Briedis Leons

31 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Sestdienas ūdens. Moldāvu Tautas Pasakas

Sestdienas ūdens

Moldāvu Tautas Pasakas

.

SESTDIENAS DZĪVAIS ŪDENS

… Sensenos laikos karaļdēls Dragošs medibās pamanījis sumbru un dzinies tam pa pēdām. Dragošam bijusi kucīte, vārdā — Molda. Ķur vien sumbrs tik neslēpiesl Bet Molda to visur uzgājusi, lidz beigu beigās Dragoišs sumbru nogalējis. Bet pa to laiku viņi nonākuši pavisam svešā malā, kur tecējusi upe. Molda, nabadzīte, iekritusi upē un nosllkusL Kopš tā laika ij upi, ij zemi ap to sauc par Moldovu, bet ļaudis, kas tur apmetušies uz dzīvi, par — moldāviem.

Tā teikās stāstīts par moldāvu zemes un tautas izcelsmi. Paraugoties kartē, mēs Moldovu uziesim mūsu zemes dienvidrietumos, viscaur zaļā krāsā iekrāsotu, gluži kā vlnogķekaru, kurš lēzenu pakalnu šūpās nogūlis starp Dņestras (moldāvi to sauc par — Nistru) un Prutas upēm.

«Uz vienas pakalnu pēdas,

Uz vienas paradīzes mutes» —.

tā sākas ari pati pazīstamākā moldāvu tautas balāde «Miorica». Tik tiešāml No Moldovas ziemeļiem lidz dienvidiem braukšus iespējams nokļūt nepilnas dienas laikā, bet attālumu starp Dņestru un Prutu var pārvarēt vēl ātrāk. Moldovas ziemeļpuse — kalnaināka un mežaināka, kaut gan tādu mežu kā Latvijā nesastapt, un tos tur sauc par kodriem. Galvenokārt tajos aug lapu koki — ozoli, kļavas, apses, dižskābarži. Mūsu Jaungada egles Moldovā ir liels retums, parasti tās aizstāj priedes. Uz dienvidiem no Moldovas galvaspilsētas Ķišiņevas lidz pat Melnajai jūrai senāk pletās Budžakas stepe. Tagad, kopš Budžaka apūdeņota, tā kļuvusi par galveno Moldovas maizes klēti. Ūdens Moldovā ir lielā vērtē, ar to vis nešķieias, kā pagadās, sarga un taupa katru lāsīti. Tieši tāpēc, braucot cauri Moldovai, ceļinieku gan te, gan tur sagaida rūpigi iekoptas un gluži kā svētkiem sapostas akas.

Daudzu tautu, ari latviešu tautas pasakās nereti sastopams dzivais ūdens, kurš spēj darit brīnumus un pat mirušos izdziedēt, taču moldāvi to Šķir ari pēc nedēļas dienām. Var būt gan otrdienas, gan piektdienas, gan sestdienas dzīvais ūdens. Tieši sestdienas ūdens esot pats jaunākais, veselīgākais un skaistākais. Tālab tas izvēlēts par šīs grāmatas nosaukumu.

Zeme ir Moldovas un moldāvu lielākā bagātība: to mīl, ar to lepojas un saudzē. Paši moldāvi joko, ka nedrīkstot zemē nomest pat zīmuli, jo tas tūdaļ pat salapošot. Jānudien, tā vien gribas paņemt rokās kviešu maizes šķēli un to noziest ar biezu jo biezu melnzemes kārtu, kas ir gluži vai kā sviests, smaržīga un garda. Laikam tāpēc — pirmais, kas pārsteidz, nokļūstot Moldovā, — nekur neuziet nevienu novārtā atstātu zemes gabalu, jo viss te likts lietā. Šosejas un ceļus cieši jo cieši apstāj tīrumi, mājas ciemos drūzmējas cita pie citas.

Dāsna ir Moldovas saule, taču — vai tas būtu vīnakalns vai augļu dārzi, kviešu, kukurūzas, tomātu vai cukurbiešu lauki — viss te darba roku aprūpēts, sviedru pārmazgāts un apmīļots. Ļaudis Moldovā ir strādīgi, degsmes un apņēmības pilni. Darba tikums stāv pāri visiem citiem tikumiem, un to kā īpašu vērti izcēlušas ari moldāvu pasakas. Bet, kā mēdz teikt, kur īsts darbs, tur ari vieta īstam priekam. Daba apveltījusi moldāvus ari ar neparastu sirsnību, atsaucību un viesmīlību. Par ikvienu ciemiņu šeit priecāt priecājas, un ikviena moldāva mājās svēts un ikdienā neaizskarts ir tā saucamais godagals — kasamare — pati labākā, skaistākā un saulainākā istaba, pie kuras durvīm nereti piesprausts bazilika pušķītis. Baziliks — šī vienkāršā, bet neparasti smaržīgā pļavu puķīte ar baltiem, rožainiem vai mēļiem ziediem — moldāviem ir skaistuma un krietnuma simbols, tālab tas kļuvis ari par moldāvu pasaku galvenā varoņa Fetļrumosa pavārdu.

Un vēl kas Moldovā pārsteidz — gadskārtu ritums un ieražas te vēl aizvien stipri savītas kopā ar cilvēka mūža gājumu.

Jaungada ķekatās iet veci un jauni, svētkus un cilvēka dzives svarīgākos notikumus svin viss ciems. Un kur nu vēl tautasdziesmas un tautas dejas — tās prot izdziedāt un izdejot visi bez kādas īpašas skubināšanas. To pašu var teikt ari par pasakām, un ari šo rindu autoram nācies dzirdēt ne vienu vien, € sievām pie vērpjamā ratiņa sēžot un ar muti mietu tēšot».

Moldāvu, tāpat kā jebkuras tautas pasakas, stāstot par brīnumainiem un šķietami neticamiem notikumiem, vienlaikus caur fantastiska tēlojuma krāsaino stikliņu ataino ari tautas dzivi un vēsturi sirmā senatnē, stāsta par cilvēku jūtām un pārdzīvojumiem, viņu ilgām un centieniem, kuri vēl aizvien ir tuvi un saprotami ikvienam no mums un vēl joprojām turpina mūs saviļņot. Daudz ko mēs nezinām, daudz ko mēs esam aizmirsuši, un daudz kas aizmirsts ari pasakās, tām gluži kā zvirgzdiem upē gludinoties un gadusimtiem ilgi ejot no viena teicēja mutes otrā. Taču, lidz ar pasaku varoņiem ceļojot pāri trejdeviņām jūrām, mēs kaut netieši iepazīstam pasauli un ari paši sevi, mācāmies pārvarēt grūtības un uzvarēt ļaunumu, briedinām sevī ticību labajam, krietnajam un skaistajam.

Moldāvu pasaku galvenais varonis ir stiprinieks Fetfrumoss, kas tulkojumā nozīmē — Skaistais puisis.

Kā tas varonim piedienas, ari viņa nākšana pasaulē ir brīnumaina un neparasta. Reizēm Fetfrumoss dzimst pat no vīnogas, pat no kviešu vārpas un asaras, kas moldāvu tautas izpratnē saistās ar kaut ko ļoti skaistu, svētu un istu. Tālab mēdz teikt: avots ir tik dzidrs kā asara — vai: tas cilvēks pēc savas dabas ir tik krietns kā asara. Tāpat kā mūsu Kurbads vai Lāčplēsis, ari viņš tautas izpratnē iemieso pašas labākās un krietnākās rakstura īpašības un, pārvarot milzum daudz grūtību, uzmeklē sestdienas ūdeni, pūķu nolaupītos debess spīdekļus un karaļmeitas un visbeidzot apņem sev par sievu Iļanu Kosinzjanu, kura savukārt personificē jaunību, skaistumu un tiklību. Nereti Fetfrumoss kļūst par pavārdu ari citiem drosmīgiem un krietniem puišiem\ bet Iļanu Kosinzjanu aizstāj daiļā Ruža Ružalina vai Iļana Rozoļana. Fetfrumosam pailgos nāk gan milži un stiprinieki (Izslāpulis, Izsalkulis, Izsaltulis, Akmeņuplēsējs), gan ari lādzīgas un mīļas večiņas — Svētā Trešdiena, Svētā Piektdiena, Svētā Svētdiena. Ari mūsu folklora šķir «baltās»

*

*

no «nebaltām» dienām. Moldāvu foklorā tās savukārt personificētas kā labās laumas vai fejas. Laiku pa laikam moldāvu pasakās ņem dalibu karaļi — visbiežāk Zaļais un Sarkanais Karalis, bet šad un tad ari Baltais, Dzeltenais un Melnais Karalis. Viņi vis neiemieso konkrētas personas, bet gan debess puses. Tā, piemēram, Zaļais Karalis valda austrumos, bet Sarkanais — rietumos. Fetfrumosam nākas cinities gan ar pūķiem un raganām, gan citiem mošķiem un sošķiem, taču pats bīstamākais viņa pretinieks ir ļaunais punduris Spridis virā-Olekts bārdā, kuru daļēji varētu pielīdzināt mūsu pasaku Misiņbārdim.

Kaut gan mūs no Moldovas šķir apmēram divi tūkstoši kilometru, mūs saista daudzi — gan redzami, gan neredzami pavedieni. Ari šajā grāmatā ne vienu vien lapaspusi izlasīsim gluži kā pazīstamu, jo kopīgā visdažādāko — pat visai attālu tautu dzīvē un likteņos aizvien ir vairāk nekā atšķirīgā. Taču gribētos cerēt, ka šl grāmata kaut nedaudz ļaus iepazīt ari moldāvu tautai vien raksturīgo un iezīmīgo, izjust gan moldāvu sadzīves, gan ari dienvidnieciskā temperamenta sullgumu un košumu, moldāvu dabas dāsnumu un plašumu, tādējādi bagātinot mūsu priekšstatus un zināšanas par moldāvu tautu.

Bet, tā kā pasakas pašas nesākas, tad pāršķirsim lapaspusi un ķersimies pie zelta kamolīša šķetināšanas. Veseli lasījušit

LEONS BRIEDIS

.

RIETEKLĪTIS UN AUSEKLĪTIS

Tas, redz, notika tajos laikos, kad blusai mēdza apkalt vienu kāju ar deviņdesmit deviņām mārciņām dzelzs, bet otru ar deviņdesmit deviņām mārciņām tērauda, un ij tad vēl to vējš nesa pa gaisu.

Tolaik kādam karalim bija gaužām žirgts un palaidnīgs dēls. Kādu dienu karaļdēls iznāca pils vārtos un sāka svaidīt akmeņus. Tieši tobrīd garām gāja večiņa, nesdama krūzi ūdens. Kara|dēls iesvieda ar akmeni pa krūzi. Krūze saplīsa, ūdens izlija, bet večiņa, pagriezusies pret puisi, dusmās izsaucās:

—    Kaut jel tev kājām nāktos izstaigāt visu zemi, nekur sev miera nerodot, līdz tu nonāksi valstībā, kurā nav nāves, bet ari tur tev nebūs nedz miera, nedz atpūtas.

Puisis pārradās pilī un pēc trim dienām kļuva pagalam domīgs. Viņš bija sailgojies doties pasaulē un uzmeklēt valstību, kurā nav nāves. Tā nu karaļdēls cietās, cietās, līdz kādu rītu aizgāja pie karaļa un izlūdzās ceļanaudu, drēbes, zobenu un vāli, jo.no visas tiesas bija nospriedis doties pasaulē. Tā kā neviens viņu nespēja atturēt, drīz vien karaļdēls devās ceļā. Viņš izstaigāja malu malas, līdz nonāca pie kādas būdiņas. Karaļdēls pieklauvēja, un no būdiņas iznāca laukā vientuļnieks.

—    Ko tu, puis, šeit meklē? — viņš jautāja.

—    Meklēju valstību, kurā nav nāves,«— karaļdēls atbildēja.

-Vientuļnieks izbrīnījās.

—    Lai nu ko, bet par tādu līdz šim neesmu pat dzirdējis, — viņš sacīja.»-rit;. .r*

To dzirdot, karaļdēls noskuma.

—     Ko nu man iesākt? — viņš vaicāja. — Atpakaļ iet es vairs nevaru.

Bridi padomājis, vientuļnieks sacīja:

—     Ej caur šo biezo un tumšo mežu. Tik nepiemirsti pasveicināt zvērus, kurus tu sastapsi ceļā. Drīz vien tu nonāksi pie pils, un tās priekšā, nolicis galvu uz sliekšņa, gulēs pūķis. Padod ari viņam labdienu, un pūķis, priecādamies, ka nav gluži piemirsts, pagriezīs galvu sāņus, tad tu netraucēti tiksi tam garām. Tur ari uzzināsi, kur tev tālāk jāiet.

Karaļdēls izdarīja tā, kā tam tika teikts. Viņš izgāja cauri mežam un pagodināja visus putnus, zvērus un rāpuļus, kuri tam gadījās ceļā. Necik ilgi, klāt bija ari pils. Pils priekšā, nolicis galvu uz sliekšņa, gulēja pūķis. Karaļdēls viņam jau iztālis paklanījās un teica:

—     Labdien, zeltzvīņoto pūķi!

Pūķis nopriecājās, pagrieza galvu sāņus un atteica:

—    Ja tu, puis, būtu man piemirsis padot labdienu, tad tev plāni klātos.

Puisis, ticis pāri pils slieksnim, atbildēja:

—    Bet, ja tu būtu meties man virsū, ari tev pašam neklātos labāk.

Tā nu karaļdēls iegāja pilī un ieraudzīja tur vecum vecu sirmgalvi.

—     Kā tu šeit gadījies, drosminiek? — tas izbrīnījies jautāja.

—     Es meklēju valstību, kurā nav nāves, — karaļdēls atbildēja.

—    Ehē, puis! — to padzirdis, sirmgalvis iesaucās. — Tā atrodas talu jo tālu. Neviens tajā līdz šim vēl nav spēris kāju, tālab arī neviens nezina turp ceļu. Bet, tā kā tu nepiemirsi pasveicināt manus zvērus, tad es tev iedošu zelta kamolu — tas tev parādīs ceļu. Ej turp, kurp ritēs kamols.

Atvadījies no sirmgalvja, puisis nometa kamolu zemē, un tas sāka ripot pāri kalniem un lejām, pāri tīrumiem un atmatām. Kamolam ritot, no tā palēnām atšķetinājās tik tievs zelta pavediens kā zirnekļa tīmeklītis.

Karaļdēls gāja ilgi jo ilgi. Vēlu vakarā viņš nonāca pie ozola un apsēdās zem tā atpūsties. Kā tas bija gadījies, kā ne, bet karaļdēls uzsēdās tieši virsū ozolzīlei( kurai jau bija aizmeties zaļš asns.

—     Kas tu, drosminiek, esi un kurp iedams? — zīle apvaicājās.

—     Esmu karaļa dēls un eju uzmeklēt valstību, kurā nav nāves, jo vēlos dzīvot tik ilgi, cik vien lemts pastāvēt šai pasaulei, — puisis atbildēja.

To noklausījusies, zīle atteica:

—     Pasēdies nost, jo es nupat esmu uzdīgusi. Man bail, ka tu mani, tik trauslu un vārgu, saspiedīsi. Ļauj man augt un, ja vēlies, paliec šeit. Tu dzīvosi tikām, kamēr es izaugšu par lielu un zaļoksnu ozolu, un vēl otrutik, kamēr es piedzīvošu sirmu vecumu. Tik vien tad, kad es novelšos zemē un manos putekļos pērsies zvirbuļi, tev pienāks mūža gals.

Karaļdēls piecēlās kājās, aprausa ozolzīli ar zemi, lai tā varētu augt, atvadījās un devās tālāk. Tā nu viņš gāja tik un gāja nopakaļus kamolam, līdz nonāca pie vīnakoka, kurš bija nolīcis no sulīgo ķekaru smaguma. Karaļdēls apsēdās zem vīnakoka atpūsties, norāva ķekaru un to apēda. Pēc tam, kad karaļdēls bija klusinājis izsalkumu, vīnakoks apvaicājās:

—     Kurp tu, drosminiek, iedams?

—     Eju uz valstību, kurā nav nāves un kur es varēšu dzīvot tikām, kamēr lemts pastāvēt šai pasaulei.

Vīnakoks viņam sacīja:

—     Ieroc vienu odziņu zemē, lai tā izaugtu un dotu ražu, un, ja vēlies, paliec šeit, jo tu dzīvosi tikām, kamēr vīnakoki savairosies tā, ka zem zemes vairs nebūs vietas to saknēm, bet zem saules — to lapām. Tad tev vienmēr būs ij vīnogas, ij vīns.

Karaļdēls ieraka vienu odziņu zemē un sacīja:

—     Paldies tev, vīnakok, par cienastu. Paliec sveiks, audz un vairojies, es nu iešu tālāk.

—     Paliec sveiks, un lai ari tev labi klājas, — vīnakoks atteica.

Karaļdēls devās tālāk un drīz vien ieraudzīja ērgli. Viņš jau gribēja uzvilkt loku, lai to nošautu, bet te piepeši ērglis iesaucās:

—     Drosminiek, nešauj mani! Labāk izdziedē un pabaro mani, jo varu tev lieti noderēt. Kad tev uzbruks lielas bēdas, iedomājies par mani, un es tūda) pat būšu klāt.

Karaļdēls ērgli kā mācēdams aprūpēja — pārsēja viņa rētas, baroja un, kad ērglis atlaba, — devās tālāk, līdz nonāca upes malā. Tā nu iedams gar krastu, viņš ieraudzīja sev priekšā kaut ko mirdzam un laistāmies un nodomāja:

—    Nez kas tur tāds varētu būt par neredzētu brīnumu?

Karaļdēls vēl labu laiku gāja un, kad pienāca klāt, skatās

un nespēj ticēt pats savām acīm. Jūra bija atkāpusies, un karstajās smiltīs divpadsmit soļu garš un divpadsmit soļu plats gulēja pats zivju ķēniņš ar zelta zvīņām un sudraba spurām, kādas līdz šim karaļdēls vēl nekad nebija redzējis.

—     Ehē! — karaļdēls nopriecājās. — Nu gan es gods godam pamielošos!

To padzirdis, zivju ķēniņš iesaucās:

—     Drosminiek, kas tev no tā tiks, ja tu mani apēdīsi? Labāk iemet mani atpakaļ jūrā, un, kolīdz tu par mani iedomāsies, es tūdaļ pat būšu klāt.

Karaļdēls sameklēja garu kārti un iestūma ar to zivju ķēniņu atpakaļ jūrā.

Pēc tam puisis devās tālāk, un mēle nogurtu stāstot, cik karaļvalstīm viņš izgāja cauri, līdz pamanīja lapsu, kurai pakaļ dzinās suņi. Karaļdēls atkal uzvilka loku, lai lapsu nošautu, bet te lapsa piepeši iesaucās:

—    Drosminiek, nenogalē mani! Labāk paglāb no suņiem, izdziedē, un grūtā brīdī es tev nākšu palīgā.

Karaļdēls aiztrenca prom suņus, aprūpēja lapsu kā vien mācēdams, līdz tā atlaba, un tad ļāva tai vaļu. Atvadoties lapsa viņam sacīja:

—     Paldies tev, karaļdēls, ka neļāvi suņiem mani saplosīt. Tad, kad tev klāsies grūti, iedomājies par mani, un es tūdaļ pat būšu klāt.

Karaļdēls devās tālāk, un, kamēr viņš gāja, zelta kamols pamazām šķetinājās vaļā un tapa aizvien mazāks.

Necik ilgi, karaļdēls nonāca pie vīksnas, kurai bija izauguši divi stumbri. Starp vīksnas stumbriem bija noausts zirnekļa

tīkls, kurā iepinies svaidījās ods. Ieraudzījis karaļdēlu, ods iesaucās:

—     Karaļdēls, klau, karaļdēls! Paglāb mani, jo es tev lieti noderēšu. Es zinu, ka tu ej uz valstību, kurā nav nāves. Palīdzi man, un arī es tev reiz atdarīšu ar labu.

Karaļdēls apstājās, atbrīvoja odu no zirnekļa tikla, pabaroja un palaida vaļā.

—              Paldies, ceļiniek, ka biji pret mani labs, — ods sacīja.

—     Kad tev klāsies grūti, iedomājies par mani, un es tūdaļ pat būšu klāt. Bet nu ej laimīgi tālāk, jo ilgi iet tev vairs nenāksies. Drīz jo drīz tu nonāksi pie pils, un bez kavēšanās dodies taisni pie karaļa un lūdz sev par sievu viņa visjaunāko meitu, jo, kamēr tu nebūsi precējies, nespēsi nokļūt valstībā, kurā nav nāves.

Tā gan.

Karaļdēls gāja tālāk, gāja tik un gāja, bet kamols tikām saruka aizvien mazāks — iesākumā tas tapa kā ābols, tad kā Tiekstu kodols, bet pēc tam kā zirnis, un tad jau arī karaļdēls ieraudzīja savā priekšā zelta pili, tik brīnumskaistu, kādai neviena cita zemes virsū vairs nespētu līdzināties.

Karaļdēls devās taisni uz pili un pieklauvēja pie vārtiem.

Karalis aizsūtīja sargus izvaicāt, kas tur atnācis, no kurienes un kādā nolūkā.

—    Tā un tā, — karaļdēls nelikās daudz lūgties un sargiem visu izstāstīja.

Necik ilgi, iznāca laukā arī karalis, un drosminieks viņam sacīja:

—    Visaugsto karali, es gribētu, lai tava visjaunākā meita kā līgava sēdētu goda vietā pie galda, bet es kā līgavainis tai blakus, jo, raugi, esmu atnācis lūgt tev viņas roku. Vai tu man viņu dosi?

Došu jau, došu, —1 karalis atteica. — Ja tu paslēpsies tā, ka neviens tevi neatradīs, mēs rīkosim kāzas, un tu varēsi dzīvot šai pilī tikām, kamēr vien lemts pastāvēt šai pasaulei, jo tu, redz, esi nonācis valstībā, kurā nav nāves. Bet, ja ne, — galva tev nost.

Nabaga puisi nu pārņēma dziļas bēdas. Labi, ka viņš laikus iedomājās par ērgli, un vienā acumirklī tas bija klāt.

—    Par ko tu, saimniek, tā bēdājies? — ērglis jautāja. ^

—     Rau, kāda nelaime man uzbrukusi, — tā šis — un izstāstīja ērglim, ko tam licis izdarīt karalis.

—    Tad ta bēda! — ērglis atteica. — Nebēdājies nu!

Ērglis uznesa karaļdēlu līdz pat debesu augšai un paslēpa viņu aiz deviņām mākoņu rindām.

Karalim bija trīs meitas, kuras cita citai izskatījās līdzīgas kā trīs ūdens piles. Paņēmis rokā zobenu, karalis izveda uz pils sliekšņa savu vecāko meitu un cieši jo cieši pieteica viņai uzmeklēt paslēpušos kara|dēlu, citādi viņš tai nocirtīšot galvu.

Meita aizgāja uz samteņu dārzu, noplūca tur vienu samteni un, iespraudusi to matos, nostājās uz pils sliekšņa paskatīties* kur noslēpies kara|dēls.

Viņa pārlūkoja zemes virsu, bet karaļdēlu nekur neredzēja, palūkojās jūrā — arī tur karaļdēla nebija, paskatījās debesīs un, ieraudzījusi karaļdēlu, iesaucās:

—     Nāc laukā no mākoņa, jo es tevi redzu!

Vienā acumirklī ērglis karaļdēlu nonesa lejā uz zemes.

—    Nu gan es tev nocirtīšu galvu! — karalis drosminiekam sacīja.

Bet karaļmeita metās puisi aizstāvēt:

—     Tēt, tam, kas nogrēkojies pirmoreiz, taču mēdz piedotf

Karalis drosminiekam piedeva.

—     Labi, pirmoreiz es tev piedodu, — viņš sacīja. — Bet, ja mana vidējā meita tevi uzies otrreiz, es tev nocirtīšu galvu.

Karalis iegāja pilī, lai atvestu savu vidējo meitu. Puisis tikām no bēdām nezināja, kur dēties.

Tā nu viņš bēdājās, līdz nevi|us iedomājās par zivju ķēniņu. Kolīdz karaļdēls par viņu iedomājās, tā tūdaļ pat pie pils sienām sāka viļņoties jūra un no tās pabāza laukā galvu pats zivju ķēniņš.

—     Kas tev, saimniek, par bēdām? —. zivju ķēniņš puisim apprasījās.

—    Tā un tā, — karaļdēls atteica un izstāstīja zivju ķēniņam, ko karalis tam licis izdarīt, turklāt vēl piedraudējis tam nocirst galvu.

—               Ko nu par to daudz bēdāties! — zivju ķēniņš atteica.

—    Es tevi paslēpšu jūras dzelmē tā, ka tevi tur neviens nemūžam neatradīs.

Zivju ķēniņš norija karaļdēlu gluži kā graudiņu un kopā ar to paslēpās jūras dzelmē.

Karalis ar vidējo meitu iznāca no pils, izvilka no maksts zobenu un tai pavēlēja:

—    Uzmeklē karaļdēlu, citādi — galva tev nostl

Karaļmeita izmazgāja acis spodras jo spodras, iesprauda

sev matos samteni un sāka raudzīties, kur karaļdēls paslēpies. Viņa izmeklējās to zemes virsū, bet nekur neatrada, palūkojās debesīs viņpus saules un mēness, taču arī tur karaļdēla nebija, paskatījās jūrā — un ieraudzīja karaļdēlu.

Karalis nu iesaucās:

—    Nāc, drosminiek, laukā, jo mana meita tevi ir atradusi!

Zivju ķēniņš iznesa karaļdēlu no jūras dzelmes, un karalis

sacīja:

—    Neko darīt, nāksies vien tev nocirst galvu!

Bet vidējā meita pasteidzās iemest starpā:

—    Piedod viņam, tēt, jo arī otrais grēks taču top piedots. Bet, ja karaļdēlam neveiksies arī trešoreiz, tad gan cērt tam galvu nost.

—    Labi, — karalis karaļdēlam sacīja. — Es tev piedodu arī otro reizi. Bet, ja arī trešo reizi tu nespēsi noslēpties tā, lai tevi neviens neuzietu, tavas dienas būs skaitītas.

Karaļdēls nu bija tādās sprukās, ka vai nu.

—    Man nocirtīs galvu, un ar to pašu būs cauri, — viņš klusībā ņēmās vaimanāt. — Ko man darīt, lai mani karaļmeita neuzietu? Kurš man līdzēs no šīs nelaimes tikt sveikā ar veselu ādu?

Kamēr karaļdēls tā vaimanāja, viņš neviļus iedomājās par lapsu, un, rau, lapsa klāt kā saukta.

—    Par ko tu, saimniek, tā gaudies? — lapsa apvaicājās.

—    Tā un tā, — puisis atteica un lapsai visu izstāstīja.

—    Ciet klusu! Tad ta bēda! — lapsa viņam atteica. — Neliecies par to ne zinis! Ja reiz tā tev bijis pieteikts, tad nāc man līdzi — gan es zināšu, ko darīt.

Lapsa gāja pa priekšu, karaļdēls tai nopakaļus. Necik ilgi — viņi nonāca samteņu dārzā. Lapsa apgriezās karaļdēlam trīsreiz riņķī apkārt, un, kolīdz tam piesita ar savu asti, puisis pārvērtās par samteni — pašu skaistāko visā samteņu dārzā.

Karaļa visjaunākā meita izmazgāja acis spodras jo spodras, aizgāja uz samteņu dārzu un noplūca tieši to samteni, jo tā viņai patika visvairāk, un iesprauda sev matos.

Karalis ar zobenu rokā iznāca pils priekšā, pasauca pastarīti un pavēlēja tai puisi uzmeklēt, ja ne — galva šai nost.

Karaļmeita izmeklējās zemes virsū, bet karaļdēlu nekur nemanīja, paskatījās jūrā — arī tur puiša nebija, paskatījās debesīs, bet arī tur no tā ne vēsts. Viņa vēlreiz cieši jo cieši pārlūkoja gan zemes plašumus, gan jūras dziļumus, gan arī debesu augstumus — veltas pūles.

Tad nu karalis sacīja:

—     Paraugies, meit, labāk! Vai tik tu pati viņu netaisies noslēpt?

Meita atbildēja:

Tēt, esmu izlūkojusi malu malas, taču karaļdēla nekur nav. Viņa ēnu redz, bet pašu ņe.,

Karalim nekas cits neatlika kā iesaukties:

—     Nāc, drosminiek, laukā no turienes, kur esi paslēpies, jo mana meita tevi nespēj atrast.

Puisis izlēca no karaļmeitas matu .sprogas un sacīja:

—     Rau, karali, te es esmu!

—     Labi, drosminiek, redzu, ka tu esi varen dūšīgs! — karalis atteica un pavēlēja ierasties ; pilī spēlmaņiem, bet puisim nākt viņam līdzi un uzrādīt viņa visjaunāko meitu. Ja karaļdēls to starp citām māsām sazīmēs, tiks rīkotas kāzas, ja ne,— galva nost.

Puisim bija licies, ka viņš laimīgi ticis ar visiem pārbaudījumiem galā, bet — še tev! |§ no vilka bēgot, taisni lācim ķetnās. Ņēmās nu karaļdēls raudāt un turpat vai visu acu gaišumu izraudāja, jo atskārta, ka šoreiz vairs tam galā netikt. Lai vai kā, bet šoreiz gan karalis tam no visas tiesas nocirtīs galvu. Kamēr puisis tā vaimanāja, viņš neviļus iedomājās par odu. Kolīdz karaļdēls par to iedomājās, tā ods arī tūdaļ bija klāt.

—     Kas tev, saimniek, par likstu piesitusies, jatu tā vaimanā? — ods apprasījās.

—               Kā man, nabadziņam, negausties, — karaļdēls atteica,

—    jo, raugi, kad man likās, ka esmu ar visiem pārbaudījumiem

laimīgi ticis galā, karalis man tīšuprāt sameklējis gluži neveicamu darbu. Kā gan es varu izšķirt karaļmeitas, ja tās cita citai tik līdzīgas kā trīs ūdens piles?

—    Nebēdājies nu, saimniek, — ods atteica. — Neliecies par to ne zinis. Es labi pazīstu karaļmeitas. Zinu, kura no viņām vecākā, kura — vidējā un kura — pastarīte. Kā nekā esmu kopā ar viņām uzaudzis. Kad karalis viņas visas trīs izvedīs tavā priekšā, es visjaunākajai meitai uzmetīšos uz degungala — uz viņu tu arī norādi.

Kad karaļmeitas nostājās puiša priekšā, tās cita citai izskatījās līdzīgas kā trīs ūdens piles. Skaties, kā gribi, — nekādi neatšķirsi! Ods tikām, palidinājies starp karaļmeitām, nometās vienai no tām uz degungala. Karaļmeita pacēla roku, lai odu padzītu, bet kara|dēls tūdaļ pat satvēra meiteni aiz rokas un iesaucās:

—    Rau, karali! Tā ir tava visjaunākā meita!

Tiesa kas tiesa, — karalis atteica.

Karaļmeita no prieka laistījās kā pati saulīte rītos, kā nupat uzziedējis baziliks.

Arī karalis bija ļoti apmierināts, iesauca līgavaini pilī, nosēdināja to goda vietā pie galda un sacīja:

—    Es tev dodu savu meitu par sievu un savu valsti piedevām, cik vien man tās ir. No šī brīža tu dzīvosi kopā ar mums un nekad vairs nezināsi, kas ir nāve. Dzīvosi tikām, kamēr vien* lemts pastāvēt šai zemei. Vari iet un staigāt pa manu valsti,, kur vien tu vēlies, tik neej atpakaļ pie vārtiem, pa kuriem šeit" ienāci, jo tad tev klāsies slikti.

Karajdēls aplaida skatu apkārt un ieraudzīja gan zelta dārzus, kuros auga dažnedažādi neredzēti koki, kuru zari līka līdzpat zemei, gan zelta un sudraba pilis, izrotātas ar dārgakmeņiem, gan marmora akas ar sudraba krūzēm, gan upes, kurās tecēja piens un medus, gan birzis ar visvisādiem dziedātājputniem, gan arī ganības, kurās auga zaļa zāle trejiem akotiem — kupla jo kupla, kā bērtin nobērta pērlēm. Kaut ko tādu viņš līdz šim nekad netika redzējis. Kā visa gan tur nebija! Lai toizstāstītu, mēle nogurtu un vārdu aptrūktos.

Drīz vien tika rīkotas lepnas kāzas, kurās valdīja neparasta līksme un prieks. Kāzas tika dzertas ilgi jo ilgi, grūti pat. pateikt, cik ilgi, jo saule tai pusē nekad neuzlēca un nekad nenorietēja — vienmēr stāvēja tieši dienvidū.

Pēc kāzām karaļdēls apmetās uz dzīvi pilī un dzīvoja tur cepuri kuldams. Pēc kāda laika, paņēmis loku un bultas, viņš devā« medībās. Kad karaļdēls izšāva bultu, tā nokrita viņpus valstības vārtiem. Piemirsis karaļa teikto, puisis devās bultu uzmeklēt. Atšāva aizbultni un atdarīja vārtus, un tai brīdī karaļdēlam pat prātā nenāca, ka ar viņu varētu kaut kas atgadīties. Bet, pamanījis sev priekšā mirdzam zelta kamola dzītiņu, karaļdēls piepeši atcerējās dzimto māju, tēvu un māti, un viņam ļoti iegribējās doties tos apraudzīt. Drīz vien viņš sāka posties ceļā.

—    Pag, draudziņ, — karalis pūlējās karaļdēlu atrunāt.

—     Tev taču vairs nav kur iet, jo pagājis milzum laika. Tavs tēvs un māte jau sen miruši, pat viņu bērnubērnu vairs nav starp dzīvajiem.

Taču karaļdēls tam nespēja noticēt. Viņš saposās ceļā, atvadoties paklanījās visiem līdz zemei un devās prom.

Karalis un viņa visjaunākā meita bija gauži nobēdājušies. Karaļdēls tikām gāja pa zelta dzītiņu atpakaļ, gāja tā tik •un gāja, līdz nonāca pie vīnogulājiem, kuriem jau neredzēja tne gala, ne malas. Vīnakoki, karaļdēlu uzpazinuši, ierunājās: Nāc šurp, karaļdēls! Atvelc elpu mūsu pavēnī!

—     Vārds vietā! ~ karaļdēls atbildēja. — Tik es steidzos drīzāk nokļūt mājās.

Viņš devās tālāk, līdz nonāca pie sirma ozola. Ozols, karaļdēlu uzpazinis, ierunājās:

—     Nāc šurp, karaļdēls! Atvelc elpu manā pavēnī! Senāk, iedams garām, tu man ļoti izpalīdzēji. Redzi, cik liels esmu izaudzis no zīles, kuru tu toreiz aprausi ar zemi!

Karaļdēls, to dzirdot, izbrīnījās, jo viņam pat prātā nebija nācis, ka pagājis jau tik daudz laika.

Karaļdēls gāja tālāk, līdz nonāca pie pils, no kuras viņš pēc zelta kamola dzītiņas bija uzsācis iet, un ieraudzīja tur pūķi, kas no vecuma bija gluži sakaltis. Karaļdēls padeva pūķim labdienu, pūķis nopriecājās, pagrieza galvu sāņus un sacīja:

— Es tevi, puis, jau taisījos aprit, bet, tā kā tu mani pasveicināji, tad es to nedarīšu.

Karaļdēls netraucēti iegāja pilī un ieraudzīja tās saimnieku. Pa Šo laiku tam bija izaugusi tik gara bārda, ka pusi bārdas viņš varēja paklāt uz zemes, bet ar otru pusi apsegties. Sirmgalvis ar ķeģīti atcēla nokārušās skropstas no acīm, paraudzījās uz karajdēlu un sacīja:

—     Atpakaļ nākdams, tik un tā tu šeit vēl iegriezīsies.

Karaļdēls no viņa atvadījās un devās tālāk, jo daudz vairs

•nebija atlicis, ko iet, bet, nonācis pie vientuļnieka būdiņas, viņš ieraudzīja tur tik vien kā biezu jaunaudzi. Karaļdēlam nu uzmācās neizsakāmas skumjas, labi vēl, ka ilgas drīzāk nokļūt mājās viņu skubināja turpināt ceļu. Karaļdēls ilgi nekavējās, gāja tālāk, līdz nonāca dzimtajā pusē. Pavēras gan turp, gan -šurp, te uz vienu, te atkal uz otru pusi, bet neko neredzēja. Nojauta gan, ka pārnācis mājās, tālab devās uzmeklēt vecāku pili, bet tās vietā uzgāja tik drupas. Kādā gravā karaļdēls pamanīja būdiņu un steidzās turp apvaicāties, kas un kā. Būdiņā mitinājās kāds vecītis, kuram bija trīssimt gadu. Viņš karaļdēlam izstāstīja, ko no sava tēvutēva esot dzirdējis: šeit senāk slējusies karaļa pils, un karalim, lūk, esot bijis dēls, kurš, kā runā, esot devies uzmeklēt valstību, kurā nav nāves, un jaunību bez vecuma, jo gribējis dzīvot tikām, kamēr vien lemts pastāvēt šai zemei. Pēc tam šajā pusē uzradies mēris, kurš nežēlojis nedz cilvēkus, nedz lopus, nedz arī mājputnus.

Karaļdēls gauži nobēdājās, taču, laikus atcerējies sava sie•vastēva vārdus, steidzās atpakaļ uz valstību, kurā nav nāves. Bet, nokļuvis tai vietā, kur senāk slējās tēva pils vārti, karaļdēls ieraudzīja vīnkoka durteni. Viņš iespēra tam ar kāju, un no tā apakšas izlīda gaužām samelnējusi un no vecuma izkaltusi nāve ar izkapti pār plecu. Ak, vai! Te tev nu bija!

—    Ahā, mīļumiņ! — nāve iesaucās. •— Tik tagad Vien tu esi ieradies, bet es tevi jau izsenis gaidu! Nespēju pati bez tevis »nomirt.

Karaļdēls, ko kājas nes, pa galvu pa kaklu metās skriešus atpakaļ, lai pēc iespējas drīzāk nokļūtu tur, no kurienes bija «lācis.

Nāve, to redzot, dzinās puisim pakaļ.

Ar pēdējiem spēkiem karaļdēls aizskrēja līdz sirmgalvja pilij, padeva labdienu pūķim, tas nopriecājās, pagrieza galvu sāņus, un puisis netraucēti iegāja pilī. Viņš bija tā aizelsies un pārguris, ka ar pūlēm spēja parunāt.

—    Palīdzi man, vectētiņ, neatstāj mani nelaimē vienut — lcarajdēls lūdzās. — Saki jel, ko lai es daru, jo nāve man jau min uz papēžiem!

Sirmgalvis sniedza karaļdēlam jostu un sacīja:

—    Ņem iedod to nāvei! Piekodini, lai viņa nēsā šo jostu likām, kamēr uz tās diegs pie diega vairs neturēsies kopā, un tad lai nāk tev paka|.

Nonākusi pie pils un ieraudzījusi pūķi, nāve atvēzējās ar izkapti, lai tam cirstu. Pūķis pielēca kājās, atplēta rīkli, un no tās sāka versmot uguns un piķis, kas nejāva nāvei pienākt tuvāk.

—    Rimsties nu, kaulainā! — pūķis nāvei draudīgi uzsauca.

—   Ko tu kā bez prāta skrien virsū jaudīm!

—    Ne jau tu man esi vajadzīgs, — nāve atteica. — Ļauj man ieiet pilī!

—    Tad tev vajadzēja mani pasveicināt, — pūķis sacīja.

—    Bet nu — taisies kā tiec, ja tev vēl sava dzīvība dārga, jo, kolīdz es tevi grābšu ciet, tev vairs labi neklāsies.

Redzot, ka pūķis no visas tiesas taisās nāvi pazudināt, nāve pakāpās atpaka] un iztālis uzsauca:

—    Vectētiņ, ļauj karaļdēlam iznākt ārā, jo citādi es izplūkšu tavu bārdu pa vienam matiņam.

Karaļdēls ar jostu rokā iznāca no pils un sacīja:

—    Se, nāve, ņem šo jostu. Apjozies ar to un nēsā tikām, kamēr uz tās diegs pie diega vairs neturēsies kopā, un tad nāc man pakaļ.

Nāve apjozās ar jostu, bet karaļdēls tikām steidzās tālāk, līdz nonāca pie ozola.

—    Nāc, drosminiek, atvelc elpu manā pavēnī! —ļ ozols puisim sacīja.

—    Nevaru, jo man jau nāve min uz papēžiem.

—    Nebīsties nu! — ozols atteica. — Iebāz roku dobumā un azveļc no tā dzelzs spieķi.

Karaļdēls tā arī izdarīja.

— Kad nāve atkal būs klāt, — ozols puisim sacīja, — iedod viņai šo spieķi panēsāt un piesaki to nēsāt tikām, līdz viņa spieķi būs sagrauzusi tā, ka nebūs vairs ko turēt rokā, un tad lai nāk tev' pa ka).

Karaļdēls atvadījās no ozola un steidzās tālāk. Tā nu viņš gāja tik un gāja pāri laukiem bez takām un pāri ūdeņiem bez brasliem, līdz kādā jaukā dienā karaļdēlam ce|ā nostāja nāve.

—   Pag, uzgaidi, puiši — nāve tam uzsauca. — Nu jau esi diezgan dzīvojis.

—    Ja tu tiesām gribi mani nomaitāt, tad dari to, — karaļdēls atteica, — bet papriekš panēsā šo dzelzs spieķi un, kad tu to būsi sagrauzusi tā, ka nebūs vairs ko turēt rokā, — nāc man paka|.

Nāve paņēma spieķi un devās tālāk kājām, jo kā gan citādi spieķi sagrauzīsi.

Karajdēls nu jutās tik svabadi, it kā būtu iemantojis spārnus. Viņš steidzās uz priekšu, līdz nonāca pie vīnogulājiem. Vīnakoki, puisi ieraudzījuši, to jau no tālienes paaicināja pie sevis;

—   Nāc, puis, paēd vīnogas un iedzer vīnu!

—              Es labprāt te uzkavētos, — karaļdēls atteica. — Bet man priekšā vēl tāls ceļš, un ari nāve, raugi, jau min man uz papēžiem.

—    Nebīsties nu! — vīnakoki atteica. — Darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai tev palīdzētu.

—    Tad sakiet — ko man iesākt? Kā man no nāves paglābties?

—     Kad nāve atkal būs klāt, nomet zemē savu zobenu un saki tai: «Rau, nāve, te mans zobens. Nēsā to tikām, līdz tas sarūsēs tā, ka no zobena nekas vairs nepaliks pāri, un tad nāc man paka|.»

—     Paldies! Kolīdz es nāvi sastapšu, tā arī viņai pateikšu,— karaļdēls atbildēja un, ko kājas nes, steidzās tālāk.

Necik ilgi, nāve atkal nostāja viņa ceļā un sacīja:

—    Stāvi nu! Tava beidzamā stundiņa klāt!

—     Ja nu tādas tās lietas, — karajdēls atteica, — tad neiešu ar tevi daudz strīdēties. Bet man vēl ir zobens. Ņem to un nēsā tikām, līdz tas sarūsēs tā, ka nekas vairs nepaliks pāri, un,

ja ari tad tu mani vēl spēsi panākt, — es tev piederēšu, bet, ja ne, vaino pati sevi, jo es eju uz turieni, no kurienes esmu atnācis.

Karaļdēls atdeva nāvei savu zobenu un gāja tālāk. Pēc tam kad zobens sarūsēja, nāve vēja spārniem gluži kā doma traucās puisim paka|. Bet karaļdēls tikām jau bija nonācis pie pils un atvēris vārtus. Visjaunākā karaļmeita, izsteigusies viņam pretī, saņēma puisi aiz rokas, bet te, kur gadījusies, kur ne. uzradās ari nāve un sakampa karaļdēlu aiz kājas.

—    Nu gan tu no manis nekur vairs nespruksi! — nāve iesaucās.

—    Nē, karaļdēls ir mans! — karaļmeita iebilda.

—    Nē, mans! — sauca nāve.

To dzirdot, karaķneita sacīja:

—   Ja nu tā, tad es pārvērtīšu karaļdēlu par zelta ābolu, uzmetīšu viņu debesīs, un tam, kurš viņu uzmeklēs, viņš ari piederēs.

Karaļmeita uzmeta zelta ābolu debesīs, un tas pārvērtās par rieteklīti. Karalis un viņa abas meitas pienāca pie pils vārtiem un, uzzinājuši, kas noticis, pārvērta ari visjaunāko meitu par zelta ābolu, uzmeta to debesīs un pieteica tai uzmeklēt karaļdēlu un kopā ar viņu atgriezties atpakaļ uz zemes, lai nāvei vairs nebūtu ko iesākt Ābols uzlidoja debesīs un pārvērtās par auseklīti.

To redzot, nāve sadusmojās un pārvērta karali un viņa abas meitas par akmens stabiem vārtos. Kops tā laika pie debesīm mirdz vakara un rīta zvaigznītes, bet pils vārtos stāv akmens stabi.

PASAKA PAR ALIMANU, ZAĻA KARAĻA DĒLU

Reiz sensenos laikos dzīvoja divi kara|i, kuri bija brālēni Viens valdīja austrumos, un viņu sauca par Zajo Karali, otrs — rietumos, un viņu sauca par Sarkano Karali. Jaunībā uzkāpuši tronī, viņi pēc tam vairs nebija tikušies un retu reizi viens otram par sevi padevuši kādu ziņu.

Tā nu Zaļais Karalis valdīja un audzināja trīs dēlus — zaļoksnus kā ozolus. Kad pienāca laiks dēlus apprecināt un izdalīt tiem īpašumu, no vakaru valsts ieradās sūtnis ar vēsti no Sarkanā Karaļa. Sarkanais Karalis lūdza, lai Zaļais Karalis atsūtot tam vienu no saviem dēliem, kuram viņš atdošot troni, jo viņa nāves stunda, redz, vairs neesot aiz kalniem un viņš. negribot, lai viņa īpašumi un mantība tiktu kādam svešiniekam.

Dabūjis to zināt, Zaļais Karalis dēliem apprasījās:

—    Kurš no jums vēlas doties pie Sarkanā Karaļa?

—    Es, tēt! — atsaucās Zaļā Karaļa vecākais dēls.

—     Lai tev labi sokas! — Zaļais Karalis atteica un, saposis dēlu greznās drēbēs un izraudzījies tam krietnu zirgu, izvadīja puisi ceļā.

Tā nu karaļdēls jāja tik un jāja pāri laukiem un pļavām,, cauri mežiem un gravām, līdz nonāca pie zelta tilta. To ieraudzījis, viņš nosprieda, sak —|nebūtu slikti atlauzt no tilta gabalu, jo zelts ceļā allaž lieti noder.

Nokāpis no zirga, karaļdēls, daudz neprātodams, atlauza no tilta gabalu un paslēpa to azotē. Bet to vien tik vajadzēja!* Tilts sāka līgoties un sagāzās, un tūdaļ pat nez no kurienes uzradās kāds vecis, kurš nebija neviens cits kā zelta tilta saimnieks.

— Kam tu, karaļdēls, posti manu tiltu? Tas, redz, kalpo ne tikai tev vien, bet arī visiem citiem ļaudīm! — vecis iesaucās.

Te karaļdēla ceļam ari pienāca gals. Vecis metās puisim virsū, atņēma zirgu un, nemitīgi zvetēdams karaļdēlu ar pātagu, aizdzina to uz savu pili un nosodīja ar grūtām ciešanām. Tā pagāja mēnesis, divi, bet no vecākā dēla ne vēsts.

—  Tēt, nu mana kārta jāt pie Sarkanā Karaļa, — sacīja vidējais dēls. — Vecākais brālis laikam kaut kur būs apmaldījies. Gan jau viņš rīt vai aizparīt pārradīsies.

Zaļais Karalis deva vidējam dēlam savu svētību, ieģērba viņu goda drēbēs, piebēra pilnas kabatas ar zeltu un dārgakmeņiem un izvadīja ceļā. Taču nelaime uzglūnēja arī vidējam dēlam.

Nonācis pie zelta tilta, ari vidējais dēls iegribēja atlauzt no tā gabalu. Kā tas gadījās, kā ne, — tilts sāka zvāroties un nogāzās dziļā bezdibenī. Bet no tā iznāca laukā vecis.

—     Kam tu posti tiltu?! — vecis iesaucās. — Es taču to uzcēlu tālab, lai (audis ietu tam pāri un man pateiktos!

Kara|dēls turpat vai uz līdzenas vietas pārakmeņojās. Vecis viņu sasēja un aizveda sev līdzi, lai karaļdēls ciešanās un mokās izpirktu savu vainu.

Pēc kāda laika, nesaņēmis no vidējā dēla nekādas ziņas, Zaļais Karalis gauži nobēdājās.

—     Tēt, dod man savu svētību, jo nu ir pienācis laiks man •doties pie Sarkanā Kara|a, — ierunājās viņa jaunākais dēls, vārdā Alimans.

—     Paliec vien labāk mājās, — Za|ais Karalis pūlējās viņu atrunāt. — Citādi ari tu nez kur apmaldīsies un neviens vairs tevi nekur nespēs sameklēt.

Taču Alimans neatstājās.

—    Tēt, ļauj iet! — viņš lūdzās. — Es tev ne vien pārvedīšu vēsti no Sarkanā Karaļa, bet arī uzzināšu, kur palikuši mani vecākie brāļi.

Gluži kā vējš Alimans uzlēca zirgā, paņēma sev līdzi ceļā nepieciešamās drēbes un naudu un prom bija. Tā nu viņš jāja, jāja, līdz arī nonāca pie zelta tilta, kas stiepās pāri bezdibenīgai gravai. Tādus brīnumus redzot, Alimans noņēma no galvas cepuri un, pārjājis pāri tiltam, sacīja:

—    Lai gods un slava tam, kurš šo tiltu uzcēlis! Cik gan daudzi dabūtu galu šajā bezdibenī, ja šī tilta nebūtu!

Alimans uzšāva zirgam ar pātagu un, atstājis tiltu sev aiz muguras, jāja tā veselu nedē|u vai pat vēl ilgāk, līdz nonāca mežā pie kādas būdiņas. Ap būdiņu slējās tik cieša sēta, ka pat vējš nespētu izspraukties cauri zedeņiem. Alimans apturēja zirgu un pieklauvēja pie vārtiem.

—              Kas tur ir? — Uz būdiņas sliekšņa nostājās vecene.

—   Ko tu šeit meklē?

—    Krustmāt, klau, krustmāte— Alimans sacīja, — ielaid mani iekšā atvilkt elpu, jo ceļā esmu gauži izvārdzis.

—    Ja esi labu ļaužu, atdari vārtus un nāc iekšā, bet, ja sliktu, — mūc pa galvu pa kaklu prom un nerādies ne tuvu, jo man ir kucīte ar dzelzs zobiem un tērauda nagiem. Tā tevi uz līdzenas vietas saplosīs gabalu gabalos, — vecene atteica.

—     Labu ļaužu, kā gan citādi! — Alimans atsaucās.

Ienācis pagalmā, viņš paklanījās vecenei, un ari kucīte ņēmās it mīļi luncināties karaļdēlam pie sāniem gluži kā saimniekam, jo, raugi, bija atnācis labs cilvēks.

Vecene tikām, ieraudzījusi karaļdēla zirgu, plaukstas vien sasita un ieminējās:

—     Paklau, drosminiek, pati Laime man tevi, kā šķietas, būs atsūtījusi, jo, raugi, jau trešo dienu mani bērni neēduši klimst pa meža biezokņiem. Atdod man savu zirgu, es to sakapāšu smalkos gabaliņos un pabarošu savus bērnus.

Alimans ne pa jokam sadrūma. Viņš attapa, ka bija nokļuvis pie Svētās Trešdienas — lapsu, vilku, lāču, ežu un citu neskaitāmo meža radību saimnieces.

Bet pamēģini tik Svētajai Trešdienai neizdarīt pa prātamf

—     Labi, krustmāmiņ, — Alimans piekrita. — Ņem manu zirgu, jo turp, kurp eju, es nokļūšu ari kājām.

Svētā Trešdiena pabaroja savus bērnus un, no prieka nezinādama, kur likties, uzņēma Alimanu tā, ka ne iedomāt. Uz atvadām viņa sameklēja ceļasomu, apvārdoja to un sacīja:

—     Ed no tās ar patiku un sātu septiņus gadus, ko vien sirds tev kāro.

Uz apvārdotās ceļasomas bija rakstīts: «Septiņi gadi ēzdams, neapēdīsi.»

Alimans ar kūju rokā devās tālāk. Tā nu viņš gāja tik un gāja pāri kalniem un lejām, cauri neskaitāmām birzīm un mežiem. Kolīdz Alimanam sagribējās ēst, viņš ielūkojās somā un to, ko kāroja, tūdaļ tajā ari sameklēja.

Tā nu iedams, Alimans nonāca biezā mežā. Meža malā viņš pamanīja alu, un no tās sadzirdēja balsi:

—     Dodiet man nodzerties lāsīti ūdens, lai es vēl kaut gadu redzu dienas gaismu!

Alimans iegāja alā un ieraudzīja tur sirmgalvi, kurš tikāt ar pūlēm spēja noturēt galvu plecos un atcelt pār acīm noslīgušos plakstiņus.

—     Labdien, vectētiņ! — Alimans viņu sveicināja.

—     Lai ari tev, ceļiniek, labi klājas! — tas atsaucās. j— Kādu |aužu tu esi un ko šeit meklē?

—     Esmu Alimans, Zaļā Karaļa dēls. Vai tu man neparādītu ceļu uz Sarkanā Karaļa pili?

—     Labprāt, ja tik man būtu pa spēkam, — sirmgalvis atteica. — Esi nu tik labs, iedod man malciņu ūdens, lai es atkal atdabūtu spēku, varētu iznākt ārā no alas un papriecāties par dienas gaismu.

Alimans atsēja pie jostas piesieto blašķi ar ūdeni un iedeva to sirmgalvim. Nodzēris krietnu malku, sirmgalvis tūdaļ pat atspirga, bet uz blašķes nu bija rakstīts: «Septiņi gadi dzerdams, neizdzersi.»

—     Paldies tev, drosminiek, ka ļāvi man vēl vienu gadu priecāties par sauli, — sirmgalvis sacīja un, ar vienu roku balstīdamies uz savas kūjas, ar otru atcēla pār acīm noslīgušos plakstiņus un iznāca laukā no alas.

—1 Vai redzi to pauguru? — viņš Alimanam jautāja. — Kad tu tajā uzkāpsi, pamanīsi tālumā ugunskuru. Dodies turp un tam, kuru pie ugunskura satiksi, pavaicā ceļu.

Alimans steidzās turp, kurp sirmgalvis bija teicis un, uzkāpis paugurā, tālumā pamanīja blāvojam gunsniņu. Jo tuvāk viņš nāca, jo redzēja, ka tā nav vis gunsniņa, bet gan vesels ugunsgrēks, kurā deg deviņi vezumi malkas. Pie ugunskura zvilnēja milzis.

ļg Labdien, milzi! — Alimans tam uzsauca.

—    Priecājos tevi redzēt, ceļiniek! — milzis atsaucās. — Ja tu nebūtu man padevis labdienu, es tevi nudien miltos samaltu.

—    Bet, ja tu man neatbildētu ar to pašu, ari es tevi būtu saberzis putekļos! — Alimans sacīja.

Milzis uzslējās kājās. Viņš bija tik liels kā kalns un, kad nožāvājās, uztramdīja spārnos visus meža putnus.

—    Kālab tu atnāci šurp? — milzis vaicāja.

® Neba nu ķīviņu meklēt, bet gan Sarkanā Karaļa pili, — Alimans drosmīgi atteica.

—    Nelāga lieta, drosminiek, — milzis atteica. — Pat es nezinu, kur tā atrodas. Es tev no visas tiesas izpalīdzētu un aizvestu tevi pie sava brāļa, kurš ir par mani vecāks un zina vairāk, un varbūt viņš tev mācēs to pateikt, tikai man nav spēka, jo septiņus gadus es neesmu ņēmis mutē ne kumosiņa.

—     Ja tā, — Alimans atbildēja, — tad še tev, milziL mana soma. Ēd no tās, cik lien, tikai aizgādā mani pie sava brāļa.

—     Labi, ceļiniek! — milzis noteica un, kolīdz paņēma somu, tā vienā rāvienā to izēda tukšu.

Pēc tam milzis uzlika Alimanu sev uz labās rokas plaukstas, uzpūta tam, un puisis vairs negāja, kā gājis, bet gan aiztraucās pa gaisu vēja ātrumā. Kad Alimans attapās, viņš pamanīja, ka nokļuvis uz krūtīm milzim, kurš tobrīd saldi gulēja.

Milzis pamodās un, ieraudzījis Alimanu, izbrīnījās:

—     Kur tu te, knisli, gadījies?

—     Nāku taisnā ceļā no tava brāļa, — Alimans atteica.

—     Ja tā, tad pasaki man, kā šim klājas, jo neesmu viņu redzējis jau veselu mūžību.

—     Tavs brālis mani šurp neatsūtīja vis tukšus salmus kult, bet gan pieteica, lai tu man parādītu, kā nokļūt pie Sarkanā Karaļa.

—     Es tev to ne vien parādīšu, bet taisni tur tevi arī aiznesīšu, — milzis sacīja, — jo es zinu ceļu, tikai man nemaz nav spēka, jo septiņus gadus neesmu dzēris ne pilumiņa.

—     Še tev, milzi, mana blašķe! — Alimans sacīja. — Dzer no tās, kamēr atveldzēsi slāpes.

Milzis paņēma blašķi un, kolīdz viņš to pielika pie lūpām, tā pāris kluncienos izdzēra sausu, ka nebija ko redzēt.

—     Nu es jūtu sevī agrāko spēku, — milzis noteica, uzlika Alimanu uz labās rokas plaukstas, un, kolīdz papūta, tā Alimans gluži kā vēja spārnos sāka traukties uz priekšu.

Kad Alimans attapās, viņš jau stāvēja pie Sarkanā Karaļa pils sliekšņa. Daudz neprātodams, Alimans iegāja pilī, zemu paklanījās un novēlēja karalim stipru veselību. Ehē! Karalis priecīgs sasauca spēlmaņus, padomdevējus, galminiekus un milzums ļaužu, jo viņa karaļvalsts bija tik liela, ka ar domu to neaptvert. Tad nu sākās tādas dzīres un valdīja tāda līksmība, ka pat debesīs atbalsojās. Alimans tika kronēts par karali, un Sarkanais Karalis viņu visu priekšā apsēdināja savā tronī.

Kad nu dzīru līksme mitējās, Alimans mazpamazām sāka apskatīt, kas kur pilī atrodas. Tā nu, klīzdams pa Sarkanā Karaļa pili, Alimans nonāca kādā apzeltītā un apsudrabotā istabā,

kurā gulēja brīnumdaiļa meitene. Jauneklis cietās, cietās, līdz beigās vairs neizturēja — ņēma un noskūpstīja meiteni uz vaiga. Meiteni šurp bija atvedusi un uzaudzinājusi karaliene, jo viņai pašai, redz, bērnu nebija.

Necik ilgi — Alimans ieradās pie Sarkanā Karaļa un sacīja:

—     Man nu laiks doties atpaka) un aiznest vēsti savam tēvam, atvadīties no viņa, un tad es varēšu ķerties pie valdīšanas.

—     Laimīgu ceļu, Alimanl — Sarkanais Karalis atteica, apveltīja Alimanu ar visvisādām dāvanām un izvadīja puisi ceļā.

Alimans jāja cauri bezgalīgiem mežiem un neskaitāmām valstīm, līdz nonāca pie zelta tilta. Kolīdz viņš pārjāja tam pāri, tā pamanīja savus vecākos brāļus. Alimanam no prieka sirds krūtīs iepukstējās straujāk.

—    Cik labi, ka es jūs atkal sastapu, brālīši! — Alimans iesaucās.

—     Bet kā tu šeit gadījies? — brāļi izbrīnījās.

—    Nāku no Sarkanā Karaļa, — Alimans atteica.

Abi vecākie brāļi, būdami pēc dabas skaudīgi, slepus ar naidu palūkojās uz jaunāko brāli.

—    Bet kur jūs visu šo laiku klīdāt? — Alimans brāļiem apprasījās.

—    Arī mēs jājām pie Sarkanā Karaļa, — brāļi atteica.

—    Nabadziņi, jūs laikam ceļā apmaldījāties! — Alimans iesaucās. — Nekas, jāsim vien mājās un pateiksim tēvam, ka mēs visi trīs tur bijām. Kuram no mums tēvs dos priekšroku, tam arī tiks Sarkanā Karaļa tronis.

Abiem vecākajiem brāļiem tādas valodas gauži nepatika. Viņi paklusām sāka savā starpā Čukstēties:

|p§ Ko, vai tad mums ļauties apsmieties, vai? Ja tēvs dabūs zināt, ka mēs pie Sarkanā Karaļa neesam bijuši, mums labi neklāsies. Labāk nokausim jaunāko brāli, atņemsim tam visas Sarkanā Karaļa veltes, bet tēvam pateiksim, ka mēs bijām pie Sarkanā Karaļa, un tam, kuru no mums tēvs izraudzīsies, arī tiks Sarkanā Karaļa tronis.

Domāts — darīts. Vecākie brāļi metās jaunākajam virsū, atņēma šim veltes, norāva nost greznās drēbes un dzīrās jau nabadziņu nokaut.

Alimans ievaimanājās:

—    Mīļie brālīši, nenogaliniet manil Ļaujiet man iet, kurp .acis rāda, tikai apzvēriet, ka manis dē| jūs vairs ij asariņu nenogurdināsiet.

Vecākie brāļi ar tādu valodu bija gluži mierā un, pametuši Alimanu likteņa varā, devās mājup. Viņiem pat prātā jnenāca, tka tie kādreiz varētu par Alimanu iežēloties un viņa dēļ nobirdināt kādu asariņu.

Taču mēdz teikt: meliem īsas kājas. Nostājuši tēva priekšā, vecākie brāļi gari un plaši izlielījās, kā šiem pie Sarkanā Karaļa gājis. Tēvs viņiem noticēja, sarīkoja lepnas dzīres un nolika dienu, kurā vienu no brāļiem viņš sūtīs pārņemt Sarkanā Karaļa troni.

No bēdām un rūgtuma Alimans sāka raudāt tā, ka vai pasaulei gals klāt. Tikai ilgi, rokas klēpī salicis, viņš vis nesēdēja. Mazpamazām Alimans attapa, ko darīt, un, drīz vien nogājis karaļa pilī, salīga pie tā par kalpu: gan lopus ganīja, gan slaucīja pagalmu, jo, kā mēdz teikt, blēdība pati sev rīkstes griež un taisnība nav noslēpjama.

Pa to laiku Sarkanā Karaļa meitai, kura no Alimana skūpsta bija kļuvusi grūta, piedzima brīnumskaists puisēns, īsts varonis. Tik, cik citi izaug pa gadu, viņš izauga pa vienu dienu.

Pēc kāda laika dēls mātei prasa:

—     Saki, māt, — kur ir mans tēvs, ja reiz es viņu nekur neredzu un arī tu man par viņu neko nestāsti?

To padzirdusi, māte tīri vai satrūkās.

Mīļo dēliņ, — viņa atteica, — tavam tēvam drīz vien Jāpārnāk.

Naktī, kad puisēns gulēja, karaļmeita iznāca uz pils sliekšņa •un skumji pavērās uz austrumiem. Kolīdz viņa vienreiz papūta, tā uzreiz līdz pat Zaļā Karaļa pilij uzradās zelta ceļš, abpus •kura trejās rindās izauga zelta koki, bet koku zaros sāka dziedāt zelta putni. Karaļmeita pasauca ērgli un pieteica tam aizfiest vēsti, lūgdama Zaļā Karaļa dēlu steigties šurp.

Saņēmuši vēsti, vecākie brāļi nopriecājās un nosprieda, ka jau nākošajā rītā viens no viņiem dosies pie Sarkanā Karaļa. Agri no rīta vecākais brālis uzlēca zirgā, atvadījās, bet, līdzko

viņš nonāk uz zelta ceļa, netiek no vietas — ceļš viņu kā grūŠus grūž atpakaļ. Karaļdēls sit zirgam ar pātagu, piecērt piešus, bet — nekā! Zirgs atpakaļ vien kāpjas un ne soli uz priekšuJo, raugi, zelta ceļš bija apburts, izraudzīts tik vien Alimanam..

Nu iet vidējais dēls izlūgties no tēva svētību.

—     Staigā vesels! — tā tēvs.

Bet, kad vidējais dēls nok|uva uz zelta ceļa, arī viņam neklājās labāk. Viņš devās uz priekšu pa aplinku ceļiem, un, kad nonāca pie Sarkanā Kara|a pils, viņam pretī ar bērnu rokāsiznāca karaļmeita.

—     Kas tu tāds esi? — viņa apprasījās.

—     Esmu Zaļā Karaļa dēls, — karaļdēls atsaucās.

—     Melo, tu tas neesi! — karaļmeita atteica un iecirta karaļdēlam divas pļaukas.

Vidējais brālis nokaunējies pārjāja mājās, un nu viņi ar vecāko brāli sāka gauži raudāt. Viņi bēdājās par to, ka zelta ceļš, redz, nebija domāts vis viņiem, bet gan Alimanam. Te piepeši brāļi atcerējās par Alimanam doto zvērestu.

—     Ehē! — viņi nosūkstījās. — Tā, lūk, mēs sevi visu ļaužu priekšā apkaunojām. Nelāga lieta, nudien! Ja šobrīd kaut kur tuvumā gadītos Alimans, viņš mūs tā nolādētu, ka mēs uz mūžīgiem laikiem vairs nespētu |audīm acīs rādīties.

Nepaguva brāļi to izteikt, kad jau Alimans ar zobenu rokā klāt.

—     Labdien, brāļi! — Alimans ierunājās, —r Neba velti mēdz. teikt, ka draudzība dārgāka par ienaidu. Redziet nu, ari jūs foez& tās nespējat iztikt.

To teicis, Alimans pasvieda zobenu gaisā, un tas uzkrita vecākajiem brāļiem tieši virsū. Krizdams lejā, zobens pāršķēla katru brāli uz pusēm, un no katra brāļa iznāca divi. Tie abr bija gluži kā izlieti, tikai viens bija balts kā sniegs, bet otrs — melns kā piķis.

Alimans atvēzējās ar zobenu un melnos brāļus sacirta sīkos gabalos un izsēja vējā, lai neviens nekad tos vairs neuzietu.

Bet baltie un mirdzošie brāļi ielīksmojās, metās pie Alimana un viņu cieši apkampa. To redzot, Zaļais Karalis nobraucīja bārdu un apraudājās.

Pēc tam, paņēmuši dārgas veltes, viņi devās pie Sarkanā Karaļa. Un zelta ceļš viņus pieņēma un visā savā mirdzumā izklājās viņu priekšā.

Tika rīkotas tādas kāzas, kādas līdz tam vēl nebija pieredzētas.

Arī es tais kāzās biju,

Saldu vīnu nobaudīju.

Vārtu staba galā stāju,

Sote visu satērgāju.

SUGURS-MUGURS

Reiz sensenos laikos dzīvoja kāda sieviņa, kurai bija dēls. Kādu pavasari viņa kopā ar dēlu aizgāja uz Sarkanajiem Mežiem sēņu lauzt. Te viņa uzgāja vienu sēni, te otru un nemaz nemanīja, ka nez kur pazaudējusi savu dēlu. Puisēns mežā apmaldījās un sāka raudāt. Raudāja vienu dienu, raudāja otru — līdz viņu atrada kāds vecītis.

—    Kam tu, puisīt, raudi? — vecītis apjautājās.

—               Tā un tā, vectētiņ,^— puisēns šņukstēdams atteica un izstāstīja vecītim visu, kā bijis.

—    Un kas tev vārdā? -^ vecītis puisēnam apprasījās.

—    Petrja.

Vecītis paņēma Petrju uz rokām un pārnesa mājās.

—     Klau, siev! — viņš uzsauca savai večiņai. — Es tev pārnesu puiku. Izslauc nu sarkano kaziņu, pabarosim viņu.

—     Labi gan, ka tu pārnesi mājās dēlu. Tagad būs, kas vecumdienās par mums parūpējas! — vecenīte nopriecājās, aši izslauca kaziņu, uzvārīja pienu, un, kad puisēns to padzērās, •viņš tapa tik stalts un dūšīgs kā pusaugu briedēns.

—    Nu ir mana kārta iet ganīt kazas, — puisis sacīja.

—     Mīļo dēliņ, — vecītis atbildēja. — Mūsu kazas ganās pašas.

—     Tik un tā iešu tās paganīt, — puisis neatstājās.

Viņš pataisīja sev kūju, izvārīja ceļam krūzi sarkanās kazas piena un aizdzina kazas ganīties.

—   Mījo dēliņ, — vecītis, tam aizejot, vēl pieteica, — ja nu tā, ej, kur tev tīk — tik vien nesper kāju vilka īpašumos.

—    Labi, tēt, — puisis nosolījās.

Bet, kā gāja, tā taisni vilka īpašumos iekšā, kur auga varazāle un slējās vara koki. Nepaguva Petrja pat lāgā attapties,, kad viņam pretī iznāca vilks — viens žoklis tam slējās debesīs,, otrs bija atkāries līdz pašai zemei.

—    Ehē, Petrja! — vilks nopriecājās. — Nu gan es apēdīšu sarkano kazu, kura tevi izbarojusi.

—    Pamēģini tik, vilciņ, kazu apēst! Es tev tūdaļ pat nodīrāšu ādu, -—rPetrja atbildēja.

Vilks, daudz neprātodams, metās kazai virsū, bet Petrja satvēra vilku aiz kājas, nodīrāja tam ādu un palaida, lai skrien,, kur acis rāda.

Vakarā vecītis un vecenīte sagaidīja Petrju mājās ar klātu galdu. Petrja ienāca istabā, bet vilkādu nobāza aiz sijas. Vecenīte, to redzot, iebikstīja vecītim sānos.

—    Rau, vecais, mūsu dēls pārnesis vilkādu.

—    Kas nu tā par vilkādu, — vecītis iebilda. — Kazi, būs nodīrājis kādu āpsi vai sesku un ādu nobāzis aiz sijas.

Nākošajā rītā vecenīte pamodušies uzmeklēja aiz sijas aizbāzto ādu un, pielikusi to./vecītim pie deguna, iesaucās:

—              Vai tad es tev, vecais, neteicu, ka mūsu dēls pārnesisvilkādu! Viņš mūs paglābis no vilka, pie tam pārņēmis savā īpašumā vara mežu.

—              Kas tur ko brīnīties! Mums taču mājās aug dēls, — vecītis noteica un, kad Petrja atkal dzīrās vest ganīt kazas, tam piekodināja. — Ej, kur vēlies, tik vien nesper kāju lāča īpašumos.

—    Labi, tēt, nespertu.

Aizdzina Petrja kazas, izstaigāja ar tām visus laukus un ganības, līdz nonāca sudraba mežā, kur zāle bija savilnījusi kuplin kupla, jo neviens to nep|āva. Kolīdz Petrja tur nonāca, tā lācis tūda| klāt: viens žoklis tam slējās līdz debesīm, bet otrsvilkās pa zemi.

—     Petrja! — lācis iesaucās. — Nu gan es apēdīšu sarkano» kazu, kura tevi izbarojusi!

—     Ja tu to uzdrīkstēsies darīt, es tev dzīvam nomaukšu ādu! — Petrja atteica.

Lācis par puiša vārdiem ij zināt nelikās un metās kazai virsū. Petrja sakampa lāci aiz kājas, nodirāja tam ādu un palaida dzīvu vaļā.

Vakarā Petrja uzmauca lāčādu uz kūjas un pārradās mājās. Kad nu kazas bija izslauktas, viņš, ienācis istabā, nobāza lāčādu aiz sijas, paēda un likās gulēt.

Vecenīte, ieraudzījusi lāčādu, atkal iebikstīja vecītim sānos:

—    Vadzi, vecais! Mūsu dēls pievārējis arī lāci.

—    Tas tik ir stiprinieks! Tāds ir no pašas Meža Večas nenobīsies! — vecītis nopriecājās.

Nākošajā rītā, kad Petrja atkal dzīrās vest kazas ganīt, vecītis viņam piekodināja:

—     Tik neej uz Drūmajiem Mežiem, jo tur mitinās Meža Veča!

—     Neiešu, tēt, neiešu! — Petrja atbildēja un dzina kazas prom, izstaigāja ar tām malu malas, līdz nonāca pie kādas valsts robežām.

Bet tās, redz, bija Meža Večas īpašuma robežas.

Atcerējies vecīša teikto, Petrja apstājās.

—     Ņemšu un šoreiz paklausīšu tēvam, citādi vēl iekulšos kādā ķezā, — Petrja nosprieda, un tas bija prātīgi darīts, jo, raugi — ja kāds teic, ka labāk |auns nekā labs, tad tas ir aplam teikts.

Kamēr Petrja tur grozījās, tikām Meža Veča, izkaltusi kā piepe, — uzreiz redzams, ar ko darīšana, — klāt kā saukta. Ieraudzījusi Petrju ar kazām, no dusmām tapa zili melna un pie sevis nodomāja:

Kam šurp nāci kazas ganīt?

Tālab, lai es, Meža Veča,

Tevi, Petrja, pievārētu?

Jebšu tālab, lai tu mani,

Stiprais Petrja, pievārētu?

Domāja, domāja, līdz nosprieda Petrju aizsūtīt uz stikla •kalnu, lai no viņa nepaliktu ne miņas. Tūdaļ pat vecene tapa gaužām mīļa un labiņa un ņemas teikt Petrjam: iļiļ Skaists un stalts puisis tu esi, bet, ja tu apņemtu sev par sievu Iļanu Kosinzjanu, tu kļūtu vēl otrutik skaists.

Kolīdz Meža Veča to bija izteikusi, tā Petrjam sirdsmiers pagalam. Nākošajā dienā viņš atkal ieradās tai pašā vietā.

Ļaunā ragana pagāja Petrjam pretī un, negribēdama, lai puisis nāktu šurp, mīlīgā balsī sacīja:

—    Skaists puisis tu esi, visa kā tev gana, bet vēl labāk tev klātos, ja tu apņemtu sev par sievu Iļanu Kosinzjanu, kam no matpīnēm puķes ris, kuras rets tēvadēls ir no zemes uzcēlis.

Pārradies mājās, Petrja vecītim un vecenītei sacīja:

—    Tā un tā, mīļais tēt un mīļo māt, redz, ko man šodien pateica kāda sieviņa.

—    E-hē, mīļo dēliņi — vecītis nobēdājās. — Noticis taisni tas, no kā es visvairāk baidījos. Tā bija Meža Veča, kas grib tevi pazudināt. Kur gan tu iesi? Kur tu Iļanu Kosinzjanu meklēsi? Labāk paliec mājāsl Mēs tev salūkosim daiļu un čaklu meiteni un apprecināsim tevi ar to.

Nākošajā rītā Petrja vairs nedzina kazas ganīt. Visu dienu skumjš un sadrūmis viņš sēdēja mājās, bet nākošajā rītā vecītim un vecenītei sacīja:

—    Iešu kaut vai līdz pasaules galam, nolaidīšos kaut vai pašos zemes dziļumos, bet uzmeklēšu Iļanu Kosinzjanu, kam no matpīnēm puķes ris, kuras rets tēvadēls ir no zemes uzcēlis.

Vecītis un vecenīte apraudājās, bet beigu beigās deva Petrjam savu svētību.

Petrja nu devās ceļā un izstaigāja malu malas, kurām nav nedz sākuma, nedz gala. Tā nu iedams, viņš ieraudzīja sagāzušos klinti, zem kuras gulēja čūska, kas tik gauži mocījās un vaimanājat ka, to redzot, sirds no žēlabām vai pušu plīsa. Ieraudzījusi ceļinieku, čūska cilvēku valodā ierunājās:

—    Labo cilvēk, atcel nost klinti, palīdzi man izkļūt laukā, un es tev atdarīšu ar labu.

Petrja atcēla klinti, un čūska izlīda laukā. Kad Petrja vēlreiz turp paskatījās, viņš ieraudzīja, ka klintī bija rakstīts: «Petrja, ej pie Melnā Karaļa un atbrīvo no cietuma SuguruMuguru. Viņš tev palīdzēs apņemt Iļanu Kosinzjanu par sievu.»

Necik ilgi — Petrja nonāca pie Melnā Karaļa pils, pieklauvēja pie vārtiem un apprasījās:

—    Vai kalpu nevajag?

—    Kā nu ne, vajag gan! Taisni kalpu mums trūkst.

Tā nu Petrja salīga pie Melnā Kara|a par kalpu un veselu gadu strādāja tam par vēdera tiesu, līdz no puiša pāri palika kauli un āda.

Kad gads bija pagājis, Petrja devās pie kara]a prasīt samaksu.

—    Ko tu no manis vēlies? — karalis tam vaicāja.

—    Izlaid no cietuma Suguru-Muguru, — Petrja atteica.

—   Tad tālab tu pie manis strādāji veselu gadu?! — karalis Petrjam dusmīgi uzkliedza. — Sī slepkavnieka un ļaundara dēļ? Nē, nēl Par to tev būs man jāatstrādā vēl viens gads.

Petrja nokalpoja vēl vienu gadu un atkal atnāca pie Melnā Karaļa.

—    Kādu atalgojumu tu gribi? — Melnais Karalis viņam jautāja.

—    Suguru-Muguru, — Petrja atteica.

—    Es pat nezinu, vai Sugurs-Mugurs vēl dzīvs, jo būs jau pagājuši divdesmit gadi, kopš es viņu ieslodzīju pazemē, — Melnais Karalis sacīja. — Pa to laiku virs viņa būs izaudzis vesels mežs.

—   Ja nu Sugura-Mugura vairs nav starp dzīvajiem, tad ļauj man vismaz tai vietai acis uzmest, — Petrja lūdza.

Karalis pavēlēja iejūgt divpadsmit pāru vēršu, lai atvestu cietuma atslēgu. To padzirdis, Petrja izbrīnījās un sacīja:

—   Liecies nu, karali, mierāl Gan es pats tikšu galā.

To dzirdot, karalim sametās salti.

Petrja viens pats pacēla atslēgu, atslēdza cietuma durvis un uzsauca:

—    Sugur-Mugur, teic nu — vai tu vēl esi dzīvs?

Sugurs-Mugurs atbildēja:

—    Ak, Petrja, Petrja! Esmu gan, bet tik tikko dzīvību velku. Ja tu būtu aizkavējies par vienu vai divām dienām, tad atrastu mani jau mirušu.

—   Nāc nu, Sugur-Mugur, laukā! — Petrja uzsauca.

—   Nevaru, — Sugurs-Mugurs atbildēja.

Viņš bija sakalts ar divdesmit četrām ķēdēm, un katra ķēde svēra divdesmit četrus pudus. Petrja atsvabināja Suguru-Muguru no ķēdēm, iznesa to no pazemes un apjautājās:

—    Droši vien zini, ka tevis dē| esmu nokalpojis Melnajam Karalim divus gadus?

—    Zinu gan, tikai labāk tu to nebūtu darījis, jo nu man tevis dēļ nāksies iet caur uguni un ūdeni.

Kad Sugurs-Mugurs iznāca no cietuma, viņš bija pagalam novājējis, izdilis kā maikste. Vecumdienas kā smags slogs bija uzgūlušas Sugura-Mugura pleciem un padarījušas viņu gaužām slābanu.

Ko nu Petrjam darīt? Aši vien viņš pagādāja Suguram-Muguram treknus govs gaļas cepešus un neskaitāmus vīna biķerus. Sugurs-Mugurs trīs dienas no vietas ēda un dzēra, pēc tam iznāca laukā no pils, un, kolīdz iekliedzās, tā ielejas notrīcēja un ūdeņi saviļņojās.

Sugurs-Mugurs atkal piesēdās pie galda un sacīja:

—     Petrja, ēdīsim un dzersim vēl trīs dienas un trīs naktis, jo necik stiprs es neesmu.

Viņi ēda ceptus vēršus un aunus, piekozdami klāt uz iesmiem apbrūninātus jērus un uzdzerdami virsū vīnu. Pēc trim dienām Sugurs-Mugurs iznāca laukā no pils, un, kolīdz iekliedzās, tā sagāzās sirmie kalni un klintis iegrima zemē.

Sugurs-Mugurs atkal apsēdās pie galda un sacīja:

—    Vēl man nav agrākā spēka. Ēdīsim un dzersim vēl trīs dienas.

Pēc trim dienām Sugurs-Mugurs iznāca laukā no pils, un, kolīdz viņš iekliedzās trešo reizi, tā zeme salīgojās, mēness bālais vaigs noplūda asinīm, zaļie dārzi nolīdzinājās līdz ar zemi, pakalni tapa par lejām, bet meži izbrīvēja ceļu, pa kuru iet.

—    Nu gan, Petrja, laiks posties ceļā, jo esmu kļuvis tikpat stiprs kā senāk, — Sugurs-Mugurs sacīja.

Viņi devās uz stalli un izveda no tā divus izkāmējušus šķimeļus, kurus pat vēja pūsma varētu nogāzt gar zemi.

—    Ko mēs ar tādiem kleperiem iesāksim? — Petrja izbrīnījies jautāja.

Sugurs-Mugurs iedeva katram zirgam pa klēpim kvēlojošu ogļu, zirgi paēda, un, kolīdz tie noskurinājās, zeme tiem zem kājām salīgojās, un tie pārvērtās par diviem dūšīgiem trīsgadu ērzeļiem ar garām un kuplām krēpēm, izrotātiem iemauktiem un tik naskām kājām, ka vai pa debesīm ar tādiem aidiniekiem traucies. Viens no ērzeļiem bija melnā pļaukā, gluži kā krauklis, un Sugurs-Mugurs to nosauca par Ašo Melnīti, otrs — bērs, un Sugurs-Mugurs to iedēvēja par Dūšīgo Bērīti.

—    Bet nu aizved tos pie čigāna Redoices, kurš māk veikli cilāt āmuru, un palūdz tam zirgus apkalt — tikai tā, lai katrs pakavs svērtu divdesmit četrus pudus. Bet es pa to laiku drusku nosnaudīšos, — Sugurs-Mugurs sacīja.

Petrja ar zirgiem devās pie kalēja, bet Sugurs-Mugurs, apgūlies uz zemes, apsedzās ar debesim un aizmiga cietā varoņa miegā.

Petrja paņēma zirgus aiz iemauktiem un aizveda tos pie čigāna Redoices.

—    Labadiena, kalēj!

—    Labadiena, puis! — tas atteica. — Kālab nākdams?

—    Nācu apkalt zirgus.

—    Ved tik šurp!

Petrja pieteica apkalt zirgus ar pakaviem, kuri svērtu divdesmit četrus pudus katrs.

To dzirdot, kalējs izbrīnījās.

—   Tikai Suguram-Muguram līdz šim esmu apkalis zirgus ar tādiem pakaviem, — viņš sacīja.

—    Bet tie jau arī būs Suguram-Muguram, — Petrja atteica.

—    Ja tā, dod man gadu laika.

Čigāns Redoice salūkoja tīru un ārdētu dzelzi, kaldināja pakavus — katru divdesmit četrus pudus smagu — un piesita tos ar biezām pakavu naglām, lai tie uz akmens tik ātri nenodiltu.

Kad zirgi bija apkalti, Petrja uzmodināja Suguru-Muguru, un viņi uzlēca zirgos; Petrja jāja uz Dūšīgā Bēriša, bet SugursMugurs — uz Ašā Melnīša, un, kolīdz abi palaida zirgus auļos, glāzes uz Melnā Karaļa galda dancot iedancojās.

Tā nu viņi auļoja nez cik ilgi un nez cik tālu, līdz nonāca pie akmens kalna.

Kamēr ceļinieki tika tam pāri, pakavi bija jau atkalušies. Sugurs-Mugurs aizsūtīja Petrju pie kalēja un pieteica apkalt zirgus ar vislabāko dzelzi un tēraudu.

Petrja aizveda zirgus uz kalvi meža vidū*.

—    Labadiena, kalēj! — viņš apsveicinājās.

—     Esi sveiks, ceļinieki Kālab nākdams? — tā kalējs.

—    Atnācu apkalt zirgus.

—    Apkalšu.

—    Cik prasi par apkalumu?

—    Trīs zutņus dālderu par pakavu.

—    Esmu ar mieru. Tikai izkal man tādus pakavus, kādus tev likšu.

—    Lai notiek!

—      Izkal man pakavus no vislabākās dzelzs un tērauda — . katru divdesmit četrus pudus smagu.

—    Ehē! — kalējs iesaucās. — Cik esmu cilājis rokā āmuru, tik vien Suguram-Muguram līdz šim man nācies apkalt zirgus ar pakaviem, kuri sver divdesmit četrus pudus. Stiprāku un drosmīgāku vīru līdz šim man nav nācies nedz redzēt, nedz sastapt. Ja Sugurs-Mugurs ir miris, lai viņam vieglas smiltis, bet, ja dzīvs, lai dzīvo cepuri kuldams.

—    Dzīvs, vecotēv, dzīvs! — Petrja atteica.

To padzirdis, kalējs ar skubu vien nokaitēja dzelzi un tēraudu, norūdīja to, kā nākas, un izkala katru pakavu divdesmit četrus pudus smagu, lai tie uz krama kalna nenodiltu.

Kad zirgi bija apkalti, Petrja pārveda tos pie Sugura-Mugura, viņi uzlēca tiem mugura un jāja tālāk, līdz vēlu vakarā nonāca pie krama kalna. Ceļinieki uzšāva zirgiem ar pātagām, un tie kā vēja spārnos nesa vīrus augšup kalnā. Tur, kur zirgi piesita ar pakaviem, zeme dega deviņdesmit asis dziļi. Kad nu krama kalns palika aiz muguras, pakavi atkal bija atkalušies.

Sugurs-Mugurs aizsūtīja Petrju pie kalēja un šoreiz pieteica apkalt zirgus ar dimanta pakaviem, kas svērtu divdesmit četrus pudus katrs.

Petrja paņēma zirgus aiz iemauktiem, ieveda tos mežā un, uzgājis kalvi, salīga ar kalēju, ka tas par trīs zutņiem dālderu pakavā apkals zirgus. Padzirdis, kādus pakavus ceļinieks vēlas, kalējs izbrīnījās:

—    Ehē-hē! Tik vien Suguram-Muguram līdz šim esmu apkalis zirgus ar tādiem pakaviem, bet kur tas laiks, kopš Melnais Karalis viņu ieslodzījis pazemē. Es pat nezinu, vai SugursMugurs šobrīd maz dzīvs.

—    Dzīvs, vecotēv, dzīvs! — Petrja atteica.

To padzirdis, kalējs salūkoja āmuru, un, kolīdz viņš ar to uzsita pa laktu, tā tūda] pat saradās milzums kalēju. Ņēmās nu visi apkalt zirgus, kā tiem bija teikts. Drīz vien ceļinieki atkal varēja kāpt zirgos. Tā nu viņi jāja tik un jāja no agra rīta līdz vēlam vakaram bez atpūtas. Cik ilgi viņi jāja — gadu, divus, trīs vai vēl vairāk —, kas to vairs zina, gana teikt, ka pēc bezgala gara ceļa viņi tālumā ieraudzīja pili, kādu līdz šim nekad nebija redzējuši. Ap pili bija apliekusies varavīksne, izrotāta tūkstošiem zvaigžņu, kas naktī mirdzēja tikpat spoži kā pats dienas vidus. Tā bija I]anas Kosinzjanas pils.

Pēc brīža, nonākuši stikla kalna pakājē, ceļinieki nespēja ticēt savām acīm, jo no zemes līdz debesīm augšup slējās uguns stabs.

—    Nez kālab gan šis uguns stabs slejas no zemes līdz pat debesīm? — Petrja izbrīnījies jautāja.

Bet tas nebija vis uguns stabs, tie bija brīnumdai|ās Iļanas Kosinzjanas mati, no kuru pīnēm puķes ris, ko rets tēvadēls ir no zemes uzcēlis. Mati sniedzās jaunavai līdz pašiem papēžiem, un tieši tajos bija apslēpts viņas spēks.

Ceļinieki, savilkuši pavadas ciešāk, iecirta pa divi lāgi zirgiem sānos piešus un traucās augšup stikla kalnā. Kad viņi tur nonāca, zirgu pakavi jau bija pa pusei atkalušies. Jādami tālāk, ceļinieki nonāca pie pils vārtiem un abi reizē nolēca no zirgiem. Sugurs-Mugurs iedeva Petrjam savu zobenu un sacīja:

—    Ej droši pilī iekšā. Tur tu redzēsi divpadsmit istabas. Tajās tu uziesi zelta ābolu, kuru paslēp azotē. Kad Iļana Kosinzjana aizmigs, pieej tai klāt, nomauc no pirksta gredzenu un ar zobenu nocērt pusi no viņas matiem, un viņa klausīgi ies tev pakal. Bet nu — ej, tikai pielūko, nepiemirsti, ko es tev sacīju.

To teicis, Sugurs-Mugurs maķenīt pabūrās un, uzpūtis Petrjam savu dvašu, padarīja puisi neredzamu.

Neviena nemanīts Petrja iegāja pilī, atbultēja visas divpadsmit istabas un, uzmeklējis zelta ābolu, paslēpa to azotē. Sajutusi, ka viņas pilf nez kas notiek, Iļana Kosinzjana uzsauca sargiem:

—    Ei, žiglāk! Noķeriet zagli un atnesiet man zelta ābolu, citādi āda pār kārti!

Sargi metās kur nu kurais, izmeklēja visu pili, bet neuzgāja pat mušu. Kad nu pilī atkal iestājās klusums un I|ana Kosinzjana bija aizmigusi, Petrja žigli nomauca jaunavai no pirksta gredzenu un uzvilka to sev pirkstā, bet savu gredzenu uzmauca pirkstā Iļanai Kosinzjanai. Kad Petrja paskatījās uz meitenes gredzenu, viņš ieraudzīja uzrakstu: «Iļana Kosinzjana, kam no matpīnēm puķes ris, kuras rets tēvadēls ir no zemes uzcēlis.»

Tikām Iļana Kosinzjana pamodās un sacēla kājās visus sargus.

—     Žiglāk šurp! — viņa iesaucās. — Kamēr es gulēju, kāds ar mani samij ies gredzeniem!

Sargi izskraidīja malu malas, izvandīja visus kaktiņus, bet velti. Petrja neredzams savā nodabā netraucēti pastaigājās pa pili.

Iļana Kosinzjana noskaitusies padzina sargus un ņēmās pili sargāt pati. Bet viņa nepaguva pat attapties, kad viņas matpīni kāds bija nocirtis līdz pusei. Protama lieta, ka Petrja.

To redzot, Iļana Kosinzjana sacīja:

—     Teic — kas tu tāds, ja tev bijis pa spēkam to izdarīt? Iznāc, jo gribu uz tevi paskatīties. Ja tu esi sirmgalvis — būsi mans tēvs, ja večiņa — mana māte, ja meitene — mana māsa, bet, ja puisis, — līdz pat mūža beigām saukšu tevi par savu vīru.

Petrja tikām aizsteidzās pie Sugura-Mugura, tas uzpūta puisim savu dvašu, pabūrās, un Petrja atkal tapa redzams.

Necik ilgi — Petrja bija atpakaļ. Ieraudzījusi puisi, Iļana Kosinzjana to apkampa un nomutēja.

—     Kopš šī brīža tu uz mūžīgiem laikiem būsi mans vīrs, — viņa sacīja.

Un tālāk? Tālāk, raugi, bija klāts galds, pie kura jaunais pāris nosēdināja arī Suguru-Muguru. Kad nu viņi gods godam bija mielojušies, Iļana Kosinzjana pamāja ar roku pret pili, un tā pārvērtās par zelta ābolu. Pēc tam viņi uzkāpa zirgos: Sugurs-Mugurs jāja uz Ašā Melnīša, Petrja uz Dūšīgā Bērīša, bet Iļana Kosinzjana uz tik balta ērzeļa kā sniegs, — un viņi devās mājup. Pa dienu viņi jāja, bet pa nakti atpūtās. Jaunie likās gulēt un aizmiga ciešā miegā, bet Sugurs-Mugurs tos ti

kām apsargāja: Tā viņi jāja vienu gadu, jāja otru, bet sirmgalvim miegs nenāca ne lūdzams. Lai nakts bija, cik gara būdama, viņš ij aci_ neaizdarīja. Kad vēl palika, ko jāt, trīs nedēļas, petrja nosūtīja tēvam un mātei ziņu, lai raidot pretī saprecinātāju — šos saderināt.

Vakarā_ce|inieki apmetās zem kāda koka. Jaunie devās pie miera un tūdaļ aizmiga, bet Sugurs-Mugurs palika šos sargāt. Necik ilgi, nakts vidū sirmgalvis dzirdēja, kā kokā tris putni sarunājās cilvēku valodā. Viens putns bilda tā:

—  Klusu iele! Klusu, klusu!

Netraucējiet jauniem dusu!

Lai no rīta tie, kā klājas,

Divtik skaisti celtos kājās,

Jo tos sen jau gaida mājās.

Otrs putns atteica:

—    Kas par to, ka viņi ir jauni un skaisti. Pēc trim dienām viņiem pretī iznāks saprecinātājs, kuram krūkā būs saindēts vīns, un, tiklīdz Petrja un I|ana Kosinzjana to iebaudīs, tūda( būs pagalam.

Te bija laiks trešajam putnam ierunāties:

—    Tas, kurš to dzirdēs un izstāstīs Petrjam, pārvērtīsies par akmens bluķi līdz pat ce]iem.

Tā, redz. Kā Petrjas vēsts bija gājusi, kā ne, tomēr tā nonāca pie Meža Večas. Dabūjusi zināt, ka Petrja ved mājās līgavu, ragana salūkoja precinātāju un ielēja tam krūkā saindētu vīnu, lai jaunos noindētu. Noģida vecā: ja reiz Petrja pievārējis vilku un lāci, tad arī viņai nekas labs nav gaidāms.

Pēc trim dienām ceļiniekiem pretī iznāca saprecinātājs ar vīna krūku rokā, lai jaunos uzcienātu un saderinātu. SugursMugurs ieteicās:

—    Petrja, šobrīd nav laika tūļāties un cienāties, jo mums priekšā vēl tāls ceļš. Dod man krūku ar vīnu, un iesim tālāk.

Petrja atdeva Suguram-Muguram krūku ar vīnu, bet vakarā, kad viņi apmetās atpūsties, Sugurs-Mugurs tīšām izmeta krūku no rokām. Tur, kur vīns izlija, zeme pārvērtās putās, bet zāle — pelnos. To redzot, Petrja izvilka no maksts zobenu un nocirta saprecinātājam galvu.

Pēc trim dienām Petrja atkal nosūtīja tēvam un mātei ziņu, lai raidot šurp līgavas vedējus un līgavaiņa panāksniekus, lai visi vienā kāzu gājienā nonāktu mājās.

Vakarā ceļinieki apmetās atpūsties zem kāda koka. Jaunie devās pie miera un tūdaļ aizmiga, bet vecais Sugurs-Mugurs palika viņus apsargāt. Pusnaktī atkal atlaidās trīs putni, nosēdās kokā, un sirmgalvis noklausījās visu, ko tie runāja. Viens putns bilda tā:

—   Klusu jelel Klusu, klusu!

Netraucējiet jauniem dusul Lai no rīta tie, kā klājas,

Divtik skaisti celtos kājās,

Jo tos sen jau gaida mājās.

Otrs putns atteica:

—     Kas par to, ka viņi ir jauni un skaisti? No vienas nelaimes viņi paglābās, bet jau otra tiem min uz papēžiem. Rīt viņi satiks kāziniekus ar puķēm, bet puķēs būs paslēpti vilku ilkņi un lāču dzerokļi. Kad jaunie piespraudīs puķes pie krūtīm, viņi būs pagalam.

Bet trešais putns beigās noteica:

—    Tas, kurš to dzirdēs un izstāstīs Petrjam, pārvērtīsies par akmens bluķi līdz pat vidum.

Tā, redz. Kā Petrjas vēsts bija gājusi, kā ne, bet tā atkal nonāca pie Meža Večas. Dabūjusi zināt, ka jaunie ir dzīvi un dodas uz mājām rīkot kāzas, Meža Veča sasauca visvisādus mošķus un sošķus, pārģērba tos, iedeva šiem priekš līgavas un līgavaiņa puķes, bet puķēs paslēpa vilku ilkņus un lāču dzerokļus. Kolīdz Petrja un Iļana Kosinzjana puķes piespraustu pie krūtīm, viņi uzreiz būtu beigti un pagalam.

Nākošajā dienā ceļinieki devās tālāk. Necik ilgi, diedami gluži kā kāzās, viņiem ceļā nostāja vedēji un panāksnieki. Kad viņi dzīrās Petrjam un ijanai Kosinzjanai piespraust pie krūtīm puķes, Sugurs-Mugurs piepeši ieteicās:

—    Ieraža prasa, lai puķes jaunajiem pie krūtīm piespraustu vedējtēvs un vedējmāte. Dodiet, es tās līdz tam laikam paglabāšu.

Sugurs-Mugurs paņēma puķes, un, kolīdz viņš tās nosvieda zemē, tajā vietā sazēla tik vien ērkšķi un dadži.

Nojautis, kas par lietu, Petrja satvēra zobenu un metās kāziniekiem virsū — kuram viņš tika klāt, tam galva nost kraukļiem par barību. Mošķi un sošķi metās bēgt, ko kājas nes. Paglābās tikai viens, bet tas pats tik tikko dzīvs pārskrēja pie Meža Večas un izstāstīja visu, kas ar šiem atgadījies.

Tikām Petrja, Iļana Kosinzjana un Sugurs-Mugurs gāja tālāk un, kad pienāca nakts, apmetās zem kāda koka. Jaunos atkal pievārēja miegs, un viņi aizmiga, bet Sugurs-Mugurs, nosēdies tiem galvgalī, palika nomodā. Pret rītu, gaismiņai svīstot, atlaidās trīs putni un sāka sarunāties cilvēku valodā:

—   Klusu jele! Klusu, klusu!

Netraucējiet jauniem dusu!

Lai no rīta tie, kā klājas.

Divtik skaisti celtos kājās,

Jo tos sen jau gaida mājās!

Otrs putns atteica:

—    Kāds labums, ka viņi ir jauni un skaisti? Tie pat nenojauš, kas tos gaida. Nākošajā naktī ieradīsies pati Meža Veča ar divpadsmit pūķiem un sacirtis viņus smalkos gabalos.

Trešais putns beigās piezīmēja:

—    Tas, kurš to dzirdēs un viņiem pastāstīs, pārvērtīsies par akmens bluķi līdz pat matu galiem.

Sugurs-Mugurs, noklausījies putnu valodas, visu cieši jo cieši ielāgoja.

No rīta ceļinieki piecēlās un gāja tālāk, līdz nonāca mājās.

—    Ak tavu prieku! — Vecītis un vecenīte, nostājušies uz sliekšņa, plaukstas vien sasita.

—    Arī mēs priecājamies jūs redzēt sveikus un veselus! — ceļinieki šiem atteica.

Tikai kāds tur prieks, ja atnācēji nepaguva lāgā pat pie galda apsēsties, jo, redz, pienāca nakts, un, tā kā ceļinieki no tālā ceļa bija gaužām noguruši, tad viņi tūdaļ pat devās pie miera. Kamēr citi gulēja, Sugurs-Mugurs salūkoja zobenu un to, kā nākas, uztrina. Nakts vidū sacēlās tāda uguns vētra, ka jj nepateikt, vai debesis kauc vai zeme vārās. Surp traucās Meža Veča ar divpadsmit pūķiem, kuri nemitīgi plīkšķināja ar savām astēm un kuriem pa mutēm šāvās laukā liesmas. SugursMugurs ar zobenu rokā iznāca tiem pretī un visus pūķus ap

kāva. Necik ilgi, klāt bija arī Meža Veča, ar uguni apāvusies, ar uguni apjozusies, ar uguni apģērbusies. Sugurs-Mugurs ņēmās cirst arī viņu. Bet, cik vien cirta, zobens tam rokā kustin kusa. Tā nu Sugurs-Mugurs tur cirtās, līdz no zobena pāri palika tik vien kā naža gals. Bet Meža Večai nekādas vainas. Kad Sugura-Mugura zobens pavisam izkusa, viņš iebelza Meža Večai ar zobena spalu, ragana novēlās zemē kā tāds pupu kūlis, un tai vietā palika tik vien piķa ezers.

Tā, redz.

Sugurs-Mugurs aizsvieda zobena spalu, tas aizlidoja līdz Petrjas rokai un to savainoja.

Petrja samiegojies pielēca kājās un iesaucās:

—     Ko tu, Sugur-Mugur, dari. Gribi mani nomaitāt?

—     Nē, Petrja! Labāk paraugies, cik pūķu esmu apkāvis! — Sugurs-Mugurs atteica.

—     Tad nu gan — liela lieta! — Petrja pikti atteica. — Es tevi no cietuma izbrīvēju, es tevi tajā arī sapūdēšu.

To dzirdot, Sugurs-Mugurs nosprieda izstāstīt Petrjam visu taisnību, jo viņam no puiša nebija ko slēpt.

—    Ja tā, — Sugurs-Mugurs sacīja, — tad pasauc šurp savus vecākus un IJanu Kosinzjanu. Es jums pastāstīšu visu, kā bijis, jo redzu — tu netici, ka es tevi negribēju nomaitāt. Bet, kad mans stāsts būs galā, man būs jāmirst.

—     Mirsti vien, tik izstāsti mums visu patiesību! — Petrja no sava neatstājās.

Kad nu visi bija sanākuši, Sugurs-Mugurs sāka stāstīt, kā viņi nākuši mājās no stikla kalna, kā apmetušies uz naktsguļu zem koka un, kamēr Petrja un Iļana Kosinzjana gulējuši, viņš dzirdējis kokā sarunājamies trīs putnus. Viens putns teicis, ka jaunajiem skaistuma ziņā neesot līdzinieku, otrs iebildis, ka Meža Veča sūtīšot pie viņiem saprecinātāju ar saindētu vīnu, lai tos nomaitātu, bet trešais putns bildis tā: «Tas, kurš to dzirdēs un pateiks Petrjam, kļūs par akmens bluķi līdz pat ceļiem.» To izteicis, Sugurs-Mugurs pārakmeņojās līdz pat cejiem. Pēc trim dienām naktī atkal atlaidušies putni un sarunājušies cilvēku valodā. Viens teicis, ka pasaulē vairs neesot daiļāku cilvēku par Petrju un IJanu Kosinzjanu. Otrs iebildis, sak, kāds

labums no tā, ka viņi ir jauni un skaisti, ja nākošajā dienā viņiem jāmirst, jo puķēs, kuras viņi piespraudis sev pie krūtīm, Meža Veča paslēpusi vilku ilkņus un lāču dzerokļus. Bet trešais putns bildis tā: «Tas, kurš to dzirdēs un pateiks Petrjam, pārakmeņosies līdz pat vidum.» Kolīdz Sugurs-Mugurs to bija izteicis, viņš pārakmeņojās līdz vidum. Dienu pirms ceļinieku pārnākšanas mājās, kokā atkal sarunājušies trīs putni. Viens no tiem teicis, ka Petrjam un llanai Kosinzjanai atlicis ko dzīvot tikai vienu dienu, jo naktī ieradīšoties Meža Veča ar divpadsmit pūķiem un visus sakapāšot smalkos gabalos. Kolīdz Sugurs-Mugurs bija beidzis savu stāstu, tā piepildījās tas, ko bija teicis trešais putns, jo Sugurs-Mugurs pavisam pārakmeņojās.

To redzot, Petrja un Ilana Kosinzjana sāka rūgti raudāt, arī vecītis un večiņa apraudājās. Tā nu viņi trīs dienas no vietas bēdājās, asaras acīs tiem ne brīdi nenožuva, tikai akmens 'bluķis stāvēja, kā stāvējis.

Trešajā naktī viņi likās gulēt, un visi nosapņoja vienu un to pašu sapni. Vecītis pamodās pirmais un sacīja:

—    Vai zināt, kādu sapni es nosapņoju? Ja mēs nokausim sarkano kaziņu un apslacīsim akmens bluķi ar tās asinīm, Sugurs-Mugurs atkal atdzīvosies.

—    Arī mēs redzējām tādu pašu sapni! — Petrja un Ijana Kosinzjana atsaucās vienā balsī.

Daudz neprātodami, visi norunāja tā:

—    Nokausim sarkano kazu, jo pie jaunas kazas mēs vēl tiksim, bet otra tāda Sugura-Mugura mums nekad vairs nebūs.

Viņi nokāva sarkano kazu, gaļu izcepa, bet ar asinīm apslacīja akmens bluķi. Akmens bluķis tūdaļ pat sabirza, it kā tas būtu no pelniem, un Sugurs-Mugurs sveiks un vesels nostāja viņu priekšā.

—    Kas par dziļu miegu mani bija pievārējis! — izberzējis •no acīm miegu, viņš iesaucās.

—    Tu būtu gulējis vēl dziļāku miegu, ja mēs laikus neattaptu nokaut sarkano kazu, — Petrja atteica.

—    Nav tiesa! — Sugurs-Mugurs iesaucās. — Kas sarkanai fcazai vainas?! Rau, skatieties!

Kad viņi noņēma no krāsns mutes aizšautai, ogļu spelts vietā ieraudzīja za]u ganību atālu, kurā ganījās sarkanā kaza, turklāt tai līdzās vēl ņipri spriņģoja divi kazlēni.

Tad nu viņi ielīksmojās tā, kā līdz šim nekad vēl nebija līksmojuši. Sameklējusi zelta ābolu, Iļana Kosinzjana to nosvieda zemē, un viņu priekšā pacēlās tik brīnumskaista pils, kādai neviena cita pasaulē vairs nespētu līdzināties. Arī Petrja salūkoja azotē zelta ābolu, un tur, kur viņš to nosvieda, tūda] uzradās brīnumskaists dārzs ar visvisādiem neredzētiem kokiem.

Drīz vien tika dzertas kāzas. Ļaudis saradās no malu malām. Visgarām pilij tika uzklāti galdi, spēlēja spēlmaņi, un valdīja neaprakstāms prieks un līksme. Kam vien nācās iet tur garām, tas tika gods godam pacienāts. Arī man deva no sieta dzert vīnu un no blašķes ēst auksto ga|u — lūpas vien nejaudāju apslaucīt, bet kaulus, redz, vienu pēc otra sviedu gravā.

DROSMINIEKS PELNRUŠĶIS

Reiz, kā gadījies, kā ne, satumsa saule, un paklīda valodas, ka vainīgi esot pūķi, jo, lūk, viens no tiem, divpadsmitgalvis, nozadzis sauli. Karaļi ne pa jokam sabijās, sanāca kopā un sāka spriest, kā no šīs nelaimes tikt vaļā. Te kādam no karaļiem ienāca prātā izsūtīt uz visām savas valsts pusēm sūtņus un uzmeklēt drosminieku, kurš apņemtos atsvabināt pūķa nolaupīto sauli. Sūtņi izstaigāja malu malas, bet tādu drosminieku nekur neatrada. Nekas cits tiem neatlika kā doties atpakaļ, līdz, raugi, kādā ciemā viņi uzgāja vīru, kuram bija trīs dēli: divi vecākie tīri nekas, tikai pastariņš, niekkalbītis, spēlējās aizdurvē pelnos.

—    Teic nu, — ienākuši mājā, sūtņi vīram apjautājās, — vai starp taviem dēliem nav kāda īsteni drosmīga?

—     Bet kam jums tas jāzina? — vīrs prasa.

—    Tā un tā, karalis mums licis uzmeklēt drosminieku, kurš ņemtos atsvabināt pūķa nolaupīto sauli, — sūtņi atteica.

—    Tik vien man ir kā šie dēli, bet viņi vēl gaužām mazi, — vīrs atbildēja. — Nez vai jūs tādu drosminieku kaut kur atradīsiet.

Te pastariņš, kurš aizdurvē spēlējās pelnos, pielēca kijā» un sacīja:

—     Es atbrīvošu saulil

To padzirdis, tēvs iesmējās.

—    Pavej tik! Pats kā knislis, bet mēle versti gara. Pulka* ūdeņiem vēl strautā jāaiztek, līdz no tevis iznāks lietaskoks. Bet tu, ko domājies, jau taisies cīkstēties ar pūķi!

—    Neraizējies, tēt, — pastariņš atbildēja. — Tukšu vis es nerunāju.

Arī sūtņi, to dzirdot, no brīnumiem mutes vien ieplēta, bet beigu beigās nosprieda pastariņu ņemt sev līdzi. Ņēma un aizveda pie kara|a. Un puika izauga pa vienu dienu tik, cik dažs labs gada laikā. Pāris dienās pastariņš pārtapa staltā un* skaistā puisī, ka ir ne pazīt. Karalis izraudzīja viņam par skolotājiem Kozmu un Damijanu. Un puisis mācījās tik labi, ka1 visi galminieki par viņu brīnīt brīnījās. Drīz vien karalis nosprieda izmēģināt puiša spēku. Viņš lika kalējiem nokalt divsimt mārciņu smagu vāli. Kad puisis atvēzējās un trieca vāli» pret zemi, tā iegrima tik dziļi, ka to pat nevarēja redzēt.

—    Tas tik ir stiprinieks! — karalis apmierināts iesaucās.

Taču karalim ar to vēl nebija gana. Viņš nosprieda izmēģināt puiša spēku cīkstē ar mežonīgo vērsi, no kura visi citi stiprinieki jau pa gabalu bēga prom. Puisis satvēra vērsi aiz ragiem un trieca to pret zemi tā, ka vērsis iegrima tajā līdz vidum. Ari šoreiz karalis no brīnumiem muti vien plātīja, jo* tādu stiprinieku viņam līdz šim vēl nebija nācies redzēt. Karalis nosauca puisi par Drosminieku Pelnrušķi, ataicināja pie sevis un sacīja:

—    Bet nu, puis, stiprinies! Tev tagad nāksies cīnīties ar pūķi.

Papriekš Drosminieks Pelnrušķis gribēja izvēlēties karaļa ganāmpulkā sev zirgu. Karalis bija ar mieru. Apskatījis zirgus*, puisis izraudzījās tik noplukušu un izkāmējušu šķimeli, ka taisni vai jāsmej. Taču tas nebija parasts, bet gan burvju zirgs. Puisis to apsegloja, apjozās ar zobenu un devās cīnīties ar pūķi.

Tā nu puisis jāja tik un jāja, līdz nonāca pie milzu klintīm, un viņa priekšā sāka krist akmens bluķi, it kā no debesīm šobrid lītu dzīvs akmeņu lietus. Puisis pameta skatu augšup — un ko viņš tur redz? Klints galā stāv kāds vīrs, kurš skalda akmeņus. Drosminieks Pelnrušķis sāka klusībā pie sevis pārlikt, kas tas tāds varētu būt, ņēma un nosauca svešo par Ak«neņu plēsēju.

—     Akmeņuplēsēj! — viņš tam uzsauca. — Kāp lejā! Būsim brāļi!

Akmeņuplēsējs nokāpa lejā no klints, viņi noslēdza zvērestu un abi kopā devās tālāk. Tā nu viņi gāja tik un gāja, līdz nonāca mežā, kurā visi koki bija apvērsti ar saknēm augšā. Neattapdami, kālab tas tā, viņi devās tālāk, līdz uzgāja mežā vīru, kurš rāva kokus ar saknēm laukā. Viņi svešo iesauca par Kokurāvēju un gluži kā miesīgie brāļi devās tālāk.

—     Es eju uz pūķu valstību atbrīvot nolaupīto sauli, — Drosminieks Pelnrušķis vīriem sacīja. — Nāciet man līdzi!

Akmeņuplēsējs un Kokurāvējs bija ar mieru. Tā nu viņi gāja tik un gāja, līdz nonāca pūķu valstībā, kurā līdz šim vēl neviens cilvēks nebija spēris savu kāju. Kad nu vajadzēja šķērsot pūķu valstības robežu, Akmeņuplēsējs un Kokurāvējs ieteicās, ka labāk palikšot šeit un, kad Pelnrušķim viņu vajadzēšot, lai tik padodot ziņu, tūdaļ pat būšot klāt. Drosminieks Pelnrušķis atvadījās no saviem ceļabiedriem un devās tālāk viens pats. Kolīdz viņš pārkāpa pūķu valstības robežu, tā viņa priekšā pavērās tik neizsakāms skaistums, ka galva reiba skatoties. Drīzvien Pelnrušķis nonāca pie tilta. Viņš jau dzīrās jāt tam pāri, te zirgs piepeši saslējās pakaļkājās un sāka sprauslot.

— Kas nu, zirdziņ? — Pelnrušķis tam apvaicājās. — Gribi man sprandu lauzt, vai?

—     Nē, saimniek, — zirgs atteica. — Gribu tevi brīdināt, ka tilts ir salauzts.

Tajā pašā brīdī atskanēja briesmīga kaukoņa: tur laidās trejgalvainais pūķis.

Nonācis pie tilta, pūķis jautāja:

^ — Kurš gan varēja tiltu salauzt, ja tikai es vien mēdzu šeit staigat? Vai tik šurp nebūs atnācis Drosminieks Pelnrušķis?

To padzirdis, Drosminieks Pelnrušķis no patiltes atsaucās:

—    Ja tu viņu meklē, tad, reku, viņš ir!

pūķis satrūkās un iesaucās:

—    Nāc laukā spēkoties!

Drosminieks Pelnrušķis izlīda no patiltes un, līdzko atvēzējās ar zobenu, tā vienā rāvienā nošķibīja-pūķim visas trīs galvas. Pēc tam Drosminieks Pelnrušķis atkal nolīda patiltē un sāka gaidīt ierodamies sešgalvaino pūķi. Necik ilgi, tas klāt, un Drosminieks Pelnrušķis arī tam ar vienu cirtienu noripināja nost visas sešas galvas. Pēc tam Drosminieks Pelnrušķis atkal paslēpās patiltē un sāka gaidīt ierodamies divpadsmitgalvaino pūķi. Un, raugi, trešās dienas vakarā tas beidzot bija klāt. Tad nu sākās varen sīvs cīniņš, no pūķa mutes nāca laukā baltstvaiks, bet no Drosminieka Pelnrušķa mutes — sarkans. Pašā cīņas karstumā virs viņiem piepeši parādījās ērglis.

—    Ērgli, mans ērgli! — pūķis to pasauca. — Steidz nu uz avotu, iemērc tajā savu spārnu un nāc mani atvēsināt. Pēc tam aizlido pie manas mātes, palūdz viņai taukus un apzied ar tienu Drosminieku Pelnrušķi.

Arī Drosminieks Pelnrušķis bilda ērglim:

—    Ērgli, mans ērgli! Steidz nu uz avotu, iemērc tajā savu spārnu un nāc mani atvēsināt. Bet pēc tam aizlido pie maniem» brāļiem Akmeņuplēsēja un Kokurāvēja, palūdz viņiem taukusun apzied ar tiem pūķi.

Ērglis tā arī izdarīja. Viņš iemērca avotā spārnu un apslacīja Drosminieku Pelnrušķi ar ūdeni, bet pūķi apzieda ar taukiem. Drosminieks Pelnrušķis tūdaļ pat atspirga, bet pūķim nu svila otrutik. Tad Pelnrušķis trīsreiz cirta pūķim ar zobenu urr to pievārēja kā nieku. Pēc tam viņš devās uz pūķa pili. Kādā istabā Pelnrušķis pamanīja lādīti, kurā kaut kas spoži laistījās.. Viņš to pavēra vaļā un ieraudzīja tajā sauli. Ieslēdzis sauli atkal lādītē, Drosminieks Pelnrušķis steidzās atpakaļ. Nonācispie pūķu valstības robežām, puisis visu izstāstīja saviem krustabrāļiem, un viņi devās atceļā. Bet drosminieki vēl nebija lāgā' saposušies ceļā, kad viņiem nopakaļus jau sāka dzīties vecā pūķiene. Viņa traucās tā, ka zeme zvērot zvārojās. Panākusi Akmeņuplēsēju, pūķiene to aprija līdz ar visu zirgu. Drosminieks Pelnrušķis un Kokurāvējs skrēja tā, ka tiem kājas piezemes neskārās, bet pūķiene Kokurāvēju panāca un aprija ari to. Paglābās, vien Drosminieks Pelnrušķis, kura zirgs traucās naskāk par domu. Necik tālu no mājām pūķiene teju, teju sakamps ari šo. Redzot, ka joki mazi, Pelnrušķis lūdza Kozmu un Damijanu žiglāt atdarīt durvis un iemuka viņubūdā iekšā ar visu zirgu. Pūķiene, pieskrējusi pie durvīm, ņēmās saukt:

—     Ļaujiet man uz Drosminieku Pelnrušķi paskatīties, jo viņš nav nekāds cilvēku bērns, ja reiz spēja pievārēt manus trīs dēlus. Ļaujiet man uz Pelnrušķi paskatīties un viņu kaut reizīti aprit, jo viņš pēc tam kļūs vēl skaistāks. —Tad nu Damijans un Kozma, Drosminieka Pelnrušķa skolotāji, sacīja:

—    Re, šeit durvīs ir caurums. Iebāz tajā savu galvu un skaties uz Drosminieku Pelnrušķi, cik tev lien.

Pūķiene iebāza caurumā savu galvu. Kozma un Damijans viņai trīsreiz tā iebelza, ka pūķienei tūdaļ pat dūša saplaka papēžos. Kad viņi pūķienei iesita pirmoreiz, no tās iznāca laukā Akmeņuplēsējs, kad otrreiz — Kokurāvējs. Drosminieks Pelnrušķis uzsvieda sauli atpakaļ debesīs, lai tā tagad tur spīdētu uz mūžīgiem laikiem, atvadījās no saviem krustabrāļiem un devās uz karaļa pili.

Ieraudzījis pie debesīm atkal starojam sauli, karalis ļoti nopriecājās, bet pēc tam, apjautis Drosminieka Pelnrušķa spēku un saprātu, ne pa jokam sabijās, ka Pelnrušķis tam vēl var atņemt troni, tālab nosprieda puisi pazudināt.

— Tu esi gan stiprs, gan saprātīgs, gan ari skaists, — karalis Pelnrušķim sacīja.j|p Tikai tev nav sievas, tikpat skaistas un gudras kā tu pats.

Un karalis ieteica Pelnrušķim apņemt par sievu Lauku Zeltainīti, kura esot brīnumskaista un nekad netopot veca. Vienu gan karalis Pelnrušķim nezināja pateikt: kā pie Lauku Zeltainītes nokļūt.

Drosminieks Pelnrušķis devās aprunāties ar saviem skolotājiem Kozmu un Damijanu.

—       Mīļie skolotāji, — viņš vaicāja, — sakiet — kā man uzmeklēt Lauku Zeltainīti?

—       Viņu uzmeklēt nav nemaz tik grūti, — Kozma un Damijans Pelnrušķim atbildēja. — Tikai ielāgo: lai kas ari notiktu, nekādā ziņā neatskaties atpakaļ, jo citādi tev klāsies slikti.

Tā, lūk, Drosminieks Pelnrušķis devās meklēt Lauku Zeltainīti. Kur vien viņš gāja, tur aiz muguras tam tūdaļ uzziedēja

skaistas jo skaistas puķes. Pelnrušķis cietās gan, taču nespēja nociesties un atskatījās. Bet, kolīdz viņš pagrieza galvu, tā Sprīdis vīrā-Olekts bārdā to tūdaļ nocirta. Burvju zirgs trīsreiz uz pūta Pelnrušķim savu dvašu, uzcēla viņu augšā no miroņiem

veda tālāk. Tā nu Pelnrušķis jāja tik un jāja, līdz atkal atskatījās un ieraudzīja aiz sevis ēnainu p|avu, kurā tecēja dzidrs kā asara strauts. Bet Sprīdis vīrā-Olekts bārdā — Šņākti — otrreiz nocirta Pelnrušķim galvu. Zirgs Pelnrušķi atdzīvināja arī šoreiz, tikai cieši jo cieši pieteica:

—   Atceries, drosminiek: ja Sprīdis vīrā-Olekts bārdā vēlreiz tev nocirtīs galvu, neviens tevi vairs nespēs atdzīvināt.

Drosminieks Pelnrušķis nosolījās neatskatīties. Cietās gan, bet tas, ko Pelnrušķis ap sevi redzēja, tam šķita otrutik skaists nekā pirmīt, viņš neizturēja un atkal pagrieza galvu. Sprīdis vīrā-Olekts bārdā pienāca Pelnrušķim klāt un sacīja:

—    Šoreiz es tev galvu vairs necirtīšu, vien pasaki man —

kurp tu jāj?

. — Jāju pie Lauku Zeltainītes, — Drosminieks Pelnrušķis atbildēja. — Esmu dzirdējis, ka viņa esot brīnumskaista, tālab gribu to apņemt sev par sievu.

To padzirdīs, Sprīdis vīrā-Olekts bārdā brīdi padomāja un sacīja:

—    Labi, jāj vien, tikai atdod Lauku Zeltainīti man. Gan tu •sev dabūsi vēl skaistāku sievu, jo, kā nekā, esi varen izskatīgs.

Neko darīt, ja gribi palikt dzīvs, jāsola vien ir.

—    Labi, — Pelnrušķis sacīja. — Es tev Lauku Zeltainīti atvedīšu.

Tā nu Pelnrušķis jāja tālāk, līdz redz: pie ugunskura, kura ļiesmas sniedzas vai pašās debesīs, lēkā kāds vīrs un vienā laidā kliedz, ka šim traki salstot. Drosminieks Pelnrušķis, to redzot, brīnīt brīnās:

—    Nu jā, kā tad tev sals, ja pašam blakus kuras uguns?

Svešais paskatījās uz Drosminieku Pelnrušķi un atteica:

—    Tālab jau mani sauc par Izsaltuli. Ņem mani sev līdzi, jo grūtā brīdī es tev lieti noderēšu.

Drosminieks Pelnrušķis bija ar mieru.

Tā nu, iedami tālāk, viņi nonāca pie upes, kuras malā stāvēja kāds vīrs, īsts biedēklis, un sauca, ka šis mirstot nost aiz

slāpēm. Drosminieks Pelnrušķis paskatījās uz viņu un izbrīnījies jautāja:

—    Nu jā, kā tad tev slāps, ja pašam līdzās tek upe?

Vīrs atteica:

—    Tālab jau mani sauc par Izslāpuli. Ņem mani sev līdzi, jo grūtā brīdī es tev lieti noderēšu.

Drosminieks Pelnrušķis bija ar mieru. Tā nu viņi trijatā devās tālāk, līdz sastapa vīru, kurš sauca, ka mirstot no bada, bet pašam līdzās ēdamā vesels kalns.

Drosminieks Pelnrušķis paskatījās uz viņu un izbrīnījies vaicāja:

—    Nu jā, kā tad tu mirsi no bada, ja pašam līdzās ēdamā, cik uziet?

Vīrs atteica:

—     Tālab jau mani sauc par Izsalkuli. Ņem mani sev līdzi, jo grūtā brīdī es tev lieti noderēšu.

Drosminieks Pelnrušķis bija ar mieru.

Iedami tālāk, ceļinieki sastapa vīru, kuram bija tikai viena acs un ij tā pierē. Taču vīrs ar to spēja redzēt tālu jo tālu. Tas bija Simtjūdžuredzētājs. Ceļinieki pieņēma savā pulkā arī Simtjūdžuredzētāju un piecatā devās tālāk. Gāja, gāja, līdz nonāca pie pils. Nezinādami, kam tā pieder, ceļinieki par to apvaicājās kalpiem un, dabūjuši zināt, ka šai pilī dzīvojot Lauku Zeltainīte, aizgāja pie karaļa.

—              Tā un tā, karali, — Drosminieks Pelnrušķis tam bilda.

—   Esmu ieradies lūgt tavu meitu sev par sievu.

To padzirdis, karalis sacīja:

—     Labi, tikai papriekš mums, kā nākas, jāaprunājas.

Karaļa meita, Lauku Zeltainīte, bija ļoti viltīga un pamācīja tēvu, lai tas liekot Drosminiekam Pelnrušķim minēt mīklas. Ja Pelnrušķis mīklas atminēs, viņa izies pie tā par sievu, ja ne — Pelnrušķim galva nost. Kad Drosminieks Pelnrušķis visas mīklas bija uzminējis, karalis pavēlēja kalpiem uzcelt vara māju, sakurt uguni un, kad māja būs izkurināta sarkana, ieslēgt tajā preciniekus. Ja viņi no tās izkļūs laukā dzīvi, tad arī tiks dzertas kāzas.

Kalpi kurināja uguni tikām, kamēr vara māja bija nokaitusi sarkana, un tad karalis lika ciemiņiem iet iekšā. Izsaltulis pie

teicās iet pa priekšu, lai pārējie nākot šim nopakaļus. Izsaltulis iegāja vara mājā, un, kad viņš vienreiz uzpūta savu dvašu, kar* stums tūdaj pat mitējās, un ceļinieki vara mājā tik tikko spēja izciesties līdz rītam. Karalis domāja, ka no preciniekiem pāri būs palikuši tik vien skrandži, bet — necik ilgi — dzird šos kliedzam, ka šie salstot nost. Drīz vien ari Izsalkulis novaidējās, ka šim griboties ēst, bet Izslāpulis — ka Šim slāpstot. Ko nu karalim iesākt? Viņš pavēlēja kalpiem atvest simt pajūgu ar maizi un atvelt simt mucu ar vīnu. Ja arī Šoreiz precinieki ar visu gods godam tikšot galā, tad viņš bez vārda runas atdošot savu meitu Drosminiekam Pelnrušķim. Kolīdz Izsalkulis ņēmās est, no maizes — ne vēsts, bet, kad Izslāpulis ņēmās dzert, vīns mucās pačibēja gluži kā nebijis, un precinieki kliedza vēl trakāk, ka mirstot no bada un slāpēm.

Redzot, ka nekādā galā ar šiem netikt, karalis nosprieda atdot savu meitu Pelnrušķim par sievu. Tā nu vīri devās atce|ā, un Drosminieks Pelnrušķis viņiem izstāstīja, ka šo gaidot Sprīdis vīrā-Olekts bārdā, kuram viņš esot apsolījis savu līgavu. To padzirdis, Simtjūdžuredzētājs sacīja:

—    Neraizējies, brāli Mēs viņam Lauku Zeltainīti neatdosim.

Tā nu ce|inieki gāja, līdz Simtjūdžuredzētājs jau pa gabalu pamanīja Sprīdi vīrā-Olekti bārdā. Pamanīja un pievārēja kā nieku. Pēc tam viņi mierīgi gāja tālāk.

Un, lūk, pievakarē ce|inieKi beidzot nonāca kara|a pilī. Redzot Drosminieku Pelnrušķi sveiku un veselu, pie tam vēl ar tik brīnumskaistu līgavu, karalis no dusmām nezināja, kur likties. Viņš, redz, pats tīkoja apņemt Lauku Zeltainīti sev par sievu, taču, nojautis, ka Drosminieks Pelnrušķis viņam to ar labu neatdos, izsauca Pelnrušķi spēkoties.

Viņi cīkstējās no agra rīta līdz pat vēlam vakaram, un, saulei rietot, Drosminieks Pelnrušķis karali beidzot pievārēja.

Drīz vien tika dzertas kāzas, un tajās bija tik daudz ēdienu un dzērienu, ka pat Izsalkulim un Izslāpulim nenācās gausties.

Pēc kāzām Drosminieks Pelnrušķis pateicās saviem krustabrāļiem par palīdzību un viņi šķīrās. Izslāpulis, Izsalkulis, Izsaltulis un Simtjūdžuredzētājs aizgāja katrs savu ce)u, bet Drosminieks Pelnrušķis sāka dzīvot kopā ar Lauku Zeltainīti, un varbūt viņi dzīvo vēl šobaltdien, ja tik vien nav miruši.

DROSMINIEKS DRAGANS

Reiz dzīvoja kāda večiņa, kurai bija trīs dēli. Viņas dēli neauga vis kā parasti cilvēku bērni, bet gan kā īsteni varoņi — cik dažs labs izauga pa veselu gadu, tik viņi pa vienu dienu.

Kad vecākais dēls pirmoreiz iznāca no mājas, viņš ieraudzīja vardi un sāka to medīt Varde bēga prom pa visu plašo pasauli, līdz nonāca debesīs. Bet ari puisis no vardes neatstājās, uzkāpa debesīs un lūkoja to sašaut ar bultu.

Vidējais dēls, iznācis no mājas, ieraudzīja pīli. Ari viņš sāka to medīt gan pa pļavām, gan pa mežiem, gan pa mākoņiem.

Visjaunākais dēls, kuru sauca par Draganu, iznācis no mājas, ieraudzīja vāveri un metās to medīt. Vāvere lēca no koka uz koku, no koka uzlēca uz mēness, bet no mēness uz saules.

Tā nu visi trīs brāļi medīja, viens par otru ne zināt nezinādami.

Bet tajā karaļvalstī, kurā mitusi večiņa ar saviem trim dēliem, dzīvojis ari karalis, kuram bijušas trīs meitas. Kādu pēcpusdienu debesis aizsedzis liels mākonis, sācis smidzināt lietus un no viņas saules ieradušies trīs pūķi. Viņi nolaupījuši karaļmeitas kopā ar sauli, mēnesi un zvaigznēm un aiznesuši prom uz savu valstību. Tā, lūk, karaļvalstī iestājusies dziļa tumsa. Ko nu karalim bija darīt? Viņš izdomājās gan šā, gan tā, līdz noteica:

—               Tas, kurš ņemsies atsvabināt manas meitas, kā ari atdabūs pie debesīm visus spīdekļus, mantos manu troni un karaļvalsti piedevām.

To padzirdusi, večiņa nogāja kara|a pilī.

—        Klau, karali, — viņa bilda. — Iedod man trīs spaiņus vīna, kā ari baķi sarkanās drānas piedevām, ar ko izklāt mājas jumtu, un es tev tad atdabūšu gan debess spīdek|us, gan arī tavas meitas.

Dzirdot tādas valodas, karalis nopriecājās.

—       Vecen, — viņš teica. — Es tev došu vēl otrutik, nekā solīju, tik lai no tiesas tā būtu, kā tu saki.

—               Ja reiz esmu tā teikusi, tad tā arī būs, — večiņa attrauca,

—   neiešu jau velti muti dzesināti

—      Tad pielūko: ja solīto neizdarīsi, es likšu tev nocirst galvu, — karalis piekodināja un pavēlēja saviem kalpiem iedot večiņai trīs spaiņus vīna, kā arī baķi sarkanas drānas piedevām, ar ko izklāt mājas jumtu.

Večiņa izklāja ar drānu jumtu, un tas kā degtin aizdegās — gluži kā ugunsgrēkā. To izdarījusi, večiņa apsēdās pie loga un sāka gaidīt.

Necik ilgi, dzīdams pēdas vardei, pa debesīm garām gāja večiņas vecākais dēls. Paraudzījies lejā, viņš tīri vai sabijās.

—     Kaut tu, varde, izčibētu! — viņš iesaucās. — Jo, raugi, deg manas mātes māja!

Viņš žigli nokāpa lejā no debesīm, bet, pienācis tuvāk, ieraudzīja, ka māja vien nojumta ar sarkanu drānu.

—     Ak, vai, māt, ko tu izdarīji! — vecākais dēls sāka gausties. — Nu es paliku bez medījuma!

—              Ciet klusu, dēliņ, negremzies nu! — māte viņu mierināja.

—    Es, redz, biju pēc tevis gaužām noilgojusies. Nāc apsēdies pie galda un iedzer glāzi vīna, jo droši vien būsi noguris.

Večiņa salūkoja vīnu un uzcienāja ar to savu vecāko dēlu. Tas padzērās, apgūlās aizkrāsnē un aizmiga.

Necik ilgi, pa debesīm garām gāja vidējais dēls, kurš dzina pēdas pīlei. Palūkojies lejup, viņš ieraudzīja, ka mātes māju apņēmušas liesmas, un nosprieda, ka tā aizdegusies.

—     Kaut tu, pīle, izčibētu! — vidējais dēls iesaucās. — Jo, raugi, deg manas mātes māja!

Arī vidējais dēls, nokāpis lejā no debesīm un ieraudzījis, ka māja vien apjumta ar sarkanu drānu, sadusmojās:

—     Ak, vai, māt! Kālab tu mani tīšuprāt atstāji bez medījuma?

—     Mīļo dēliņ, — māte viņu mierināja, — ciet klusu un nebēdājies! Es, redz, biju pēc tevis gaužām sailgojusies.

Večiņa salūkoja vīnu, vidējais dēls padzērās un nolikās aizkrāsnē gulēt.

Nu večiņa sāka gaidīt Draganu — savu pastariņu.

Necik ilgi, dzīdams pēdas vāverei, ar loku rokā pa debesīm garām gāja arī Dragans. Paskatījies lejup, viņš ieraudzīja, ka mātes māju apņēmušas liesmas. Dragans ne pa jokam satrūkās un iesaucās:

—     Kaut tu, vāvere, izčibētu, jo, raugi, deg manas mātes māja!

Nokāpis lejā no debesīm un ieraudzījis, ka māja vien apjumta ar sarkanu drānu, arī Dragans nosūkstījās:

—    Ak, vai, māt! Kālab tu tā izdarīji, jo nu es paliku bez medījuma!

—     Nebēdā nu, dēliņ! — māte attrauca. — Es, redz, biju pēc tevis gauži noilgojusies.

Viņa salūkoja vīnu, Dragans padzērās un nolikās aizkrāsnē gulēt.

Pēc kāda laika dēli pamodās. Tā kā viņi sen nebija redzējušies, tad tumsā viens otru nepazina un sāka runāties.

—     Kā tu gadījies manas mātes mājā? — tā viens.

—    Un kā tu? — otrs pretī.

Vārds pa vārdam, un izcēlās ķīviņš. Labi, ka māte šos laikus apsauca:

—     Kuš, neķī vēj ieties! Jūs taču esat brāļi!

—     Ko, brāļi?

—    Rau, tas te no jums ir vecākais, tas tur — vidējais, bet šis, lūk, pastarītis.

—    Bet kālab tu, māt, mūs pasauci?

—    Tālab, ka apsolīju karalim uzmeklēt viņa trīs meitas un vēl debess spīdekļus piedevām, kurus nolaupījuši pūķi, — māte atteica. — Ja es to neizdarīšu, karalis man nocirtīs galvu.

To dzirdot, vecākie brāļi sabijās.

—    Māt! — viņi iesaucās. — Ko tu esi izdarījusi?!

—    Nudien grūtu darbu tu esi mums salūkojusi, — ari Dragans bilda savu vārdu. — Bet gan jau mēs sveiki un veseli ar to tiksim galā. Aizej nu, māt, pie karaļa un palūdz, lai viņš tev iedod divpadsmit pudu visdārgākā zīda auduma.

Večiņa aizgāja pie karaļa un drīz vien pārnesa divpadsmit pudu visdārgākā zīda auduma. Brāļi no zīda novija garu virvi un nopina grozu, kurā pašiem iesēsties.

Bridi vēl pie mātes sabijuši, viņi sāka posties ceļā.

—    Paliec nu, māt, sveika! Mums laiks iet, — dēli atvadoties noteica un devās prom.

Tā nu viņi veselus trīs gadus gāja tik un gāja no ciema uz ciemu, no pilsētas uz pilsētu — gan pa gaisu kā vējš, gan pa

zemes virsu kā doma, līdz nonāca pašā zemes vidū. Drīz vien brāļi uzgāja dziļu caurumu, kas veda uz viņsaules valstību.

Vecākais brālis sacīja:

—     Izlemsim, kam laisties lejā pirmajam.

—    Tu esi vecākais, tev arī priekšroka, — abi jaunākie brāļi atteica un piesēja zīda virvi pie groza.

Vecākais brālis iesēdās grozā, satvēra virvi un sacīja:

—     Ļaujiet virvei svabadi ritēt, bet, kad es to paraustīšu, velciet mani augšā.

Vecākais brālis nolaidās četrdesmit asu dziļi, parāva virvi, un brāļi viņu uzvilka augšā.

—     Kas noticis, brāl? — viņi apprasījās.

—    Nespēju izturēt čūsku šņākšanu, varžu kurkstoņu un zemes saltoņu, — vecākais brālis nokaunējies atteica.

Vidējais brālis iesēdās grozā, nolaidās simt asu dziļi, parāva virvi, un brāļi viņu izvilka laukā.

—     Nu, kā tev tur, brāl, gāja? — viņi tam apprasījās.

—    Ehē! Tīrās šausmas! — vidējais brālis izsaucās. — Nespēju izturēt čūsku šņākšanu, varžu kurkstoņu un zemes saltoņu.

—     Klau, brāļi! — tā Dragans. — Nu mana kārta laisties lejā, bet, lai cik es virvi raustītu, ritiniet to vaļā. Kad es pārtraukšu virvi raustīt, mitējieties to ritināt un gaidiet mani tikām, līdz es atgriezīšos un atkal to paraustīšu, un tad velciet mani augšā.

Dragans ierāpās grozā un, laizdamies lejā, raustīja virvi vienā laidā, bet vecākie brāļi ritināja to tālāk. Kamēr Dragans laidās lejā, paslēpās gan čūskas, gan arī vardes aizbēga kur nu kurā un no zemes dziļumiem augšup cēlās tvaiks, jo, raugi, Dragans bija stiprs bez mēra.

Nonācis beidzot lejā, Dragans palūkojās visapkārt un, gluži tāpat kā šaisaulē, ieraudzīja gan mežus, gan pakalnus, gan arī tīrumus. Daudz nedomādams, Dragans apmeta kūleni, pārvērtās par sirseni un laidās pāri mežiem un pļavām, pāri tuksnešiem un gravām, līdz nonāca pie kādas būdiņas. Tajā dzīvoja to treju pūķu māte, kuri bija nolaupījuši debess spīdekļus un karaļmeitas.

Sirsenis ielaidās būdiņā, paslēpās aiz sijas un sāka klausīties. Pūķiene tobrīd sarunājās ar savām vedeklām.

—    Teic nu — cik stiprs ir tavs vīrs? — viņa vaicāja vecākā dēla sievai.

—    Mans vīrs ir tik stiprs, ka vakarā, kad viņš jāj pāri vara tiltam, pa viņa zirga nāsīm jau divpadsmit verstis attālu nāk tvaiks, un man ar skubu tad jāgādā vīram vakariņās divpadsmit ceptas govis un divpadsmit mucas vīna, — vedekla atteica.

—    Bet cik stiprs ir tavs vīrs? — pūķiene apprasījās vidējādēla sievai.

—     Kad mans vīrs vakarā jāj no medībām mājās pa sudraba tiltu, — vedekla atteica, — tad pa viņa zirga nāsīm jau divdesmit Četras verstis attālu nāk tvaiks. Tūda) pat pārrodas arī mana vīra vāle un, pirms nokrīt, trīsreiz apgriežas mājai riņķī, un man ar skubu tad jāgādā vīram vakariņās divdesmit četras ceptas govis un divdesmit četras mucas vīna.

—     Bet cik stiprs ir tavs vīrs? — pūķiene apprasījās sava jaunākā dēla sievai.

—     Kad mans vīrs vakarā jāj no medībām mājās pa zelta tiltu, — vedekla atteica, — tad pa viņa zirga nāsīm jau piecdesmit verstis attālu nāk tvaiks. Tūdaļ pat pārrodas arī mana vīra vāle un, pirms nokrīt, trīsreiz apgriežas mājai riņķī, un man viņš jāsagaida vakariņās ar glāzi avota ūdens un klaipiņu maizes.

To padzirdis, Dragans — sirr! — izlaidās pa durvīm laukā.

—    Vai dzirdējāt, kā tur aizlaidās sirsenis? — ragana, pūķu māte, satrūkusies iesaucās.

—    Dzirdējām, — vedeklas vienā balsī atteica.

—    Tas bija Dragans, — pūķiene sacīja. — Vecās grāmatās rakstīts, ka viņš cīkstēsies ar pūķiem un tos visus pievārēs.

Padzirdis pieminam savu vārdu, drosminieks Dragans atkal ielaidās būdiņā un noslēpās aiz sijas.

Pūķienes vecākā vedekla tad sacīja:

—    Bet es Draganu nomaitāšu!

—    Kā tad tu viņu nomaitāsi? — pūķiene izbrīnījās.

—    Es pārvērtīšos par aku, kas būs līdz malām pilna ar tik dzidru kā asara ūdeni, un, kad Dragans padzersies, viņš būs pagalam, — vedekla atteica.

—     E! — pūķiene tik pasmējās. — It kā Dragans nespētu aku krustu šķērsu sacirst ar zobenu un netraucēti tikt tai garām!

Te nenocietās pūķienes vidējā vedekla.

—     Es nu gan Draganu nomaitāšu! — viņa iesaucās.

—     Kā? — pūķiene izbrīnījās.

—     Es, redz, pārvērtīšos par ābeli, kurā augs brīnumskaisti un sulīgi āboli un zem kuras zels zaļa zāle. Bet pēc tam es uzsūtīšu Draganam tik ciešu miegu, ka viņam acis pašas pār vari lips ciet, un, kad Dragans atgulsies ābeles pavēnī atpūsties un apēdīs ābolu, — viņš būs pagalam, — vedekla atteica.

—     E, it kā Dragans nespētu ar zobenu ābeli sacirst un netraucēti tikt tai garām! — pūķiene pasmējās.

Te bija kārta ierunāties pūķienes visjaunākajai vedeklai.

—     Bet es Draganu dzīvu sadedzināšu, — viņa sacīja.

—     Kā? — pūķiene no brīnumiem ieplēta muti.

—     Es pārvērtīšos par ugunskuru, kas kurēsies no vienas zemes malas līdz pat otrai, un, kad Dragans ies tam garām, viņš sadegs kā nebijis, — vedekla atteica.

—     E, — to dzirdot, pūķiene atmeta ar roku. — Dragans cirtīs ar zobenu gan pa labi, gan pa kreisi un netraucēti tiks garām. Tik es viņu no tiesas nomaitāšu.

—     Kā tad tu to izdarīsi? — vedeklas izbrīnījās.

—     Es atšiepšu vienu žokli līdz debesīm, bet otru līdz zemei, un, kolīdz Dragans gadīsies man pa ķērienam, es viņu aprīšu un nelaidīšu vaļā tikām, līdz Dragans būs pagalam, — pūķiene sacīja.

To padzirdis, Dragans — sirr! — kā sirsenis izlaidās no būdiņas laukā.

—     Vai dzirdējāt? — pūķiene izbijusies apprasījās. — Tas bija Dragans.

Bet drosminieks Dragans tikām gāja pa pasauli bez gala un malas, līdz nonāca pļavā, kur ganījās vērši. Ieraudzījis vēršu ganu, Dragans tam pajautāja:

—     Teic nu, labo cilvēk, — vai nezini, kur atrodas vara tilts, pa kuru vakaros no medībām mājās jāj pūķis?

—     Kā nu ne, — vēršu gans atteica. — Pūķis mani, redz, atstāja šeit un pieteica: ja kāds gribēšot nokļūt pie vara tilta, papriekš lai apēdot divdesmit četrus ceptus vēršus, piekožot klāt

divdesmit četrus cepienus maizes un piedevām lai vēl izdzerot divdesmit četras mucas vīna.

Ja nu tā, neies jau ilgi cīrēties.

—     Dod tik to visu šurp! — Dragans vēršu ganam uzsauca.

Kolīdz galds bija klāts, tā uzradās ari pūķis un padeva Dra-

ganam apsveicināties roku. Kad pūķis paspieda Dragana rokur drosminieka pirksti bezmaz satraišķījās, bet, kad Dragans paspieda pūķa roku, tam no pirkstu galiem iztecēja laukā asiņu pilītes.

—     Ja nu esi pie manis atnācis, tad papriekš, kā nākas, panašķēsimies, — pūķis noteica.

—     Vārds vietā! — Dragans nelikās daudz lūgties.

—     Darīsim tā, — pūķis sacīja. — Kurš pirmais noēdīs vērša cisku līdz kaulam, tas ar to belzīs otram pa pieri.

Tā, redz, tas pie pūķa bija ierasts.

Pūķis apsēdās pie galda, žigli noēda vērša kāju līdz kaulam, un, kad viņš ar to iebelza Draganam pa pieri, puisim zils za)š gar acīm saskrēja. Ari Dragans naski noskrubināja savu vērša cisku, un, kad viņš ar to iebelza pūķim pa pieri, tas pagāja zem zemes tā, ka pat pakauša galu nevarēja manīt. Dragans steigšus paķēra zobenu un nocirta pūķim galvu. To redzot, pūķa kalps nopriecājās un sacīja:

—     No sirds tevi tencinu par to, ka tu mani atsvabināji no vergošanas pūķim.

—     Kopš šī brīža tu būsi te saimnieks, — Dragans viņam atteica.

Tai brīdī, kad pūķim no skausta noripoja galva, viņam no azotes izkrita laukā auseklītis un rieteklītis. Dragans tos paslēpa azotē, atvadījās no pūķa kalpa un devās tālāk.

Tā nu viņš gāja cauri mežiem un tuksnešiem, līdz nonāca pie sudraba tilta. Kolīdz Dragans dzīrās iet tam pāri, tā viņam pretī iznāca pūķa kalps, kurš te ganīja zirgus.

— ļ Kurp iedams, drosminiek? — kalps apvaicājās.

—     Eju cīkstēties ar pūķi, — Dragans atteica.

H Pag, uzgaidi brītiņu! — pūķa kalps viņam sacīja. — Pūķis man pieteica, ka tam, kurš gribot pie šānokļūt, papriekš jāapseglojot ērzelis un ar to jāapskrienot trīsreiz pasaulei riņķī.

Zirgu ganāmpulkā drasēja kāds ērzelis, kuri bija deviņdesmit deviņus gadus vecs un kuram krūtis sitas veselas deviņdesmit deviņas sirdis, Dragans satvēra ērzeli aiz krēpēm, un, kad viņi tam uzlēca mugurā, ērzelis līdz potītēm iegrima zemē.

—               Kā man tevi, drosminiek, nest? — ērzelis apvaicājās.

—    Kā vējam vai kā domai?

—    Ja mēs jāsim kā doma, abi būsim pagalam. Labāk jāsim 4cā vējš, kuri zemi tricina spēji, — Dragans atteica.

Kad viņi ņēmās jāt, ērzelis sev nopakaļus dzina dzi|u vagu. Tā nu Dragans apjāja pasaulei trīsreiz riņķi, un, kad viņi pārradās atpaka), no ērze|a aumām plūda putas. Ērzelis iezviedzās, un tūda| pat pūķis bija klāt.

Jādams pāri sudraba tiltam, pūķa zirgs paklupa.

—     Kaut tevi krauk|i noknābātu! — pūķis sadusmojies tam uzsauca. — Slienies nu kājās, jo ieit Dragana nav! Bet, ja ari viņi būtu, es Draganu uz līdzenas vietas nokautu, jo viņi, redz, tjluži kā nieku pievārējis manu brāli.

—     Rej vien, pūķa suns, rej! — To padzirdis, Dragans nostāja pūķa ce|ā. — Te nu es esmu!

Pūķis tūda| pat izvilka no maksts zobenu un iesaucās:

—     Nāc cīkstēties!

—     Bet kā tu gribi cīkstēties? — Dragans pūķim apprasījās.

—     Izvēlies: vai nu kausimies ar zobeniem, vai ari Šausimies ar kramenīcām!

Dragans bridi padomāja un atbildēja:

—    Zobens piedienas augstmaņiem, kramenīca — laupītājiem. Labāk cīkstēsimies kā īsteni stiprinieki.

Tā nu viņi sāka lauzties. Te Dragans ņem virsroku pār pūķi, te atkal pūķis pār Draganu. Beigu beigās Dragans svieda pūķi tik stipri, ka tas pagāja zem zemes, pat pakauša galu nevarēja cnanft. Kolīdz Dragans nocirta pūķim galvu, tam no azotes izripoja laukā mēnestiņi. Dragans paņēma mēnesi un paslēpa to sev azotē līdzās auseklītim un rieteklītim. To redzot, zirgu gans nopriecājās un sacīja:

—    No sirds tevi tencinu par to, ka tu mani atsvabināji no vergošanas pūķim. Līdz iim man bez atpūtas nācās aprūpēt zirgus un darīt visu, ko neģēlīgais pūķis lika.

—   Kopš šī brīža tu būsi te saimnieks. — Dragans noteica. — Paliec sveiksi Man laiks doties tālāk.

Tā nu drosminieks Dragans gāja tik un gāja. līdz nonāca pie zelta tilta.

Necik ilgi, viņam pret! iznāca pūķa kalps.

—   Pagaidi, drosminiek! — tas ieteicās. — Pūķis lika man sargāt tiltu un piekodināja: kuri gribot ar viņu spēkoties, tam papriekš jāapēdot sieks plūmju.

—   Ja nu tā, tad gādā tik plūmes šurp! — Dragans viņam atteica.

Kolīdz kalps salasīja plūmes, no mežu biezokņiem izjoņoja pūķis. Viņš brāzās tā, ka tilts zem viņa zirga ligojās kā kāršu namiņš. Uzjājis uz tilta, pūķa zirgs paklupa.

—   Kaut tevi, nolāpīto, suņi gabalos saplosītu! — pūķis sadusmojies tam uzsauca. — Slienies nu kājās, jo Dragana te nav. Un. ja arī viņš būtu, es no Dragana nebīstos. Tiesa, esmu dzirdējis pieminam viņa vārdu, taču pa kuru laiku gan Dragans varēja piedzimt, uzaugt un atnākt šurp?

—   Rej vien, pūķa suns, rej! — to padzirdis, Dragans nostā* jās pūķa priekšā. — Jo, raugi, esmu gan piedzimis, gan uzaudzis, gan arī atnācis ar tevi spēkoties.

Viņi apsēdās pie plūmju sieka, un, kamēr pūķis apēda riekšavu, Dragans — veselas divas. Kad nu plūmes bija apēstas, pūķis sacīja:

—   Nu mēs varam cīkstēties!

Dragans ar zobenu rokā metās virsū pūķim, bet ari pūķis bija gana stiprs un nepalika puisim iepakaļ. Tad viņi sāka aukstēties. Cīkstējās tā varen ilgi, bet neviens nespēja ņemt virsroku^ Tad viņi pārvērtās par auniem, nostājās katrs uz sava paugura, un, kad saskrējās ar pierēm kopā, zeme kā līgot nolīgojās. Gana stiprs bija Dragans, bet ik brīdi vēl stiprāks tapa. Gana stiprs bija pūķis, bet arī viņa spēks ik brīdi auga augumā.

—    Kā mums vēl čikstēties? — Dragans pūķim apprasījās.

—   Pag, atvilksim maķenīt elpu, — tas atteica.

Dragans tūdaļ pārvērtās par stiprinieku ar zobenu rokā un apsēdās zālīte atpūsties, bet pūķis no auna tapa par sešgalvi pūķi. Kamēr viņa trīs galvas gulēja, pārējās trīs bija nomodā, un tā, lūki pūķa galvas cita citu pamīšus nomainīja un pūķis varēja netraucēti atpūsties. Dragans nogaidīja brīdi, kad pūķa trīs galvas laidās miegā, bet pārējās trīs tikai vēl lūkoja uzmosties, un — žvikt! — nocirta pūķim ar zobenu visas galvas: gan tās, kuras gulēja, gan tās, kuras bija nomodā.

Tai brīdī pūķim no azotes izkrita saule un aizripoja pa zāli. Dragans paņēma sauli, paslēpa to azotē un pārgāja pāri zelta tiltam. Pūķa kalps, viņu ieraudzījis, nopriecājās un sacīja:

—    No sirds tevi tencinu par to, ka mani atsvabināji no vergošanas pūķim.

Bet Dragans tikām gāja tālāk. Gāja tā tik un gāja cauri mežu mežiem, pāri ūdeņu ūdeņiem, leju lejām un kalnu kalniem, līdz nonāca pie akas, kura bija līdz malām pilna ar tik dzidru kā asara ūdeni. Draganam piepeši uzmācās tādas slāpes, ka pat mēle mutē sarāvās čokurā. Bet, kolīdz viņš noliecās pār akas grodiem padzerties, atcerējās pūķienes vārdus un, daudz neprātodams, cirta ar zobenu krustu šķērsu pa aku. No cirtuma vietām sāka tecēt asinis, un Dragans netraucēti varēja iet tālāk. Necik ilgi, Dragans savā priekšā ieraudzīja ābeli, kurā auga brīnumskaisti un sulīgi āboli, bet zem tās bija sazēlusi zaļa zāle. Draganam piepeši uzmācās tāds miegs, ka viņš vai no kājām gāzās nost. Puisis teju, teju dzīrās jau noraut ābolu un atgulties zālītē atpūsties, bet, laikus atcerējies pūķienes vārdus, cirta ar zobenu krustu šķērsu pa ābeli un netraucēti gāja tālāk. Tā nu iedams, Dragans bezmaz vai uzskrēja virsū milzu ugunskuram. Izrāva no maksts zobenu, un, kolīdz iedūra to ugunskurā, no tā iztecēja asinis.

Drosminieks Dragans gāja tālāk. Gāja tā tik un gāja, līdz piepeši sajuta, ka viņam muguru traki svilina. Tā, raugi, bija puķiene, kura dzinās Draganam paka], lai puisi nomaitātu. Viens žoklis tai sniedzās debešos, bet otrs bija atkāries līdz zemei. Dragans steidzās tālāk, cik žigli vien varēdams, līdz atcerējās, ka mātei viņsaulē dzīvo brālis, kuru sauc par KozmuDimiru. Dragans, ko kājas nes, steidzās pie viņa.

Kozmam-Dimiram viņsaulē bija kalve. Padzirdis nākam māsasdēlu, viņš ar skubu atdarīja Dragana priekšā kalves durvis. Kad Dragans jau kāpa pāri slieksnim, pūķiene vēl paguva sakampt viņu aiz papēža un atkost no tā gabalu. Kopš tā laika cilvēkam, redz, ir iedobts papēdis. Lai nu kā, bet Dragans pa

glābās no pūķienes kalvē. Kozma-Dimirs aizdarīja durvis, aizšāva tām priekšā aizbultni, bet pūķienei pieteica tā:

—    Ja tu Draganu līdz šim neesi nomaitājusi, tad tagad ij ne tiki

—     Nomaitāšu gani — pūķiene neatlaidās.

—     Nenomaitāsi visi

Pūķiene nostājās pie kalves durvīm un sāka gaidīt, bet Dragans tikām Kozmam-Dimiram palūdza:

—    Nokal man vāli, kas svērtu deviņdesmit deviņus pudus.

Kozmam-Dimiram piepalīgos kalvē strādāja divpadsmit kalējiViņi salūkoja dzelzi, nodedzināja to baltu un izkala Draganam prasīto vāli.

Redzot, ka Dragans no kalves ārā nākt netaisās, pūķiene sāka gauži lūgties:

—     Ak, vai, Kozma-Dimir, dižo meistari Es tevi apveltīšu ar visiem pasaules labumiem, vien izsit durvīs caurumu, lai es varu kaut vai ar vienu aci paskatīties uz Draganu, ja reiz viņš gluži kā nieku pievārējis manus trīs dēlus, nomaitājis manas trīs vedeklas un piedevām man vēl atņēmis visus debess spīdekļus.

Kozma-Dimirs izsita durvīs caurumu, un pūķiene ar vienu aci palūkojās uz Draganu.

—    Nudien brašs puisis, nav vārdam vietas! — pūķiene izsaucās. |p Kozma-Dimir, es tev došu, ko vien vēlies, tik izsit caurumu lielāku, lai es varu paskatīties uz Draganu ar abām acīm.

Kozma-Dimirs izsita caurumu lielāku, lai pūķiene varētu palūkoties uz Draganu ar abām acīm.

—     Ak, vai, cik Dragans gan ir stalts un skaists! — pūķiene iesaucās. — Kozma-Dimir, es tev došu tik daudz zelta, cik saiet tavu īpašumu robežās, vien izsit caurumu lielāku, lai es tajā varu iebāzt galvu un Draganu, kā nākas, apskatīt no galvas līdz kājām.

Kozma-Dimirs ņēmās izsist durvīs caurumu vēl lielāku, bet arī vāli nepiemirsa ielikt ugunī. Kad caurums durvīs beidzot bija izsists, arī vāle bija nodedzināta gluži sarkana. Pūķiene iebāza caurumā galvu un atplēta rīkli, lai Draganu aprītu.

Kozma-Dimirs ar divpadsmit kalējiem metās pūķienei virsū un to satvēra. Seši vīri pūķieni turēja, bet pārējie seši viņu tikām mietēja ar vāli. Nokāva šo, sadedzināja ugunī, bet pelnus izkaisīja vējā, un to, ko neaiznesa vējš, savā klēpī uzņēma zeme.

Dragans no visiem atvadījās un devās tālāk. Tā nu iedams, viņš savā priekšā ieraudzīja vara dārzu. Tas piederēja visvecākajai karaļmeitai, kuru šurp bija atnesuši pūķi.

«Ko nu es iešu kā sievišķis!» Dragans pie sevis nodomāja. «Iešu tā, kā vīram pieklājas.»

Tad nu viņš trieca vāli pret zemi ar tādu sparu, ka dārzā tūda] apbira visas ogas.

Karaļmeita, izsteigusies Draganam pretī, iesaucās:

—     Klau, brālīt! Kam tu notrauci dārzā visas manas ogas?

—       Eh, māsiņ, — Dragans atteica, — labāk būtu man iedevusi glāzi ūdens un riecienu maizes.

—     Tad nāc uz pili!

Dragans iegāja pilī. Karaļmeita iedeva viņam padzerties un paēdināja.

—     Vai zini ko? — Dragans ieteicās.

—     Ko, brālīt?

—  Es tevi nosaucu par māsu, bet tu mani par brāli. Tu būsi mana vecākā brāļa sieva.

Dragana brāļi, redz, viņu virszemē jau bija gaidīt izgaidījušies.

Labi!

Dragans devās tālāk, līdz nonāca pie sudraba dārza. Tas piederēja vidējai karaļmeitai. Iedams pa dārzu, Dragans pie sevis nodomāja:

«Ko nu es iešu kā sievišķis! Iešu tā, kā vīram pieklājas.» Tad nu viņš trieca savu vāli pret zemi tā, ka dārzā apbira visas ogas.

—   E-hē, brālīt, ko tu esi pastrādājis! — Karaļmeita nobēdājusies izsteidzās viņam pretī. — Labāk tu būtu taisnā ceļā atnācis uz pili, — un es tad tev trīs dienas un trīs naktis dotu gan ēst, gan dzert, — nekā padarījis šos grēka darbus.

—   Ciet klusu, māsiņ, nesūrojies! — Dragans atteica. — Labāk iedod man glāzi ūdens un riecienu maizes.

Karaļmeita viņu pacienāja ar maizes riecienu un glāzi ūdens un apprasījās:

—     Ko nu mēs, brālīt, darīsim?

—     Tu mani nosauci par brāli, bet es tevi par māsu. Tu būsi mana vidējā brā|a sieva, — Dragans atteica.

Viņš devās tālāk pie visjaunākās karaļmeitas, kurai piederēja zelta dārzs. Iedams pa dārzu, Dragans trieca savu vāli pret zemi tā, ka apbira visas ogas.

Necik ilgi — karaļmeita izsteidzās viņam pretī un iesaucās:

—     Ak, vai, mīļais! Labāk tu būtu ieradies pie manis ar visu savu karadraudzi nekā nodarījis man šo postu!

—               Ciet klusu, mīļotā, nebēdājies! — Dragans atteica.

—    Iedod man glāzi ūdens un riecienu maizes.

—     Tad nāc uz pili!

Karaļmeita puisi uzņēma kā pašu dārgāko ciemiņu, pacienāja viņu un apprasījās:

— Ko nu, mī|ais, mēs darīsim?

—     Tu mani nosauci par mī|o, bet es tevi par mīļoto — tad nu mums visu mūžu būs jādzīvo kopā, — Dragans atteica.

Viņš trīsreiz trieca vāli pret zemi, un karaļmeitas pils pārvērtās par zelta ābolu. Dragans to paslēpa azotē, un viņi devās pie vidējās māsas. Arī tur Dragans trīsreiz trieca vāli pret zemi, un sudraba pils pārvērtās par sudraba ābolu. Viņi devās pie vecākās māsas un pārvērta vara pili par vara ābolu. Pēc tam uzmeklēja caurumu, pa kuru atgriezties virszemē. Dragans iesēdināja grozā visvecāko karaļmeitu un tai pieteica:

—     Kad tu nonāksi augšā, saki, ka esi vecākā brāļa sieva.

Dragana brāļi, izvilkuši karaļmeitu, tai apprasījās:

—     Kas tu tāda esi?

—     Esmu vecākā brāļa sieva, — karaļmeita atbildēja.

—               Pavej tik, kāds mums brālis! — vecākais brālis izbrīnījies iesaucās. — Pat sievas mums salūkojis!

Nu labi.

Viņi nolaida grozu lejā, un tajā iesēdās vidējā karaļmeita.

—               Bet tu pasaki, ka esi vidējā brāļa sieva, — Dragans viņai pieteica.

Tur, augšā, brāļi karaļmeitai apprasījās:

—     Kā līgava tu esi?

—     Esmu vidējā brāļa līgava, — karaļmeita atbildēja.

Kad grozs atkal nonāca lejā, visjaunākā karaļmeita sacīja:

—     Dragan, sēdies tagad tu grozā, jo tu mani no šejienes paglābsi, bet es tev nekā nespēšu līdzēt.

—     Nē! — Dragans cieši palika pie sava. — Sēdies pati! Mani brāļi nu ir tikuši pie savām sievām. Kālab gan lai viņi arī mani no šejienes neizvilktu?

—     Tagad uzklausi mani, — karaļmeita viņam sacīja. — Nesēdies grozā vis pats, bet ieliec tajā akmeni. Ja tavi brāļi akmeni izvilks, viņi nepiemirsīs ij tevi pašu.

Kad arī trešā karaļmeita bija nonākusi virszemē un pienāca kārta izcelt Draganu, vecākais brālis ieteicās:

—     Klau! Ja mēs Draganu izvilksim, viņš pārnesīs pūķu mantu un būs par mums bagātāks. Visi ļaudis tad teiks, ka nevis mēs, bet gan Dragans ir atsvabinājis karaļmeitas.

Brāļi sāka apspriesties.

—     Ņemsim un virvi pārgriezīsim, — viņi nolēma. — Dragans nokritīs lejā un pazemē aizies bojā, bet mēs ļaudīm pateiksim, ka virve pārtrūka.

Karaļmeitas nedzirdēja, ko vecākie brāļi bija izlēmuši darīt.

Dragans ielika grozā akmeni, kas bija cilvēka smagumā, un pat cepuri uzstūķēja tam virsū. Pamanījuši Dragana cepuri, vecākie brāļi — šņikt! — pārgrieza virvi. Akmens nogāzās lejā, ka putekļi vien pajuka.

Dragans sāka rūgti raudāt.

—               Redz nu, ko mani brāļi izdarījuši! — viņš novaidējās.

—    Nu man no šejienes vairs neizkļūt.

Draganam nekas cits neatlika kā doties atpakaļ pie Kozmas-Dimira. Puisis tam visu izstāstīja un lūdza padomu, kā nokļūt virszemē.

Kozma-Dimirs sacīja:

—     Ej un uzmeklē vecā Odoļana īpašumos zelta ābeli. Jāņu dienā tā uz neilgu brītiņu iznāk virszemē, lai pēc tam atkal šeit atgrieztos. Tikai ielāgo: kad sastapsi veco Odoļanu un viņš gribēs tev paspiest roku, padod viņam paspiest arkla lemesi.

Kozma-Dimirs iedeva Draganam arkla lemesi, ko pats savā kalvē bija nokalis. Dragans sirmgalvim pateicās, paņēma arkla lemesi un devās ceļā. Tā nu viņš gāja tik un gāja pa pasauli

bez galā un malas, līdz nonāca pie zelta ābeles, kuras virsaunīte sniedzās debesu augstumos. Necik ilgi, stikla rateļos, kuriem priekšā bija piejūgts kaķis un gailis, pie ābeles piebrauca vecā Odoļana kalpone.

—     Ko tu, meitiņ, ar šiem rate|iem šeit dari? — Dragans viņai izbrīnījies pavaicāja.

—    Vedu tajos vecajam Odolanam ābolus, — kalpone atteica.

To padzirdis, Dragans iesmējās.

—    Ja gribi, kāp tajos iekšā. Izvizināšu arī tevi, — kalpone sacīja.

Dragans iekāpa ratejos, un kalpone uzsauca:

—     Nū, gailīt! Nū, kaķīt!

Kolīdz gailis un kaķis ņēmās rateļus vilkt, tā vienā rāvienā noveda Draganu taisni pie vecā Odoļana, kurš papriekš simt gadu mēdza būt vecs vīrs, bet pēc tam simt gadu — mazs bērns un tālab ne zināt nezināja, kas ir nāve.

—     Esi sveiks, veco Odoļan! — Dragans tam sacīja.

—     E-hē, Dragan! — vecais Odoļans, puisi ieraudzījis, iesaucās. — Tu pievārēji manus trīs dēlus, nomaitāji manas vedeklas un nogalēji arī pūķieni. Dod, paspiedīšu tavu roku, jo gribu zināt, cik ilgi man vēl atlicis, ko dzīvot.

Vecais Odoļans pastiepa savu roku, bet Dragans viņam padeva arkla lemesi. Kad Odoļans to paspieda, viņa pirksti nokraukšķēja un no tiem iztecēja trīs asiņu pilītes. Tiklīdz tās nopilēja zemē, gaisā uzšāvās uguns liesma, Odoļans sadega un pārvērtās par puķi, kura vēl šobaltdien rodama pļavās.

To redzot, kalpone nopriecājās un jautāja:

—     Kā man tev, drosminiek, atdarīt par to, ka tu mani paglābi no vergošanas Odoļanam?

—    Aizved mani pie zelta ābeles, jo drīz arī Jāņu diena būs klāt, — Dragans viņai palūdza.

—Nū, gailīt! Nū, kaķīt! — kalpone, tāpat kā pirmīt, uzsauca gailim un kaķim, un tie vienā rāvienā aizveda Draganu pie zelta ābeles.

Dragans apsēdās tās pavēnī, un Jāņu dienas rītā viņu pievārēja dziļš miegs. Drīz vien Dragans cieši jo cieši aizmiga. Puisis pat nejuta, ka zelta ābele viņu iznesa zemes virsū.

Pamodies Dragans ieraudzīja, ka atrodas jau šaisaulē. Daudz neprātodams, viņš piecēlās un devās ce]ā. Pēc brītiņa Dragans atskatījās, bet zelta ābeli nekur vairs nemanīja. Tā atkal bija pagājusi zem zemes.

Drosminieks Dragans taisnā ceļā aizgāja pie karaļa.

—  Tā un tā, — viņš karalim sacīja. — Esmu ieradies lūgt tavas visjaunākās meitas roku, jo es viņu atsvabināju no pūķiem.

—  Bet kā tu pierādīsi, ka esi manu meitu glābējs? — karalis Draganam vaicāja.

Dragans salūkoja azotē auseklīti, rieteklīti, mēnesi un sauli, uzsvieda tos debesīs, un visa karaļvalsts atkal sāka spoži laistīties.

—              Jānudien! — karalis iesaucās. — Tu esi bijis gan pūķu valstībā, gan debesu spīdekļus atdabūjis, tikai manas meitas neesi atvedis, tālab es tev nevaru dot savu visjaunāko meitu par sievu.

—             Ak, vai! — Dragans nobēdājās. — Iešu pie saviem brāļiem un mātes. Ja ari tur tavu meitu nebūs, tad es nezinu, kur tās meklēt.

Tā nu iedams, Dragans ce)ā sastapa puiku, kurš ganīja cūkas.

—             Teic nu, puisīt, — kā dēls tu esi? — Dragans viņam jautāja.

—   Ehē, ceļiniek! Es tev varu to pateikt, bet diez vai tu par manu tēvu būsi jebkad dzirdējis, — cūkganītis atteica.

—    Kā dēls tad tu esi? — Dragans nelikās mierā.

—    Stiprinieka Dragana, — cūkganītis atbildēja.

—    Un kur tavs tēvs?

—    Palicis viņsaulē.

—    Vai tu vēi gaidi viņu pārnākam?

—    No turienes vairs neviens nepārnāk, — cūkganītis atteica.

Tā, redz. Kamēr stiprinieks Dragans klīda pa viņsauli, viņam bija piedzimis un uzaudzis dēls, un nu tas ganīja cūkas.

—    Bet kam, puisīt, pieder cūkas? — Dragans jautāja.

—    Dragana vecākajiem brāļiem.

—     Un vai viņi tev par cūku ganīšanu ēst ari dod?

—   Ak, vai! — puika nosūkstījās. — Kad vakarā es pārnāku mājās, kungs man pamet kukurūzas plāceni. Ja man laimējas to satvert, tad es to apēdu, bet, ja suns ir par mani naskāks, tad plāceni apēd viņš un es palieku neēdis.

.— Bet ko dara tava māte?

—    Kalpo kungiem.

—    Ak tā?! — Dragans sadusmojās. — Tad dzen cūkas uz mājām!

—    Man bail, jo saule vēl augstu. — Cūkganitis ne pa jokam satrūkās.

—    Nebaidies! Es tev nejaušu darīt pāri! — Dragans viņam nosolījās.

Puika atdzina cūkas mājās. To redzot, Dragana vecākie brāli tūda| izsteidzās puikam pretī.

—    Kam tu pārnāci? Saule vēl augstu! — viņi uzsauca un atvēzējās ar pletnēm, lai cūkganītim sistu.

—    Pag, nesitiet! — Dragans brāļus atturēja. — Vai tad jūs mani vairs nemaz nepazīstat?

Pazinuši Draganu, vecākie brāli tūdaļ pat krita tam pie kājām un lūdzās žēlastību. Dragans tikām sasauca ļaudis un tiem sacīja:

—    Izspriediet nu, kāds sods pienākas maniem brāļiem, jo viņu dē) man bijis tik daudz jāpārcieš!

Vieni ieteicās, ka brāļiem esot jānocērt galva, citi, ka tie jāpadzenot no karaļvalsts, vēl kādi, ka jāieslogot cietumā.

Dragans lika atvest divus neiejātus ērzeļus un piesēja brāļus pie zirgu astēm. Kolīdz viņš ērzeļiem uzšāva ar pletni, tie sāka auļot un saplēsa brā)us gabalu gabalos.

Tā, lūk.

ALISTARS FETFRUMOSS

Kā nu tur bija, kā ne, bet, ja nebūtu tā bijis, diez vai es jums to būtu pastāstījis.

Reiz kādā malā, pasaules galā, dzīvoja vīrs un sieva, bet tik gaužām veci, ka ar pūlēm jaudāja vilkt uz priekšu savu

gadu nastu. Vienīgais viņu atspaids vecumdienās bija dēls Alistars. Tā kā vecīšu mirstamā stunda jau vairs nebija aiz kalniem, sirmgalvji pasauca dēlu un izteica tam savu novēlējumu:

—     Mī|o Alistar, kolīdz tu būsi mūs izvadījis pēdējā gaitā, sameklē aiz sijas aizbāztajā bazilika pušķītī zaļu stiebriņu un to trīsreiz pasmaržo.

—     Neraizējieties, tēt un māt, izdarīšu visu, kā teicāt, — Alistars viņiem nosolījās.

Dziļās žēlabās izvadījis vecākus pēdējā dusā, Alistars pārnāca mājās un sameklēja bazilika pušķītī zaļo stiebriņu. Tas bija sīciņāks pat par adatas galu, bet, kolīdz Alistars to pasmaržoja pirmo reizi, tā sajuta, ka viņa spēks trīskāršojas, pasmaržoja otro reizi — vēl tikpat daudz spēka nācis klāt, bet, kad Alistars pasmaržoja zaļo stiebriņu trešo reizi, viņa dzīslās sāka tecēt gluži jauna asins un viss, par ko puisis iedomājās, tūdaļ pat nostājās viņa acu priekšā.

Kaut gan Alistars strādāja vaiga sviedros, bads rēgojās gar visiem pakšiem. Tālab viņam nekas cits neatlika kā doties pasaulē meklēt sev darbu.

Tā nu Alistars gāja, gāja, līdz beidzot ieraudzīja sev priekšā greznu pili. Kā gan viņš varēja zināt, kas tā par pili un kam tā pieder! Laimīgs, ka vismaz kāda pajumte ceļā gadījusies!

Alistars priecīgs pieklauvēja pie vārtiem, un, kur gadījies, kur ne, viņa priekšā uzradās briesmīgs pūķis.

—     Labdien, pūķi! — ceļinieks apsveicinājās.

—     Labdien! — tā pūķis.

—     Saki, pūķi, — vai tev kalpu nevajag? — Alistars viņam pavaicāja.

—     Kā nu ne! — to padzirdis, pūķis nopriecājās. — Taisni kalpu man trūkst. Nāc iekšā!

Iegājis pagalmā, Alistars ieraudzīja tur gan klētis vienu aiz otras, gan kūtis rindu rindām, bet ilgi tās apbrīnot viņam nenācās. Pūķis tūdaļ pat ņēmās puisim klāstīt, kas tam jādara, bet pats tikām domā: kaut ātrāk pienāktu vakars un varētu Alistaru nokaut un apēst!

Tā nu Alistars, daudz neprātodams, ķērās pie darba un pat nemanīja, ka pienācis vakars. Drīz vien mājās pārradās arī

pūķa dēls. Viņi apsēdās pie galda un, paēduši vakariņas, devās pie miera.

Dēlam pūķis uzklāja gu|vietu uz pavi|as un, apsedzis viņu ar sarkanu segu, nolika tam līdzās aizdegtu sveci, bet Alistaru apguldīja uz paviļas otrpus mājas un apsedza puisi ar melnu segu. Sveci viņam līdzās pūķis neaizdedza.

Spriež nu tā kalps pie sevis:

«Nez ko gan briesmīgais pūķis sadomājis darīt? Neba velti Šis tā cenšas!»

Miegs Alistaram nenāk ne acu galā, visādas domas māktin mācas virsū, bet pūķi apgūlušies drīz vien sāka krākt tā, ka logu stikli džinkstēja.

Grozās nu stiprinieks no vieniem sāniem uz otriem, taču velti — miegs kā nenāk, tā nenāk.

«Ņemšu un apgulšos pūķa dēla vietā», Alistars beidzot nosprieda.

Domāts — darīts! Alistars žigli pielēca kājās, pienāca pie paviļas, kur gulēja pūķa dēls, pacēla šo vieglītēm uz rokām — bet tas ir nepakustējās — un, apguldījis pūķa dēlu uz savas paviļas, apsedza to ar melno segu. Pēc tam Alistars apgūlās pūķa dēla vietā un tūdaļ pat aizmiga.

Tikām nakts, kā gribēdama, lai pūķu miegs būtu vēl dziļāks un rāmāks, paslēpa mēnesi aiz pauguriem. Necik ilgi — vecais pūķis uzmodās un, paņēmis zobenu, klusiņām izlavījās pa durvīm laukā. Pienācis pie pavijas, kur vakarā bija apguldījis Alistaru, pūķis atvēzējās ar zobenu, un — švikt! — kā viņam jau šķitās, Alistaram galva nost. Tik pūķis, redz, bija nokāvis pats savu dēlu. Bet kā viņš to varēja zināt, ja visapkārt bija tumšs kā peklē!

Nu pūķis ar skubu iekūra pavardā uguni un vienā laidā piemeta klāt malku, lai līdz rītam pagūtu Alistaru izcept.

To redzot, Alistaram dūša saskrēja papēžos. Tad lūk, ko briesmīgais pūķis bija nodomājis ar viņu izdarīt! Ilgāk vairs nekavēdamies, Alistars pielēca kājās, satvēra sveci un — fu! fū! — lūkoja to nopūst, taču kur nu! Viņš no dusmām trieca sveci pret zemi, bet atkal nekā. Svece bija kā liptin pielipusi Alistaram pie pirkstiem un dega vienā degšanā. To redzot, Alistars, ko kājas nes, metās bēgt. Skrien, un svece viņam vēl ceļu apgaismo.

Kad pūķis aplaida acis apkārt, viņš redzēja nevis zvaigzni krītam, bet gan sveci bēgam, sadusmojās un iekliedzās:

—   Ak, tu svecīt, manu svecīti

Kurp tu melnā naktī teci?

Nāc vien atpakaļ uz mājām,

Viesi apgaismo, kā klājas!

Bet svece neapstādamās bēga aizvien tālāk un tālāk. Pūķis pagriezās pret paviju, kur gulēja viņa dēls, un trakās dusmās ierēcās:

—   Ehe-hē! Dēls, netūļājies!

Slienies tūdaļ kājās!

Zirgam seglos leci,

Atved atpakaļ man sveci!

Bet dēls nebilda ne pušplēsta vārda. Un kā gan viņš šobrīd varēja parunāt, ja bija beigts un pagalam!

Pūķis izmeklējās dēlu gan pilī, gan pagalmā, izsaucās to vienā saukšanā, bet veltas pūles.

—     Pag, — pūķis nosprieda. — Papriekš uzmaukšu Alistaru uz cepamā iesma un pēc tam pārvedīšu sveci atpakaļ.

Bet, kolīdz pūķis nonāca krāsns priekšā, tā pamanīja, ka nokautais nav vis Alistars, bet gan paša dēls. Ak, vai! Viņš sakampa rokā zobenu un metās bēgļiem pakaļ. Pūķis traucās kā viesulis, un, kur viņš brāzās, tur klintis gāzās, koki ar saknēm vēlās ārā un zeme tam zem kājām zvārojās. Tā nu viņš nāca bēgļiem aizvien tuvāk un tuvāk.

Alistars tikmēr paguva aizskriet līdz lielai un dziļai upei, ielēca tajā un sāka peldēt. Kad Alistars jau bija ticis viņā krastā, arī pūķis beidzot pieskrēja pie upes, taču, neprazdams peldēt, ņēmās skaļi kliegt un Alistaru nolādēt:

—   Ehē! Alistar, suns!

Sveci nolaupīt man spēji,

Manu dēlu nogalēji!

Alistars no viņa krasta pūķim atsaucās:

—   Ehē! Pūķi, suns!

Ja no manis neatstāsies,

Ij tev pašam slikti klāsies!

Pūķim nekas cits neatlika kā griezties atpakaļ, bet Alistars tikām gāja uz priekšu pa takām nestaigātām, ar puķēm klātām, caur druvām, vārpās rietinātām. Laiku pa laikam Alistars palūkojās uz sveci un, pūlēdamies to nodzēst, uzpūta tai savu dvašu, bet svece nedziest vis, gluži otrādi — iedegas vēl stiprāk. Alistars raudzīja sveci apdzēst ar plaukstu, bet kur nu: nedz tā apdziest, nedz arī roku dedzina. Pielika sveci pie krekla, bet ij krekls neaizsvilstas. Tāda, lūk, bija tā svece — nedz dedzināt dedzināja, nedz svilināt svilināja, vien gaismot gaismoja. Alistars ielika sveci aizsainītī un gāja tālāk.

Tā nu, gan pa ce|iem, gan pa takām iedams, Alistars nonāca kāda kunga muižā, kur atrada sev patvērumu. Redzot, ka puisis ir gana strādīgs un izmanīgs, kungs viņu iecēla par vecāko zirgu puisi un ierādīja tam istabiņu kā citiem kalpiem.

Viss jau būtu labi, ja starp kalpiem negadītos kāds aplam nenovīdīgs kalps, un, lūk, kādu dienu kalps aiziet pie kunga un saka:

—     Vadzi, kungs! Tu pat nevari iedomāties, ko pirmīt teicās izdarīt Alistars!

—    Ja pateiksi, tad zināšu.

—     Tā un tā, ja tu likšot šim atvest pūķa zirgu, viņš to izdarīšot kā nieku.

—     Pūķa zirgu?! — kungs izsaucās. — Sauc Alistaru žiglāk šurp!

Kalps aizsteidzās Alistaram pakaļ, un kungs tam uz karstām pēdām pavēlēja:

—    Atved man pūķa zirgu! Ja ne, āda pār kārti!

Neko darīt, Alistars zemu jo zemu paklanījās kunga priekšā un devās ceļā. Gāja, gāja, līdz vēlu naktī nonāca pie pūķa pils. Klusiņām ielavījās stallī, bet pūķa zirgs, sajutis Alistaru, trīsreiz skaļi nozviedzās. Pūķis teciņiem vien pie staļja durvīm klāt.

Alistars tikām trīsreiz apgriezās uz papēža ap sevi riņķī, pārvērtās par mušu un apsēdās uz sijas.

Pūķis izmeklējās malu malās, pačamdīja ar roku pat zem redelēm — neviena paša. Nomierinājies viņš aizslēdza stalli un aizgāja.

Alistars nolaidās no sijas lejā un jau grasījās ķerties zir-

garo klāt, bet — kur nu! Tas sāka spārdīties un zviegt vēl otrutik nekā pinnīt.

Atkal atsteidzās pūķis, izmeklējās malu malās, bet neko neatrada.

—     Tfū, tu rou]ķa zirgs! Kam velti zviedz un ne]auj man gulēt? — pūķis noskaities tam uzsauca, paķēra pātagu un sāka zirgu miecēt. — Pamēģini tik vēlreiz iezviegties, tūda| pat nodīrāšu tev ādu!

Tiklīdz pūķis atgriezās pilī un iestājās klusums, Alistars nolaidās no sijas lejā un atkal atguva cilvēka izskatu. Kad viņš pienāca pie zirga, tas pat neiezviedzās.

Alistars aši izveda zirgu no staļļa, uzlēca tam mugurā, un pūķis to vien dzirdēja kā pakavus nodipam.

Pūķis pārskaities metās bēgļiem pakaļ.

Alistars, stiprinieks, tik dzen un dzen zirgu bez stājas, bet ari pūķis, briesmonis, neatstājas. Līdzko Alistars paguva pārpeldēt pāri lielajai upei, tā ari pūķis klāt. Pamanījis Alistaru izjājam viņā krastā, pūķis iekliedzās:

—   Ehē! Alfstar, suns!

Manu sveci piejaucēji!

Manu dēlu nogalēji! <

Manu zirgu aizdrasēji!

Alistars viņam atsaucās:

—  Ehē! Puķi suns!

Ja no manis neatstāsies,

Ij tev pašam slikti klāsies!

Pūķis, no dusmām sev pirkstā kozdams, devās atpakaļ, bet Alistars kā vējš traucās uz kunga pili. Nonācis pie tās, viņš nolēca no zirga un pieveda to kungam klāt, bet tas no prieka nezināja, kur likties.

Taču visiem zināms, ka suns zaķi jau pa gabalu jauš, vanags virs vistas augstu debesīs cilpas auž, un labo ļaunais nemanāmi kā tārpiņš grauž.

Necik ilgi, skaudīgais zirgu puisis atkal atnāca pie kunga un šim saka:

—    Vadzi, kungs, tu esi gan bagāts, gan varens, gan arī izmaņam gudrs, tikai to, kas tev acu priekšā notiek, neredzi.

—     Ko tu te babule? — kungs tiri vai saskaitās. — Runa

skaidrāki

—    Tā un tā, — zirgu puisis atteica. — Alistars pinnīt lieli* jās. ka viņš tev varot sadabūt ari pūķa cepuri.

—     Sauc viņu šurp!

Atsauca šurp Alistaru, un kungs puisim pavēlēja:

—     Atnes man pūķa cepuri! Ja ne, āda pār kārti!

Seko darīt, Alistars atkal posās ceļā, jo zināja: ja viņš nepagādās kungam pūķa cepuri, tad viņam nudien vairs labi neklāsies.

Tā nu Alistars gāja tik un gāja, līdz, pienācis pie pūķa pils, ieraudzīja, ka pie debesim savilkušies melni jo melni mākoņi. Drīz vien sacēlās briesmīga vētra un sāka līt tik negants lietus, kādu Alistars līdz šim vēl nekad netika pieredzējis. Augšā zibeņi un pērkoni graizīja un drupināja mākoņus, lejā ūdeņi vagoja zemi.

Bet drosmīgo Alistaru neatturēja nedz lietus, nedz negaiss. Nostājies uz papēža, viņš trīsreiz apgriezās ap sevi riņķī, pārvērtās par kaķi un, piegājis pie pūķa pils durvīm, sāka ņaudēt un skrāpēties ar nagiem, lai šo laižot iekšā. Pūķis tobrīd gulēja ciešā miegā, bet pūķa sieva pamodusies šim iebukņīja sānā:

—    Slienies, vīrs, augšā un atver durvis, citādi nabaga kaķis lietū dabūs galu.

Pūķim nekas cits neatlika kā līst no gultas ārā. Kolīdz viņš pavēra durvis, tā kaķis žigli slieksnim pāri un pie krāsns klāt. Pūķis piegāja pie kaķa, ieskatījās tam cieši acīs, noskaitās un iekliedzās:

—    Tas ir Alistars! Ahā, nu tu beidzot esi man rokā!

—              Kas tev, vīriņ, lēcies? — pūķiene tīri vai izbrīnījās.

—   Tu, redzams, pavisam esi prātu izkūkojis, ja gribi nomaitāt tik jauku un mīlīgu kaķīti!

—    Es pēc acīm pazīstu, ka tas ir Alistars! — pūķis lūkoja sievai iebilst.

—    Liecies labāk gulēt un izmet šīs blēņas no galvas!

Kolīdz pūķis aizmiga, kaķis klusiņām pielavījās tam klāt un

lēnītēm pavilka uz savu pusi pūķa cepurL Velk nu tā, velk, tik nekā nevar to novilkt pūķim no galvas. Neko darīt, Alistars

no kaķa pārvērtās atkal par cilvēku, bet neviļus pieskārās pūķim. Tas tūdaļ pamodās un ķer Alistaru — caps! — ciet.

—    Vai tad es tev neteicu, ka tas ir Alistars! —pūķis sievai uzsauca. — Celies, siev, iekur pavardā uguni 1 Mēs viņu izcepsim!

Bet, kad pūķiene iekūra pavardā uguni, viņi ieraudzīja, ka nekādas iztikšanas no Alistara nav — kauli un āda vien.

—     Ehē! — pūķis sūkstīdamies iesaucās. — Kas tad tā par gaļu — cīkaras vien! Izdzēs, siev, pavardā uguni, papriekš mēs viņu nobarosim.

Nu abi ņēmās Alistaru barot ar kviešu plāceņiem, riekstu kodoliem un saldu pienu. Mēneša laikā Alistars apvēlās miesās tā, ka acu vietā viņam vīdēja vien spraugas.

—     Rau, tagad gan Alistaru var likt uz pannas! — pūķis nopriecājās. — Siev, izkurini vara krāsni labi sarkanu un izcep viņu, bet es tikām pasaukšu ciemiņus.

Domāts — darīts. Pūķiene iekurināja vara krāsni un, kad tā bija nokaitēta sarkana, nolika krāsns priekšā lizi, pasauca Alistaru un tam uzsauca:

—     Gulsties nu! Bāzīšu tevi krāsnī.

Alistars, daudz nedomādams, uzkāpa lizei virsū.

—     Gulsties taču! — pūķiene viņam uzkliedza.

Alistars apsēdās uz lizas, bet kājas pārkāra pāri malai.

—     Gatavais nejēga! — pūķiene tīri vai apskaitās. — Gulsties uz lizes, kā pienākas!

—     Bet kā? — Alistars izlikās nesaprotam. — Es to nemāku. Papriekš parādi man, kā tas darāms.

—    Ja tā, tad rāpies nost! — pūķiene Alistaram uzkliedza un, uzraususies uz lizes, nogūlās uz tās visā garumā.

Bet Alistars to tikai gaidīja.

Kolīdz pūķiene bija nogūlusies, viņš — žip! — satvēra lizi un vienā rāvienā iegrūda to krāsnī, bet pēc tam — blauks! — aizcirta ciet krāsns durtiņas.

Paņēmis pūķa cepuri, Alistars steidzās prom.

Pa to laiku pūķis kopā ar ciemiņiem atgriezās mājās, apsēdināja tos pie galda, bet pats pienāca pie vara krāsns. Tiklīdz pūķis atvēra durtiņas un ieraudzīja pūķieni, viņš gandrīz vai pa ļima.

pūķis sakampa zobenu un, atstājis viesus pie galda vienus pašus, metās Alistaram pakaļ. Viņš traucās ka zibens. No acīm viņam dzirksteles šķīda, pa nāsim versmoja tvaiks, bet no ausim vēlās dūmi, un, kur pūķis brāzās, tur pauguri kukuriski gāzās. Kad pūķis nonāca pie upes, Alistars jau bija tāltālu. pūķis saniknojās un ierēcās:

—  Ehēl Alistar, suns!

Manu sveci piejaucēji!

Manu dēlu nogalēji!

Manu zirgu aizdrasēji!

Manu sievu nozūmēji!

Cepuri prom aiznest spējil

/Uistars pagriezās pret viņu un atbildēja:

—  Ehē! Pūķi, suns!

Ja no manis neatstāsies,

lj tev pašam slikti klāsies!

Tā nu Alistars pārradās pie kunga un atdeva viņam pūķa cepuri, bet ilgi atpūsties Alistaram nenācās, jo drīz vien kungs atkal pasauca puisi pie sevis.

—    Ja reiz tu man atvedi pūķa zirgu un atnesi viņa cepuri, tad atgādā man arī pašu pūķi, — kungs Alistaram pavēlēja.

Alistars salūkoja cirvīti, kaltu, rokas zāģīti un devās ceļā.

Netālu no pūķa pils viņš pārvērtās par sirmu vecīti ar baltu bārzdiņu — un nu ņemas skaļā balsī saukt:

—    Godātie saimnieki un turīgie ļaudis! Kam vajag mucas, lai nāk šurp! Es taisu gan mucas, gan toverus, gan ari baļļas labu labās, kurās visu ko var glabāt!

To padzirdis, pūķis iesauca vecīti savas pils pagalmā, un drīz vien viņi salīga, ka mucinieks iztaisīs pūķim pāris jaunu mucu, bet pārējās pielabos.

Meistars tūdaļ pat ķērās pie darba un dažu dienu laikā iztaisīja tādu ozolkoka mucu, ka prieks skatīties.

To redzot, pūķim krūtīs sirds iepukstējās straujāk.

—     Nu manas mucas vairs netecēs! — viņš muciniekam sacīja.

—     Netecēs vis, — tas atteica, — ja vien tu man nāksi talkā, jo manas acis vairs lāgā nerāda un es neredzu visas spraugas, kas būtu ar pakulām jāaizdrīvē.

—    Kas tad man, vecais, jādara?

—      Lien mucā! — Alistars pūķim uzsauca. — Un pasaki, vai starp mucas galdiņiem nav palikusi_ kāda sprauga.

Pūķis žigli ierāpās mucā un acīgi pārlūkoja visus galdiņus, tik nevienu spraudziņu neuzgāja.

—      Nē, vecais! — pūķis atteica. — Tu esi mucas galdiņus noēvelējis un tos pielāgojis tā, ka starp tiem nemana nevienu spraugu!

—      Pag! — Alistars pūķim uzsauca. — Tūlīt es pielikšu mucai dibenu. Paraudzīsim, vai ari tas piegulst, kā nākas.

Tā nu Alistars pielika mucai dibenu, bet pēc tam ari vāku.

—    Kā nu? — Alistars pūķim apprasījās.

—    Ne šķirbiņas! — tas atsaucās.

—               Bet nu, pūķi, piepūties no visa spēka! Paraudzīsim, vai muca ir gana stipra.

Pūķis dara, kā šim teikts.

—    Stiprāk! — mucinieks sauc. — Cik vien tev spēka!

Tik nesalīgojas neviena stīpa, neviens mucas galdiņš neizkustas no vietas, un pūķis no iekšas sauc:

—    Stiprāk es vairs nejaudāju!

—    Ja tā, tad sit saujā!

Tikai tagad pūķis saprata, ka nokļuvis Alistara rokās, bet no mucas laukā izkļūt viņš vairs nespēja.

Alistars ņēmās mucu ripināt, un pūķis pa iekšu riņķī vien griezās līdz pašam kunga namam.

Padzirdīs troksni, kungs izsteidzās šiem pretī, jo vēl nekad nebija redzējis dzīvu pūķi.

—   Alistar, izņem mucai vāku! Es gribu uz pūķi paskatīties! — kungs iesaucās.

—   Nē, kungs, — Alistars iebilda. — Ja es mucu attaisīšu, tad pūķis mūs visus nomaitās. Viņš šobrīd iesvēlies tādās dusmās, ka labāk tam nenākt ne tuvu.

Alistars sameklēja svārpstu, izurba mucā caurumiņu, un, kolīdz kungs pielika pie tā aci, lai paskatītos, negantais pūķis piepūtās un ierāva mucā ari pašu kungu gluži kā tādu krislīti.

—   Te tev nu bija! — Alistars pasmējās. — Ko gribēja, to ari dabūja!

Alistars paņēma mucu, uzsvieda to uz malkas grēdas, kas bija sakrauta pagalmā, un aizdedzināja.

Pūķis un kungs sadega tā, ka pat pelni no šiem nepalika pāri.

Pēc tam Alistars devās uz savu istabiņu atpūsties. Tiklīdz viņš atvēra durvis, tā sveces liesma, kas tur visu laiku lipinājās, sašūpojās, uzliesmoja vēl spožāk, un — tavu brīnumu! — no tās iznāca tik jauna un skaista meitene, ka ij ne acis atraut.

—     Mīļo meitenīt, — Alistars izbrīnījies tai vaicāja, — kas tu esi, un kādēļ tev bijis tā jācieš, ja reiz-tu nedz staigā, nedz runā, tik dedz vienā degšanā, pati nezinot, kālab?

—    Manu mīļo Alistar Fetfrumos! — meitene atteica. — Nokaujot neganto pūķi, tu mani atsvabināji no visām mocībām.

Meitene nu Alistaram pastāstīja, ka pūķis viņu nolaupījis, lai apprecinātu ar savu dēlu, bet viņa to nav gribējusi, tālab pūķis to nolādējis, teikdams: «Kamēr vien tu dzīvosi, būsi svece, kura deg bez apstājas, nevienu nesildīdama un neaizdegdama.»

—              Tā man vēl ilgi būtu bijis jāmokās, — meitene piebilda,

—   ja neatnaktu tu un mani no pūķa lāsta neatsvabinātu.

Alistars meiteni apskāva, nomutēja, sasauca visus apkaimes ļaudis, un drīz vien viņi dzēra kāzas. Ai, kas tās bija par kāzām!

Ļaužu sanāca, ka ne apredzēt. Arī es biju starp kāziniekiem — ēdu un dzēru, tikai neatminos, cik ilgi. Varbūt vēl šobaltdien būtu ēdis un dzēris, ja man nebūtu jāatnāk pie jums un jāizstāsta, ko Alistars Fetfrumoss reiz tika piedzīvojis.

GAISMIŅA PA PRIEKŠU, TUMSIŅA NOPAKAĻUS

Kas pasakai vainas — izstāstīšu jums to vārds vārdā, kā man to tika stāstījušas sievas, vakaros pie vērpjamā ratiņa sēžot un ar muti mietu tēšot.

Reiz dzīvoja vīrs un sieva, tādi paši nabaga ļaudis kā visi citi. Kad viņi jaunībā apprecējās, tiem piedzima meita. Meita

izauga tik brīnumdaija kā saulīte, tik žirgta kā avota ūdentiņš. Tie, kuriem precību laiks vairs nebija aiz kalniem, vilcinājās kā vien prazdami, jo visi klusībā uz meiteni cerēja, sak, ari viņai taču reiz nāksies izraudzīt sev līgavaini.

Bet, kā mēdz teikt: cik viegli sēkla uzdīgst un sazaļo, tik grūti tā uzzied un ienākas. Kur gadījušās, kur ne, uznāk lītavas, atbrāž vēji, piespiež stādiņu pie zemes, izrauj to ar visām saknēm laukā, un pēcāk tam grūti attapties un atkal pastiepties pret sauli.

Tā, lūk, pienāca grūtas dienas arī nabaga meitenei. Ne no šā, ne no tā viņas māte savārga un nogūla nāves gultā. Tik vien paguva kā izvilkt no azotes gredzenu, atdot to meitai un pateikt:

—    Vai redzi šo gredzenu? Glabā to kā savu acuraugu un, kad pie tevis nāks precinieki, papriekš to katram piemērī. Ja gredzens kādam derēs kā uzliets — precies ar viņu, ja ne — atsaki.

Apglabājusi māti, meitene paraudāja, pabēdājās, bet ilgi sērot tai nepienācās, jo drīz vien pie viņas jau sāka braukt precinieki. Meitene visiem piemērīja gredzenu, bet nevienam pirkstā tas neuzgāja, tāpēc preciniekiem nācās braukt prom tukšā.

Bet tajos laikos dzīvoja arī Sprīdis vīrā-Olekts bārdā, un viņam bija mazdēls, tik nejauks un briesmīgs, ka vai nu. Nez kā gadījies, kā ne, bet Sprīdis vīrā-Olekts bārdā dabūja zināt gredzena mēru. Viņš sakūra pamatīgu ogļu sārtu un lika savam mazdēlam deviņas dienas un deviņas naktis turēt roku uguns liesmā. Kad nu mazdēla roka bija tapusi mīksta kā vasks, Sprīdis vīrā-Olekts bārdā ņēmās to uz laktas apkalt ar deviņiem āmuriem. Kala, kala, līdz pielāgoja mazdēla pirkstu gredzena mēram.

Sprīdis vīrā-Olekts bārdā apģērba savu mazdēlu drēbēs, kas bija ar zeltu un sudrabu šūdinātas, visvisādiem dārgiem akmeņiem klātas, un aizsūtīja viņu pie meitenes precībās. Pūķis paklanījās meitenei līdz pašai zemei, pastiepa pirkstu, un, redzot, ka gredzens tam der kā uzliets, meitene sāka rūgti raudāt. Viņai pat prātā nebija nācis, ka pienāksies iziet par sievu pie tāda mošķa. Bet, ja nu māte uz nāves gultas tā bija pieteikusi, —

neko darīt. Taču velti meitene raudāja un bēdājās, jo neviens viņai vairs nespēja līdzēt. Viņa izdomājās gan šā, gan tā, līdz, paslepen izlavījusies no mājas, aizsteidzās pie mātes kapa un sāka vaimanāt:

—   Ak, tu melno zemes valnīt, melnim melno kapu kalnīt!

Kaut jel vēji tevi izsijātu!

Kaut jel lieti tevi pārmazgātul Varbūt manas asariņas nonāktu pie māmuliņas, jo kopš agra rīta tirdī dziļas bēdas manu sirdi.

—     Kas tev, mīļo meitiņ, lēcies? — no zemes dzijumiem dobji atvaidējās māte.

—      Ak, māmulīti — meitene gaudās. — Gluži kā par nelaimi tu man atstāji gredzenu, jo nevienam preciniekam tas neuzgāja pirkstā, vien briesmonim pūķim. Pamāci man, māmiņ, kā no viņa paglābties, jo labāk es pati gulstos tev līdzās kapā nekā izeju par sievu pie pūķa.

—      Mīļo meitiņ, — māte atbildēja, — ej uz mājām un pasaki savam līgavainim tā: ja viņš pašus tev kleitu, tik daiļu kā debesi saules lēkta, sauli dienasvidū un dienu novakarē, tu pie viņa iziesi par sievu, ja ne — lai taisās ka tiek.

Meitene pārradās mājās un pūķim cieši jo cieši pieteica:

—     Ja tu man pašūsi kleitu tik daiļu kā debesi saules lēktā, sauli dienasvidū un dienu novakarē, es pie tevis iziešu par sievu, ja ne — taisies ka tiec!

Sprīža vīrā-Olekts bārdā mazdēls ar šo ziņu aizsteidzās uz savu valstību, sasauca pūķus, un tie no zelta un dārgakmeņiem, cik vien viņiem to bija, pašuva kleitu, par kuru skaistākas līdz šim vēl pasaulē nebija bijis.

Necik ilgi, pūķis ar kleitu klāt, un, kad meitene to uzģērba, kleita viņai piegūla tā, it kā viņa tajā būtu pat uzaugusi. Gana skaista bija pati meitene, bet jaunajā kleitā viņa izskatījās vēl septiņreiz skaistāka. Tā vien šķitās, ka pati saule rītausmā, dienasvidū un norietā atmirdzētu meitenei uz krūtīm, pleciem un kleitas malām.

To redzot, pūķa sirds līksmot līksmoja, bet meitene no-

skuma vēl gaužāk. Viņas seja, kas bija zeltaina, nu tapa pelnu pelēka. Redzot, ka pūķis jau vikšas kāzām, meitene atkal aizsteidzās pie mātes kapa un sāka vaimanāt tā, it kā viņai tūdaļ pat gals būtu klāt:

—  Ak, tu melno zemes valnīt, melnim melno kapu kalnitl Atdaries nu, velēnit, uz leju, lai es varu skatīt mātes sejul Lai es varu viņas nēzdodziņi noslaucīt rūgrūgtās asariņas, uzklausīt, ko saka māmulīte, atdusoties apakš velčnītes, jo kopš agra rīta tirdi dziļas bēdas manu sirdi.

—    Mīļo meitiņ, — zemes dziļumos atkal atskanēja mātes dobjā balss, — kādas bēdas nospiež tavu sirdi, ja tu tik žēli vaimanā?

—    Ak, māmulīt, māmulīt! — meita izsaucās. — Pūķis man pašuva kleitu un nu skubina rīkot kāzas.

To padzirdusi, māte sacīja:

—     Pasaki savam līgavainim, lai viņš pašuj tev vēl vienu kleitu un lai tā būtu tikpat skaista kā puķes rītausmā, un lai tajā būtu lauku puķes un ne tikai tās vien, un lai tās būtu rasas pielijušas, un lai tad, kad tu tās pasmaržosi, tev apreibtu galva. Ja viņš tev šo kleitu pašūs, precies ar viņu, ja ne — saki, lai nerādās ne tuvu.

Meitene pārradās mājās un pūķim pieteica:

—    Ja tu, pūķi, mani mīli un gribi mani apņemt par sievu, tad pašuj man kleitu, kas būtu tikpat skaista kā puķes rītausmā un lai tajā būtu lauku puķes un ne tikai tās vien, un lai tās būtu rasas pielijušas, un lai tad, kad es tās pasmaržošu, man apreibtu galva, bet ja tu man šo kleitu nepašūsi…

Viņa pat nepaguva savu sakāmo izteikt līdz galam, kad Sprīža vīrā-Olekts bārdā mazdēls jau bija pārskrējis savā pilī un izrīkojis darbā gan drēbniekus, gan zeltkaļus — visus prasmīgos amata meistarus. Trīs dienas viņi lasīja visskaistākās puķes, trīs dienas vērpa no tām zīda diegus, pēc tam trīs dienas vāca dārgakmeņus un zeltu, un, kad kleita beidzot bija gatava, putni, to uzskatot, ievīterojās, bet ļaudīm, uz to paskatoties,

sirds ielīksmojās un vaigs apskaidrojās. Un, kad meitene kleitu apģērba … eh, brālīt, ja tu to būtu redzējis, uzreiz saprastu, kas ir lejas bez gala un malas, kas ir uzziedējis, saules apspīdēts dārzs un kas ir Moldovas kodri, rīta gaismai svīstot! Tā nebija vis kleita, bet gan dziesma, tas bija sapnis. Neviens vairs no meitenes nespēja atraut skatu, bet viņa sadrūma un sāka rūgti raudāt.

Nevienam neredzot, meitene atkal aizsteidzās uz mātes kapu un ievaimanājās:

—   Ak, tu melno zemes valnīt, melnim melno kapu kalnīt!

Gana smaga tava velēnīte, vēl jo smagāka ir mana nelaimīte.

Gana rūgti klājas māmulītei, vēl jo rūgtāka ir dzīve bārenītei.

Apvērsies nu, velēnīt, uz acīm,

Jauj kaut vārdu māmulītei sacīt, varbūt arī šoreiz viņa dzirdēs, kādas bēdas nospiež manu sirdi.

—     Kas tad nu, mīļo meitiņ? — zemes dziļumos atkal atskanēja mātes balss.

—    Ak, vai! — meita izsaucās. — Pūķis man pašuva kleitu un nu nevar vien sagaidīt, kad es beidzot tam sniegšu savu roku.

—     Manu daiļaviņ, — māte atbildēja. — Pasaki pūķim, lai viņš tev pašuj trešo kleitu — tik skaistu kā debesis spodrā naksniņā, kad tajās laistās milzums zvaigžņu un staro pilns mēness. Ja pūķis tev šo kleitu pašūs un tā patiks ne tikai tev vien, bet visiem, kas tai brīdī būs klāt, rīko kāzas, smej un līksmojies no visas sirds, bet, kad pūķim pienāks laiks tevi izvest no mājas, pieskaries ar roku pie puķes, kas tev būs piesprausta pie krūtīm, un saki: «Gaismiņa pa priekšu, tumsiņa nopakaļus.» Ej tad, kurp acis rāda, jo būsi brīva kā putns debesīs, kā vēja pūsma plašā laukā, un neviens tad nezinās, kur tu būsi palikusi.

Meita to izstāstīja pūķim, bet tas, nešķīstenis, neteica ne varda,' jo zināja, ka tādu kleitu pašūt tam tīrais nieks. Pūķis priecājās, ka drīz vien daiļā meitene piederēs viņam un viņš kopā ar citiem pūķiem varēs līksmot pie kāzu galda.

Pūķis pārskrēja savā pilī un pašuva ari trešo kleitu. Tā bija tik skaista, ka to aprakstīt — dienas būtu par maz, kur nu vēl nedēļas, tik nav laika tukšus salmus kult, jo Sprīža vīrā-OIekts bārdā mazdēls jau bija ar kleitu klāt. Meitene ap&ērba kleitu, un nu neviens vairs nezināja ij izteikt, cik dai|a tā izskatījās: divi dārgakmeņi mirdzēja meitenei uz pleciem kā divas zvaigznītes, josta bija izrotāta ar rubinu un smaragdu, bet uz krūtīm tai staroja pilns mēnestiņš. Un, kaut gan tas spulgoja tikpat spoži kā pie debesīm, meitenes daili pārspēt tas tomēr nespēja.

Necik ilgi — tika rīkotas ari kāzas. Sanāca (audis no malu malām, valdīja līksmība, skanēja mūzika un smiekli, un nevienam pat prātā nenāca, ka no sākuma nav tālu ari beigas.

Tā nu, raugi, pienāca laiks līgavai atstāt tēva mājas. Ļaudis izbrīvēja vietu, lai stātos riņķa dejā, bet līgava ar roku pieskārās pie puķes, kas tai bija piesprausta pie krūtīm, un sacīja:

—    Gaismiņa pa priekšu, tumsiņa nopakaļus!

Kolīdz viņa šos vārdus izteica, sacēlās tāda migla, ka neviens pat neredzēja, kur meitene bija palikusi. Bet viņa tikām steidzās aizvien tālāk un tālāk, līdz nonāca mežā, kur auga milzu koki, un, tā kā tuvojās vakars, uzmeklēja koku puduri vietu, kur pārlaist nakti.

Saule, rītā uzlēkusi, vakarā noriet, bet negaiss un lietus uznāk jebkad.

Kad Sprīža vīrā-OIekts bārdā mazdēls atsteidzās ar šo ziņu pie pūķiem, tie vis ilgi netū|ājās, sasvilpa divus negantus suņus, kuri, ostīdami zemi, astes gaisā izslējuši, ņēmās dzīt bēglei pēdas. Suņi skrēja pa priekšu, bet nopakaļus tiem ar zobeniem rokā slaja pūķi, lai daiļo meiteni nomaitātu.

Drīz vien suņi nonāca mežā un, pieskrējuši pie koku pudura, kurā slēpās meitene, sāka riet. Meitene no šausmām nezināja, kur likties. Tikām kāds pūķis satvēra viņu aiz rokas un dzīrās meiteni izvilkt laukā no pudura, bet nabadzīte turējās tam pretī visiem spēkiem. To redzot, cits pūķis, ilgi nedomādams — žvikt! — ar zobenu nocirta meitenei abas rokas līdz pat elkoņiem. Nokritusi zemē, vārgdienīte sāka rūgti vaimanāt, bet Sprīža vīrā-OIekts bārdā mazdēls pameta meitenes roku stum

beņus suņiem, pamāja pārējiem pūķiem, un tie aizgāja, no kurienes bija nākuši.

Palikusi viena, meitene no bēdām un sāpēm nezināja, kur likties. Tā nu viņa klīda pa mežu, līdz sacēlās baismīgs_ negaiss, kurš kokus ar saknēm rāva no zemes laukā. Vējš nogāza zemē ari kādu koku, kura galotnē bija ligzda ar mazuļiem. Nabaga putnēni brēca tā, ka pat akmens, par viņiem iežēlodamies, apraudātos. Meitenei putnēnu k|uva žēl. Viņa tos žigli savāca vienkop ar roku stumbeņiem, apsedza ar savu augumu un negāja prom tikām, līdz negaiss mitējās. Piecēlusies kājās, meitene piepeši saklausīja starp kokiem iešvīkstamies putna spārnus, bet putnēni līksmi iespiedzās un palēkdamies traucās pretī savai mātei.

Putns, uzgājis savus mazu|us dzīvus, nopriecājās un meitenei vaicāja:

—     Kā man tev atdarīt par tavu labo sirdi?

—     Ko tu man dosi, to ari es ņemšu par labu, — meitene atteica.

—     Es tev labprāt atkal atdotu rokas, — putns sacīja. — Tikai man šobrīd nav tā ūdens, kurš ir tik dzidrs kā asara un kuru var iesmelt vien tai avotā, kas sitas zem pūķu klints. Bet ij tad, ja es tev to gribētu sadabūt, man no tā nekas neiznāktu, jo līdz turienei nespēj aizlidot neviens putns. Tālab kopš šī brīža es par tevi rūpēšos tāpat kā par saviem mazuļiem.

To teicis, putns izplēta savu spārnu, pavicināja ar to virs meitenes un pārvērta viņu par gluži tādu pašu putnēnu kā visi citi. Kopš tā brīža putns rūpējās gan par meiteni, gan saviem mazuļiem, baroja viņus tikām, līdz tie paaugās un varēja apdziedāt saules lēktus un paši lidināties virs plašiem laukiem. Putnēni allaž turējās cieši kopā, paši meklēja sev iztiku, paši gāja pie miera.

Netālu no meža, kurā putnēni mitinājās, pletās liels un skaists dārzs, kas piederēja Zaļajam Karalim. Kopš kāda laika jaunie putni bija pasākuši tur lidināties. Viņi uzknābāja dārzā tārpiņus un kukainīšus, līdz kādu dienu uzgāja tur smuidru un skaistu ābeli, kura rītos saplauka, pēcpusdienā ziedēja, bet vakarā jau ienesa ābolus — saldus un sulīgus, par kādiem līdz šim pat dzirdēt nebija nācies. Āboli bija tik gardi, ka tos varētu

vai ar visu mēli norit. Protama lieta: uzgājuši ābeli, putni ap to vien snaikstījās.

Noģidis, ka tā pie āboliem netikt, Za|ais Karalis kādu dienu pasauca savus trīs dēlus un tiem sacīja:

•— Mani dēli! Ja jūs gribat ēst ābolus, pasargājiet ābeli no putniem.

—     Labi. tēt! — dēli vienā balsī atsaucās.

Pirmajā naktī gāja sargāt vecākais dēls, bet drīz vien viQU pievārēja miegs un viņš aizmiga tik cieši, ka pat saullēkts to nespēja uzjundīt augšā.

Karaļdēls no kauna nezināja, kur likties, jo nu viņu izsmēja gan tēvs, gan pārējie brā|i, gan ari galminieki.

Otrajā naktī gāja sargāt vidējais dēls. Kādu laiku viņš turējās itin braši, bet, kad satumsa, aizmiga vēl ciešāk nekā vecā* kais brālis. Nākošajā dienā citiem nu bija par ko smiet un zoboties.

Trešajā vakarā gāja sargāt jaunākais dēls. Viņš paņēma sev līdzi kramenīcu, paslēpās zāle un sāka gaidīt. Gaida nu, gaida, nakts arī klāt, līdz, rau — švīks, švīks! — lido bariņš putnu un nometas tieši ābeles zaros. Puisis notēmēja ar kramenīcu uz kādu putniņu, un, kolīdz viņš dzīrās nospiest gaili, tā putniņš piepeši ierunājās:

—     Nešauj vis, puisīt! Ja tu mani nogalēsi, tev no manis nebūs nekāda labuma.

Kara|dēls satrūcies nolaida kramenīcu lejā, bet putniņš tikām lēca no zara uz zaru un, nok|uvis uz zemes, pārvērtās par brīnumdaru meiteni. Karaļdēlam, to uzskatot, sirds krūtīs iepukstējās straujāk. Meitene viņam izstāstīja visu savu žēlabu pilno dzīves stāstu.

—    Man nav žēl pat savas dzīvības, tikai lai tev atkal ataugtu rokas! — to padzirdīs, karaļdēls izsaucās.

—     Vai zini, ko man sacīja putns, pārvērzdams mani par putnēnu? — meitene karaļdēlam ieminējās. — Ja kāds atnesīšot ūdeni, kas esot tik dzidrs kā asara un ko varot iesmelt vien tai avotā, kurš sitoties zem pūķu klints, tad, ar to apslakoties, man atkal ataugšot rokas.

Kara|dēls aplaida acis apkārt un, pamanījis dārzā nule uz

ziedējušu magoni, noplūca to un piesprauda meitenei pie krūtīm.

—    Ņem šo magoni, — viņš tai teica. — Bet es tikām došos tālā ceļā. Kad tu pēc manis sailgosies, iemet magoni strautā. Ja magone noies dibenā, tad negaidi mani vairs pārnākam, ja tā peldēs pa ūdens virsu, gaidi mani visu mūžu, bet, ja magone izpeldēs krastā, gaidi mani vienu gadu.

—     Kurp tad tu, puisīt, posies? — meitene nobažījusies apvaicājās.

—    Iešu uz pūķu klinti pēc avota ūdens, — karaļdēls atbildēja.

—    Neej vis! — meitene izbijās. — Tur pat putns nespēj nokjūt, kur nu vēl cilvēks!

—    Bet, ja man tomēr būs lemts no turienes pārnākt sveikam un veselam, kur lai es tevi meklēju?

—     Ik rītus, saulei lecot, es atlaidīšos uz šo dārzu padziedāt, — meitene atbildēja.

Atvadījusies no Zaļā Karaļa dēla, viņa uzlēca uz zara un atkal pārvērtās par putniņu. Ar magoni knābī viņa aizlaidās uz strautu un iemeta to ūdenī. Zieds mazlietiņ pašūpojās viļņos, piepeldēja pie krasta un tā arī tur palika gluži kā pieaudzis. Putniņš nopriecājās un žigli vien atlaidās atpakaļ uz dārzu, bet karaļdēls tikām jau bija ceļā uz pūķu valstību. Viņš gāja tik un gāja cauri mežu mežiem, pāri leju lejām, līdz kādu dienu nonāca pie dziļas un baismīgas gravas, kuras dibenā plūcās trīs velni. Viņi ķīvēdamies sacēla tādu troksni, ka vai pa gabalu mūc prom. Pamanījuši ceļinieku, velni bilda:

—    Cilvēk mīļo, ja reiz liktenim labpaticies tevi šurp attrenkt, atpestī mūs no ķibeles, jo mēs paši saviem spēkiem nekā netiekam galā. Mūsu tēvs mirdams atstāja mums mantojumā trīs labas lietas, kuras mēs nekā nespējam sadalīt.

—     Kādas lietas? — karaļdēls apprasījās.

—     Pastalu pāri, cepuri un stabuli, — velni atteica. — Tikai tās nav vis parastas lietas, bet burvju. Apvelkot kājās pastalas, ar tām var iet pa ūdeni kā pa sausu zemi. Uzliekot galvā cepuri, var iet pa ce|u bez kādu bēdu, jo neviens tevi tad neredz, bet, papūzdams stabuli, acumirklī esi tur, kur vēlies būt.

Nomanījis, ka velniem prātiņš tāds paplāns, karaļdēls ieteicās

—    Grūts darbiņš, neko teikti Un kāds no tā labums, ja katrs no jums dabūs savu lietu? Viens, redz, ies pa ūdeni, otrs — sazin kur, bet, ja lūk, kāds no jums dabūtu visas trīs lietas uzreiz, tas nudien jau būtu kaut kasi Tālab nu es lauzu savu galvu, kā man izdarīt, lai visas trīs lietas tiktu vienam no jums. Pag, uzklausiet manil Atstājiet visas trīs lietas šeit un aizjoziet līdz tam pauguram, kas redzams, vej, tur. Tam, kurš visžiglāk līdz turienei aizskries un atsteigsies atpakaļ, šīs lietas arī piederēs.

—    Lai notiek! — velni bija ar mieru.

—    Tad tik stājieties strīpā — un aiziet!

Kolīdz velni ņēmās skriet, aiz viņiem sacēlās briesmīgs putekļu mākonis, bet karaļdēls tikām aši apāva kājās pastalas, uzlika galvā cepuri, pielika pie lūpām stabuli un vienā rāvienā atradās pie pūķu klints, zem kuras sitās avots, kura ūdens bija tik dzidrs kā asara.

Noģiduši, ka no viņu avota kāds grasās iesmelt ūdeni, saskrēja gan veci, gan jauni pūķi, sastājās cieši apkārt klintij, bet nevienu neredzēja.

Viens no pūķiem pārliecās pār avotu, un neredzamais karaļdēls — blaukt! — šim no mugurpuses ar zobenu pa skaustu.

—    Ei, ei! Kurš man sita?! — pūķis dusmās iekaucās un — blākš! — tam, kas šim stāvēja aiz muguras, pa sprandu, domādams, ka tas pie visa vainīgs, bet tas, daudz neprātodams, — blīkš! — pa sprandu nākošajam pūķim.

Nu gāja vajā ļirum ļerum, pūķi kāvās tā, ka čīkstēja vien, līdz viņi nokusuši bez apjēgas atkrita augšpēdus. Dzīvs palika tikai viens pats pūķis, jo šim neko nespēja padarīt nedz zobens, nedz ari vāle.

«Ja reiz pūķi nespēja pievārēt nedz zobens, nedz vāle, tad cietuma sienas un pazemes tumsība nu gan viņu nomaitās,» karaļdēls pie sevis nosprieda.

Jauneklis pielika pie lūpām stabuli un vēlējās, kaut jel viņš kopā ar pūķi tūdaļ pat nokļūtu Zaļā Karaļa pilī. Nepaguva karaļdēls pat lāgā pastabulēt, kad jau tur atradās. Ieslēdzis pūķi

pazemē aiz septiņām atslēgām un nolicis pie durvīm sargus, viņš aizsteidzās uz dārzu. Karaļdēlu ieraugot, kāds putniņš sāka lēkt no zara uz zaru un, nonācis zemē, pārvērtās par meiteni. Karaļdēls trīsreiz apslacīja viņai ar avota ūdeni atcirsto roku stumbeņus, un rokas tūdaļ pat atauga vietā, bet meitenes vaigs no laimes iemirdzējās. Daiļa ir saule, kad tā paglābusies no mākoņiem, daiļa ir puķe, kad veldze atspirdzinājusi tās saknes un tai tieši sejā smej saule, un daiļa ir arī zeme maijmēnesī, kad uzziedējis lauks un to glāsta vējš. Tikpat daiļa bija ari jaunava ar nule ataugušajām rokām un prieka pilno sirdi.

Abi kopā viņi devās uz pili pie Zaļā Karaļa, un tas, priecādamies, ka dēls beidzot pārnācis un turklāt sev līdzi atvedis brīnumdaiļu līgavu, metās jaunajiem pretī. Taču Zaļais Karalis nepaguva viņus, kā nākas, apskaut. Tai brīdī sargi no šausmām iekliedzās, jo cietuma sienas sagāzās un no pazemes tumsības izlauzās laukā briesmīgais pūķis.

Karaļdēls nu žigli uzlika galvā cepuri un, kolīdz negantais pūķis pagājās tam pretī, tā — blauktl — šim ar vāli pa galvu un to gar zemi. Ari meitene sadūšojusies pienāca pūķim klāt un, to pazinusi, šausmās nodrebēja. Briesmīgais pūķis ar pēdējiem spēkiem vēl dzīrās meiteni sakampt, bet, pamanījusi pūķim pirkstā savu gredzenu, viņa to steigšus norāva. Tai pašā brīdī pūķis sabirza pīšļos, un no tā pāri palika vien kaulu čupiņa — tik sen jau pūķim bija laiks nomirt!

Zaļais Karalis pavēlēja kalpiem pūķa kaulus sadedzināt, bet pelnus izkaisīt vējā, lai no viņa nepaliktu pāri ne miņas.

Necik ilgi — tika rīkotas ari kāzas. Skanēja nedzirdēta mūzika, galdi lūztin lūza no neredzētiem ēdieniem. Viesi sabrauca no malu malām. Uz kāzām ieradās ari meitenes tēvs, kuram pakaļ aizsūtīja karieti ar divpadsmit zirgiem.

Tās tik bija kāzas — vārdu trūkst izteikt! Kas vien sēdās pie galda, tas nepieēdis un nepiedzēris augšā vis necēlās.

Arī mani liktenis aizveda tur. Edu, dzēru un līksmoju uz nebēdu, un redzēju, kā jaunie mierā un saticībā uzsāka dzīvot.

PASAKA PAR JONU STIPRINIEKU UN DAIĻO RŪŽU RUŽALINU

Kā nu tur bija, kā ne, bet, ja tā nebūtu bijis, diez vai es jums to būtu pastāstījis.

Reiz dzīvoja kāds karalis un karaliene, kuriem nebija bērnu. Te, nez kā gadījies, kā ne, pils priekšā izauga vīnkoks ar zelta lapām. Kopš tā brīža karaliene k|uva grūta. Pirmajā vasarā vīnkokā aizmetās trīs ogu ķekari, un, kad tie jau bija ienākušies, nez no kādas svešas un drūmas malas, kur pat zāle neaug un avoti neiztek, uzradās briesmīgs pūķis, kurš visus tris ķekarus vienā kampienā aprija. Karaliene nobēdājās un nedzemdēja. Nākošajā gadā vīnkokā aizmetās seši ogu ķekari no vistīrākā zelta, un, kolīdz tie sāka ienākties, karalis gan dienu, gan nakti lika tos apsargāt, lai neviens vīnkokam nespētu pienākt ne tuvu. Bet, kad vīnogas bija ienākušās, kādā jaukā dienā atkal uzradās pūķis, apkāva sargus un visus sešus vīnogķekarus rīšus aprija. Karaliene nobēdājās vēl gaužāk un atkal nedzemdēja. Bet nu arī bērniņš viņas miesās sāka raudāt un raudāja tā, ka neviens to nespēja apklusināt. Karaliene kā mācēdama ņēmās bērniņu labināt.

—    Neraudi nu, mī|ais! — viņa tam sacīja. — Es tev došu piena un medus upes, zeltu un dārgakmeņus, tik lielu karaļvalsti, cik vien tu vari ar skatu aptvert, — vien mitējies raudāt!

Taču bērniņš raudāja aizraudamies.

Ko vien karaliene tam nesasolīja: gan raženus tīrumus un staltus zirgus, gan dārgas drēbes un rotas, pārnestas no tirgus, — viss velti, bērniņš pat netaisījās rimties.

Kādu dienu pilī ieradās sirms vecītis un bilda karalienei tā:

—    Apsoli bērniņam, ka tad, ja viņš piedzims par puiku, tu to nosauksi par Jonu Stiprinieku.

Karaliene vecītim paklausīja, un, kolīdz viņa bērniņam apsolīja, ka to nosauks par Jonu Stiprinieku, tas sāka raudāt uz pusi mazāk.

Karaliene nopriecājās un lika kalpiem vecīti apdāvināt ar dārgām veltēm. Vecītis tās pieņēma un atkal pamācīja karalieni:

—     Apsoli bērniņam, ka tad, kad viņš izaugs liels, tu to apprecināsi ar dai|o Ružu Ružalinu.

Karaliene vecīša labo padomu uzklausīja, un,^ kolīdz viņa bērniņam apsolīja, ka to apprecinās ar daiļo Ružu Ružalinu, visas raudas un gaudas tam tūdaļ pat kā ar roku noņēmās.

Trešajā gadā vīnkokā aizmetās deviņi ogu ķekari. Acis žilba, uz tiem skatoties, un tā vien kārojās drīzāk paņemt tos rokās.

—     Šoreiz es vīnkoku sargāšu pats kopā ar visu savu karaspēku, — karalis noteica.

Viņš nostādīja karavīrus rindu rindās vienu aiz otra tā, ka pat muša nespētu pielidot vīnkokam klāt.

Kad vīnogas bija ienākušās un karaliene ar zelta paplāti rokās iznāca tās novākt, kur gadījies, kur ne, atkal klāt pūķis. Kolīdz viņš pavicināja savu abpus aso zobenu, tā vienā rāvienā apkāva pusi karaļa karaspēka. Necik ilgi, ķersies arī ogām klāt. To redzot, karaliene nostājās pūķa priekšā un iesaucās:

—     Pag, pūķil Izspriedīsim nevis ar spēku, bet gan pēc taisnības.

Kamēr pūķis minstījās, karaliene viņam bilda tā:

—     Ja esi atnācis izčīkstēties, tad, rau, stājies pretī karaļa karaspēkam, bet vīnogas atstāj man, jo es, redz, jau trīs gadus gaidu un nevaru vien sagaidīt, kad beidzot tās varēšu nogaršot.

Karaliene salasīja vīnogas, iegāja pilī un, kolīdz tās pagaršoja, tā laida pasaulē puiku. Ja reiz tā, ņēma un nosauca to par Jonu Stiprinieku, kā vecītis bija vēlējis.

Pūķis tikām pameta skatu pret karavīriem — un kā jums šķiet, kas notika tālāk? Aizpūta šos gan pa labi, gan pa kreisi ar savu dvašu vien, visus nomaitāja, pat karali nepažēloja.

—     Nu es būšu valdnieks! — pūķis noteica, pakāra savu zobenu uz vadža un apsēdās tronī.

Puika tikām auga tik dūšīgi kā briedēns. Pa trim dienām viņš izauga tā kā citi bērni pa trīsdesmit gadiem. Kad viņš ievilka dvašu — ārā satumsa, kad to izpūta — ārā atausa diena.

To redzot, pūķis ne pa jokam satrūkās, aizsteidzās uz pūķu valstību pie Vecās Hadiras un pažēlojās tai:

—     Kā es karaļpilī ienācu, tā es no tās arī aiziešu.

—     Ko tu, pūķi, tik aplam mels? — Vecā Hadira brīnījās.

—      Kā nu ne! — pūķis nosūkstijās. — Man, redz, nedod miera puikas spēks. Kad šim apritēs septiņi gadi, viņam pretī nespēs stāties pat septiņas valstis.

—     Ja tev no tā ķirķa bail, tad nomaitā šo, — Vecā Hadira puķi pamācīja.

Pūķis pārjoza pilī un naktī, salūkojis uz vadža pakārto zobenu, piezagās pie šūpuļa un kā cirta — tā šim jau likās, ka būs puiku pārcirtis tieši uz pusēm, bet pūķis Jonam bija atcirtis vien kājas. Pēc tam pūķis puisēnu ar visiem autiņiem pārsvieda pār pils sienu. Trīs dienas un trīs naktis Jons sagulēja ciešā stiprinieka miegā. Uzmodies augšā, viņš atģidās nez kādā gravā tālu jo tālu no pils. Jons līšus aizlīda līdz avotam un padzērās, un tajā pašā brīdī autiņi viņam kļuva par maziem. Jons Stiprinieks tos nosvieda nost un devās tālāk, līdz nok|uva lielā mežā. Jons apmetās uz dzīvi zem kāda koka, ap kuru viņš nespēja apiet pat divās stundās. Tā nu Jons tur mitinājās vienu dienu, mitinājās otru, līdz pagatavoja sev loku, bultas un sāka medīt zaķus, stirnas un putnus. Ga|u viņš apēda, bet no zvēru ādām pašuva sev drēbes.

Reiz Jons, kā parasti, raidīja bultu paka| medījumam, tikai šoreiz tā atgriezās tukšā. Aizskrēja bulta smiedamās, bet pārnāca, asaras liedama.

—     Ehē! — Jons izbrīnījies iesaucās. — Nez kas tur tāds varētu būt?

Daudz neprātodams, viņš raidīja bultu vēlreiz, bet atkal tas pats.

Jons Stiprinieks trešoreiz uzvilka loku, bet bultai cieši jo cieši pieteica:

—     Visviens, kas tev gadīsies priekšā — vilks, lācis, suns, putns, — sašauj to un pārnes Šurp!

Un — žvikt! palaida bultu vajā. Bulta izskrēja cauri visam mežam, līdz nonāca pie sirma ozola. Pie tā ar ķēdēm bija piekalts kāds vīrs, un katrs ķēdes gredzens svēra divdesmit četrus pudus. Bulta trāpīja pa ķēdi, tikai nespēja to pārcirst pušu. Slīdot bulta netīšām norāva vīram abas rokas, un tā, lūk, to atsvabināja.

—     Lai svētīts tas, kurš mani atsvabinājis! — vīrs izsaucās un gāja bultai nopakaļ tikām, līdz satika Jonu Stiprinieku.

Vai tu raidīji bultu? — vīrs tam apprasījās.

—    Es gan! — Jons Stiprinieks atteica.

—    Tad lai tev labi klājasl — vīrs sacīja. — Arī uz priekšdienām dari tāpat, jo es, redz, septiņus gadus biju piekalts pie ozola ar ķēdēm bez ūdens pilumiņa un maizes rieciena līdzās. Ja nebūtu bijis tevis, turpat laikam arī mana pēdējā stundiņa būtu klāt.

—    Bet kas tu tāds esi, ja tev bijis tā jācieš? — Jons Stiprinieks svešajam apprasījās.

—    Esmu Jons Haiduks, — svešais atteica. — Bet pie ozola mani piekala Za|ais Karalis, jo es, redz, uzdrīkstējos lūgt viņa meitu sev par sievu.

—    Tev, rau, ir kājas, bet man, vej, rokas, — Jons Stiprinieks ieteicās. — Iesim par brāļiem!

—    Lai notiek! — Jons Haiduks bija ar mieru. — Dzīvosim gluži kā miesīgi brāli visiem citiem par apbrīnu.

Viņi apkampās un viens otru nomutēja. Pēc tam Jons Stiprinieks uzrausās Jonam Haidukam uz pleciem un viņi devās tālāk, savu bēdu un likstu norūpināti, nekur šai pasaulē nerazdami nedz pajumti, nedz sirdsmieru.

Stiprinieki gāja trīs dienas, līdz nonāca pie pils, kurai bija deviņdesmit deviņi logi un durvis uz visām četrām debesu pusēm. Ienākuši pilī, viņi uz galda atrada vecas grāmatas, un tajās bija rakstīts, rau, tā: «Mēs še bijām četrdesmit četri pūķi, bet mūs visus pievārēja Pūķiene. Tam, kurš še atnāks un nodomās palikt, šī pils arī piederēs.>

To izlasījis, Jons Haiduks sacīja:

—    Tie vis nav bijuši nekādi pūķi, bet gan tīrie knišļi, ja reiz šos kā nieku pievārējis nez kāds sievišķis.

Nu ņēmās abi dzīvot pilī. Pa dienu gāja medībās, bet vakarā pārradās pilī pārlaist nakti. Viņi tur nodzīvoja gadu vai pat vēl ilgāk. Bet drīz vien Jons Haiduks atkal sailgojās pēc Zaļā Karaļa meitas. Viņš tā panīka un novārga, ka acīm redzot izkritās miesās, jo mīlestība, redz, no visas tiesas ir kā uguns pakulās — nedz ēst, nedz gulēt negribas.

—    Klau, brāl! — Jons Stiprinieks, to redzot, ieteicās. — Nebēdā nu tik aplam daudz! Iesim labāk un atvedīsim Zaļā Karaļa meitu šurp, lai viņa dzīvo kopā ar mums un mūs aprūpē.

—     Lai notiek! — Jons Haiduks atteica. — Kas zin, varbūt Šoreiz mums paveiksies!

Jons Stiprinieks uzrausās Jonam Haidukam uz pleciem, un, tiklīdz tas paspēra divpadsmit soju, tā nogāja ceļu, kas ejams divpadsmit gadus. Necik ilgi — viņi nonāca pie Za|ā Kara|a valsts robežām. Kad vēl atlika ko iet septiņus Kalnus un septiņas lejas. Jons Stiprinieks pastiepa rokas, satvēra karaļmeitu, kura sēdēja pils tornī, un viņi vienā rāvienā bija atpakaļ.

Trijatā pilī viņiem viss šķirtin šķīrās. Karaļmeita stipriniekiem gatavoja ēst un gaidīja viņus vakaros mājās, bet Jons Stiprinieks un Jons Haiduks tikām augām dienām medīja. Taču viņu laimei nebija lemts ilgs mūžs, jo kādu dienu, kad karaļmeita mājās bija viena, zeme tai zem kājām salīgojās un iznāca laukā Pūķiene.

—     Dai]o meitiņ, liec nu vārīties podu ar ūdeni! — viņa karaļmeitai pavēlēja.

Kad ūdens uzvārījās, Pūķiene ar to apslacīja karaļmeitu un ņēmās tai nosūkt asinis. Pēc pāris dienām, pamanījuši, ka Zaļā Kara)a meita sākusi noliesēt, stiprinieki tai apprasījās:

—     Kas tev, mīļo meitiņ, lēcies, ja tu esi sākusi tā izkristies miesās? Varbūt tev trūkst ēdamā un dzeramā jebšu kļuvis žēl mājās palikušo?

—     Nē, man netrūkst nedz ēdamā, nedz dzeramā, un arī mājās palikušo nav žēl, tikai tāda nu man tā daba, — karaļmeita atteica un nebilda par Pūķieni ne pušplēsta vārda.

Redzēdams, ka meitene nevēlas atbildēt, Jons Stiprinieks ieteicās:

—    Te kaut kas nav lāgā! Paslēpsimies un paskatīsimies paši savām acīm.

Domāts — darīts. Jons Haiduks paslēpās pilī, bet Jons Stiprinieks ārā, un tā nu viņi četrām acīm ņēmās karaļmeitu uzmanīt. Un, ko domājies, pēc brīža Jons Haiduks redz, ka zeme pilī salīgojas un, kur gadījusies, kur ne, plāna vidū nostāj Pūķiene.

—     Liec nu, meit, vārīties podu ar ūdeni! — tā šī.

Kolīdz ūdens uzvārījās, Pūķiene ar to apslacīja karaļmeitu un atkal ņēmās nosūkt tai asinis.

To redzot, Jons Haiduks iznāca no savas paslēptuves un uzsauca:

—     Ahā, Pūķien! Nebēdz visi Nu tavas mūža dienas ir skaitītas!

Bet Pūķiene trakās izbailēs metās ar galvu pret sienu un, izlauzusi tajā caurumu, izmuka laukā no pils. Un tik nu skrēja tā, ka pat papēži pie zemes neskārās. Tādu, rau, skrējienu Pūķiene skrēja!

—     Jon Stipriniek! — Jons Haiduks uzsauca. — Dzīsimies Pūķienei paka]!

Stiprinieki metās Pūķienei paka] un izskrēja cauri trejdeviņām zemēm un trejdeviņām jūrām, līdz iekūlās lielā purvā — papriekš Pūķiene, pēcāk abi stiprinieki. Iestiga tā, ka nedz uz priekšu, nedz atpakaļ. Jons Stiprinieks paliecās maķenīt uz priekšu — un to vien tik puisim vajadzēja, lai viņš cieši satvertu Pūķieni ar rokām. Tiklīdz Jons Stiprinieks Pūķieni, kā nākas, samurcīja, tā pilnā balsī iebļāvās:

—     Laid mani, stipriniek, vaļā! Es tev pateikšu, kas jādara, lai tev atkal ataugtu kājas.

Jons Stiprinieks pārstāja Pūķieni murcīt, un viņa bilda:

—     Rau, tur purva malā slejas divas klintis: viena — melna, otra — balta. Zem tām iztek avoti. Melnās klints avotā mēdz mazgāties pūķi un top tik stipri, ka neviens tiem nespēj stāties pretī. Ja gribi, lai tev ataugtu kājas, nomazgājies melnās klints avotā.

To dzirdot, Jons Stiprinieks nopriecājās un pastiepa roku, tikai nespēja līdz melnajai klintij aizsniegties. Viņš nolauza za]u zaru, iemērca to avotā, kas iztecēja zem melnās klints, un zars tūdaļ pat sabirza pelnos.

Nu Jons Stiprinieks attapa, ko Pūķiene bija gribējusi ar viņiem izdarīt. Viņš satvēra Pūķieni ar abi rokām un salocīja to deviņos līkumos — tā ka Pūķiene bezmaz vai garu izlaida. Ar pūlēm paspēruši pāris soļu uz priekšu, stiprinieki nokļuva pie melnās klints un nu ņēmās Pūķieni mērcēt avotā.

Pūķiene gaudoja tā, ka zeme ar debesīm sagāja kopā. Kolīdz stiprinieki Pūķieni iemērca melnās klints avotā, viņa acīm redzot sadila un pār vari kā čūska tiecās aizrāpot un apmazgāties baltās klints avotā, un tad, lūk, Pūķiene atkal tapa tikpat stipra un neganta kā pirmīt.

Redzot tādus brīnumus, arī stiprinieki apmazgājās baltās klints avotā, un vienā mirklī Jonam Stipriniekam atauga abas kājas, bet Jonam Haidukam — abas rokas.

Nu viņi jutās tik stipri kā vēl nekad, metās Pūķienei virsū un to cieši satvēra.

—   Turi nu to, brāl Haiduk! — Jons Stiprinieks uzsauca.

—    Nebīsties! — tas atteica. — Nu man var nākt virsū kaut vai trīsdesmit karaļvalstis, tik un tā neviens man Pūķieni vairs no rokām neizraus.

Kolīdz viņi Pūķieni, kā nākas, sažņaudza, tā šī kājas vien notirināja.

—    Atnes klēpi malkas, un sadedzināsim Pūķieni! — Jons Haiduks uzsauca.

Jons Stiprinieks ieplēta rokas un saņēma tajās tik daudz meža, cik trejās dienās var apiet. Vienā acumirklī viņš izrāva kokus no zemes ar visām saknēm, sakūra uguni, un tā kurējās deviņas dienas. Tā, lūk, Pūķiene arī sadega, bet viņas pelnus stiprinieki izkaisīja vējā, lai no tās zemes virsū nepaliktu pāri ne miņas.

Nu stiprinieki devās tālāk un izgāja cauri trejdeviņām zemēm un trejdeviņām jūrām, līdz ieraudzīja zajo ozolu, pie kura senāk Zaļais Karalis bija piekalis ar ķēdēm Jonu Haiduku. Skatās un nespēj ticēt paši savām acīm. Visapkārt kokam, cik tālu vien var redzēt, līkņā milzums ļaužu — gan ar lāpstām, gan kapļiem, pat ar cirvjiem rokās.

—    Esiet sveiki, labie ļaudis! — tā stiprinieki.

—    Labdien, ceļinieki!

—    Ko jūs šeit darāt?

—    Zaļais Karalis mums lika izrakt šo ozolu no zemes un uzgāzt to virsū Jona Haiduka pilij. Tā nu mēs te nopūlamies jau trīs gadus, un, kas zin, varbūt mums nāksies rakt vēl otrutik, bet tik un tā nekādā galā mēs netiksim.

—    Ehē! — to dzirdot, Jons Haiduks iesaucās. — Paejiet malā, lai es kādam netīšām nenodaru pāri!

Ļaudis atgāja nost, bet Jons Haiduks un Jons Stiprinieks tikām satvēra ozolu. Drīz vien viņi to izkustināja no vietas un gāza tieši virsū Zaļā Karaļa pilij. Apjautis, ka ozols tenteru venteriem gāžas virsū pilij, Zaļais Karalis ar skubu ielēca ka

rietē un, uzšāvis zirgiem ar pātagu, prom bija. Vēl šobaltdien viņš nav pārradies, bet ozols krītot samala pili putekļos, un no tās pāri nepalika ne kripatiņas.

Ļaudis nopriecājās un metās Jonu Stiprinieku un Jonu Haiduku apdāvināt, bet beigu beigās viņi šķīrās ar labu vārdu, jo neba samaksas dēļ stiprinieki to bija darījuši.

Pārnākuši savā pilī, stiprinieki nodzīvoja tajā vienu dienu, nodzīvoja otru un tā, rau, veselas deviņdesmit deviņas.

Te kādu dienu Jons Stiprinieks nokāpa pils pagrabā un ņēmās tur pārlūkot lādes un šķirstiņus, līdz pagraba pašā dibenā kādā šķirstiņā uzgāja daiļās Ružas Ružalinas ģīmetni. Arī pūķi, kuri senāk šai pilī saimniekoja, bija par daiļo Ružu Ružalinu dzirdējuši un klusībā cerējuši to reiz atvest šurp, lai tā viņiem pakalpotu. Kolīdz Jons Stiprinieks ieraudzīja daiļās Ružas Ružalinas ģīmetni, viņš nekur vairs nerada miera. Tā nu puisis cietās, cietās, līdz neizturēja un Jonam Haidukam bilda:

—     Paklau, brāl, mums pienācis laiks šķirties, jo esmu nolēmis precēties.

—    Ar ko tad tu gribi precēties?

—    Ar daiļo Ružu Ružalinu.

—    Ja tā — lai tev labi sokas!

—     Tā kā mums pienācis laiks šķirties, tad papriekš, brāl, pasaki man — cik stiprs tu esi? — Jons Stiprinieks tam apvaicājās.

—    Man, redz, ir tāds spēks, ka tad, kad tu būsi nonācis rietos un es tev no rītu puses uzsaukšu, tu tūdaļ pat sadzirdēsi, — Jons Haiduks atteica. — Bet kāds ir tavs spēks?

—    Man, rau, ir tāds spēks, ka tad, kad es iesaukšos, koki mežā izgāzīsies ar saknēm ārā, bet zeme pārtaps gravās, — Jons Stiprinieks atteica.

—     Esi arī uz priekšdienām tikpat stiprs! — Jons Haiduks viņam novēlēja. — Grūtā brīdī mani pasauc, un es tūdaļ pat būšu klāt.

Viņi apkampās un atvadījās.

Nu Jons Stiprinieks sāka iet. Gāja tik un gāja, bet pasaulei neredzēja ne gala, ne malas. Vēlu vakarā viņš nonāca pie kādas būdiņas un, nospriedis tajā pārlaist nakti, pieklauvēja pie

durvīm. No būdiņas iznāca sirms vecītis, kuram skropstas sniedzās līdz pat jostas vietai.

—     Labvakar, vectētiņi — Jons Stiprinieks sirmgalvi sveicināja.

—     Labvakar, puis!

—     Vectētiņ, ja tu kādam esi darījis labu, tad izpalīdzi šoreiz arī man! — Jons Stiprinieks ņēmās viņu lūgt. — Varbūt tu kaut ko zini par dai]o Ružu Ružalinu?

—     Nē, nezinu vis! — vecītis atteica. — Bet uzgaidi brītiņu. Man ir septiņas bites, kuras vāc medu septiņās pasaules malās. Tūdaļ es tās pasaukšu un izvaicāšu. Varbūt viņas kaut ko zina.

Iesvilpās vecītis septiņreiz pret visām septiņām pasaules malām, un — necik ilgi — septiņas bites klāt.

—     Bitītes strādīgās, mīļās un gādīgās! — vecītis tām bilda.

—   Vai jūs, malu malās tekādamas, neesat kaut ko dzirdējušas par daiļo Ružu Ružalinu?

—     Neesam vis, saimniek! — bites atteica.

—     Redzi nu! — vecītis Jonam Stipriniekam sacīja. — Es tev nekā nespēju līdzēt. Ej pie mana vidējā brāļa. Viņš par mani vecāks, varbūt viņš kaut ko zinās par daiļo Ružu Ružalinu.

—     Paliec sveiks, vectētiņ! — Jons Stiprinieks sirmgalvim sacīja.

—     Laimīgu ceļu, puis!

Jons Stiprinieks gāja tik un gāja, līdz atkal nonāca pie kādas būdiņas. Viņš pieklauvēja, un laukā iznāca sirms vecītis, kuram skropstas sniedzās līdz pat ceļiem.

—     Labvakar, vectētiņ! — tā Jons Stiprinieks.

—     Priecājos tevi redzēt, puis!

—     Vectētiņ, ja tu kādam esi darījis labu, tad izpalīdzi šoreiz arī man! gļf Jons Stiprinieks ņēmās viņu lūgt. — Varbūt tu kaut ko zini par daiļo Ružu Ružalinu? Teic jel — kā man pie viņas nokļūt?

—     Nudien neattopu pat, ko tev teikt! — vecītis atbildēja.

—    Bet pagaidi brītiņu. Man ir deviņas bites, kuras vāc medu deviņās pasaules malās. Tūdaļ es tās pasaukšu un viņām to pavaicāšu.

Iesvilpās nu vecītis deviņreiz pret visām deviņām pasaules malām, un atlaidās deviņas bites.

—     Bitītes strādīgās, mīļās un gādīgās! — vecītis tām bilda. —Vai, medu vākdamas, neesat kaut ko dzirdējušas par daiļo Ružu Ružalinu?

—    Neesam vis, saimniek! — bites atteica.

—    Redzi nu! — vecītis Jonam Stipriniekam sacīja. — Es tev nekā nespēju līdzēt. Ej pie mana vecākā brāļa. Varbūt viņš kaut ko zinās.

Jons Stiprinieks devās tālāk. Gāja tik un gāja cauri pasaulei, kurai nebija nedz gala, nedz malas. Kur viņš spēra soli. tur ceļā negadījās nedz kalns, nedz leja, tālab Jonam Stipriniekam nācās iet kā pa galda virsu, līdz viņš atkal nonāca pie kādas būdiņas. Kolīdz Jons Stiprinieks pie tās pieklauvēja, no būdiņas iznāca laukā sirms vecītis, kuram skropstas sniedzās līdz pat zemei.

—     Labdien, vectētiņ! — tā Jons Stiprinieks.

—    Labdien, Jon Stipriniek!

—     Bet kā tu mani pazīsti? — Jons Stiprinieks izbrīnījās.

—    Pazīstu gan, stipriniek! — vecītis atteica. — Vecās grāmatās teikts, ka vienīgi Jons Stiprinieks spēs nokļūt šajā pusē. Esmu par tevi jau ganā dzirdējis, bet, lūk, redzēt tevi vēl nekad man nebija nācies.

To teicis, sirmgalvis atcēla no acīm skropstas, lai uz puisi paskatītos.

—    Kurp tad tu, Jon Stipriniek, iedams?

—    Tā un tā, meklēju daiļo Ružu Ružalinu, tikai nekur to nespēju atrast.

—    Ar ko tad es tev, Jon Stipriniek, varu izlīdzēt? — vecītis puisim apprasījās. — Rau, man ir divpadsmit bites, kuras vāc medu divpadsmit pasaules malās. Tūdaļ es tās pasaukšu un, kā nākas, izvaicāšu. Varbūt tās kaut ko zina.

Iesvilpās nu vecītis divpadsmit reizes, un atlaidās divpadsmit bites.

—     Sakiet nu, bitītes strādīgās, mīļās un gādīgās, — vai jūs, divpadsmit pasaules malās medu vākdamas, neesat kaut ko dzirdējušas par daiļo Ružu Ružalinu? — vecītis bitēm apvaicājās.

—    Neesam vis, saimniek! — bites atteica.

Bet, kad vecītis ieskatījās labāk, viņš ieraudzīja tikai vien* padsmit bites.

—    Bet kur tad vēl viena? — viņš izbrīnījies iesaucās.

—    Nezinām, saimnieki — bites atteica.

Vecītis iesvilpās vēlreiz, un — necik ilgi — klibodama ieradās arī divpadsmitā bite.

—    Kur tad tu tik ilgi biji? — vecītis sadusmojies tai vai* cāja.

—    Es biju aizlaidusies vākt medu uz daijās Ružas Ružalinas dārzu, — bite atteica. — Bet, kad es laidos atpakaļ, mani pamanīja pūķis un man ar savu vāli salauza kāju.

—    Vai ceļu turp zini?

—    Zinu gan!

—    Tad aizved uz daiļās Ružas Ružalinas dārzu Jonu Stiprinieku! — vecītis bitei pieteica.

—    Man sāp kāja, saimniek! — bite sāka gausties.

Vecītis apslacīja bites kāju ar dziedinošām zālēm, un tā tūdaļ sadzija.

—    Steidzies nu! — vecītis bitei sacīja. — Tikai raugi, lai Jons Stiprinieks sveiks un vesels nokļūtu daiļās Ružas Ružalinas pilī.

Jons Stiprinieks vecītim pateicās, uzsēdās bitei mugurā, un viņi devās ceļā. Viņi laidās gan pa debesu augstumiem, gan tecēja pa zemes virsu, līdz nonāca pie zelta pils.

Bite nolaidās lejā un Jonam Stipriniekam sacīja:

—    Rau, tā ir daiļās Ružas Ružalinas pils.

Jons Stiprinieks pieklauvēja pie vārtiem, un pēc īsa brīža tos atdarīja Baltais Karalis — meitenes tēvs.

—    Esi sveiks, karali! — Jons Stiprinieks tam bilda. — Esmu izstaigājis malu malas un iztaujājis milzums ļaužu, pirms atradu pie tevis ceļu. Gribu izlūgties daiļās Ružas Ružalinas roku.

—    Priecājos tevi, stipriniek, redzēt! — Baltais Karalis atteica. — Tikai man tev jāpavēsta bēdu ziņa — tavas izredzētās te nav.

—    Bet kur tad viņa ir?

•— Nez no kurienes uzradās trīs briesmīgi pūķi, nolaupīja

daiļo Ružu Ružalinu un aiznesa viņu uz savu valstību, — Baltais Karalis atteica.

—    Ja tā, tad es došos daiļo Ružu Ružalinu uzmeklēt, — Jons Stiprinieks sacīja. — Ja pēc trim dienām es nebūšu atpakaļ, tad gaidi mani vēl trīs gadus.

—    Laimīgu ceļu, drosminiek! — Baltais Karalis atvadoties tam sacīja. — Staigā vesels un pārrodies mājās kopā ar manu meitu 1

Jons Stiprinieks devās ceļā, gāja cauri mežiem un lejām, līdz kādā jaukā dienā nonāca pie vara pils.

Jons Stiprinieks pieklauvēja pie vārtiem un tūdaļ pat padzirda gaisā nosvelpjam vāli, kura pūķim pa priekšu pārradās mājās. Iebelzusi pa vārtiem, vāle tos atdarīja, bet pati nokrita drosminiekam pie kājām. Vara pilī, redz, dzīvoja viens no tiem pūķiem, kuri bija nolaupījuši daiļo Ružu Ružalinu. Daudz neprātodams, Jons Stiprinieks sakampa vāli un aizsvieda to pāri deviņdesmit deviņām zemēm un deviņdesmit deviņām jūrām, un, nokritusi zemē, vāle tur sašķīda šķēpelēs. To redzot, pūķis sabijās.

«Tāds ciemiņš nav vis nekāda joka lieta,> viņš pie sevis nodomāja. «Vai tik nebūs atnācis Jons Stiprinieks.»

Pamanījis pie vārtiem ceļinieku, pūķis jau iztālis tam apprasījās:

—     Labdien, puis! Kā šķiet, tu vis neesi Jons Stiprinieks, jo pa kuru laiku gan viņš varēja piedzimt, uzaugt un atnākt šurp?!

—     Ehē! —SJbns Stiprinieks iesaucās. — Bet es jau arī esmu Jons Stiprinieks!

—    Tad saki, drosminiek, — ko tu gribi: kauties ar zobeniem vai sēsties kopā ar mani pie mielasta galda?

—     Gribu, lai tu man pateiktu, kur atrodas daiļā Ruža Ružalina, — Jons Stiprinieks pūķim atbildēja.

—    Ja reiz Ruža Ružalina neizsteidzās tev pretī saukt pie mielasta galda, tad viņa ir pie mana vidējā brāļa, — pūķis atteica.

Jons Stiprinieks sakampa pūķi, pasita to padusē, lai tas viņam rādītu ceļu, un kopā ar to devās pāri kalniem un lejām, cauri pļavām un mežiem. Gāja, līdz no pūķa pāri palika tik vien

galva. Vēlu vakarā Jons Stiprinieks nonāca pie sudraba pils. Kolīdz viņš pieklauvēja pie vārtiem, tā padzirda gaisā nosvelpjam vāli, kura pūķim pa priekšu pārradās mājās. Iebelzusi pa vārtiem, vāle tos atdarīja, bet pati nokrita drosminiekam pie kājām.

—    Ehē! — Jons Stiprinieks iesaucās un, daudz neprātodams, hopl — aizsvieda vāli pāri deviņdesmit deviņām zemēm un deviņdesmit deviņām jūrām, un, nokritusi zemē, vāle tur sašķīda šķēpelēs.

Necik ilgi, pūķis klāt. Pamanījis, ka no viņa brāļa palikusi pāri tik vien galva, pūķis no bailēm turpat vai atstiepa kājas.

—    Teic nu, pūķi, kur ir daiļā Ruža Ružalina! — Jons Stiprinieks tam uzsauca.

—    Ja reiz Ruža Ružalina neizsteidzās no pils tev pretī ar izmeklētiem ēdieniem un dzērieniem, tad viņa ir pie mana vecākā brāļa, — pūķis atteica.

Jons Stiprinieks no dusmām trieca pūķa galvu pret zemi, sakampa otro pūķi un pasita to sev padusē, lai tas viņam parādītu ceļu, un devās tālāk. Tā nu viņš gāja no agra rīta līdz pat vēlam vakaram un nonāca pie zelta pils. Kamēr Jons Stiprinieks gāja, arī no otrā pūķa bija palikusi pāri tikai galva. Kolīdz viņš pieklauvēja pie pils vārtiem, atkal padzirda gaisā nosvelpjam vāli, kura pūķim pa priekšu pārradās mājās. Iebelzusi pa vārtiem, vāle tos atdarīja, bet pati nokrita drosminiekam pie kājām. Kad Jons Stiprinieks ar to atvēzējās, vāle aizgāja kaukdama un, atsitusies pret debess apjumu, sašķīda šķēpelēs.

Uz pils sliekšņa Jons Stiprinieks ieraudzīja daiļo Ružu Ružalinu.

—    Labdien, daiļaviņ! — viņš to sveicināja.

—          Esi sveiks, ceļiniek! — daiļā Ruža Ružalina atteica.

—   Tu esi gan skaists, gan stiprs, bet pūķis tevi tik un tā nomaitās, jo ir par tevi otrutik stiprs.

—   Kamēr es cīkstēšos ar pūķi, tu posies ceļā, — Jons Stiprinieks meitenei pieteica. — Iesim pie Baltā Karaļa rīkot kāzas.

Kamēr viņi tā runājās, raugi, arī pūķis klāt. Pamanījis Jonam Stipriniekam padusē sava brāļa galvu, pūķis bilda:

—    Stipriniek, cērt nost arī manu galvu, jo es negribu skatīties uz savu beigto brāli!

Jons Stiprinieks nelikās daudz lūgties. Kolīdz viņš trieca pūķi pret zemi, tas kājas vien notirināja. Pēc tam puisis pagriezās pret daiļo Ružu Ružalinu un, viņu apkampis, saldi jo saldi nomutēja. Jaunie jau dzīrās doties ceļā, lai sveiki un veseli atgrieztos pie Baltā Kara|a un arī es pats varētu ielīksmoties un šo pasaku jums gods godam izstāstīt, jo arī mani, rau, pie vārtiem jau gaida ciemiņi ar cepešiem, plāceņiem un vīnu…

Pag, bet tukšām rokām ceļā viņi vis nedevās! Daiļajai Ružai Ružalinai bija josta, un, kolīdz viņa to pavicināja, tā pūķa pils pārvērtās par zelta ābolu. Kolīdz dai|ā Ruža Ružalina pavicināja jostu otrreiz, tā līdz pat Baltā Kara|a pilij uzradās sudraba tilts, bet, kad viņa pavicināja jostu trešoreiz, ceļa malā trīs rindās izauga vara koki, kuros dziedāja visvisādi putni. Tā nu jaunie gāja pa sudraba tiltu, klausīdamies putnu dziedāšanā un apbrīnodami neparastos kokus, līdz nonāca Baltā Kara|a pilī.

—   Esi sveiks, sievastēv! — Jons Stiprinieks Baltajam Karalim sacīja. — Priecājamies tevi redzēt sveiku un veselu!

—   Arī es priecājos jūs redzēt abus kopā! — Baltais Karalis jaunajiem atteica.

Tūda] pat Baltais Karalis izsūtīja vēstis par gaidāmajām kāzām uz visām debesu pusēm, bet, kamēr kāzas tika vīkštas, Jons Stiprinieks devās paka) savai mātei. Viņš traucās gluži kā vējš. Jo tuvāk Jons Stiprinieks nāca mātes pilij, jo pūķis, kurš tur tagad valdīja, ar katru brīdi tapa aizvien tramīgāks.

«Tā vien raugi, ka Jons Stiprinieks būs uzcēlies augšā no miroņiem un nāk šurp mani nomaitāt,> pūķis pie sevis nodomāja.

Pūķis cietās, cietās, līdz uzrausās uz pils jumta paskatīties, no kurienes Jons Stiprinieks nāk. Kolīdz pūķis uzkāpa uz pils jumta, tā arī Jons Stiprinieks bija klāt. Viņu ieraudzījis, pūķis iesaucās:

—    Ehē, Jon Stipriniek! Ja es spētu paņemt rokā zobenu, tad saberztu tevi pīš|os!

—   Ehē, pūķi! Saki paldies, ka man tik lādzīga sirds un es uz tevi ar mierīgu prātu vēl noskatos, citādi arī no tevis nekas nepaliktu pāri! — Jons Stiprinieks atteica.

Tiklīdz viņš trieca puķi pret zemi, tā tas uz vietas bija beigts, bet pūķa asinis uzš]āca līdz pat mēnesim.

Kopš tā laika, redz, uz mēness ir plankumi, bet uz zemes — ielejas un gravas.

Ieraudzījusi savu dēlu sveiku un neskartu, māte krita tam ap kaklu, un abi apraudājās. Ilgi nekavēdamies, viņi saposās ceļā, jo bija jāsteidz uz kāzām. Kad abi ieradās Baltā Karaļa pilī, tur valdīja tādas bēdas un vaimanas, kādas līdz šim nekur vēl nebija pieredzētas. Baltajam Karalim raudot, asaras aumēm plūda.

—    Labdien, karali! — Jons Stiprinieks viņu sveicināja.

—    Esi sveiks, stipriniek, bet labāk tu nemaz nebūtu šurp nācis! — Baltais Karalis viņam atteica. — Kālab tev vajadzēja pret mani sadumpot visus pūķus? Lai tiktu no viņiem vajā, es tiem atdevu savu vienīgo meitu, bet tu daiļo Ružu Ružalinu atsvabināji, tālab pūķi man tagad mācas virsū no visām pusēm. Raugi, jau trīs dienas karoju ar tiem, bet netieku nekādā galā. Pirmajā dienā sūtīju pūķim pretī karavīrus ar zobeniem, bet viņi tos visus apkāva. Otrajā dienā — zemniekus ar izkaptīm, bet arī tos pūķi nomaitāja. Trešajā dienā sūtīju vecenes ar krāsns kruķiem, bet arī tās nu ir pagalam.

—    Sauc nu, sievastēv, šurp spēlmaņus, bet kalpiem liec klāt dzīru galdus! — Jons Stiprinieks atteica. — Es tikām ataicināšu savu brāli.

Iznācis pils priekšā, viņš, cik spēka, iekliedzās:

—    Ehehē, brāl Haiduk! Steidzies drīzāk man palīgā!

Jons Haiduks tobrīd ēda plāceni. Viņš pat nepaguva, kā nākas, kumosu sagremot, kad jau bija klāt.

—    Kas lēcies, brāl? Kam tu mani tik traki sauci? — Jons Haiduks apprasījās. — Tur, kur pāri gāja tava balss, visi koki izgāzās ar saknēm laukā, bet uz zemes palika vien gravas.

—    Tā un tā, — Jons Stiprinieks viņam atteica..— Visi pūķi nāk pret mani ar karu.

—    Tad ta bēda! — Jons Haiduks pasmējās.

—    Bet kā mēs ar pūķiem cīkstēsimies?

—    Notēsīsim no tā ozola, kuru mēs ar tevi nogāzām, kārtīgas milnas, — Jons Haiduks sacīja.

Jons Haiduks uzvēla sev plecos ozolu, un viņi devis kari. Kad viņi nonāca pie tilta. Jons Haiduks ieteicās:

—    Tev, brāl, pa šo laiku jau pienācies gana izciest. Biji gan pie daiļās Ružas Ružalinas, gan ari cīkstējies ar pūķiem. Tālus tin garus ceļus staigādams, droši vien esi pamatīgi noguris, tālab liecies tepat patiltē uz auss un atpūties, bet es došos karā viens pats. Ja pēc trim dienām es nepārnākšu, guli bez kādām bažām veselus trīs gadus.

Jons Haiduks devās tālāk viens pats un trejās dienās apkāva visus pūķus. Neviens no tiem nepaglābās dzīvs. Drīz vien Jons Haiduks atgriezās pie tilta un uzsauca:

—    Ehē, brāl! Vai tu mosties nemaz netaisies?

I— Kas tad nu? — Jons Stiprinieks samiegojies apprasījās.

—    Slienies kājās, jo kopš šī brīža zemes virsū vairs nav palicis neviens pūķis.

Jons Stiprinieks uzcēlās augšā un kopā ar Jonu Haiduku aizgāja pie Baitā Karaļa.

—    Klau, sievastēvi — tā šie. — Nu tu vari dzīvot bez bēdām, jo mēs apkāvām visus pūķus.

—    Dodu jums savu svētību arī uz priekšdienām veikt tikpat lielus varoņdarbus, — Baltais Karalis atteica un pavēlēja spēlmaņiem spēlēt, bet kalpiem klāt dzīru galdus un rīkot skaistas un lepnas kāzas.

Arī es biju tais kāzās, ēdu un dzēru atliku likām.

Kolīdz sniedzos pakal rausim.

Tā man sadeva pa ausīm.

Vārtu staba galā stāju,

So te visu satērgāju.

BAZILIKS FETFRUMOSS UN IĻANA KOSINZJANA — SAULES MĀSA

Kā nu bija, kā ne, bet, ja nebūtu tā bijis, diez vai es jums to būtu pastāstījis.

Reiz dzīvoja kāds vīrs un sieva, un viņiem bija meita — tik skaista kā ausmiņa rītos, izdarīga un spridzīga kā pavasara

vēsmiņa. Tiem, kuriem kaut reizīti nācās redzēt, kā darbs meitenes rokās šķiras, kā laistās viņas acis un sārtojas vaigi, — meitene uz visiem laikiem iegulās sirdi. Bet tiem, kuriem bija laiks izraudzīt sev sievu, jaunuvītes dēļ sirds krūtīs sitās nenorimdamas.

Kādu dienu, paņēmusi divas krūzes, meitene aizgāja uz aku pēc ūdens. Iesmēlusi krūzēs ūdeni, viņa vēl nosprieda pie akas mazdrusciņ uzkavēties un atvilkt elpu. Pamanījusi uz grodiem bazilika stiebriņu, meitene to pasmaržoja un tā, lūk, kļuva grūta.

Dabūjuši to zināt, vecāki nu vienā baltā gabalā ņēmās meitu bārt un nosodīt, līdz, nespēdama to vairs izturēt, nabaga meitene, ne vārda neteikusi, devās prom, kur acis rāda.

Meitene neatskatīdamās gāja uz priekšu, līdz nonāca meža biežņā, kur pamanīja alu. Gribēdama atpūsties, viņa iegāja alā un ieraudzīja tajā sirmgalvi.

—    Kādu ļaužu tu, meitiņ, būdama, un kā tu šeit nokļuvi? — sirmgalvis, atcēlis ar ķeģīti savus nokārušos acu plakstiņus, apvaicājās.

Meitene apraudājās, nopūtās un izstāstīja sirmgalvim visu, kā bijis, kā viņa šeit nokļuvusi.

To padzirdis, sirmgalvis neļāva meitenei iet tālāk un pierunāja viņu palikt.

Tā nu abi tur mitinājās — meitene, vieglinot bēdu nospiesto sirdi, bet sirmgalvis |— savas vecumdienas. Ik rītus pie alas pieskrēja trīs kaziņas. Sirmgalvis tās izslauca, un viņi no kazu piena pārtika.

Noliktajā reizē meitenei piedzima dēls.

Sirmgalvis papriekš apmazgāja puisēnu rīta rasā, lai to nenoskauž ļauna acs. Pēc tam viņš apvilka puisēnam apkārt ar aizdegtu lāpu un zobenu loku, lai to uz priekšdienām nepievārētu nedz uguns, nedz zobens un lai puisēns augtu tik skaidrs un svētīts kā sidrabā vētīts. Tad vēl māte noskaitīja buramvārdus, bet sirmgalvis salūkoja savu zobenu un vāli un atdāvināja tos puisēnam. Rauguļos netika nedz daudz ēsts, nedz arī daudz dzerts, toties prieka, līksmības un laimes vēlējumu tajos netrūka. Tad nu sirmgalvis puisēnu nosauca par Baziliku —

bazilika stiebriņa dē], bet māte par Fetfrumosu — tik skaists viņai šķitās pašas dēls.

Kad Baziliks Fetfrumcss pieauga, viņš sāka iet medibās, izstaigāja mežu mežus un leju lejas, reizumis aizklīzdams tālu prom no alas.

Reiz Baziliks nokļuva kādfi svešā malā, un, paraugoties tālumā, viņam likās, ka priekšā guļ ezera zaļganie ūdeņi, kuros rotājas pati saule. Taču, pienākot tuvāk, Baziliks ieraudzīja pili, kas bija celta no tīra zelta un smaragda un laistījās pār bezgala plašo un za|o mežu — tik biezu kā suseklis. Līdz šim Bazilikam nekad nebija nācies redzēt tādu daili. Aizbāzis aiz jostas ciešāk savu zobenu un vāli. Baziliks, daudz neprātodams, devās turp un drīz vien pārkāpa pāri pils slieksnim. Pils durvis un logi bija līdz galam va|ā, bet nekur nemanīja nevienu dzīvu dvēseli. Izstaigājis, kā nākas, pils istabas, Baziliks iznāca ārā un aplaida acis apkārt. Bet tai brīdī mežs iedimdējās, sāka brakšķēt koki un no meža biezumiem iznāca septiņi briesmīgi pūķi — āžgalvaini, vilkspalvaini, suņu ķetnām, pīļu pleznām. Pamanījuši Fetfrumosu, viņi pa galvu pa kaklu metās tam virsū.

Baziliks izrāva aiz jostas aizbāzto zobenu, un, kolīdz viens no pūķiem pārkāpa pāri pils slieksnim, tā — šņākt! — šim galva nost. Fetfrumoss nošķibīja galvas sešiem pūķiem pēc kārtas, bet septītajam viņa zobens neko nespēja padarīt. Cirta Baziliks pūķim gan tā, gan šitā, gan plakaniski, gan pa kaklu, gan pa krūtīm — nekā! Tad nu Baziliks, daudz neprātodams, izvilka vāli, un pūķis, manīdams, ka gals klāt, aizbēga un paslēpās pils deviņdesmit devītajā istabā akmens piestiņā.

Baziliks Fetfrumoss pūķi ieslēdza, atslēgu noglabāja azotē un apmierināts devās prom.

Atgriezies alā, viņš mātei teica:

—    Kopš šīs dienas, māt, mēs vairs šeit nepaliksim. Esmu uzgājis lielu un skaistu pili.

Māte nopriecājās, un viņi pārcēlās uz dzīvi pilī.

—    Tā un tā, — Baziliks Fetfrumoss mātei sacīja. — Tagad viss te pieder mums. Tikai pielūko — neslēdz vaļā pēdējās istabas durvis, jo tur vēl palicis viens pūķis.

—    Esi bez bažām, dēliņ! — māte atteica. — Ja reiz pūķis gribēja tevi nomaitāt, gan es mācēšu durvis vienmēr turēt aiz* slēgtas.

Māte paņēma atslēgu, iesēja to ar desmit mezgliem lakatiņā un paslēpa lakatiņu tā, lai uz mūžīgiem laikiem neviens nespētu atrast.

Kopš tā laika dzīve viņu kā no pilnības raga bērtin apbēra ar visādiem labumiem un jaukumiem. Nu viņiem bija gan droša pajumte virs galvas, gan medību vietas labu labās, gan arī neredzēts skaistums visapkārt. Tā viņi nodzīvoja daudzus gadus.

Bet, raugi, gluži tāpat kā pavasaris reizēm necerēti dāvā siltu sauli, tā reizumis — gadās — pār zemi nelūgtas atbrāžas vēja aukas un sagriež visu ar kājām gaisā.

Tie septiņi pūķi šajā pusē bija ieradušies no kādas svešas malas. Viņus bija izaudzinājusi ragana — melna kā sodrēji un tik aplam ļauna un nešpetna, ka tur, kur ragana uzmeta acis, — zeme izdega. Viens žoklis tai sniedzās debešos, otrs bija atkāries līdz zemei. Kādu dienu ragana savīkšķījās un devās uz pili apraudzīt savus dēlus.

Dabūjusi zināt, kas ar tiem lēcies, ragana saķēra galvu. Dusmās degdama, viņa metās virsū Bazilika Fetfrumosa mātei, atņēma tai atslēgu, izlaida no istabas pūķi un ieslodzīja tur Bazilika Fetfrumosa māti. Pēc tam viņa ar pūķi sāka pārlikt kā Baziliku Fetfrumosu nomaitāt.

—    Izsauc viņu uz čīksti! — ragana dēlu pamācīja.

—    Man bail! — pūķis iesaucās. — Baziliks Fetfrumoss par mani ir stiprāks. Labāk bēgsim no šejienes prom un nerādīsimies viņam acīs, citādi mums klāsies plāni.

—    Ja tik vien tās bēdas, tad pajaujies uz mani! — ragana atteica. — Es izdarīšu tā, ka Baziliks Fetfrumoss pats no laba prāta būs gatavs līst iekšā čūskas alā un tīšuprāt meklēs sev nāvi.

To teikusi, ragana paslēpa pūķi un, sagriezusies virpulī, pieņēma Bazilika Fetfrumosa mātes izskatu. Pēc tam, izlikdamās nāvīgi slima, sāka gaidīt Fetfrumosu.

Pagāja viena diena, pagāja otra — un, rau, Baziliks Fet-

frumoss no medībām mājās. Kolīdz viņi pār slieksni pāri. tā ragana nu ņemas vaidēt un vaimanāt:

—   Ak, vai, manu puisīt! Aizgāji un gluži kā ūdenī iekriti. Tev pat prātā nenāca steigties atpakaļ uz mājām, jo, raugi, esmu smagi apslimusi un nav neviena, kas man varētu sniegt palīdzīgu roku. Ja man šobrīd būtu kaut lāsīte putna piena, es tā vis nemocītos.

Noklausījies mātes gaušanos. Baziliks Fetfrumoss pagalam nobēdājās, paņēma krūzi un, nosolījies drīz pārnākt, devās meklēt putna pienu.

Tā nu viņš gāja tik un gāja pa kalniem un lejām, līdz beidzot nonāca pie kādas pils. Pieklauvēja pie vārtiem, un iekšā atskanēja balss:

—   Ja esi labu |aužu, nāc droši iekšā, bet, ja sliktu, bēdz, atpakaļ neskatīdamies, jo man ir suns ar dzelzs spalvu un tērauda zobiem. Tas tevi kā nieku saplosīs skrimalu skramalās.

—    Nudien, labu laužu, kā gan citādi! — Baziliks Fetfrumoss nelikās daudz lūgties.

Vārti viņa priekšā atdarījās, un Fetfrumoss ienāca pilī, kuras logi un durvis bija līdz galam va]ā, bet iekšā dega milzums sveču. Pilī dzīvoja brīnumdara lauma — skaista kā saulīte: piere mēness baltumā, vaidziņi rožu sārtumā, lūpas asins sarkanumā.

—    Ko tu, labo cilvēk, šai pusē meklē? — lauma Bazilikam apjautājās.

—   Tā un tā, — Fetfrumoss atteica. — Meklēju putna pienu.

—    Neba pirmo dienu šai pasaulē dzīvoju, bet par kaut ko tādu dzirdu pirmo reizi, — lauma atbildēja. — Bet, tā kā tu esi labs cilvēks, tad es raudzīšu izpalīdzēt. Tev gan nāksies mazdrusciņ uzgaidīt. Pievakarē aiziešu pie sava brāļa Saules. Viņš nudien zina, kur kas atrodas.

Nu Baziliks Fetfrumoss attapa, ka nokļuvis pie Iļanas Kosinzjanas, Saules māsas.

Tiklīdz nogurušo ceļinieku pievārēja miegs, Ilana Kosinzjana aizsteidzās pie sava brā]a un nu ņemas šo izvaicāt:

—   Vai tu, brālīt, nezini, kur dabūjams putna piens?

—   Tālu jo tālu no šejienes, māsiņ. Turp jāiet vairākas nedēļas — uz austrumiem vien, uz Vara kalnu. Taču tik un tā ne

viens putna pienu nespēj dabūt, jo tas pieder milzīgam putnam, kuram katrs spārns ir kā mākonis. Un, ja kāds putnam gadās pa tvērienam, tas tiek noķerts un tūda] pat aiznests uz ligzdu, kur drīz vien nokļūst mazuļu knābīšos.

Saules māsai, iedomājoties par ceļinieka likteni, sametās puiša žēl, un viņa nosprieda tam palīdzēt. Nākošajā rītā Kosinzjana izveda no sta]Ja zirgu, kuram bija divpadsmit spārnu, un atdāvināja to Bazilikam.

—    Ņem šo zirgu, — viņa teica. — Tas tev ceļā lieti noderēs. Sēdies tam mugurā un jāj taisni uz rītiem, līdz nonāksi pie Vara kalna. Visviens, vai tev veiksies vai ne, bet atce|ā iegriezies pie manis.

Baziliks Fetfrumoss no sirds patencināja laumu un aizjāja pāri neskaitāmiem bezdibeņiem un gravām, cauri neizbrienamiem mežiem un pļavām.

Vēl nenokļuvis līdz galam, redz — priekšā slejas vara cinītis. Bet, jo tuvāk Fetfrumoss tam nāk, jo lielāks cinītis kļūst — sākumā kā pakalns, pēc tam jau kā milzīgs kalns. Kad Baziliks nonāca tā pakājē, viņš pamanīja, ka Vara kalna virsotne sniedzas līdz pašām debesīm. Nudien, kaut ko tādu bieži redzēt vis negadās! Pārlaidis kalnam skatu, Baziliks Fetfrumoss pamanīja arī milzīgo putnu, par kuru viņam bija stāstījusi Iļana Kosinzjana, un tik tiešām katrs spārns tam bija mākoņa lielumā.

Baziliks Fetfrumoss savilka zirga pavadu ciešāk un vienā rāvienā atradās kalna virsotnē. Skatās — un ko viņš tur redz? Vara ligzdā knosās vēl neapspalvojušies putneji vēršu lielumā un izbadējušies brēc pilnā rīklē. Aplaidis skatu apkārt un pamanījis klintī iedobumu, Baziliks Fetfrumoss žigli paslēpās tajā ar visu zirgu.

Necik ilgi, no debesu augstumiem nolaidās lejā arī pats putns un ņēmās barot savus mazuļus ar putna pienu. Kad putns pielaidās pie ligzdas, kur slēpās Baziliks Fetfrumoss, puisis sadūšojies iznāca laukā no savas paslēptuves, pastiepa uz priekšu krūzi, un putns tajā ielēja savu pienu. Kad nu tā, tad Fetfrumoss žigli uzlēca zirgam mugurā un metās bēgt.

Padzirdējis, ka putnēni aizvien vēl izbadējušies brēc, putns paraudzījās apkārt un pamanīja Fetfrumosu.

Kā tāds pūķis putns metās Fetfrumosam pakaļ, tikai nespēja puisi panākt, jo putnam bija tikai viens spārnu pāris, kamēr Bazilika zirgam veseli seši, tālab tas traucās seštik ātri nekā putns.

Atceļā Fetfrumosam atkal nācās jāt pāri neskaitāmiem bezdibeņiem un gravām, cauri neizbrienamiem mežiem un pļavām, līdz viņš nonāca pie Iļanas Kosinzjanas, kura puisi sirsnīgi sagaidīja un ieaicināja savā pilī atvilkt elpu. Baziliks Fetfrumoss paēda, padzērās un devās pie miera, bet Kosinzjana tikām putna pienu paslēpa un tā vietā krūzē ielēja govs pienu.

Kad Baziliks Fetfrumoss pamodās, viņš paņēma krūzi un atvadoties teica:

—    Gana labi tu mani, māsiņ, uzņēmi un pacienāji, bet, lai cik labi būtu pie tevis, labāk tomēr es došos ceļā, jo mani gaida un nevar vien sagaidīt slimā māte.

—    Ja tā, tad laimīgu ceļu! — Iļana Kosinzjana atteica.

—   Nepiemirsti mani arī citureiz apciemot.

Baziliks Fetfrumoss viņai atvadoties paklanījās, uzlēca zirgā un aizjāja. Kolīdz viņš piejāja pie pils, ragana, to sajutusi, sāka griezties riņķī tā, it kā šo būtu caururbušas uguns bultas. Taču laikus saņēmās un, izlikdamās pagalam slima, bilda:

—    Cik labi, mīļo dēliņ, ka tu beidzot pārradies! Gaidu tevi un nevaru vien sagaidīt. Vai putna pienu atnesi?

—    Atnesu, — Baziliks Fetfrumoss atteica un iedeva raganai krūzi.

Ragana pielika krūzi pie mutes un vienā kampienā to izdzēra. Pēc tam apgūlās gultā, bet pati visu laiku domā, kur vēl varētu Baziliku Fetfrumosu aizsūtīt, lai no viņa pāri nepaliktu ne miņas. Tā nu viņa domāja, domāja, līdz, izlikdamās vēl slimāka, nopūtās un sāka vaimanāt:

—    Ak, vai, mīļo dēliņ! Mani atkal pievārējusi ļaunā slimība. Bet redz, ko es nosapņoju: ja apēdīšu meža cūkas gaļu, man kļūs labāk.

—    Labi, māt, iešu un tev to sadabūšu, — Baziliks atteica.

—   Kaut tik tu no visas tiesas atlabtu!

To teicis, viņš uzlēca zirgā un devās ceļā. Puisis jāja, jāja, līdz nonāca pie Iļanas Kosinzjanas.

,— Vai ciemiņus gaidīji? — viņš tai apprasījis.

—    Kā nu ne! — Iļana Kosinzjana atteica.

Fetfrumoss ienāca pili atpūsties un izsūdzēja Iļanai Kosinzjanal savas likstas.

.— Vai tu nezini, kur man sameklēt meža kuili? — viņi apjautājās. — Manu māti atkal pievārējusi slimība, un tikai meža cūkas gala viņu spēšot atdabūt uz kājām.

—    Es nezinu, — Iļana Kosinzjana atteica. — Bet atpūties un ne par ko nebēdā. Vakarā aiziešu pie sava brāļa Saules un viņam pajautāšu. Lai nu kam, bet viņam gan tur debesis viss redzams un zināms.

Fetfrumoss devās pie miera. Drīz vien pienāca vakars, un arī brālis Saule pārradās mājās.

Iļana Kosinzjana aizgāja pie brāļa un sāka šo mīlīgiem vārdiem izjautāt:

—    Dzirdēju ļaudis runājam par meža cūkām. Vai nezini, kurā pasaules malā tās mitinās?

—    Tālu jo tālu no šejienes, māsiņ. Jāiet uz ziemeļiem vien — uz pļavu, kur zāle zeļ trejakotaina, uz mežu, kur vien ēnas klaiņo. _

—   Bet kā meža kuili noķert?

—    Tur nu gan, māsiņ, es tev nekā nespēju līdzēt. Tajā mežā pat mani stari nespēj iespraukties, kur nu vēl iestaigāt cilvēka kāja. Es meža cūkas redzu vien tad, kad tās dienvidū iznāk pavārtīties purva slīkšņās. Bet neviens tām nespēj pienākt tuvu. Meža kuiļiem ir asi ilkņi, un tie saplosa gabalos ikvienu, kas tiem gadās pa ķērienam.

Iļana Kosinzjana visu atstāstīja Bazilikam. Uzzinājis, kur tam jādodas un kas to gaida, drosminieks uzkāpa zirgā un aizjāja.

Tā nu viņš jāja, jāja pāri ūdeņiem un pļavām, pāri pakalniem un bezdibenīgām gravām, līdz nonāca pļavā, kur zāle zeļ trejakotaina, pie meža, kur vien ēnas klaiņo. Kolīdz Fetfrumoss iejāja mežā, visapkārt kļuva tik tumšs, it kā viņš būtu nokļuvis pazemes valstībā.

Zirgs pacēlās gaisā, viņi uzlidoja augstāk par koku galotnēm, un tālumā Baziliks Fetfrumoss ieraudzīja purvu.

Saule jau bija uzkāpusi pašā dienvidū, un meža cūkas iznāca purva slīkšņās pavāļāties.

Baziliks Fetfrumoss tikām nolūkoja sev vienu kuili, satvēra to, uzvēla zirgā un traucās prom. Meža cūkas šim paka]. Ja Bazilikam Fetfrumosam nebūtu tik naska zirga, diez vai viņš tiktu sveikā ar veselu ādu. Zirgs gāja klipadu dapadu, bet pats Baziliks Fetfrumoss dziedādams — priecīgs, ka ticis galā arī ar šo darbu.

Atceļā Fetfrumoss atkal iegriezās pie IJanas Kosinzjanas, un, kamēr viņš atpūtās, Saules māsa apmainīja meža kuili pret mājas cūku un, it kā nekas nebūtu noticis, izvadīja drosminieku ceļā.

Baziliks Fetfrumoss pārjāja mājās. Ragana, viņu redzot, grieza zobus tā, ka dzirksteles pa gaisu lēca, bet— neko darīt, saņēmās un sagaidīja puisi tik vārga un slima, ka ne izteikt.

—   Ak, vai, mījo dēliņ! Cik labi, ka tu beidzot pārradies! Nokauj nu žiglāk meža cūku un dod man nobaudīt tās gaļu.

Baziliks Fetfrumoss nokāva meža kuili, apcepa to brūnu uz oglēm un iedeva raganai nobaudīt.

—    Rau, tagadiņ gan man k]uvis labāk! — Ragana izlikās, ka nu pavisam atlabusi.

Bet, kolīdz ragana meža kuili apēda, tā sāka vaimanāt otrutik skaļi nekā pirmīt:

—     Ak, vai, manu mīļumiņ, manu nabaga puisīt! Tev jau tik daudz moku bijis jāizcieš, tālus ceļus staigājot, bet, ja gribi, lai es no visas tiesas atlabtu, posies vēlreiz ce]ā. Mani atkal pievārējusi slimība, un, ja tu neatnesīsi man dzīvo un mirušo ūdeni, tu mani nāvei no nagiem vairs neizrausi.

—    Ja reiz tā, tad jāiet vien būs, māt, — Baziliks Fetfrumoss atteica un devās ceļā.

Viņš jāja, jāja, līdz nokļuva pie Saules māsas.

—     Mīļo, māsiņ, — Fetfrumoss tai sacīja, — nekādas zāles manai mātei nepalīdz, tālab viņa man lika atnest dzīvo un mirušo ūdeni. Vai nezini, kur to uzmeklēt un kā to iemantot?

—     Pagaidi brītiņu, atvelc elpu. Ja vien būs manos spēkos, palīdzēšu tev arī šoreiz.

Pievakarē, kad sāka krēslot, Iļana Kosinzjana devās pie

krāja Saules, kurš nule bija apsēdies uz savas mājas sliekšņa atpūtināt nogurušās kājas.

—    Brāli Saule, — viņa teica, — tev no debess pārredzama visa zeme. Vai tu nezini, kur rodams dzīvais un mirušais ūdens?

—    Tālu jo tālu no šejienes, māsiņ, aiz trejdeviņām jūrām un trejdeviņām zemēm pie Lauku Mātes. Tikai neviens no turienes vēl dzīvs nav pārnācis, tāpēc ka uz robežas stāv pūķis. Viņš visiem ļauj ienākt, bet ārā nevienu nelaiž. Pie tam pūķis ne vien izdzer ūdeni, bet nokauj arī pašu drosminieku.

Rau, tā Baziliks Fetfrumoss uzzināja, kur viņam jāiet un kas viņu gaida. Taču viņš nenobijās, uzkāpa zirgā un, atvadi* jies no Iļanas Kosinzjanas, devās ce|ā. Ceļš bija tāls. Baziliks bez atpūtas izjāja cauri trejdeviņām zemēm, līdz nokļuva kādā brīnumainā valstī. Tajā viss bija trīsreiz skaistāks nekā citur.

Baziliks Fetfrumoss jāja aizvien tālāk, līdz nonāca pie divām klintīm, zem kurām sitās avoti.

«Tieši tos es arī meklēju!» Baziliks Fetfrumoss nodomāja, bet, drošs paliek drošs, papriekš noķēra tauriņu un saspaidīja to pirkstos. Pēc tam iemērca tauriņu vienā avotā, un tauriņa spārni atkal saauga kopā, iemērca otrā avotā, un tauriņš sāka lidināties, it kā nekas nebūtu bijis.

Fetfrumoss tūdaļ piesmēla avotos divas krūzes ūdens, uzlēca zirgā un steidzās atpakaļ. Bet, kolīdz, viņš nonāca pie Lauku Mātes valstības robežas, tā neganta auka sāka brīkšķināt kokus, debesis satumsa un drosminieka priekšā, šņākdams un asti viļādams, nostājās divpadsmitgalvu pūķis.

Baziliks Fetfrumoss satvēra vienā rokā zobenu, otrā — vāli un, līdzko pūķis pastiepa pret viņu galvu, iebelza pa to ar vāli, bet ar zobenu — šņākt! —to kā sprūti nost. Redzot, ka joki mazi, pūķis pacēlās gaisā, bet Bazilika Fetfrumosa zirgs uzlidoja vēl augstāk, un Fetfrumoss ņēmās cirst nost vienu galvu pēc otras. Tā viņš nocirta visas galvas, un pūķis novēlās zemē beigts.

Nu Fetfrumoss bez kādām bažām jāja tālāk un nonāca pie Iļanas Kosinzjanas. Pēc tik grūta cīniņa un tāla ceļa noguris, viņš apgūlās atpūsties, bet Iļana Kosinzjana tikām apmainīja krūzes pret citām tādām pašām, kurās viņa ielēja avota ūdeni.

Bazilikam Fetfrumosam pat prātā nenāca turēt I|anu Kosinzjanu aizdomās, jo viņa tam jau tik daudz reižu bija izpalīdzējusi. Kā nākas, atpūties, Fetfrumoss apsegloja zirgu un devās mājup.

Ragana, viņu redzot, kļuva gluži melna. No dusmām un sarūgtinājuma viņai tīri vai apskrējās žults. Izdzērusi ūdeni, ragana nedaudz attapās un atkal sāka domās pārcilāt, kā viņai Baziliku Fetfrumosu nomaitāt.

Viņa jāva tam pēc ce]a nedaudz atvilkt elpu, tad pasauca pie sevis un mf]i jo mT|i bilda:

—    Mīļo dēliņ, garus un tālus ce)us staigājot, droši vien būs izsīcis tavs spēks. Paraudzīsim nu, dēliņ, vai tu vari saraut šo zīda diegu.

Ragana sameklēja zīda diegu un sasēja ar to Baziliku Fetfrumosu.

—    Saņem visus savus spēkus, dēliņ! — ragana puisim uzsauca. — Paskatīsimies, vai, klīzdams pa plašo pasauli un neietus cejus staigādams, tu neesi tos izšķiedis.

Baziliks Fetfrumoss sasparojās un pārrāva diegu pušu.

—    Bet nu — paraudzīsim, vai tu vari saraut divi diegus.

Baziliks sarāva arī tos.

—    Nudien, dēliņ, tavs spēks nemaz nav gājis mazumā! — ragana iesaucās. — Bet nu — paraudzīsim, cik daudz tā spēka ir!

To teikusi, ragana apvija Fetfrumosu treji kārtām ar zīda diegu.

Baziliks Fetfrumoss saņēma visus savus spēkus un pūlējās diegus saraut, bet viņam nekas nesanāca; lūkoja raut otrreiz — diegi apžņaudza viņu vēl stiprāk, lūkoja raut trešoreiz — bet nekā, diegi iegriezās viņa miesā līdz pat kaulam.

Ragana no priekiem vai gaisā palēcās un iesaucās:

—    Klau, pūķi, — kur tu esi? Steidzies šurp un nomaitā Baziliku Fetfrumosu!

Pūķis izlīda no savas paslēptuves, paķēra zobenu un sacirta Fetfrumosu gabalos. Salika tos ceļasomā, piesēja somu pie zirga un, uzšāvis zirgam ar pātagu, uzsauca:

—    Ei, dulnais zirgs! Kur līdz Šim tu esi nēsājis Fetfrumosu dzīvu, tur tagad panēsā to arī mirušu!

Zirgs gluži kā rēgs aizauļoja pāri laukiem un lejām — turp. kur tas bija izaudzināts, izbarots un izlolots, un apstājās tieši iepretī 1 Janas Kosinzjanas pilij.

liāna Kosinzjana iznāca uz sliekšņa un ieraudzija nevis jātnieku, kurš ieradies atpūsties, bet gan savu zirgu, putas nodzenātu un asinīm klātu.

Viņa metas pie zirga, noraisīja ceļasomu un ieraudzīja tajā Bazilika Fetfrumosa mirstīgās atliekas.

—   Ak. vai, tad lūk, ķidā nāvē viņi tevi aizraidījuši! — IJana Kosinzjana vaimanājot izsaucis.

Ilgi nekavēdamās, viņa saka likt gabalu pie gabala, līdz salika Baziliku Fetfrumosu atkal tādu, kāds viņš bija senāk.

Pēc tam I|ana Kosinzjana aizsteidzās uz pili un atnesa no turienes dzīvo un mirušo ūdeni, meža cūku un putna pienu.

Kur ap trūkās kāda miesas gabala, tur viņa pielika gabalu meža cūkas, pēc tam apslacīja visu ar mirušo ūdeni, un Bazilika miesa saauga kopā, apslacīja to ar dzīvo ūdeni, un drosminieks atdzīvojās. Atdzīvojās un smagi jo smagi nopūtis.

—    Eh, ilgi gan es gulēju!

—   Ak, vai, mī|ais, tu gulētu vēl ilgāk, ja nebūtu bijis manis! — I|ana Kosinzjana viņam atteica un pielika puisim pie lupām krūzi ar putna pienu.

Padzēries putna pienu. Baziliks Fetfrumoss nu jutās tik stiprs kā nekad. Krama klinti — ij to viņš ar vienu vāles sitienu varētu tagad putekjos saberzt.

Uzslējies kājās un notraucis sev nost nespēku. Baziliks Fetfrumoss ar zobenu rokā taisnā ce|ā devās uz pili.

Kolīdz puisis tur nonāca, skatās — un ko viņš redz? Pūķis un ragana sēž pie bagātīgi klāta dzīru galda un līksmi mielojas, bet turpat nostātus stāv Bazilika Fetfrumosa māte ar dvieli uz elkoņa un šiem pakalpo.

Līdzko Baziliks Fetfrumoss ienāca pilī, tā nešķīstajiem zem kājām it kā zeme pašķīrās. Drosminieks iekūra vara krāsni un raganu un pūķi sadedzināja tā, lai no tiem nekas nepaliktu pāri nedz ūdeņos, nedz debesīs, nedz arī zemes virsū.

Pēc tam Fetfrumoss apskāva savu māti un mī]I jo mī|i to nomutēja.

Drīz vien viņu tikšanās priekam nāca klāt vēl lielāks prieks.

Baziliks Fetfrumoss bildināja IJanu Kosinzjanu, un nu tika rīkotas kāzas. Sanāca milzums laužu no malu malām, un valdīja neaprakstāma līksme. Bet goda vietā pie galda sēdēja-pats brālis Saule un tukšoja kausus līdz dibenam, vēlēdams ikvienam gan laimi, gan prieku, gan rocību pilniem siekiem līdz pat mūža galam.

Pēc kāzām Baziliks Fetfrumoss un Iļana Kosinzjana sāka dzīvot laimē un saticībā, un, kas zin, varbūt viņi dzīvo tā arī vēl šobaltdien, ja vien nav miruši.

FETFRUMOSS UN IĻANA ROZOĻANA

Kā nu tur bija, kā ne, bet, ja tā nebūtu bijis, diez vai es jums to būtu pastāstījis.

Kādam ķēniņam bija trīs meitas un viens pats dēls. Dēls auga skaists, apķērīgs un drosmīgs, tālab viņu nosauca par Fetfrumosu. Bet ķēniņa meitām pēc tēva nāves bija jāiziet par sievām pie pūķiem. Kad ķēniņam pienāca laiks mirt, viņš pasauca pie sevis dēlu un teica:

—    Pēc trim dienām, kad es nomiršu, tavām māsām atnāks paka] pūķi. Atdod viņiem tās bez vārda runas.

Pēc trim dienām ķēniņš nomira un tika apbedīts. Nākamajā naktī ieradās trej galvu pūķis un iesaucās:

—    Klau, svaini, izved manu savu vecāko māsu, jo esmu atnācis tai paka]!

Fetfrumoss atteica:

—     Pag, pūķi! Tā vis neklājas! Ienāc papriekš pilī! Gribu ar tevi patērzēt un uzzināt, kādu ]aužu tu esi. Bet pēc tam es tev atdošu savu vecāko māsu.

Bet kā gan pūķis, briesmonis, lai ienāktu pilī? Ņems vēl un visus līdz nāvei pārbiedēs, tālab pūķis ietiepās.

—    Ne nu nākšu, nekā! — šis sacīja. — Ved vien savu māsu šurp, jo man nav laika tū]āties!

Labi, ka Fetfrumoss laikus atminējās, ko tēvs mirdams tam bija pieteicis, izveda no pils savu vecāko māsu un atdeva to pūķim.

Nākošajā naktī ieradās sešgalvu pūķis un iesaucās:

—   Nāc nu, svaini, laukā! Izved man savu vidējo māsu, jo esmu ieradies tai pakal!

Fetfrumoss izveda laukā savu vidējo māsu un atdeva to sešgalvu pūķim.

Bet trešajā naktī ieradās divpadsmitgalvu pūķis, vismazākais un visdūšīgākais, un iesaucās:

—   Sveiks, svaini! Ved nu laukā savu pastarīti, jo esmu ieradies tai paka]!

Bet Fetfrumoss tikām pie sevis spriež: atdevu pūķiem gan savu vecāko, gan vidējo māsu, nu man palikusi vien pastarīte, un viņu es nevienam neatdošu. Tā izlēmis, Fetfrumoss pūķim teica:

—   Nāc iekšā! Pasēdēsim, patērzēsim, izrunāsim visu, kā nākas.

Taču pūķis negribēja iet iekšā, jo bija tik briesmīgs, ka, uz viņu paskatoties, šermuļi skrēja pār kauliem. Pūķis vēlreiz lūdza Fetfrumosu izvest laukā pastarīti, bet, redzot, ka puisis to pat netaisās darīt, pārskaities uzrāpās uz pils jumta un pili kopā ar brāli un māsu iedzina dzi]i zem zemes. Tā nu puisim un meitenei trīs dienas un trīs naktis nācās pavadīt pazemes tumsībā, bet ceturtajā dienā māsa sacīja:

—   Brālīt, kam tu tā darīji? Pasauc žiglāk pūķi un saki, lai tas mūs atkal izce] saules gaismā, un pēc tam atdod mani viņam.

Fetfrumoss sadūšojās un skaļi iesaucās:

—   Nāc nu, pūķi, maitas gabals, izcel mūs atkal saules gaismā! Es tev atdošu savu pastarīti, ja reiz tā bijis lemts.

Pūķis klāt kā likts, izcēla pili no pazemes, paņēma pastarīti un prom bija. Tā, redz.

Palicis viens, Fetfrumoss sāka apstaigāt pili, lai apskatītos, kur kas atrodas. Viņš atslēdza visas istabas, pārlūkoja karaJa pils pagrabus un mantnīcas, līdz, atvēris kādas istabas durvis, gandrīz uz mutes nokrita zemē. Istabā pie sienas karājās ģīmetne, un zem tās bija rakstīts: «l]ana Rozoļana, kam no matpīnēm puķes ris, kuras rets tēvadēls ir no zemes uzcēlis.» Fetfrumosam krūtīs sirds iepukstējās straujāk. Viņš noņēma jjjp

metni no sienas, paslēpa to azotē un devās uzmeklēt I|anu Rozo]anu.

Tā nu Fetfrumoss gāja tik un gāja no rīta līdz pat vakaram — bet katra diena tolaik bija gada garumā —, līdz nonāca vara mežā, kur auga vara koki un vara zāle. Meža vidū slējās vara pils. Fetfrumoss pieklauvēja pie durvīm, un laukā iznāca viņa vecākā māsa.

—    Labdien, māsiņl — Fetfrumoss viņu sveicināja.

—    Priecājos tevi redzēt, brālīt! — māsa atsaucās.

Tūdaļ pat uz sliekšņa nostājās ari trejgalvu pūķis un, ieraudzījis savu svaini, aicināja viņu iekšā. Tur viņi trīs dienas un trīs naktis mielojās pie bagātīgi klāta galda, līdz karaļdēls pūķim ieprasījās:

—    Saki, svaini, — vai, staigādams pa pasauli, nezini, kā man nokļūt pie Iļanas Rozojanas?

—    Apžēliņ! — pūķis iesaucās. — Tas ir tālu jo tālu! Turklāt Iļanai Rozoļanai esot divdesmit četri brāļi, kuri cīkstoties gan ar lauvām, gan ķēniņu karapulkiem un visus uzveicot. Esmu nolādēts un nedrīkstu viņas valstij pienākt tuvāk kā deviņu robežu atstatumā. Un, ja par teikto padzirdēs Iļanas Rozoļanas brāļi, viņi neliksies daudz lūgties un tūdaļ pat mani samals miltos.

—   Ja reiz esmu devies turp, — Fetfrumoss atteica, — tad iešu vien tālāk.

—   Tā kā tu esi cilvēks, tad es tev aizdošu drusciņu sava spēka, lai tev ceļā būtu vieglāk, — trejgalvu pūķis atvadoties sacīja un iedāvāja Fetfrumosam savu spēku.

Fetfrumoss devās tālāk. Viņš gāja tik un gāja pa zemes lejām, cauri vēju vējiem pēc upju gaitas un zvaigžņu ņirbas pie debesīm, līdz nonāca sudraba mežā, kur auga sudraba koki un sudraba zāle. Meža vidū slējās sudraba pils. Fetfrumoss pieklauvēja pie durvīm, un laukā iznāca viņa vidējā māsa. Ari sešgalvu pūķis nosēdināja Fetfrumosu pie bagātīgi klāta galda. Pēc tam kad viņi bija gana ēduši un dzēruši, karaļdēls izvilka no azotes Iļanas Rozoļanas ģīmetni un parādīja to pūķim, bet tas no šausmām sarāvās melns un maziņš.

—    Tūdaļ pat to paslēp, citādi es no bailēm uz līdzenas vietas zemē iegrimšu! — pūķis iesaucās.

—    Tad pasaki — kā man pie Iļanas Rozoļanas nokļūt? — Fetfrumoss viņam jautāja.

—    To gan es nevaru tev pateikt! — pūķis atteica. — Reiz es iedrošinājos pāriet viņas valsts robežu, un Iļana Rozoļana mani nolādēja. Teicās — ja es vēlreiz turp atnākšot vai par šo bildīšot kaut pušplēsta vārda, viņa mani miltos samalšot. Ej pie mana vismazākā brā|a. Varbūt viņš spēs tev izpalīdzēt.

Arī sešgalvu pūķis iedāvāja Fetfrumosam savu spēku, un karaļdēls devās tālāk. Tā nu viņš gāja tik un gāja pāri neskaitāmu valstu robežām — nedz tās prātā paturēt, nedz visas vārdā nosaukt —, līdz nonāca zelta mežā, kurā auga zelta koki.

Meža vidū slējās pils no vistīrākā zelta. Fetfrumoss pieklauvēja pie pils durvīm, un laukā iznāca viņa visjaunākā māsa. Beidzot viņš bija nokļuvis pie vismazākā un visstiprākā pūķa. Arī tas apsēdināja Fetfrumosu pie bagātīgi klāta galda. Viņi tik ēda un dzēra, bet, kad Fetfrumoss apprasījās par Iļanu Rozoļanu, pūķis neko negribēja teikt. Trīs dienas un trīs naktis pūķis vārdzināja Fetfrumosu gluži tāpat, kā karaļdēls reiz bija vārdzinājis viņu pašu, negribēdams tam atdot savu māsu. Kad nu trīs dienas un trīs naktis bija pagājušas, pūķis sacīja:

—    Paklau, svaini, tai pusē neviens nekad vēl nav spēris savu kāju. Pat mēs, pūķi, neesam tur bijuši. Tev nāksies iet trīs gadus, līdz nonāksi biezā un tumšā mežā, un tur tevi pārņems neizsakāmas skumjas un žēlabas, līdz tavā priekšā nostāsies Vaimanuvai. Viņš tev pateiks, kurp iet.

Un, raugi, arī divpadsmitgalvu pūķis apdāvāja Fetfrumosu ar savu spēku. Karaļdēls nu jutās tik stiprs, ka, ja zemei būtu osiņa, viņš to — viens divi! — apvērstu otrādi.

Fetfrumoss devās tālāk. Viņš gāja trīs gadus, līdz nonāca biezā un tumšā mežā, bet, kolīdz tur nokļuva, uzmācās tik neizsakāmas skumjas un žēlabas, ka karaļdēls vairs nezināja, ko iesākt, un trīs reizes smagi nopūtās. Kur gadījies, kur ne, viņa priekšā tūdaļ pat nostājās Vaimanuvai un apprasījās:

—Ko tu vēlies? Un kā tu šeit nokļuvi? Te pat putni nespēj atlaisties, kur nu vēl cilvēks!

—   Tā un tā, — Fetfrumoss atteica. — Meklēju Iļanu Rozoļanu.

—    Ja tā, — Vaimanuvai atteica, — es tev palīdzēšu. Te tev būs divi bazilika stiebriņi. Ja pamāsi ar tiem pa kreisi — kļūsi par mušu, bet, ja pa labi, — atkal atgūsi cilvēka izskatu. Kad nonāksi pie Iļanas Rozoļanas pils, pārvērties par mušu un ielaidies tajā. Pilī tu ieraudzīsi divdesmit četras durvis, un pie tām stāvēs sargi, kuri apsargā I|anu Rozoļanu.

Nonācis pie pils, Fetfrumoss pārvērtās par mušu, ielaidās iekšā un uzmetās uz sienas. Zāles vidū ar puķēm izpušķotā gultā gulēja Iļana Rozoļana. Viņai kājgalī dega divas sveces, divas viducī un vēl divas galvgalī. Ilana Rozoļana bija tik skaista, ka acis žilba, uz viņu skatoties, un sirds krūtīs lēkāja kā negudra. Fetfrumoss žigli apmainīja galvgalī noliktās sveces pret tām, kas dega viducī. Ilana Rozoļana pamodās un, ieraudzījusi, ka sveces samainītas vietām, izbijās. Viņa atsauca pie sevis divdesmit četrus brāļus un iecirta katram pa pļaukai.

-r Kurš bijis tik izmanīgs, ka, jums neredzot, spējis apmainīt sveces galvgalī pret tām, kas viducī? — viņa brāļiem bargi vaicāja. — Tūdaļ pat ar skubu ij vēju izsijājiet, ij jūru izkāsiet, bet atvediet viņu šurp!

Divdesmit četri brāļi aizsteidzās uz divdesmit četrām pusēm, izsijāja divdesmit četrus vējus un izkāsa divdesmit četras jūras, bet neko neatrada. Atgriezās atpakaļ un sacīja:

—    Māsiņ, mēs gan jūras izkāsām, gan vējus izsijājām, tik neko neatradām.

Iļana Rozoļana atkal apgūlās gultā. Kad viņa aizmiga, muša nolaidās zemē no sienas un apmainīja viducī degošās sveces pret tām, kas līpinājās galvgalī. Iļana Rozoļana pamodās un atkal izbijās. Izpļaukājusi savus divdesmit četrus brāļus, viņa tiem pavēlēja:

—    Ejiet un izmeklējiet visu zemes virsu un visu debess plašumu un atvediet viņu šurp. Bet, ja jūs viņu man neatvedīsiet, es jums nocirtīšu galvas un uzspraudīšu tās uz mietiem.

Divdesmit četri brāļi pārmeklēja gan zemes virsu, gan debesu plašumu, tik neko neatrada. Pārnāca atpakaļ tukšām rokām.

—    Vai atradāt? — Iļana Rozoļana brāļiem noprasīja.

—    Nē, neatradām vis, — brāļi atteica.

Ijana Rozojana atkal likās gulēt un aizmiga. Fetfrumoss tikām paņēma galvgali degošās sveces un tas aizmeta, llana Rozojana pamodās, nocirta galvas visiem divdesmit četriem sargiem, uzsprauda tās uz mietiem un vaicāja:

—    Kas tu esi, ja spēji pastrādāt tādus brīnuma darbus?

Karaļdēls klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

—    Atbildi jel! — llana Rozolana viņu tincināja. — Ja tu esi sirmgalvis, tad būsi man tēva vietā, ja večiņa — mātes vietā, ja meitene — mana māsa, bet, ja tu esi jauneklis, tad būsi mans brālis.

To padzirdējis, karaļdēls sacīja:

—    Nē, nē! Tavs vīrs!

Iļana Rozolana bridi padomāja un piekrita:

—    Labi! Tu būsi mans vīrs! Nāc šurp!

—    Es jau nāktu gan, — Fetfrumoss atbildēja. — bet baidos, ka tu arī man nocirtīsi galvu. Zvēri pie saviem brīnumzirgiem, tad nākšu.

—    Lai tad izput mans melnais zirgs, ja es tev kaut mazo pirkstiņu pieduru klāt! — llana Rozojana iesaucās.

—    Zvēri ari pie sava baltā zirga, kurš tevi nēsā gan pa zemes virsu, gan debesu plašumiem.

llana Rozolana to apzvērēja. Fetfrumoss nolaidās lejā un atguva cilvēka izskatu. Kad viņi sadevās rokās, zeme trīs dienas un trīs naktis līgojās — tik stipri abi bija. Viņi apsēdās pie galda, ēda un dzēra, līdz llana Rozolana sacīja:

—    Kamēr mēs te dzīrojam, pasaulē viss nīkst laukā. Man jādodas prom, jo, raugi kvieši pakalnos izdeguši saules svelmē un ūdens akās izsusējis. Bet tu tikām paliec pilī! Te būs atslēgas. Vari atslēgt visas istabas. Tik vien to neatslēdz, kurai priekšā vismazākā slēdzenīte, jo tad tev klāsies slikti.

To teikusi, Ijana Rozolana aizgāja. Tā kā viņa bija auglības devēja zemei, tīrumu rota un paša Saules māsa, tad, kur vien llana Rozojana spēra kāju, tūdaļ pat sazaļoja meži, sakuploja pjavas un dzidrinājās ūdeņi.

Tā, lūk. Palicis viens, Fetfrumoss izstaigāja pili un iepazina visas llanas Rozoļanas bagātības. Beidzot viņš nonāca arī pie tās istabas, kurai priekšā bija sīciņa jo sīciņa slēdzenīte. Kad

Fetfrumoss to atslēdza, viņš ieraudzīja pūķi ar divdesmit Četrām galvām. Tur to bija ieslēguši divdesmit Četri sargi, jo pūķis bija gribējis I]anu Rozo]anu nolaupīt.

Ieraudzījis Fetfrumosu, pūķis sacīja:

—    Nāc nu, Fetfrumos, iekšā! Es jau sen par tevi tiku dzirdējis, vien līdz šim man nebija nācies tevi redzēt. Labi gan, ka tu ieradies mani atsvabināt.

—    Ko tu, pūķi no manis gribi? — Fetfrumoss jautāja.

—    Atnes man trīs klēpjus siena un trīs spaiņus ūdens, — pūķis atteica.

—    Tu taču neesi zirgs, lai ēstu sienu! Es tev labāk atnesīšu maizi un avota ūdeni.

—    Man nevajag nedz maizi, nedz avota ūdeni, — pūķis atteica.

Fetfrumoss atnesa pūķim trīs klēpjus siena un trīs spaiņus avota ūdens. Pūķis paēda, padzērās un tad uzmilza tā, ka ķēdes, ar kurām viņš bija saķēdēts, sasprāga gabalu gabalos.

—    Bet nu, Fetfrumos, iedzersim un uzkodīsim, jo, raugi, es jau divdesmit četrus gadus neesmu licis uz zoba ne kumosiņa, — pūķis sacīja.

Kā tāds negauša pūķis ķērās pie ēšanas, un viņam nebija gana nedz vēršu ganāmpulka, nedz divpadsmit maizes klēšu.

To redzot, Fetfrumoss ne pa jokam sabijās. Pūķis nu bija kļuvis tik stiprs, ka tur, kur viņš spēra kāju, kalni iegrima zemē, bet no zemes izauga kalni. Ienācis pilī, pūķis sacīja:

—    Fetfrumos! Tev pienācis laiks doties prom. Ņem sev zirgu, drēbes, naudu un staigā vesels, jo es, redz, gribu IJanai Rozojanai par savām mocībām atmaksāt. Pilī palikt tu vairs nedrīksti, jo tā tagad pieder man.

Fetfrumosam gribot negribot nācās apseglot melno zirgu, salūkot ceļam drēbes un naudu un doties prom. Tā nu viņš jāja tik un jāja, līdz nonāca zelta mežā pie savas visjaunākās māsas. Divpadsmitgalvu pūķis, ieraudzījis Fetfrumosu, apvaicājās:

—    Kur tu, Fetfrumos, jāj bez Iļanas Rozoļanas?

—    Jāju plašā pasaulē sev laimi meklēt, jo Iļanu Rozoļanu man atņēma pūķis ar divdesmit četrām galvām, — Fetfrumoss atbildēja.

—    Tādam drosminiekam kā tu neklājas bēgt no pūķiem, — sacīja divpadsmitgalvu pūķis un atdāvāja Fetfrumosam visua savus divpadsmit spēkus.

Fetfrumoss tūdaļ pat steidzās atpakaļ, un to ceļu, ko senāk viņš bija pievārējis trīs gados, karaļdēls nojāja trīs dienās.

Ilana Rozoļana viņu sagaidīja uz pils sliekšņa.

—    Nepaklausīji vis tu mani, Fetfrumos, un nu mēs abi esam sprukās, — viņa sacīja. — Ko mums tagad darīt?

—    Bēgsiml

—    Tik un tā pūķis mūs noķers.

Bet, lai karaļdēlam izdarītu pa prātam, Iļana Rozoļana uzlēea melnajā zirgā, un viņi steidzās prom.

Arī pūķim bija zirgs, bet pa to laiku, kamēr pūķis sēdēja aiz atslēgas, no zirga pāri bija palikuši vien kauli un āda. Tik tikko tajā vēl dzīvība turējās. Zirgs piecirta ar kāju pie zemes un iezviedzās:

—    Saimniek, nāc no pils laukā, jo I|ana Rozoļana aizbēga ar Fetfrumosu!

—   Vai bēgļus vēl var panākt? — pūķis apprasījās.

—    Gana laika gan ēst, gan dzert, gan bēgļus panākt, — zirgs atteica.

Viņi trīs dienas un trīs naktis ēda un dzēra, vēl trīs dienas atpūtās, līdz zirgs sacīja:

—   Celies nu, saimniek, ilgāk kavēties vairs nedrīkst! Sēdies man mugurā, un dzīsimies bēgļiem pakaļ!

Pūķis uzslējās kājās, sakampa milnu, un, kolīdz viņš to aizsvieda, milna kaukdama aizgāja pa gaisu, trīsreiz apgriezās virs Fetfrumosa riņķī un, nokritusi zemē, neļāva tam iet tālāk. Fetfrumoss izrāva milnu no zemes un svieda to atpakaļ tā, ka milna_ aizgāja pa mākoņiem un nokrita pūķa priekšā.

Pūķis uzkāpa zirgam mugurā, un zirgs tam vaicāja:

īgi Saimniek, kā man tevi nest? Kā vējam vai kā domai?

—Ja tu mani nesīsi kā vējš, es nokritīšu zemē, bet, ja tu mani nesīsi kā doma, mēs tūdaļ pat būsim galā, — pūķis atteica.

Tik vien kā domu iedomāt — kad pūķis jau atradās pie Fetfrumosa, kurš tobrīd bija nonācis pie sudraba meža. Kolīdz Fetfrumoss taisījās iejāt mežā, tā viņa ce]ā nostājās pūķis.

—    Uz ko tu, brāl, cerēji, nolaupīdams man Iļanu Rozoļanu? — pūķis karaļdēlam apjautājās. — Tava laime, ka atslēdzi durvis un izlaidi mani no cietuma. Par to es tev atdarīšu ar labu un atstāšu dzīvu, citādi tepat tev arī gals būtu klāt.

Pūķis paņēma Hanu Rozoļanu un devās atpakaļ, bet Fetfrumoss jāja uz priekšu pa sudraba mežu, līdz nonāca pie sudraba pils. Vidējā māsa, ieraugot Fetfrumosu, viņu uzrunāja:

—    Kur tu, Fetfrumos, jāj bez Iļanas Rozoļanas?

—    Jāju pasaulē laimi sev meklēt, jo Iļanu Rozojanu man atņēma pūķis ar divdesmit četrām galvām, — Fetfrumoss atbildēja.

—    Tādam drosminiekam kā tu neklājas bēgt no pūķiem, —| to padzirdis, sacīja sešgalvu pūķis un atdāvāja Fetfrumosam visus savus sešus spēkus. — Dodies nu atpakaļ!

Fetfrumoss jutās tik stiprs, ka tur, kur viņš jāja, zeme zem viņa līgot līgojās. Fetfrumoss nosēdināja Iļanu Rozojanu uz baltā zirga, jo. melnajam viņus noturēt vairs nebija pa spēkam, un bēgļi atkal steidzās prom. Viņi jāja cauri neskaitāmiem mežiem, cik vien ātri varēdami, lai pūķis tos nepanāktu, bet pūķa zirgs atkal visu nojauta, iezviedzās un sacīja:

—    Saimniek, nāc no pils laukā, jo IJana Rozoļana aizbēga ar Fetfrumosu!

—    Vai gana laika ēst un dzert, un bēgļus panākt? — pūķis viņam pajautāja.

—    Gana, pūķi.

Trīs dienas un trīs naktis pūķis ēda un dzēra un pēc tam vēl trīs dienas un trīs naktis sagulēja ciešā miegā.

—    Celies nu, saimniek! — zirgs pūķi skubināja. — Citādi mēs bēgļus nepanāksim, jo viņi jau aizjājuši gana tālu.

Pūķis uzslējās kājās, sakampa milnu un meta to pa gaisu. Milna lidoja, mākoņus plucinādama un debess jumu pušu plēsdama, bet virs vara meža trīsreiz apmeta riņķi un, nokritusi Fetfrumosam priekšā, neļāva tam tikt garām.

Fetfrumoss satvēra milnu, iešūpoja to, cik spēka, un laida turp, no kurienes tā bija nākusi. Teju, teju — milna iebelzīs pūķim pa galvu, bet tik tālu tā vis neaizlidoja un nokrita pusceļā zemē.

Ari pūķis uzlēca zirgam mugurā, un zirgs tam jautāja:

—    Saimniek, kā man tevi nest — kā vējam vai kā domai?

—    Ja tu mani nesīsi kā vējš. mēs ce|ā vēl apmaldīsimies, — pūķis atteica, — bet, ja tu mani nesīsi kā doma, mēs vienā mir* klī būsim galā.

Tik vien kā domu iedomāt — kad pūķis jau atradās Fetfrumosam priekšā.

—    Es tev, Fetfrumos, piedošu ari šoreiz. — viņš karaļdēlam sacīja, — jo, izlaidis mani no cietuma, tu devi man gan ēst, gan dzert. Bet, ja tu ieradīsies I|anai Rozo|anai pakal ari trešoreiz, dzīvs vairs nepaliksi.

Pūķis paņēma I|anu Rozo|anu, bet Fetfrumoss jāja tālāk caur vara mežu, un vecākā māsa, viņu ieraugot, apprasījās:

—    Kurp tu, Fetfrumos, jāj bez I|anas RozoJanas?

—   Jāju pasaulē laimi sev meklēt, jo I|anu Rozo Ja nu man atņēma pūķis ar divdesmit četrām galvām, — Fetfrumoss atbildēja.

—    Tādam drosminiekam kā tu neklājas bēgt no pūķiem, — sacīja trejgalvu pūķis un atdāvāja Fetfrumosam visus savus trejus spēkus.

Nu Fetfrumosam bija divdesmit pieci spēki — par vienu vairāk nekā briesmīgajam pūķim.

Viņš atgriezās atpakaļ un pieklauvēja pie pūķa pils vārtiem. Uz sliekšņa nostājās Ilana Rozojana.

—    Kam tu pārradies? — viņa izbijās. — Pūķis taču tevi nokausi Kur lai es tevi paslēpju?

—    Izved žiglāk no sta]la balto zirgu, un bēgsim prom! — Fetfrumoss viņu skubināja.

Viņi uzlēca baltiņam mugurā un bailēs trīcošām sirdīm devās cejā trešo reizi. Tā nu viņi jāja tik un jāja pāri plašiem ūdeņiem, laukiem un gravām, lai beidzot tiktu no pūķa vajā, bet pūķis to jau bija nojautis. Viņa zirgs iezviedzās un sacīja:

—    Saimniek, nāc laukā no pils, jo IJana Rozojana aizbēga ar Fetfrumosu!

—   Vai vēl gana laika ēst un dzert, un bēgļus panākt? — pūķis apprasījās.

Nav vis, pūķi! — zirgs atteica. — Bēgļi traucas uz priekšu gluži kā vējš, pie zemes pat neskardamies.

To dzirdot, pūķis sakampa milnu un laida ar to pa gaisu. Milna lidoja, maurodama kā vērsis, un, ieraugot Fetfrumosu, nokrita zemē un neļāva tam tikt garām. Bet arī Fetfrumoss ilgi netūļājās. Viņš satvēra milnu, un, kolīdz to aizsvieda, pūķis dzirdēja milnu vien nosvelpjamies. Taču pūķis nesatrūkās un iesaucās:

—    Hā, zirgs, es no Fetfrumosa vis nebaidos! Tūdaļ es viņu panākšu un samalšu miltos!

Pūķis pat nepaguva šos vārdus izteikt līdz galam, kad jau nostājās Fetfrumosa priekšā.

—          Izvēlies nu, Fetfrumos! — pūķis karaļdēlam uzsauca.

—   Vai nu cirtīsimies ar zobeniem, vai arī cīkstēsimies.

—    Labāk cīkstēsimies, jo tā piedienas spēkavīriem, — Fetfrumoss atteica.

Viņi sāka cīkstēties un cīkstējās tā trīs dienas un trīs naktis. Te virsroku ņem pūķis, te Fetfrumoss. Brītiņu atpūtušies, viņi no jauna sāka cīkstēties un cīkstējās tā no rīta līdz pat vakaram — bet tolaik diena vēl bija gada garumā — un ij tad viens otru nespēja pievārēt. Sajutis, ka viņam zūd spēki, pūķis iesaucās:

—     Iļana Rozoļana, iedod man labajā rokā izceptu vērsi, bet kreisajā — spaini ūdens, lai es varu atgūt spēkus, citādi man Fetfrumosu nepievārāt!

Arī Fetfrumoss iesaucās:

—           Iļana Rozoļana, iedod man glāzi vīna un riecienu maizes, lai es varu atgūt spēkus un notriekt pūķi zemē!

IJana Rozoļana iedeva Fetfrumosam glāzi vīna un riecienu maizes. Stiprinieks nu satvēra pūķi un iedzina to līdz kaklam zemē. Pēc tam karaļdēls sameklēja zobenu, nocirta pūķim visas divdesmit četras galvas un sadedzināja tās, bet pelnus izkaisīja vējā, lai no pūķa zemes virsū nepaliktu nekādu pēdu.

Iļana Rozoļana un Fetfrumoss atgriezās pilī un sarīkoja lepnas un skaistas kāzas. Ari es biju viņu kāzās, sēdēju pie bagātīgi klāta galda lāpu gaismā un cilāju pilnas glāzes.

Kamēr rausi apēst steidzu,

Pasaka šī arī beidzās.

DROSMĪGAIS TUDORS UN BRINUMBRIEDIS

Kā nu tur bija, kā ne, bet, ja tā nav bijis, tad es esmu jums māņus pastāstījis.

Reiz dzīvoja kāds karalis un karaliene. Viņi kopā bija aizvadījuši daudzus gadus, bet tikai vecumdienās tiem piedzima meita — Tudora vārdā — tik brīnumdaija kā pati saulīte. Karalis un karaliene meitu loloja, kā jau valdnieku atvasei tas piedienas, šūpoja zelta šūpulī, baroja pat ar putna pienu un centās izdabāt jebkurai tās vēlmei, jo meita bija viņu vienīgais prieks un atspaids vecumdienās. Bet arī meita auga rātna, mīla un čakla un tā priecēja savu vecāku sirdis, ka viņi pat jutās daudz jaunāki.

Kad meitai pienāca laiks apprecēties un vecāki sāka prātot, kādu karaļdēlu izraudzīties sev par svaini, kā gadījies, kā ne, karalis pazaudēja savu spiedogu.

Ja karali kāds grasītos uzdurt uz pīķa vai sacirst ar zobenu, viņš tā nebēdātos, kā pazaudējis spiedogu. Karalis taču bija valdījis visu mūžu un, tronī sēdot, piedzīvojis sirmu galvu, bet nu viņam ikviens varēja stāties ce]ā un padzīt no karaļvalsts, jo bez spiedoga karalim vairs nebija nekādas noteikšanas.

Gauži nobēdājušies, karalis, karaliene un viņu meita ieslēdzās pilī un nu ņēmās raudāt un vaimanāt par šo likteņa sodību, kas pār viņiem bija nākusi.

—    Kas gan mums, tēt, tagad varētu līdzēt? — meita ievaicājās.

—    Vien tad, ja man būtu dēls, viņš mūs no šīs likstas paglābtu, — karalis atteica. — Viņš aizietu uz viņsauli pie tava vectētiņa un atnestu gredzenu, uz kura ir mana spiedoga zīme.

-—. Tēt, — meita piepeši ieteicās. — Iešu es!

—    Manu meitiņ, — karalis nopūtās, — izmet šīs domas no galvas! Tā vietā, lai tu viņsaules tumsībā sev nez kur dabūtu galu, labāk visi kopā padomāsim, kā mums dzīvot tālāk.

—    Nē, tēt, — meita iespītējās. — Ja reiz esmu nolēmusi, tad tā tam arī būt.

Lai kā karalis un karaliene pūlējās meitu atrunāt, viņa cieši turējās pie sava, un beigu beigās iznāca pēc karaļmeitas prāta.

Kara]meita ietērpās puiša drēbēs, apjozās ar jostu un zobenu, paņēma šķēpu un milnu un, atvadījusies no vecākiem, devās ceļā. Iznākusi no tēva pils, viņa sāka pie sevis pārlikt, pa kuru ceju iet, kurp doties, lai nokļūtu viņsaulē.

Karaļmeita devās uz ziemeļiem un gāja pāri kalniem un pļavām, un neskaitāmām gravām, līdz nonāca biezā un tumšā mežā. Meža vidū karaļmeita izdzirdēja briesmīgu šņākšanu un maurošanu. Pienākusi tuvāk, viņa ieraudzīja pūķi, kurš bija sakampis zobos briedi, bet ragu dēļ nespēja to aprīt. Pūķis šņāca un dauzīja ar asti pa zemi tā, ka no kokiem skaidas vien šķīda. Bet briedis svaidījās pūķa rīklē un mauroja tik žēli, ka koku lapām asaras plūda aumēm.

Pamanījuši karaļmeitu, abi uz brīdi mitējās cīkstēties.

—    Drosminieki — pūķis sāka lūgties. — Aplauz briedim ragus, lai varu viņu aprīt, un es tev par to, kā nākas, atlīdzināšu.

Karaļmeita brīdi padomāja un jau dzīrās ķerties pie sava zobena, bet arī briedis, uzmetis ceļiniekam žēlu skatu, sāka lūgties:

—    Drosminiek, klau, drosminiek! Nokauj pūķi un atsvabini mani, jo es zinu, kurp tu ej. Tu ej uz viņsauli pēc sava vectēva gredzena. Sacērt pūķi ar zobenu, jo es tev ceļā lieti noderēšu.

Viņš, raugi, nebija vis parasts briedis, bet gan brīnumbriedis.

Tudora izvilka zobenu un vienā rāvienā sacirta pūķi gabalos, atstājot to meža zvēriem saplosīšanai un debesu putniem noknābāšanai, lai no pūķa zemes virsū nepaliktu pāri ne miņas.

Briedis tūdaļ pat pielēca kājās, noskurinājās un atguvies ņēmās ceļiniekam pateikties, jo viņa sirds pateicībā kūsāt kūsāja.

Ilgāk tur vairs nekavēdamies, viņi devās ceļā. Tā nu ceļinieki gāja tik un gāja pa garu līkloču taku, grūtu un smagu, līdz nonāca gravā, kuras dibenā bija ala. Ienākuši alā, viņi, taustīdamies gar sienām un vērīgi cilādami kajas, drīz vien atdūrās nez kādos melnum melnos vārtos. Pie tiem viņi apstājās, un briedis Tudorai tad sacīja:

—    Ej pa šiem vārtiem, un drīz vien tu nonāksi pie melnum melnas pils. Kad ieiesi pilī, izskaiti tajā deviņdesmit deviņas durvis, kurām priekšā būs aizbultņi. Pie deviņdesmit devītajām

durvīm trīsreiz pieklauvē, un tās pašas atdarīsies. Istabā uz galda gulēs tava vectēva gredzens. Paņem to, tikai, kāpjot pāri slieksnim, nepieskaries tam ar kāju, jo tad tu vairs nespēsi no pils tikt laukā. Tūdaļ pat saskries visādi mošķi un sošķi. Tie tevi bez vārda runas satvers un uz mūžīgiem laikiem ieslodzīs savā valstībā.

Labi. Ielāgojusi brieža vārdus, karaļmeita izgāja cauri vārtiem un, iedama taisni uz priekšu, drīz vien nonāca pie melnum melnas pils. Vien pa durvju apakšu un caur logu slēģiem tajā varēja nomanīt gaismu spīdam. Iegājusi pilī, karaļmeita izskaitīja deviņdesmit deviņas durvis, kuras visas bija aizbultētas; pie pēdējām durvīm viņa trīsreiz pieklauvēja, un tās atdarījās. Tudora iegāja istabā un, ieraudzījusi uz zelta paplātes gredzenu, to paņēma un devās atpaka|. Kolīdz karaļmeita iznāca no istabas, durvis aiz viņas atkal aizdarījās un tām priekšā aizšāvās aizbultnis. Nākot ārā no pils, karaļmeita ar kurpju galiem aizskāra slieksni. Tūdaļ pat pils sienas sāka liesmot un zvāroties, nez no kurienes saradās visvisādi mošķi un sošķi, metās karaļmeitai virsū, to satvēra, atņēma gredzenu, bet viņu pašu atveda pie Zvanunāves.

Zvanunāve sēdēja uz troņa, kas bija uzsliets no šķēpiem, un no dusmām viņam acis bija tapušas pagalam glāžainas, mati saslējušies gaisā kā dzeloņdrātis, bet deguns izstiepies uz priekšu gluži kā pīķis.

—   Teic nu — kādu ļaužu tu esi un ko tu meklē manā valstībā? Zvanunāve karaļmeitai pikti uzsauca.

Tudora viņa priekšā zemu paklanījās un, saņēmusi dūšu,, sacīja:

—   Tā un tā, jūsu visaugstā tumsība. Nāku no tādas un tādas karaļvalsts un esmu tāda un tāda karaļa dēls. Kopš karalis pazaudējis savu spiedogu, viņš vairs nespēj nedz lemt, nedz. pavēlēt, nedz izsūtīt vēstis kaimiņu karaļiem. Cita spiedoga karalim vairs nav, tālab vienīgā cerība, kā saglabāt troni, — pārnest no tavas valstības mirušā tēva gredzenu, uz kura ir spiedoga zīme.

—    Nudien drosmes tev atliku likām, ja reiz uzdrošinājies nākt šurp, — Zvanunāve atteica, — taču tu nezināji, ka tas» kurš ienācis manā valstībā, no tās vairs nespēj izkļūt. Kopš šī

brīža tu uz mūžīgiem laikiem paliksi šeit, jo uz šejieni ved dau* dzi ceļi, bet no šejienes prom — neviens.

To dzirdot, Tudora dusmās aizdegās un stājās Zvanunāvei pretī. Bet viņsaules pavēlnieks pameta acis pa labi — un tūdaļ pat simt mošķu atvēzējās pret Tudoru ar cirvjiem, paraudzījās pa kreisi — un simt sošķu ķērās pie saviem zobeniem, bet citi nostāk jau ņēmās kurināt zem piķa katla uguni.

—     Bet nu, drosminiek, izvēliet! — Zvanunāve Tudorai sacīja. — Vai gribi tikt sakapāts ar cirvjiem, sacirsts ar zobeniem vai arī izvārīts piķa katlā. Bet, ja vēlies tikt sveikā ar veselu ādu un pārnest mājās gredzenu, tad papriekš dodies pie Sarkanā Karaļa un atved man viņa Balto zirgu.

Tā nu Tudorai nekas cits neatlika kā Zvanunāvei pakļauties. Viņa tam paklanījās un apsolīja bez Baltā zirga no Sarkanā Karaļa neatgriezties.

Atstājusi melnum melno pili, karaļmeita atgriezās pie vārtiem, kur viņu gaidīja briedis, un izsūdzēja tam savas bēdas. Iznākuši no gravas, viņi uzkāpa kalna galā, un no turienes briedis, kurš zināja visus ceļus un takas, veda Tudoru pāri kalniem un lejām, cauri neskaitāmām valstīm uz Sarkanā Karaļa pili. Drīz vien tālumā jau iemirdzējās pils zelta torņi.

—     Ej nu, puis, uz Sarkanā Karaļa pili, — briedis Tudorai sacīja. — Dārzā tu ieraudzīsi zirgu, kurš ganās nepiesiets un nesapīts. Pieej tam klāt un neņem neko citu kā vien iemauktus, citādi tev klāsies slikti.

Ja nu tā, tad Tudora gāja arī, pārkāpa pāri pils zaļajam dzīvžogam un nokļuva dārzā, kur auga visvisādi koki, cits par citu karaliskāki, bet dārza viņā malā cēli ganījās Baltais zirgs. Ieraudzījusi zirgu, Tudora no tā vairs nespēja atraut acis un piemirsa visu, ko viņai bija teicis briedis.

Kolīdz Tudora zagšus pienāca zirgam klāt, viņai ietrīsējās sirds — gan no bailēm, gan arī no zirga daiļuma. Neko citu karaļmeita vairs nedomāja kā vien uzlēkt zirgam mugurā, un tad vai visa karaļvalsts varētu Tudorai dzīties pakaļ — neviens viņu vairs nepanāktu.

Taču viltīgs un mānīgs ir ūdens, kuram neredz dibena.

Kad Tudora pakāpās kāpšļos un ar roku pieskārās iemauktiem, zirgs satrūkās un, saslējies pakaļkājās, sāka zviegt tā, ka

tūdaj pat saskrēja sargi. Necik ilgi — Tudora bija saķerta un aizvesta Sarkanā Karaļa priekšā.

—    Jūsu augstība! — sargi cits caur citu sauca. — Mēs noķērām zagli!

—    Pag, uzgaidiet! — Sarkanais Karalis viņiem atteica. Ļaujiet man zagli iztaujāt. Ja viņš ir ļaunu ļaužu, tad es viņu likšu pakārt, bet, ja labu ļaužu, — apskaušu un lūgšu nākt man talkā. Kas tu, puis, esi?

Tā un tā, Tudora nelikās daudz lūgties un visu, kā nākas, izstāstīja.

—    Bet kālab tev ievajadzējies mans zirgs? — Sarkanais Karalis Tudorai jautāja.

—    Neba man tā ievajadzējies, bet gan Zvanunāvei, — Tudora atbildēja. — Viņš man apsolīja par zirgu atdot mana vectēva gredzenu, jo mans tēvs, redz, pazaudējis savu spiedogu un, ja es nepārnesīšu gredzenu ar spiedoga zīmi, vairs nespēs paturēt savu troni.

To dzirdot, Sarkanajam Karalim atmaiga sirds, un viņš Tudorai sacīja:

—    Redzu, ka tu esi ne vien labu .ļaužu, bet arī drosmīgs. Ja gribi, lai es tev atdotu zirgu un tu par to varētu iemantot gredzenu, tad atved man Iļanu Kosinzjanu, kas mīt aiz trejdeviņām zemēm un trejdeviņām jūrām.

Tudora gauži nobēdājās.

—    Kas tev, saimniek, lēcies? — briedis viņai vaicāja.

—    Tā un tā, — Tudora atbildēja. — Nelaime nelaimes galā, jo Sarkanais Karalis mani saķēra un apsolīja man atdot savu zirgu vien tad, ja es viņam atvedīšot Iļanu Kosinzjanu.

—    Redzi nu, kāda liksta tevi piemeklējusi, ja reiz tu mani neklausīji! — briedis atteica. — Nu mūs gaida droša nāve. Sarkanais Karalis pazudinājis milzum daudz karaspēka, pūlēdamies iegūt Iļanu Kosinzjanu, bet nav to varējis. Ja arī šoreiz tu mani neklausīsi, tad pat es tev vairs nespēšu līdzēt.

Tudora un briedis devās ceļā un mazpamazām izstaigāja trejas zemes un trejas jūras, līdz nonāca pie kādas būdiņas. Tudora pieklauvēja pie durvīm, un tās atvēra vecenīte, kas bija pati Svētā Trešdiena.

—    No kurienes jūs nākdami un kurp dodamies? — Svētā Trešdiena ceļiniekiem vaicāja.

—    Bēgam no vienas nelaimes otrā, — Tudora atbildēja un, lai atvieglotu sev sirdi, izstāstīja vecenītei visu, ko bija piedzīvojusi.

Svētā Trešdiena par ceļinieku iežēlojās un, to pacienājusi, uzklāja tam vietu naktsguļai, bet no rīta atvadoties iedeva Tudorai lādīti.

—    Ņem šo lādīti, — viņa teica. — Sargā to kā savu acuraugu, jo grūtā brīdī tā tev lieti noderēs.

Tudora pateicās un kopā ar briedi devās tālāk, izgāja daudzas p]avas un gravas un pārcēlās pāri neskaitāmām upēm. Aiz trejām zemēm un trejām jūrām viņi atkal nonāca pie kādas būdiņas, pieklauvēja pie durvīm, un tās atdarīja večiņa. Tā, redz, bija Svētā Piektdiena.

—    No kurienes nākdami, un kurp dodamies? — Svētā Piektdiena ceļiniekiem apvaicājās.

—    Bēgam no vienas nelaimes otrā, — Tudora atbildēja un izstāstīja Svētajai Piektdienai visas savas bēdu likstas.

Arī Svētā Piektdiena, būdama pēc dabas lādzīga, uzņēma Tudoru, cik labi vien mācēdama, un gods godam to pacienāja. Ceļinieka bēdas arī viņai bija iekritušas dziji sirdī, tālab vecenīte Tudoru gan apmījoja, gan pažēloja, bet šķiroties iedeva tai ķemmi un pieteica:

—   Glabā to kā savu acuraugu, jo grūtā brīdī šī ķemme tev lieti noderēs.

Tudora paslēpa ķemmi azotē, pateicās un devās tālāk. Tā nu viņa kopā ar briedi izgāja vēl trejas zemes un trejas jūras, līdz novakarē atkal nonāca pie kādas būdiņas. Nosprieduši tur pārlaist nakti, ceļinieki pieklauvēja pie durvīm, un tās atvēra večiņa grumbainu un savecējušu vaigu, bet gaužām lādzīgu sirdi. Tā bija Svētā Svētdiena.

—   Labvakar, krustmāmiņl — Tudora viņu sveicināja.

—   Labvakar, ceļiniek! — Svētā Svētdiena atteica.

S Ļauj man pie tevis pārlaist nakti.

—   Ar prieku. Bet no kurienes tu, varoni, nākdams un kurp dodamies?

—   Bēgam no vienas nelaimes otrā, — Tudora atbildēja.

Ienākusi būdiņā un apsēdusies uz lāvas, Tudora izstāstīja Svētajai Svētdienai visu savu bēdu stāstu, bet večiņa viņu kā mācēdama apmī]oja un pažēloja. Neba velti mēdz teikt, ka rasa spirdzina novītušu puķi, bet labs un mīļš vārds — bēdu sagrauztu sirdi.

Pēc tam kad cejinieks bija klusinājis savu izsalkumu, Svētā Svētdiena uzklāja tam vietu naktsguļai, bet no rīta, izvadīdama ceļā, uzdāvāja Tudorai lakatu.

—    Ņem to, drosminiek, un sargā kā savu acuraugu, — Svētā Svētdiena piekodināja. — Grūtā brīdī šis lakats tev lieti noderēs.

Tudora pateicās Svētajai Svētdienai un kopā ar briedi atkal gāja tālāk pa nestaigātu taku, grūtu un smagu, un tā soli pa solim, līdz viņi nonāca kādā svešā valstībā.

—    Nu jau vairs nav tālu, — briedis Tudorai sacīja. — Drīz mēs nonāksim pie treju raganu pils, kurā raganas ieslēgušas Iļanu Kosinzjanu un apsargā viņu tā, ka neviens drosminieks vēl nav spējis piekļūt jaunavai klāt un aizvest sev līdzi. Raganas to tūdaļ pat sajutušas un drosminiekam uzsūtījušas mokpilnu nāvi. Ja tu gribi tikt sveikā ar veselu ādu, tad uzklausi» ko es tev teikšu. Katru pēcpusdienu divas raganas dodas medībās, bet trešā, visvecākā, palikusi pilī, tikām ripina pa apaļu galdu riekstu. Tas nav vis parasts rieksts, bet par riekstu pārvērstā Iļana Kosinzjana. Ielavies uz pirkstgaliem pilī, apmaini raganas riekstu pret citu un tad, ko kājas nes, steidzies atpakaļ.

Labi.

Tudora cieši ielāgoja visu, ko briedis viņai bija teicis. Viņa salūkoja riekstu un pēcpusdienā, pārgājusi pāri kalnam un lejai, nonāca pie brīnumskaistas pils, kura griezās līdzi saulei. Ar bailēs trīcošu sirdi Tudora pārkāpa pāri pils slieksnim un ieraudzīja līku un kaulainu veceni, kura pa apaļu galdu ripināja riekstu. Pielavījusies raganai no mugurpuses klāt, Tudora manīgi apmainīja raganas riekstu pret savu un, ko kājas nes, izsteidzās laukā no pils.

—    Vai riekstu, drosminiek, atnesi? — briedis pajautāja.

—    Atnesu gan, briedīt! — Tudora atteica.

—    Tad bēgsim. Kolīdz raganas to pamanīs, mums vairs labi neklāsies.

Nu abi metās bēgt, jo nekas cits tiem vairs neatlika k& pa* ļauties uz savu kāļu žiglumu, un drīz vien raganu pils palika tālu aiz muguras.

Bet neba visi ūdeņi bez traucēkļiem nokļūst līdz jūrai.

Pārnākot no medibām, raganas mēdza uzsaukt: «Riekstiņ, atdaries!» — un tad no tā iznāca liana Kosinzjana, lai paņemtu medījumu un to vakarā uz iesma izceptu. Taču šoreiz raganas izsaucās gluži velti, jo rieksts neatdarījās. Un kā gan rieksts varēja atdarīties, ja tas vairs nebija apburts, bet gan gluži parasts?

—     Riekstiņ, atdariesl — raganas uzsauca vēlreiz, bet atkal nekā.

Nu sauca visas trīs vienā balsi, ka nodunēja vien. Bet kur nul Visi zemes dziļumi atbalsojās, bet rieksts kā nevērās, tā nevērās vaļā.

Raganām tīri vai apskrējās dūša, iedomājoties, ka viņām kāds nolaupījis Iļanu Kosinzjanu. Tenteru venteriem izvēlušās no pils, raganas palūkojās visapkārt un pamanīja pēdas, bet, paskatījušās tālumā, ieraudzīja iemitu taku. Nu raganas noskaitušās zili melnas kā viesulis metās bēgļiem pakaļ, un, kur tās brāzās, tur koki gāzās, zāle dega un zeme zem kājām bēga.

Necik ilgi — Tudora pamanīja, ka aiz viņiem no zemes līdz pat debesīm savērpies melnum melns negaisa mākonis, bet muguru neganti svilina.

—     Tā vien šķiet, ka taisītos uz lietu, — Tudora briedim sacīja, — bet man nez kāpēc svilina muguru.

Briedis atskatījās, ieraudzīja raganas un iesaucās:

—     Met žiglāk sev pār plecu ķemmi, jo ļaunās raganas jau min mums uz papēžieml

Tudora pārmeta sev pār plecu ķemmi. Kolīdz ķemme pieskārās, pie zemes, no tās izauga biezs un necaurejams mežs. Atdūrušās tajā, raganas vairs nezināja, kurp iet, jo gan pa labi, gan pa kreisi — visur, cik tālu vien acis redz, pletās mežs. Ņēmās nu raganas ar zobiem grauzt kokus, lai izbrīvētu sev caur mežu taku, un drīz vien tā bija jau gatava. Tiklīdz raganas tika mežam cauri, tās kā negaisa mākoņi metās pakaļ Tudorai un briedim.

—    Ak, vai, kā man svilina muguru! — Tudora atkal iesaucās.

Briedis atskatījās.

—    Met nu, drosminiek, zemē lādīti, jo raganas jau min mums uz papēžiem! — viņš iesaucās.

Tudora salūkoja Svētās Trešdienas lādīti un nometa to zemē. Kolīdz lādīte pieskārās pie zemes, no tās izauga augsts kalns, kura virsotne slējās līdz pašām debesīm, bet nogāzes saskārās ar zemes malām.

Kalnu apiet raganām nebija laika, pāriet tam pāri — nepietika spēka, tālab raganas ņēmās krama kalnu grauzt un grauza tā, ka žok]i vien krakstēja.

Raganas grauza, grauza, līdz izgrauzās kalnam cauri un kā pats negaiss uz deviņdesmit deviņiem mākoņiem, deviņdesmit deviņus zibeņus zibšņodamas, metās bēgļiem pakaļ. Tāpat, kā neapturēt ūdeni plūstam un bultu lidojam, nebija pa spēkam novaldīt arī raganas skrējām. Necik ilgi — tās atkal bija bēgļus panākušas. Sajutusi, ka tai atkal svilina muguru, Tudora briedim uzsauca:

—    Nupat man svilina muguru tā, ka uguns iet līdz pašiem kauliem!

Briedis atskatījās un ieraudzīja raganas.

—    Met žiglāk zemē lakatu, jo raganas jau min mums uz papēžiem! — viņš uzsauca.

Tudora salūkoja lakatu, nometa to zemē, un no tā izauga dziļi un plati ūdeņi, kuriem tuvojoties šermuļi pār kauliem skrēja.

Raganas metās gan turp, gan šurp, bet — nekā. Lūkoja peldēt, bet ūdens bija apburts un vilka dziļumā gluži kā akmens.

Redzot, ka viņām glābiņa vairs nav, raganas vēl paraudzījās bēgļiem nopakaļus un vienā balsī tos nolādēja:

—    Ja tas, kurš mums nolaupīja Iļanu Kosinzjanu, ir meitene, kopš šī brīža lai top par puisi, bet, ja puisis, — par meiteni!

Tajā pašā brīdī Tudora pārvērtās par jaunu un skaistu puisi. Drēbes nu viņam piegūla gluži kā šūtas, bet šķēps un zobens iederējās otrutik, un Tudorai pat prātā vairs nenāca, ka viņa kādreiz bijusi meitene. Tik stipra bija raganu burvestība.

Tikām Tudors un briedis bez ķidām bažām gāja tālāk, lai drfzāk nokļūtu tur, no kurienes viņi bija nākuši.

Pēc kāda brīža briedis ieteicās:

—    Klau, puisi Pasaki jel: riekstiņ, atdaries!

Tudors salūkoja riekstu, paskatījās uz to un noteica: — Riekstiņ. atdaries!

Un ko jūs domājat? Rieksts tūdaļ pat atdarījis, un no tā iznāca meitene, līksma un jauka, tik dai|a kā zemenite, un, kur vien viņa pavērās, tur zeme kā ziedēt uzziedēja.

Redzot tādu daili, Tudors gluži vai uz vietas sastinga, un sirds krūtīs viņam iepukstējās straujāk.

Līdz šim Tudors bija vēlējies pēc iespējas ātrāk nokļūt mājās, taču šobrīd viņš nespēja vien izdomāt, kā šo bridi novilcināt. Tudoru bija apbūris I(anas Kosinzjanas daiļums, tālab viņš ieteicās:

—    Vai zini ko, briedīt? Man vairs nav vajadzīgs nedz Baltais zirgs, nedz vectēva gredzens ar spiedoga zīmi, nedz arī kara]a tronis, jo tik dai]u meiteni kā I]ana Kosinzjana es nevienam nevēlos atdot.

Bet arī briedis, kurš bija apņēmies vienmēr un visur būt Tudoram par palīgu un atbalstu, nevēlējās puisi pamest vienu likteņa varā, jo Tudors, redz, bija briedi paglābis no pūķa. Un, kā ]audis mēdz teikt, lai ne]autu strautam savus ūdeņus nest, kur pagadās, viņš drosminiekam sacīja:

—     Iesim vien, Tudor, tālāk, jo tādam drosmīgam puisim kā tu vis neklājas tā darīt. Līdz šim es tev vienmēr esmu palīdzējis un pacentīšos būt tev noderīgs arī uz priekšdienām, lai tu gods godam tiktu ar visu galā. Kolīdz mēs pienāksim pie Sarkanā Kara]a pils, es apmetīšu kūleni un nostāšos tavā priekšā IJanas Kosinzjanas izskatā. Tā vietā, lai Sarkanajam Karalim atdotu īsto I)anu Kosinzjanu, tu viņam atdosi mani. Tiklīdz tu no Sarkanā Karaļa dabūsi Balto zirgu, steidzies bez kavēšanās prom, lai kā Sarkanais Karalis tevi lūgtu palikt. Bet par mani neraizējies. Ja būs vajadzīgs, es izlīdīšu pat caur adatas aci un tevi atkal panākšu.

To teicis, briedis trīsreiz apmeta kūleni un pārvērtās par brīnumdaiļu meiteni — mats matā kā Iļana Kosinzjana. Viņas

tik ļoti līdzinājās viena otrai, ka pat saule diez vai spētu tās atšķirt.

Nu, labi. Ja reiz tāda bijusi noruna, tad arī Tudors noteica:

—    Riekstiņ, aizdariesl

Kolīdz rieksts aizdarījās, Tudors to paslēpa azotē, un viņi devās uz Sarkanā Kara]a pili. Izgājuši cauri deviņām zemēm un deviņām jūrām, ceļinieki nonāca pie Sarkanā Karaļa pils.

Sarkanais Karalis nopriecājās, jo viņš jau sen tīkoja apņemt IJanu Kosinzjanu par sievu. Viņš pavēlēja saviem galminiekiem un karadraudzei ciemiņus sagaidīt gods godam. Drīz vien sāka skanēt mūzika un tika klāti dzīru galdi. Drosmīgais Tudors Sarkanajam Karalim paklanījās un teica:

—    Es tev atvedu Iļanu Kosinzjanu, bet par to dod man savu Balto zirgu, jo man laiks doties tālāk.

—    Ņem manu Baltiņu, — Sarkanais Karalis sacīja, — tikai papriekš apsēdies pie galda, atvelc elpu un kopā ar mums palīksmojies!

—    Visaugsto karali, — Tudors atteica, — tava viesmīlība izdaudzināta malu malās, tikai man nudien vairs nemaz nav vaļas. Tēvs un māte mani jau sen gaida mājās.

Lai kā Sarkanais Karalis lūdzās, Tudors viņā pat neklausījās. Paņēmis Balto zirgu, puisis atvadījās un steidzās uz Zvanunāves valstību.

Sarkanais Karalis tikām pavēstīja par savām kāzām ar Iļanu Kosinzjanu visu četru debesu pušu karaļiem un ar skubu vien sēdās pie dzīru galda.

Taču Sarkanā Karaļa priekam nebija lemts ilgs mūžs. Necik ilgi — Iļana Kosinzjana viņam sacīja:

—    Es gribu pastaigāties pa tavu dārzu un saplukt puķu pušķi.

—    Es iešu tev līdzi kopā ar savu karadraudzi, — Sarkanais Karalis piesolījās.

—    Nē, karali, es gribu iet viena.

Ak, vai! Uz ko gan nav gatavs līgavainis, izdabājot savai līgavai!

Tā nu Iļana Kosinzjana savā nodabā klīda pa rožu tekām, līdz, nonākusi koku biezoknī, apmeta trīsreiz kūleni un pārvēr

tās par bezdelīgu. Uzskrēja debesis un traucās tik ilgll, ka pat viņas ēna pie zemes neskāris.

Kad aiz muguras bija palikuii neskaitāmi kalni un meli» bezdelīga panica Tudoru un, pieskārusies pie zemes, atkal pār* vērtās par briedi.

Tā nu viņi gāja tik un gāja, llds Zvanunāves valsta ari vaira nebija aiz kalniem.

Drosmīgais Tudors nespēja vien nopriecātiea, ka viņam azotē gu) rieksts ar l|anu Kosinzjanu, bet puisis priecātos otrutik, ja varētu paturēt sev ari Balto sirgu, jo viņam priekšā vēl bija tāls ceļš.

Briedis, kurš, kā zināms, bija brlnumbriedis, drosminieka domas nolasīja tam no acīm un sacīja:

—    Nudien, Tudor, Baltais zirgs tev ceļā lieti noderētu, jo neba nu ar kājim tidu gaisa gabalu mēroti

—   Vārds vietā, bril briedi! — Tudors atteica. — Bet Zvanunāve no mana vectēva gredzena nešķirsies, ja es tā vietā nedošu Sarkanā Karaļa zirgu.

—   Tāpat, kā es piemānīju Sarkano Karali, es pievilšu ari Zvanunāvi, — briedis puisi drošināja. — Kad mēs nonāksim pie viņa valstības robežām, es pārvērtīšos par baltu zirgu. Bet tu nokāp no Sarkanā Kara|a zirga, noņem tam iemauktus un palaid, lai ērzelis iet, kur tam tīk. Vien sargi iemauktus un, kad tev Balto zirgu atkal ievājadzēsies, trīsreiz tos paskandini un uzsauc: «Baltiņi»

Kā teikts, tā arī notika.

Drosmīgais Tudors paslēpa gan riekstu, gan iemauktus, bet briedis tikām apmeta trīsreiz kūleni un pārvērtās par vēl staltāku zirgu nekā Baltiņš, ar tik gludu un spožu spalvu kā mēnesnīca. Nonākuši gravā, viņi iegāja alā un — necik ilgi — atdūrās melnum melnajos vārtos. Kolīdz viņi ienāca Zvanunāves valstības robežās, tā visi mošķi un sošķi, sajutuši, ka Tudors pārvedis Baltiņu, izsteidzās viņiem pretī un nu ņēmās ceļinieku aicināt uz pili:

—   Nāc nu, varoni, uz pili! Uzcienājies un atvelc elpu!

—   Ņemiet zirgu, bet vietā dodiet man gredzenu. Es lāgā neatminos, cik ilgi jau klīstu pa pasauli, — Tudors atteica un

nemaz netaisījās kāpt pāri pils slieksnim, jo, raugi, viņš sevī sprieda tā: ja reiz mošķi un sošķi mani gribējuši sakapāt ar cirvjiem, sacirst ar zobeniem un izvārīt piķī, tad, arī sūtot pēc Baltiņa, viņi nav man labu vēlējuši.

Zvanunāves kalpi ilgi vairs nekavējās un atnesa Tudoram uz zelta paplātes viņa vectēva gredzenu. Tudors to paņēma un žigli vien steidzās prom.

Tikām mošķi un sošķi sanāca ap zirgu, bet Zvanunāve uzlēca tam mugurā un iecirta sānos piešus, gribēdams izrādīt savu jāšanas māku.

Zirgs saslējās uz pakaļkājām un sāka auļot. Apskrējis vienreiz ap pili, Baltiņš pacēlās gaisā. Necik ilgi — tas gluži kā zibens izjoņoja cauri mākoņiem, un, kad Zvanunāve atsitās ar pieri pret debess jumu, viņš vienas zemes vietā lejā ieraudzīja veselas septiņas. Zirgs, kā nākas, bija izpurinājis Zvanunāves smadzenes, tik vien dzīvības dvaša elles pavēlniekā vēl turējās. Nu Baltiņš kā vējš traucās lejup, un, kolīdz Zvanunāve ar galvu atsitās pret zemi, tā iegrima dziļi tajā. To redzot, mošķi un sošķi no šausmām nodrebēja, baidīdamies, ka nu palikuši bez sava pavēlnieka.

Kamēr viņi pūlējās Zvanunāvi izdabūt no zemes, zirgs pārvērtās par mušiņu un pa melnum melnajiem vārtiem izlaidās saules gaismā. Pieskārusies pie zemes, mušiņa atkal pārvērtās par briedi, un, kolīdz drosmīgais Tudors paskandināja iemauktus, lai atsauktu Baltiņu, arī briedis bija klāt.

Nu viņi devās ceļā un gāja tikām, līdz nonāca mežā, kur drosmīgais Tudors bija paglābis briedi no pūķa.

— Ej nu, drosminiek, tālāk viens pats! — briedis Tudoram sacīja. — Lai arī uz priekšdienām tev vienmēr viss sokas, bet es palikšu šeit.

— Nē, nē! — Tudors iesaucās. — Tu nāksi man līdzi un no šī brīža varēsi dzīvot manas karaļvalsts dārzos.

—    Nē, drosminiek! — briedis atteica. — Mēs viens otram izpalīdzējām un kopīgi pievārējām milzum daudz briesmu. Grūtā brīdī mēs atkal tiksimies. Bet nu, tāpat kā tu priecājies, ka beidzot esi pārradies mājās, arī es priecājos, ka esmu atgriezies savā dzimtajā pusē, kur man vairs neuzglūn pūķis.

Atvadījies no brieža, Tudors uzlēca Baltiņam mugurā, un zirgs puisim apprasījās:

—    Kā man tevi, drosminiek, nest — kā vējam vai kā domai?

—    Nes mani labāk kā doma. jo, nesdams kā vēji, tu vari mani nomest zemē, — Tudors atteica.

Tudors bija noilgojies pēc l|anas Kosinzjanas un. salūkojis riekstu, uzsauca:

—    Riekstiņ, atdaries!

Tajā pašā brīdī Tudora priekšā nostāja I|ana Kosinzjana — tik jauna un skaista kā pati saulīte debesīs.

Ap pusdienlaiku Tudors piejāja pie tēva pils. Karalis un karaliene, iznākuši pils vārtos, nevarēja vien nopriecāties, jo bija Tudoru tiku tikām izgaidījušies un milzum daudz asaru žēlabās izraudājuši.

Kolīdz viņi ieraudzīja gredzenu, visas bēdu likstas veca* jiem kā ar roku atņēmās, bet, meitas vietā satikuši staltu un brašu puisi, sirmgalvji jutās daudz jaunāki. Taču, kad viņi paskatījās uz Iļanu Kosinzjanu un ieraudzīja, cik tā dai|a un mī|a, viņi vairs ilgāk nekavējās un ar skubu vien vīkša kāzas — tādas kāzas, ka, kāziniekiem dancojot, zeme līgojās, bet ēdieni tin dzērieni galdā bija cits par citu izmeklētāki.

Arī es biju tais kāzās un dzirdēju, kā kāzinieki cits caur citu •slavē Tudora drosmi. Gan no viena, gan no otra šo to pa ausu galam saklausījis, necik ilgi — devos tālāk pasaulē dzirdēto atstāstīt. To, ka esmu to dzirdējis, varu apzvērēt, vien pats savām acīm neko neesmu redzējis.

SESTDIENAS ŪDENS

Reiz dzīvoja karalis un karaliene. Visa kā viņiem bija gana, tikai bērnu nebija. Vien tad, kad karalpārim apritēja apaļi simt gadi, Laimes māte tiem beidzot dāvāja dēlu. Taču karalis un karaliene gauži nobēdājās, jo kurš gan, viņiem tik veciem un vārgiem esot, nu spēs dēlu izaudzināt, apprecināt un vēlāk auklēt mazbērnus. Tālab karalis, ataicinājis pie sevis savus padomniekus, tiem apprasījās, ko tālāk iesākt. Viens no padomniekiem, visgudrākais, ieteicās:

—   Jūsu augstība, senāk runāja, ka tas, kurš izpeldoties sestdienas ūdenī, kļūstot atkal jauns un skaists.

Karalis, dzirdēto klusībā pie sevis apdomājis un apspriedies ar karalieni, nolēma atstāt puisēnu aukles aprūpē, bet pats kopā ar sievu iekāpa karietē un devās meklēt sestdienas ūdeni. Tā nu viņi brauca veselus divus gadus, līdz nonāca galā. Kučieris izjūdza zirgus, lai tos pabarotu, bet karalis un karaliene tikām izpeldējās sestdienas ūdenī un abi kļuva jauni un skaisti. Viņi iznāca no ūdens, apģērbās un nevarēja vien nopriecāties par notikušo. Karalis pirmais aizsteidzās uz karieti, karaliene nāca viņam nopakaļ, bet pa to laiku nez no kurienes izlīda pūķis, sagrāba karalieni un taisījās nozust. Karalis vēl paguva pūķim uzsaukt:

—    Klau, pūķi! Kālab tu gribi nolaupīt manu sievu? Un kurp tu viņu taisies aiznest?

Pūķis atbildēja:

—    Karaliene man pienākas kā maksa par to, ka jūs izpeldējāties sestdienas ūdenī un atkal kļuvāt jauni. Ja tu no manis neatstāsies, aizraušu arī tevi sev līdzi.

Jo, raugi, tā nu tas bija nolikts: kurš izpeldas sestdienas ūdenī un atkal top jauns, tam par to jāsamaksā jebšu ar savu, jebšu kāda cita cilvēka dzīvību.

Pūķis tikām savērpās par viesuli un pazuda pa caurumu zemē. Karalis tajā ieskatījās gan, tik neko tur neredzēja. Viņš saklausīja tur tik vien varžu kurkstēšanu un čūsku šņākšanu, sabijās, iekāpa karietē un tūdaļ pat brauca prom.

Tā nu karalis atgriezās pilī bez karalienes. Viņu dēls pa to laiku bija jau krietni paaudzies, jo, kamēr karalis brauca meklēt sestdienas ūdeni un pārradās mājās, bija pagājuši četri vai pat pieci gadi. Kopš tā brīža karalis no dēla neatgāja ne soli, rūpējās par viņu Kā vien prazdams, un dēls auga brīnumātri. Drīz vien viņš kļuva tik stiprs kā dzelzs un tik zaļoksns kā ozols. Karalis uzdāvināja dēlam milnu, tas atvēzējās — un, kā svieda to, tā vējš vien nosvilpa. Milna lidoja caur debešu debešiem trejas dienas un trejas naktis, un tajā vietā, kur tā

nokrita, zemes virsū iznāca avots. To redzot. kara|a padomniek! sacīja:

—   Nudien, ja tāds stiprinieks nokļūtu pūķa valstībā, viņš noteikti atbrīvotu mūsu karalieni.

Dēls, padzirdējis tādas valodas, taisnā celā pie tēva prom:

—   Tēt, saki — kas ir mana māte?

—   Tava māte, dēliņ? — karalis atvaicija un pasmējās.

—   Rau, tā baltā puķe laukmalē!

Karaļa dēls uz brīdi iegrima domās:

«Ja ir tā, kā saka tēvs, tad kāpēc es nelīdzinos vis puķei, bet gan cilvēka bērnam?»

Kopš tās dienas viņš tēvu ne bridi nelika mierā: gan lūdzās tam, gan visādi to tincināja. Taču karalis cieta klusu, jo baidījās, ka, uzzinājis patiesību, dēls tūdaļ pat dosies uzmeklēt sestdienas ūdeni un tad pūķis arī viņu nogalēs vai aizraus sev līdzi pazemes tumsībā. Redzot, ka tēvs cieš klusu un neko nevēlas teikt, dēls no bēdām gauži noskuma un drīz vien smagi saslima. Karalis atsauca uz pili visvisādus dziedniekus un pūšļotājus, taču neviens no tiem nespēja vājinieku izdziedēt. Cik tur trūka, ka dēls nomirtu! Tad nu karalis ņēmās dēlu iztaujāt, ko viņam sadabūt, ko uzdāvāt.

Dēls atbildēja:

—     Tēt, šonakt es redzēju sapnī, ka, padzeroties no avota, ēkas tek zem pils pamatiem, es atkal atlabtu.

—   Bet kā pie avota tikt? — Tēvs neziņā rokas vien ieplēta.

—   Kurš pili pacels?

—   Es to izdarīšu! — dēls atsaucās.

Karalis sameklēja zelta kausiņu, un viņi izgāja laukā. Dēls pacēla vienu pils stūri augšā, un — patiesi! — apakšā strūkloja avots. Kamēr karalis pastiepa roku, lai iesmeltu kausiņā ūdeni, dēls nolaida pili vecajā vietā.

—   Dēliņ, paceļ žiglāk pili augšā, citādi man roka pagalam! — karalis iesaucās.

—   Tad pasaki, kas ir mana māte! — dēls neļāvās pierunāties.

—   Teikts taču: balta puķe pļavā.

To dzirdot, dēls pagriezās, lai ietu prom.

— Vai, dēliņi — karalis sāka vaimanāt. — Tev manas rokas nemaz nav žēl?

—    Saki — kur ir mana māte?

Karalis brīdi vēl tielējās, bet beigu beigās atskārta, ka tā viņš neko nepanāks.

—    Labi, pacel pili augšā, lai es varu izvilkt laukā savu roku, un nāc man līdzi uz troņa zāli. Es tev pateikšu, kas ir tava māte, — viņš sacīja.

Dēls tā arī izdarīja. Karalis steigšus izbrīvēja savu roku, un viņi atgriezās pilī. Vien tad, kad viņi trīs dienas un trīs naktis bija ēduši un dzēruši, karalis beidzot ierunājās:

—    Mīļo dēliņ, mēs ar tavu māti nodzīvojām kopā turpat vai visu mūžu, bet bērnu mums kā nebija, tā nebija. Kad mums apritēja apaļi simt gadi, Laimes māte mums beidzot dāvāja tevi* bet, tā ka mēs bijām jau gaužām veci, devāmies uzmeklēt sestdienas ūdeni, lai, tajā izpeldoties, atkal kļūtu jauni. Tā, lūk* tava māte tur arī palika.

—    Un pie kā viņa tur mitinās? — dēls jautāja.

—    Pie pūķa … Kaut šis izputētu!

—    Būtu man uzreiz tā teicis! — dēls iesaucās.

Uzzinājis, kur viņam jāiet, dēls tēvam vēl pajautāja:

—    Vai tavā stallī nav zirga, kurš traucas kā vējš un ir tik spējš kā vārds?

—    Reiz sensenos laikos, kad es apņēmu tavu māti par sievu, man tāds zirgs bija, — karalis atteica.

—    Un kur tas tagad?

—    Jūrā.

—    Kā man to no jūras izsaukt? Kā pazīt?

Karalis sameklēja iemauktus, kas bija apkalti ar zvārgulīšiem, un teica:

—    Ej uz jūru. Kad tu paskandināsi iemauktus, no viļņiem izpeldēs zirgs, kuram sānos būs vilka koduma rēta. Kāp zirgam mugurā, tas arī būs īstais.

Karaļa dēls izgāja jūras malā, paskandināja iemauktus, un pēc brīža, ar pūlēm vilkdams kājas, no viļņiem iznāca vecs un izkāmējis kleperis. Puisis viņam no dusmām iesita ar iemauktiem pa galvu un padzina atpakaļ jūrā, bet, kad kleperis pagriezās, lai slātu prom, karaļdēls piepeši ieraudzīja kleperim sānos

vilka kodiena rētu un nu atcerējis tēva teikto. Karaļdēls vēlreiz paskandināja iemauktus, un kleperis no jauna iznāca krastā — tik vājš un noliesējis, ka taisni vai kauns uz to skatīties.

Karaļdēls sadūšojies aplika zirgam iemauktus un pajautāja:

—    Saki jel, saki, kleperit, — vai arī vecumdienās tu vari paskriet tikpat naski kā savā jaunībā?

Kleperis ska|i nozviedzās un atteica:

—    Savā jaunībā žigli paskriet es spēju, bet šobrīd — vecumdienās apsteigšu ij pašu vēju, jo jaunībā mana miesa bija putas un mani kauli — vasks, bet nu mana miesa ir dzelzs un kauli — dzīvsudrabs nasks.

Kleperis noskurinājās, un tūda| pat karaļdēla priekšā, nāsīm versmojot, dīžāt dīžājās lepns aidinieks. Karaļdēls nadzīgi uzlēca zirgam mugurā, un tas kā vējš pacēlās gaisā — tik spēji, ka jātnieks ar galvu atsitās pret devīto debesu jumu un teju, teju nenovēlās zemē. Bet zirgs kūleniski traucās lejup — uz pašu zemes viduci. Karaļdēls pēdējā brīdī paspēja cieši savilkt pavadu un uzsaukt:

—    Tprūl Es jau tevi neizraudzījos tālab, lai tu man atdauzītu galvu pret debesu augstumiem vai nosviestu zemes dziļumos, bet gan lai mani aiznestu pie sestdienas ūdens.

—    Zinu jau, drosminiek, zinu! — zirgs atteica. — Es tevi aiznesīšu, kur vien tev vajag, tikai es gribēju tev parādīt, ko es protu, jo tu man pirmīt iesiti ar iemauktiem pa galvu un mani padzini.

Karaļdēls atvadījās no tēva, padomniekiem un galminiekiem un devās ceļā. Karalis šķīrās no dēla ar asarām acīs. Tā nu karaļdēls jāja tik un jāja, līdz nokļuva kādā svešā malā, kur visapkārt pletās neizmērojami zemes plašumi, bet virs galvas slējās neizmērojami debesu augstumi. Bet karaļdēls turpināja jāt tālāk, līdz nonāca pie sestdienas ūdens. Viņš nokāpa no zirga un sāka meklēt ieeju pazemes valstībā, pa kuru bija nozudis pūķis. Drīz vien karaļdēls uzgāja zemē dziļu jo dziļu plaisu, kurai nevarēja redzēt ne gala, ne malas. Viņš uzkāpa zirgā, un tas kā vēja spārnos drosminieku sveiku un veselu nonesa pazemē. Karaļdēls aplaida skatu apkārt un tālu sev priekšā ierau-

dzija pūķa pili, kas bija gan zeltā, gan sudrabā liedināta un ar pāva astes košajām spalvām izrotāta.

Daudz negudrodams, vipš devās turp un, ap pusdienlaiku nonācis pie pils vārtiem, pieklauvēja, un tos atvēra karaliene. Ieraudzījusi zirga sānos vilka koduma rētu, viņa atcerējās karali un savu dēlu un sāka raudāt.

—    Nudien nezinu, vai tas tiesa vai arī man tik šķiet, bet* kad karalis mani taisījās apņemt par sievu, viņam bija gluži tāds pats zirgs ar vilka koduma rētu sānos, — karaliene sacīja.

—    Tas pats zirgs vien ir, — dēls atteica un izstāstīja māte» visu, ko viņam bija teicis tēvs.

Dabūjusi zināt, ka viņas priekšā stāv dēls, karaliene to apskāva un nespēja novaldīt prieka asaras.

| — Ko man ar tevi darīt? — viņa vaicāja. — Kur tevi paslēpt? Ja pūķis pārnākot saodīs cilvēka smaku, viņš tevi izdabūs laukā pat no čūskas alas un tūdaļ pat aprīs.

—    Bet kur nelietīgais pūķis ir pašlaik? — dēls jautāja.

—    Aizgāja medībās.

—Tas labi, — dēls nopriecājās. 9 Arī man jāatvelk elpa un jāatgūst spēks, citādi pūķi nepievārēt un tevi nepārvest mājās.

—    Mīļo dēliņ, velti tu esi mērojis tik tālu ceļu, jo tev mani no šejienes neaizvest, — māte sacīja. —® Pūķis ir briesmīgi stiprs.

—    Cik tad stiprs viņš ir? — dēls pajautāja.

—    Pūķis ir tik stiprs, ka tad, ja zemei būtu osiņa, viņš to apgrieztu otrādi, — māte atteica.

—    Un kur pūķis glabā savu spēku?

—    Tikai viņš viens to zina.

—    Pamēģini, māt, to izdibināt. Ja tu uzzināsi, kur pūķis glabā savu spēku, mēs viņu pievārēsim, ja ne — nekas neiznāks.

Ko nu karalienei darīt? Viņa uzveda dēlu pils bēniņos, paslēpa to bišu stropā un apsedza ar linu izsukām.

Necik ilgi, pūķis klāt. Jau pa gabalu saoda cilvēka smaku un iesaucās:

—    Tfū, ož pēc cilvēkal Teic — vai kāds šeit nav gājis garām?

Karaliene atbildēja:

—    Vai tad tu nezini, ka uz šejieni pat putni nespēj atlidot, kur nu vēl atnākt cilvēks. Droši vien. krustām šķērsām pa zemi staigādams, būsi kaut ko nelabu apēdis, tālab ari tev tā smaka piesitusies.

Pūķis nomierinājās. Karaliene tikām viņam uzklāja vakariņu galdu. Tā nu viņi ēda un runājās, un karaliene, nogaidījusi izdevīgu brīdi, pūķim pajautāja:

-— Ak, vai, pūķi! Kopš mēs dzīvojam kopā, man vienādiņ gribējies tev pavaicāt, kur tu glabā savu spēku.

—    Kam tev tas jāzina? — pūķis izbrīnījās.

—    Gribu to pasargāt, jo reizēm, kad tu uz ilgāku laiku dodies prom, man bail, ka tik ar tevi kaut kas |auns neatgadās.

To dzirdot, pūķis pasmējās un atteica:

—    Mans spēks glabājas pilī zem galda.

Pēc kāda laika pūķis atkal devās uz medībām. Karaliene nu skriešus vien pie dēla prom.

—    Ko tev pūķis pateica? — dēls viņai vaicāja.

—    Teicās, ka viņa spēks glabājoties pilī zem galda.

—    Ne nu bija, nekā! Pūķis, māt, tev sameloja, — dēls atteica. — Bet tik un tā — ņem un nozeltī to vietu!

Karaliene pagaldi nozeltīja, nomazgāja un nospodrināja grīdu tā, ka istaba sāka laistīties mēness spodrumā.

Necik ilgi, pūķis atkal klāt. Ieraudzīja istabu mēness spodrumā un sacīja:

—    Velti tu tā pūlējies un pagaldi nozeltīji, jo mans spēks glabājas paslieksni.

Apdarījis darbus pilī, pūķis atkal devās prom. Karaliene žigli vien uzkāpa pils bēniņos un atvēra stropu.

—    Ko nu pūķis tev teica? — dēls viņai vaicāja.

—    Tā un tā, -^karaliene atteica un viņam visu izstāstīja.

—    Nozeltī, māt, slieksni, — dēls tai pieteica. — Izrotā to ar dārgakmeņiem, bet pati nosēdies uz tā un sāc raudāt, jo pūķis negrib tev teikt taisnību.

Karaliene nozeltīja slieksni, izrotāja to ar dārgakmeņiem, izpušķoja durvju aplodas un, kad nu slieksnis un durvis bija izrotāti tā, ka acis žilba, uz tiem skatoties, ņēmās raudāt. Viņa

raudāja veselu dienu un veselu nakti, līdz pils priekšā radās avots.

Necik ilgi, pūķis pārradās mājās. Ieraudzījis nozeltīto slieksni, viņš raudošajai karalienei apvaicājās:

—      Kāda liksta tad tevi piemeklējusi, ja reiz tu tik žēli raudi?

—   Kā man neraudāt, ja reiz tu mani moki un negribi mar» teikt, kur glabājas tavs spēks? — karaliene atteica. — Es nudien to mācētu pasargāt gods godam.

To padzirdis, pūķis ierunājās:

—   Klausies nu! Mans spēks glabājas tik tālu, ka tu to nespēsi nedz apsargāt, nedz arī ar zeltu nozeltīt.

—   Teic nu, lai man sirds kļūtu mierīga, — karaliene neatstājās.

—     Tad klausies! — pūķis sacīja. — Mans spēks glabājas aiz trejdeviņām jūrām un trejdeviņām zemēm piena ezerā, kas ar asinīm sajaukts… Tajā ezerā mitinās meža kuilis ar tērauda ilkņiem, bet kuilī divi auni viens ar otru sitas tā, ka tiem no ragiem dzirksteles lec. Tur un ne īsti tur glabājas mans spēks. Klausies tālāk! Tajās dzirkstelēs, kuras šķiļas auniem no ragiem, slēpjas paipala, bet paipalā ir šķirstiņš, un tai šķirstiņā ir trīs sienāži. Ja kāds tos trīs sienāžus nogalinās, miršu arī es. Taču neviens pie tiem nespēj tikt klāt, jo visus nokauj meža kuilis. Un, ja meža kuilis drosminieku nepieveic, tad viņu sama) miltos divi auni. Tālab es dzīvošu tikām, kamēr pastāvēs šī zeme un pasaule.

Karaliene to vien tik gaidīja. Kolīdz pūķis aizgāja uz medībām, viņa žigli uzkāpa bēniņos un atvēra stropu.

—   Un ko nu tev nelietīgais pūķis pateica? — idēls viņai vaicāja.

—    Rau, ko pūķis man teica! — karaliene atbildēja. — Viņa spēks glabājoties aiz trejdeviņām jūrām un trejdeviņām zemēm piena ezerā, kas esot sajaukts ar asinīm. Tajā ezerā mitinoties meža kuilis, meža kuilī esot divi auni, kuri sitoties viens ar otru tā, ka tiem no ragiem dzirkstis lecot, dzirkstīs slēpjoties paipala, bet paipalā esot šķirstiņš, un tai šķirstiņā — trīs sienāži. Kurš tos nonāvēs, tas arī pūķim darīs galu.

—   Lūk, nu gan pūķis tev pateica taisnību! — dēls sacīja, iznāca no savas paslēptuves, apsegloja zirgu un uzlēca tam mugurā.

Karaliene viņu izvadīja ceļā, pieteikdama:

—   Jāj vesels un atgriezies sveiks un neskarts!

Tā nu karaļdēls jāja caur neskaitāmām zemēm un tikām nekur neredzēja nedz cilvēka pēdu, nedz taku. Drīz vien karaļdēls nokļuva biezā un tumšā mežā. Tajā slējās apdeguši koki, bet zem apdegušajiem kokiem viņš ieraudzīja trīs ērglēnus. Ieraugot kara]dēlu, visi trīs ērglēni sāka skali brēkt un lūgties:

—   Drosminiek, neatstāj, lūdzams, mūs te vienus, jo nāks Leija-Paleija un mūs apēdīsi

Karajdēls apturēja zirgu, un tūdaļ pat Leija-Paleija arī bija klāt. Viens žoklis tai sniedzās debesīs, otrs bija atkāries līdz pašai zemei, bet no mutes versmoja tik ugunīgs tvaiks, ka tur, kur Leija-Paleija gāja, visu savā ceļā sadedzināja.

Ieraudzījusi karaļdēlu, Leija-Paleija izspļāva uz to savu uguni un sacīja:

—    Ko tu vēlies — maizi vai sāli, vai čīksti uz dzīvību un nāvi?

—   Čīksti uz dzīvību un nāvi, — drosminieks atbildēja.

Abi nu saķērās tādā cīkstē un cīnījās tā, ka viss mežs sajuka vienās skaidās. Redzēdams, ka citādi galā netikt, karaļdēls atvēzējās ar vāli un, kā sita, tā no Leijas-Paleijas pāri palika vien trīs blāķi gaJas.

Ērglēni tikām, pielēkuši kājās, sāka spriest:

—   Ko nu mums ar drosminieku iesākt? Kur to paslēpt? Kolīdz atlaidīsies mūsu māte, viņa no prieka vēl ņems un aprīs to!

Viņi gribēja paslēpt karaļdēlu vislielākā ērglēna guzā, bet karaļdēls tajā negāja iekšā, mēģināja paslēpt vidējā ērglēna guzā — ari nekā, bet, kad iebāza to vismazākā ērglēna guzā, tad karaļdēls tajā bija iekšā gan.

Drīz vien atlaidās ari Ergliene.

—   Mīļie bērniņi, kurš jūs izglāba no Leijas-Paleijas? — viņa vaicāja.

—   Kāds drosminieks, kura šai pasaulē vairs nav, — ērglēni atbildēja.

—   Un kur tad viņš šobrīd ir?

—   Teicās, ka iešot uz saules lēktiem, — ērglēni atbildēja. Ergliene tūdaļ pat steidzās turp, aizlidoja līdz pašam pasau-

Ies galam, bet karaļdēlu neatrada. Viņa pārradās atpakaļ, no dusmām pārskaitusies.

—   Sakiet jel, mīļie, uz kurieni karaļdēls devās! Ja jūs to man nepateiksiet, es no dusmām pārplīsīšu!

—   Teiksim jau, teiksim! — ērglēni atsaucās. — Viņš devās uz saules rietiem.

Ergliene nu steidzās uz saules rietiem, aizlidoja līdz pašam pasaules galam, bet arī tur karaļdēlu neatrada. Viņa pārradās atpakaj tikko dzīva.

—Sakiet man taisnību, mīļie! — Ergliene uzstāja. — Ja neteiksiet, es nomiršu.

Te nu abi vecākie ērglēni vaicāja:

—   Bet, ja mēs tev drosminieku parādīsim, ko tu ar viņu darīsi?

—   Es to tūdaļ sakampšu un no prieka aprīšu.

Tad vecākie ērglēni ieteicās:

—    Māt, mēs tev karaļdēlu uzrādīsim tikai tad, ja tu pie vismazākā no mums apzvērēsi, ka neko ļaunu karaļdēlam nenodarīsi.

—   Zvēru!--Ērgliene izsaucās.

Ja reiz tā, ērglēniem nekas cits neatlika kā izbrīvēt karaļdēlu no vismazākā ērglēna guzas. Ergliene no priekiem puisi aprija, bet tūdaļ pat izvēma to laukā otrutik skaistu, norija otrreiz un izvēma karaļdēlu vēl drosmīgāku un stiprāku. Kad viņa jau dzīrās karaļdēlu aprīt trešo reizi, mazuļi iesaucās:

—   Pag, nenorij viņu, jo tā tu vēl to pazudināsi!

Tad nu Ergliene karaļdēlam vaicāja:

—    Kā man tev, drosminiek, pateikties par izpalīdzēšanu? Karaļdēls atbildēja:

—     Negribu nekādu pateicību, jo ne jau tādēļ es izglābu tavus mazuļus. Ja vari, palīdzi man drīzāk nok|ūt aiz trejdeviņām zemēm un trejdeviņām jūrām pie piena ezera, kas sajaukts ar asinīm. Tajā ezerā mitinoties meža kuilis ar tērauda ilkņiem, kurā divi auni sitoties tā, ka no to ragiem dzirkstis šķīstot, bet

dzirkstīs slēpjoties paipala, un «paipalā esot šķirstiņš ar trim sienāžiem.

—   Ehē! — Ergliene, to padzirdusi, iesaucās. — Tas ir gaužām tālu, bet es tevi turp aiznesīšu, jo tu man ļoti izpalīdzēji.

Trīs dienas karaļdēls sabija pie Grglienes.

Trešajā dienā Ergliene viņam sacīja:

—    Sēdies man mugurā, tikai aizsien sev acis, lai ar tevi ceļā neatgadītos kaut kas jauns un vēl nepieredzēts.

Kolīdz Ergliene pacēlās spārnos — šķitās, it kā zeme apsviestos otrādi. Tā nu viņi laidās tik un laidās, līdz nosēdās jūras vidū uz kāda kalna. Karaļdēls noraisīja acu apsēju, un Ergliene viņam jautāja:

J§J1| Paskaties — vai tālumā kaut ko jau nemana?

Karaļdēls paraudzījās uz visām pusēm, bet neko neredzēja. Kad viņi bija atpūtušies un atguvuši spēkus, karaļdēls atkal aizsēja sev acis un viņi lidoja tālāk. Necik ilgi lidojuši, viņi nolaidās uz vēl augstāka kalna.

—    Paraugies nu — vai tālumā kaut kas jau nav manāms? — Ergliene jautāja.

Karaļdēls paskatījās un atbildēja:

. Neredzu itin neko.

—    Tad sēdies man mugurā un aizsien sev acis, — Ergliene sacīja. — Es tevi nesīšu tālāk, jo jūras vidū slejas vēl viens kalns, un, ja arī no tā tu neko neredzēsi, tad pat es vairs nezinu, kurp lidot.

Karaļdēls uzsēdās Erglienei mugurā, un viņi lidoja tālāk, līdz nonāca pie trešā kalna. Kad viņi uz tā nolaidās, Ergliene karaļdēlam teica:

—    Atsien sev acis un paskaties, vai tālumā kaut ko jau nemana!

Karaļdēls noraisīja acu apsēju, pavērās tālumā un bilda:

—    Tā vien šķiet, ka tur kaut kas vīd — vai nu ciems, vai pilsēta …

—    Nedz pilsēta, nedz ciems, bet gan akmens kalns, un no tā vairs nav tālu arī līdz piena ezeram. Bet turp tev būs jādodas vienam, jo man laiks steigties atpakaļ pie ērglēniem. Ņem šo spalvu un, kad tev klāsies grūti, pavicini to virs uguns liesmas, un es tūdaļ pat būšu klāt, — Ergliene sacīja.

Uzlēcis zirgam mugurā, karaļdēls traucās turp, kur bija vēlējies nok]ūt. Drīz vien viņš jau atradās pie akmens kalna. Tā pakājē kara|dēls ieraudzīja ganu.

—   Esi sveiks, aitganiņ! — karaļdēls apsveicinājās.

—   Labdien, drosmīgais karaļdēls! — aitgans atteica.

—   Nudien tu man izdarītu pa prātam, ja pacienātu mani ar ceptu jēra ga|u un saldu pienu, — karaļdēls ganam sacīja.

—   Tālus un grūtus ce|us staigādams, esmu gaužām izsalcis un izslāpis.

To padzirdējis, aitgans nobēdājies atteica:

—   Ar mī|u prātu es tev pavēnī uzklātu lepnu galdu, bet man vairs nav nevienas aitiņas, jo mūspusē, redz, uzradies meža kuilis, kurš aizraidījis prom manus suņus un apēdis visas aitas. Man palikusi vairs tikai viena kaziņa, kas ganās kalnu birztalās, tai bail nokāpt lejā aplokā. Arī es baidos, ka to var apēst meža kuilis.

Redzot, ka aitganam no bēdām sirds vai pušu plīst, karaļdēls sacīja:

—   Iešu nu kalnos uzmeklēt kazu un to pārvest uz aploku.

Tā nu kara|dēls devās ce|ā, izmeklējās kazu gan kalnu pļavās, gan birzītēs, līdz to beidzot arī uzgāja. Ieraudzījusi karaļdēlu, kaza metās prom pa stāvām līkloču takām, līdz, nonākusi pie piena ezera, ņēmās dzert saldo pienu. Karaļdēls, gribēdams kazu noķert, zagšus lavījās tai klāt, bet te, kur cēlies, kur ne* no ezera izlīda meža kuilis un metās puisim virsū. Nu abi saķērās cīkstē un cīkstējās tā, ka zeme tiem zem kājām līgojās. Kuilis metās karaļdēlam virsū, lai to ar ilkņiem saplosītu, bet karaļdēls izmanījās kuili cieši satvert, un, kolīdz puisis to trieca pret zemi, kuilis iegrima dziļi zemē, taču pēc brīža izlīda ārā un tapa vēl otrutik negants. Viņi cīkstējās labu laiku, līdz kuilis, redzēdams, ka ar karaļdēlu tam galā netikt, iemuka piena ezerā un vairs nebāza laukā pat galvu.

Kara|dēls aizveda kazu uz aploku, un gans to izslauca. Padzēries pienu, kara|dēls, kā jau tas stipriniekam pieklājas, aizmiga un sagulēja ciešā miegā trīs dienas un trīs naktis. Pamodies kara|dēls ieraudzīja aitganu pagalam sadrūmušu.

—   Ko tu, aitganiņ, tāds sadrūmis? — viņš tam apvaicājās-

—   Tā un tā, — aitgans atteica. — Kaziņa atkal aizgāja paganīties un nenāk vairs atpaka]. Cik tur trūkst, lai kuilis to saplosītu!

Kara]dēls ar skubu vien devās kazu uzmeklēt. Bet kaza, tecēdama pa stāvām līkloču takām, aizskrēja uz piena ezeru un atkal sāka dzert saldo pienu. Kad karaļdēls nonāca ezera malā, no tā izlīda laukā meža kuilis un metās puisim virsū. Saķērās nu abi cīkstē un cīkstējās no rīta līdz vakaram, līdz abi pagura un novēlās kur kurais augšpēdus zemē.

—   Ja kāds man atnestu bļodiņu piena, — kuilis elsodams izsaucās, — es atkal atgūtu spēkus un karaļdēlu pievārētu!

Arī karaļdēls iesaucās:

—    Bet, ja man kāds atnestu skutuliņu salda siera, viņš man no visas tiesas izpalīdzētu! Es tad atgūtu spēkus un atsvabinātu visus no briesmīgā kuiļa.

Aitgans, kurš bija devies kazu meklēt, to padzirda, aizsteidzās uz aploku un atnesa karaļdēlam skutuliņu salda siera. Kad puisis to apēda, viņš atkal atguva spēkus, saķēra savu milnu, un, kolīdz ar to iebelza, tā kuilis bija uz vietas beigts.

Pūķi pilī tajā pašā brīdī pievārēja smaga slimība, un viņš nolikās gultā.

Karaļdēls sameklēja zobenu, uzšķērda kuilim vēderu, un no kui]a izlēca laukā divi auni. Kamēr auni kāpās atpaka], lai sabadītos, drosminieks gan vienam, gan otram iebelza ar savu milnu; tūdaļ pat pašķīda dzirkstis un tajās sāka lidināties paipala. Karajdēls cirta tai ar zobenu, un no paipalas izkrita šķirstiņš ar sienāžiem. Daudz neprātodams, karaļdēls iebāza šķirstiņu azotē, atvadījās no aitgana un steidzās atpakaļ pie savas mātes, jo bija jau pēc tās gaužām sailgojies.

Nonācis pie kalna, karaļdēls izvilka Erglienes spalvu, pavicināja to virs uguns liesmas, un pēc acumirkļa Ergliene bija klāt.

—    Kālab tu mani, drosminiek, sauci? — tā apvaicājās.

—    Palīdzi man drīzāk tikt atpakaļ, jo arī es tev izpalīdzēju, kad tev klājās slikti! — karaļdēls atteica.

Ergliene lika puisim ar visu zirgu sēsties tai mugurā, piekodināja aizsiet acis, un nu viņi traucās pa debess jumu tā, ka mākoņi vien stirkšķēja un debesis zvārojās uz visām .pusēm.

Viņi lidoja tik un lidoja, līdz nonāca pie Erglienes mazuļiem. Tur viņi trīs dienas un trīs naktis ēda un dzēra, līdz bija gana atpūtušies, tad Ergliene karaļdēlam sacīja:

—   Ej nu tālāk viens pats bez kādām bažām. Kolīdz nonāksi pie pūķa pils, uzsauc: «Vai dziednieka nevajag?» Tā kā pūķis nogūlis slimības gultā, tad viņš tevi aicinās iekšā. Prasi no viņa par samaksu burvju pletni. Gribot negribot pūķim tā tev būs jāatdod, jo tu, redz, esi par viņa dzīves dienām noteicējs.

Kara|dēls pateicās Erglienei par padomu, atvadījās, uzkāpa zirgā un devās uz pūķa pili. Zirgs nu traucās, zemi ar pakaviem otrādi apvērsdams. Tā nu viņi jāja tik un jāja, līdz, rau, pūķa pils klāt. Nonācis pie pils vārtiem, kara|dēls sāka ska|ā balsī saukt:

—   Aizjūras dziednieksl Aizjūras dziednieksl

To padzirdis, pūķis karalienei apvaicājās:

—    Kas tur pie vārtiem, siev, klaigā?

—   Atnācis kāds dziednieks.

—   Tad sauc viņu šurp!

Karaļdēls ienāca pūķa pilī.

—   Ko tu no manis par ārstēšanu gribi? — pūķis karaļdēlam vaicāja.

—   Burvju pletni, — karaļdēls atteica.

To padzirdis, pūķis pielēca kājās tā, it kā gulētu uz karstām oglēm.

—   E-he-hē! — viņš iesaucās. — Prasi no manis, ko vien gribi, tik ne tol

Karaļdēls izgāja ārā no pils, izvilka no azotes šķirstiņu un apgrieza kaklu vienam sienāzim. Necik ilgi — pūķi sāka kratīt nāves drebuļi, viņš nenocietās un iesaucās:

—   Sauciet dziednieku šurp!

Karaļdēls acumirklī bija klāt.

—   Ko tu no manis par ārstēšanu gribi? — pūķis tam apvaicājās.

—   Burvju pletni, — tas atteica.

To padzirdis, pūķis trīcošām rokām uzslējās gultā sēdus un drebošā balsī iesaucās:

—   Prom no manām acīm! Tad jau labāk mirstu nost nekā

atdodu tev burvju pletni, ko esmu mantojis no saviem tēvu tēviem!

Karaļdēls izgāja ārā no pils un apgrieza kaklu vēl vienam sienāzim. Kad nu divi sienāži bija pagalam, pūķis jutās tik vārgs, ka viņu pat vēja pūsma varētu aiznest prom. Redzot, ka pēdējā stundiņa klāt, pūķis iesaucās:

—    Sauciet dziednieku šurp!

Karaļdēls ienāca pilī trešo reizi, un pūķis tam noprasīja:

—    Ko tu par ārstēšanu gribi?

—    Burvju pletni.

Ņem to, tikai izdziedē mani! — pūķis iesaucās un atdeva karaļdēlam savu burvju pletni.

Karaļdēls izņēma no šķirstiņa trešo sienāzi un apgrieza tam kaklu. Kad viņš paskatījās uz pūķi, no tā bija palikusi pāri pelnu kaudzīte. Daudz neprātodams, karaļdēls paņēma pelnus un izkaisīja tos vējā, lai no pūķa zemes virsū nepaliktu ne pēdas.

Nu karaļdēls apkampa savu māti, un viņi priekos un līksmībā aizvadīja trīs dienas un trīs naktis. Ceturtajā dienā karaļdēls uzšāva ar pletni pa zemi un iesaucās:

—    Pletnīt manu, pletnulīt!

—    Dzirdu un paklausu, saimniek! — pletne atteica.

—    Mēs ar māti nu dosimies pie miera un atpūtīsimies, bet tu pa nakti atved šurp manu tēvu, lai, no rīta pamostoties, mēs visi būtu kopā, — karaļdēls pletnei piekodināja.

—    Ej vien, saimniek, droši pie miera un guli bez bažām. Izdarīšu visu, kā liki, — pletne atteica.

Kad karaļdēls un karaliene no rīta pamodās, viņi savā priekšā ieraudzīja karali. Nu viņi ielīksmojās tā, kā līdz šim nekad vēl nebija līksmojušies, apkampās, saskūpstījās, un karalis bilda tā:

—    No šī brīža, dēls, tu valdīsi manā vietā, jo nu mēs par savām vecumdienām varam nebažīties.

Tā, lūk, karaļdēls uzkāpa tronī, gods godam nopelnītā un visu cienīta, un sāka valdīt. Kas zin, varbūt viņš valda arī šobaltdien, ja vien vēl ir dzīvs.

Vārtu staba galā stāju,

So te visu satērgāju.

DAFINS UN VESTRA

Tur, kur vakaros pie debesim saulei apraujas ceļi un tā vairs neliekas ne zinis, kādas blēņas ļaudis melš, kādā karaļvalstī dzīvoja karalis un karaliene. Viņu iauniba jau sen bija aiz kalniem, bet viņiem vēl aizvien nebija bērnu, kas vecumdienās būtu par atspaidu un remdējumu. Šis bēdas abus nospieda vēl gaužāk nekā vecuma nasta. Bet, raugi, uzradās kāds sirms vecītis, kurš no pļavu zālēm mācēja pagatavot visvisādas dziedinošas dziras. Tā nu vecītis atnāca uz kara|a pili remdēt karaļa un karalienes bēdas.

Sirmgalvi aizveda pie troņa, un, nometies ceļos, viņš iedeva karalienei vīnogu ķekaru, kas bija izaudzis kraujas malā kalna galā. Kolīdz karaliene to apēda, tā kļuva grūta.

Karaļa sirds nu līksmot līksmoja. Viņš atkal atguva prieku gan darbiem, gan dzīvei. Kādu dienu karalis sasauca piķierus un dzinējus un viņi devās uz medībām. Ko tikai viņi nesamedīja — gan vilkus, gan lapsas, gan zaķus! Un medīdami nemaz nemanīja, ka nonākuši tālu viņpus karaļvalsts robežām. Attapušies skatās un redz — no visām pusēm slejas biezi un drūmi cietokšņa mūri. Sāka nu mednieki svaidīties pa cietoksni gan turp, gan šurp gluži kā putni, kas iepinušies tīklā, tikai — nekur glābties. Tā viņi tur sabija vienu dienu un vienu nakti, līdz nākošās dienas rītā redz — pa cietokšņa mūriem, pīpīti ļuļķēdams, cierē velns.

—   Visaugstā nešķīstība, ko mēs tādu esam sagrēkojuši, ka tu mūs esi ieslodzījis šai cietoksnī? — mednieki velnam prasa.

—   Neba es jūs šeit ieslodzīju! Jūs paši šurp atnācāt, — velns no augšas smejas.

—   Ko man tev dot, lai tu mūs no šejienes izlaistu laukā? — karalis velnam apvaicājās.

—   Atdod man to, kas tev jauns mājās, ko neesi ne redzējis, ne dzirdējis, un es jūs tūdaļ atsvabināšu, — velns sacīja.

Karalis brīdi padomāja un piekrita:

—    Lai notiek!

—   Tikai papriekš noraksti man dāvinājuma zīmi, — velns pieprasīja.

Kolīdz velns to dabūja, tā cietokšņa mūri kā ūdeni iekrita. Ļaudis nu priecīgi steidzās mājup, un, kad karalis nonāca savos īpašumos, viņa sirdi pārņēma neizmērojams prieks un laime. Karaliene pa to laiku, redz, bija laidusi pasaulē ņipru puiku, kurš auga acīm redzot, un nosaukusi to par Dafinu. īsā laikā Dafins jau bija izaudzis par staltu puisi.

Te, kur gadījies, kur ne, pie karaļa pils vārtiem pieklauvēja velns un uzstāja, lai šim atdodot Dafinu. Karalis un karaliene šausmās pat nespēja attapties, kad velns jau bija sakampis jaunekli aiz čupra un kā viesulis kopā ar to nez kur pagaisis.

Dafins nezināja, uz kurieni viņu velns bija aiznesis. Bet ilgf domāt puisim nenācās, jo velns to tūdaļ pat izrīkoja darbā. Ko tik nabaga jauneklim nenācās piedzīvot! Gan badu un bezmiegu, gan mokas un ciešanas. Bet jauneklis cieta klusu, jo kur tu no velna nagiem spruksi! Tā nu īsā laikā Dafins iemācījās visvisādas valodas — gan putnu, gan zvēru, gan arī kukaiņu.

Reiz, kad velns atkal bija nez kur aizklīdis, Dafins, palicis mājās viens, aizgāja uz avotu. Padzēries viņš atlaidās zaļoksnas papeles ēnā atpūsties. Bet te, lūk, trīs putni nosēstas papeles virsaunītē, un viens no tiem, pamanījis jaunekli, bilst:

—    Rau, te zem papeles guļ puisis, kuru no svešas malas šurp atnesis velns. Bet, ja puisis zinātu, kādas mocības jāizcieš nabaga Morim, viņš nudien tūdaļ pat steigtos turp, atlaistu Morim visus grēkus un nabaga sirmgalvi atsvabinātu no velna lāsta. Jau simt astoņdesmit gadu Moris no neizsmeļamas akas smeļ ūdeni un lej to ielejā, uz kurieni iet peldēties daiļā Vestra, kuru velns nolaupījis un nobūris, gribēdams, lai arī viņa būtu ar to uz vienu roku.

To padzirdis, Dafins nekavēdamies steidzās turp. Tā nu viņš gāja tik un gāja bez atpūtas, līdz ceturtās dienas rītā nonāca pie milzum liela ezera, kuram neredzēja ne gala, ne malas. Skatās — tālumā stāv aka, bet pie tās līkņā sirmgalvis, un akas vinda bez mitas iet gan augšā, gan lejā.

—    Dievs palīdz, vectētiņ! — pienācis Morim klāt, Dafins sacīja.

Tencinu, dēliņ! — tā Moris. — Bet kas tu tāds esi un no kurienes nākdams?

—   Es, vectētiņ, nāku no tālienes. — Dafins atteica. — Mani šurp atnesa velns, un nu es lauzu galvu vieni lauzīšanā, nespēdams izdomāt, kā man no velna valstības aizkļūt projām.

Moris atsēdās uz akas grodiem un sāka pie sevis klusībā spriest, kā jaunekli no velna atsvabināt

—   Klau, puis! — Moris beidzot ieteicās. — Tevi var izglābt vien Vestra, kuru velns šurp atnesis pāri trejdeviņām zemēm un trejdeviņām jūrām. Vestrai ir gan velna spēks, gan ari velna izmaņa, tikai sirds viņai vēl ir skaidra kā bērnam. Apej apkārt ezeram un nogaidi, kad Vestra nāks peldēties. Tad paķer viņas drēbes un bēdz, ko kājas nes, tik sargies atskatīties, jo tūdaļ pat zaudēsi pār meiteni savu varu. Dodu jums savu svētību. Dzīvojiet laimē un saticībā, cik vien liktenis jums būs vēlējis dzīvot.

Tā nu Dafins devās gar ezera malu turp, kur Vestra parasti mēdza nākt peldēties, un, paslēpies biezā zālē, sāka gaidīt.

Skaists ir rieteklītis, kad tas uzlec vakara zilajās debesīs, bet vēl daiļākā bija Vestra, kad tā pa nokalni lejup nāca uz ezeru.

Kolīdz Vestra nometa krastā savas drēbes un iebrida ūdenī, tā pārvērtās par sniegbaltu gulbi. Viņa, rau, plunčājās ezerā, vēcināja spārnus un nira. Daudz neprātodams, Dafins paķēra meitenes drēbes un metās bēgt.

Iznākusi krastā, Vestra pamanīja, ka viņas drēbes pazudušas. Izbīlī viņai uz brīdi pat pamira sirds. Vestra paskatījās visapkārt un, ieraudzījusi Dafinu, metās tam pakal un; lai puisi apturētu, sāka dziedāt, bet Dafins pat nedomā apstāties. Vestra nu centās, cik spēja, lai ar dziesmas burvību puisi aizturētu:

—  Dafin manu, smukpuislti kā raženu ozoliti!'

Nebēdz jele, apstājies un uz mani atskaties!

Tā kā divas bites stropā būsim mūžam abi kopā.

To dzirdot, Dafins gauži nopūtās, asaras aumēm plūst puisim pa vaigiem, cik ļoti gribas atskatīties atpakaļ, taču Dafins laikus saņēmās un steidzās tālāk. Moris pie akas viņu jau gai-

dīja, un, kolīdz sirmgalvis uzlika puisim uz pleca roku, tā arī Vestra bija klāt.

Sirmgalvis abiem deva savu svētību, pēc tam sameklēja divus gredzenus un uzvilka tos viņiem pirkstā. Jaunie veco patencināja, bet Dafins, atcerējies putna teikto, iesaucās:

—    Kopš šī brīža, vectētiņ, lai tiek piedoti visi tavi grēki!

Kolīdz Dafins to izteica, tā vecais Moris līdz ar aku un

vindu kā ūdenī iekrita. Acīmredzot tiem jau sen bija laiks pazust no zemes virsas.

Dafins, kā jau līgavainis, starot staro, vien Vestra raudādama teic:

—    Bez velna atvēlēs mums viņa valstības robežām pāri netikt. Ej pie velna un palūdz tam manu roku.

Nekas cits Dafinam neatlika kā iet uz velna pili, pieklauvēt pie durvīm un teikt:

—    Labdien, visaugstā nešķīstība!

—    Labdien! — tā nelabais. — Kāds vējš tevi šurp atpūtis?

—    Tā un tā, — Dafins atteica. — Gribu tev lūgt Vestras roku.

—    Labi, — velns bija ar mieru. — Tu Vestru dabūsi tikai tad, ja padarīsi trīs manus darbus.

—    Esmu ar mieru, visaugstā nešķīstība! — Dafins atteica.

—    Tad atnāc vakarā.

Vakarpusē Dafins atkal gāja pie velna. Velns, iznācis no pils, paskatījās uz rietiem un jautāja:

—    Ko tu tur redzi?

—    Zemes malu, — Dafins atbildēja.

—    Ja gribi dabūt Vestru, tad līdz rītam šo lauku uzar, apsēj to ar kviešiem, izaudzē tos, nopļauj, saliec statos, izkul graudus, aizved tos uz sudmalām, samal miltos un saules lēktā atnes man siltu maizi, — velns pieteica.

To padzirdis, Dafins ar bēdīgu prātu pārradās pie Vestras un nu ņemsies tai pārmest, ka šī viņu, redz, tīšuprāt sūtījusi drošā nāve, jo kurš gan tādu darbu varot padarīt.

—    Neraizējies vis! — Vestra Dafinam atteica. — Kas tādu nieka darbu ko nepadarīt!

Vestra paskatījās pāri pakalniem tālumā un, cik spēka, iesvilpās. Necik ilgi, nez no kurienes saradās velni, ka vai mudž.

—    Bet nu — uzklausiet mani! — Vestra velniem bilda. —Laino viņa visaugstās nešķīstības pils līdz pat zemes malai viss būtu uzarts un apsēts ar kviešiem, kvieši izaudzēti, nopļauti, izkulti un samalti un saules lēktā jūs man atnestu siltu maizi! Vai skaidrs?

—   Skaidrs! Kā nu ne! — velni visi kā viens iesaucās.

Kad viņi ķērās pie darba, tur tik biia ko redzēt!

Vieni ara, otri ecēja, trešie sēja, bet citi rāpoja tiem nopakaļus un ar savām dvašām sildīja kviešu saknes. Kvieši auga acīm redzot. Līdz rītam tie jau bija ienākušies, un velni nu ņēmās — vieni p]aut, otri kult, trešie vest graudus uz sudmalām, līdz, dienas gaismai svīstot, maize jau bija izcepta. Dafins iesēja maizes klaipu drāniņā un aiznesa to velnam.

—         Tā un tā, visaugstā nešķīstība, — Dafins velnam sacīja,

—  tavs vēlējums izpildīts.

Paraudzījies uz savu kviešu druvu, velns sadrūma, bet maizes klaipu tomēr paņēma. Nu velns aizveda Dafinu uz savu ieroču kambari un sacīja:

—   Izraugies sev ieroci, kāds vien tev tīkas. Rīt pēcpusdienā tev manas pils dārzā būs jānomedī zaķis. Tikai ielāgo — zaķis jānošauj manas pils dārzā. Vai skaidrs?

—   Skaidrs, visaugstā nešķīstība! — Dafins nelikās daudz lūgties un, priekā starodams, pārradās pie Vestras.

—   Kam tu tā priecājies? — Vestra prasa.

—   Kā man nepriecāties, ja velns pavisam izkūkojis sev prātu! — Dafins atteica. — Vai nu tas kāds darbs — nošaut pils dārzā zaķi!

—   Nepriecājies vis, Dafin, lai pēcāk nenāktos raudāt, — Vestra atbildēja. — Tas nav parasts zaķis, bet gan pats velns. Rītdien tu vis nedzenies tam paka] ar kramenīcu rokās, bet nosēdies pils durvīs uz sliekšņa un gaidi. Es pārvērtīšos par dzinējsuni, dzīšos zaķim paka] un ne|aušu tam nekur paslēpties. Kad zaķis būs pagalam nokusis, viņš mēģinās patverties pilī, un tu viņu tad grāb ciet un, cik spēka, triec to ar galvu pret pils pakāpieniem.

Nākošajā dienā Dafins paslēpās aizdurvē, bet dzinējsuns sāka trenkāt zaķi — teju, teju saķers šo un saplosīs. Zaķis, juzdams, ka šim ar veselu ādu sveikā netikt, metās pilī, bet to vien

Oafins bija gaidījis, satvēra aiz ausīm, paņēma aiz pakaļkājām un — blaukt! — ar galvu pret pils pakāpieniem. Zaķis vēkš, ka vai nu.

Padzirdusi troksni, no pils izsteidzās velna sieva. Redzot tādus grēka darbus, viņa vai prātu zaudēja, saķēra galvu rokās un nu vaimanās, taču laikus apķērās un Dafinam uzkliedza:

—    Paklau, Dafin, kālab tu dauzi zaķi ar galvu pret pils pakāpieniem?

—    Kā citādi? — Dafins izliekas, ka neko nezinātu. — Viņa visaugstā nešķīstība man, redz, pieteica noķert cepetim zaķi.

—    Pag, nenogalē tol — velna sieva nelikās mierā. — Dod man zaķi šurp! Gan es pati šo nodīrāšu un izcepšu.

—    Nē, nē! — Dafins nav pierunājams. — Man pašam zaķis jāiedod viņa nešķīstībai rokās.

—    Kā tu to izdarīsi, ja viņš tikai vakarā pārnāks mājā? —. arī velna sieva neatstājās. — Dod man zaķi šurp, es to vakariņās izcepšu, un arī tu kopā ar mums varēsi nobaudīt cepeti.

Dafins atdeva velna sievai zaķi un ar mierīgu prātu devās prom. Vakarā viņš ieradās pilī nobaudīt zaķa cepeti.

Velns izliekas, ka nekas nebūtu noticis, cienā Dafinu un rāda tam priecīgu ģīmi, bet pašam galva nosaitēta un acs zili melna. Ar pūlēm mēli locīdams, velns Dafinam pateica, ka esot ar mieru atdot šim Vestru, tikai rīt Dafinam atkal jāatnākot uz pili un Vestra starp citām meitenēm jāsazīmē.

—    Lai notiek! — Dafins atteica un, priecādamies, ka tik lēti ticis no velna va|ā, ar mierīgu sirdi pārradās pie Vestras.

—    Kālab tu tā priecājies? — Vestra viņam vaicāja.

—    Kā lai nepriecājos, ja velns man atļāva tevi paņemt un iet, kur acis rāda! — Dafins smiedamies atteica.

—   Ak, vai, Dafin! — Vestra nopūtās. — Tu pat nevari iedomāties, cik grūtu darbu velns tev sameklējis. Drīzāk tev par to pienāktos raudāt nekā smieties. Rīt velns tev liks mani sazīmēt starp simt meitenēm, kuras cita citai izskatīsies līdzīgas gluži kā ūdens pilītes. Kā tu mani starp viņām pazīsi?

—   Arī tad, ja jūsu būtu tik, cik zvaigžņu pie debesīm, es tevi pazītu! — Dafins izsaucās.

—    Nerunā vis tā, labāk uzklausi, ko es tev teikšu, — Vestra

sacīja. — Rītdien ieskaties visām meitenēm pēc kārtas cieši acis un norādi uz to, kuru redzēsi raudam.

Kā teikts, tā arī notika. Nākošajā dienā Dafins ieradās pilī, lai uzrādītu Vestru, un velns puisi ieveda istabā, kur stāvēja simts meiteņu, kas cita citai izskatījās līdzīgas kā simts ūdens pilītes.

Dafins skatījās, skatījās un nekādi nespēja izšķirt, kura ir Vestra. Un kurš gan to spētu pateikt, ja meitenes cita citai izskatījās neparasti līdzīgas.

Tā nu nemanot bija aiztecējis labs laiks, un Dafinam no šausmām bezmaz vai pamira sirds. Te piepeši viņš pamanīja, ka vienai no meitenēm pa vaigu norit asara.

—         Visaugstā nešķīstībai — jauneklis līksmi iesaucās.

—  Rau, tā ir Vestra!

Velns nojauta, ka jaunie visu jau iepriekš norunājuši, tālab ieslēdza abus pazemē aiz divpadsmit dzelzs durvīm, kur tik vien pa šauru lodziņu iespīdēja dienas gaisma.

Dafins gauži noskuma, bet Vestra piesita pie zemes savu gredzenu, un, pārvērtušies par mušām, viņi izlaidās laukā pa lodziņu. Kolīdz, tas bija noticis, tā Dafins un Vestra metās bēgt pāri kalniem un lejām. Bet velns to nojauta. Viņš paraudzījās visapkārt un, pamanījis tālumā bēg|us, pavēlēja saviem kalpiem tos tūdaj pat sadzīt rokā un atvest uz pili.

Vestra atskatījās un, ieraudzījusi ķērājus, iesaucās:

—   Velna kalpi dzenas mums paka]!

—   Ko nu darīt? — Dafins satrūkās.

—   Nebīsties! — Vestra atteica. — Es pārvērtīšos par augļu dārzu, bet tevi pārvērtīšu par vecu dārznieku. Kolīdz velna kalpi būs klāt un tev prasīs, vai neesi manījis garām paskrejam puisi un meiteni, teic, ka esi gan, tikai gaužām sen, kad šo dārzu vēl stādīji.

To teikusi, Vestra pārvērtās par augļu dārzu, kurā auga visvisādi koki, bet dārzā līkņāja vecumvecs dārznieks.

Necik ilgi, velna kalpi klāt un dārzniekam prasa:

—   Vai neesi redzējis garām paskrejam puisi un meiteni?

—   Esmu gan, — dārznieks atteica, — bet tas bija gaužām sen — kad es šo dārzu vēl stādīju. Kopš tā laika neviens šeit vairs nav rādījies ne tuvu.

To padzirduši, velna kalpi griezās apkārt.

—    Visaugstā nešķīstība, — viņi velnam sacīja. — Mēs bijām tur, kur tu mūs sūtīji, bet nevienu neredzējām — tik vien augļu dārzu un vecu dārznieku.

—    Bet tie jau bija viņil — velns iesaucās. — Skrieniet turp un atvediet bēgļus šurp!

Velna kalpi, ko kajas nes, metās atpakaļ.

Vestra atskatījās un iesaucās:

—    Velna kalpi atkal mums min uz papēžiem! Teic šiem to pašu, ko pirmīt, tikai šoreiz mēs vairs nebūsim dārzs un dārznieks, bet gan kviešu druva un pļāvējs.

—    Lai notiek! — Dafins atteica un tūdaļ pat pārvērtās par sirmgalvi, kurš ar sirpi rokā bija nostājies pie kviešu druvas un grasījās sākt pļauju.

Līdzko viņš norāva pāris vārpu un saberzēja tās plaukstās, lai paraudzītu, vai graudi jau gana labi, velna kalpi klāt.

—    Klau, vecais! — tā šie. — Vai nemanīji garām paskrejam puisi un meiteni?

—    E-hē! — sirmgalvis atteica. — Redzēju gan, tikai gaužām sen, kad es vēl šos kviešus sēju. Kopš tā laika šai pusē neviens vairs nav rādījies.

To padzirduši, velna kalpi griezās apkārt.

—    Visaugstā nešķīstība! — viņi velnam paklanījās un sacīja. — Mēs izmeklējāmies malu malās, bet bēgļus nekur neuzgājām. Ceļā sastapām tik vien kādu sirmgalvi, kurš taisījās pļaut kviešus, un viņš mums pateica, ka esot tos redzējis — bet gaužām sen, kad vēl sējis kviešus. Tālab mēs pārnācām atpakaļ. Kas to zin, kur bēgļi palikuši!

Velns no dusmām teju, teju plīsīs pušu.

—    Bet tie taču bija viņi! — viņš iesaucās un gluži kā viesulis traucās bēgļiem pakaļ.

Pamanījusi, ka velns viņiem jau min uz papēžiem, Vestra piesita ar gredzenu pie zemes, pārvērta Dafinu par platu un strauju upi, bet pati kļuva par pīli, kas tajā plunčājās.

Nonācis pie upes un ieraudzījis pīli, velns noprata, ka tā ir Vestra. Ņēmās nu vilkt sevī gaisu, līdz sacēlās briesmīgs vējš — un pēc tam savērpās tāds viesulis, kas nešūs nesa pīli

velnam klāt. Bet ari upe savēlās viļņos un dzina Vestru uz viņu krastu.

Redzot, ka tā neko nepanāks, velns ņēmās lakt ūdeni. Lok tik un lok, līdz beidzot pārsprāga pušu.

Gluži tāpat kā ceļinieki, kuri, apmaldījušies tumšā mežā, piepeši uziet taku, arī Dafins un Vestra savā priekšā ieraudzīja mājupceļu.

Rokās saķērušies, viņi līksmi devās uz priekšu un, izgājuši cauri trejdeviņām zemēm un trejdeviņām jūrām, nonāca Dafina karaļvalstī.

Necik ilgi — viņi nosvinēja kāzas un pēc tam sāka valdīt un; kas zin, varbūt valda vēl šobaltdien, ja vien vēl ir dzīvi.

STANS POZOLANS, KURS DZIMIS NO KVIEŠU VARPAS

Kā nu tur bija, kā ne, bet, ja tā nebūtu bijis, diez vai es jums šo pasaku būtu pastāstījis.

Reiz dzīvoja kāds vīrs un sieva. Viņi kopā bija nodzīvojuši daudz gadu, tikai bērnu viņiem nebija.

Kādu vakaru sieva vīram saka:

—   Dodies nu, vīrs, plašajā pasaulē, izstaigā gan ciemus, gan gadatirgus un salūko kādu bērniņu, kuru mēs pa diviem varētu uzaudzināt. Ja reiz liktenis mums nav devis pašiem savu, tad uzaudzināsim vismaz svešu bērnu, lai vecumdienās būtu kāds atspaids.

No rīta mazā gaismiņā, kad zāle vēl mirka rasā, vīrs devās ceļā. Viņš izstaigāja divpadsmit ciemus, sabija divpadsmit gadatirgos, bet velti — nekur viņš neuzgāja nevienu bērnu, kuru varētu pieņemt aprūpē. Mājās nākdams, vīrs kviesainē atrada čūskulēnu. Ņems vien to pašu un jautrā omā ķimerēs mājup. Ij tad labāk nekā bešā. Sieva tikām, uz sliekšņa nostājusi, viņu jau gaidīja. Ieraudzījusi vīru pārrodamies tukšām rokām, viņa jau iztālis ņēmās to bārt:

—   Āre, velti vien tu esi pa pasauli ridājis apkārti

—    Tā gan, — vīrs nokaunējies atteica. — Bet, rau, pārnesu tev čūskulēnu.

—    Labi arī tā, — sieva noteica. — Un kur tu to atradi?

—    Kvieša inē.

Sieva nopriecājās un, čūskulēnu apmīļojusi, nosauca to par Stanu Pozolanu, kurš dzimis no kviešu vārpas.

Vecīši ienesa čūskulēnu istabā, apguldīja to niedru šūpulītī, baroja ar pienu un turēja aizkrāsnē. Necik ilgi, naktī — plaukš! R niedru šūpulītis pajūk kā nebijis. Vīrs ielika čūskulēnu diegu kamolītī, bet — necik ilgi — arī diegu kamolītis satrūkst pušu. Vecīši ielika čūskulēnu kubliņā — un tik nu to barot, līdz čūskulēns paaugās un kubliņu saspēra. Tad vecīši ielika čūskulēnu sviesta ķērnē, bet arī no sviesta ķērnes drīz vien nekas nepalika pāri, jo čūska bija nobarojusies kā veļas baķis. Vecīši ielika čūsku mucā, bet tā saspēra ari mucu. Nu vecīši ielika čūsku būdiņā un baroja to septiņus gadus.

Pēc septiņiem gadiem čūska sacīja:

|— Tēt un māt, pienācis laiks mani sūtīt skolā.

Vai akls! To padzirduši, vecīši no prieka nezināja, kur likties.

Vīrs iejūdza ratos divus vēršus, ielika čūsku siena skramstā un nu brauc meklēt skolu. Tā viņš brauca trīs dienas, līdz nonāca zaļā ganību atālā. Tur tekāja kaza, kurai ik uz soļa atnesās pa kazlēnam. Bet tajās ganībās siroja vilks, kurš visus kazlēnus tūdaļ pat aprija. Kazai nopakaļus teciņiem vien joza kāds sirms vecītis, kurš pūlējās kazlēnus no vilka saglābt, taču velti. Redzot netālu nostājamies ratus, vecītis piesteidzās braucējiem klāt.

—    Ehē, Stan Pozolan! — viņš iesaucās. — Esmu par tevi jau gana dzirdējis, tikai ne reizi vēl man nebija lemts tevi skatīt vaigā. Nāc un aizdzen vilku, jo citādi es nespēju izaudzināt nevienu kazlēnu.

To padzirduši, čūska izlēca no ratiem, apvijās vilkam apkārt un, triekdama to pret klintīm un pakalnu korēm, aiznesa vilku dziļā lejā vidū vēja, iemēja to zemē un tā nobiedēja, ka vilks, cik nu šim vēl atlika, ko dzīvot, par kazlēniem pat dzirdēt vairs negribēja. Pēc tam čūska pārradās pie vecīša, un tas, nezinā-* dams, kur no prieka likties, teica:

—    Nezinu pat, kā tev pateikties, jo tu man |oti izpalīdzēji. Vilks arī mani pašu būtu apēdis, ja tu to nenogalētu. Daudzus gadņs nespēju izaudzināt nevienu kazlēnu, jo vilks tos tūdaļ pat rīšus aprija. Tik vien tā prieka kā kazas piens, ko padzerties.

Viņi uz brītiņu piesēda zālē atpūsties, padzēra kazas pienu, un, kad pienāca laiks doties tālāk, vecītis ceļiniekiem sacīja:

—    Tā kā jūs man izpalīdzējāt, arī es jums atdarīšu ar labu. Es jums parādīšu, kur atrodas skola. Griezieties nost no ceļa un brauciet taisni pakalnā augšā. Tur jūs redzēsiet skolu, un jums pretī iznāks mācīts vīrs. Viņš par mācīšanu gadā ņem trīssimt zelta dālderu. Atdod viņam Stanu Pozolanu, jo mācītais vīrs tam iemācīs visvisādas burvestības. Bet pēc gada, kad brauksi dēlam pakaļ, nepiemirsti mani.

Viņi atvadījās, un vīrs brauca tālāk. Drīz vien viņš nonāca pie skolas un satika tur mācīto vīru. Tam jau bija divi skolnieki, bet viņš pieņēma ari Stanu Pozolanu.

Tā, lūk.

Vīrs pārbrauca mājās, bet pēc gada, pārdevis tirgū par trīssimt zelta dālderiem vēršu pāri, devās pakaļ Stanam Pozolanam. Kad vīrs nonāca zaļajā ganību atālā, viņš par vecīti, kurš tur ganīja kazu, pat neiedomājās.

Tā nu. virs nostājās mācītā vīra priekšā, bet tas, redz, zinādams, ka vīrs ieradies pēc dēla, pārvērta visus trīs skolniekus par baložiem, kuri cits citam izskatījās neparasti līdzīgi.

—   Vai skolas naudu atnesi? — mācītais vīrs apprasījās.

—   Atnesu gan, E vīrs atteica.

Pārskaitījis zelta dālderus, mācītais vīrs teica:

—    Nāc un parādi, kurš no tiem ir tavs dēls. Ja tu viņu man uzrādīsi, varēsi ņemt sev līdzi, ja ne, tev nāksies man samaksāt vēl trīssimt zelta dālderu un atstāt savu dēlu pie manis vēl vienu gadu.

Vīrs nu skatījās, skatījās, gluži vai acis izskatīja, bet savu dēlu pazīt nespēja. Neko darīt, jābrauc vien mājās. Bet mājās sieva vaimanā, ka dēls pagalam.

Vecīši izaudzēja vēl vienu pāri vēršu, pārdeva tos tirgū par trīssimt zelta dālderiem, un pēc gada vīrs atkal brauca pakaļ savam dēlam. Kad vīrs nonāca zaļajā ganību atālā, viņš par

vecīti, kurš tur ganīja kazu, pat neiedomājās un pabrauca tam ar ratiem garām.

Mācītais vīrs iznāca vīram pretī un apvaicājās:

—    Vai prasītos dālderus atnesi?

—    Atnesu gan.

Mācītais vīrs paņēma dālderus un teica:

—    Nāc un parādi man savu dēlu.

Kad viņi iegāja skolā, mācītais vīrs savus skolniekus pārvērta par trim suņiem zelta pļaukā, kuri cits citam izskatījās neparasti līdzīgi. Tā nu vīrs skatījās, skatījās, gluži vai acis izskatīja, bet savu dēlu pazīt nespēja.

—    Būs vien tev Stans Pozolans jāatstāj pie manis ari vēl trešo gadu, — mācītais vīrs noteica, un viņi norunāja tā: ja pēc gada, kad vīrs atkal brauks dēlam paka], viņš arī trešoreiz to nepazīs, tad Stans Pozolans uz visiem laikiem paliks pie mācītā vīra.

Virs, gauži nobēdājies, pārradās mājās, bet sieva tikām pilnā balsī vaimanā, ka nu vairs dēlu neredzēšot kā paši savu ausu.

Pārdevis vēršus un ieņēmis par tiem trīssimt zelta dālderus, vīrs pēc gada atkal devās cejā. Nobraucis za]ajā ganību atālā, viņš atminējās vecīti, kurš tur ganīja savu kazu.

—   Eh, ja tas sirmais vecītis būtu tepat tuvumā, viņš nudien man izpalīdzētu! — vīrs paklusām izsaucās.

Te, kur gadījies, kur ne, vecītis ar savu kaziņu klāt.

—    Kas tev, mīļo cilvēk, lēcies? — viņš apprasījās.

—   Redzi nu! — vīrs nosūkstījās. — Tevis dēļ esmu iekūlies lielā ķezā.

—    Nebēdā vis! Labi, ka tu mani neatcerējies agrāk, jo trejos gados Stans Pozolans iemācījies vēl vairāk par pašu mācīto vīru. Šoreiz mācītais vīrs savus skolniekus pārvērtīs par trim zirgiem, kuri cits citam izskatīsies neparasti līdzīgi. Bet Stanam Pozolanam viņš liks nostāties vidū. Kad mācītais vīrs tev prasīs: «Vai naudu atnesi?» — tu šim atsaki: «Atnesu jau, atnesu! Kālab tu bīsties, ka man nav naudas?» Dod viņam naudu, un mācītais vīrs tad teiks: «Nāc nu, es tev parādīšu, kurš ir tavs dēls!» Bet tu šim saki: «Liecies nu mierā! Es pats tev uzrādīšu savu dēlu.»

Vīrs brauca tālāk. Drīz vien viņam pret! iznāca mācītais virs un apvaicājās:

—   Vai naudu atnesi?

—   Atnesu jau, atnesu! — vīrs droši atteica, ki tam bija pieteikts. — Kālab tu bīsties, ka man nav naudas?

—   Tad dod to šurp, un es tev parādīšu, kurš ir tavs dēls, — mācītais vīrs sacīja.

—   Liecies nu mierā! — vīrs tam atteica. — Es pats viņu tev uzrādīšu.

Vīrs piegāja pie zirga, kurš stāvēja vidū, un bilda:

—   Mīļais Stan Pozolan. gana tev atrasties mācītā vira pavadā. Nāc man līdzi uz mājām!

Zirgs acumirkli pārvērtās par jaunekli, un virs, to ieraudzījis, brīdi nespēja noticēt pats savām acīm — tik |oti dēls pa šo laiku bija pieņēmies spēkā un prātā.

—    Labi gan, tēt, ka tu mani pazini! — Stans Pozolans teica.

—   Ja tu mani arī šoreiz nepazītu, es būtu aiztraucies nez kur mākoņos.

Samaksājuši mācītajam vīram skolas naudu un no tā atvadījušies, viņi devās mājup. Tā nu viņi brauca pa ce|u, brauca, līdz redz, ka tiem pretī karietē, kurai priekšā aizjūgti četrēji zirgi, klidzina kungs.

—   Vai redzi, tēt, to kungu? — Stans Pozolans vaicā.

—   Redzu gan.

—   Gribi, es tev nopelnīšu veselu maisu ar naudu?

—   To tik ne! — vīrs sabijās. — Dzīvu cilvēku nomaitāt es tev vis ne]aušu!

—   Kas tev, tēt, nāk prātā! — Stans Pozolans iesaucās.

—   Es pārvērtīšos par suni, un kungs mani gribēs nopirkt Ņem un pārdod viņam mani bez kādu bēdu par maisu zelta naudas, jo es, redz, esmu tev pieburts un mani nesaturēs ciet nekāda kunga vara. Tu pat nepagūsi uzbraukt tai kalnā un nolaisties no tā lejā, kad es jau būšu atpakaļ.

Vīrs ar vienu prātu tā kā ticētu gan, bet ar pārējiem diviem — ne, bet beigu beigās tomēr bija ar mieru.

Stans Pozolans apmeta kūleni, pārvērtās par medību suni un metās skriet, ko kājas nes, līdz piesita ar ķepu pie kukuržņa. Kukurznis — špukt! — par zaķi prom, bet medību suns šo —

caps! — pārnesa vīram. Pēc tam medību suns piesita ar ķepu pie cita kukuržņa un, kolīdz tas pārvērtās par zaķi, tā attrenca to pie kunga karietes un viņa acu priekšā zaķi noķēra. Necik ilgi — medību suns jau bija noķēris kādus piecus zaķus un tos pārnesis vīram.

To redzot, kungs uz karstām pēdām pie vīra klāt.

—    Tā un tā, vecais, — šis saka. — Vai nepārdosi man suni?

—    Pārdošu gan.

—   Cik tu par to gribi?

—    Maisu zelta.

Kungs priecīgs dod arī prasīto maisu zelta, ņem suni un tūdaļ pat paģēr tam ķert zaķus. Suns piesita ar ķepu vienam kukurznim — un zaķis rokā, piesita otram kukurznim — un vēl viens zaķis ciet. To redzot, kungs no prieka nezināja, kur likties. Necik ilgi — suns pārnesa arī trešo zaķi. Kungs sameta zaķus karietē un sūtīja suni medībās ceturto reizi. Bet suns aizjoņoja cauri krūmiem un briksnājiem un, panācis vīru, ielēca ratos un pārvērtās par jaunekli. Kungs tikām gaida, bet suņa kā nav, tā nav. Izkāpa no karietes, izmeklējās malu malās, raudzīja sasvilpt — kur nu!

Pārskaities brauca mājās, bet ceļā sastapa vīru.

—   Vai suni neredzēji? — kungs tam prasa.

—    Neredzēju vis.

Nekas cits kungam neatlika kā braukt mājās. Redzot, ka šim slikta oma, kundze vaicā:

— Ko tu tāds sapūties?

—    Kā nu ne! — kungs atteica. — Es, redz, paliku bez naudas. Nopirku medību suni, paģērēju tam ķert zaķus, bet suns ņēma un pačibēja. Labi vēl, ka pārvedu karietē trīs zaķus! Gribi paskatīties?

Bet, ielūkojušies karietē, viņi tur ieraudzīja tik vien trīs zemes kukuržņus. To redzot, kungs no bēdām vai galu dabūja.

Tikām vīrs un Stans Pozolans laimīgi aiztika mājās, kur tos ar klātu galdu līksmi sagaidīja večiņa.

Tā nu viņi dzīvoja mierā un saticībā, līdz kādu dienu Stans Pozolans bilda:

—    Tēt, brauksim uz tirgu. Es pārvērtīšos par staltu zirgu.

un tu mani pārdosi. Tikai pielūko — iemauktus neatdod, lai kā tev tos prasītu.

Stans Pozolans apmeta kūleni un pārvērtās par tik skaistu un staltu zirgu, kādu vīrs līdz šim vēl nekad nebija redzējis.

Vīrs aizveda zirgu uz tirgu. Ļaudis ap to vien grozījās, bet kurš cits gan to uzdrīkstēsies pirkt, ja ne kungs, kas nezina skaitu savai naudai.

Necik ilgi — viens tāds kungs klāt un vīram prasa:

—    Vai zirgs pārdodas?

—    Pārdodas gan.

—    Un cik tu par to gribi?

—   Apber zirgu ar naudu, un tas tev piederēs.

Kungs sit saujā un pērk zirgu.

—    Tikai vienosimies, — vīrs saka. — Iemauktus es tev nedošu.

—    Kā tā — nedosi? — kungs brīnās un paģēr saviem kalpiem tos vīram atņemt ar varu.

Nu vīri sagāja krogā sadzert līkopus, bet, kamēr viņi tur līksmoja, krodzinieka meita iznāca pagalmā. Viņu ieraugot, zirgs ierunājās:

—    Mīļo meitiņ, palaid nu iemauktu siksnas svabadāk, jo tās man spiež.

Meitene palaida iemauktu siksnas svabadāk, un zirgs, izmaucies no iemauktiem, tūdaļ pat pārvērtās pa balodi un uzspurdza gaisā. Kungs paskatījās pa logu un, ieraudzījis balodi, acumirklī pārvērtās par vanagu un metās balodi gūstīt. Balodis cieši sakļāva spārnus un krišus nokrita zemē. Bet, kolīdz tas pieskārās pie zemes, tā pārvērtās par kviešu druvu. Taču kungs pārvērtās par pļāvēju un steigšus sāka ar sirpi pļaut kviešus un tos siet kūļos. Stans Pozolans pārvērtās par maizes klaipu un ielēca krāsnī, domādams: ja kungs metīsies tam pakaļ, tad tur arī sadegs, bet kungs pārvērtās par lizi ar dzelzs kātu un izvilka maizes klaipu laukā. Maizes klaips novēlās uz grīdas un pārvērtās par magoņsēklu riekšu, bet kungs kļuva par cīruli un sāka sēkliņas naski uzknābāt. Stans Pozolans paslēpās starp sēkliņām un, sagaidījis izdevīgu brīdi, — hop! — pārvērtās par kaķi un, satvēris cīruli ķetnās, to vienā kampienā aprija. Pāri palika viena cīruļa spalviņa. Kur gadījies, kur ne, no tās iznāca

vilks un metās kaķim virsū, lai to saplosītu. Kaķis atbēga pie krodzinieka meitas un pārvērtās par gredzenu, kuru meita sev uzvilka pirkstā. Vilks, gribēdams gredzenu noraut, metās krodzinieka meitai virsū, un tā sāka kliegt. To dzirdot, no visām pusēm ar dakšām, cirvjiem un mietiem rokās saskrēja ļaudis un vilku padzina.

Nu meita gribēja gredzenu, kā nākas, apskatīt, tālab nomauca to no pirksta, bet gredzens tai izkrita no rokām un, pieskāries pie zemes, pārvērtās par jaunu un skaistu puisi. Kolīdz viņi saskatījās, tā tūdaļ pat viens otrā samīlējās.

Meita kopā ar Stanu Pozolanu devās uz mājām saderināties, bet, kolīdz Stans Pozolans pārkāpa pāri slieksnim, tā kļuva par briesmīgu čūsku. Meita sabijās un iesaucās:

—    Stan Pozolan, lien žiglāk laukā no čūskas ādas, jo man bail!

Čūska pārmeta kūleni un pārvērtās par skaistu jaunekli, bet savu ādu izmeta pagalmā, un no tās izcēlās pils, kas griezās līdzi saulei. Nu nekas cits vairs neatlika kā dzert kāzas. Ari es tajās biju, ēdu un dzēru, cik sirdij kārojās, — pa bārdu jau tecēja gan, tik mutē netika.

FETFRUMOSS UN DZELZS VILKS

Kā nu tur bija, kā ne, bet reiz sensenos laikos no tiesas tā esot bijis. Daudz laika kopš tās reizes pagājis. Kas zin, cik ūdens Nistru aiztecējis, cik zvaigžņu no debess nokritušas un cik lapu mežos nopurinājuši vēji.

Reiz dzīvoja kāds vīrs un sieva, un viņiem bija dēls. Dēls auga acīm redzot — tik, cik dažs labs izauga pa gadu, viņš mēneša laikā, cik kāds pa mēnesi, tik viņš pa vienu dienu. Tā nu īsā laikā puika gluži kā pasakā par īstu milzeni k)uva, un vārdā viņam bija — Fetfrumoss.

Kad Fetfrumoss nāca puiša gados, nomira viņa māte. Drīz vien tēvs apprecējās otrreiz, bet par sievu sev apņēma īstu raganu, ļaunāku un negantāku par pašu nāvi. Vecenei bija trīs meitas, tik pūcīgas un ērcīgas, ka vien nelabais variētu tām

izdarīt pa prātam un ar tām kopā sadzīvot. Nabaga vīram nu sāka klāties gaužām plāni. Kopš tā laika viņš lāgā netika nedz maizes kumosiņu nobaudījis, nedz avota ūdeni nomalkojis, nedz arī radis brīsniņu miera, lai pa nakti atpūstos.

Vīrs cietās, cietās, līdz kādu dienu vairs neizturēja un vecenei bilda:

—    Paklau, siev! Kālab tu mani turi pusbadā? Izvāri man pusdienās zupu, bet vakariņās izcep raušus, lai es reiz atēstos pilnu vēderu!

—    Labi, vecais! — vecene atteica. — Ja tu man ļausi nomaitāt tavu dēlu, es tevi ēdināšu tā, ka dzīve tev šķitīs ne vien salda un tauka, bet arī brīnumjauka.

Ļaunā vecene, redz, bija nospriedusi puisi nokaut un neatstājās tikām, kamēr piespieda vīru darīt pēc sava prāta.

Tā nu, raugi, vecene sūtīja Fetfrumosu ganīt lopus, bet aizsainītī viņam ielika pelavmaizi.

Puisis izveda lopus ganībās. Kad pienāca pusdienlaiks, viņš attaisīja aizsainīti un, uzgājis tajā pelavmaizi, ņēmās rūgti raudāt. Tikām viņam klāt pienāca baltais vērsis un apprasījās:

—    Kālab tu, saimniek, raudi?

—    Kā lai neraudu, ja pamāte man iedevusi tik vien pelavmaizi, — Fetfrumoss atteica.

—   Ciet klusu, saimniek, un neliecies ne zinis! — vērsis viņu mierināja. — Ņem manu ragu, un tev ēdienu būs atliku likām.

Fetfrumoss paņēma vērša ragu, apsēdās koka pavēnī, un tūdaļ pat viņa priekšā uzradās galds, kas lūztin lūza no visādiem ēdieniem un dzērieniem.

Kad Fetfrumoss paēda, viņš nolika ragu vietā, bet vakarā, pārnācis mājās, nosvieda aizsainīti pagultē. Vecene to salūkoja un uzgāja tajā pelavmaizi neaiztiktu.

Tā tas bija vienu dienu, tā tas bija arī otru dienu, un pēc pāris nedēļām vecene nomanīja, ka puisis nemaz nekļūst vārgāks.

«Nez ko šis tur ganībās ēd, ja nemaz netaisās izkristies miesās?» vecene tīri vai pabrīnījās. «Nē, nēl Tur kaut kas nav lāgā!»

Tā izspriedusi, viņa sūtīja savu vecāko meitu apskatīties» ko Fetfrumoss ganībās ēd.

Meita gāja ari, paslēpās krūmos un nu tik skatās, tik skatās, līdz neviļus ņēma un aizmiga.

Pusdienlaikā Fetfrumoss attaisīja aizsainīti un, uzgājis tajā tikai pelavmaizi, atkal sāka raudāt.

Baltais vērsis tūdaļ pat atšķīrās no ganāmpulka, pienāca puisim klāt un apprasījās:

—    Ko tu, saimniek, raudi?

—    Kā lai neraudu, ja pamāte mani grib dzīvu nomaitāt! — Fetfrumoss atteica. — Ari šodien viņa man aizsainītī ielikusi tikai pelavmaizi.

—           Ciet klusu, saimniek! — baltais vērsis viņu mierināja.

—   Ņem manu ragu un ēd, cik tev kārojas!

Puisis paņēma ragu, un viņa priekšā atkal kā pēc burvja mājiena uzradās bagātīgs galds. Fetfrumoss paēda un nolika ragu vietā. Bet vecenes meita tikām gulēja un neko neredzēja.

Vakarā Fetfrumoss pārradās mājās un — žvikt! — nosvieda aizsainīti pagultē. Vecene atkal uzgāja tajā pelavmaizi neaiztiktu un pasauca pie sevis meitu.

—    Tā un tā, — vecene ņēmās šo tincināt. — Ko Fetfrumoss šodien ganībās ēda?

—    Mīļo māmiņ! — meita taisnojās. —i Nudien netiku redzējusi, ka Fetfrumoss šodien ganībās kaut ko ēstu!

To dzirdot, vecene no dusmām sāka kliegt un ārdīties tā, ka neviens šo nespēja vairs apklusināt.

Nākošajā dienā vecene sūtīja savu vidējo meitu.

—    Pieraugi, meit, — viņa tai piekodināja, — noskaties labi, ko Fetfrumoss ganībās ēd, citādi es tev galvu noraušu!

Neko darīt, gāja ari vidējā meita, skatījās, skatījās, līdz aizmiga un neredzēja, kā puisis paņēma vērša ragu, paēda un to atkal nolika vietā.

Vakarā vecene plēsu plēsumis pie aizsainīša klāt, lai redzētu, vai pelavmaize beidzot apēsta, bet puisis tai pat pirkstu nav piedūris klāt, pats paēdis un ij nedomā sev vakariņas prasīt.

Ņēmās nu vecene vidējo meitu strostēt, līdz tā atzinās, ka esot gulējusi un tālab neko nezinot. To dzirdot, vecene no dusmām bezmaz vai dzīrās savu meitu nožņaugt.

Trešajā dienā vecene atkal ielika puisim aizsainītī pelavmaizi un šoreiz sūtīja savu jaunāko meitu.

—    Pielūko, meit! — viņa tai piekodināja. — Noskaties ar abi acīm, ko Fetfrumoss ganībās ēdi

—    Labi, māmiņl Izdarīšu visu, kā vēlēji, — meita atteica un, lai puisim nerastos aizdomas, izlikās, ka arī viņa iet kopā ar to uz tīrumu strādāt.

Kad pienāca pusdienlaiks, puisis aizsainītī atkal uzgāja pelavmaizi un sāka raudāt.

—   Nebēdājies, saimnieki — baltais vērsis viņu mierināja.

—   Ņem manu ragu, uzklāj sev galdu, bet, kad būsi paēdis, nepiemirsti to atkal nolikt vietā.

Tā nu Fetfrumoss uzklāja koka pavēnī galdu un paēda, bet vecenes meita visu slepus noskatījās.

Kad Fetfrumoss paēda, viņš ragu atkal nolika vietā, bet vakarā, pārnācis mājās, — žviktl — nosvieda aizsainīti pagultē. Vecene tajā ielūkojās un pasauca savu meitu.

—   Teic nu, meit, — ko Fetfrumoss ganībās darīja? — viņa vaicāja. — Ko viņš tur ēda, ja reiz pelavmaizi nav pat aizticis?

Meita nelikās daudz lūgties un mātei visu izstāstīja.

—   Tu, māmiņ, droši vien domāji, ka Fetfrumoss, no pelavmaizes pārtikdams, drīz vien nomirs badā? — viņa atjautāja.

—   Ne nu bija, nekā! Pusdienlaikā Fetfrumoss salūko sev baltā vērša ragu, un tūdaļ pat uzrodas bagātīgi klāts galds. Tad nu viņš ēd tā, ka vaigi vien taukšķ.

To padzirdusi, ļaunā vecene, izlikdamās nāvīgi slima, likās augšpēdus gultā.

Vīrs ataicināja visvisādus dziedniekus, sadabūja visvisādas dziedinošas zāles, bet velti. Redzot, ka sievai nekas nelīdz, vīrs apprasījās, ko šī vēloties.

Vecene padomāja un bilda tā:

|Nokauj balto vērsi. Kolīdz es nomazgāšos vērša asinīs, tūdaļ pat atlabšu.

Vīrs izdomājās gan šā, gan tā, jo viņam ļoti negribējās balto vērsi nokaut. Bet arī meitas ne brīdi nedeva patēvam mieru.

—   Ko tu vēl gaidi? — tā šīs. — Vai neredzi, ka mūsu māte kļūst aizvien .vārgāka? Varbūt tu gribi viņu dzīvu iedzīt kapā?

Beigu beigās meitas piespieda patēvu vērsi nokaut.

Kad baltais vērsis to dabūja zināt, viņš Fetfrumosam teica:

—    Rīt mazā gaismiņā atnāc pie manis.

Nākošajā rītā, gaismai svīstot, Fetfrumoss aizsteidzās pie baltā vērša, un tas puisim sacīja:

—    Tava pamāte tik izliekas, ka ir nāvīgi slima, jo grib mani nokaut. Bet nebīsties! Kad ļaudis atnāks man pakaļ, es sākšu maurot un badīties un neviens man netiks klāt. Tad nu tu ļaudīm saki: «Dodiet man virvi! Es apmetīšu vērsim ap kaklu cilpu un to savaldīšu, jo vērsis taču mani pazīst.»

Necik ilgi, kāvēji klāt. Kolīdz viņi sastājās ap vērsi, tas ne pa jokam saniknojās, sāka maurot un-, draudīgi izslējis ragus, metās ļaudīm virsū. Tie no bailēm, ka Vērsis šos nobadīs, pajuka kur kurais gluži kā spaļi. To redzot, Fetfrumoss kāvējiem sacīja:

—    Dodiet man virvi! Es jums balto vērsi noķeršu, jo viņš taču mani pazīst.

Ļaudis iedeva Fetfrumosam virvi, un puisis metās vērsi gūstīt.

—    Ehei, ehei, balto vērsīt! — viņš tam uzsauca. — Ehei!

Kolīdz Fetfrumoss, kā nākas, savicinājis virvi, to svieda, tā vienā mirklī apmeta to vērsim ap ragiem.

Bet baltais vērsis to tik vien gaidīja. Viņš tūdaļ pat satvēra puisi uz ragiem, uzmeta to sev mugurā, un viņi metās bēgt. Kolīdz bēgļi izkļuva no pagalma, tā skrēja tik un skrēja, līdz nonāca bezgala skaistās lejās, kas sirdi priecēt priecēja. Viņi devās aizvien tālāk un tālāk, līdz nonāca mežā.

Baltais vērsis nolaida Fetfrumosu zemē un tam sacīja:

—    Pasēdi šeit un atpūties, bet es tikām iešu paganīties.

—    Labi, lai notiek! — Fetfrumoss atteica.

Visu priekšpusdienu baltais vērsis ganījās mežu laucēs un piekrastes birzīs, bet pusdienlaikā pārradās atpakaļ. Fetfrumoss salūkoja viņa ragu, uzklāja sev galdu un paēdis nolika ragu vietā. Baltais vērsis atkal devās ganīties un pēc tam aizgāja uz avotu padzerties.

Pa to laiku pie Fetfrumosa pienāca briedis un apvaicājās:

—    Ko tu, Fetfrumos, šeit dari?

—    Atpūšos.

—    Un kur ir baltais vērsis?

—   Aizgāja uz avotu padzerties.

—   Ja tā, tad pasaki baltajam vērsim, lai viņš šeit vairs ne* ganās un nedzer ūdeni no mana avota, citādi viņam klāsies plāni. Sls ganības un avots pieder man.

To teicis, briedis aizgāja.

Kolīdz baltais vērsis pārradās no ganibām, Fetfrumoss izsteidzās tam pretī.

—   Nupat te bija briedis un teica, ka šeit viss piederot viņam un tev te neesot brīv staigāti — Fetfrumoss baltajam vērsim pavēstīja.

—    Esi bez bažāml — baltais vērsis Fetfrumosam atteica.

Nākošajā dienā, kad baltais vērsis atkal aizgāja uz avotu

padzerties, ieradās briedis un apvaicājās:

—    Kur tad baltais vērsis?

—   Aizgāja uz avotu padzerties. '|

—   Piekodini baltajam vērsim vēlreiz, ka šīs ganības pieder man un, ja viņš no tām neies prom, es vērsi samalšu miltos.

Necik ilgi — baltais vērsis klāt.

—   Vai Kāds te bija? — viņš Fetfrumosam apprasījās.

—    Atkal bija atnācis ļaunais briedis, — Fetfrumoss nobēdājies atteica.

—    Un ko briedis tev teica?

—   Viņš teica, lai tu no šejienes ejot prom, jo citādi tev klāšoties slikti.

—   Ja briedis atnāks trešoreiz, — baltais vērsis Fetfrumosam sacīja, — paliec tepat un neej nekur prom. Ja briedis mani uzveiks, paņem manus ragus, paslēp tos azotē un ej tālāk, uzmeklē svešas un neapsaimniekotas malas, nolīgsti sev aitu ganus, govju ganus, cūku ganus, zirgu ganus un zosu ganus, uzcel milzu aplokus un tad atver manus ragus.

.— Izdarīšu tā, kā teici, — Fetfrumoss viņam apsolīja.

Tā nu baltais vērsis atkal bez bēdu ganījās, un, kad viņš devās uz avotu padzerties, kā gadījies, kā ne, tam priekšā nostājās briedis un bilst:

—    Klau, kam tu izmin manas ganības? Vai tad nezini, ka tās pieder man?

—   Nost no ceļa! — baltais vērsis briedim uzsauca. — Ko tu maisies man pa kājām!

—    Paej pats nost!

—    Nē, nē! Paej nost tu!

Tā, rau, vārds pa vārdam, līdz abi saķērās cīkstē — tādā cīkstē, ka nav vis nekāda joka lieta. Abi cīkstējās uz dzīvību un nāvi, līdz briedis notrieca balto vērsi zemē, tam atkrita ragi un aizripoja kur nu kurais.

Fetfrumoss paņēma baltā vērša ragus, paslēpa tos azotē un devās prom. Viņš gāja tik un gāja pa takām nestaigātām, ar rasu klātām, bet pašu ziņkāre urdīt urda — gribas palūkoties, kas ragos atrodas, ja reiz baltais vērsis pieteicis viņam izstaigāt malu malas un nolīgt milzums kalpu. Beigu beigās Fetfrumoss vairs nenocietās, izņēma no azotes ragus, piesita vienu pie otra, un — necik ilgi — no tiem sāka nākt laukā zirgi, vērši, aitas, kazas, cūkas un mājputni, ka ir ne saskaitīt. Fetfrumoss metās te pa labi, te pa kreisi, gan turp, gan šurp, taču velti — viņš nekādi vairs nespēja lopus sadzīt kopā. No bēdām Fetfrumoss pat apraudājās. Gaužas asaras lejot, viņš pamanīja šurp steberējam klibu vilku.

—    Kam tu, puis, tāds sadrūmis un nobēdājies? — vilks šim prasa.

—    Palūk, esmu izsējis vējos visus savus lopus un nekādi vairs tos nespēju sadabūt kopā, — Fetfrumoss vilkam pažēlojās.

—    Bet ko tu man par to dosi, ja es lopus sadzīšu kopā un tos atkal ieslēgšu ragos? — vilks apprasījās.

—    Ko es tev došu? Es tev Jaušu ēst vēršus, zirgus un aitas tik, cik tu gribēsi.

—    Nē, nē! — vilks atteica.

—    Bet ko tad tu gribi?

—    Es, redz, gribu apēst tevi, kad tu kļūsi par līgavaini.

Brīdi Fetfrumoss nezināja, ko iesākt, bet, redzot, ka lopi

izklīst aizvien tālāk, piekrita:

—    Labi, tik sadzen lopus atkal ragos!

Klibais vilks metās gan turp, gan šurp, drīz vien savāca visus lopus kopā un sadzina tos atkal ragos.

Fetfrumoss nu devās tālāk, gāja tik un gāja cauri mežiem un pļavām, un bezdibenīgām gravām, līdz nonāca neviena neapsaimniekotā pusē. Drīz vien viņš salīga aitu ganus, vēršu

ganus, govju ganus, zirgu ganus, cūku ganus un zosu ganus, un tie viņam uzcēla milzu aplokus. Kolīdz Fetfrumoss atvēra ragus, aitas sagāja aplokos, zirgi — staļļos, mājputni — lostos. Fetfrumoss apmetās tur uz dzīvi un sāka saimniekot.

Pēc kāda laika te viens, te otrs iebilda, ka Fetfrumosam būtu laiks apprecēties.

—    Es jau labprāt apprecētos, bet manās kāzās atnāks vilks un mani apēdīs, — Fetfrumoss atbildēja un izstāstīja ļaudīm visu, kā bijis.

—    Nebīsties! — ļaudis viņu drošināja. — Mēs visi kā viens nāksim tev palīgā, vilku noķersim un nositīsim. Viņš kāzu galdam netiks ne tuvu.

—    Paldies jums par labiem vārdiem un gudru padomu! — Fetfrumoss, ļaudis uzklausījis, tīri vai atplauka.

Drīz vien viņš salūkoja sev līgavu — tik mīļu kā pati saulīte un tik daiļu kā ķiršu ziediņš. Nolīga spēlmaņus un nolika kāzu dienu.

Tosestdien vai, šķiet, ap to laiku sanāca milzums ļaužu, kā jau kāzās. Tika uzklāti bagātīgi dzīru galdi, ieradās vedējtēvs ar līgavu, un, kolīdz Fetfrumoss ar meiteni apsēdās goda vietā, tā vilks pa durvīm iekšā.

—    Ehē! — tas iesaucās. — Tikai tagad tu, Fetfrumos, esi savīkšējies precēties! Man tevi jau sen vajadzēja apēst.

To padzirdīs, vedējtēvs iznāca vilkam pretī un sacīja:

—    Pag, vilciņ, uzgaidi brītiņu! Nedomā vis, ka tu tā Fetrumosu uzreiz arī apēdīsi, kā tev ienācis prātā! Vai redzi uz galda šo maizes klaipu? Tu pat nevari iedomāties, kādos vaiga sviedros mums bijis jānopūlas, pirms mēs to varam nogaršot! Papriekš mēs aram zemi un to ecējam, pēc tam apsējam un gaidām, kamēr kvieši izaugs un ienāksies, pēc tam kviešus pļaujam, salasām vārpas un sasienam tās kūļos, pēc tam sametam kūļus stirpās, kuļam un vētām graudus, pēc tam graudus saberam maisos un aizvedam tos uz sudmalām un samaļam miltos. Iejaujam mīklu, to samīcam, saveļam klaipos, ieliekam klaipus krāsnī, un, kad klaipi, kā nākas, nobrūnējuši, tos izvelkam no krāsns, liekam galdā un tikai tad ēdam maizi. Ed nu arī tu tagad Fetfrumosu!

Vilks paskatījās, bet no Fetfrumosa ne vēsts. Kamēr vedējtēvs runāja, Fetfrumoss bija aizbēdzis tālu jo tālu cauri bieziem mežiem un bezdibenīgām gravām, kuru malās ar atplestām rīklēm stāv pūķi, gatavi grābt ciet ikvienu, kurš tiem ies garām. Tā nu Fetfrumoss bēga aizvien tālāk un tālāk, līdz nonāca pie kādas būdiņas. Viņš pieklauvēja pie durvīm un apvaicājās.

—   Kam šī būdiņa pieder?

—   Vecajai Zgiverai, — iekšā atskanēja balss.

—     Krustmāmiņ, neliedz man savu pajumti, jo es ceļā esmu loti noguris, — Fetfrumoss sāka lūgties.

—    Ja tu esi labu laužu, nāc droši iekšā, — Vecā 2givera atteica, — bet, ja sliktu, tad bēdz pāri deviņiem novadiem, jo man ir suns ar dzelzs zobiem un tērauda ilkņiem. Kolīdz es to palaidīšu va)ā, tas tevi saplosīs gabalu gabalos.

—     Tā vietā, lai man uzrīdītu sūni un liktu tam mani saplosīt gabalos, dod man labāk kviešu plāceni, ar ko remdēt izsalkumu, un avota ūdeni nodzerties, §§ Fetfrumoss atteica.

—   Gribu uz brītiņu atvilkt elpu un atgūt spēkus, jo man pakaļ dzenas dzelzs vilks.

To dzirdot, Vecā Zgivera sacīja:

—   Nāc, ceļiniek, iekšā!

Kad Fetfrumoss bija brītiņu atpūties, Vecā Zgivera tam apprasījās:

—   Kas tu, drosminiek, esi, un kurp tu dodies?

—     Tā un tā, — Fetfrumoss ņēmās stāstīt. — Apsolīju dzelzs vilkam, ka ]aušos apēsties, kad kļūšu par līgavaini, un nu vilks atnācis man pakaļ, tālab es bēgu un gribu no viņa paglābties.

Vecā Zgivera uzņēma puisi, kā pieklājas, deva šim gan kviešu plāceni, ar ko remdēt izsalkumu, gan avota ūdeni nodzerties. Fetfrumoss paēda, padzērās un saposās ceļā.

Promejot Vecā Zgivera iedeva viņam savu suni.

—     Ņem to, Fetfrumos! — viņa teica. — Ceļā tas tev lieti noderēs.

—   Bet kā suni sauc?

—   «Brāl, tu, kas dzirdi!»

—   Paldies, krustmāt, un lai tev labi klājas!

—    Staigā vesels un pārrodies drīz atpakaļ!

Tā nu Fetfrumoss gāja tālāk un, izstaigājis malu malas, atkal nonāca pie kādas būdiņas.

—   Vai kāds mājās? — Fetfrumoss apprasījās.

—   Mājās gan, — iekšā atskanēja balss.

—   Vai drīkstu ienākt?

—        Ja tu esi labu laužu, nāc droši iekšā, bet, ja sliktu, tad bēdz pāri deviņiem novadiem, jo man ir suns ar dzelzs zobiem un tērauda ilkņiem. Kolīdz es to palaidīšu vaļā, tas tevi saplosīs gabalu gabalos.

—        Tā vietā, lai man uzrīdītu suni un liktu tam mani saplosīt gabalos, dod labāk man kviešu plāceni, ar ko remdēt izsalkumu, un avota ūdeni nodzerties, — Fetfrumoss atteica.

—  Gribu uz brītiņu atvilkt elpu un atgūt spēkus, jo man pakal dzenas dzelzs vilks.

—        Ja tā, tad nāc, lūgtumis, iekšāl — Un būdiņas durvīs, deviņos līkumos salocījusies, bet ar mīļu jo mīlu smaidu sejā izrotājusies, nostāja sirma večiņa.

Fetfrumoss bija nokļuvis pie Vecās Hadiras. Viņš nelikās daudz lūgties un izstāstīja tai visu, kā bijis.

Vecā Hadira iedeva Fetfrumosam kviešu plāceni, ar ko remdēt izsalkumu, un avota ūdeni nodzerties. Fetfrumoss paēda, padzērās un saposās ceļā.

Promejot Vecā Hadira uzdāvināja viņam savu suni un teica:

—   Kad gribēsi to pasaukt, saki tam: «Brāl, tu, kas redzi!»

—        No sirds tencinu, krustmāmiņ. Teic — kas dzīvo tev kaimiņos?

—   Vecā Birkoša.

—   Tad paliec sveika, jo man laiks iet tālāk.

—   Staigā vesels, un lai tev ceļā viss soktin sokas!

Tā nu Fetfrumoss devās tālāk, gāja tik un gāja veselas trīs dienas, līdz nonāca pie būdiņas, kurā dzīvoja Vecā Birkoša. Fetfrumoss pieklauvēja pie durvīm un apvaicājās:

—   Vai kāds mājās?

—   Mājās gan.

—   Laid mani, lūgtumis, iekšā!

—        Ja tu esi labu ]aužu, nāc droši iekšā, bet, ja sliktu, tad bēdz pāri deviņiem novadiem, jo man ir suns ar dzelzs zobiem

un tērauda ilkņiem. Kolīdz es to palaidīšu vajā, tas tevi saplosīs gabalu gabalos.

—    Labu ļaužu, krustmāmiņ, kā gan citādi! Laid mani drīzāk iekšā! — Fetfrumoss iesaucās. — Tā vietā, lai man uzrīdītu suni un liktu tam mani saplosīt gabalos, dod man labāk kviešu plāceni, ar ko remdēt izsalkumu, un avota ūdeni nodzerties. Ceļā esmu pagalam noguris.

—   Kurp tad tu iedams?

—   Pats nezinu, kurp. Aizbēgu no kāzām, jo man pakaļ dzenas dzelzs vilks.

Krustmāte Birkoša ielaida Fetfrumosu būdiņā un deva tam gan kviešu plāceni, ar ko remdēt izsalkumu, gan avota ūdeni nodzerties.

Fetfrumoss paēda, padzērās un atkal saposās ceļā. Kad viņš jau grasījās teikt ardievas, krustmāte Birkoša uzdāvināja puisim savu suni, kuru sauca — «Brāl, tu, kas esi smagāks par zemi un ašāks par vēju».

—   Kas mani ceļā gaida? — Fetfrumoss promejot apvaicājās.

—   Vien ūdeņi plati, ar putām klāti, — Vecā Birkoša atteica.

—   Ak, vai! — Fetfrumoss nobēdājās. — Es tiem, krustmāmiņ, nespēšu tikt pāri. Nāksies vien griezties atpakaļ.

—   Ko nu mels niekus! — Vecā Birkoša atteica. — Ej vien tālāk, kā drosminiekam pieklājas.

Viņa iedeva Fetfrumosam gredzenu un lakatiņu un piekodināja:

—    Kad nonāksi pie upes, izņem gredzenu un lakatiņu, pamāj ar tiem gan pret debesīm, gan pret zemi, gan pret vēju vējiem, un ūdeņi paši tad pašķirsies, un tu tiem tiksi pāri.

Tā nu Fetfrumoss devās tālāk, gāja ilgi jo ilgi, līdz nonāca pie tik dziļas un platas upes, ka diez vai atrastos tāds drosminieks, kurš iedrošinātos doties tai pāri. Fetfrumoss salūkoja gredzenu un lakatiņu, un, kolīdz viņš ar tiem pamāja pret debesīm, pret zemi un pret vēju vējiem, ūdeņi pāršķīrās uz pusēm, un puisis droši pārgāja pāri. Kad Fetfrumoss nokļuva otrā krastā, ūdeņi viņam aiz muguras atkal sakļāvās.

Fetfrumoss ar saviem suņiem gāja tālāk un, nonācis pie kādas pils, pieklauvēja pie vārtiem.

—   Vai kāds mājās? — viņš apprasījās.

—   Mājās gan.

Tā, lūk, Fetfrumoss bija nokļuvis pie dzelzs vilka māsas.

Ielaidusi puisi pili un klusībā pie sevis visvisādi pārlikusi, kas svešais tāds varētu būt, vilka māsa beigu beigās iedomājās, vai tik Fetfrumoss nebēg no viņas brāļa. Izlikdamās brīņum jo mīla, viņa ņēmās Fetfrumosu tincināt:

—   Bet kā tu tiki pāri upei?

—   Rau, ar šo gredzenu un lakatiņu, — Fetfrumoss atteica.

To padzirdusi, dzelzs vilka māsa no Fetfrumosa vairs neatstājas ne soli un lūdzas vienā lūgšanā.

—   Atdod gredzenu un lakatiņu man!

—   Bet ko tu ar tiem darīsi?

—         Es tos paslēpšu drošā vietā un uzmanīšu, lai nepazūd, jo tās ir loti vērtīgas lietas.

Tikām dzelzs vilka māsa lūdzās, kamēr Fetfrumoss viņai gredzenu un lakatiņu arī atdeva. Dzelzs vilka māsa iesēja burvju lietas nēzdogā un noglabāja to drošā vietā.

Nākošajā dienā Fetfrumoss ar saviem suņiem devās medībās. Dzelzs vilka māsa palika mājās un — necik ilgi — padzirda kādu gaudojam. Tas bija vilks, kas, nonācis pie upes, nespēja tai tikt pāri un nu kauca tā, ka malu malās skanēja. Dzelzs vilka māsa steigšus sameklēja gredzenu un lakatiņu, pamāja ar tiem, kā to viņai bija mācījis Fetfrumoss, pret debesīm, pret zemi un pret vēju vējiem, ūdeņi pašķīrās, un vilks tika tiem pāri.

—         Kā tev, māsiņ, klājas? — vilks apprasījās. — Vai Fetfrumoss šeit nav bijis?

—   Bija gan, brālīt.

—   Un kur viņš tagad?

—         Nāc droši pilī, jo Fetfrumoss agri no rīta aizgāja medībās un pārradīsies atpakaļ vien vakarā.

Dzelzs vilks ienāca pilī, un viņi ar māsu sāka gudrot, kā Fetfrumosu nomaitāt. Izdomājās gan šā, gan tā, līdz vilks sacīja:

—         Izroc, māsiņ, pie pils sliekšņa bedri, un es tajā paslēpšos. Kad Fetfrumoss uzkāps bedrei virsū, viņš ievelsies man tieši rīklē, un es tad viņu vienā kampienā aprīšu.

Kad bedre bija izrakta, vilks tajā paslēpās un sāka gaidīt Fetfrumosu.

Vakarā Fetfrumoss ar suņiem atgriezās no medībām, un, kad viņi pienāca pie pils, «Brāl, tu, kas esi smagāks par zemi un ašāks par vēju> ieteicās:

— Saimniek, šovakar necel mani augšā, lai arī kur es apgultos. Skaidrs?

— Skaidrs, — Fetfrumoss atteica.

Kā teikts, tā arī notika. «Brāl, tu, kas esi smagāks par zemi un ašāks par vēju> ieskrēja pa vārtiem pils pagalmā un nogūlās pie sliekšņa taisni virsū vilkam un to tā saspieda, ka vilks nejaudāja pat dvašu atdabūt.

Fetfrumoss netraucēti iegāja pilī, paēda un, nolicies gulēt, aizmiga ciešā miegā.

Vilka māsa paraudzījās uz savu brāli un pabrīnījās:

—   Ko tu tur bedrē dari?

—        Noņem no manis drīzāk suni, citādi es te bedrē vēl dabūšu galu/ — vilks sāka lūgties.

Vilka māsa izmēģinājās gan šā, gan tā, bet nedz ar maizes gabaliņu, nedz rīkstīti nespēja nodabūt suni no bedres nost.

No rīta, kad Fetfrumoss ar suņiem atkal aizgāja medībās, vilks vairs bija tikko dzīvs.

Māsa viņu izvilka no bedres, paēdināja, un nu abi ņēmās spriest.

—  Zini ko, māsiņ, — vilks ieteicās. — Izroc bedri zem gultas, un, kad Fetfrumoss liksies gulēt, viņš ar visu gultu ievelsies man tieši rīklē.

Domāts — darīts.

Viņi izraka zem gultas bedri, un vilks, tajā paslēpies, sāka gaidīt. Bet vakarā «Brāl, tu, kas esi smagāks par zemi un ašāks par vēju» nogūlās pagultē un neļāva vilkam pat pakustēties.

Vilka māsa Fetfrumosam uzsauca:

—   Dzen taču suni no pagultes laukā!

—   Padzen pati, ja vari, es to nespēju, — Fetfrumoss atteica. Nākošajā dienā vilks bija tikko dzīvs. Atguvies viņš kopā

ar māsu sāka apspriesties, kā beidzot Fetfrumosu nomaitāt.

Un rau, ko šie nosprieda! Izrakt bedri zem galda un paslēpt

tajā vilku. Kolīdz Fetfrumoss nāks vakariņot, viņš kopā ar visu galdu ievelsies vilkam taisni rīklē.

Viņi tā arī izdarīja, tik Fetfrumosam pa priekšu atskrēja «Brāl, tu, kas esi smagāks par zemi un ašāks par vēju», nogūlās zem galda un saspieda vilku tā, ka tas turpat vai dabūja galu.

To redzot, vilka māsa sāka kliegt:

—    Dzen suni prom! Kam tu |auj viņam gulēt zem galda! Man bail, ka viņš mani nesaplosa!

—          Lai jau suns līdz rītam te pagu], — Fetfrumoss atteica.

—   Ari viņš taču ir noguris un izsalcis.

—    Labi, — vilka māsa noteica. — Bet rīt gan atstāj savus suņus mājās. Gribu tos pabarot un ļaut tiem atpūsties. Redzi, viņi tā novājējuši, ka pat nekust no vietas.

—    Lai notiek! — Fetfrumoss piekrita.

Nākošajā rītā Fetfrumoss paņēma loku un bultas un devās medībās viens pats. Viņa trīs suņi palika mājās. Vilka māsa, sasaukusi suņus, ieslēdza tos dzi|ā pagrabā un durvīm priekšā aizvēla dzirnakmeni.

Dzelzs vilks tikām pa durvīm laukā un Fetfrumosam paka). Tā nu viņš skrēja, līdz, pamanījis Fetfrumosu, iekaucās tik nelabā balsī, ka mednieks palika gluži vai bez valodas. Glābiņu meklēdams, Fetfrumoss uzrāpās kokā.

Pienācis pie koka, dzelzs vilks uzsauca:

—    Fetfrumos, kāp zemē, jo es gribu tevi apēst!

Redzot, ka gals klāt, Fetfrumoss vilkam saka:

—    Paklau, mīļo vilciņ, še tev pastala, ko pagrauzt, tikai ļauj man atvadīties no saviem brāļiem. Bet pēc tam vari mani ēst, jo, redzams, man no tevis nekur vairs nesprukt.

—    Lai notiek! — dzelzs vilks piekrita. — Dod šurp pastalu un žiglāk atvadies no saviem brā]iem, jo esmu tevi jau pārāk ilgi nogaidījies.

Fetfrumoss novilka pastalu, nometa to vilkam un, kamēr tas grauza, iesaucās:

—  Brāl, tu, kas dzirdi!

Brāl, tu, kas redzi!

Brāl, tu, kas esi smagāks par zem! un ašaks par vēju!

Jūsu saimnieks iet bojā!

«Brāl, tu, kas dzirdi», kopā ar pārējiem suņiem pagrabā sēdēdams, to padzirdēja un sacīja:

—   Steigsimies nu, brāļi, jo mūsu saimnieks iet bojā!

Tā kā pārējie divi suņi to nebija dzirdējuši, viņi tam nenoticēja, ņēma un šo par mānīšanos iedunckāja.

Vilks pa to laiku pastalu jau bija sagrauzis un apprasījās:

—   Viss?

—   Viss, vilciņ, viss! — Fetfrumoss atteica. — Se tev vēl otra pastala, ļauj man atvadīties arī no māsām.

Viņš nometa zemē otru pastalu un iesaucās:

—  Brāl, tu kas dzirdi!

Brāl, tu, kas redzi!

Brāl, tu, kas esi smagāks par zemi

un ašāks par vēju!

Jūsu saimnieks iet bojā!

Nu dzirdēja ari «Brāl, tu, kas redzi» un metās pie pagraba durvīm, bet nespēja dzirnakmeni izkustināt no vietas.

Vilks tikām jau bija sagrauzis ari otru pastalu un ierēcās:

—   Kāp zemē!

—   Vilciņ, ai, vilciņ! — Fetfrumoss sāka lūgties.

—   Zinu, ko tu man teiksi, — tas atbildēja. — Gribi, lai es vēl mazdrusciņ paciestos, bet es nevaru gaidīt tik ilgi, kamēr tu atvadīsies no visiem saviem radiniekiem!

To teicis, vilks sāka grauzt koku, bet Fetfrumoss vēlreiz iesaucās:

—  Brāl, tu kas dzirdi!

Brāl, tu, kas redzi!

Brāl, tu, kas esi smagāks par zemi

un ašāks par vēju!

Jūsu saimnieks iet bojāl

Nu dzirdēja ari «Brāl, tu, kas esi smagāks par zemi un ašāks par vēju». Viņš metās pie pagraba durvīm un pagrūda dzirnakmeni tā, ka tas aizgāja kukuriski un nospieda vilka māsu. Bet dzelzs vilks tikām jau bija sagrauzis koku līdz vidum.

Nu visi trīs suņi traucās kā tādi pūķi, un, kad viņi nonāca pie koka, vilks to jau bija gandrīz vai pārgrauzis pušu. Tik vien bija palikusi kā koka šķēpele naža asmens platumā. Koks līgot līgojās un teju, teju grasījās krist. Suņi nu klupa vilkam virsū.

Papriekš viņi to saplēsa trīs gabalos un pēc tam katru gabalu smalki jo smalki saplosīja. Tā, lūk.

To redzot, Fetfrumoss norāpās no koka, sameklēja gredzenu un lakatiņu, pamāja ar tiem pret debesīm, pret zemi, pret vēju vējiem, plašie un dziļie ūdeņi pašķīrās, un viņi laimīgi nokļuva upes otrajā krastā. Necik ilgi gājuši, viņi nonāca pie krustmātes Birkošas. Fetfrumoss pieklauvēja pie būdiņas un sacīja:

—   Priecājos tevi redzēt, krustmāmiņ!

—   Arī es priecājos tevi redzēt, brašo ceļiniek!

—   Paldies tev par dārgo velti, ar kuru tu mani apdāvāji! Es nu beidzot paglābos no vilka un tagad varu atgriezties pie savas līgavas.

—   Laimīgu ceļu, Fetfrumos!

Atceļā Fetfrumoss iegriezās arī pie krustmātes Hadiras un krustmātes Zgiveras un ari viņām no sirds patencināja, bet pēc tam pārradās mājās, lai turpinātu kāzas.

Veselu nedēļu valdīja neparasta līksme un prieks, lai Fetfrumosam piemirstos, cik daudz viņam nācies izciest un piedzīvot.

Vārtu staba galā stāju,

So te visu satērgfiju.

ALGĀDZIS ISAJS

Kā nu tur bija, kā ne, bet, ja tā nebūtu bijis, diez vai es jums to būtu pastāstījis.

Reiz dzīvoja kāds vīrs, kuram bija trīs dēli. Bet ilgi dzīvot viņam nenācās. Drīz vien nāve vīru aizsauca pie sevis, un dēli palika bāreņi. Sanākuši kopā, viņi nosprieda:

—   Dosimies nu pasaulē, salīgsim par algādžiem un tā, lūk, pelnīsim sev iztiku.

Visi trīs devās ceļā. Tā nu viņi gāja tik un gāja, līdz nonāca pie akmeņu kalna. Vecākais brālis ieteicās:

—   Kaut jel šie akmeņi kļūtu par avīm, bet es par ganu! Es tad ikvienu, kurš izsalcis ietu man garām, pacienātu ar svaigu

sieru. Bet, ja kāds vēlētos ga|u, izceptu uz iesma vistreknāko jēriņu, un ciemiņš paēdis ietu tālāk.

Kā puisis teica, tā arī notika. Akmeņi pārvērtās par avīm, un vecākais brālis palika tās ganīt.

Pārējie brāji devās tālāk, līdz nonāca meža klajumā. Visur, kur vien skaties, rēgojās tikai celmi. Vidējais brālis ieteicās:

—   Kaut jel šie celmi k|Qtu par zirgiem! Es tad ikvienam, kurš noguris ietu man garām un žēlotos, ka šim sāpot kājas, dotu tādu zirgu, kādu viņš vēlētos, bet, ja ceļinieki būtu divi, es tiem ierādītu pašu labāko divjūgu.

Kolīdz viņš šos vārdus izteica, tā celmi pārtapa zirgos, un vidējais brālis palika tos aprūpēt.

Visjaunākais brālis, vārdā Isajs, devās tālāk viens pats, un ko citu puisis varēja darīt, jo nabadzība no viņa ne soli neatstājās. Isajs nu klīda pa plašo pasauli, izstaigāja daudzus jo daudzus ciemus, izklaudzinājās gan pie vieniem,'gan otriem vārtiem, līdz beigu beigās nogāja pie kāda kunga. Drīz vien viņi salīga, ka Isajs kalpos kungam veselu gadu par telīti samaksā.

Isajs izraudzījās kunga ganāmpulkā visvārgāko telīti, veselu gadu to baroja un aprūpēja, cik labi vien mācēdams, un telīte auga tā, ka acīm prieks. Kad bija apritējis gads, telīte nosprāga.

Kungs īsajam sacīja:

—   Strādā pie manis vēl vienu gadu, un es tev došu vietā citu telīti.

—   Nē, kungs, — Isajs atteica. — Ja reiz man nebija lemts izaudzēt šo telīti, tad es pie tevis ilgāk vairs nepalikšu. Došos vien tālāk.

Tā nu viņš gāja nedēju vai pat divas, līdz, raugi, pieklauvēja pie kāda cita kunga namdurvīm.

—   Labdien, kungs! — tā Isajs.

—   Esi sveiks, puisi — kungs atteica. — Ko tu šeit meklē?

—   Vai kalpa nevajag?

—   Kā nu ne! Taisni kalpu man trūkst, jo nav kam aprūpēt lopus. Uz cik ilgu laiku tu gribi līgt — uz mēnesi vai varbūt gadu?

—    Uz gadu, kungs,, — Isajs atteica.

Viņi salīga, ka Isajs kungam nokalpos veselu gadu par telīti samaksā. Isajs strādāja veselu gadu, un, kad noliktais laiks bija pagājis, telīte nosprāga.

Kungs nu sacīja:

—    Paliec pie manis vēl vienu gadu, un es tev došu divas telītes.

—   Ja reiz laime no manis novērsusies, tad velti vien es nopūlos, — Isajs atteica. — Došos vien tālāk.

—    Staigā veselsl — kungs sacīja. — Ja tu man negribi vairs kalpot, tad ar varu tevi pie sevis es neturēšu.

Isajs atkal devās ce]ā, gāja ilgi jo ilgi, līdz nonāca pie kāda cita kunga. Kunga pagalmā pie vārtiem gulēja akmeņu kaudze, un puisis nosprieda strādāt kungam veselu gadu par šiem akmeņiem. Kas zin, var būt no tiem viņam tiks kāds labums. Isajs pieklauvēja pie vārtiem, pretī iznāca kungs, un drīz vien viņi salīga, ka Isajs kungam nostrādās veselu gadu.

—    Bet par samaksu, — Isajs kungam sacīja, — dod man akmeņu kaudzi pagalmā.

Vienojušies par samaksu, viņi sita viens otram saujā. Isajs ķērās pie darba un, muguru neatliecis, strādāja veselu gadu. Kad nu gads bija pagājis, viņš cerēja par savām pūlēm saņemt algu, bet uznāca tāds negaiss un lītavas, ka no akmeņu kaudzes pāri palika vien tukša vieta. To redzot, kungs ieteicās:

—    Nostrādā pie manis vēl vienu gadu, un es tev par to došu divas kaudzes akmeņu.

Algādzis atteica:

*     Ja reiz laime no manis novērsusies, tad velti vien es nopūlos. Iešu nu, kur acis rāda, lai mani vilki apēd, laupītāji nokauj un iemet bezdibenī. Cik ilgi gan es par pliku paldies strādāšu!

Tā nu sadrūmis un nobēdājies Isajs devās tālāk, gāja tik un gāja, līdz nonāca biezā mežā. Meža vidū koki brīkstēja un brākstēja un bija dzirdama briesmīga krākšana un maurošana.

«Eh, lai tad notiek kas notikdams!» Isajs pie. sevis noteica, un devas tālāk, līdz ieraudzīja pūķi, kurš bija sakampis zobos briedi, bet ragu dēj nespēja to aprīt.

Pūķis šņāca un krāca, briedis mauroja, un viņi tā mocījās, it kā abiem pēdējā stundiņa būtu klāt.

Ieraudzījis puisi, pūķis iesaucās:

—   Nolauz briedim ragus, lai varu viņu aprit, un es tev par to došu gan zeltu, gan sudrabu — tik bagātības, cik tu vari panest, jo man to pasaules labumu kā bišu stropā.

Isajs nodomāja:

«Ja reiz man, vaiga sviedros nopūloties, nav bijis lemts iedzīvoties mantā, tad no tā, kas pats krīt rokās, bagataks ne* tapšu ne tik. Zelta, sudraba vai citas samaksas dēļ nepakusti* nāšu ne mazo pirkstiņu.»

Arī briedis, puisi ieraudzījis, ievaidējas:

—   Nokauj, puis, pūķi un atsvabini mani, jo es tev par to došu trīs padomus un uz priekšdienām lieti noderēšu.

Isajs par briedi iežēlojās. Viņš nolauza ozola zaru, izgatavoja no tā milnu un metās pūķim virsū. Kolīdz pūķis to pamanīja, tā acumirklī viņam dūša saplaka papēžos. Palaidis briedi va]ā, pat neskatīdamies, kas tam ce]ā, drāza prom, ko kājas nes.

Paglābies no nāves, briedis puisim sacīja:

—   Iebāz roku man labajā ausī un izvelc lakatu.

—   Rau, te tas ir! — Isajs atteica.

—   Kad tu vēlēsies kaut ko pajautāt, atritini lakatu, papurini un paraugies caur to saulē, — briedis puisi pamācīja. — Uz lakata parādīsies briedis. Tas tev pateiks, kas jādara. Tikai ielāgo — vairāk par trim reizēm jautāt nav brīv.

Isajs salocīja lakatu, paslēpa to azotē un, aizvien vēl bēdādamies par savām likstām, devās tālāk. Tā nu viņš klīda pa pasauli, taču neatrada nevienu kungu, pie kura salīgt par algādzi. Ko nu darīt? Isajs izvilka no azotes lakatu, atritināja to, papurināja un, kolīdz paskatījās caur lakatu saulē, ieraudzīja briedi.

—   Teic nu, briedi, — Isajs tam vaicāja, — kurp man iet? Kā man nopelnīt kumosu maizes, lai nenāktos ciest badu?

—   Dodies taisni pie karaļa, — briedis viņu pamācīja.

Uzzinājis, kurp jāiet, Isajs devās ceļā. Viņš gāja ilgi jo ilgi,

līdz nonāca za]ā pļavā, kurā ziedēja visvisādas puķes, kas brīnumjauki smaržoja. Iedams pa pļavu, Isajs uzgāja matpīni no vistīrākā zelta un zelta zirgu skrāpi. Skatās, skatās un nezina,

ko darīt — ņemt zelta lietas vai ne. Viņš salūkoja lakatu, papurināja to, paraudzījās caur lakatu saulē un ieraudzīja briedi.

-— Ko man, briedi, ar šo matpīni un zirgu skrāpi darīt? — Isajs tam vaicāja. — Ņemt vai atstāt?

—    Ja tu šīs lietas paņemsi, nespēsi no nelaimēm vairs atkauties, — briedis atteica. — Bet, ja nepaņemsi, šā vai tā tev ik uz so]a uzglūnēs visvisādas ķibeles. Labāk ņem tās.

Isajs paņēma abas zelta lietas un, nonācis pie karaļa pils, ņēmās skaļā balsī saukt:

—    Kalps ar zelta rokām! Kalps ar zelta rokām!

To dzirdot, karalis pavēlēja sargiem puisi atvest pie sevis.

—    Ko tu, puis, proti darīt? — karalis vaicāja.

—    Visu, ko vien liksi, — Isajs atteica.

—    Ja tā, tad ej uz stalli aprūpēt zirgus, — karalis īsajam pavēlēja.

Puisis aizgāja uz stalli, salūkoja zelta skrāpi un ņēmās zirgus sukāt. Drīz vien to muguras sāka spīdēt un laistīties vēl spožāk par pašu sauli.

To pamanījis, vecākais zirgu puisis nosprieda:

«Lai nu kā, bet paši no sevis zirgi tik skaisti kļūt vis nevarēja.»

Viņš paslēpās un, noskatījies visu, aizsteidzās redzēto pavēstīt karalim.

—    Jūsu gaišība, vai zināt ko? — nostājis karaļa priekšā, vecākais zirgu puisis iesaucās.

—    Ja tu man pateiksi, tad zināšu, — karalis atteica.

—    Kalpam, kuru jūs pirmīt aizsūtījāt uz stalli aprūpēt zirgus, ir zelta matpīne un zelta zirgu skrāpis, no kuru spožuma viss mirdz un laistās.

Karalis tūdaļ pat lika kalpu atsaukt pie sevis.

—    Rādi nu man savas zelta lietas! — viņš īsajam pavēlēja.

Isajs brīdi vēl tielējās, bet beigu beigās viņam nācās piekāpties. Kad Isajs izvilka no azotes zelta matpīni un zelta zirgu skrāpi, visa pils sāka laistīties tā, it kā pati saule būtu nonākusi lejā no debesīm.

Karalis paņēma matpīni un īsajam pavēlēja:

—    Vai redzi šo matpīni? Atved man meiteni, kura to pazaudējusi!

Isajs iznāca no pila ar asarām aci». Ko nu darit, kurp iet? Pagalam sadrūmis un nobēdājies, viņš piepeši atcerējās brieža dāvāto lakatu. Žigli to izvilka no azotes, pavicināja unf paskatījies caur lakatu saulē, ieraudzīja briedi.

—   Tā un tā, — Isajs briedim pažēlojās. — Redz, ko man pavēlējis karalis. Ko nu man darit?

—Vai tad es tev neteicu: ja tu zelta lietas paņemsi, tev klāsies slikti. Bet ari tad, ja tu tās nepaņemtu, tev labāk neklātos, — briedis atbildēja. — Nebēdā nu un nesūrojies! Pasaki karalim, ka tu viņam atvedīsi zelta matpines valkātāju, tikai prasi, lai viņš tev iedod zirgu līdz ar segliem un iemauktiem, kas tam bijis līgavaiņa gados, un par tālāko neliecies ne zinis.

Isajs nogāja pie karaļa, zemu jo zemu tam paklanijās un sacīja:

—    Visaugsto karali, gaidi mani drīz atpakaļ ar matpines valkātāju. Tikai dod man ceļā naudu, ko tērēt, un drēbes, kuras man derēs, kā arī zirgu līdz ar segliem un iemauktiem, kurš tev bijis līgavaiņa gados.

Karalis pavēlēja vecākajam zirgu puisim nonest no pils bēniņiem apdilušos un putekļainos seglus un iemauktus, dot pui~ sim ceļā naudu, ko tērēt, un drēbes, kuras tam derēs.

—    Bet zirgu, — viņš īsajam sacīja, — tu sameklēsi pie jūras, ja vien tas vēl dzīvs.

Isajs aizgāja pie juras, paskandināja iemauktus, un no viļņiem iznāca tīk noplucis un izkāmējis kleperis, ka tam pat virsū negribējās skatīties. Isajs iesita kleperim ar iemauktiem pa galvu un to padzina.

—    Tfū tevi, čapriņ! — viņš no dusmām izsaucās, — Kaut tev miesa no kauliem atkristu un tu tiktu vilkiem par barību, jo tāda zirga karalim līgavaiņa gados vis nebūs bijis!

Zirgs iegāja jurā. Isajs atkal paskandināja iemauktus, un no viļņiem iznaca tik noplucis un izģindis kleperis, ka, to uzskatot, šķērms vien ap dūšu metās. Isajs iesita kleperim ar iemauktiem pa galvu un padzina.

—    Tfū tevi, čapriņ! — viņš no dusmām izsaucās. — Ja es sēdīšos tev mugurā, tad uz līdzenas vietas aplauzīšu sev sprandu.

Zirgs iegāja jūrā. Issjs vēlreiz paskandināja iemauktus, un — kolīdz paskatījās — tas pats kārnais kleperis atkal tam steberē klāt un bilst:

—     Sēdies, saimniek, man mugurā! Es tevi aiznesīšu, kur tu vēlies,

Isajs aplika zirgam iemauktus, izsukāja to ar zelta skrāpi, un driz vien kleperis pārvērtās par jaunu un dūšigu aidinieku, kurš, nespēdams nostāvēt uz vietas, viena laidā riņģott ringi jās.

Isajs uzsēdās zirgam mugurā, un tas vienā rāvienā aiznesa puisi pašā vēju vidua, un cik tur trūka, ka vēja brāzmas Isaju bulu izrāvušas no segliem un nosviedušas zemē. Kad viņi notai' dās lejā, zirgs Īsajam apprasījās:

—    Nu, saimniek, kā tu juties?

—    Vai manu, vai! —Isajs izsaucas, — Kad vēja brāzmas mani sāka plosīt, man jau likās, ka gals klāt.

—    Ari man neklājās labāk, kad tu man pirmoreiz iesiti ar iemauktiem pa galvu, — zirgs atteica.

Necik ilgi — aidinieks sasparojās otrreiz un aiznesa Isaju līdz pašiem debesu augstumiem pie zvaigznēm un mēness,

—     Nu, saimniek, kā tagad tu juties? — nonesis Isaju lejā, zirgs apprasījās,

—     Ja tu būtu mani nesis vēl ātrāk, — Isajs atteica, — es jau sen būtu beigts un pagalam.

—    Ja arī tu man būtu stiprāk iesitis ar iemauktiem pa galvu, diez vai tagad man sēdētu mugurā, — zirgs atteica.

Trešoreiz zirgs aiznesa Isaju līdz saulei, un cik tur trūka, ka puisis būtu sadedzis. Zirgs nonesa vigu atpakaļ uz zemes un apprasījās:

—     Nu, un kā tagad tu, saimniek, juties?

—    Ja tu pie saules būtu kaut mazdrusciņ ilgāk uzkavējies, es nudien tad sadegtu tā, ka no manis pat pelni nepaliktu pāri, ~ Isajs atteica.

—Arī man neklājās labāk, kad tu man ar iemauktiem lēsti trešo reizi, — zirgs atteica, — Un, ja tu būtu atnācis man pakaļ kaut mazdrusciņ vēlāk, diez vai tu mani vairs dzīvu uzietu, jo es jau biju k|uvis pagalam vārgs. Bet nu teic — kurp tevi jāaiznes?

—           Pie zelta matpīnes valkātājas, — Isajs atbildēja.

—   Mums tā jāpārved pilī, jo tāda, redz, bijusi karaļa griba.

—    Tad tik turies cieši seglos! — zirgs īsajam uzsauca un uzlidoja ar to līdz pat mākoņiem.

Tā nu viņi traucās aizvien tālāk un tālāk, līdz, nonākuši jūras vidū, ieraudzīja zaļu salu, bet uz tās — aku. Viņi lēnām nolaidās lejā un pienāca pie akas, uz kuru mēdza nākt padzerties zelta matpīnes valkātāja Iļana Kosinzjana.

—    Paslēpies, puis, tepat tuvumā, jo Iļana Kosinzjana ar trim laumām teju, teju būs klāt, — zirgs īsajam sacīja. — Iļana Kosinzjana sūtīs laumas mani pēc kārtas padzirdīt, bet es ietiepšos un neņemšu ūdeni ne mutē. Beigu beigās Iļana Kosinzjana pati nāks mani padzirdīt, un tad tu piesteidzies viņai klāt, satver to un lec man mugurā.

Drīz vien Iļana Kosinzjana ar trim laumām bija klāt. Ieraudzījusi pie akas zirgu, viņa sūtīja pirmo laumu to padzirdīt. Lauma gāja arī, izcēla no akas spaini ūdens, bet zirgs negribēja dzert.

Iļana Kosinzjana uz laumu noskaitās un izsaucās:

—    Kaut tu izputētu, cik tev ļauna sirds, ja pat zirgs negrib no tavām rokām pieņemt ūdeni!

Viņa sūtīja otro laumu, bet zirgs atkal negribēja dzert, sūtīja trešo laumu — tas pats.

—    Ja reiz tā, — Iļana Kosinzjana noteica, — tad iešu pati padzirdīt zirgu. Nez vai arī pret mani tas būtu tikpat iecirtīgs?

Viņa izcēla no akas spaini ūdens un nolika to zirgam priekšā. Zirgs nometās ceļos un tūdaļ pat sāka kāri dzert.

—    Skatieties nu! — Iļana Kosinzjana nopriecājusies uzsauca laumām. — No manis zirgs ūdeni pieņēma, bet uz jums tas negribēja skatīties pat virsū.

Pa to laiku Isajs nemanot piezagās pie Iļanas Kosinzjanas, satvēra to un žigli uzlēca zirgam mugurā. Trīs laumas no bailēm aizbēga un paslēpās jūras dibenā, kur bija viņu mājoklis.

Zirgs nu traucās atpakaļ, ko kājas nes, un drīz vien viņi jau atradās karaļa pilī.

Ieraudzījis Iļanu Kosinzjanu, karalis nopriecājās — un nu tik plīties jaunavai virsū, lai nākot šim par sievu.

—    Lai notiek, — Ijana Kosinzjana piekrita. — Es iziešu pie tevis par sievu, bet papriekš tev jāatved manas ķēves, kas mitinās jūras dibenā, un tās jāizslauc, jo es gribu nomazgāties ķēvju pienā.

Karalis sasita plaukstas, un sargi tūda] pat atveda pie viņa Isaju.

—   Tā un tā, — karalis īsajam pieteica. — Ja reiz esi atvedis man I]anu Kosinzjanu, tad gādā šurp ari viņas ķēves, kas mitinās jūras dibenā, citādi — āda pār kārti.

Aizgājis uz stalli pie zirga, Isajs izstāstīja tam visu, ko karalis licis, un zirgs puisim sacīja:

—   Ej pie karaļa un saki, lai viņš tev pagādā septiņsimt pudu piķa un septiņsimt olektis audekla. Pēc tam lai aptin mani ar vienu kārtu audekla un apziež to ar vienu kārtu piķa un tikām, līdz nepaliks pāri nedz audekls, nedz piķis.

Karalis pavēlēja sargiem pagādāt piķi un audeklu. Sargi ar skubu vien aptina zirgu ar vienu kārtu audekla un nozieda to ar vienu kārtu piķa un tikām, līdz zirgs bija tapis tik liels kā salmu kaudze.

Isajs uzsēdās zirgam mugurā, un viņi devās uz jūru. Nonācis pie jūras, zirgs piesita ar kāju pie zemes, un tā atvērās.

—   Lien iekšā un paslēpies! — zirgs īsajam sacīja.

Kolīdz zirgs piesita ar kāju otrreiz, zeme atdarījās līdz pat

jūras dibenam, kur ūdens vārīt vārījās. Arī viņš paslēpās un, pabāzis laukā nāsi, iezviedzās tā, ka ūdeņi tūdaļ pat saviļņojās, un no tiem izjoņoja Ijanas Kosinzjanas ķēvju ganāmpulks. Tas traucās no kalna kalnā, no lejas lejā, bet nevienu neuzgāja. Kad ķēves atkal nozuda jūrā, zirgs vēlreiz pabāza laukā savu nāsi, un, kolīdz viņš iezviedzās, sacēlās tāda vētra, ka jūra sāka mutujot. No tās izjoņoja ērzelis un traucās no kalna kalnā, no lejas lejā, bet nevienu neuzgāja. Kad ērzelis jau dzīrās pazust jūrā, zirgs iznāca no savas paslēptuves, un nu viņi ņēmās viens otru ar zobiem plosīt. Ērzelis plēsa nost zirgam audeklu un piķi, bet zirgs tikām pluinīja pašu ērzeli. Drīz vien no zirga bija noplēsts viss audekls un piķis, bet arī ērzelis bija tapis gaužām rāms. Nu zirgs iesaucās:

—   Nāc, Isaj, šurp un apliec ērzelim iemauktusl

īsajs žigli iznāca laukā no savas paslēptuves un aplika ērzelim iemauktus.

—    Sēdies man mugurā! — zirgs puisi paskubināja. — Uzšauj ērzelim ar pātagu desmitreiz, bet man piecreiz — un steigsimies prom!

Kā teikts, tā arī notika. Isajs uzšāva abiem zirgiem ar pātagu, un tie gluži kā vējš traucās uz priekšu. Drīz vien viņi aiz sevis saklausīja dipoņu.

—    Paraugies nu atpakaļ! — zirgs īsajam uzsauca. — Vai kaut ko jau nemana?

Isajs atskatījās, bet neko nemanīja.

Pēc kāda brīža viņiem aizmugurē atkal bija dzirdama dipoņa.

—    Paskaties vēlreiz! — zirgs īsajam uzsauca. — Vai kaut ko jau nemana?

Isajs atskatījās un sacīja:

—    Nezinu, vai no tiesas vai arī man tikai rādās, bet tā vien šķiet, ka mums nopakaļus laistos žagatu bars.

—    Tad uzšauj ērzelim ar pātagu desmitreiz, bet man piecreiz, jo tās ir ķēves, kas mums dzenas pakaļ, — zirgs īsajam sacīja. — Ja ķēves mūs panāks, samīdīs gluži kā nieku.

Tā nu viņi auļoja, cik spēka, un laimīgi nonāca pilī. Bet, kolīdz viņi iedrāzās karaļa pils pagalmā, arī ķēves bija klāt. Nu tās vajadzēja izslaukt, taču ķēves bija pagalam mežonīgas, jo līdz šim tās vēl nekad nebija redzējušas dzīvu cilvēku. Karalis atkal lika pasaukt Isaju.

—   Ja reiz tu atvedi zeltmataino Iļanu Kosinzjanu un viņas ķēves, tad tagad tās arī izslauc, — viņš īsajam pavēlēja.

Puisis raudādams aizgāja pie zirga.

—    Kas tad tev uz sirds? — zirgs viņam apprasījās.

—    Tā un tā, — Isajs atbildēja.«^Karalis man pavēlēja ķēves izslaukt, bet neviens ķēvēm nespēj pienākt klāt — tās spārdās un kož, jo līdz šim vēl nekad nav redzējušas dzīvu cilvēku.

—    Ņem mani līdzi uz ķēvju aploku, — zirgs sacīja.

Isajs aizveda zirgu uz ķēvju aploku un piesēja to pie žoga. Kolīdz zirgs papūta ar vienu nāsi, tā sāka aumēm līt, un ķēves līdz pat potītēm iegrima dubļos. Kolīdz zirgs papūta ar otru

nāsi, tā uznāca tāds sals, ka ķēves no aukstuma sarāvās čokurā un nespēja pakustināt ne kāju.

Isajs iegāja aplokā un sāka slaukt ķēves. Viņš izslauca divus kublus piena, salēja pienu katlā, atnesa malku un ņēmās kurināt uguni. Uguns kūrās veselu gadu, bet piens pat netaisījās vārīties.

To redzot. Hana Kosinzjana sacīja:

—  Velti vien kurināt uguni. Kamēr jūs neatnesīsiet karaļa Kipora samta nēzdodziņu, jums nekas nesanāks.

Karalis atkal lika pasaukt algādzi Isaju un tam pavēlēja:

—   Ja reiz tu man atvedi Iļanu Kosinzjanu un viņas ķēves, tad gādā šurp arī karaļa Kipora samta nēzdodziņu.

Isajs aizgāja uz stalli un visu izstāstīja zirgam.

; — Grūtu darbu gan tev karalis sameklējis, — zirgs atbildēja. — Bet, ja tu mani uzklausīsi, kā līdz šim to esi darījis, tad tiksi ar to galā, ja ne — vaino pats sevi.

Isajs izsukāja zirgu ar zelta skrāpi, pabaroja to un padzirdīja. Kolīdz puisis uzlēca zirgam mugurā, tas sāka traukties tik ātri, ka uz zemes nebija redzama pat viņa ēna. Nolaidušies zemē, viņi savā priekšā ieraudzīja karaļa Kipora zelta pili.

—   Ej vien droši iekšā, — zirgs Isaju pamācīja. — Uzmeklē karali Kiporu un izvelc viņam no pagalvja samta nēzdodziņu. Nebīsties, jo Kipors gulēs tik cieši, ka to pat nejutīs. Tikai vienu gan ielāgo: kamēr tu būsi pilī, neskaties nedz pa labi, nedz pa kreisi, jo tad tevi pamanīs sargi un dzīvs no turienes tu vairs * neizkļūsi.

'Isajs klusiņām iezagās pilī un, pienācis pie karaļa Kipora, izvilka tam no pagalvja samta nēzdodziņu un tūdaļ pat izsteidzās laukā pie zirga. Drīz vien viņi jau bija lielā gabalā.

Karalis Kipors pamodās, izmeklējās savu samta nēzdodziņu, tik nekur to neatrada. Iznācis uz sliekšņa, karalis Kipors nometās ceļos un dusmu pilns izsaucās:

—    Kaut jel tam, kuram šī samta nēzdodziņa ievajadzējies un kurš to licis man nolaupīt, tas nekad nenestu nekādu labumu! Un lai viņš kopš šī brīža vairs nekad neko nespētu pavēlēt!

Atgriezies pili, Isajs piesēja samta nēzdodziņu pie katla,

un piens tūdaj pat uzvārījās. Karalis, priecādamies, ka nu ar visu laimīgi ticis galā, lika pasaukt I|anu Kosinzjanu.

—    Nāc nu! — viņš tai sacīja. — Nomazgājies ķēvju pienā un kļūsti par manu sievu!

—    Kur tas redzēts, ka karaliene ietu karalim pa priekšu! — I]ana Kosinzjana atteica. — Papriekš nomazgājies ķēves pienā tu, un tad es tev sniegšu savu roku.

To dzirdot, karalim dūša saskrēja papēžos. Viņš atkal pasauca algādzi Isaju un tam pavēlēja:

—    Lec nu, algādzi, katlā un paraugi, vai nav par karstu!

To padzirdis, Isajs noprata, ka nu viņa mūža dienas ir skaitītas , un sacīja:

—    Ļauj man atvest zirgu, lai arī tas redz, kā es katlā dabūju galu.

Drīz vien zirgs bija klāt. Kolīdz zirgs papūta ar vienu nāsi, tā piens k)uva gluži remdens. Isajs ielēca katlā, nomazgājās un izlīda laukā otrutik skaists.

To redzot, arī karalis ielēca katlā, bet zirgs tikām papūta ar otru nāsi, piens acumirklī sāka vārīties, un tik vien varēja dzirdēt, ka karaļa kauli katla dibenā nograbēja.

Tā nu Isajs apprecējās ar I|anu Kosinzjanu. Drīz vien tika rīkotas kāzas, pēc kurām Isajs uzkāpa tronī uri sāka valdīt. Kas zin, varbūt viņš valda vēl šobaltdien, ja tik vien nav miris.

SATURS

L. Briedis. Sestdienas dzīvais ūdens ; Rieteklītis un auseklītis ; Pasaka par Alinanu, Zaļā Karaļa dēlu ; Sugurs-Mugurs ; Drosminieks Pelnruiķis ; Drosminieks Dragans ;  Alistars Fetfrumoss ; Gaismiņa pa priekšu, tumsiņa nopakaļus ; Pasaka par Jonu Stiprinieku un daiļo Rutu Ruialinu ; Baziliks Fetfrumoss un Iļana Kosinzjana — Saules māsa ; Fetfrumoss un IJana Rozojana ; Drosmīgais Tudors un brīnumbriedis ; Sestdienas ūdens ; Dafins un Vestra ; Stans Pozolans, kurš dzimis no kviešu vārpas ; Fetfrumoss un dzelzs vilks ; Algādzis lsajs

Серия «Страна волшебных превращений» СУББОТНЯЯ ВОДА Молдавские сказки Литературная обработка Т. Ботезату

Рига сЛиесыа» 1985 На латышском языке Перевел с молдавского Л. Бриедис Художник А. Голтяков

Jaunākā skolas vecuma bērniem

SESTDIENAS ODENS

Moldāvu tautas pasakas

Redaktore S. Naumova. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdis. Tehnlskft redaktore L. Engere.

Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 17.09.S4. Parakstīta lespleSanal 05.02.85. FormBts 70X90/16. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 15.50 uzsk. Iespiedi.; 17,26 uzsk. krSsu nov.; 12.35 Izdevn. 1. Metiens 45000 eks. Pasūt. M 1367-3. Cena 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 70/31995/B-843. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Vāks un apvāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvS 11.

Content

Briedis Leons 31 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Sestdienas ūdens. Moldāvu Tautas Pasakas

SESTDIENAS DZĪVAIS ŪDENS

RIETEKLĪTIS UN AUSEKLĪTIS

PASAKA PAR ALIMANU, ZAĻA KARAĻA DĒLU

SUGURS-MUGURS

DROSMINIEKS PELNRUŠĶIS

DROSMINIEKS DRAGANS

ALISTARS FETFRUMOSS

GAISMIŅA PA PRIEKŠU, TUMSIŅA NOPAKAĻUS

PASAKA PAR JONU STIPRINIEKU UN DAIĻO RŪŽU RUŽALINU

BAZILIKS FETFRUMOSS UN IĻANA KOSINZJANA — SAULES MĀSA

FETFRUMOSS UN IĻANA ROZOĻANA

DROSMĪGAIS TUDORS UN BRINUMBRIEDIS

SESTDIENAS ŪDENS

DAFINS UN VESTRA

STANS POZOLANS, KURS DZIMIS NO KVIEŠU VARPAS

FETFRUMOSS UN DZELZS VILKS

ALGĀDZIS ISAJS

SATURS