vietām. Pārgurušie un izsalkušie malkas cirtēji gaiļus nemanīja. Vīrs un sieva atgūlās, taču tik ātri aizmigt nevarēja. Abus mocīja smagas domas par savu trūcīgo un neveiksmīgo dzīvi. Pusnaktij tuvojoties, viņi pēkšņi izdzirdēja neparastu sarunu. Tuvējā banjana kokā sarunājās divi gaiļi.

— Ei, kaimiņ, kā tu iedrošinies no augšas man kaut ko sviest virsū? Tūlīt savāc! — iesaucās gailis, kurš tupēja uz zemākā zara.

— Ar ko tu tur runā? — atsaucās gailis no augšējā zara.

— Ar mani, vai? Skaitos augstdzimušais un esmu dižciltīgs, tālabad arī dzīvoju par tevi augstāk. Tev, vientiesi, nav ar ko pat palepoties!

— Man ir ar ko palepoties! — atbildēja pirmais gailis.

— Vīrietis, kurš apēdīs manas aknas, kļūs ievērojams karavadonis un karaļa varas mantinieks. Sieviete, kura apēdīs manu sirdi, būs karaliene. Un tas, kurš sagrauzīs manus kaulus, kļūs bagāts. Re, kāds es neparasts gailis!

Otrajam gailim arī mēle niezēt niezēja, un viņš iesaucās:

— Vienalga tu dzivo zemāk par mani, un tev mani neaizsniegt. Dzi, ko es teikšu: vīrietis, kurš apēdīs manu galvu, pēc septiņām dienām kļūs karalis, bet sieviete, kura apēdīs manu sirdi, pēc septiņām dienām būs karaliene.

Gulēdami zem banjana, malkas cirtēji noklausījās gaiļu lielīgās runas un nobrīnījās vien.

— Mēs taču ar tevi esam tik nabadzīgi! — vīrs teica sievai.

— Ja tā taisnība, ko šeit pļāpāja gaiļi, kas gan mums liedz kļūt par karali un karalieni. Būtu tikai jāuzrāpjas banjanā un jānoķer šie gaiļi.

Malkas cirtēji tā arī izdarīja. Uzkāpa kokā un noķēra gaiļus. Pa to laiku atausa rīts. Pilsētas vārti tika atvērti. Vīrs un sieva vēla plecos malku, paņēma gaiļus un devās uz savu būdu. Tur viņi gaiļus nokāva, izvārīja un apēda.

Pagāja septiņas dienas. Nomira karalis tajā zemē, kur dzīvoja malkas cirtēji. Vecajam karalim nebija bērnu, ne radinieku kas varētu kļūt viņa mantinieki. Tāpēc pa visu valsti sāka meklēt cilvēku, kurš būtu cienīgs mantot karaļa troni. Mūzikai skanot, no pils izbrauca rati, kur atradās visas karaļa regālijas. Šiem ratiem bija jāapstājas pie tās mājas, kur mīt nākamais karalis.

Notika tā, ka rati virzījās tieši uz būdu, kur dzīvoja nabadzīgie malkas cirtēji, un pie tās arī apstājas. To uzzinājuši, ministri pavēlēja malkas cirtēju pāri iesēdināt ratos un atgādāt pilī.

Ticis karaļa godā, nabadzīgais malkas cirtējs taisnīgi pārvaldīja valsti, labi izturējās pret padotajiem.

Būdami karalis un karaliene, viņi ne vienu reizi vien atcerējās savu agrāko — malkas cirtēju dzīvi. Abi saprata — ja gaiļi tovakar nebūtu lielījušies, viņi tā arī nomirtu kā nabadzīgi malkas cirtēji.

Runājot par gaiļiem, karalis un karaliene lieku reizi pārliecinājās, ka plātīšanās un dižošanās pie laba gala nenoved pašu lielībnieku. Tāpēc abi allaž bija atturīgi un taisnīgi un to pašu prasīja no saviem pavalstniekiem.

Princese varde

Vecos laikos kādā tālā zemē vecītim un vēcenītei bija septiņi bērni. Sešas meitas, bet pati jaunākā, septītā, bija vardīte. Vecāki to ielika lielā toverī un pieskatīja, tāpat kā pārējās meitas. Un varde iemācījās runāt cilvēku valodā.

Kādreiz tās zemes karalis sarīkoja savā pilī lielu balli, lai nolūkotu līgavu. Karaļa dēls, princis, bija jau pieaudzis, un pienāca laiks viņam sameklēt līgavu. Pēc senas paražas visas šīs zemes meitenes divas dienas nā.ca uz pili. Ja kāda no viņām princim iepatikās, viņš to izraudzījās sev par sievu.

Pa visu zemi tika izsūtīti saucēji, kas sita gongu un paziņoja, kad notiks līgavas lūkošana. Pienākot noteiktai dienai, visas zemes meitenes sanāca kopā karaļa pilī.

Sešas māsas arī posās uz pili. Jaunākā māsa, varde, sāka viņas lūgt:

— Māsiņas, vai es varu iet kopā dr jums?

To nu māsas negribēja ne dzirdēt.\

— Tas jau mūs tikai apkaunos, — viņas sašuta, ja kopā ar mums būs mūsu māsa — varde! Sāks vēl mūs citi ķircināt: «Vardes ģimenīte!» Taisnību sakot, doties uz karaļa līgavas lūkošanu nu gan vardei nepiedien.

Katra no māsām, protams, gauži vēlējās, lai princis izvēlētos tieši viņu un nevienu citu. Viņas saposās savās visdārgākajās drānās, kādas nu bija, un devās uz pili.

Kad māsas aizgāja, varde izlēca no tovera un pa nezināmām takām un taciņām arī steidzās uz pili. Pa ceļam viņa iegriezās biezā bambusu birztalā un tur nometa vardes ādu. Tajā pašā mirklī viņa pārvērtās par brīnišķīgu meiteni, nu, neredzētu skaistuli. Un kā skaistule jaunākā māsa devās uz pili.

Kad karaļa troņmantnieks — princis — ieraudzīja pilī ienākošo brīnumdaiļo meiteni, par kuru skaistākas nevienas citas nebija, viņš pirmā acu uzmetienā viņu iemīlēja un klusībā sauca par savu līgavu. Taču princis savaldījās, kā tas viņam piedienas, un nesāka uz karstām pēdām izzināt, kādu ļaužu daiļava un no kurienes. Princis nolēma, ka to pagūs izdarīt vēlāk.

Tā pirmajā līgavu lūkošanas dienā princis vēl nepaziņoja savu izvēli. Viņš uzņēma visas meitenes kā dārgas viešņas, uzcienāja ar garšīgiem ēdieniem, un ar to beidzās pirmā ceremonijas diena.

Varde pēc dzīrēm nemanāmi nozuda un atkal pa nezināmām meža takām devās atpakaļ ceļā. Sasniegusi bambusa birztalu, kur bija atstājusi vardes ādu, to uzvilka un pārvērtās par vardi. Vecākās māsas vēl nebija pārnākušas, kad varde jau tupēja, kā tupējusi, savā toverī.

Nākamajā dienā princim turpinājās līgavas lūkošana no visas valsts. Sešas vecākās māsas atkal posās uz pili, lai izmēģinātu laimi. Jaunākā māsa varde atkal lūdza, lai ņemot viņu līdzi, taču arī šoreiz māsas atteica.

Tiklīdz māsas aizgāja, varde bez vilcināšanās izlēca no tovera un pa cilvēkiem nezināmām meža taciņām lēca uz karaļa pili. Tāpat kā iepriekšējā reizē, viņa atstāja vardes ādu bambusa birztalā, pārvērtās par brīnumskaistu meiteni un tāda iegāja pilī.

Kad princis šoreiz ieraudzīja skaisto meiteni, viņš cieši apņēmās izdibināt, kas viņa tāda.

Līgavas lūkošanas otrā diena tuvojās beigām, bet princis vēl nepaziņoja, kuru no meitenēm viņš izvēlējies sev par sievu. Meitenes cita pēc citas sāka izklīst. Daiļava arī steidzās atpakaļceļā. Pa slepenām, cilvēkiem nezināmām meža taciņām viņa nonāca bambusa birztalā, paņēma un uzvilka vardes ādu un atkal kļuva varde. Kad, vecākās māsas atgriezās mājā, varde jau tupēja, kā tupējusi, savā toverī.

Varde bija vairāk kā pārliecināta, ka neviena acs nav redzējusi, kā viņa spraucās pa meža šaurajām taciņām. Taču tā nebija: kāds cilvēks noskatījās visu, ko viņa darīja no sākuma līdz beigām. Un tas bija pats princis, karaļa troņmantnieks. Viņš bija slepus sekojis skaistajai meitenei no mirkļa, kad viņa atstāja pili un redzēja — pat to, ka viņa ielēca savā toverī. Tagad viņš bija uzzinājis visu un noprata, ka meitene ir varde.

Pēc nedēļas mājās, kur dzīvoja vecītis, vecenīte un viņu septiņas meitas, ieradās karaļa padomnieki un ministri, bet tiem sekoja kalpi ar karaļa palankīnu. Sešu māsu sirdis sāka nevaldāmi dauzīties: kuru no viņām gan princis būs izvēlējies? Bet padomnieki nepievērsa ne mazāko uzmanību nevienai no meitām. Viņi paņēma toveri ar vardi, iecēla to palankīnā un devās atpakaļ uz pili.

Ļaudis valstī brīnīt brīnījās un smējās, uzzinot, ka līgavas lūkošanas dienās princis nav izvēlējies nevienu no meitenēm bet uz pili paņēmis parastu vardi, jaunāko no septiņām māsām!

Kad ņirgāšanās par princi nāca karalim ausīs, viņam kļuva kauns par savu dēlu. Viņš atņēma princim troņmantnieka titulu un padzina pašu no pils.

Princim, kā karalis noteica, nācās atstāt pili. Paņēmis līdzi toveri ar vardi, viņš apmetās uz dzīvi pilsētas tuvumā, dzīvoja tur klusi un vientuļi.

Turpretī varde no tā brīža, kad viņu tika izvēlējies karaļdēls, ne reizes nebija parādījusies cilvēka izskatā. Katru nakti kad princis gulēja, sapnī pie viņa atnāca skaista meitene, skaistāka par skaistu, un viņš bija laimīgs. Tā nu varde dzīvoja divas dzīves: dienā viņa bija varde, bet naktī — pati daiļākā meitene.

Taču princis ar to nevarēja samierināties un prātoja klusībā, ko darīt, lai meitene arī dienā būtu meitene.

Kādu vakaru princis tikai izlikās, ka ir aizmidzis, bet gaidīt gaidīja daiļavu.

Pēc pusnakts viņš redzēja, ka no tovera izlēca varde, nometa savu vardes ādu un pārvērtās par brīnumskaistu meiteni. Kad tas bija noticis, jau nākamajā mirklī princis pielēca no gultas, paķēra vardes ādu un iesvieda ugunī. Vardes āda sadega spožās liesmās. Nu daiļā meitene, gaismai austot, neatradusi vardes ādu, palika par meiteni.

Kopš šī brīža princis kļuva laimīgākais cilvēks pasaulē. Viņš tagad vienmēr redzēja savu iemīļoto kā skaistu meiteni.

Vēsts par šo neparasto notikumu sasniedza arī karali. Viņš no sirds priecājās un atsauca dēlu ar vedeklu uz pili.

Nav vārdu, lai izteiktu, cik brīnumskaista bija princese. Vēl tagad Birmā moni visdaiļāko meiteni sauc par jaunāko: ar to gribēdami pateikt, ka meitene ir tikpat skaista kā jaunākā no septiņām māsām.

Kā vārnas valdnieku atnesa

Notika tā, ka slavenā Kentungas pilsēta bija palikusi bez valdnieka. Iepriekšējais valdnieks nomira, sev vietnieku neatstājis. Pilsētu un tai piederošās zemes tagad pārvaldīja augstmaņi un karavadoņi — iepriekšējā valdnieka padotie. Pārvaldīja, ķildojās savā starpā un ar nepacietību gaidīja jaunu valdnieku.

Tajā laikā tuvējās ganībās lopus pieskatīja kāds gans. Viņš bija jauns un nabadzīgs, pašam savu govju nebija. Viņš ganīja citu ]aužu lopus. Katru dienu, dzīdams govis uz ganībām, viņš paņēma sainītī līdzi ēdamo. Zināmā laikā viņš iekoda un nekad neaizmirsa pacienāt arī vārnas. Gadījās, ka pats vēl nav sācis ēst, bet vārnām jau padrupina. Kad beidz ēst, visu pārpalikumu arī nober šīm. Tāpēc virs ganībām dienu dienā riņķoja liels bars vārnu.

Jāpiebilst, ka vārnas jutās ganam gauži pateicīgas. Zemnieki un pilsētnieki viņas ne visai ieredzēja, biežāk jau trieca prom. Tad vārnas nolēma ganam atmaksāt labu ar labu. Kādā jaukā dienā vārnu vecākā atlidoja pie gana un ievaicājās:

— Ei, gans, vai tu negribētu kfūt par valdnieku?

— Kāpēc gan ne, — gans atsmēja pretī, — neiebilstu.

— Nu, ja tā, tad pin lielu grozu. Tik lielu, lai pats varētu tajā iesēsties. Kad nopīsi, kāp tik iekšā un iekārtojies ērtāk. Mēs tad grozu paņemsim un aiznesīsim tevi uz Kentungas pilsētu, kur nav valdnieka! — tā pateica ganam vārnu vecākā un aizlidoja pie citām.

Gans nopina lielu grozu, iekāpa un ērti tajā iekārtojās. Pēkšņi vārnu bars klāt. Paķēra grozu ar ganu un pacēlās augstu debesīs. Pariņķoja brītiņu virs ganībām un tad laidās taisnā ce]ā uz Kentungas pilsētu, kur tobrīd nebija valdnieka.

Lidoja krietnu laiku. Beidzot parādījās pilsēta, un vārnu vecākā teica ganam:

— Mēs tevi nolaidīsim zemē tieši valdnieka pils dārzā, un tu sāksi pārvaldīt pilsētu. Skaties tikai, draugus neaizmirsti!

Vārnu vecākā nepaguva visu līdz galam pateikt, kad bars jau laidās lejā un nometa grozu tieši valdnieka pils dārzā zem milzīga saules juma. Saskrēja augstmaņi, ielenca grozu, ieraudzīja tajā cilvēku, un tūlīt visiem bija skaidrs, ka šis ir ilgi gaidītais valdnieks. Visi par to priecājās. Nebija ko kavēties — sasauca pilsētas iedzīvotājus un pasludināja ganu par valdnieku.

Vai nu labi, vai slikti valdīja Kentungā jaunais valdnieks, neviens to vairs neatceras. Zināms vienīgi tas, ka sākumā viņš stingri pildīja vārnu norādījumu: katru dienu pilsētā nokāva desmit labi barotu bifeļu un desmit govju, lai vārnām būtu barība. Sātīgi cienāja vārnas, un tās jutās apmierinātas. Laiks gāja, un valdnieks nebija vairs tik devīgs: agrāko desmit bifeļu vietā tagad kāva tikai piecus, desmit govju vietā — piecas. Arī tā tas neturpinājās ilgi: valdnieks kļuva jo dienas nepateicīgāks. Drīz pienāca diena, kad nokāva ne vairāk kā vienu bifeli un vienu govi. Pagāja savs laiciņš, un vārnas vairs nesaņēma itin nekā. Valdnieks bija šīs pavisam aizmirsis. Vārnas cieta. Lielais bars kļuva retāks, ne viena vien vārna jau atstiepa kājas. Vārnu vecākā sāka uztraukties un nodomāja: «Valdnieks vairs neatceras, ka ir mums pateicību parādā. Pārmācīsim bezgodi!»

Kādā jaukā dienā vārnu vecākā atlidoja pilī un teica valdniekam:

— O, slaveno valdniek! Tavām uzticamajām kalponēm kļuvis zināms, ka netālu no šejienes auglīgā ielejā atrodas bagāta valsts ar daudz pilsētām. Šai valstij vajadzīgs valdnieks. Vai gribi, mēs tevi tur nogādāsim? Tad tu būsi veselas zemes karalis, nevis vienas pilsētas valdnieks.

Valdnieks domāja un izlēma. Kāpēc lai viņš nekļūtu par karali? Apskaužami liela bagātība, spoža slava, neierobežota vara — ko vairāk vēlēties? Pēc slavas, bagātības un varas viņš jau alktin alka.

Valdnieks pavēlēja atgādāt lielo grozu, ar kuru viņš bija atnests Kentungas pilsētā, iesēdās tajā un pasauca vārnas. Tās visas ķērās klāt un pacēla grozu gaisā. Viņas laidās projām no pilsētas. Ceļš bija tāls. Viņas lidoja pāri okeānam. Vārnu vecākā pamanīja okeānā mazu saliņu un deva zīmi savām ciltsmāsām. Brītiņu pariņķojušas virs salas, tās nolaida zemē grozu ar valdnieku.

Valdnieks, kādreizējais gans, sēdēja grozā, līdz apnika, tad izrāpās no tā laukā. Skatās, vārnas jau aizlidojušas. Viņš nomests tukšā, akmeņainā saliņā okeāna vidū. Uz salas nav itin nekā — nevienas būdiņas, nevienas dzīvas dvēseles. Nav arī trūcīgākās iztikas. Trīs dienas zelēja šādus tādus asus dzelkšņus. Ceturtajā dienā nomira bada nāvē.

Tā tika nosodīts alkatīgais gans, kas vēlējās kļūt karalis.

Nabagam pat svins palīdzēs!

Kādreiz pasaulē dzīvoja trīs sovbas — vietējie muižnieki. Viņu īpašumi atradās tuvu kopā, un sovbas dzīvoja savā starpā visai draudzīgi. Pēc senas paražas reizi gadā visi trīs sanāca kopā pie kāda paugura Inleja ezera malā. Šajās satikšanās reizēs viņi pārrunāja, kā veicas darbi, kāda padevusies raža un vēl daudz ko citu. Pēc šīm runām varēja patērgāt par šo un to, lai tad, izlocījuši mēles pēc sirds patikas, katrs atgrieztos savās mājās.

Arī šoreiz, kā jau parasti, apsprieduši izdarīto un vēl darāmo, sovbas nodevās jautrām sarunām. Pēkšņi vecākais no viņiem uzņēma šādu valodu:

— Pasaulē nabadzība ir tikai tāpēc, ka neviens i pirkstu nepakustina, lai nabagiem palīdzētu. Ja kāds tiem pasniegtu palīdzīgu roku, nabadzību sen vairs nepazītu.

— Es tev nepiekritu, — otrs sovba atbildēja. — Vai nabagam kāds palīdz vai nepalīdz, tas itin neko negroza. Viss atkarīgs no likteņa, vienīgi tas spēj cilvēkam palīdzēt.

Trešais sovba uzmanīgi noklausījās abu biedru sarunu, taču nebilda ne vārda.

— Par likteni labāk nerunāsim, — pirmais sovba turpināja.

— Kā lai zinām, vai tas cilvēkiem palīdz vai ne? Bet cilvēka palīdzība ir redzama kā uz delnas, vai ne tā? Vienīgi tam, ko dara cilvēki, ir jēga! — viņš secināja un pievērsās trešajam, meklēdams viņa atbalstu, bet tas nebilda ne vārda, tikai klusēdams smaidīja.

Te atkal sarunā iesaistījās otrais sovba:

— Ko te velti runāt par cilvēku palīdzību! Lai kā nabagam gribētu palīdzēt, viņš šo palīdzību izmantos vienīgi tad, ja liktenis viņam to būs vēlējis.

— Ja tā tu domā, tad ņemsim un pārbaudīsim, — ieteica pirmais.

— Kā tad lai to izdarām? — vaicāja otrs.

— Darīsim tā, — pirmais sovba atbildēja, — iesim un uzmeklēsim nabadzīgu cilvēku. Tādu atraduši, iedosim viņam simt monētu. Pēc gada atkal aiziesim pie šā cilvēka uzzināt, vai viņš ir tikpat nabadzīgs, kā bijis, vai kļuvis bagāts.

Visiem trim šis priekšlikums ļoti iepatikās. Uzvilkuši vecas drēbes un mazliet pārmainījuši savu izskatu, viņi sāka klīst pa ciemiem, lai sameklētu nabagu. Viņi krietnu laiku gan staigāja kājām, gan brauca laivās no ciema uz ciemu. Katrā vietā sastapa ne vienu vien tukšinieku. Beidzot viņi nonāca pie gauži nabadzīgas būdas. Tik vecas un pussagruvušas, ka tā neaizsargāja ne no saules, ne no vēja. Būdā mitinājās nabadzīgs vīrs ar sievu, bērnu viņiem nebija. Nekur nemanīja pat trūcīgāko iedzīvi, vienīgi pie durvīm stāvēja stelles, bet tik sagrabējušas, ka aust ar tām nu gan vairs nevarēja. Sovbas iegāja būdā.

— Saimniek, vai tu mums neiedosi nodzerties? — pirmais sovba uzrunāja nabagu. — Ir tik pārmērīgi karsts.

— Lūdzu, dzeriet! — viņus aicināja nabags, pasniegdams kausu ar ūdeni. — Būtu tā kā tālu ceļu nākuši. Kurp tad iedami?

— Jā, mēs neesam šejienieši, — otrais sovba atbildēja. — Nākam no pilsētas. Ieradāmies Inleja ezeru apskatīt.

— Es redzu, saimniek, ka tev ir aužamās stelles, — sarunā iejaucās trešais sovba, — bet bērnu nav. Laikam labi dzīvo, un tev vienmēr turas naudā.

— Velkam savu bada dzīvi, un liekas naudas mums nav, — būdas saimnieks atbildēja. — Kaut arī esam ar sievu divi vien, naudas mums labi ja pietiek ēdamam, pāri nepaliek neviena lieka monēta.

— Ja jums pietiek tikai ēdienam, ar ko tad iegādājaties drēbes? — tincināja pirmais sovba.

— Mēs jau arī nekā negādājam, — nabags atbildēja. — Izlūdzamies šādas tādas skrandas no kaimiņiem, tās salāpām un valkājam. Arī nodokli par mums samaksā mūsu labie kaimiņi: mums taču pašiem nekā nav.

— Kāpēc tad jūs esat tik nabagi? — tirdīja otrais sovba.

— Kā tu pats domā — vai jūs spētu dzīvot labāk, ja jums kāds mazliet palīdzētu?

— Esam nonākuši galīgā trūkumā, jo mums nav ne monētas, ar ko salabot aužamās stelles, — nabags teica. — Un arī tāpēc, ka pasaulē nav cilvēka, kurš gribētu mums palīdzēt.

— Bet es esmu ieradies, lai tev sniegtu palīdzīgu roku, — pirmais sovba iesaucās. — Es tev iedošu simt monētu, par tām tu varēsi salabot savas aužamās stelles.

Nabags ciemiņam dedzīgi pateicās, paņēma naudu, bet sovbas nu devās katrs uz savu māju, norunājuši pēc gada satikties, lai paši savām acīm redzētu, kas noticis ar šo nabadzīgo vīru.

Tiklīdz sovbas bija aizgājuši, nabags metās būdas kaktā un noslēpa monētas novalkātu segu skrandās.

Visu šo laiku nabaga sievas nebija mājās. Tāpēc viņa neko nezināja ne par ciemiņiem, ne par naudu, ko tie bija iedevuši vīram.

Nākamajā dienā, kad savukārt nabaga nebija mājās, pie būdas piestāja vecu mantu uzpircēja laiva.

— Pērku vecas lupatas un nevajadzīgas mantas! Mainu pret ēdienu un saimniecībā noderīgām lietām!

Izdzirdējusi uzpircēja balsi, nabaga sieva iznāca no būdas.

— Ko tu pērc, ko maini? — viņa izvaicāja.

— Pērku un pieņemu apmaiņai vecas segas, — no laivas atsaucās uzpircējs.

— Man ir vecas segas — vai tās ņemsi? — sieviete taujāja.

— Kālab gan ne? — uzpircējs atbildēja un izkāpa no laivas.

— Nes tik veicīgāk šurp!

Nabaga sieva sagrāba būdas kaktā vecu segu kaudzi, iznesa tin nometa tirgotājam priekšā. Nepaskatījies uz skrandām, viņš pasvieda sievietei divas monētas, bet segu kaudzi aizstiepa uz laivu.

Kad pārradās vīrs, sieva ņēmās stāstīt, ka ieradies vecu mantu uzpircējs un viņa par divām monētām pārdevusi noskrandušās segas.

— Ko tu esi izdarījusi?! — vīrs iesaucās.

— Es aizdevu projām visas vecās lupatas, lai tās mājā nevajadzīgi nemētātos, — sieva atbildēja.

— Tu pārdevi segas, kas bija sasviestas šajā kaktā! — vīrs iesaucās, rādīdams uz kaktu, kur bija paslēpis naudu.

— Nūja, ka tās!

— Ko tu esi izdarījusi! — nabags izmisis iesaucās un sievai izstāstīja par triju svešinieku ierašanos un simt monētām, kuras tie viņam iedevuši.

— Tu taču man ne pušplēsta vārda netiki bildis, — sieva pārmeta vīram. — Ja es būtu to zinājusi, vai tad šīs segas aiztiktu? Abi ilgi bēdājās, bet tad vīrs teica:

— Izlieto ūdeni vairs nesasmelsi! Laikam jau mums tāds liktenis. Lai arī cilvēkam kāds palīdzētu, palīdzība ies labumā vienīgi tad, ja šim cilvēkam būs laimīgs liktenis.

Pagāja gads, sovbas atkal satikās pie zināmā paugura Inleja ezera malā. Viņi pārsprieda savas darīšanas, bet pēc tam atcerējās nabagu, kuram pirms gada bija iedevuši simt monētu. Un nolēma paskatīties, kā Šis tagadīt dzīvo.

Pienākuši pie nabaga būdas, visi trīs viņam paklanījās, un tad pirmais sovba apvaicājās:

— Kā nu sviežas, saimniek? Tagad tu droši vien dzīvo labāk.

— Dzīvoju, kā dzīvojis, — bēdīgi atbildēja nabags. Un atnācējiem pastāstīja, kā bija noticis ar naudu, kuru viņi iedevuši. To dzirdot, sovbas izbrīnā saskatījās.

— Tas ir gauži bēdīgi, — atguvās pirmais sovba. — Pamēģināsim vēl reizi. Te tev būs vēl simt monētu. Skaties, lai šoreiz tās tiktu izmantotas, kā nākas.

Atkal nabaga pateicības plūdiem bija grūti sagaidīt galu. Sovbas, iedevuši naudu, atgriezās savos īpašumos.

«Kur lai šoreiz paslēpju tik lielu bagātību?» sāka prātot nabags, kad ciemiņi bija aizgājuši.

Viņa skatiens apstājās pie veca, caura poda, kas atradās uz plaukta.

«Tā nu būs droša vieta, ieplīsis trauks tak nevienam nav vajadzīgs,» viņš klusībā nolēma un sabēra naudu podā.

Otrā dienā, kad vīra nebija mājās, sieva nolēma uzkopt būdu. Uz plaukta viņa pamanīja vecos podus. Tie bija cauri, saplaisājuši, savu mūžu nokalpojuši un tagad nekam vairs nederīgi. Noņēmusi no plaukta, saimniece podus pa roku galam aizmeta mežā, kas sākās turpat pie būdas.

Vakarā, kad vīrs pārnāca mājās, sieva steidzās stāstīt, ka visu dienu kopusi būdu un izsviedusi ārā nevajadzīgos podus, kas ieplīsuši stāvējuši uz plaukta.

— Kur tu aizsviedi šos podus? — satraucies iesaucās vīrs.

— Kas tad noticis? Kam tev vajadzīgi šie vecie podi? — pārsteigta taujāja sieva. — Es tos aizmetu mežā.

Atkal vīram bija jāizstāsta sievai, ka atnākuši trīs svešinieki un iedevuši viņam simt monētu, kuras viņš paslēpis vienā no vecajiem podiem. Iztincinājis sievu, kurā vietā viņa podus izmetusi, nabags skrēja uz mežu. Taču nekā tur neatrada un sarūgtināts atgriezās būdā.

Tieši pēc gada sovbas atkal ieradās pie nabaga.

— Kā sviežas? — pirmais sovba vaicāja. — Vai gada laikā ir pārmainījusies tava dzīve?

— Man pat kauns jums atzīties, — nabags bēdīgi atbildēja, — Naudu, ko jūs man iedevāt, es paslēpu drošā vietā, vecā, ieplīsušā podā. Kad es nebiju mājās, sieva, uzkopdama būdu, izsvieda šo podu mežā. Es aizgāju uz turieni un krietnu laiku nomeklējos, taču ne monētas vairs neatradu.

— Nu, vai zini, saimniek, ja tev nepalīdz sudraba monētas, tad, rau, te svins, — teica pirmais sovba un izbēra nabagam priekšā savus pāris kilogramus svina.

Nabags bēdīgs paskatījās uz svina kaudzīti, ienesa būdā, nometa un drīz to pat aizmirsa.

Kādu dienu pie nabaga būdā iegriezās viņa kaimiņš zvejnieks.

— Kaimiņ, vai tev nebūtu svins? — viņš jautāja. — Es sadomāju iemest tīklu, un tad man vajadzīgs svina atsvars, bet nevaru to atrast. Ja tev ir, tad iedod vai pārdod to man.

— Jā, svins man ir, — nabags atbildēja. — Es tikai nezinu, ko ar to darīt. Ņem svinu, ko nu naudu par tādu nieku maksāsi, bet, ja noķersi zivis, tad atnes man pašu lielāko.

Zvejnieks paņēma svinu un devās uz ezeru. Kad metās jau tumsa, zvejnieks atnesa nabagam milzīgu zivi. Nabags atdeva zivi sievai, lai viņa to pagatavotu vakariņām. Sievai, uzšķēržot zivij vēderu, zem rokām brīnišķīgi iemirdzējās liels akmens. Viņa to parādīja vīram.

— Liekas, ka tas ir dārgakmens, — vīrs teica. — Paslēp to labā vietā! — viņš pavēlēja sievai.

Nākamajā dienā, kad vīra nebija mājās, pie viņu būdas piestāja laiva, kurā sēdēja tirgotājs. Viņš apvaicājās nabaga sievai, vai viņa nevēloties pirkt zīda audumus vai gredzenus ar dārgakmeņiem.

— Es nekā nespēju nopirkt, — nabaga sieva atbildēja,— bet es varu kaut ko pārdot.

— Parādi mantu, kuru tu gribi pārdot, — tirgotājs teica.

— Ja cena būs pieņemama, es to nopirkšu.

Nabaga sieva parādīja tirgotājam akmeni, kuru bija atradusi zivij vēderā.

Paturējis akmeni rokā un apskatījis, tirgotājs uzreiz noprata, ka tas ir īsts nefrīts.

— Cik tad tu par to prasi? — tirgotājs vaicāja.

— Nezinu, — nabaga sieva atbildēja, — cik tu maksātu?

— Es tev došu desmit monētas, — tirgotājs piedāvāja.

— Nē, par desmit monētām gan es to nepārdošu, — nabaga sieva atbildēja. — Lai tad labāk šis akmens paliek pie manis.

— Tad atdod to par simt monētām.

— Nē, arī par simtu nepārdošu, vispirms es aprunāšos ar vīru, — nabaga sieva stingri noteica.

— Cik ilgi tad es gaidīšu? — sapīcis iesaucās tirgotājs.

— Es tev dodu tūkstoš monētu.

Tagad nabaga sieva viņam atdeva akmeni. Kad vīrs atgriezās mājās, sieva izstāstīja, ka pārdevusi akmeni par tūkstoš monētām. Izdzirdējis tādu labu vēsti, nabags pārlieku nopriecājās.

— Nabaga cilvēkam svins palīdz. Cik mums bija naudas, tā visa kā nākusi, tā izkūpēja, bet pēc izskata tāda nieka manta kā svins palīdzēja.

Vīrs ar sievu nu sāka dzīvot lielā pārticībā. Un dienu dienā abi gaidīja, kad atkal ieradīsies trīs svešinieki paskatīties, ka šie dzīvo.

Kā suns atnāca pie cilvēka

Vecos laikos suns dzīvoja savvaļā. Viņš mitinājās mežā un darīja, ko gribēja. Bet, kolīdz pienāca nakts, viņu pārņēma nemiers. Suns gan iemiga, cieši piekļāvies zemei, taču vajadzēja tuvumā šim vai tam iečabēties, lai viņš uz rāvienu pamostos, pamodies pielēca kājās un nu ņēmās riet.

Sunim drīz apnika dzīvot vienam. Suns nolēma atrast sev spēcīgu draugu, kurš spētu viņu aizsargāt un dzīvotu ar viņu kopā. Suns devās meža biezoknī, un tur pretī nāca stalts briedis.

«Briedis ir liels un spēcīgs, arī ragi viņam ir stipri,» suns nodomāja. «Ar tādu būtu droši dzīvot kopā.»

Suns izteica briedim savu vēlēšanos.

— Kopā dzīvot mēs, protams, varam, — briedis atbildēja. — Tikai tu pielūko, naktīs neplosies.

Naktī sunim likās, ka kaut kas čabētu, un, pielēcis kājās, viņš sāka riet. Tas briedim nebija pa prātam.

— Klausies, suni, tu nevari dzīvot kopā ar mani. Es neesmu nekāds stiprinieks, kaut gan augumā padevies liels. Naktī ielienu drošā vietā un tur mierīgi guļu. Bet tu esi pārāk nemierīgs. Meklē labāk sev citu draugu.

Suns padomāja un nolēma, ka savvaļas bifelis jau nu katrā ziņā ir spēcīgāks par briedi. Un suns devās meklēt bifeli. Viņš ieradās pie bifeļa un teica:

— Draugs, es gribētu dzīvot kopā ar tevi.

— Dzīvo vesels! — laiskā mierā at]āva bifelis.

Atkal naktī suni uzmodināja tāda kā graboņa, un viņš ņēmās riet, līdz aizsmaka. Rītausmā bifelis tincināja suni, kāpēc šis rējis.

— Tu esi varen spēcīgs, — suns atbildēja. — Vai tad pasaulē kāds ir vēl varenāks par tevi? Bet arī pie tevis mani sagrābj bailes, tāpēc naktī sāku riet. Piedod, es negribēju traucēt tavu nakts mieru.

— Ir vēl daudz spēcīgāku zvēru par mani, — bifelis piemetināja, — kaut vai tīģeris. Naktīs viņš iziet mežā medībās. Ja viņš būtu sadzirdējis tavu riešanu, mūs abus nogalētu. Ja tu nevari mierīgi gulēt, meklē sev citu draugu. Bet no manis atstājies.

Suns devās meklēt tīģeri. Tīģeris uzklausīja suņa lūgumu tāpat kā bifelis nekā neiebilda un žēlīgi piekrita, lai suns ar dzīvojot pie šā.

Suns bija par to priecīgs un sev nozvērējās gulēt naktīs tikpat klusi, kā citi zvēri to dara. Tumsā suns atkal pamodās, pats nezināja, kas bija satraucis. Viņam par vārītām gribējās ierieties. Taču sevi savaldīja: ja šis vai tas atgadīsies, tad gan viņš paries. Bet viss bija klusu, un itin nekas neatgadījās. Suns vairs nevarēja gulēt, tik gauži gribējās riet. Beidzot rītausmā suns neizturēja: strauji pielēca kājās un dažas reizes ierējās. Tikai tad uznāca miegs — viņš nolikās zemē un mierīgs aizmiga.

Otrā rītā tīģeris suni uzmodināja.

— Kāpēc tu neļāvi man naktī gulēt? — viņš bargi noprasīja.

— O, varenais, tu esi tik spēcīgs un varens! Es rēju, lai visi zinātu, ka šeit atpūšas pats meža valdnieks, — suns atbildēja.

— Tev taisnība: esmu spēcīgs, un no manis visi baidās, — tīģeris piekrita, — taču ir vēl ziloņi, kuriem spēka vairāk nekā man. Ja zilonis būtu nojautis, ka esmu šeit, viņš mani nonāvētu un arī tevi nežēlotu. Ej labāk pie ziloņa, meklē aizsardzību pie viņa! — Tā tīģeris suni padzina.

Suns devās pie ziloņa. Ieraudzījis, ka zilonis ir milzīgs un spēcīgs, suns nopriecājās: beidzot viņš būs atradis aizstāvi, kādu sen meklējis. Viņš aiz prieka gribēja tūlīt riet, bet laikus attapās. Suns tuvojās zilonim un lūdza atjauju apmesties uz dzīvi pie viņa. Zilonis neiebilda, un suns laimīgs iekārtojās pie ziloņa.

Pienāca nakts. Suns atkal nomocījās līdz rīta gaismai, tad vairs nespēja novaldīties un ņēmās riet. No rīta zilonis viņam pārmeta:

— Mīļo kaimiņ, tu mūs naktī varen nobiedēji ar savu riešanu. Ja tu dzīvosi kopā ar mums, raižu tev būs papilnam. Mēs, ziloņi, esam miermīlīgi un rāmi dzīvnieki. Mums nepatīk trači un mēs baidāmies no briesmām. Kopš tu esi pie mums, nav vairs miera. Uzzinājis, kur mēs atrodamies, lauva var uzbrukt visam baram un nobendēt mūsu mazos. Lasies prom no mums un meklē citus kaimiņus!

— O, ziloni! — suns lūdzās. — Jūs, ziloņi, esat milzīgi kā kalni un spēcīgi kā viesuļvētras. Jums ne no viena nav jābaidas. Atļauj man dzīvot pie jums!

— Tu nezini, ko runā. — zilonis sadusmojis. — Lauva ir visu četrkājaino valdnieks. Viņa balss vien liek nodrebēt ikvienam zvēram, un katru viņš spēj nogalināt. Ja tu nevari nakti mierīgi gulēt, ej pie lauvas.

Suns gāja pie lauvas, un tas viņam atļāva palikt pie sevis.

«Ja lauva ir meža zvēru valdnieks, tad viņš ne no viena nebaidās,» suns prātoja. «Pie viņa dzīvojot, es varēšu riet, cik man patiksies.» Un iepriecinātais suns ņēmās jo laimīgi riet.

Pienāca nakts. Sunim atkal miegs nebija prātā. Viņš pielēca kājās un sāka skali riet. Lauva pamodās un rēca uz suni:

— Kāpēc tu naktī rej?

— O, varenais lauva, visu četrkājaino zvēru valdniek, es reju aiz prieka, jo tu tak esi pats spēcīgākais un bezbailīgākais, pie tevis man ne no viena nav jābaidās.

— Tiesa kas tiesa, esmu četrkājaino valdnieks, — lauva teica. — Bet pasaulē ir kāda radība, no kuras es baidos. Tas ir cilvēks. Viņam ir tikai divas kājas, bet viņš panāks jebkuru četrkājaino. Viņš mūs visus ķer un nogalina, viņš ēd meža zvēru galu. Un mēs visi no viņa baidāmies kā no uguns. Tāpēc ej pie cilvēka, tikai kopā ar viņu tu būsi pilnīgā drošībā!

— Tātad cilvēks ir spēcīgāks par visiem? — suns vaicāja.

— Jā, cilvēks ir visspēcīgākais, — lauva atbildēja.

Suns devās pie cilvēka un teica, ka gribot dzīvot kopā ar viņu.

— Labi, — cilvēks teica, — dzīvo, ja tā gribi. Dienā vari būt mierīgs, bet naktī ieklausies katrā čaboņā un, tiklīdz šo vai to jūti vai dzirdi, rej, cik jaudas, pilnā balsī, netaupi rīkli!

Suns bija varen apmierināts, aiz prieka lēkāja un rēja. Cilvēkam suņa riešana bija pa prātam, un viņš teica:

— Lūk, tāpat tu rej ari naktī!

Kopš tā laika suns katru nakti modās augšā un skaļi rēja. Suņa riešana visiem atgādināja, ka šeit dzīvo cilvēks, ka viņš ir spēcīgāks par visiem un ne no viena nebaidās.

Tā suns noticēja cilvēka spēkam. Kopš tiem senajiem laikiem līdz pat mūsdienām suns vienmēr dzīvo pie cilvēka un viņam kalpo kā visuzticamākais draugs.

Cālītis un kaķis

Kādu dienu cālītis teica māmiņai vistai:

— Māmiņ, izcep man pīrāgu.

Māmiņa savu cālīti gauži mīlēja.

— Labi, — viņa teica, — aizej salasi malku, bet es gatavošu mīklas iejavu.

Cālītis nopriecājās un aiztecēja pēc malkas. Kad cālītis ar malkas klēpi atgriezās, viņam ceļā nostājās vecais kaķis un teica:

— Miauf…

Cālītis nobijās un trīcošā balsī atbildēja:

— Esiet tik labs, neliedziet laipnību, palaidiet mani, lūdzu, garām!

— Pieklājīgo cālīt! — kaķis nerimās. — Patīkami klausīties, bet kā būtu, ja tevi liktu uz zoba? Varētu tūlīt pamēģināt …

— Nedariet to ar mani, — cālītis atbildēja. — Labāk es jums iedošu gabalu no sava pīrāga..

Kaķis brītiņu padomāja, aplaizījās un teica:

— Labi. Kad pīrāgs būs gatavs, es pēc tā atnākšu.

Cālītis aizsteidzās uz mājām un izstāstīja māmiņai savu briesmīgo piedzīvojumu.

Dēliņ, nemaz nebaidies! māmiņa vista mierināja.

— Es izcepšu lielu, lielu pīrāgu. Pietiks gan tev, gan man, gan vecajam kārumniekam, i brokastīm vēl atliks.

Patiesi, pīrāgs tika izcepts tik liels un tik garšīgs! Tik garšīgs, ka cālītis kā piesēdās, tā arī visu līdz pēdējai kripatai notiesāja. Visu! Uzreiz! Pat drupatiņas uzknābāja. Cālītis apēda pīrāgu, bet tad aizskrēja pie māmiņas vistas un iešņukstējās:

— Ko nu darīt? Es visu pīrāgu apēdu! Es tak neesmu vainīgs, ka tas bija tik garšīgs!…

Vista ne pa jokam uztraucās.

— Ko darīt? Ko darīt? — viņa sāka kladzināt. — Atnāks vecais kārumnieks un pīrāga vietā apēdīs i tevi, i mani!…

Tiklīdz viņa bija to pateikusi, pagalmā iečāpoja kaķis.

— Skrien man līdzi! — iekladzinājās vista un metās virtuvē.

Cālītis — viņai ракаļ. Virtuvē uz grīdas stāvēja tukšs vara katls. Tajā nu cālītis kopā ar vistu paslēpās. Kaķis labi redzēja, ka šie bēga, un noskaitās — patiesi briesmīgi! — noskaitās.

— Kur pīrāgs? — kaķis iebrēcās. — Apēsts, un vairs nav. Kur tad cālītis? Arī viņa nav, ja atradīsies, tiks apēsts!

Tādus vārdus runādams, kaķis ielavījās virtuvē, bet tur neviena nebija.

«Viņi ir šeit,» kaķis nosprieda. «Nekur šie nepaliks. Pats savām acīm redzēju, ka abi šeit ienesās, un durvis te vienas. Lai kur būtu paslēpušies, agri vai vēlu jau paši iznāks.»

Kaķis notupās pie sliekšņa, nomazgāja muti, lai nebūtu velti jākavējas, kad būs pa rokai ēdamais, un sāka pacietīgi gaidīt.

Cālītis un vista tupēja katlā un aiz bailēm pie visām miesām trīcēja. Taču laiks gāja, kaķis tupēja nepakustējies, un mazais cālītis kļuva drošs un sāka katlā grozīties.

— Māmiņ, — viņš vistai iečukstēja ausī, — man nāk šķaudas.

— Ko vēl ne! — vista bargi atbildēja. — Kaķis izdzirdēs!

Cālītis nomierinājās, bet pēc brītiņa atkal pačukstēja:

— Lūdzu, at]auj man nošķaudīties. Klusiņām!

— Nē, nē, i nedomā!

— Māmiņ, es vairs nevaru… Nu tā klusītiņām!

Vista galīgi zaudēja pacietību.

— Sķaudi! — viņa teica, bet pati no visa spēka aizspieda cālītim knābi.

Kā zināms, daudz ko var aizturēt, tikai ne šķavas.

Šķavai gan vajadzēja būt klusai, tomēr atskanēja:

— Pči!…

Cāļa š audiens tukšajā vara katlā pārveidojās un atbalsojās virtuves klusumā kā bargs pērkona grāviens: — Pcī! Sķic!…

Kaķis, dzirdot tādu skaņu, šausmīgi pārbijās un drāzās prom.

Tad nu cālītis un vista dzīvi un veseli pavisam mierīgi iznāca no virtuves un aizgāja savās gaitās.

Kopš tās reizes kaķiem nepagalam nepatīk, kad šiem uzsauc «Sķic»!

Kāpēc kaķis nedraudzējas ar savu brālēnu

Sensenos laikos, kad viss nebija tā kā tagad, arī tīģeris bija gluži citāds. Spēcīgs viņš skaitījās jau toreiz, — pie tam — ai! ai! — cik spēcīgs! Toties prāta, veiklības un apsviedības viņam nebija nu itin nemaz. Par vienu otru stiprinieku — un tajā skaitā ari tīģeri — var teikt: kam ir kājās, tam nav galvā.

Visi džungļu iemītnieki apsmēja nabaga tīģeri, bet bifelis, viņu sastapis, vienmēr teica savai bifelienei:

— Paskat, kur tīģeris! Brīnums gan, ka šis nav vēl atstiepis kājas.

— No kā gan viņš pārtiek? — bifeliene brīnījās.

— Laikam jau ganās, — bifelis atbildēja. — Mēs plūcam zāli, kāpēc lai šis neplūktu, vai būtu sliktāks par mums?

Tīģeris tādas runas pacieta. Viņš zināja: ja sāks dzīties pakaļ tenkotājam, pats neglābjami ietrieksies ar pieri celma, iestigs purvā, šur vai tur aizķersies ar asti, un tad, pērtiķi velsies zemē no kokiem, aiz smiekliem locīdamies.

Tīģeris bija pārlieku nelaimīgs. Tad kādu dienu pie upes dzerot, viņš sastapa krokodilu, un tas viņam deva labu padomu:

— Būtu aizgājis pie kaķa un palūdzis, lai pieņem tevi mācībā. Stāsta, ka šis esot varen gudrs. Tev viņš neatteiks, jūs jau esot tuva rada.

— Aha, — tīģeris teica. — Kā nekā brālēns.

Tīģeris devās pie kaķa. Kaķis uzmanīgi viņu uzklausīja, pārbaudīja prāta spējas un teica:

— Tu, brālēn, esi spēcīgs zvērs, bet saprāts gan tev tāds pavājš. Taču gan jau būs labi, jo tev taču pietika prāta griezties pie manīs pēc palīdzības.

Tā tīģeris uz trim gadiem iestājās mācībā pie sava brālēna. Viņš darīja visu, kas no senseniem laikiem jādara māceklim: skraidīja visās kaķa gaitās, slaucīja grīdas, vārīja putru un, kad bija vajadzīgs, pakasīja skolotājam aiz auss.

Par to kaķis ņēma viņu līdzi medībās un uz katra soļa pamācīja.

Tā, piemēram, kad viņi izgāja no mājas, kaķis teica:

— Ejot vienmēr ievelc nagus! Citādi tie, pirmkārt, ātri kļūs neasi un, otrkārt, tu taču neesi nekāds suns, lai staigājot klaudzinātu nagus.

Kad viņi nonāca mežā, kaķis atkal deva derīgu padomu:

— Biežāk aplaizi savu degunu, lai tas turētos vēss un tirs. Paturi prātā, ka ar vēsu degunu labāk var saost medījumu.

Un pat mājā, azaida laikā, viņš neaizmirsa tīģerim dot labas pamācības, teikdams:

— Kad ēd vai dzer, pieglaud ausis, lai dzirdētu, vai no aizmugures ne zogas klāt ienaidnieks. Un, lūdzu, strebjot nečāpstini! Loc ar mēli nesteidzīgi, bet žigli!

Tīģeris bija dikti uzcītīgs māceklis. Viņš uztvēra katru vārdu, izpildīja visas pamācības un drīz guva labus panākumus. Jā, tīģeris visās zinībās guva tik slavējamas sekmes, ka kaķis sāka pat uztraukties:

«Kas tad te būs? Tīģeris ir stiprāks par mani, lielāks par mani. Ja nu viņš vēl pārspēs mani visās manās viltībās, visās izdarībās, kas tad atliks man? Otrā vieta? …»

Kaķis bija attapies pārāk vēlu. Tīģera trīs mācību gadi pagāja, un viņš bija kļuvis kaķim cienīgs sāncensis. Ko kaķis vairs te varēja darīt? Atņemt tīģerim visas tās zināšanas, kuras pats bija rūpīgi dienu dienā viņam mācījis, nekā nebija iespējams. Galva jau ir droša krātuve, kur var tikai ielikt, bet neceri neko izņemt.

Bet kaķis arī šoreiz atrada izeju. Un ko viņš darīja?

Kad tīģeris, beidzis mācības, aiz pateicības pasniedza cienījamam skolotājam dāvanas, kaķis viņam deva pēdējo padomu:

— Ja gribi skolotājam sagādāt prieku, pacenties kļūt viņam ne tikai līdzīgs, bet arī viņu pārspēt.

Pateicis šos vārdus, kaķis nolēma tīģeri pēdējo reizi pārbaudīt. Viņš aicināja to uz sacensībām: kurš veiklāk no abiem uzrāpsies augstā kokā.

Viens, divi, trīs!…

Kaķis — nebija ko redzēt! — uzrāpās pašā galotnē. Un tīģeris ne par mata tiesu no viņa neatpalika.

— Brašulis! — kaķis neskopojās ar uzslavu. — Bet tagad — kurš no mums ātrāk tiks zemē…

Un pats no galotnes viegli nolēca — kā pūciņa lidināt nolidinājās. Tīģeris, gribēdams skolotāju pārspēt, — bāc! — metās tam ar visu sparu pakaļ, bet palika krietnu brīdi pie koka guļot. Kāpēc gan tā?

Kaķis, būdams maziņš un veikls, mīksti nokrita uz visām četrām ķepām, bet milzīgais tīģeris ar savu smagumu triecas pret zemi kā akmens…

Kad tīģeris atguva samaņu, kaķi nekur vairs neredzēja. Baidīdamies no tīģera atriebības, viņš uz visiem laikiem bija pametis mežu un pārnāca dzīvot pie cilvēkiem. Tagad par kaķi rūpējas cilvēki, viņu ēdina, dzirdina ar pienu un pat piedod viņam ne vienu vien mežonīgu un plēsonīgu ieradumu. Tā vēl mūsu dienās viņš nav atradinājies izvilkt purniņus no būra, noķert zivtiņas baseinā vai pamieloties pie krējuma poda. Tomēr kaķis ir un paliek tīģera brālēns. Cilvēki pacieš viņa nedarbus. Viņi gauži pateicīgi kaķim par to, ka tīģeris, toreiz krītot sasities, vairs nekāpj kokos un nevar piekļūt cilvēkam, ja tas kokā meklē glābiņu.

Gudrais trusis un lācis

Reiz pašā meža biezoknī augstā zālē mitinājās trusis. Tas bija pārlieku gudrs un arī viltīgs trusis. Viņam bija tīrais nieks piemānīt jebkuru zvēru mežā.

Kādu dienu trusis tupēja zem krūma un prātoja, kuru zvēru derētu izjokot. Taisni, tobrīd mežmalā izčāpoja lācis. Trusis pieskrēja šim klāt un uzsāka sarunu:

— No kurienes ta nākdams, cienījamais? Cik tu esi liels? Es vēl nekad savā mūžā neesmu sastapis tik varenu un skaistu lāci.

Ķepainim tāda truša uzslava gāja pie sirds; viņš lepni paskatījās visapkārt. Tobrīd pēkšņi uzpūta vējiņš, sakustējās un salīgojās priežu zari, atgādinot tālu ūdenskrituma šalkoņu. Trusis, sadomājis lāci izjokot, ievaicājās:

— Dzi, kas tur šalc?

— Nezinu, — glupais lācis atņurdēja. — Nekad agrāk neesmu neko tādu dzirdējis.

— Tur šalc ūdenskritums, kuru man vectētiņš atstāja mantojumā, — trusis melsa.

— Vai liels tev mantojums? — ķepainis taujāja.

— Liels gan, nu tik liels, ka nemaz nevar izstāstīt, — trusis atbildēja un aizlēca projām.

Lācim gribējās uzzināt kaut ko vairāk par truša mantojumu, un viņš klunkuroja tam pakal.

— Pastāsti man, draudziņ, par to vectētiņa mantojumu! — viņš lūdza.

— Es varētu tev parādīt tikai vienu mantu no man atstātā mantojuma, — trusis piekrita, — tas ir lielais zvans, kas noslēpts drošā vietā. Ja gribi paskatīties, nāc līdzi.

Pēc krietna laika lācis un trusis pienāca pie kupla koka. Koka zarā bija redzams prāvs bišu pūznis.

— Šis ir tas zvans, kuru man atstāja vectētiņš, — teica trusis un norādīja uz bitēm, — taču tas nav parasts zvans: ja klusām trīs reizes pa to iesit, tad iegūst visu, ko esi vēlējies.

Lācis pameta acis uz bišu pūzni, kas bija tik liels kā ratu ritenis, un noticēja, ka tas ir zvans. Viņam vai na'gi niezēja, kā gribējās iezvelt šim brīnumzvanam.

— Atļauj man trīs reizes pa to iesist, — lācis lūdza.

— Nē, nedrīkst, — trusis atbrēca.

Bet lācis to nemaz nedzirdēja. Viņš veikli sāka rāpties kokā. To redzot, trusis klusībā nopriecājās, bet, lai prieku neizrādītu, sāka kliegt uz lāci:

— Ja tu iesitīsi pa zvanu bez manas atļaujas, tev ne mazākā labuma nebūs. Pagaidi, kamēr es atļaušu! Tad piepildīsies gan tavas, gan manas vēlēšanās. Nesteidzies!

Pateicis šos vārdus, trusis aizlēca tālāk no koka un paslēpās zālē.

— Tagad, lai notiek, atļauju tev, sit pa zvanu! — trusis uzsauca no paslēptuves.

Lācis pacēla ķepu un trīs reizes zvēla pa bišu pūzni. Pūznis nokrita zemē, bites izšāvās laukā un nikni uzklupa miera traucētājam. Bites apsēda lāci kā biezs mūris un dzēla viņam sāpīgi no visām pusēm. Dažas pat ielīda šim degunā. Aiz sāpēm un bailēm lācis, aizmirsis visu pasaulē, metās mukt. Bet trusis mierīgi izlīda no augstās zāles un kāri apēda medu.

Alkatīga vārna

Kādreiz vārna, lidodama gar upes malu, ieraudzīja peldam beigtu ziloni. «Ir nu gan laimējies!» nopriecājās vārna, nolaidusies uz milzīgā dzīvnieka. «Tagad man vairs nebūs nekādu rūpju. Šeit ēdamā taču pietiks visam mūžam.»

Arī citas vārnas, pamanījušas peldošo, ziloni, uzklupa tam un sāka to knābāt. Nu gan sadusmojās šī vārna!

— Z-z-zag-ļi! — viņa ieķērcās. — L-l-laupa!…

Vārna metās virsū savām draudzenēm un tās padzina. «Sis gaļas blāķis pieder tikai man,» viņa nosprieda. «Nav nekādas vajadzības izdāļāt citiem savu bagātību.»

— Ko nu skopojies? — vārnas šai pārmeta. — Tik un tā tu nepagūsi visu apēst — straume to aiznesīs okeānā.

— Nekas nekaitēs. Sāļā ūdenī gaļa ilgāk saglabāsies.

Upes ūdeņi pa šo laiku ziloni tiešām aizrāva okeānā. Bet vārna pat nedomāja no ziloņa atkāpties — tīrais nieks taču te vēl bija apēsts.

— V-v-vai t-t-tad v-v-vel-ti k-k-kāvos? — vārna ķērca, pat nepamanīdama, ka krasts sen no redzesloka bija izzudis.

Tad milzīgi okeāna viļņi sāka apšļākt ziloni, tie jau vēlās tam pāri.

Tikai tagad vārna pacēlās gaisā, lai lidotu atpakaļ uz tālo krastu. Taču vārnai nebija kur uzmesties un atpūsties, viņa iekrita ūdenī un noslīka.

Ne velti tautā saka: «Alkatīgais visiem nodara ļaunu, bet pats padara sev — galu.»

Kāpēc trusim trīc deguns

Jūs, protams, labi zināt, ka trusis allaž tiek uzskatīts par gudrāko no visiem zvēriem un ka varde jau sen apskaudusi viņa slavu. Tad viendien viņa izdomāja, kā trusi apkaunot meža zvēru acīs. Kādreiz pēcpusdienā trusis izgāja pastaigāties. Varde paslēpās zem banāna platās lapas un pēkšņi briesmīgā balsī iekurkstējās: «Kvā-kvā!»

Trusis aiz šausmām augstu palēcās, apmeta gaisā kūleni un diedza prom, ko kājas nes. Krastmalā viņš uzdrāzās virsū ķirbim. No trieciena ķirbis notrūkst no kāta un nu tik veļas un veļas — tieši sezama laukā iekšā. Sezama augi sašūpo savas galviņas un gaisā uzšaujas smalkās sezama sēkliņas. Tieši tobrīd garām laidās fazāns, un sīkā sēkliņa viņam iebira acī. Fazāns, nekā vairs neredzēdams, nometās uz tuvējā bambusa. Tievais bambuss noliecās un pie zemes piespieda tuvumā gulošo čūsku. Čūska izbailēs atlēca sānis un uzskrēja virsū mežacūkai. Mežacūka tobrīd labpatikā tiesāja gurķi. Viņa tā izbijās, ka gurķi netīšām iemeta kaimiņu akā. Tur, akas dibenā, saldā miegā gulēja naga[1]. Kad pusēstais gurķis nokrita viņam uz galvas un drakonu uzmodināja, viņš briesmīgi saskaitās.

Naga vienā rāvienā izlēca no akas un metās virsū mežacūkai.

— Tavas dienas zemes virsū skaitītas!

— O, mans kungs, — lūdzās mežacūka, — neesmu vainīga! Čūska man uzdrāzās virsū…

Naga sāka dzīties pakaļ čūskai un drīz to panāca.

— Mirsti! — viņš kliedza.

— O, kungs, man tas gadījās netīšām! — čūska taisnojās. — Bambuss mani piespieda pie zemes.

Naga joza pie bambusa un teica:

— Atvadies no dzīves!

— O, kungs, — novaidējās bambuss, — es neesmu vainīgs! Fazāns mani nolieca…

Naga nekavējoties uzmeklēja fazānu.

— Tev nu jābeidz šīs zemes gaitas!

— O, mans kungs, — iekladzinājās fazāns, — es to nedarīju tīšām! Sezams man piebēra acis ar savām sēklām, un es nekā vairs neredzēju…

Naga aizkļuva arī līdz sēžamam.

— Tev jāšķiras no dzīves!

— Man te nav nekādas daļas, — iečabējās sezams. — Ķirbis mani satricināja.

Naga atrada ķirbi un uzbrēca:

— Tava stunda ir situsi!

— Bet, kungs, — noelsās ķirbis, — manas vainas šeit nav! Trusis skrienot mani norāva…

Naga uzmeklē ari trusi un saka:

— No nāves tu neizbēgsi!

— Es nebiju vainīgs! — trusis ieraudājās. — Vairāk tā nedarīšu! Tas briesmonis zem banāna lapas mani nobiedēja…

Naga paskatījās zem banāna lapas. Taču varde pa šo laiku bija aizlēkusi prom, un tur neviena nebija. Tad naga metās virsū trusim.

— Ak tu, sīciņais meli! Tur nekāda briesmoņa nav, un nāve tev jau glūn degungalā!

Nabaga trusis tupēja drakona priekšā un viss — no galvas līdz kājām — drebēja. Pat deguns viņam aiz bailēm trīcēja. Redzot, kā trusim trīc deguns, drakons skali iesmējās, dusmas viņam noplaka, un viņš mierīgi aizčāpoja atpakaļ uz savu aku.

Taču trusim deguns trīc vēl šobaltdien.

[1] Naga — tradicionāls Birmas tautu folkloras personāžs — mistiska čūska, drakons, reizēm.

Viltīgais gliemezis

Pa ceļu skrēja zirgs un ieraudzīja gliemezi. Redzot, ka gliemezis tik lēnām var tikt uz priekšu, zirgs sāka smieties un skaļi nozviedzās:

— I-hi-hi-hī, varens ātrgājējs! Pa simt gadiem norāposi simt solus kā likts!

Bet gliemezis atbildēja:

— Iznācu paelpot svaigu gaisu, un man nekur nav jāsteidzas. Ja nu gadījumā es ar tevi sacenstos skriešanā, lieku savu galvu ķīlā, ka vairāk par simt soļiem no tevis neatpaliktu.

— I-hi-hi-hī! Paskat, kāds lielībnieks! — zirgs atkal nozviedzās.

Tad gliemezis teica:

— Atnāc šurp rītrītā, kad svīdīs gaisma, un mēs varēsim sākt sacenšanos. Ja es no tevis atpalikšu vairāk par simts soliem, vari mani samīdīt!

Zirgs, pats par sevi saprotams, ne vārda neiebildis, piekrita.

Gliemezis to pašu dienu sapulcināja savus radiniekus —

viņam to bija savi desmit tūkstoši — un pavēlēja tiem paslēpties gar ceļa malu simt soļu attālumā citam no cita.

Kad ausa gaisma, zirfgs bija klāt.

— Nu, lielībniek, — viņš teica gliemezim, — laikam esi stūrgalvīgi izlēmis beigt savu dzīvi man zem kājām! Kamēr vēl nav par vēlu, iesaku labāk no sacensībām atteikties.

Gliemezis turējās pretī:

— Tikai tādā gadījumā, ja tu baidies zaudēt, es no mūsu derībām esmu gatavs atteikties.

Te zirgs neizturēja un, iesaucies: «Skrien pakaļ!» — metās uz priekšu.

Noskrējis simt soļu, paskatījās atpakaļ un turpat netālu aizmugurē ieraudzīja gliemezi. Zirgs teciņiem devās tālāk. Šoreiz viņš strauji noskrēja divi simti soļu un neatskatījies iezviedzās: — Kur tu velcies, nožēlojamo lielībniek?

— Pamet galvu atpakaļ, un tu mani ieraudzīsi simt soļu no savām kājām, — atskanēja mierīga balss.

Zirgs atskatījās, un patiesi — mazāk nekā simt soļu attālumā no viņa vienā mierā rāpoja gliemezis.

Pārsteigtais zirgs atkal metās skriet. Norikšojis savus četri simti soļus, atskatījās un atkal netālu ieraudzīja gliemezi. Neapstādamies zirgs auļoja tālāk.

Katru reizi, kad zirgs skriedams pameta acis atpakaļ, viņš tuvumā ieraudzīja gliemezi.

Smagi elsdams, zirgs auļoja ātrāk un ātrāk. Taču atrauties no gliemeža zirgs nespēja: gliemezis vienmēr atradās turpat tuvumā. Beidzot nomocītais zirgs bez spēka pakrita ceļa vidū. Tālāk skriet viņam nebija spēka. Tad gliemezis pierāpoja pie zirga, iesmējās un teica:

— Tu cerēji mani uzvarēt tikai tāpēc, ka tev ir četras kājas? Velti! Uzvar nevis veiklas kājas, bet gan gudra galva!

«Klusēšana — tūkstošus vērta»

Neatminamos laikos lauva, būdams trīs tūkstošu mežu karalis, noprecēja lapsu. Drīz šiem piedzima dēls, pie tam tāds, ka ne lapsai bija līdzīgs, nedz arī par lauvu to varēja saukt. Ja pēc izskata vēl teiktu, lauva kas lauva, bet balss gan ne uz to pusi; tā vietā, lai rēktu kā lauva, šis vankšķēja kā lapsa.

Kad dēls paaugās, vecais lauva viņu uzaicināja pie sevis un teica:

— Mans dēls! Augumā tu esi liels un varens, bet no savas mātes — lapsas — esi mantojis tādu sīku balstiņu. Tajā nav ne kripatas dižuma, un tā galīgi neder tādai karaliskai atvasei kā manam dēlam. Ja zvēri padzirdēs, ka tu kvankšķi kā lapsa, viņi tevi neturēs nekādā cieņā. Tāpēc jau nu labāk ciet klusu un neizlaid ne skaņu. Tad tu varēsi mantot manus tūkstoš mežus.

Dēls atcerējās tēva dotās pamācības un lika tās vērā krietnu laiku. Tad, kā notika, kā ne, reiz viņš tās neievēroja.

Kādu dienu, kad kopā bija sanākuši zvēri, lauvas dēls nekur nevarēja dēties, kā gribējās plēst muti vaļā. Viņš nespēja nociesties un, aizmirsis tēva labās pamācības, pēkšņi ievankšķējās kā lapsa.

Zvēri sāka smieties kā neprātīgi, izdzirdot, kādā smalkā lapsas balstiņā rej tik liels un spēcīgs zvērs. Un tad lauva viņam teica:

— Ja tu, dēliņ, būtu klusējis, kā es tev piekodināju, tagad mantotu tūkstoš mežu. Nule redzēju, ka neesi šo mežu cienīgs, jo neproti turēt mēli aiz zobiem.

Lauvas dēls tā arī nedabūja tūkstoš mežu, bet ļaudis kopš tās reizes mēdz teikt: «Klusēšana — tūkstoš vērta.»

«Atiezt zobus nav tas pats, kas smieties»

Kādreiz pērtiķis nokāpa pie upes, lai padzertos. Pēkšņi no ūdens izšāvās krokodils un sagrāba pērtiķi. Aiz neciešamām sāpēm pērtiķis atšiepa cieši sakostos zobus. To pamanījis, krokodils nodomāja: «Savādi gan, šis no manis ne vien nebaidās, bet arī vēl smejas par mani!»

— Ei, pērtiķi — garā aste, kālab tu smejies? — viņš vaicāja.

— Tālab smejos, ka tu, krokodil — ūdens briesmoni, esi dumjš un nekad savā mūžā neesi ķēris pērtiķus.

— Kāpēc tu, pērtiķi — ķēmarausi, par mani tā domā?

— Tāpēc, netīrais rīma ar cauro smadzeņu podu, ka mums, pērtiķiem, vārīgākā vieta nav vis viducis, bet gan aste. Kad pieredzējuši krokodili medī pērtiķus, viņi allaž pirmo grābs asti. Bet tu, muļķis kas muļķis, sakamp mani aiz viduča, es nu esmu tev šķērsām mutē un tagad pats ar mani nekā nespēsi izdarīt. Tālab jau arī smiekli nāk, — pērtiķis atcirta.

Krokodils noticēja pērtiķim un, lai sagrābtu šo no jauna aiz astes, atplēta savus varenos žokļus. Pērtiķis, to vien gaidījis, šajā mirklī atspērās ar kājām krokodilam pret purnu un izsprāga krastā. Paskrēja drošā attālumā un iesaucās:

— Ei tu, badmira, vai tagad saprati, kāpēc es smējos? Bet es jau nemaz nesmējos, tikai aiz sāpēm atiezu zobus. Nu, paliec šoreiz ar tukšu vēderu, ja tev galvā nav smadzenes, bet tīrie salmi.

To teicis, pērtiķis kā nācis, tā nozuda džungļos.

Kopš tās reizes ari saka: «Atiezt zobus nav tas pats, kas smieties.»

«Gudro pat iesnas izglābs»

Kādu dienu meža zvēru karalis lauva atsauca pie sevis lāci, pērtiķi un trusi. Lauva bija nolēmis šos visus pēc kārtas apēst. Viņš sāka prātot, ko nu darīt, lai visus ar tīru sirdsapziņu nosodītu un pēc tam saplosītu. Pašu pirmo lauva pasauca pie sevis lāci un sāka viņu tincināt:

— Ei, lāci! Pasaki — pēc kā ož mana rīkle?

Plati atvēris rīkli, lauva pavēlēja lācim pienākt klāt un tuvāk pieliekties. Lācis pienāca, ievilka nāsīs gaisu un, kā juta, tā ari atbildēja:

— Jūsu augstībai ir gauži smirdīga elpa!

— Kā! — lauva ierēcās. — Tu uzdrošinies apkaunot savu karali?

Un lauva uz vietas lāci saplosīja un apēda.

Tad lauva pasauca pērtiķi.

— Klausies, pērtiķi! — viņš pavēlēja. — Pienāc tuvāk un pasaki — pēc kā ož mana rīkle?

Pērtiķis, kura acu priekšā tika saplosīts un aprīts lācis, nolēma lauvam pieglaimoties, kā nu prazdams:

— O, valdniek! — viņš ierunājās. — Man liekas, ka vējš būtu atnesis krizantēmas maigo smaržu, — tik patīkama ir jūsu augstības elpa!

Lauva šobrīd netīkoja dzirdēt glaimus, viņš meklēt meklēja ieganstu, lai varētu pērtiķi nosodīt un ietūcīt vēderā.

— Neglaimo man, nelieti! — viņš atbildot ierēcās. — Katrs muļķis zina, ka man, tāpat kā visiem plēsoņām, ir smirdīga elpa! Bet tu uzdrīksties te melot! Acīmredzot gribi izpelnīties kādu labumu! — lauva noskaities sagrāba pērtiķi un nokoda.

Pienāca kārta trusim. Lauva viņu pasauca un teica:

— Tu, trusi, esi slavens ar savu gudrību, nāc un pasaki taisnību — pēc kā ož mana rīkle?

Trusis, kurš visu bija redzējis, kas te notika iepriekš, sāka ātri pārdomāt: ja teiksi patiesību — nosodīs, samelosi — notiks tas pats. Grozies, kā gribi, — vainīgs būsi vienmēr. Un tad galu galā viņš izdomāja.

— O, valdniek! — teica gudrais trusis. — Nedusmojieties uz mani, bet es nekādi nevaru jums atbildēt. Vakar tiku skraidījis pa aukstu rasu un esmu apsaldējies. Tagad man tādas iesnas, ka deguns pavisam ciet, un es ne labu, ne sliktu nespēju saost.

Te nu Lauva nekā nevarēja iebilst.

Pateicoties attapībai, trusis izglāba sev dzīvību, bet ļaudis no tā laika mēdz teikt: «Gudro pat iesnas izglābs.»

Lapsa bez astes

Viendien lapsa iekļuva lamatās, un viņai iespieda asti. Jūtot cilvēka tuvošanos, viņa rāvās no visa spēka, izrāvās un aizbēga, atstādama lamatās savu kuplo asti, ar kuru lepojās ne mazāk kā citas lapsas.

Augu dienu viņa neuzdrīkstējās parādīties savējo vidū tādā izskatā, tad, izdomājusi viltību, ieradās pie citām lapsām.

— Māsiņas! — viņa teica, kad lapsas sāka par viņu smieties. — Es atnācu, lai jūs pārliecinātu atteikties no kaitīgas un bīstamas greznības, kāda mums ir aste. Es pati to tikko sev nograuzu, lai tā vairs neieķertos krūmos, kad skraidu, nenovēri stu domas, kad vēroju dabas skaistumu. Iesaku jums visām darīt tāpat. Te nav runa par to, ka astes šobrīd arī nav vairs modē.

Viena otra jaunā lapsa jau. bija gatava nograuzt sev asti un būtu to arī izdarījusi, ja tuvumā negadījusies kāda veca lapsa.

Tā teica viltniecei:

— Es būtu tev noticējusi, bet vakar mežā redzēju tavas pēdas, kuras nāca no cilvēku izliktām lamatām. Ja tad tev būtu bijusi aste, tā aizslaucītu tavas pēdas. Tātad tu nevis tikko nograuzi asti, bet jau vakar biji spiesta to atstāt lamatās, lai glābtu ādu. Savējo zaudējusi, mūs tagad apskaud un velti te centies pārliecināt, lai mēs pašas vieglprātīgi atbrīvotos no savām astēm. Tas nu nenotiks!

Tīģeris un varde

Kādā mežā zelta alā dzīvoja tīģeris. Viņš bija šī meža valdnieks.

Tā vienreiz tīģeris iznāca pastaigāties un, piegājis pie ezera, sāka sevi apbrīnot ūdens spoguli.

— Kādas ugunīgas acis, kādas varenas ūsas! Un vilna!… Saki, ko gribi, arī tērps man karalisks — viss esmu zeltains!

Pēkšņi meža pavēlnieks izdzirdēja kādu balsi:

— Kvā! Ne nu zeltains, bet vienkārši ruds!

Tīģeris pacēla acis un uz ezera lilijas lapas ieraudzīja zaļo vardi.

— Sīkaļa! — tīģeris ierēcās. — Tu uzdrīksties tā runāt ar mani, tīģeri, kura priekšā visi trīc, dreb, raustās, kratās, velkas čokurā!…

— Kvā! — to visu dzirdot, mierīgi atbildēja varde.

Tīģeris kļuva tik nikns, ka nolēma vardei parādīt savu varenību. Viņš tā ierēcās, ka no kokiem sāka birt lapas. Bet varde savukārt iekurkstējās tik jautri un izaicinoši, ka visas ezera vardes atsteidzās pie viņas, un nu šās bez kādas goddevības sāka blenzt uz vareno tīģeri.

Tad tīģeris ierēcās vēl briesmīgāk. Tik briesmīgi, ka pat ezerā ūdens saviļņojās. Viss ezers viļņojās, bet varde nemaz neuztraucās. Viņa tik jocīgi piemiedza aci, ka visas draudzenes no smiekliem vai plīsa.

Kurš gan varētu paciest tik necienīgu izturēšanos? Laikam jau neviens! Pagrieztos un aizietu. Arī tīģeris nevarēja to paciest. Bet… tā vietā, lai aizietu, viņš metās vardei virsū.

Nav grūti iedomāties, kā tas beidzās. Muļķa tīģeris dziļajā ezerā noslīka. Bet varde, kā stāsta, dzīvojot un kurkstot joprojām, visiem atgādinādama, ka arī valdniekam, tāpat kā kuram katram, jāzina sava vieta.

No kā kuram bail?

Trusis zvēru vidū visos laikos ieslavēts kā liels gudrinieks — to mēs visi jau labi zinām. Un, kā stāsta, viņš reiz tupējis zem koka, prātodams par šo un to, vienu vārdu sakot — par dzīvi.

— Jā, šī pasaule ir pilna briesmu, — teica gudrais trusis.

— Pirmkārt, laiku pa laikam notiek zemestrīces. Otrkārt, zemi pēkšņi var piemeklēt bads. Un, treškārt, tevi var jebkurā brīdī apzagt…

Te trusis atcerējās kādu svarīgu darīšanu un aizskrēja.

Viņam nebija ne jausmas, ka trīs meža iemītnieki noklausījās viņa runu. Tie bija putns Cibiss, slieka un pērtiķis. Visi trīs bija pārbijušies līdz nāvei, dzirdot truša vārdus.

Cibisu sagrāba šausmas, domājot par zemestrīci. Viņš runāja, asaras rīdams:

— Ja nu pēkšņi man virsū uzgāžas debess? Labi vēl, ja tas notiktu dienā — tad es pagūtu aizlidot. Ja turpretī debess nokritīs naktī, kad es guļu, tā mani plakanu saspiedīs, samīcīsi…

Slieka visvairāk baidījās no bada. Arī viņa sāka rūgti raudāt un teica:

— Kas notiks, ja izbeigsies trūdi, no kuriem es pārtieku? Tad es bada nāvē nomiršu, nobeigšos!…

Pērtiķim bija bail no zagļiem un laupītājiem. Viņš gauži raudāja:

— Visdārgākā pasaulē man ir zeme. Bet es esmu pieradis naktī gulēt kokā. Kas notiks, ja zagli, kamēr es guļu, nozags zemi?…

Kopš tā laika Cibiss vienmēr gul uz muguras, pacēlis savas mazās kājiņas uz augšu, lai atbalstītu debesis, ja tās pēkšņi sadomātu gāzties lejā. Slieka izspļauj atpakaļ visu, ko apēd, lai nesamazinātos trūdu krājumi. Taču pērtiķis katru nakti trīs reizes norāpjas no koka un aptausta zemi, gribēdams pārliecināties, ka zagļi to nav vēl nozaguši.

Vai jūs neko tamlīdzīgu nekad neesat dzirdējuši? Jāatzīstas,, es to visu uzzināju nesen un vēl neesmu paguvis pārbaudīt, cik. še patiesības, cik melu.

Kāpēc ērglim plika galva?

Senos laikos ērglis bija lēnīgs un miermīlīgs putns. Spalvas viņam bija biezas, cietas, bet uz galvas neauga ne matiņš. Galva ērglim bija plika un gluda kā ola. Dzidrā ezera spogulr ieraugot savu atspulgu, ērglis gauži noskuma. Augām dienām viņš kurnēja uz dieviem, kāpēc šie atstājuši viņam kailu galvu. Viņš vairs ne ēda, ne dzēra un jo dienas izdēdēja vājāks un vājāks.

Tad meža putniem kļuva ērgļa žēl, un katrs putns izrāva sev pa spalvai un atdeva to ērglim.

Spalvu sanesa liku likām, ka drīz ar tām varēja pārklāt ne vien ērgja galvu, bet gan visu ķermeni. Ērglis nu bija mežā visskaistākais putns, jo viņš vienīgais varēja lepoties ar tik daudz krāsainam spalvām. Ērglis, paskatījies uz savu atspulgu dzidrajā ezera ūdenī, kļuva lepns. Viņš sāka lidot no meža uz mežu, visur plātījās ar savām krāšņajām spalvām un pie reizes apsmēja citus putnus:

— Cik jūs neglīti! Cik maz jums spalvu! Kropli gatavie, uz jums pat paskatīties pretīgi!

Dienu dienā ērglis kļuva uzpūtīgāks un nevaldāmāks. Beidzot pienāca rīts, kad viņš sevi pasludināja par putnu valdnieku.

— No šā brīža, — viņš teica, — visiem putniem mani jāgodā par karali un, nāves bailēs drebot, jāizpilda katra mana vēlēšanās.

Tad putni sadusmojās, metās kā melns mākonis ērglim virsū un izplūca visas viņam sadāvinātās spalvas. Notika, ka pie viena izraustīja ne mazumu paša ērgļa spalvu.

Nu ērglis kļuva vēl neglītāks, nekā bija. Tagad viņam bija plika ne vien galva, bet arī kakls.

Tā arī ērglis dzīvo: ar pliku galvu un ir niknāks par niknu, pamana šādus vai tādus putnus un klūp tiem virsū. Atriebjas putniem par to, ka viņi šim izplūkuši spalvas.

Tau-hū, Tau-hū!

Kādreiz dziļi mežā auga vecs, milzīgs koks. Šajā kokā mitinājās baloži, papagaiļi un citi putni — visi pa pāriem. Tikai divi koka iemītnieki dzīvoja vientuļi — ūpis un liela ķirzaka.

Baložiem un papagaiļiem bija draudzīgas ģimenes; viņi audzināja bērnus un jutās laimīgi. Bet ūpim un ķirzakai ģimeņu nebija, dzīve viņiem bija skumja un garlaicīga.

Reiz koka iemītnieki, kuriem bija ģimenes, teica ūpim un ķirzakai:

— Ei, klausieties jūs abi! Vai ir labi dzīvot vientuļi, bez ģimenes un bērniem? Palūko ieties uz mums! Mēs dzīvojam draudzīgi un jautri, mums aug bērni. Jums vajadzētu apprecēties un audzināt bērniņus — garlaicība tiktu kā ar roku atņemta!

Ūpis un ķirzaka ļāvās pierunāties un nolēma kļūt vīrs un sieva.

Taču ģimenes dzīvē viņiem neveicās. Ūpis augu dienu snauda dobumā, bet naktī riņķu riņķiem laidās pa mežu un meklēja sev barību. Tikai rītausmā viņš atgriezās pie sievas un uz karstām pēdām ielīda dobumā. Turpretī ķirzakai bija gluži citi ieradumi: dienu un nakti viņa slēpās koka dobumā un izlīda āra tikai vakaros, lai saķertu knišļus sev vakariņu tiesai.

Ūpis nicināja ķirzaku par to, ka viņa gandrīz neizlīda ārā no koka dobuma, peldams viņu par sliņķi un muļķi. Savukārt ķirzaka uztraucās, ka ūpis naktīs pamet viņu vienu.

Vērodama putnus, kas naktis gulēja savās mājīgajās ligzdiņās, ķirzaka atskārta, ka apprecoties viņas dzīve nemaz nav pārmainījusies. Viņu tāpat nomāca garlaicība un skumjas.

Kaut arī ūpis ar ķirzaku dzīvoja ne tik sadraudzīgi un saskanīgi kā kaimiņi, tomēr drīz viņiem piedzima dēls.

Tēvs un māte vienīgo dēlu pārlieku mīlēja. Kad viņš paaugās, katrs ņēmās viņu audzināt pēc sava prāta. Ūpis, tuvojoties naktij, teica dēlam:

— Tava māte ir pagalam slinka, dumja un nevīžīga. Raugi, nenotupi savu mūžu koka dobumā, kā viņa to dara. Labāk skaties un mācies no manis: naktis aizlido uz mežu kopā ar citiem ūpjiem, sameklē sev barību un palīksmojies brīvībā. Neaizmirsti» ka esi ūpja dēls un tāpēc tev jākliedz kā visiem ūpjiem: «U-hū, u-hū!»

Kad ūpis aizlidoja, ķirzaka nu ņēmās mācīt dēlu:

— Raugi, neuzvedies kā tavs nesaprātīgais tēvs, — nolaidies nakts laikā projām no mājām! Tāpat kā tava māte to dara, arī tev jādzīvo ar cieņu: gan dienu, gan nakti jātup koka dobumā. tikai šad tad jāizlien ārā, lai sameklētu barību. Neaizmirsti, ka esi ķirzakas dēls un tev jākliedz tāpat, kā to darām mēs, ķirzakas: «Tau-tē, tau-tē!»

Dēlam, kuram māte mācīja šā, bet tēvs — tā, galvā viss. sajuka, un viņš nepagalam nespēja iemācīties izkliegt ne «u-hū», ne «tau-tē».

Kad dēls pieauga, viņam neklājās vieglāk. Ja viņš kliedza «u-hū», dusmojās māte. Kad turpretī viņš kliedza «tau-tē», pārlieku nikns kļuva tēvs. Tad viņš iemanījās kliegt «tau-hū» «tau- hu». lai ta izdabātu gan tēvam, gan mātei.

Lūk, tā mēdz būt nesaderīgās ģimenēs!

Par kraukli un ūpi, kuri viens par otru pārāk daudz zināja

Agrākos laikos krauklis ar ūpi neesot naidojušies, kā to dara tagad, bet bijuši paši labākie draugi.

Krauklis, būdams skaists putns, bieži vien pavilka uz zoba neglīto ūpi un apsmēja viņa izvalbītās acis. Tiesa, viņš labi zināja, ka ūpis ir ne tikai gauži neglīts, bet ari ātras dabas, tomēr satiekoties ņēmās ūpi ķircināt.

— Ai, draugs, man i runāt negribas, i klusu ciest nevaru. Katru reizi, kad mani sastopi, tu briesmīgi boli acis! Tās tev jau tā izvalbītas, bet, kad sāc vēl bolīt, tad kļūsti tik neglīts, ka pat paskatīties nespēju! Esmu pārliecināts, ka visā pasaulē otru tādu neglīteni ar uguni nesameklēsi!

Sākumā ūpis valdījās un draugam visu piedeva. Tā kā līdzīgas kraukļa runas bija jānoklausās pārāk bieži, ūpis tās vairs nevarēja paciest un reiz cirta pretī:

— Tu, kraukli, visu laiku mani tikai ķircini. Būtu labāk pats sevi apskatījis: viss melns, bet balss tāda, ka ausis jābāž ciet. Ja tevi tā vērīgi nopēti, nekā ievērības cienīga gan nav. Es jau tevi labi pazīstu! Nekādas patikas nav ar tevi ķildoties, bet draudzēties arī nav viegli! Tāpēc dodu padomu: pirms sāc ņirgāties par citiem, vērīgāk paskaties uz sevi!

— Neņem nu tā pie sirds, draugs ūpi! — krauklis atbildēja.

— Ne aiz ļaunuma es tevi ķircinu. Bet, kas attiecas uz manām melnajām spalvām, par tām pats labi zinu. Tu gribēsi teikt, ka es arī esmu neglīts. Kaut gan melns, taču neesmu no parastajiem! Skaitos kā nekā dižciltīgas dzimtas. Bet tu esi vienkāršas. Tāpēc jau tev acis tādas izvalbītas, ka netīk skatīties.

Tik nekautrīga runa ūpi stipri aizskāra.

— Draugs kraukli! — viņš nedomāja palikt parādā. — Atkal tu maļ savu maļamo par manām acīm. Bet tu par mani nebūt visu nezini — citādi tā neķircinātu. Tad nu klausies! Tie, kuriem acis izspiedušās uz āru, arī nav no parastas, bet gan no visvaronīgākās un drošsirdīgākās dzimtas. Nav tādu varoņdarbu, kas nebūtu viņiem pa spēkam. Liec to aiz auss!

Krauklis tikai iesmējās un atbildēja:

— Tā kā neizklausītos pēc patiesības, draugs ūpi! Labāk nu nebūtu lielījies ar savu varonīgo dzimtu! Mēs taču viens otru krietni sen pazīstam! Un es varu droši teikt, ka tev ir izvalbītas acis.

— Arī tu man nestāsti pasaciņas par savu dižciltīgo izcelšanos! — ūpis sadusmojās, — Vai nu es nezinu, ka tavai dzimtai nav ne smakas no dižciltības.

— Kā tu vari to zināt? — krauklis uztraucās.

— Ja tava dzimta skaitītos dižciltīga, tev nebūtu tik pretīgu ieradumu. Es katru dienu noskatos, kā tu uzlasi un uzknābā mēslus.

— Bet ja man tie patīk? — krauklis sevi nodeva, jo aiz pārsteiguma viņš uzreiz neattapa, ko atbildēt. — Bet tu? —- viņš iekarsa. — Ja esi tik drošsirdīgs, kāpēc tad augu dienu pat knābi ārā neizbāz, līdz dziļai tumsai slēpies koka dobumā?

Kad krauklis bija atzinies savos nelāgajos ieradumos, ūpis, kaut nokautrējies, arī pateica taisnību:

— Nākt dienas gaismā ārā man bail — tāpēc arī tupu.

Tad viņš, zaudējis savaldību, sāka kraukli nejaukos vārdos apsaukāt un laida darbā pat knābi. Krauklis nedomāja palikt parādā.

Kopš tā laika krauklis un ūpis, viens par otru daudz zinādami un sen viens otru pazīdami, kļuva niknākie ienaidnieki.

Рūсе vn dzeguze

Gadījās, ka pūce kādu dienu nebija pietiekoši uzmanīga un nokļuva kāda ciema puikas acīs. Viņš to apmētāja ar sakaltušu dubļu pikām. Kāda cieta piciņa ietriecās pūcei miesā itin dziļi un sagādāja neciešamas sāpes. Pūce nu sāka tik žēlabaini vaidēt, ka visi meža putni atlidoja pie viņas ligzdas un ņēmās prātot, kā palīdzēt. Kad parastās zāles nelīdzēja, nolēma izsaukt dzeguzi, kura putnu vidū bija izdaudzināta kā gudra dziedniece un likteņa pareģotāja. Seit jāpiebilst, ka atrodas arī ļaudis, kas labprāt ieklausās dzegužu kūkošanā.

Dzeguze atteicās pūci ārstēt.

— Es zinu, kas pūce par putnu, — dzeguze aizbildinājās. — No viņas pēc tam nekādu maksu i negaidi.

Tā kā visi putni galvoja par pūci, tad dzeguze beidzot piekrita.

Apskatījusi slimnieci, viņa tūlīt noteica kaiti un reizē arī zāles.

— Ūdens, — viņa sacīja. — tikai ūdens jūs izdziedināt. Aši izvannojieties, rau tajā peļķē.

Pūce ielīda peļķi un tupēja tur tik ilgi, kamēr ūdens izšķīdināja dubļu piciņu, kas bija viņā ietriekusies.

Sāpes aprima, un pūce aizlidoja uz tavu ligzdu. Te viņa briesmīgās dusmās sāka plūkāt sev spalvas. «Kāda gan bija vajadzība griezties pie dziednieka!» pūce sev teica, «Pasēdēt peļķe — tad nu gan liela gudrība.»

Otrā dienā dzeguze apmeklēja slimnieci.

— Nu kā jūtaties?

— Paldies, dakter, tā nekas, — pūce atbildēja,

— Jā, šodien jau jūs jūtaties labi, — dzeguze teica, stiepdama ķepu, lai saņemtu naudu par ārstēšanu.

Pūce, it kā nekā nesapratusi, iesaucās:

— Kādi jums, dakter, skaisti, tievi pirksti!

Dzeguze bija slavena dziedniece un tāpēc uzskatīja zem sava goda runāt par naudu, Viņa deva mājienus gan šā, gan tā, bet pūce tikai bolīja acis un izlikās, ka itin nekā nesaprot. Tad dzeguze sev klusībā teica: «Skaidrs, vajadzētu jau nu piecelties un lepni aiziet, bet vai tad viņa to sapratis?»

Nu dzeguze pūcei klaji noprasīja:

— Kā tad būs ar atlīdzību?

— Ko? — pūce brīnījās, — Kādu atlīdzību? Ne jau jūs mani izārstējāt, bet gan ūdens!

Dzeguze to ņēma ļaunā. Sasauca visus putnus un pieprasīja, lai nu šie viņai tagad samaksājot, Putni bija sprukās, jo viņi par pūci bija galvojuši. Tie visi kopā aizlidoja pie pūces, lai izrēķinātos ar krāpnieci.

Bet viltīgā pūce paslēpās veca koka dobumā un kopš tā laika tur arī dzīvo. Vienīgi naktis, kad visi gul, viņa uzdrīkstas atstāt paslēptuvi. Putni savukārt līdz šim laikam jūtas dzeguzes parādnieki un bez kurnēšanas izperē viņas olas un baro viņas mazuļus.

Kā pārmācīja vārnu

Sensenos laikos, kad mūsu zeme vēl bija pārāk jauna, no visiem putniem, kas lidoja gaisā, par visskaistāko tika daudzināta vārna.

Viendien vārna paskatījās uz savām spalvām, salīdzināja tās ar citu putnu spalvām un nosprieda, ka pašai ir pārākas.

«Es esmu visskaistākais putns pasaulē,» lepojās vārna. «Lai kāds pamēģina tikt man līdzi! Es pat nejūtu nekādu vajadzību saieties ar citiem. Es te tāda esmu vienīgā!»

Un vārna sāka skatīties uz visiem putniem no augšas un izturējās pret tiem pat rupji, kā to nekad agrāk netika darījusi.

Reiz visi putni sanāca apspriesties. Viņi runāja, ka būtu jāizvēl valdnieks vai valdniece, kas pār šiem valdītu. Visi tam piekrita. Taču kas būs šī goda cienīgs, lai viņu ievēlētu? Putni nolēma, ka katram, kas uzskata sevi par cienīgu, ar kaut ko jāpierāda savs pārākums. Lai katrs putns, kas vēlas pār citiem valdīt, iznāk priekšā un parāda savas labās īpašības.

Putni cits aiz cita iznāca priekšā: viens teica, ka viņš izceļas ar šo, cits — ar to, bet neviens no tiem nepatika pārējiem putniem, nevienu no tiem viņi nevēlējās atzīt par valdnieku vai valdnieci.

Tad priekšā, lepni izslējusies, kā peldēt izpeldēja vārna un paziņoja:

— Es vienīgā esmu cienīga valdīt pār jums! No visas putnu cilts es esmu pati skaistākā. Un, ja reiz visskaistākā, tad arī visdižciltīgākā. Tāpēc es būšu jūsu karaliene!

Kad vārna beidza savu runu, putni sāka teikt cits citam: šī: vārna jau sen lepojas un tikai tāpēc, ka viņai spīdīgas spalvas. Katru reizi, kad viņu sastopi, mals savu maļamo: es — pati skaistākā, es — pati dižciltīgākā. Aizvien dižojas, ceļ knābi vai debesīs. Tā vien liekas, ka šai ar mums kauns saieties, varen uzpūtīga. Ja viņu ievēlēs par karalieni, tad jau te dzīves nebūs — tas nu pārlieku skaidrs.

Tāpēc putni neatzina vārnu par savu karalieni.

Vārna par to varen sadusmojās:

— Nu, pagaidiet tik! — viņa draudēja. — Jūs to vēl nožēlosiet!

— Acīmredzot tā mēs valdnieku neatradīsim, — ieteicas kāds no putniem. — Jāizdomā cits veids.

Lielum liels putns ieteica:

— Uzmeklēsim piemērotu vietu un sacentīsimies lidošanā: kas visiem aizsteigsies priekšā, tas arī būs mūsu valdnieks.

Putni piekrita. Viņi klusībā domāja, ka tieši šis lielais putns aizlidos visiem priekšā un tā k|ūs par valdnieku. Tad viņiem tāda vārna bijusi, nebijusi. Lielais putns vēl pa ceļam nosprieda, ka sacensību laikā vārna būtu jānoknābj. «Lai vai kurš kļūtu valdnieks,» viņš apcerēja, «bet vārna katrā ziņā jādabū pie malas.»

Vārna it kā uzminēja lielā putna nodomu. Tādās sacensībās jau viss var gadīties. Vārna nolēma, ka viņa lidos kopā ar pārējiem un vicinās spārnus no visa spēka, un lidoja viņa ātri.

Putni izvēlējās vietu, kur viņi sacentīsies lidošanā, un norunāja nākamajā rītā visi kā viens tur sapulcēties.

Visi viņi lidoja kopā, turēdamies ap lielo putnu, centās to uzmundrināt, lai tas nepadotos vārnai. Viņi savā starpā sarunājās, smējās un bija veikuši jau pusceļu, tikai tad atskārta, ka nav vārnas. Putni nodomāja, ka šī atpalikusi, un norunāja brītiņu atpūsties un paknābāt ogas. Kad parādīsies vārna, tad nu gan viņi par šo pasmiesies. Visi ieklupa kokā, kas bija ar ogām kā nosēts, un sāka tās jautri knābāt.

Laiks gāja, bet vārna kā nerādījās, tā nerādījās. Putni izspurdza no koka un uzņēma ceļu tālāk. Taču viņi bija nokavējušies: lai kā centās, bet nespēja panākt vārnu, kura bija aizlidojusi tālu priekšā. Viltniece vārna, nojautusi lielā putna nodomu, bija lidojusi pa citu ceļu, lai — drošs paliek drošs! — ar šo nebūtu vienā barā.

Putniem nekas cits neatlika, kā uzvarētāju atzīt par karalieni. Viņi to darīja ar grūtu sirdi, jo no šī brīža viņu valdniece bija vārna.

Vārna, tikusi karalienes godā, kļuva vēl uzpūtīgāka un vīzdegunīgāka. Putni neizturēja viņas dabu. Viņi savā starpā vienojās, ka sapulcēsies barā un vārnu noknābs. Tad kāds putns ieteicās:

— Ja mēs ar vārnu izrēķināsimies, tad citi meža iemītnieki runās, ka mūsu, putnu cilts, ir nekrietna, ka mums nevar uzticēties. Vai nebūtu labāk mums vārnu.šā vai tā pazemot? Tā mēs vieglāk ar viņu tiktu galā!

— Labi! — putni neiebilda un visi barā devās pie vārnas.

— Jūsu vārniskā augstība! — viņi uzsāka vīterot smalkus glaimus. — Visiem tak zināms, ka jūsu augstībai ir labākā balss un burvīgas spalvas. Ar jūsu augstības balsi neviens nevar sacensties. Taču mēs gribētu cik necik līdzināties jūsu augstībai spalvu rotā. Apžēlojieties par visu putnu cilti un atmetiet mums kaut pa vienai spalviņai ieaudzēšanai: mazpamazām ari mēs ietērpsimies brīnišķā spalvu rotā.

Vārna sāka šaubīties:

— Ko jūs te runājat — spalvas ieaudzēšanai? Kas tad tur var iznākt?

— Mums vieniem pašiem, protama lieta, nekas neiznāks, — steidzīgi metās starpā cits putns, kurš bija viltībā nepārspējams. — Taču jūsu vārniskā augstība ar savu karalienes varu, kas valda pār visu putnu cilti, iespēj visu.

Vārna vēl vairāk uzpūtās un teica:

— Tu pareizi saki. Es parādīšu jums šo laipnību, un manas varenības pietiks, lai jums izaugtu tādas pašas spīdīgas spalvas, kādas es jums iedošu!

To teikdama, viņa sāka plūkt sev spalvas un apdāvināt ar tām putnus.

Putnu bija daudz, un drīz jo drīz vārna kļuva pavisam kaila.

Piemuļķotajai vārnai nebija glābiņa no putnu izsmiekla. Viņi aizlaidās uz izdegušu mežu, atnesa no turienes ogles un nozieda ar tām vārnu no knābja līdz kāju pirkstiem. No kauna vārna nezināja, kur sprukt.

Kopš tās reizes vārnas kļuva gauži neglītas, bet spalvas viņam ir melnas kā ogles.

Runča un gaiļa draudzība

Sensenos laikos runči un gaiļi dzīvoja mežā un bija labi draugi. Runči neaiztika gaiļus, ne viņu vistas, bet šie savukārt nebaidījās no gaiļiem. Dzīvoja draudzīgi, kopā devās meklēt sev iztiku. Un viņi visi bija apmierināti un laimīgi.

Reiz kādā mežā vistu ģimene sadraudzējās ar runci. Lai allaž viens otram varētu palīdzēt, kā tas draugiem pieklājas, runcis un gailis ar savu ģimeni mājas uzcēla blakus. Dzīvoja kā tas lādzīgiem kaimiņiem piedien: ja vienam no viņiem kaut ko ievajadzējās, viņš jebkurā brīdī iegāja otra mājā, vai nu saimnieks bija iekšā vai nebija, un aizņēmās vajadzīgo mantu.

Kaut gan viņi dzīvoja saticīgi, taču paradumi katram bija savi: viņi dažādi ieguva barību, dažādi ēda, dažādi dzīvoja. Katrs savā laikā gāja ārā no mājas. Gailis un vista pārtika no ogām, lapiņām, kā arī no zirņiem, prosas, rīsiem. Viņiem bija savs lauks, kuru tie apstrādāja.

Pavisam citādi rīkojās runcis. Viņš bija pieradis ēst tikai gaļu un zivis, tāpēc medīja mežā. Ja gailis bija it kā zemkopis, tad runcis — mednieks. Dienā runcis gulēja mājā, bet naktī izgāja medībās. Gailis un visa viņa ģimene, tieši otrādi, pa dienu strādāja uz lauka, bet naktī atpūtās.

Viņu dzīvē bija arī vēl cita atšķirība: gailis centīgi kopa savu lauku, lai izaudzētu krietnu ražu. Šīs ražas viņam pietika gandrīz veselam gadam, un tā visu šo pārējo laiku viņš dzīvoja pārticībā un bez rūpēm. Runcis ēdienu priekšdienām negādāja, bet ieguva to tikai vienai reizei, dzīvoja, kā saka, no rokas mutē. Tāpēc viņš katru dienu izgāja medībās un nevarēja kā gailis ilgāku laika sprīdi atpūsties.

Runcis dažreiz gaili apskauda, un viņam paša dzīve šķita nepanesama. Diendienā medības un tikai medības runcīm sāka apnikt, bet, kad viņam galīgi nebija veicies, pēkšņi radās vēlēšanās noķert un apēst savu draugu gaili.

Kādu dienu šī vēlēšanās runcim kļuva sevišķi neatvairāma, pat medībās viņam nemaz vairs negribējās iet.

Todien arī gailis nojauda kaut ko nelāgu un satraucās: vai tik kaimiņam šis vai tas nav iešāvies prātā?

— Sieva! — viņš teica vistai. — Man liekas, ka mūsu draugs runcis kļuvis tāds gluži ērmots. Viņam laikam apnicis medīt. Tāpēc viņš ari pasācis mest riņķu riņķus ap mūsu māju. Mums jābūt piesardzīgiem!

— Kas nu tā runā! — vista gailim pārmeta. — Kur tie gadi. kopš mēs ar runci labos draugos. Un ne reizi neesam nekādu viņa ļaunprātību manījuši. Par draugiem neklājas slikti domāt!

Bet gailis nedomāja padoties un teica:

— Ne jau aiz ļaunuma es tā runāju. Mēs tikai ne mirkli nedrīkstam aizmirst, ka mūsu kaimiņš ir plēsoņa. Viņš seko pa pēdām un nogalina tos, kas ir vājāki par pašu. Viņš sev neiegūst iztiku ar godīgu darbu kā mēs. Kad vēders prasa savu tiesu, viņš sagrābj, vienalga, ko — vainīgu vai nevainīgu — un aprij. Vājiem labāk turēties tālāk no plēsoņām. Runcis medībās klusām tevi izsekos un — caps! — ciet.

Taču vista ietiepās:

— Eh, vīriņ, vīriņ! Nav labi tā runāti Ja reiz mūsu kaimiņš ir plēsoņa, tad viņam tak klusām jādzen savam medījumam pēdas — tāda ir viņa dabai Vai to var saukt par ļaunprātību, ja viņš rīkojas, kā liek daba! Negudro tukšas tenkas! Es gan neesmu dzirdējusi, ka runči kādreiz būtu ēduši gaiļus vai vistas. Labāk dzīvosim ar runci, kā dzīvojuši, kā tas labiem draugiem piedien.

— Un tomēr, sieva, es domāju, mums jābūt piesardzīgiem, — gailis uzstāja. — Piesardzība jau nekad nenāk par ļaunu! Esi pret runci modra, kad manis nav mājās. Pašiem vien būs sliktāk, ja pārāk uzticēsimies.

Vista vīra teikto tā arī netika ņēmusi vērā un, tāpat kā iepriekš, dzīvoja bezrūpīgi un i nedomāja piesargāties no runča.

Tad reiz, kad runcim medībās nebija galīgi veicies, viņš izlēma noķert un apēst vienu vai otru no saviem kaimiņiem. Viņš. jutās tik izbadējies, ka, iedomājoties vien par medījumu, viņam sāka siekalas tecēt. Pirmo runcis nolēma apēst gaili, bet vistu — nākamajā dienā. Viņš notupās pie ceļa, pa kuru gailis staigāja uz savu lauku, un sāka glūnēt. Kā visi plēsoņas, viņš gribēja gailim uzbrukt pēkšņi no mugurpuses. Tāpēc, gailim parādoties uz ceļa, runcis viņu neaiztika, bet tikai iztincināja:

— Ei, kaimiņ, pa kuru ceļu tu iesi?

Gailis kļuva piesardzīgs un atbildēja:

— Pa to ceļu, kas ved pa labi roki, sābri!

Taču gailis, nonācis līdz krustojumam, nenogriezās vis pa labi, bet gāja pa kreisi. Runcis, brītiņu pagaidījis, posa pa to ceļu, kas nogriezās pa labi. Kad runcis pārliecinājās, ka gailis pa šo ceļu neiet, viņš atgriezās un sāka gaili gaidīt tā ceļa malā, kas veda no krustojuma pa kreisi.

Gailim pienāca laiks doties atpakaļ, un viņš ņēmās prātot, pa kuru ceļu nu iet. «Tā gan izskatās, ka runcis perina pret mani šo vai to nelabu,» viņš domāja. «Ja tā ir, tad viņš, liekas, dzinās man pakaļ pa ceļu, kas ved pa labi roki, bet, mani tur neredzējis, uzglūnēja uz otra ceļa. Tagadīt man būtu jāiet pa ceļu, kas no krustojuma iet pa labi.»

Gailis atgriezās mājās pa ceļu, kas no krustojuma nogriezās pa labi.

Runcis izgaidījās gaili veltīgi, tad samierinājās un nolēma viņam uzglūnēt nākamajā dienā. Gailis vakarā izstāstīja vistai, kā viņu runcis ņēmis iztaujāt. Arī šoreiz vista atrunājās, ka vīrs pārspīlē, un nenoticēja.

Otrā dienā runcis atkal iztaujāja gaili:

— Pa kuru ceļu tad nu šodien kātosi uz lauku, kaimiņ?

— Pa kreiso, pa kreiso, sābri, — gailis atbildēja.

Gailis nonāca līdz krustceļiem un sāka lauzīt galvu:

«Mans draugs runcis, kurš iecerējis pret mani kaut ko nelabu, vakar laikam tika pamanījis, ka es aizgāju nevis pa to ceļu, pa kuru teicu. Tāpēc šodien viņš visdrīzāk mani gaidīs uz labējā ceļa — ja teicu, ka. iešu pa kreisai rokai. Tātad šobrīd man drošāk ir iet tieši tā, kā es runcim tiku teicis — pa kreisai rokai.»

Runcis patiešām bija atcerējies vakardienu un gailim uzglūnēja uz ceļa, kas krustojumā nogriezās pa labi. Taču ari šoreiz viņš gaidīja veltīgi: no gaiļa ne miņas.

Runcis briesmīgi noskaitās. «Ja tā šis izrīkojas, — viņš nosprieda, — tad vispirms klupšu virsū vistai!» Viņš aizjoza uz gaiļa māju, saķēra vistu un to nokoda.

Kamēr runcis tvarstīja vistu, viņa aiz bailēm izdēja olu. Ola, no kuras ar laiku bija jāizšķiļas cālim, nodomāja: «Ak tad šis runcis nokoda manu māti! Nu nekas, nekas, gan es šim vēl atriebšos!» Ola ievēlās krāsns pelnos un tur paslēpās.

Runcis, sagrābis vistu, devās uz savu māju. «Tūlīt es viņu pagatavošu un apēdīšu!» viņš domāja. Viņš grasījās vistu izvārīt, taču plītī uguns bija izdzisusi, un runcis posa uz gaiļa māju pēc oglēm. Sarušinājis ogles nelielā kaudzītē, ņēmās pūst, lai tās iekvēlotos. Te ola, kas bija paslēpusies pelnos, no visa spēka pārsprāga! Runcis, kuram trāpīja olas čaumalas un karstās ogles pa galvu, uz vietas izlaida garu.

Kad vakarā gailis atgriezās no lauka, viņš atrada savā mājā pie krāsns beigtu runci, čaumalas no sasprāgušās olas, bet runča mājā — nokosto vistu.

Tad viņš pats sev teica: «Ja uzticēsies tādam, kuram nežēlīga daba, — ātri vari postā aiziet.»

Un gailis nolēma, ka labāk šo māju pamest. Viņš devās pasaulē meklēt jaunu mājvietu.

Kā putni sāka draudzēties

Vecvecos laikos putni savā starpā nemaz nebija draudzīgi. Tiklīdz salaižas barā, iet vaļā strīdēšanās, brēkšana, ķērkšana un kaušanās.

— Nesaprotu, — viens iesāka, — kāds gan labums no tavas astes, kaut arī to var izplest kā vēdekli?

Otrs nepaliek atbildi parādā:

— Bet kāds skaistums no tava cekula, kaut arī šis dzirksti vai visās varavīksnes krāsās?

— Ko jūs te velti mutes dzesējat, — iejaucās trešais. — Es tik un tā esmu pārāks par jums abiem!

Drīz mežā skanēja brēcieni, ķērkstieni, spiedzieni un gaisā juka pūkas un spalvas.

Kādreiz mežā sastapās fazāns un krauklis. Neapsveicinājušies, neapvaicājušies par vecāku un radinieku veselību, viņi kā dzelti metās viens otram virsū un plūcās, kamēr vien bija ko plūkt. Izcekojušies pēc sirds patikas, beidzot meta mieru, un krauklis teica fazānam:

— Pamatīgi es tevi apstrādāju! Tagad tu pats pēc sevis nemaz vairs neizskaties.

— Toties tu, — cirta pretī fazāns, — gan izskaties pēc sevis, pēc tāda, kas tikko no olas izšķīlies.

Kad krauklis ar fazānu satikās otrreiz, izplūkātās spalvas viņiem jau bija ataugušas — un nu varētu sākt atkal plūkties. Taču abiem to darīt nezin kāpēc vairs negribējās.

«Iespējams, ka es arī būtu priecīgs,» krauklis nodomāja, «ja šā ārieni izērmotu. Bet vai es priecātos, ja viņš mani izķēmotu?»

Krauklis tā nodomāja, bet skaļi teica:

— Fazān, tu esi visskaistākais putns zemes virsū un liec mani reiz par visām reizēm mierā.

Savukārt fazāns nodomāja: «Katrā ziņā patīkami būtu šo iekaustīt. Tikai nebūs patīkami, ja es atkal jutīšu viņa aso knābi tin varenos nagus uz savas ādas.»

Bet skaļi fazāns teica:

— Kraukli, tu esi pasaulē visskaistākais putns, un salīgsim vienreiz mieru!

«Skat, cik pieklājīgs!» krauklis nodomāja. «Bet es tev arī šoreiz parādā nepalikšu.»

— Fazān, nestrīdies velti ar mani! Visskaistākais putns esi tu, bet es tikai aiz tevis, otrajā vietā.

— Taisnību sakot, — fazāns atbildēja, — tu jau neesi nekāds skaistulis, toties blakus tev kurš katrs cits putns liekas skaists. Tāpēc jau tu esi visas putnu karalistes rota!

Tā viņi gudri sarunājās labu laiku un beidzot viens otram tik dikti iepatikās, ka nolēma dzīvot kopā un nekad vairs neplūkties.

Sākumā putni šai draudzībai lāgā nenoticēja, taču drīz paši redzēja, ka fazāns patiešām diendienā staigā skaists, neizplūkāts un arī krauklis skatās ar abām acīm un neviena no tām nav sasista. Tad arī citi putni saprata, ka labāk ir draudzēties, nevis plēsties.

Tā nu sākās draudzība putnu starpā.

Content

Sprīvule Ausma Pieci labi draugi

Mazliet par Birmu, šīs zemes tautām un to pasakām

Kā pie debesīm paradījas saule, mēness un zvaigznes

Mēness aptumsums

Nokhudi, zibens un pērkons

Sacensība ar Natu

Karalis no nabagajiem

Zelta spainītis

Pieci draugi

Brīnumkrūze

Labsirdība un alkatība

Labais Phataluns un ļaunais Phatakains

Flautists Ča Tans Pho

Lielo vai mazo podu?

Salmu lelle

Phavo kalns

Ikarulvejas mīlestība

Meklēja gudru vīru - atrada muļķi

Pasaka par slaistu, burvju grāmatu un apslēpto pilsētu

Burve

Miguzis

Zelts un rīsi

Garš deguns un gara mēle

Karaļa gudrais

Princese maidouna

Pasaka par gudro putnu

Augļotājs un zemnieki

Pieci labi draugi

Mikeitari

Zelta princis un sudraba princis

Laiskais un burvju gredzens

Godīgais skolnieks

Tenku koks

Burvju knaibles

Par nepatiesību, kas izklausās pēc patiesības

Skauģa liktenis

Kas ir grūtak?

Simt ziloņu valdnieks

Divi tirgoņi

Pērlīte un varde

Pasaka par diviem lielīgiem gaiļiem

Princese varde

Kā vārnas valdnieku atnesa

Nabagam pat svins palīdzēs!

Kā suns atnāca pie cilvēka

Cālītis un kaķis

Kāpēc kaķis nedraudzējas ar savu brālēnu

Gudrais trusis un lācis

Alkatīga vārna

Kāpēc trusim trīc deguns

Viltīgais gliemezis

«Klusēšana — tūkstošus vērta»

«Atiezt zobus nav tas pats, kas smieties»

«Gudro pat iesnas izglābs»

Lapsa bez astes

Tīģeris un varde

No kā kuram bail?

Kāpēc ērglim plika galva?

Tau-hū, Tau-hū!

Par kraukli un ūpi, kuri viens par otru pārāk daudz zināja

Рūсе vn dzeguze

Kā pārmācīja vārnu

Runča un gaiļa draudzība

Kā putni sāka draudzēties