Naumova Skaidrīte

32 -Brīnumzeme Pasaules tautu pasakas. Zaķis un leopards. Angolas tautu pasakas

Brīnumzeme Pasaules tautu pasakas. Zaķis un leopards. Angolas tautu pasakas

VAI TU ZINI,

kas ir tamtami, kas ir atabaka, kas ir Čingufi? Un kas ir batuke?

Acīmredzot šie vārdi tev ir sveši. Tad klausies..'.

Sakarsēto zemi pārklāj nakts. Vējš pierimis, skaņas noklusušas. Un pēkšņi atskan bungu dārdoņa. Tā kļūst aizvien skaļāka, aizvien ritmiskāka un straujāka. Savu dziesmu ir uzsācis Āfrikas tautu sitamais mūzikas instruments — tamtami. Tam piebiedrojas atabaka un čingufi — ari tās ir bungas, tikai atšķirīgas pēc lieluma un formas. Tamtami skan aizvien neatlaidīgāk, un, paklausot aicinājumam, sāk pulcēties ļaudis, lai piedalītos rituāla dejā — batuke.

Tamtami prot ne tikai dziedāt, bet ari runāt. Golā an Dongā (tā kādreiz sauca Angolu) trīs dienas un trīs naktis skan bungas. To dzird visu ciemu iedzīvotāji, mednieki savannā un zvejnieki upju krastos. Un viņu tamtami atbild — mēs pulcēsimies vienkopus, lai cīnītos par brīvību.

Tas ir tālais sešpadsmitais gadsimts, kad Āfrikas kontinentā ierodas pirmie eiropieši -— portugāļi, lai sagrābtu Āfrikas bagātības un darbaspēku Brazīlijas cukura plantācijām.

Golas an Dongas karaļvalsts valdnieka meita — Zinga Mbandi Ngola (1582—1663) — pulcē karaspēku, lai cīnītos par neatkarību. Viņa ir drosmīga un gudra karavadone, ilgi pretojas iekarotājiem, bet tomēr nespēj tos uzveikt. Angolieši stāsta, ka šīs varonīgās cīnītājas vārdā nosaukta Angolas zeme.

Atkal skan tamtami. Tur cilšu vadoņi — sobas — liek ierasties ciema meitenēm, lai pārdotu tās svešzemniekiem. Tamtami skan, un viņas dejo batuki, bet pircēji izvēlas «preci».

Tie ir smagi piecsimt gadi, kad cilvēku neuzskata par cilvēku, bet par €dzivo preci». Un tas notiek valsti, kuru arheologi uzskata par pirmatnējā cilvēka dzimteni.

Angolas apspiestā tauta turpināja ciņu par neatkarību, un 1975. gada 11. novembri tā vainagojās panākumiem — tika proklamēta Angolas neatkarība.

Angola aizņem 1,25 mij. km7 lielu platibu, to apdzivo desmit miljoni cilvēku. Tikai pagājušajā gadsimtā Angola ieguva noteiktas robežas. Ziemeļos tā robežojas ar Zairu un Kongo, austrumos ar Zambiju, bet rietumos Angolu apskalo Atlantijas okeāns. Kabindas provinci no visas valsts atdala Zairas republika.

Deviņdesmit seši procenti pamatiedzīvotāju ir nēģeri, kuri pieder bantu valodu saimei. Tās ir piecdesmit tautas un apmēram simt mazākas ciltis. Vēl valsti dzīvo pusmiljons portugāļu un apmēram pieci tūkstoši bušmeņu. Valsts valoda ir portugāļu valoda.

Pāris vārdos raksturosim tautas, kuru pasakas lasīsim krājumā.

Viena no lielākajām ir ambundi tauta (miljons sešsimt tūkstoši). Ambundi apvieno vairākas ciltis (ambundi, mbundi, umbundi, lunda u. c.), kuras runā kimbundu valodā. Ambundi apdzivo Kvanzas upes baseinu. Tieši viņi slavenās Ngolas vadībā cinījās pret iebrucējiem.

Valsts ziemeļus apdzivo bakongo (septiņsimt tūkstoši). Bakongo apvieno vairākas ciltis (kakongo, kongo, zombo, ndibi u. c.), kuras runā kikongo valodā un tās dialektos. Bakongo visilgāk saglabāja neatkarību un šo tautu mazāk ietekmējusi portugāļu kultūra. Lielākoties viņi ir zemkopji; tic vietējām, tradicionālajām reliģijām, ģimenē galvenais noteicējs ir mātesbrālis (šī tradīcija saglabājusies ari mūsdienās).

Bakongo tautu pasakas šķita interesantākās un tālab visvairāk pārstāvētas šajā krājumā.

Cokves (piecsimt pieci tūkstoši) apdzivo plašu rajonu no ziemeļrietumiem lidz robežai ar Kubango upi. Viņi cēlušies no senajiem savannas medniekiem, tagad galvenokārt nodarbojas ar zemkopību. Cokves lieliski glezno uz māju sienām, ir labi tirgotāji un māju būvētāji.

Lundi. balundi (pusmiljons) apdzīvo centrālo rajonu un Angolas pašus ziemeļaustrumus. Galvenokārt nodarbojas ar zemkopību.

Uz rietumiem no viņiem dzivo hanheli (pusmiljons), kuriem ir bagāta folklora. Viņi nodarbojas ar dažādiem mākslas veidiem, izgatavo skulptūras, rituāla maskas, keramiku. Daži etnogrāfi uzskata, ka hanheli ir visvecākā Angolas tauta.

No viduslaikiem slaveni metalurgi un ieroču izgatavotāji ir ovambo (ap piecdesmit tūkstošiem). Viņi apdzivo plašu teritoriju pie Angolas dienvidu robežām. Sis tautas sastāvā ietilpst kuaņjami, kuamato un citas ciltis. Ovambo ir prasmīgi zemkopji un lopkopjL

Ango liešu dzīves apstākļi, tautas paražas krasi atšķiras no mūsu ikdienas. Pasakās itin bieži lasām par angoliešu mitekļiem, kuri mūsu izpratnē šķiet eksotiski. Mājiņām ir zemas koka sienas, taisnstūra celtne balstās uz milzu stabiem, virs tiem slejas divslipju jumts no palmu vai banānu lapām (Kongo upes baseinā), bet austrumu un dienvidu rajonos būdas ir apaļas, jumts konisks. Stabi, kurus iedzenot zemē veidojas siena, tiek appiti ar resnām klūgām un apmesti ar mālu. Par jumta materiālu noder zāle vai salmi. No dažādu toņu māla tiek izgatavotas krāsas, ar kurām ģeometriskā ornamentā apzimē māju sienas. Ari durvis greznotas ar kokgriezumu un krāsotas dažādās krāsās. Aiz katras mājas ceļ nelielu ēku, kurā glabā pārtiku.

Afrikāņu ciema centrā atrodas māja, kurā vakaros vienkopus pulcējas iedzīvotāji. Ap to riņķveidīgi izvietojušās saimniecības ēkas, tālāk tīrumi un lauki.

No sendienām angolieši līduši līdumus, izdedzinot zāli. 31 prakse tiek piekopta šobaltdien. Tādas augsnes satur daudz dzelzs un alumīnija oksīda, tāpēc ir rudi sarkanā krāsā, vietumis gan redzamas ari melnās tropu augsnes.

Angolas tautām gada gājums dalās lietus jeb vasaras sezonā (no novembra līdz maijam) un sausuma jeb ziemas sezonā (no jūnija līdz oktobrim). Tas labi atklājas pasakā cVista un zoss| — tiklīdz beidzas sausuma periods, vista steidz iesēt kukurūzu, lai pa lietus periodu ienāktos raža.

Angolā ir ļoti bagāta dzīvnieku valsts. Te sastopami gan ziloņi, degunradži, zebras, antilopes, lauvas, leopardi, gan pērtiki, hameleoni, bruņurupuči, ķirzakas un citi dzīvnieki. No sendienām angolieši medījuši šos dzīvniekus. Tikai viņiem ir ļoti īpatnēji medību paņēmieni. Daži mednieki aizdedzina zāli (zāles augstums šeit var sasniegt pat līdz piecus metrus), citi stāv otrpus zāles laukam un gaida, kad no uguns izskries kāds dzīvnieks. Tā medi ari lapsa un irbe (pasakā |Lapsa un irbe»).

Angolas vīrieši ir prasmīgi mednieki (kā to lasām daudzās pasakās-), un lielāko dienas daļu aizvada medībās, bet sievietes strādā tīrumā. Tomēr jāteic, ka par mednieku vai zemkopi var •kļūt tikai tad, kad divus gadus ir gūtas zinības pie kāda slavena mednieka vai zemkopja.

Visu dienu iedzīvotāji pavada darbā, bet vakarā pārnāk mājās', gatavo ēdienus, galvenokārt no kasavas, pupām, rīsiem, īpalmu produktiem. Vakars aizrit sapulču telpā, kur tiek pārrunāti jaunumi, tiek stāstīts par pagātni, par senču dzīvi. Naktis <iedzīvotāji guļ uz paklājiem, kas pīti no salmiem; tos parasti izgatavo sirmgalvji.

Par lielāko noziegumu angolieši uzskata zagšanu, nogalēšanu un nodevību, turklāt par bērna noziegumu pilnībā atbild tēvs.

Angoliešu tautām nav vārda |sliņķisI (ari pasakās to nesastapsi), kaut gan ari tur šādu cilvēku netrūkst. Piemēram, pasakā | Vista un zoss» zoss slinko, bet vista paveic visus darbus, taču vārds «slinko» tiek aizstāts ar citiem vārdiem.

Angolā joprojām ir sastopama poligāmija jeb daudzsievībaI Cienījamāks ir tāds virs, kuram vairāk sievu, jo sievas palīdz vairot bagātību, rūpējas par viru. Ari pasakās sastopamies ar to, ka vienam virām ir vairākas sievas («Ndiola un mednieks», |Četras Muļķības», ISimbaba»).

īpatnējs ir precību rituāls. Bakongo tautai līgavu nolūko mātesbrālis. Viņš ierodas līgavas mājā un saka: |Mums ir gailis, jums — vista. Lai vista dētu olas, vajadzīgs gailis.» Sis teikums liecina par bildinājumu. Ja to pieņem, tiek rīkotas kāzas un cienastā noteikti pasniedz gaili (nevis vistu), palmu vinu un kokosriekstus.

Angoliešu pasakās ir spilgti izteikta cieņa pret vecāko, gudrāko, stiprāko. Pasakā par gudro zeltgalvīti lasām, ka zilonis ir bezgala sašutis par zeltgalvīša nepieklājīgo uzrunu. Visām pasakām cauri vijas jaunekļu dziļā cieņa pret sirmgalvjiem, bet,, ja kāds negodā šos cienījamos cilvēkus (*Mamemba»), tiek padzits no cilvēku vidus.

Angolas iedzīvotāji pielūdz mirušo senču dvēseles, ar cilvēciskām īpašībām apvelti stihiskus dabas spēkus, tic amuletu brlnumspējām. Katrai tautai ir savi dievi, elki. Si krājuma pasakās visbiežāk sastopamies ar Nzambi. Tas ir visaugstākais sencis un pasaules raditājs. Dažām tautām tāds ir Kalunga (Čokves tautai), bet ši krājuma pasakās Kalunga lielākoties pārstāv debesis, okeānu, pazemi. Pats Nzambi pasakās parādās samērā reti, bet pie cilvēka atceļo viņa vēstneši: zebiekste («Singandangari»), vecais kuprītis (<rMabemba») u. c.

Angolas tautu folklorā visvairāk sastopamas pasakas par dzīvniekiem. Bagātīgi un daudzpusīgi ir dzīvnieku pasaku tēli, katrs no tiem parādīts ar savu īpatnēju raksturu. Augstākais zvēru valdnieks ir zilonis, jo tam piemīt liela gudrība un spēks. Si gudrība izpaužas ziloņa lēnprātībā — angolieši jebkuru steigu uzskata par muļķības iemiesojumu; gudrais visu paveiks• nesteidzoties. Tāpēc nereti visgudrākā zvērā slava piedēvēta, bruņurupucim (par to pārliecināmies pasakā |Bruņurupucis un antilope»). Lauva, kaut ari spēcīgs, tomēr karstgalvlbas un ļaunprātīgā rakstura dēļ par gudru uzskatīts netiek. Leopards vienmēr ir viltības, muļķības un nodevības iemiesojums. Turpretī zaķītis un trusītis — gudri, veikli un attapīgi dzīvnieki. Mazie, visu nievātie, bet attapīgie zvēri uzveic lielus un spēcīgus dzīvniekus, prāts ir pārāks par rupju fizisku spēku, — tā ir Āfrikas tautu pasaku iemīļota tēma. Tālab mēs grāmatas nosaukumam izvēlējāmies šos raksturīgākos folkloras tēlus.

Āfrikas tautām pasaka ir kaut kas svēts, un to stāsta tikai' vakaros vai naktis, kad visapkārt valda tumsa. Pasaka ir savdabīga burvestības piesaukšana, un dienā to nedrīkst stāstīt, lai neizsauktu garu dusmas.

Rau, tuvumā ieskanas tamtami3 Tūlīt pulcēsies ļaudis. Varbūt viņi stāstīs kādu no šis grāmatas pasakām…

Skaidrīte Naumova.

PĀRBAUDE AR MIEGU

Sensenos laikos debesīs valdīja varenais dievs — Nzambi. Nokāpis pa varavīksnes loku uz zemi, Nzambi radīja dzīvniekus un augus. Nu bija kārta radīt vīrieti un sievieti. To paveicis, viņš pavēlēja abiem jaunradītajiem apprecēties, lai sieviete varētu dzemdēt bērnus. Atļāvis viņiem darīt visu, Nzambi cieši pieteica paturēt prātā vienu aizliegumu — viņi nedrīkst doties pie miera, pirms uzlec mēness.

Ja jūs pārkāpsiet šo aizliegumu, — teica Nzambi, — tad zaudēsiet mūžīgo dzīvošanu un tiksiet sodīti ar nāvi.

Ļaudis ielāgoja teikto un aizvien, kad pie debesīm parādījās mēness, bija nomodā.

Bet pienāca brīdis, kad pirmais vīrietis kļuva sirmgalvis un viņa acis tikko rādīja. Un kādu nakti, kad mēness paslēpās aiz mākoņa, vecais, vīrs nesaredzēja tā blāvo vaigu. Viņš devās pie miera un miegā nomira. No tā laika visi cilvēki ir mirstīgi, jo viņi pārkāpa aizliegumu — būt nomodā, kad pie debesīm parādās mēness.

MĒS ATDODAM DZĪVĪBAS PAR KONGO

Vispirms Nzambi radīja Sauli, Mēnesi un Cilvēku. Pēc neilga laika radītājs nodomāja apskatīt, ko tie dara, un sūtīja savu dēlu pie Saules, Mēness un Cilvēka.

Nzambi dēls, vārdā Kongo, vispirms devās pie Saules. Tur viņš tika ar godu uzņemts, labi pacienāts. Nākamajā dienā Kongo gāja pie Mēness, arī tur viņš tika uzņemts tikpat labi kā pie Saules.

Paciemojies pie Mēness, Kongo posās tālākam ceļam pie Cilvēka. Viņš gāja un gāja, līdz aizkļuva pie Cilvēka. Cilvēks, ieraudzījis Kongo, iesaucās:

Redz, redz, kur zvērs, to var nogalēt pusdienām!

Tādas valodas dzirdot, Kongo teica:

Es esmu varenā Nzambi dēlsl

Nemels niekus! — Cilvēks atsacīja. — Nekas man netraucēs notvert tevi un nonāvēt.

Nzambi ilgi, ilgi gaidīja dēlu, bet tā arī nesagaidīja. Smagu domu mākts, viņš sūtīja savu sūtni pie Saules, Mēness un Cilvēka, likdams uzzināt, kas ar dēlu noticis. Vispirms sūtnis apciemoja Sauli un uzzināja, ka Kongo šeit uzņemts Joti labi. Ari iegriezdamies pie Mēness, viņš saņēma vislabvēlīgākās ziņas. Pēc tam viņš jautāja Cilvēkam par Nzambi dēlu. Bet Cilvēks nespēja pateikt neko par Kongo. Un tad Nzambi nolādēja Cilvēku, padarīdams viņu mirstīgu. Līdz šai baltai dienai ir dzīvs viņa lāsts. Kad ļaudis nes upurus mirušo gariem, viņi saka:

Mēs atdodam dzīvības par Kongo, jo mēness rags paslēpies, Kongo pazudis.

AUSTRUMS UN RIETUMS

Reiz dzīvoja divas Pasaules Malas — Austrums un Rietums. Tie ar savām bultām un lokiem klejoja pa malu malām un nozūmēja cilvēkus. Rietums nogalināja ļoti daudz laužu. Arī Austrums nonāv.ēja daudz cilvēku. Reti kurš palika dzīvs.

Reiz Austrums un Rietums satikās un viņu starpā izcēlās ķilda. Rietums bija varen nikns; viņš uzskatīja, ka Austrums nopostījis zemi. Turpretī Austrums domāja, ka vainīgs ir Rietums, un aiz dusmām vai plīsa. Rietums gribēja pieveikt Austrumu ar viltu un vaicāja:

Parādi man jel, cik gara var izaugt kukurūza!

Viņam bija tikai viens prātā — lai Austrums izlaistu no rokām loku ar bultām. Bet kas to deva, Austrums uzminēja šo viltību un rokas vietā pacēla kāju. *

Redz, tik gara, tik gara var izaugt kukurūza!

Tā Rietums nespēja uzveikt Austrumu. Nu bija kārta Austrumam ķerties pie viltus.

Saki — cik gari kvieši izaug Luandā?

Arī Rietums pacēla kāju un teica:

Redz, tik gari, tik gari kvieši izaug Luandā!

Tā viņi nespēja viens otru pievārēt un aizgāja katrs uz savu pusi.

MĒNESS UN SAULE

Mēness un Saule sastrīdējās. Pirmā ķildu uzsāka Saule:

Es esmu visgudrākā pasaulē!

Mēness viņai iebilda:

Nē, es esmu visgudrākais!

Saule spurojās pretī:

Es dodu ļaudīm gaismu, lai viņi redzētu dienu.

Te nu Mēness Saulei nepavisam nepiekrita:

Bet es? Es dodu ļaudīm gaismu, lai tie redzētu naktī.

Saule ne pa jokam saskaitās un sāka kliegt:

Nerunā man pretī!

Nu tik sākās klaigas un brēka. Saule niknumā apmētāja Mēnesi ar dubļiem. No tiem laikiem nakts spīdeklis mirdz blāvi, toties dienas spīdeklis pielej pasauli ar spožiem stariem — un tam tiek krietni vairāk cieņas nekā Mēnesim.

KĀ RADIES LEMBELO EZERS

Viņos laikos Lembelo ezera vietā bija liels ciems. Reiz, kad visi vīrieši aizgājuši medībās un sievietes strādājušas tīrumā, un tikai bērni bijuši mājās, ciemā ienācis izdēdējis un pēc izskata nožēlojams vīrs, kura miesa bijusi klāta vātīm. Viņš iegriezies pirmajā sētā un lūdzis nodzerties. Gadus divpadsmit veca meitene ar bērnu uz rokām dusmīgi viņam atteikusi:

Ej prom! Nedošu tev ūdenil Tu esi tik netīrs, vēl traukus notraipīsi.

Cilvēks iegriezās citā sēti un lūdza malciņu ūdens, bet ari iur viņam neko neiedeva. Tā viņš klīda no vienas mājas uz otru un visur tika padzīts. Viņš jau dzīrās iet projām, kad pašā nomalē pamanīja kādu sētu. Tur viņu sagaidīja gadus divpadsmit veca meitene ar maziem bērniem.

Meit, iedod man malku ūdens, — svešinieks lūdzās.

Esmu ilgi gājis, noguris un izslāpis.

Meitene ieaicināja svešinieku iekšā, apsēdināja un pasniedza -ūdeni. Pēc tam savlkša biezputru un pabaroja atnācēju.

Paēdis svešais vīrs teica:

Mani sauc Nzambi. Es apstaigāju visas jūsu ciema mājas, un nekur man neiedeva ūdens malku. Es nevaru piedot tādu cietsirdību. Tu vienīgā par mani iežēlojies. Saki saviem vecākiem, lai rīt pat iet no šejienes prom, citādi viņus piemeklēs .nelaime.

Svešinieks aizgāja, bet vakarā, kad mājās atgriezās vecāki, meitene pastāstīja viņiem par jocīgo ciemiņu un viņa teikto.

Vecāki pārsprieda dzirdēto un no rīta ar visu ģimeni pārcēlās uz dzīvi citā ciemā. Tajā pašā brīdī pār ciemu, kurā viņi .agrāk dzīvoja, sāka gāzties varenas lietusgāzes. Ļaudis nepaspēja pat iziet tīrumā. Lietus gāza cauru dienu. Cieminieki domāja, ka tādas lietavas ir visur, bet tā lija tikai virs šī ciema.

No rīta lietus aizvien pieņēmās, un |audis atkal palika mājās. Bet lietus tikai gāza un gāza, līdz noslīcināja visas mājas •kopā ar cilvēkiem. Kad lietus bija rimis, ciema vietā radās liels •ezers — Lembelo ezers.

Var jau būt, ka neviens par to neuzzinātu, ja vien Nzambi nebūtu izglābis meiteni un viņas ģimeni.

TRUSĪTIS, ZILONIS UN HIPOPOTAMS

Upes krastā, plašā stepē dzīvoja maziņš Trusītis. Reiz viņš nolēma lielajiem dzīvniekiem parādīt savu spēku, pierādīt, ka .arī mazs cinītis gāž lielu vezumu.

Domāts — darīts. Viņš aizļeko uz upes krastu un, saticis Hipopotamu, sāk lielīties. Redz, cik es varens — pat tevi, Hipopotamu, varu no vietas izkustināt.

Hipopotamam par to lielu lielie smiekli. Apbēdinātais Trusītis, ejot projām, nosolās pierādīt, ka viss teiktais ir balta patiesība.

Tagadiņ Trusītis dodas uz stepi meklēt Ziloni. Jau iztālēm viņš ierauga pelēko milzeni. Godbijīgi pienācis klāt,_ Trusītis sāk stāstīt par savu varenību. Jā, jā, viņš spēšot pierādīt savu lielo spēku. Zilonis iesmējās, pašūpoja galvu un aizgriezās. Bet Trusītis tikām steidzās meklēt garu, resnu un izturīgu virvi.

Pēc pāris dienām arī Trusītis klāt ar garu virvi. Piesējis vienu galu Hipopotamam pie kājas, viņš skrēja meklēt Ziloni, lai otru galu savukārt piesietu tam pie kājas. Nu Hipopotams un Zilonis, neredzēdami viens otru, ņēmās vilkt, ir viens, ir otrs domādami, ka virves otrā galā Trusītis.

Hipopotams velk, velk, sviedri līst aumaļām, Zilonis velk, velk, ar pēdējiem spēkiem velk, bet otrs tai virves galā kā nekust, tā nekust.

Tikām Trusītis skraida no Hipopotama pie Ziloņa, no Ziloņa pie Hipopotama, skubinādams te vienu, te otru, lielīdamies ar savu spēku. Zilonis un Hipopotams vai no ādas lien laukā, cenzdamies pārspēt Trusīti. Beigu beigās viņi bez spēka nogāžas zemē, atzīdami Trusīti par uzvarētāju.

LAPSA UN IRBE

Sensenos laikos zvērus medīja ar zāles aizdedzināšanu. Reiz arī Lapsa un Irbe nolēma aizdedzināt zāli, lai saķertu peles. Irbe teica Lapsai:

Darīsim tā — tu paslēpsies zāles brikšņos, bet es aizdedzināšu zāli no viņas malas.

Lapsa uzgāja zāles brikšņos dziļu bedri un paslēpās tajā. Irbe pielaida zālei uguni un, kad viss bija izdedzis, jautāja:

Lapsa, kur tu esi? Vai tevi nav skārusi uguns?

Nē, — Lapsa atbildēja.

Tad Lapsa teica Irbei:

Dosimies uz citu vietu, tagad es aizdedzināšu zāli, bet tu paslēpsies.

Irbe paslēpās biezajā zālē.

Lapsa aizdedzināja zāli no vienas puses un jautāja:

Irbe, vai tev nav karsti?

Nē, draudzenīt, — Irbe atbildēja.

Tad Lapsa skrēja un pielaida uguni visai zālei.

Irbe, vai tev nav karsti?

Taču Irbe klusēja. Viņa izcepās uguni.

Lapsa naski paķēra Irbi, iebāza maisā un diedza uz mājām.

ANTILOPE SESA UN LAUVA

Reiz dzīvoja antilope Seša un Lauva. Lauva bija saimnieks, bet Seša viņa kalps. Katram piederēja piecas sērkociņu kārbiņas, lai varētu iekurt pavardu. Pienāca bridis, kad Seša izlietoja visus sērkociņus, bet Lauvam vēl palika divas kārbiņas, kuras viņš nobēdzināja.

Klau, māsasdēl, mums izbeigušies sērkociņi'… nevarēsim vairs iekurt pavardu, ja tu neaiziesi pēc uguns. Skrien ātri, redz, kur deg ugunsl — sacīja Lauva, rādīdams uz sauli, kura tuvojās rietam.

Seša skrēja, ko kājas nesa, lai izpildītu Lauvas pavēli. Bet kas to deva, līdz saulei netika! Noguris un izsalcis viņš atgriezās mājās.

. Vecotēv; es neatnesu uguni. Es nespēju aizkļūt līdz vietai, uz kuru tu man norādīji, — aiz noguruma krizdams no kājām, teica Seša.

Kāpēc tu neskrēji tālāk?

Es skrēju, vecotēv, ļoti ilgi skrēju, bet līdz tai vietai vēl bija ļoti tālu.

Kamēr nabaga Seša, atpūšoties no garā ceļa, izstiepis kājas, gulēja, Lauva pagatavoja sev vakariņas un visu notiesāja, neko neatstādams Sešām.

Klau, māsasdēlēn, aizteci vēlreiz pēc uguns, citādi mēs atkal paliksim bez azaida. Tikai pielūko — nepalaidies slinkumā! Skrien tik ilgi, līdz sasniegsi uguni, — sacīja Lauva nākošajā dienā.

Seša atkal drāzās uz pamali, kur bija redzama rietoša saule. Bet ko tur runāt! Vai tad var aizskriet līdz saulei? Un, atkaL aiz noguruma krizdams vai no kājām, Seša atgriezās mājās.

Vecotēv, es atkal neatnesu uguni. Skrēju, skrēju bez apstājas, bet līdz vietai, kur ir uguns, nespēju aiztikt. Jo ātrāk es tuvojos šai ugunij, jo vairāk tā attālinājās no manis. Es vai. raudāju aiz bēdām. Man tikko pietika spēka atgriezties mājās..

Ak tu! Vai tad neteicu tev, ka jāskrien bez apstājas, lai* nokļūtu pie uguns, — Lauva skaitās.

Nabaga Seša aizmiga neēdis. Bet Lauva tikām iekūra ugunij izvārīja varen garšīgu ēdienu no pupām, pieēdās un likās uz. auss.

Trešajā dienā Lauva gaužām pikts sacīja:

Seša, ja tā būs arī turpmāk, mēs nomirsim badā! Dodies vēlreiz uz turieni, kur norādīju. Pasteidzies, vai dzirdi!

Un Seša — hop-hop-hop! — atkal aizrikšoja pēc uguns. Taču, aiz noguruma un bada pavisam izdilis, viņš noskrēja vēlmazāk nekā iepriekš. Piecas dienas diebdams, viņš tā izdēdēja,, ka to pazīt nevarēja. Piektās, dienas vakarā, atceļā uz mājām,, viņš ieraudzīja būdiņu, pie kuras sēdēja večiņa, pīpi kūpinādama.

Kurp tu tā steidzies? — viņa jautāja.

Skrēju pēc uguns, vecomāt! Es dzīvoju kopā ar Lauvas kungu. Katram no mums bija piecas sērkociņu kārbiņas, bet tagad sērkociņi izbeigušies. Tāpēc Lauvas kungs mani sūtījapēc uguns, lūk, uz turieni… — Un Seša norādīja uz sauli.

Vai die, mazdēliņ! Tā jau nav uguns! Tā ir saule! Vai tu patiesi esi tāds muļķis?

Kā? Vai tad tā nav uguns? Es veselas piecas dienas skrēju turp! Esmu pārguris un tik ļoti izsalcis, vecomāt!

Večiņa iežēlojās par Sešu un paēdināja viņu. Kad nogurušais Seša bija ieturējis maltīti un atpūties, večiņa piegāja pie •augsta, augsta baobaba, kurš auga necik tālu.

Iešu palūkošu, ko dara tavs Lauvas kungs. Tu pagaidi mani tepat, — piekodināja sirmgalve.

Viņa uzrāpās augstajā baobabā un ar burvju spēka palīdzību noskatīja, ko dara Lauva. Bet Lauva, kas to būtu domājis, stāv pie karsta pavarda un gatavo ēdienu.

Mazdēliņ, vai zini, ko tagadiņ dara tavs kungs? Vīkš sev azaidu. Redz, cik ļauni viņš tevi izjokojis. Rau, pašam gan sērkociņi atradušies. Pagaidi tikai, kas smejas pēdējais — smejas visgardāk! ej teica večiņa, atgriezdamās mājās.

Viņa paņēma lielu kalebasu [1] , palmu lapas un dažādu krāsu mālus, no kā pagatavoja baismīgu masku. Uzlikusi to Sešām galvā, viņa sacīja:

Lūk, tāds ar ej pie Lauvas. Kolīdz nokļūsi pie mājas, uzsāc dziesmu skaļā balsī:

Kas še dzīvo?

Kas še mīt?

Lai ar kas tur būtu —

Es to apēdīšu t

Tā nu Seša ar masku galvā skrēja, skrēja, līdz aizkļuva pie Lauvas. Bet Lauva tobrīd, neko nenojauzdams, vīkša sev uz uguns azaidu. Seša pietuvojās mājiņai un sāka dziedāt:

Kas še dzīvo?

Kas še mīt?

Lai ar kas tas būtu —

Es to apēdīšu!

Ieraudzīja Lauva tādu briesmoni un nu tik bēgt, ko kājas nes. Pa to starpu iepriecinātais Seša nolocīja visu viņa azaidu. Nu pilnu vēderu varēja rikšot pie večiņas, lai atdotu masku. Pēc tam Seša, it kā nekas nebūtu noticis, atgriezās pie Lauvas. Bet Lauva, ak manu dieniņ, gaužas vienā gaušanā:

Māsasdēliņ, manu māsasdēliņ, kāda nelaime mani piemeklējusi. Es, rau, rāmi sēdēju mājās, te pēkšņi nez no kurienes uzradās baismonīgs dzīvnieks. Tik baismonīgu es vēl nekad

agrāk netiku redzējis. Nu bija jādod kājām ziņa. Tik viens labums, redz, šis nezvērs pielaidis pavardā uguni.

.Kas tas par zvēru? — līdzjūtīgi tincina Seša.

Kā lai to zinu? Tas bija tik baismīgs, tik ķēmīgs, ka — ak tu dieniņl Apaļa galva, gari ragi, ap purnu izspūruši mati, uz purna nez kādas strīpas

Kam tu viņu nepadzini? Tu tak esi tik drošsirdīgs un varens!

Vai, vail Ko tu! Kā lai šo padzen, tik baismīgs zvērs.

Ja tu viņu redzētu, aiz bailēm dabūtu galu.

Nu Sešām amats rokāl Viņš vēl trīs reizes atcilpo maskā un izbiedē Lauvu. Bet tas, ak šausmas, visas trejas reizes diedz kā apsvilis. Ceturtajā reizē, kā nu večiņa pieteikusi, Seša izrok, ceļā, pa kuru bēg Lauva, dziļu bedri. Bedres dibenā viņš ieliek vairākus asus pīķus.

Kad nākamreiz baismonīgais zvērs atkal klāt, Lauva drāžas kā vējš un bedrē iekšā gan, tieši uz asajiem pīķiem. Pa to starpu arī Seša piesteidz pie bedres, ierauga Lauvu un piebeidz to ar raga zvēlienu. Tad tik naskāk pie večiņas. Bet večiņa Sešu iemīļojusi un pieņem dēla kārtā, tur viņš arī aizvada savas mūža dieniņas.

KOLIBRI UN LAPSENE

Reiz lapsenei sasirga dēlēns. Nu tā sasirga, ka vai gals klāt. Lapsene posa pēc padoma pie zintnieka.

Palūdz kolibri vienu spalviņu, un tavs dēlēns tiks vesels/.rpareģoja zintnieks.

Kolibri iedeva savu spalviņu, un lapsenes dēliņš atlaba.

Necik ilgi, un saslima kolibri puisēns. Ari kolibri gāja pēc padoma pie zintnieka.

!’| |ji Palūdz lapsenei spārniņu.

Nu bija kolibri kārta lūgt lapsenei spārniņu, taču tā atteica:

Man ir tikai divi spārniņi. Ja es tev atdošu vienu, tad pati nespēšu vairs lidot.

Un kolibri dēlēns nomira. Tad kolibri teica lapsenei:

Mans puisēns ir miris. Nu mēs mūžīgie ienaidnieki.

To dzirdot, lapsene atteica:

Nē, labāk paliksim draugi! Mēs tevi apsargāsim! Kad tu savā perēklītī izdēsi oliņas, mēs blakus novīsim savu ligzdiņu, lai sargātu tavus bērnus.

No tā laika lapsenes vienmēr sev ierīko mājokli blakus kolibri ligzdai.

VARDE UN HAMELEONS

Varde un hameleons bija lieli draugi. Reiz, staigājot pa mežu, viņus pārņēma izsalkums. Draugi nolēma sameklēt kādus augļus. Necik ilgi — un draugi ieraudzīja palmu ar milzīgiem, sarkaniem riekstiem. Varde, kā jau tas vardēm piedienas, nemācēja kāpt kokā un tāpēc pieteica, lai to darot hameleons.

Rāpies tik palmā un met zemē riekstus. Tagad gan mēs vareni pamielosimies!

Hameleons uzrāpās palmā un aiz badīguma sāka rīt riekstus citu pēc cita, nevarēdams vien beigt.

Bet varde tikām stāvēja zem koka un gaidīja. Taču, kā jau nereti tas notiek, tā arī nesagaidīja.

Hei, ngua-nkasi [2] , — viņa sauca. — Mani moka izsalkums, nomet cik necik riekstu.

Ker! — atsaucās hameleons un pasvieda viņai riekstus. Tiesa, tajos vēl bija nedaudz piena, taču viss mīkstums bija notiesāts. Varde par to saskuma.

Ngua-nkasi, neesmu ēdusi gana, nomet vēl riekstus, gaidīšu piecas minūtes!

Vai tad tu nezini, kad ēdu, es nekā nedzirdu, — atbildēja hameleons smīkņādams.

Varde noskaitās, atstiepa žagarus, nokrāva zem palmas. To redzot, hameleons kļuva nemierīgs:

Ko tu gribi darīt?

Neko, tikai uzpīpēšul

Un varde pielaida žagariem uguni, dūmi pacēlās uz augšu, un hameleons iekāsējās.

Ei, ngua-nkasi, vai tu nevari pīpēt citā vietā? Es slāpstu nost! — sauca hameleons.

Tādas valodas dzirdot, varde atteica:

Kad pīpēju, es nekā nedzirdu!

Necik ilgi — un koks dega vienās liesmās, liesmas pa koka stumbru vijās aizvien augstāk un augstāk. Pārbiedētais hameleons nu lēca lejā un iekrita tieši ugunskurā, kur arī sadega. Varde pacēla viņa galvaskausu, sāka spēlēt un dziedāt:

Hameleona galva saka:

Kva-kva-kva-kva.

Hameleona galvasaka:

Kvā-kvā-kvā-kvaIv

Tīkamās dziesmas skaņas atvilināja ļaudis, viņi uzsāka deju un dancoja tik aizrautīgi, ka ne apstāties. Vardes mūzika ļaudīm varen gāja pie sirds, un viņu sāka aicināt uz visām ciema godībām.

Tā varde pierada un tagadiņ*jau katru vakaru pati ar savu stabuli nāca uz ciemu.

No tā laika ciemu tuvumā līdz vēlai naktijskan varžu kvakšķināšana<

ŽŅAUDZĒJČŪSKA UN AUNS

Žņaudzējčūska un auns bija lieli draugi, arī dzīvoja viņi kopā. Kopā apstrādāja tīrumus, kopā ēda.

Tikai, redz, kur nelaime; vakarā viņi pieēda pilnus vēderus, pārpalikumu noglabādami pagrabā, bet pa nakti viss ēdiens bija nozudis. Draugi netika gudri, kur paliek viņu ēdiens. Reiz žņaudzējčūska saka aunam:

Ir neliedzies, tu šodien esi apēdis pārpalikušo fufu*. Cits to nevarēja izdarīt, jo nakti durvis bija aizšautas, iekšā netiksi.

Vai manu dieniņ, vai, ngua-nkasi, tu turi ļaunu prātu uz mani! Naktīs es gulu kā nosists. Pati vari pārliecināties; ja man kaut viena acs ir ciet, esmu aizmidzis.

Paiet savs laiks, un žņaudzējčūska atkal saka aunam, ka Šis vainīgs. Nu aunam sirds pilna, un tas izlemj, lai vai kas, bet zaglis jānoķer. No šī brīža viņš pārstāja gulēt pa naktīm, pēc kārtas aiztaisīja te vienu, te otru aci, ļaudams tām atpūsties, bet žņaudzējčūska, to redzot, nodomāja, ka draugs gul-

Te kādu nakti auns redz: žņaudzējčūska pieceļas no savas gu|vietas, klusām ielien pagrabā, paņem biezputru un nu tik ēd, līdz trauks tukšs.

Tad redz, kas paklusām notiesā visu fufu! — sašutis iesaucās auns. — Nu re! Tagad es zinu, cik vērta ir mūsu draudzība. Iešu vien meklēt sev citu mājvietu.

Neej vis, mans draugs! — žņaudzējčūska sāka lūgties,

ar mani tā notika pirmo reizi. Tik ļoti gribējās ēst, ka nevarēju aizmigt. Nolēmu nedaudz ieēst. Neturi ļaunu prātu!

Labi, — sacīja auns.

Bet, raugi, tikai pāris dienu aiztecējušas, un auns atkal pie’ķer žņaudzējčūsku. Nu aunam reiz diezgan.

.— Iešu meklēt sev citas mājas! — viņš apņēmīgi nosaka.

Žņaudzējčūska tikām vai mirst nost aiz bada.

Kādēļ man nenotiesāt aunu? — te viņai iekrīt prātā.

Ja es viņu neapēdīšu, viņš mani pievārēs. Uz zemes visi apēd cits citu. Katram rūp tikai savs vēders.

Tā sevi mierinādama, žņaudzējčūska norija savu draugu. Kopš tiem laikiem visas žņaudzējčūskas medī aunus.

VISTA UN ZOSS

Reiz vista ar zosi varen iedraudzējās un nolēma dzīvot kopā un kopā apstrādāt tīrumus. Redzot, ka vista naski noņemas ar saimniekošanu un gatava strādāt pa diviem, zoss palaidās slinkumā.

Kad beidzas sausuma periods, vista saka:

Laiks ķerties pie aršanas.

Zoss atbild, ka viņai sāpot galva un viņa nepavisam nevarot strādāt.

Kamēr vista apar laukus, zoss gozējas saulē.

Drīz iestājas lietus periods. Vista atkal saka:

Klau, zoss, laiks sēt kukurūzu.

Bet zosij atkal kas piemeties, sāpot kājas un viņa nevarot ne soli paspert.' To teikusi, viņa noliekas gulēt, bet vista vien» pati iesēj kukurūzu.

Pienāk laiks ievākt ražu. Vistā atkal neatstājas no zoss:

Zoss, klau, zoss, kukurūza ienākusies. Ejam to novāktt

Šodien man sasāpējās acis, nudien neko neredzu, — atsaka zoss.

Un atkal vista viena pati ķeras pie darba. Kamēr viņa noņem ražu, zoss sildās saulītē.

Vista pārmēru nogurusi strādājot un lūdz, lai zoss izvāra» kukurūzas biezputru. Bet zoss atbild:

Nudien nevarēšu. Man tik stipri sāp vēders, ka vai nu~

Vista izvāra putru pati un sāk ēst. Bet te ari zoss metas pie galda.

Tu jau nedrīksti ēst, — sauc vista. — Tev stipri sāp vēders.

Kas par to! Ēst es varu, — atbild zoss.

Nē, nevari vis, — iebilst vista. — Ēdiens katram jānopelna pašam.

ĶIRZAKA UN HAMELEONS

Ķirzaka un hameleons bija lieli draugi: gan dzīvoja, gan ēda, gan tirgojās kopā. Reiz viņi devās uz tālu ciemu pārdot kokosriekstus. Iztirgojuši riekstus, draugi posa atpakaļ. Ķirzaka gāja ātri, bet hameleons pa paradumam ik pa brīdim apstājās un pavērās apkārt.

Pag, pag, nesteidzies tik ātri, —teica hameleons. — Uz kurieni tu tā skrien?

Man, redz, mājās daudz darāmā, — atbildēja ķirzaka.

Bet man nekas nav , darāms, un es nepavisam negribu steigties, — novilka hameleons.

Bet es negribu kustēties lēnām, jožam ātrāk! — steidzināja ķirzaka.

Tu jau zini, es vienmēr eju lēnām, — sacīja hameleons.

Visuvarenais noteicis man kustēties lēnām, jo visapkārt daudz ienaidnieku un ceļā vesels lērums akmeņu, skaties vien, ka nepaklūpi. Bet, ja neuzmanīsies, kā likts nok|ūsi kādās ķetnās.

Velcies kaut veselu gadu, man nav vaļas! — uzsauca ķirzaka. — Man jānok]ūst mājās agrāk un …

Tobrīd no koku biežņas izlēca auns. Viņš dzirdēja tikai pēdējos vārdus un nezināja, kamdēļ strīds sācies.

Skrienu tieši uz jūsu ciemu un esmu ar mieru izšķirt jūsu strīdu, — ieteicās auns. — Kurš aizkļūs mājās pirmais, tam došu balvu.

Bet tu jau zini, es esmu lēns gājējs, — sacīja hameleons.

Neko nezinu! — atbildēja auns. — Tu dzīvo mežā, bet es aitu kūtī. Kā lai zinu, cik ātras tev kājas.

Rīkosim, rīkosim sacensības! |te sauca ķirzaka, jau iepriekš būdama pārliecināta par savu uzvaru.

Auns aizspriņģoja. Viņam nopakaļ arī ķirzaka. Bet hameleons joprojām vilkās lēnām, skatīdamies apkārt.

Ķirzaka skrēja tik ātri, ka aizdrāzās garām savam ciemam. Pēc tam nodomāja: «Droši vien hameleons vēl joprojām ceļā,» — un grieza atpakaļ, lai paskatītos uz to.

Tu vēl aizvien te! — viņa iesaucās. — Kamēr tu aizkļūsi līdz mājai, es būšu jau trīs četras reizes noskrējusi turp un atpakaj. Man zināmi vairāki ceļi

Bet es zinu tikai vienu ceļu, un tas ir visīsākais, — atbildēja hameleons.

Ķirzaka diedza pa citu ceļu un atkal paskrēja garām savam ciemam, viņa sāka uztraukties un atkal atgriezās uz tā paša ceļa, pa kuru čāpoja hameleons. Tas kustējās nesteidzīgi, redzams, pavisam aizmirsis par sacensībām.

Klausies! — iespurdzās ķirzaka. — Es jau divreiz pabiju ciemā, bet tu nekā nevari atvilkties. Nudien vairāk negaidīšu tevi!

Un viņa strauji aizdrāzās uz priekšu, atkal paskriedama garām savam ciemam. Nu gan vairs nebija joki! Viņa metās atpakaļ, bet pa to laiku hameleons jau paspēja aizčāpot līdz savai mājai. Tur viņu arī sagaidīja auns.

Redz, nu vareni, hameleon! Vēl sacīji, ka lēni kusties, — bilda auns un kā balvu iedeva hameleonam treknu vistu.

Sai brīdī aizelsusies pieskrēja ķirzaka un sauca:

Vista ir mana! Es skrēju daudz ātrāk un jau daudzreiz varēju būt mājās!

Kas man daļas, — atbildēja auns. — Pirmais mājās ieradās hameleons, viņam arī jāsaņem balva.

Ķirzaka saprata, ka strīdēties nav jēgas.

Ja stpidzieš un bez vajadzības skraidi apkārt, tad paliec zaudētājos. Ne velti saka: «Steidzies lēnām.»

MĒRKAĶIS UN HIĒNA

Reiz hiēna iegāzās dziļā bedrē un nekādi netika no turienes laukā. Tā nu sagadījās, ka tieši virs bedres kokā sēdēja mērkaķis un ēda banānus.• »

Ngua-nkasi, palīdzi man tikt no bedres ārā, — uzsauca hiēna.

—Gribētu gan tev palīdzēt, bet baidos, — bilda mērkaķis.

Kolīdz būsi brīvībā, tu mani tūlīt apēdīsi.

Ko nu tu runi! — aizvainota noteica hiēna. — Vai tu no tiesas domā. ka esmu tik nepateicīga? Nē, ja tu izglābsi mani, es pat saviem bērniem aizliegšu tev uzbrukt.

Lai notiek! Es tev ticu.

Mērkaķis nolēca no koka, pienāca pie bedres un nolaida tajā asti. Acumirkli hiēna pieķērās pie astes un mērkaķis viņu iz* vilka no bedres.

Nu, redz, esmu tevi izglābis, — sacīja mērkaķis. — Paliec sveikai

Pagaidi! Kur tu skrien? — iekliedzās hiēna. — Es taču divas dienas neesmu neko mutē ņēmusi.

Kas man tur daļas! Tas* taču ir kas nedzirdēts, ka apēd savu glābēju!

Ei, beidz muļķoties! — iekliedzās hiēna, ķerdama mērkaķi, kurš manījās pazust.

Redz, kur nāk gazele, — sacīja mērkaķis. — Tu jau gan zināsi, cik viņa gudra. Pavaicāsim viņai. Ja gazele sacīs, ka tev taisnība, vari mani apēst!

Ngua-nkasi, 'izšķir mūsu strīdu! — lūdzās mērkaķis.

Hiēna sēdēja šai bedrē un lūgšus lūdzās man palīdzēt viņai iztikt no bedres ārā. Viņa nosolījās neaiztikt mani, ja vien viņu izglābšu. Bet tagad, kad esmu viņu izvilcis, viņa grib mani apēst. Vai tas ir taisnīgi?

Tas, ko tu stāsti, nevar būt taisnība. Tu tik maziņš varēji izvilki no dzijas bedres hiēnu? — gazele brīnījās.

'Kas tur liels? — sacīja hiēna. — Viņš nolaida asti bedrē un izvilka mani. Bet es neesmu ēdusi divas dienas un vai mirstu aiz bada.

Es izšķiršu jūsu strīdu pēc taisnības, — nosolījās gazele. —; Tikai nekādi nevaru noticēt, ka jūs runājat patiesību. Tu, hiēna, ielec bedrē, bet tu, mērkaķi, uzrāpies kokā. Redzēšu, kā viss noticis un varēšu izšķirt, kuram no jums ir taisnība.

Hiēna mierīgi ieleca bedrē, bet mērkaķis uzlīda kokā.

Nepateicīgā, — sacīja gazele hiēnai. — Sēdi vien bedrē, varbūt sagaidīsi .kādu vientiesi. Bet tu, — viņa pieteica mērkaķim, — nekad neaizmirsti par hiēnas lauzto vārdu.

BRUŅURUPUCIS UN ANTILOPE

Kādā ciemā dzīvoja bruņurupucis un antilope. Viņi bija tuvi draugi — kopā devās medībās un kopā izlika slazdus dažādiem meža zvēriem un putniem. Te vienreiz, te otrreiz bruņurupucis manīja, ka no slazdiem pazudis medījums ar visu ēsmu.

Reiz bruņurupucis teica antilopei:

Ngua-nkasi, vai tik tā neesi tu, kas čiepj manus medījumus? Saki taisnību, jo, raugi, visā ciemā mēs divi vien zinām, kur izlikti mūsii slazdi.

Ko tu, ko tu, ngua-nkasi, lai es iedrošinātos zagt tavu medījumu?

Tad bruņurupucis nolēma pagatavot dubultu slazdu — tādu, kurā iekļūst gan zvērs, gan tas, kurš grib šo zvēru nozagt.

Nākamajā dienā bruņurupucis gāja lūkot savus slazdus, te vienā no tiem viņa draudzene antilope.

Ngua-nkasi, ko tu šeit dari? — jautāja bruņurupucis, izlikdamies stipri izbrīnīts.

O, es tikai gribēju palūkot, kas iekļuvis tavā slazdā!

Tu nerunā taisnību, antilope. Es lūdzu, saki taisnību! Tu sameloji. Lai tagad valdnieks spriež tiesu.

Palaid mani brīvē, un es vairs nezagšu, — lūdzās antilope.

Taču bruņurupucis devās uz ciemu un ataicināja |audis. Ļaudis aizveda antilopi pie valdnieka. Antilopei sprieda tiesu, atzina par vainīgu un sodīja ar nāvi. No tiem laikiem zombo tautā ir maz zagju.

ĀZIS UN AUNS

Jau izsenis zināms, ka āzim Memem prāta, cik uziet, bet auns Nkombo, lai arī godīgs, tomēr padumjš. Ko lai dara, auns paliek auns. Taču reizēm notiek tā, ka arī gudro pazudina viltība un alkatība.

Azis un auns bija draugi. Reiz viņus uzaicināja uz kāzām kādā ciemā. Ceļš priekšā bija garš. Divas naktis bija jāpārlaiž zem sveša jumta. Tālab āzis teica draugam:

Par Memi mani sauc tikai mūsu ciemā, citās vietās mani pazīst pēc vārda — Nzenza, tāpēc nebrīnies vis, ja dzirdēsi mani godinām svešajā vārdā.

Labi, — atbildēja auns.

Viņi bija nogājuši jau garu ceļu un piestāja pirmajā ciemā, lai pārnakšņotu. Ciemiņi tika laipni uzņemti, bet, ēdienu nesot, saimnieks teica:

Te būs vakariņas nzenzam [3] .

Azis pievāca visu sev un ņēmās ēst.

Vai tu man neko nedosi? — vaicāja auns.

Tu taču dzirdēji — vakariņas atnesa Nzenzam — tas nozīmē man. Pagaidi cik necik, gan jau ari tev atnesīs.

Tai vakarā auns likās gulēt tukšu vēderu. No rīta āzis un auns gāja tālāk. Pret vakaru viņi sasniedza otru ciemu, bet arī tajā viss notika nu gluži kā iepriekšējā ciemā. Viņiem atnesa daždažādus ēdienus, piebilzdami, ka tas ir nzenzam. Tā arī āzis viens pats visu apēda.

Beidzot viņi nonāca ciema, kur dzīvoja viņu draugi. Viņi apmetās pie viena no tiem. Ciemiņiem atnesa gardu jo gardu mielastu, bet ari šeit teica:

Tas nzenzam.

Auns aiz bada bija pavisam izdilis, taču viņš pat neiedrošinājās piedurties ēdienam. Bet āzim ir prātā nenāca ar viņu dalīties. Viņš savā rijīgumā pat divas maltītes būtu nolocījis. Naktī, kad visi bija aizmiguši, viņš ielavījās pagrabā un apēda visu, ko vien atrada.

No rīta saimnieks ieraudzīja, ka visi trauki pagrabā tukši. Pa nakti vārti bija aizšauti, tātad neviens svešs mājā nevarēja iekļūt. Skaidrs, to izdarījis viens no ciemiņiem.

Saimnieks sacīja āzim un aunam:

Naktī mana māja bija aizslēgta, bet no pagraba pazudis ēdamais. To varēja paņemt tikai nzenza. Kurš tad no jums to izdarījis?

Tu taču pats teici, ka Nzenza, — atbildēja auns. Nzenza — tas ir viņam vdrdd. — Viņš norādīja uz āzi.

Nav tiesa! Es neesmu Nzenza, bet Memel — ieblējās āzis. Auns visu apēda, jo pa trim dienām bija izbadējies.

Kā tad tā? Vai tad viņš vakar neko neēda?

Jūs taču ēdienu atnesāt tikai Nzenzam, bet par Nzenzu sauc viņu, — auns atkal norādīja uz āzi, — mans vārds ir Nkombo.

Nē, nē, es esmu Memel — tiepās āzis.

—r Tūlīt mēs visu noskaidrosim, — sacīja saimnieks un atnesa vemjamās zāles. Auns iedzēra tās, un visi redzēja, ka viņa kuņģis bija pavisam tukšs. Azis ilgi tiepās, blēja, ka pie visa vainīgs auns. Tomēr viņu piespieda iedzert zāles, un visi redzēja, kurš ir vainīgs. Azis ar kaunu tika padzīts, bet auns sātīgi pabarots.

Prāts — slikts palīgs viltībai.

MUĻĶA VISTA

Reiz vista devās uz mežu pēc malkas. Te, kur gadījies, kur ne, uz galvas viņai uzkrita kokosrieksts. Belziens bija niecīgs, bet bailes lielu lielās. Vistai šķita, ka pār to nogāzušās debesis, un viņa metās skriet pa galvu pa kaklu … Necik ilgi, un pretī nāk zoss:

Uz kurieni tā skriedama, ngua-nkasi?

Pie valdnieka, pie valdnieka, gribu pavēstīt, ka mežā nogāzušās debesis.*

Es skriešu tev līdzil — iesaucās zoss, un nu abas diedza kopā.

Necik ilgi. un ceļā pagadās tītars:

Uz kurieni skriedamas?

Ngua-nkasi! — uzsāka .vista. — Es lasīju mežā žagarus, te pēkšņi pār mani nogāzās debesis. Mēs steidzam to pavēstīt valdniekam.

Es skriešu jums līdzi! — sacīja tītars, un nu jau viņi bija trīs.

Pie paša ciema viņiem ceļā pagadās hiēna. Tā arī vaicā, uz »kurieni viņi tā drāžas?

Ngua-nkasi! Mēs skrienam pie valdnieka, lai pavēstītu, <ka mežā ir nogāzušās debesis, — iesaucās vista, zoss un tītars.

Ja gribat parunāties ar valdnieku, jums jāiet pa citu •ceļu, — sacīja hiēna. — Es tikko kā nāku no ciema, un viņa tur nav. Vai gribat, lai es aizvedu jūs pie viņa?

Vista, zoss un tītars noticēja hiēnai un skrēja tai līdzi. Pa •ceļam visi trīs iegāzās bedrē, hiēna topašbrīd bija klāt, visus nobeidza un. ieturēja gardu maltīti.

Ne velti saka: «Muļķim muļķa alga.»

VISTA UN ŽŅAUDZEJČŪSKA

Reiz vista nolēma izperēt cāļus. Izkašāja bedrīti, sastiepa tur dažnedažādas zālītes un sāka dēt olas. Pēc dažām dienām •olas sadētas, bet vistai sagribējās nedaudz pastaigāties. Kamēr viņa staigā, kur bijusi, kur ne, uzrodas žņaudzējčūska. Tā apvijas apkārt vistas perēklim un iesnaužas. «Tiklīdz sagribēsies ēst,» viņa nolemj, «notiesāšu olas.»

Vista atgriezusies ierauga žņaudzējčūsku, satraucas ne pa jokam un sāk skaļi kladzināt:

Ko tu šeit dari? Taisies, ka tiec!

Nekur es no šejienes neiešu, — mierīgi atsaka žņaudzējčūska.

Ko nu darīt? Vista jož pie ziloņa.

Mbutu-muntu [4] , ak, palīdzi man! Žņaudzējčūska grib apēst manas olas. Padzen viņu!

Lai notiek, — atsaka zilonis.

Nu abi iet pie vistas perēkļa. Iet, iet, te vista jautā:

Bet kā tu padzīsi žņaudzējčūsku?

Kas tur ko nepadzīt — uzkāpšu uz galvas, tā uzreiz būs beigta.

Nē, nē, to nu tu nedari! — pārbijās vista. — Tā tu sabradāsi visas olas. — Žņaudzējčūsku nevajag nobeigt, viņu vienkārši jāpadzen!

Tad ej un meklē sev citu palīgu! — norūca zilonis un prom bija.

Vista, ko kājas nes, metās pie lauvas.

Mbuta-muntu, palīdzi man! Žņaudzējčūska saritinājusies uz olām un grib apēst manus bērnus. Padzen viņu!

—. Ejam! — sacīja lauva.

Pa ceļam vista atkal jautā:

Saki, lauva, — kā tu esi nodomājis padzīt žņaudzējčūsku?

Kas tur ko nepadzīt? — atsaka lauva, — uzdošu šai ar Iķepu pa galvu, un šī būs beigta.

Nē, nē, tā nedari vis! — vista atkal izbijās. — Tu sabradāsi visas olas. Es gribu, lai tu tikai aizdzītu žņaudzējčūsku.

Tad es tev neesmu nekāds palīgsi — attrauca lauva un nozuda.

Ko nu vistai darīt? Viņa lūgtin lūdzas mežacūkai, bet ari tā ar mieru tikai nobeigt žņaudzējčūsku, padzīt — to gan ne. Ari antilope teicās izdarīt to pašu.

Vista iet pa ceļu un raud. Te, redz, ceļam pāri rāpo sarkana skudru virkne. Viena no tām pietek pie vistas un jautā:

Kam tu raudi?

— Žņaudzējčūska grib pazudināt manus bērnus, — atbild vista, H un neviens negrib man palīdzēt un aizdzīt to. Ir zilonis, ir lauva, ir mežacūka un antilope gan ar mieru nobeigt to, t>et neviens negrib viņu padzīt. Ja viņi nobeigs to, tad saspiedīs visas manas olas. Ko tad lai daru?

Ko nu skumdinies, ejam, es tev palīdzēšu, — teica sar<kanā skudra.

Kā tad tu to izdarīsi?

| — Gan redzēsi!

Vista aizveda skudru pie sava perēkļa, bet žņaudzējčūska jau izstiepusies visā garumā gatavojās lielajai ēšanai. Skudra, to redzot, naski uzrāpās čūskai uz muguras, aiztecēja līdz galvai un, cik jaudāja, iekoda degunā. Žņaudzējčūska sāka grozīt galvu, centās atbrīvoties no skudras, bet kas to deva. Skudra tā

sakoda žņaudzējčūsku, ka tā aizlocījās projām un vista varēja mierīgi izperēt cā]us.

Reizēm vājākais ir labāks palīgs nekā stiprais.

GUDRAIS ZELTGALVĪTIS

Reiz mazais zeltgalvītis Ntete, pastaigādamies pa mežu, sastapa ziloni Nzavu.

Sveicināts, Nzavu! — viņš padeva labdienas.

Zilonis aiz pārsteiguma sastinga.

Ko tu teici? — viņš pārjautāja.

Es teicu: «Sveicināts, Nzavu!»

Visā savā mūžā tadu bezkaunību, tādu rupjību netiku dzirdējis [5] , — ne pa jokam saskaitās zilonis. — Ko domājies, tāds kverpis mani tik necienīgi sveicinās. Tev jāsaka: «Mbutamuntu.»

. — Ko vēl negribēsi! — iesaucās Ntete. — Mēs abi esam viena vecuma, abi esam ģimenes tēvi. Kāpēc man tevi jāgodā kā vectētiņu?

Redz, tāpēc, ka esmu lielāks un stiprāks par tevi!

Vai tad tu nezini parunu: «Mazs cinītis gāž lielu vezumu»? Tiesa, tu gan esi liels un varens, bet es mazs. Taču tas vēl neko nenozīmē. Mērosimies spēkiem, kurš kuru pārvilks?

Vai tu pie pilna prāta? — brīnījās zilonis. — Tu patiesi gribi ar mani sacensties?

Protams, rīt saulei lecot, esi šai vietā.

Nopratis, ka zeltgalvītis nerunā jokus, zilonis sāka nevaldāmi smieties. Tomēr aicinājumu pieņēma.

Bet Ntete, it kā nekas nebūtu noticis, aizlēca tālāk. Nu viņš satiek behemotu un iečiepstas:

Sveiks, Nguvu!

Tādu rupjību dzirdot, behemots tīri vai salts un stīvs kļuva. Atguvies viņš jautāja:

Vai tikai tu mani nesauci vārdā?

Protams.

Vai tu no tiesas domā, ka esam līdzīgi? Kādēļ neteici: «Sveicināti, mbuta-muntu?»

Kam man to darit? Man ir bērni, un tev ir bērni. Ar ko tu esi pārāks par mani?

~rAr to, ka varu tevi samīt.

Nedižojies vis. Stiprajam taisnība, gudrajam padoms. Vai gribi mēroties.spēkiem?

Tā kā negudrs, — nenoticēja behemots. — Vai tu joko?

Ne prātā nenāk. Atnāc rit, gaismai austot, rau, uz turieni. — Un Ntete norādīja uz upes krastu, kur viņam bija jāsatiekas ar ziloni.

No rīta zilonis ieradās noliktajā vietā, ieraudzīja zeltgalvīti un vaicāja:

Kā ir, draugs, vai neesi pārdomājis?

Protams, ka ne, Nzavu!

Padzirdējis jaunu rupjību, zilonis sašuta vēl vairāk. «Labi) Es tevi pārmācīšu!» viņš nodomāja un satvēra liānas galu, kuru pasniedza zeltgalvītis. Bet Ntete nozuda krūmājos, kur pie paša ūdens viņu gaidīja behemots.

Tev vakar bija slikta oma. Atsakies no sacensībām, kamēr vēl laiks! — teica behemots.

Kādēļ lai tQ daru, Nguvu? Es gribu tev pierādīt, ka stiprajam taisnība, gudrajam padoms.

Behemots noskaitās ne pa jokam un sagrāba liānas galu. Bet zeltgalvītis paslēpās krūmājos un sauca:

Esmu gatavs!

Tad zilonis un behemots, sirds dziļumos smiedamies par mazo putniņu, sāka vilkt katrs savu liānas galu. Zilonis nevarēja pievārēt behemotu un behemots savukārt ziloni. Izšķiedis visus spēkus — Ntete strauji pārgrieza liānu —, zilonis nogāzās zemē, bet behemots ievēlās upē. Un abi nezināja, kur likties aiz kauna.

Vakarā mēness gaismā pie ziloņa ciemos atnāca viņa draugi. Iedzēris palmu vīnu, zilonis pavēstīja par savu kaunpilno sakāvi.

Redz, izrādās, ari mazs ko spēji — sacīja viņš. — Es vilku resnu liānu, bet tā ari nevarēju to pavilkt…

Pag, pagl — pārtrauca behemots. — Arī ar mani šorīt notika tas pats; es nespēju pārvilkt Nteti un sarāvu liānu.

Kur tas notika? — jautāja zilonis.

Tā nu viņi runāja tik un runāja, līdz saprata, ka zeltgalvītis viņus piemuļķojis. Sirds dzijumos viņi gribēja izrēķināties ar zeltgalvīti, bet pārējie zvēri, kuri dzirdēja stāstu par zeltgalvīša izmanīgi gudro rīcību, viņus atrunāja. «Mēs ievēlēsim viņu par mūsu valdnieku,» viņi teica. Un patiesi — drīz vien zeltgalvītis kļuva par ķēniņu.

SUNS UN VIŅA DRAUGI

Suns, varde, papagailis, dzeloņcūka un pērļu vistiņa nolēma dzīvot kopā un kopā arī gādāt ēdamo. Protams, vispirms jāatrod piemērota vieta miteklim. Tā nu viņi ilgi klaiņo pa mežu,, kamēr nonāk līdz vietai, kur papagailis kādreiz ēdis kokosriekstus.

Redz, te ir īstā vieta miteklim, — saka papagailis. Paliksim šeit kaut vai pāris nedēļu; pa šo laiku ienāksies rieksti, un mēs tos apēdīsim, bet tad, ja vēlaties, varēsim doties tālāk.

Draugi bija ar mieru. Pa dienu viņi medīja, vakaros dejoja. Necik ilgi, un rieksti ari nogatavojušies. Tagad papagailis pamielojās ar riekstiem.

Nu viņi gāja tālāk. Gāja vienu, gāja otru dienu, līdz priekšā nostājās savanna, kur dzeloņcūka kādreiz redzējusi iemīļoto» zāli.

Klau, draugi, paliksim šeit līdz pavasarim, — dzeloņcūka iesāka. — Redz, kur te sulīga un garda zāle.

Visi ir ar mieru. Nu uzceļ būdu un sāk dzīvot, ēdamais ari* labu labais — medībās iegūtais.

Paiet savs laiks, un zāle sazeļ tik liela, ka ne pateikt. Tagad gan dzeloņcūka paēd.

Atkal pienācis laiks doties tālāk. Tā nu viņi iet, te uzreir varde lūdz draugus uzkavēties pie nkamba koka.

Nocirtisim koku, — viņa saka, — un sagaidīsim, līdz tas sāks trunēt. Tad tur saradīsies mazi, garšīgi tārpiņi.

Draugi nocērt koku. Paiet pāris mēnešu, un, raugi, koks pārvērties par īstu trūdekli. Tagad varde var mieloties ar tārpiņiem.

Atkal visi dodas tālāk. Te uzreiz pērļu vistiņa saka:

Tagadīt nodedzināsim nelielu meža daļiņu un sagaidīsim, līdz šai vietā uzradīsies termīti*. Tiem ļoti patīk pelni.

Varde, papagailis, dzeloņcūka un suns nevarēja neizpildīt pērļu vistiņas vēlēšanos. Viņi sakūra uguni, izdedzināja meža daļiņu un paši apmetās tuvumā. Pēc diviem mēnešiem izdedzinātajā vietā savairojās termīti. Pērļu vistiņa pamielojās ar termītiem un beidzot varēja iet tālāk.

«Nu reiz pienākusi arī mana kārta,» sprieda suns. «Redzēs, redzēs, vai arī es esmu tikpat mīļš. Pie reizes palūkošu, ko viņi var izdarīt manā labā.»

Salasiet zarus un iekuriniet ugunskuru; gribu izžāvēt savu degunul — suns teica draugiem.

Draugi bija pārsteigti, bet nekādi neizrādīja savu izbrīnu.

Iekūra uguni. Suns apsēdās pie ugunskura un sāka žāvēt degunu. Pret vakaru rādās, it kā deguns būtu sauss, un visi devās pie miera. Agri no rīta suns nolaizīja sev degunu, un draugi ieraudzīja, ka tas atkal mitrs.

Viņi atkal sastiepa zarus un iekurināja ugunskuru. Visu dienu suns nosēdēja pie ugunskura, bet naktī atkal nolaizīja sev degunu.

Tā, lūk, tas turpinājās no dienas dienā; pa dienu suns žāvēja degunu, bet naktī atkal nolaizīja. Cik nu ilgi tā cietīsi, arī draugiem tas sāka apnikt.

Jau divus mēnešus mēs stiepjam zarus un kurinām uguni, — viņi teica. — Cik ilgi tas tā turpināsies?

|. : Redz, jūsu dēļ es mēnešiem sēdēju vienā vietā, bet jūs manis dēļ negribat paciesties.

§| Termīti — kukaiņi, kas dzīvo siltajās zemēs, līdzīgi skudrām. Tie bojā mēbeles un dzīvojamas ēkas, sagraužot koka daļas.

Draugi sakaunējās un apklusa. Tā pagāja vēl viens mēnesis. Katru ritu draugi kurināja ugunskuru, un suns no rīta līdz vakaram sildījās pie uguns.

Beidzot dzeloņcūkai pacietības mērs bija pilns:

Tu jau trīs mēnešus kaltē savu degunu, bet tas kā nekļūst, tā nekļūst sauss. Mēs nevaram ilgāk gaidīt.

Tad redz, kā! — iekaucās suns. — Es vairsnebūšu jūsu draugs! — Viņš. metās dzeloņcūkai virsū un saplosīja to.

Pārējie draugi aiz pārbīļa aizmuka kur kurais. Bet suns kļuva tik mežonīgs, ka sagūstīja visus un saplosīja tos.

Tā suns zaudēja uzticīgus draugus.

LEOPARDS, MĒRKAĶIS UN ZAĶIS

Reiz kādā bada gadā leopards iesēja dārzeņus. Kad pienāca laiks ievākt ražu, viņš ieraudzīja, ka dārzs apzagts.

Kas nozadzis manus dārzeņus? — ierēcās leopards. Noslēpies krūmos, viņš sāka vērot, kurš vainīgs. Pēc kāda

laika klāt mērkaķis un zaķis. To redzot, leopards nezināja, kur dēties aiz dusmām.

Tu, mērkaķi, esi mans mazdēls un zodz manus dārzeņus?! Arī tu, zaķi, esi mans mazdēls, bet iedrošinies apgramšķīt mani?!

Leopards aizgāja pie burvja un lūdzās:

Palīdzi man noķert mērkaķi un zaķi. Viņi apzog manu dārzu.

Bet ko es dabūšu pretī par burvestību?

Es atnesīšu tev veselu laktu ar vistām.

Labi, — piekrita burvis. — Ej vien, vēlāk tevi pasaukšu. Viņš paņēma leoparda atnesto gaili un uzlika podiņu uz

uguns. Kad ūdens uzvārījās, noplaucēja un noplūca gaili. Pēc tam izcepa to, izvārīja putru, paklāja pītu salmu paklāju un aicināja leopardu pusdienās. Leopards nomazgāja rokas bļodā, un abi sēdās pie galda, kur garšīgi paēda. Vēlāk abi devās pie miera.

No rīta burvis saka:

Klausies uzmanīgil Savā tīrumā izroc bedri. Kad šie rāpsies kokā pēc paijas1 augļiem, tu skali noprasi: «Kas tur?» Sie nobīsies, lēks zemē un ielēks bedrē.

Leopards aizgāja uz savu tīrumu un izraka bedri zem paijas koka, bet pats devās uz mājām. Pagāja laiks, un viņš gribēja paskatīties, kas notiek tīrumā. Ak tavu postu, mērkaķis jau uztrausies kokā, bet zaķis sēž zem koka. Leopards metās zaķim pakal, bet kur tu šo noķersi. Kamēr leopards dzinās pēc zaķa, arī mērkaķis paspēja nozust.

Nākamajā dienā leopards paņēma bisi, patronsomu, cirvi, bozi un atkal joza uz burvja māju.

Dod Šurp atpaka] gailil — viņš ierēcās. — Kā man liki, tā izdarīju, izraku bedri, bet mērkaķis un zaķis aizlaidās, ka ne redzēt. Dod šurp gailil

Nomierinies, draugs, — atbildēja burvis. — Liecies tik uz auss. Rīt tev veiksies.

Leopards devās pie miera burvja mājā. No rīta burvis saka:

Aizej uz meža biežņu. Nocērt tur divus mazus kociņus un atnes šurp. No tiem mēs izgriezīsim meiteņu figūriņas. Sīs figūriņas tu notriepsi ar vīģeskoka sveķiem. No rīta aiziesi uz mežu, stingri piestiprināsi figūriņas pie zariem, bet pats ar virvi rokās paslēpsies aiz koka stumbra. Sēdi tur klusu, klusu un gaidi mērkaķi un zaķi.

Leopards aizgāja uz mežu, nocirta divus kokus un atnesa uz mājām. Viņš izdarīja visu tā, kā bija ieteicis burvis: koka figūriņas piestiprināja pie resna zara, bet pats paslēpās krūmos. Drīz vien arī mērkaķis un zaķis bija klāt. Kad tie pienāca jau pavisam tuvu kokam, zaķis ierunājās: reftr. Klau, draugs mērkaķi, paskaties uz šīm meitenēm!

Mērkaķis ieraudzīja meitenes un nu tik ņemsies izprašņāt:

Kā klāias, meitenes?

Meitenes klusē.

Vai jūs esat pagalam apjukušas?

Meitenes nebilst ne vārda.

Varbūt jūs esat izsalkušas? Klau, draugs, — viņš jautāja zaķim, — kas tev ir mājās ēdams?

Paija — ķirbj veidīgs augs.

Auns, — attrauca zaķis, — bet tev?

Gailis. Steigsim pagatavot ēdamo.

Viņi aizdiedza pie zaķa, nokāva aunu, izvārīja gaļu un putru, Salika visu šķīvjos, paņēma krūzi ar ūdeni, pītu paklāju un atgriezās mežā.

Mērkaķis sacīja:

Kāpiet vien zemē, meitenes, nobaudiet mūsu ēdienul

Meitenes joprojām klusēdamas sēdēja kokā.

Redz, kur biklas! — iesaucās mērkaķis, i — Klau, draugs, — viņš teica zaķim, — paiesim malā. Viņas laikam kautrējas no mums.

Mērkaķis ar zaķi aizgāja. Leopards tikām izlīda no krūmiem, notiesāja visu gaļu, visu putru un izdzēra ūdeni. Pēc tam -abās bļodās nomazgāja rokas un paslēpās krūmos. Pēc brīža klāt zaķis un mērkaķis — un nu nenopriecāties:

Ei, draugs mērkaķi, meitenes paēdušas!

Viņi savāca traukus, pīto salmu paklāju un visu aiznesa uz mājām, bet pēc tam atgriezās ar bungām, sāka spēlēt un dziedāt. Nu meitenes atkal tika aicinātas:

Ejam dejot!

Bet meitenes — gluži kā ūdeni mutē ieņēmušas — nebilst ne vārda. Nu mērkaķis ņēmās lēkāt. Bet, tiklīdz pieskārās vienai no meitenēm, liptin pielipa pie sveķiem, ar ko bija notrieptas figūras. Mērkaķis sajūsmā iesaucās:

Ei, draugs! Skaties vien, sieviete noķēra mani!

Zaķis nolika bungas zemē, palēcās, pieskārās meitenei un arīdzan pielipa. Viņš gan tūliņ apjauta, kas noticis.

Vai, manu dieniņ! — zaķis sauca. — Draugs, mēs esam pazuduši!

Leopards ar bozi rokās izlīda no krūmiem. Viņš iesita garausim ar rungu un iebāza to somā. Pēc tam — blākš! — iesita mērkaķim un ari to iemeta somā. Pārnācis mājās, viņš teica sievai:

Siev! Sai maisā ir mērkaķis un zaķis. Rīt no rīta izvārīsim tos.

Tā norunājuši, viņi devās pie miera. No rīta leopardu paaicināja uz sievastēva bērēm. Aiziedams viņš piekodināja sievai:

Sagrūd kasavu [6] . Pēc tam izņem no maisa zaķi, novelc tam ādu, bet pašu izvāri. Savu daļu apēd un nedaudz atstā> man ari.

To teicis, leopards aizgāja uz bērēm.

Te pēkšņi no maisa atskan balss:

Izlaid mani ārā. Tēvocis leopards, rau, vēlēja, lai pavadām viņu uz bērēm!

Leoparda sieva ne nu ticēt, ne neticēt, beidzot ņēma un izlaida zaķi un mērkaķi. Zaķis šai bilst:

Iedod mums lādes atslēgu. Mums jāpārģērbjas — tādās drēbēs jau nevaram iet uz bērēm.

Leoparda sieva iedeva viņiem atslēgu, viņi atslēdza lādi ui> apģērbās … Zaķis saposās par praporščiku; zobens pie sāniem, cepure galvā, bet mērkaķis nu kapteinis kas kapteinis; tāpat zobens pie sāniem un cepure galvā. Nu šie devās uz leoparda* sievastēva bērēm. Zaķis, ieraudzījis leopardu, sāka kliegt:

Sasiet viņu, Angolas valdnieks atsūtīja mūs pēc viņa.

Leopardu sasēja, bet tik stipri, ka šis sāka lūgties:

-ļl Palaidiet virves vaļīgāk. Par to es jums došu sivēnu!’ Mēriņu miltu! Simts makuto2!

Mērkaķis un zaķis piekrīt arī, palaiž virves vaļīgāk. Līdz vakaram viņi sargā leopardu, bet vakarā iet pie leoparda sievas un pieprasa:

Liec uz šejieni atgādāt savu radinieku leopardu. Mēs vedīsim viņu pie Angolas gubernatora.

Leopardu atnes uz mājām, kārtī iekārtu.

Mēs gribam ēst! — saka zaķis un mērkaķis.

Leopards tikām izrīkoja, lai nokauj lielu, treknu vistu tiiļS izvāra putru no labākajiem miltiem. Sieva jau noliek uz galdā gaļu un teju vārīs putru, bet virsnieki saka:

Lai putru izvāra pats leopards.

Protams, ka ar sasietām ķetnām ļoti neērti vārīt putru, tāpēc leopards stipri apdedzinājās.

Kad cienasts beidzot tika pagatavots, mērkaķis saka:

Tagad tik ķersimies pie ēšanas.

Viņi pacels leopardu, ienesa to viesu miji un kdAi p* \ * kāriņšm.

Ieturējuši maltīti, mērkaķis un zaķis ietneti« leoparda māja. nometa mundierus, pēc tam nostāja malā un sauca:

Tad zini tu, muļķi, mās esam mērkaķis un saķisTava sieva mūs izlaida no maisa, mās aizgājām uz bāram un darījām visu. lai tevi sasietu. Paldies par cienastu.

Leoparda sievasbrālis metāt viņiem pakal, bet drti vien atpalika. No tiem laikiem mērkaķi gu| kokos, jo baidās leoparda atriebības. Un zaķi negul, bet visu laiku tiepjas krūmos — ari tiem bail no leoparda atriebibaa.

Bet piemuļķoto leopardu pārņēma tāds kauns, ka viņa āda uz mūžiem pārklājās ar plankumiem.

ZAĶIS UN LEOPARDS

Zaķis nopirka lielu grozu un devās uz lauku pēc ķirbjiem.

Pa cēlam viņš satika leopardu. Leopards jautāja:

Kurp iedams, zaķi, ar tādu grozu?

Eju nogriezt dažus ķirbjus, nganga [7] , — atbildēja zaķis.

Sis grozs jau lielāks par tevi, — leopards iesmējās. — Kā tu pilnu ar ķirbjiem to pacelsi?

Nganga, — atteica zaķis, — es spētu pat tad pacelt grozu, ja tu tajā sēdētu.

Redz, kur lielībnieks atradies! — norūca leopards. — Un, ja nometīsi mani, ko lai tev izdaru?

Iekausti mani!

Leopards ierāpās grozā. Zaķis> šo brīdina:

Tikām, kamēr nostiprināšu virvi pie groza, negrozies, citādi izkritīsi ārā.

Labi, — atsauca leopards.

Izstiepies labi taisni, nganga, — viņš lūdz leopardu.

ko šis, izstiepjas arī. Zaķis apsien grozu ar virvi, izvelk aiz jostas noslēpto rungu un iesit leopardam pa galvu. Leopards iekliedzas:

Kotu ar mani dari?

zaķis atteic

Tas parto ka neieredzi mūs. zaķus

Viņš iezveļ vēlreiz leopardam un tas beigts uz vietas. Pēc tam zaķis nodīrā leopardam ādu un atgriežas mājās ar gaļu.

ZAĶIS UN LEOPARDS

reiz sansenos laikos zaķis ar leopardu bija lieli draugi. Bet te leopards apņēma sievu un necik ilgi pēc kāzām dzīr;as apciemot sievas vecākus. Viņš aicināja līdzi arī zaķi.

Draugiem bija jāiet caur mežu un viņi gāja un gāja jau vairāk kā stundu līdz pēķšņi ieraudzīja tukšu kalebasu.

Mans draugs. — leoparda teica zaķim, — ielāgo šo vietu. Ja mūs pacienās ar alu. tu atgiezīsies pēc šī trauka. Norunāts?

Norunāts. — atteica zaķis un pēkšņi sāka stenēt, — klau, draugs. man sāp vēders Būs jāaizskrien uz mežu, Cik necik pagaidi.

Nozudis meža biežņā, zaķis aizcilpoja uz vietu, kur atradās kalebmas Viņš noslēpa trauku savā maisā un atgriezās pie leoparda.

Draugi gāja tālāk.

Pēc kāda laika viņi ieraudzīja uz ceļa pītu bļodiņu.

Ielāgo šo vietu. — tā atkal leopards. — Ja mus ar kaut ko pacienās, tu atgriezīsies pēc pītā trauka.

Necik ilgi, un zaķis atkal sūdzas par sāpēm vēderā un lūdz leopardu viņu pagaidīt. lidz viņš aizskriešot uz mežu. Nozudis mežā, viņš atkal griežas uz ceļu, kur atradis piti bļodiņa, paslēpj to maisi un skrien atpakaļ pie leoparda, kas viņu gaida.

Viņu cejš vijas cauri batāšu laukam, un pārmēru izsalkušais leopards sāk košļāt batāšu lapas.

Ko tu dari? — zaķis brīnās. — Ēdami taču ir tikai batāšu saldie bumbuļi, nevis lapas. Bumbuļus jāizrok no zemes.

Saēdušies bumbuļus, viņi devās tālāk un drīz vien aizkļuva ciemā, kur dzīvoja leoparda sievastēvs.

Pirms ieiet mājā, zaķis rūpīgi noslēpa savu maisu.

Ciemiņiem tika atnests alus, un leopards vaicāja zaķim:

Vai atminies, ko es tev teicu par kalebasu?

Protams, atminos.

Tad aizcilpo un atnes to uz šejieni.

Zaķis izgāja no mājas, izvilka no maisa kalebasu, nedaudz nogaidīja un klāt kā saukts. Leopards tikām mierīgi dzer saimnieka alu. Viņš ir bezgala pārsteigts un saīdzis par zaķa negaidīti ātro atgriešanos.

Atri gan tu skrien, draugs! — viņš saka.

Tālab jau esmu zaķis, lai ātri skrietu! — zaķis atsaka.

Viņi izdzer atlikušo alu kopā.

Pēc brīža viņiem atnes ēdienu, leopards sūta zaķi pēc pītās bļodiņas, kuru viņi redzējuši uz ceļa. Bet zaķis šim saka:

Klausies, draugs! Tu gan slikti dari — kad aizgāju pēc kalebasa, tu iesāki dzert alu viens pats. Ja es nebūtu tik ātri atgriezies, man netiktu ne piles. Lūdzams, nesāc nu ēst bez manisl

Viņš izgāja no mājas, paņēma pīto bļodiņu un tcTpašu brīdi atgriezās pie leoparda.

Šoreiz leopards pat nepaspēja pieskarties ēdienam. Viņi paēda kopā un ar saules rietu likās gulēt. Zaķis sāka skaļi krākt, nu leopards viņam jautā:

Ei, draugs, vai tu guli?

Zaķis, izlikdamies aizmidzis, nebilst ne vārda, pat nepakustas. Pārliecināts, ka zaķis guļ, leopards paņēma kalebasu un izgāja no mājas. Viņš ielavījās sievastēva kūtī, nobeidza kazu, pietecināja trauku ar asinīm un apēda visu gaļu. Pēc tam pārnāca mājās un klusām piezagās pie zaķa. Leopards skatās, skatās, bet zaķis gul ar vaļējām acīm. Viņš nu apstājas un klusi jautā:

Ei, draugs, vai tu guli?

Zaķis krāc, kā krācis.

Leopards lielā nesaprašanā, kāpēc zaķim acis vaļā. Kā tas var būt? Domā, domā, līdz izspriež, ka tā jau zaķis laikam gul. Viņš pacej kalebasu un teju šjāks zaķim virsū kazas asinis, te zaķis pielec augšā un ar pakaļkājām tā uzsit pa kalebasu, ka visas asinis uzgāžas leopardam virsū.

No rīta saimnieks aiziet uz savu kūti un ierauga, ka vienas kazas nav, bet zeme kūtī notašķīta asinīm. Asiņainās pēdas ved 11 dz viesu mājas durvīm. Paaicinājis ģimeni, saimnieks klauvē pie durvīm. Zaķis pieceļas un atver durvis.

Kā labi gulējāt? — jautā saimnieks.

Labi gan, — atsaka zaķis.

Bēt leopards izliekas aizmidzis, jo baidās, ja nu kāds pamana asinis uz viņa kažoka. Saimnieks pienāk leopardam tuvāk un uzreiz apjauš, kurš nobeidzis viņa kazu. Viņš sagrābj nūju un ar vienu sitienu nonāvē leopardu.

Kad leopardam nodīrāta āda un izņemtas iekšas, zaķis sāk lūgties:

Iedodiet man ādu, es aiznesīšu to ģimenei, jo, raugi, leoparda sieva jautās man, kādē| atgriezos viens pats.

Saimnieks ir ar mieru un iedāvā zaķim leoparda ādu. Zaķis laimīgs atvadās no visiem un cilpo atpakaļ. Pirms ieiet drauga mājā, zaķis uzvelk leoparda ādu. Leoparda sieva, nenojautusi krāpšanu, nodomā, ka tas ir viņas vīrs, pabaro viņu un noliek gulēt. Bet leoparda mazais dēlēns kaut ko nojauj un no rīta saka mātei:

Māmiņ, man liekas, ka tas nav mūsu tēvs.

H Ak tu, nekrietnelil — māte dusmojas. — Kas vēl nebūs, tu savu īsto tēvu nepazīsti? — Un viņa ieper mazo.

Paiet dažas dienas. Ada piesūcas ar smaku un nokarājas pār zaķi kā maiss. Tikai tagad leoparda sieva apjauš, ka ir piekrāpta. Viņa skali sauc palīgā savus radiniekus un kaimiņus.

Tikām zaķis nomet leoparda ādu un metas projām, ko kājas nes. Ne leoparda sieva, ne dēlēns nespēj viņu panākt. Taču no tiem laikiem leopardi vienmēr un visur izseko zaķi, bet zaķis slēpjas no viņiem.

LEOPARDS UN KRUSTTETIŅS TRUSĪTIS

Sensenos laikos zālēdāji un plēsīgie zvēri dzīvoja kā viena liela ģimene. Pat asinskārākie no tiem neaiztika vājākos, un nekad viņu starpā neizcēlās strīdi.

Bet, ja kāds tomēr pamanījās palaist nagus, viņu sodīja. Nekas šeit nespēja iztraucēt mierīgo dzīves ritmu; pa dienu visi strādāja, bet vakaros, pēc ciema paražas, pulcējās šotā [8] . viņu valdnieks bija leopards Kažama, virsvaldnieks, kas pārraudzīja daudzus ciemus, bija lauva — visvarenākais un dižciltīgākais no zvēriem. Leopards Kažama nebija ar izcilu prātu apveltīts, viņa pavalstnieki bija daudz gudrāki — gan antilope, gan bruņurupucis, gan zebiekste un mangusts, par trusīti nemaz nerunājot. Trusītim Mbalu bija tīrais nieks piemuļķot savus paziņas, to starpā arī valdnieku. Vienīgi no lauvas viņam bija baiL

Zvēru starpā bija arī hiēna. Kaut arī visi zvēri hiēnu uzskatīja par riebīgu radījumu —' viņa, rau, apēda bezpalīdzīgos mazuļus un sprāgoņas vai arī uzlasīja pārpalikumus, ko atstāja lielie zvēritomēr viņai bija sava teikšana ciemā, viņai bija padomnieka amats.

Kādu dienu valdnieks Kažama Iikā iegūt dzelzsrūdu un izkausēt no tās kap]us.

Nākamajā dienā mazā gaismiņā zvēri piekrāva kausējamo krāsni pilnu ar rūdu. Krusttētiņa trusīša vadībā bruņurupucis, antilope, mangusts un zebiekste ņēmās pūst smēdes plēšas.

Trīs dienas un trīs naktis no vietas liesmoja krāsns. Visus pēc triju reižu kausēšanas iegūtos stieņus atdeva leopardam. Viņš teicās iet pie kalēja un pasūtīt tam kapļus, bet patiesībā bija nodomājis ko ļaunu -^pamieloties ar jauno zvēru gardo gaļu.

Tā, lūk, nākamajā dienā viņš sauc sev līdzi pie kalēja krusttētiņu antilopi, lai uzpūstu plēšas.| •

Neko ļaunu nenojauzdams, krusttētiņš antilope vedina līdzi dēlēnu, jo baiļojas, ka mazulis var aizskriet kaut kur un apmaldīties. Ari leopards šī paša iemesla dēļ paņēma līdzi dēlēnu.

Kolīdz viņi tuvojās ciemam, kurd dzivoja kalējs, leopards sāka teikt antilopei, ka labāk būtu dēlēnus atstāt mežā — viņi ir tik nerātni un vientiesīgi, vēl, cik tur daudz vajag, ņems un apdedzināsies.

Labsirdīgais antilope piekrita arī, un tā nu viņi paslēpa savus mazuļus resna koka dobumā necik tālu no ciema, cieši jo cieši pieteikdami dēliem nelīst ārā. Laimīgi, ka paņemti līdzi, bērneļi nosolās būt paklausīgi. Antilopei un leopardam tas tīkami, nu viņi var mierīgi iet uz ciemu.

Pēc parastas apsveicināšanās leopards saka kalējam:

Te ir dzelzs, nokal man dažus kapļus.

Kalējs apskata stieņus, tūlīt iekur ēzi ar divām plēšām un liek katram pūst savas plēšas.

Kolīdz dzelzs nokaitējusies līdz sarkankvēlei, kalējs ņemas to kalt un piestāj atvilkt elpu tikai pret pusdienu, kad gatavi jau trīs kapļi.

Viņš saka leopardam:

Kam neatnesi man dāvanu? Es, redz, par pliku velti nestrādāju. Ja gribi dabūt kapļus, samaksā man vai atnes kādu cienastu.

Leopards atiež savus asos ilkņus, ļauni iesmejas un pasauc kalēju sāņis, lai antilope nedzirdētu, ko šie runā:

-Liec, lai antilope sargā smēdi, bet pats ej uz māju un gaidi tur, par cienastu tiks gādāts.

Kalējs nu liek antilopei sargāt smēdi, bet pats dodas uz mājām. Tikām leopards jož uz vietu, kur ar antilopi atstājuši mazuļus: bērneļi mierīgi spēlējas koka dobumā.

Leopards nu piesaka savam dēlam pacietīgi gaidīt, līdz viņš pārnāks, jo šoreiz ņems sev līdzi vien antilopes dēlēnu, tēvs esot pēc viņa bezgala sailgojies un baidoties, ka mazais neaizskrien uz mežu un neapmaldās.

Antilopes dēls sabijās un sāka rūgti jo rūgti raudāt. Bet leopards sagrāba to, aizveda uz kalēja māju un tur ari nobeidza mazo antilopīti. Tikām krusttētiņš antilope, kūpinādams pīpi, sēž pie smēdes durvīm un gaida atgriežamies kalēju un leopardu, neapjauzdams, kāda nelaime piemeklējusi viņa dēlu.

Necik ilgi, un kalējs ar leopardu atgriezās, darbs atkal sāka kūsāt.

Leopards pūš plēšas, piemiedz kalējam ar aci, dungo dziesmiņu, brīdi pa brīdim ar izsmieklu izmezdams: «Tikai muļķis ņem bērnus sev līdzi I»

Krusttētiņš antilope neko nenojauš un tik smej viņiem līdz. Vakarā kalējs izkaļ pēdējo — sesto kapli un saka:

Vai gribat nākt pie manis uz mājām un nogaršot cienastu?

Ar lielāko prieku, — piekrīt leopards, jau iepriekš jauzdams garšīgas vakariņas. Viņš uzsit antilopei uz pleca un saka:

Iesim pie kalēja. Viņa sieva pagatavojusi vakariņas ur> jau sen gaida mūs ciemos.

Te krusttētiņš antilope uzreiz nomana ko nelāgu, un tā ari ir.

Kolīdz ieiet kalēja mājā, viņš saprot, ka leopards nomaitājis viņa mazuli. Aiz bēdām viņš skrien uz savu ciemu, ceļa zem kājām nejuzdams. Antilope rūgti apraud dēla likteni, bet kalējs ar leopardu tikai līksmojas, tiesādami maigo antilopes gaļu.

Ieraudzījuši nelaimīgo antilopi, kaimiņi apstāj viņu, lai stāstot, kas noticis, kāpēc viņam tik saskumis vaigs un žēlas asaras?

— Kā lai neraud, S atsaka krusttētiņš antilope, — ja leopards ar kalēju apēda manu dēlu?

Antilope nosolās, ka uz mūžu mūžiem aizies no dzimtā ciema un apmetīsies mežā, jo redzēt dēla nogalētāju, kaut ari vadoni* viņš nespējot.

Pēc vakariņām leopards, apmierināti zvāgodams, atvadās no kalēja, paņem savu dēlu no koka dobuma un, bīdamies satikt ciema iedzīvotājus, vēlu nakti pārnāk mājās.

Protams, ka valdnieka bažas nebija veltas; vien hiēna un viņai līdzīgie lišķi priecājās, visi pārējie zvēri bija sašutuši par viņa nekrietno nodarījumu.

Nākamajā dienā leopards atkal gatavojas iet pie kalēja pēc kapļiem un nu tik ņtoflas aicināt līdzi citu pēc cita kaimiņus, bet neviens ne dzirdēt negrib par iešanu.

Vienīgais līdzgājējs izrādās krusttētiņš trusītis, jo tagadīt viņš ir nodomājis piemuļķot leopardu.

Vai no tiesas neviens negrib iet mūsu dižajam valdniekam leopardam līdzi pie kalēja? Tā vien liekas, ka viņiem ir iemesls no tevis uzmanīties, — trusītis saka.

Redz, redz, cik nekrietni viņi izrīkojas, mans labais trusīt, — leopards nu izliekas aizvainots. — Vai tu negribētu nākt man līdzi?

Man būtu pārāk liels gods pavadīt tik diženu valdnieku, jo es, raugi, esmu visnožēlojamākais no taviem kalpiem. Bet tomēr, — teica trusītis, — ja tevis cienīgie padomnieki un visi pārējie atsakās iet tev līdzi, nāksies vien man ar saviem dēliem tevi pavadīt. Tu redzēsi gan, kaut arī neesmu padevies augumā, tomēr varu cauru dienu pūst plēšas un strādāt ne sliktāk par antilopi.

Leopardam to vien vajag, nu ir lielie prieki, viņš pasauc* abus dēlus un paņem līdzi stieņus, iet tik uz kalēja māju, krusttētiņa trusīša un viņa divu dēlu pavadībā.

Viss ciems vai pamirst aiz brīnumiem, redz, cik krusttētiņštrusītis drošsirdīgs, bet viņš, kā aizvien jautrs un bezrūpīgs, spēlē savu instrumentu un dejo vien, mazie trusēni arī piebalso.

Tu piekrāpi briedi,

Tas nav it nekas, jo briedim no prāta tik daja.

Tu piekrāpi briedi,

Viņš metās jau skriet, viņš deva vien kājām to va|u.

Sī dziesmiņa nu nemaz netikās leopardam, noklausījies to* divas vai trīs reizes no vietas, viņš kļuva nikns.

Kam tu dziedi vienu un to pašu? — viņš ierēcās.

Tā ir mana mīļākā dziesmiņa, jau sen to sacerēju un dziedu katru dienu, — atbildēja krusttētiņš trusītis.

Tā viņi gāja, līdz nonāca pie koka, kura dobumā iepriekšbija paslēpts antilopes dēls, atstāja šeit savus bērnus un devāspie kalēja, kurš viņus jau gaidīja pie laktas.

Viņi padeva labdienas kalējam, kalējs iekūra ēzē uguni un ķērās pie darba, bet leopards un trusītis, cik vien jaudāja, palīdzēja.

Kad diena sliecās pret pusdienu, kalējs, kā iepriekš, par* darbu pieprasīja algu. Leopards sāka skaļi smieties, lika krust-

tētiņam trusītim sargāt smēdi, uzsita kalējam pa muguru un teica:

Iesim pastaigāties. Kas zin, varbūt pa ceļam izdomāšu, kā tev samaksāt.

Ejam, — kalējs bija ar mieru.

Un tā nu abi iet pie koka, kura dobumā sēž leoparda un trusīša bērni, bet trusītis tikām lēkšoja viņiem pa pēdām, te slēpdamies garajā zālē, te krūmājos, lai tik viņu nepamana.

Līdzko šie pienāk pie koka, leopards paņem trusīšus un atdod tos kalējam.

Redz, tā būs maksa. Nes tos sievai, lai pagatavo mums vakariņas.

Kalējs pārnāk mājās, atdod trusēnus sievai, piesaka pagatavot vakariņas, bet pats kopā ar leopardu iet uz smēdi.

Pa to starpu krusttētiņš trusītis izceļ no koka dobuma leoparda dēlus un aizstiepj tos kalēja sievai, kura jau teju dzīrās nonāvēt viņa dēlēnus.

Nenonāvē vis manus bērnus, — viņš sāk lūgties. — Viņi ir tik mazi, ka tik un tā jums nepietiks ko ēst. Ņem labāk šos kaķēnus, tie ir, redz, cik lieli, tur jums ēdamā pietiks divām dienām.

Labi, — piekrīt kalēja sieva un atdod krusttētiņam trusītim tā bērnus apmaiņā pret leoparda dēlēniem.

Trusītis aši paslēpj abus mazuļus citā vietā, kur ne leopards, ne kāds cits nespēj tos atrast. Leopards un kalējs pa ceļam ieiet šotā, lai uzpīpētu ciema valdnieka pīpi, bet trusītis diedz tieši uz smēdi, tur apsēžas, aiztaisa acis, izlikdamies par aizmigušu, — viņam tik viens prātā, kaut valdnieks pārnācis nepieķertu krāpšanā.

Kalēja sieva dīrā leopardēnus, bet pats kalējs tikām bezrūpīgi kūpina pīpi un smīn. Arī viņš priecājas, ka mielosies ar gardo truša gaļu.

Gana pļāpājuši, smīkņādami un pēc sirds patikas izpīpējušies. kalējs un leopards atgriežas smēdē. Nolēmis, ka trusītis no tiesas aizsnaudies, leopards satver kalebasu ar ūdeni, uzgāž to trusītim uz galvas un iesmiedamies sauc:

Mosties, miguzi, laiks ķerties pie darba, vai arī esi atvilcies šurp, lai snaustu?

Krusttētiņš trusītis nesaka ne vdrda. izliekas, ka valdnieka joks viņu stipri aizskāris. Viņš satver kalēja plēšas aiz abiem rokturiem un, cik spēka, ņemas pūst uguni. It kā netīšām viņš iemet leopardam un kalējam sejā pelnus un ogju putekļu riekšavu. Kamēr viņa ar pelniem apbērtie naidnieki sēc un lādes, trusītis lēkā tiem apkārt un smej, vēderu turēdams. Kalējs un leopards ilgi tīra un mazgā nost pelnus un tad atkal ķeras pie darba.

Valdnieks, redzams, gauži neapmierināts ar trusīša izlēcienu, bet mierina sevi ar domu, ka trusītis samaksās par visu. Leo [9] pards tik pūš plēšas, tāpat kā citkārt dzied un brīdi pa brīdim pamet kalējam ar aci:

Tikai mu|ķis ņem bērnus sev līdzi!…

Krusttētiņš trusītis bija daudz apķērīgāks par leopardu un zināja no galvas visus leoparda teicienus un parunas, tāpēc neapjuka un nodziedāja:

Kas bijis reiz mu|ķis, tas gudriks var tikti…

Kāpēc manā klātbūtnē tu dziedi tik nepiedienīgas un ap* vainojošas dziesmas? — leopards kļuva nikns. — Pievaldi mēli, ja ne, tad tev plāni klāsies I..

Neskaisties vis, leopard, — mierināja krusttētiņš trusītis un izlikās, ka sabijies. — Es nodziedāju savu dziesmu kā atbildi tavai, mans pavēlniek un kungs. Bet, ja tev tik ļoti netīk, zvēru, ka vairs to šodien nedziedāšu, un nav jau man labs prāts, tā vien rādās, ka teju var atgadīties kāda liksta.

Leopards notic arī, ka trusītis patiesi nožēlo teikto, divreiz uzsit tam uz pleca un saka, apmierināti smīkņādams un mezdams ar aci kalējam:

Beidz bēdāties, labais krusttētiņ trusīt, un piedod lūdzu, ja esmu tevi apbēdinājis. Man tā vien šķiet, ka tu mani apsmej. Kas tiesa, tas tiesa — nav iemesla strīdiem un apvainojumiem. Labāk ķersimies pie darba.

Labi, — piekrita trusītis un izlikās, ka ir ļoti pateicīgs leopardam par mierinošajiem vārdiem.

Neviens no viņiem tai dienā vairs nedziedāja un nerunāja. Pabeidzis darbu, kalējs iedeva leopardam sešus jaunus kapļus un aicināja viņu ar krusttētiņu trusīti vakariņās.

Pa to starpu, kamēr kalējs pļāpāja ar leopardu un sēja kap]us ar virvi, veiklais trusītis aiztika līdz kalēja mājai. Iegāja virtuvē un lūdza kalēja sievu pabarot viņu. Viņš apsēdās pie atvērtajām durvīm, lai veselu ādu aizk|ūtu projām, pirms leopards būs apjautis, cik veikli apmuļķots, un tiesāja gaļas gabalu ar manioka biezputru.

Samanījis tālumā kalēju un leopardu, — līdz šim brīdim viņš jau bija pievārējis visu, ko kalēja' sieva uzlika uz šķīvja, — trusītis klusām nozuda. Paķēris trusēnus, viņš diedza uz ciemu, lai brīdinātu cieminiekus; sak, uzmanieties, drīz būs klāt saniknotais valdnieks.

Leopards, dabūjis zināt, ka nobeigti viņa bērni, to pašu brīdi lēkšoja paka] trusītim.

Tikai tagad viņš aptvēra trusīša dziedātās apvainojošās dziesmiņas nozīmi. Nu gan viņš nožēloja, ka nav saplosījis apvainotāju gabalu gabalos!

Ak! Kāds es biju muļķis! — pie sevis purpināja leopards.

Lai tik es tevi panāku, tu man samaksāsi par visu.

Viņš skrēja, cik jaudāja, bet jau pirms viņa ierašanās trusītis, rau, bija brīdinājis, visi cieminieki aizgājuši no ciema un paslēpušies mežā no valdnieka dusmām.

Ko nu? Arī šoreiz viņš piemuļķots, nav uz ko izgāzt dusmas, tālab tās auga augumā. Viņš zvērēja, ka bez žēlastības atmaksas visiem zvēriem, visiem dzīviem radījumiem, pat ļaudīm, kuri arīdzan nogaršoja viņa mazuļu gaļu.

Tad, lūk. kāpēc viscietsirdīgākais un viltīgākais leopards aprij visus, kas nonāk viņa ķetnās.

VALDNIEKA IZVĒLĒŠANA

Sensenos laikos zvēriem nebija mfumu-a-vata1. Paguruši no mūžīgajām nekārtībām, viņi nolēma sasaukt apspriedi un izvēlēt sev valdnieku.

Kurš grib būt valdnieks? — jautāja uz vēlēšanām atnākušais vecākais no putniem — pērļu vistiņa. — Tikai ziniet, cnfumu-a-vatam jābūt citiem par paraugu. Lai iegūtu mūsu cieņu, jdbūt taisnīgam, ar cieņu jiizturas pret visiem un kārtības ievērošanu jāprasa ne tikai no citiem, bet ari pašam jābūt par paraugu.

Es, es gribu būt mfuma*a*vata! — ierējās suns. — Es rādīšu piemēru!

Suni ievēlēja par valdnieku. Veselu gadu viņš valdīja ciemā, un visi bija apmierināti. Savas valdīšanas gada jubilejā, kā piedienas, suns sarīkoja sava ciema iedzīvotājiem lepnas dzīres. Visi piesēdās pie galdiem, dzēra, ēda, līksmojās. Kā jau dzīrēs. Te viens no viesiem apskrubināja kaulu un nometa to zem galda. Suns to pašu brīdi aizmirsa, ka uz galda viņa priekšā atrodas dažnedažādi gardumi, paķēra kaulu un sāka to grauzt.

Ai manu dieniņ! — sauca ciemiņi. — Kā tā var! Mēs negribam tādu valdnieku. Viņš dara kaunu visam mūsu ciemam.

Sunim atņēma valdnieka tiesības un sāka vēlēt jaunu valdnieku.

Kurš grib būt mfumu-a-vata? — atkal jautāja pērļu vistiņa. — Tikai izdomājiet labi. Valdnieks nekad nedrīkst aizmirst, kādu augstu amatu viņš ieņem. Jo, raugi, viņš var krist kaunā tāpat kā suns.

Es būšu mfumu-a-vata! — piedāvājās pērtiķis.

Makaku ievēlēja par valdnieku. Tā nu viņš varen krietni

valdīja veselu gadu un tieši ievēlēšanas gadadienā sarīkoja -dzīres. «Es nu gan kaulam pakaļ neskriešu,» gauži apmierināts nodomāja makaks.

Bet, kad visi, nomazgājuši ķepas, sēdās pie galda, kāds ievēroja, ka makakam ķepas ir melnas.

Mums nav vajadzīgs tāds mfumu-a-vata! — izsaucās zvēri.— Kāds viņš mums paraugs, ja pašam netīras ķepas. Ko teiks ļaudis, ieraudzījuši, ka mūsu valdniekam melnas ķepas?

Nabaga makakam atņēma valdnieka titulu. Visi nu sāka domāt, kurš tagad varētu būt valdnieks. Ievēlēja šakāli.

Nepagāja ne gads kopš vēlēšanu dienas, te ciemā paklīda valodas, it kā kāds zogot no kapiem aizgājējus. Patiesi, kolīdz radinieki apbedīja savu tuvinieku, kaps uzreiz tika atrakts un kauli apskrubināti. Zvēri nu sāka naktīs skatīt, kurš tas varētu būt. Te uzreiz gazele pamana mfuma-a-vatu; tas atrok svaigu kapu kopiņu.

No rīta gazele pastāsta cieminiekiem, ko redzējusi naktī, un saniknotie dzīvnieki padzen šakāli.

Atkal visi zvēri pulcējas uz vēlēšanām.

Gribu jūs brīdināt vēlreiz, — saka pērļu vistiņa, — mfuma-a-vatam vienmēr un visur jāizturas ar cieņu. Viņam nav jāgrābj apskrubināti kauli, vienmēr ķepas jātur tīras, un viņam nepiedien izzagt aizgājējus no kapiem. Valdniekam jērāda visiem piemērs.

Ko lai iesāk? — zvēri bija apjukuši. — Kurš nu tiks par mūsu valdnieku?

Ievēliet mani! Es neēdu ne kaulus, ne aizgājējus, un ķepas man vienmēr tīras, — sacīja lakstīgala.

Kālab gan ne? Lakstīgala tiešām derētu! — sanākušie nosprieda.

Rau, lakstīgala nevienu neapvainoja un neatraka kapu kopiņas, tomēr daudziem nepatika viņas valdīšana, jo viņa nespēja atteikties no sava ieraduma dziedāt naktīs, neļaujot nevienam gulēt. Pienāca arī šīs valdnieces valdīšanas gals.

Es nedziedu pa naktīm, -rsacīja gailis. — Dziedu tikai no rīta, kad visiem laiks celties un doties uz tīrumu. Es būšu mfumu-a-vata. Klausiet mani, un jums vienmēr būs laba raža, ari darbu nekad nenokavēsiet.

Ievēlēja gaili. Visi bija apmierināti ar viņu. Gandrīz gadu viņš valdīja ciemā. Taču reiz dzeloņcūka pastāstīja cieminiekiem, ka gailis ir netīrīgs, kur guļ, tur atstāj čupu. Jauno ziņu pārbaudīja. Izrādījās, ka gailis tiešām ir netīrelis.

Nē! Tāds mfumu-a-vata mums nav vajadzīgs, — sašuta zvēri un atņēma gailim valdīšanas tiesības.

Kad visi atkal pulcējās, lai ievēlētu valdnieku, atskanēja meža baloža klusā dūdošana. Tā bija tik nomierinoša, ka, lai gan balodis nelūdza viņu ievēlēt par valdnieku, visi zvēri un putni vienprātīgi nolēma: meža balodis būs vislabākais mfumua-vata. Balodis bija attapīgs, viņš bija daudz mācījies no iepriekšējiem valdniekiem un uzvedās tā, ka visi bija ar viņu mierā.

No tā laika balodis ir nemainīgs zvēru un putnu valdnieks, jo viņa dūdošana sola visiem mieru un labklājību. Un kurš gan nevēlas mieru un labklājību?

KALĒJS UN STRAZDI

Kalējs izkala dažus kap]us un nolēma: «Iešu un pārdošu tos.» Viņš ieradās melno strazdu ciemā un piedāvāja:

Pērciet kapļus!

Strazdi atteica:

Atstāj tos mums. Pēc kādiem mēnešiem trim mēs tukšosim stropus — tad samaksāsim ar vasku.

Kalējs iedeva katram strazdam pa kaplim un atgriezās mājās.

Pagāja trīs mēneši. «Laiks iet pēc vaska,» nodomāja kalējs.

Nu viņš atkal gāja uz melno strazdu ciemu un pieprasīja^ lai tie samaksā parādu, kā bija norunāts.

Strazdi jautāja:

Bet kam tu devi kapļus?

Kalējs atbild:

Jums taču!

Lai noņemtu baobabam šķiedru, vispirms jānorauj miza, — sacīja strazdi. — Parādi, kam tieši tu devi kapļus, bet nesaki: «Jums taču!» Kuram tieši? Mēs visi esam līdzīgi cits citam, visiem viena krāsa — melna. Sauc vārdā tos, kam atdevi savus kapļus. «Tev, Petele» vai «Tev, Lumungu» — un lai viņi maksā.

Kalējs aiz dusmām vai pamira. Apjucis viņš neattapa, ko iesākt. Beidzot nolēma iet pie tiesas.

Visu pārdomājis, viņš no rīta bija pie tiesneša zeltgalvīša — putnu valdnieka — un teica:

Es gribu iesūdzēt tiesā melnos strazdus. Viņi paņēma manus kapļus, solīja samaksāt par tiem, bet tagad atsakās to darīt. Iztiesā mūs!

Zeltgalvis lika saaicināt strazdus. To saradās baru bariem* visapkārt kļuva tumšs kā naktī.

Kamdč| jūs, strazdi, nemaksājat par kapļiem? — jautāja tiesnesis.

Strazdi teica:

Tiesneša kungs, lai noņemtu no baobaba šķiedras, vispirms jānorauj miza. Mēs visi esam šeit. Lai viņš nosauc vārdā tos strazdus, kuri paņēmuši viņa mantu. Tad viņi ari atdos. Mēs esam visu pateikuši, zeltgalvīt, putnu valdniek.

Zeltgalvītis bija nesaprašanā:

Redzams, te nav parasta lieta. Kalēj, nosauc kaut vienu, kam esi devis savus kapļus.

Es atdevu tos melnajiem strazdiem, — atbildēja kalējs.

Strazdi tā nebija vis mierā:

Mēs visi esam melni. Norādi kaut vienu, kam devi kapli.

Kalējs nespēja nevienu nosaukt. Tad zeltgalvītis sacīja, ka

grūti šo lietu izspriest.

Tobrīd pāri viņiem laidās ūbele. Tā nosēdās uz zara un jautāja:

Par ko jūs strīdaties?

Strazdi paņēmuši manus kapļus, — sacīja kalējs. — V'iņi atsakās man maksāt. Es viņus iesūdzēju tiesā, bet viņi atkārto, ka nav ņēmuši kapļus._

Ūbele bridi padomāja un noūboja:

Tūlīt tiksim galā ar šo lietu.

Viņa uz neilgu laiku aizlaidās, tad atgriezusies nosēdās kokā un teica:

Es redzu visus zagļus. Ei, kalēj, sasien, lūk, to. Ari to siert! Un vēl to ari!

Nu kalējs ņēmās siet strazdus. Viens otrs atzinās uzreiz: | -rr, Es paņēmu kapli.

Citi sāka kliegt:

Tas neesmu es! Atsvabini mani, un es tev parādīšu parādniekus. •

Tā atrada visus kalēja parādniekus, un visi atdeva apsolīto vasku.

Dzirdot ūbeles dziesmu, ļaudis saka:

Ūbele ūbo.

Tas nav īsti pareizi. Viņa spriež tiesu strazdiem.

NJANGA' DIA NGENGA UN LEOPARDS

Njanga dia Ngenga devās medībās, bet nekas lādzīgs netrāpījās pa ķērienam, un viņš nolēma atgriezties mājās. Pa ceļam viņš pamanīja kokā sēdām leopardu. Ieraudzījis Njangu, leopards sāka lūgties:

Ak, Njanga, palīdzi man nokāpt zemē.

Kā tu nok]uvi kokā? — jautāja Njanga.

Vispirms palīdzi man, tad izstāstīšu.

Njanga nocēla leopardu zemē. Leopards nu saka:

Kokā mani uzmeta zilonis. Tur es nosēdēju veselas divas dienas, pabaro mani.

Es neesmu neko nomedījis, — sacīja Njanga. — Kur lai ņemu tev ēdamo?

Ņem, kur gribi.

Njanga atdeva leopardam savu suni, tas saplosīja suni gabalu gabalos un teica:

Neesmu paēdis.

Njanga atdeva leopardam savu otro suni.”rT to leopards aprija un teica:•

Vēl neesmu paēdis.

Njanga atdeva viņam savu patronsomu, leopards arī to no-, rija un peica:

. — Nē, neesmu pieēdis pilnu vēderu. Dod vēl kaut ko!

Man nekā nav, — atbildēja cilvēks.

Garām lēca zaķis, Tas apstājās un jautāja:

Par ko jūs te strīdaties?

Leopards sēdēja kokā, — stāstīja Njanga. — Ieraudzījis mani, viņš lūdza, lai noņemu to no koka. Es to izdarīju. Bet viņš pieprasa: «Pabaro mani!» Es atdevu viņam abus suņus un patronsomu, bet šis vēl nav ēdis diezgan. Bet man nekā vairs nav.

Zaķis nu saka:

Leopard, nosēdies atkal uz zara, un es izšķiršu jūsu strīdu.

[1] Njanga — mednieks. Profesijas nosaukums šoreiz pārvērties par īpašvārdu. m'

Njanda dia Ngenga nosēdināja leopardu uz zara. Zaķis pa* gāja sānis un pasauca pie sevis mednieku.

Tev gan maz prāta, Njanga, — viņš teica. — Leopards ir mežonīgs zvērs. Pateicības vietā viņš tevi apris. Labāk no* šauj viņu.

Un Njanga dia Ngenga nošāva leopardu.

CILVĒKS UN MAKAKS

Kāds cilvēks apsēja lauku ar kukurūzu un cerēja ievākt bagātu ražu. Kad pienāca laiks savākt ražu, saimnieks neatrada savā tīrumā nevienas vālītes, neviena grauda, visapkārt mētājās tikai apgrauzti kacēni. Cilvēks pameta skatu uz tuvējo mežu un kokos ieraudzīja milzum daudz makaku. Tie lēkāja no zara uz zaru, skatoties uz cilvēku, šķobīja sejas un vaikstījās.

Vai jūs apēdāt manu kukurūzu? — viņš jautāja.

No kura laika kukurūza pieder tev? Tu jau to iesēji priekš mums, vai ne? — atteica makaki, ieķiķinājās un vaikstlja seju vēl briesmīgāk nekā iepriekš. — Pūlies vien arī tiirpmāķ priekš mums, uzar zemi, iesēj maisu un aplaisti to. Novākt ražu, to gan mēs tev palīdzēsim. Paldies tev, ka rūpējies par mums.

Nu pagaidiet, redzēs, kurš no mums būs uzvarējis? -*• saniknotais cilvēks draudēja makakiem un izraka mežmalā lielu, dziju bedri. Bedres dziļumā viņš iesēja kukurūzu un cītīgi kopa to. Kukurūza izauga lielu lielā, vālītes milzīgas, daudz lielākas nēkā tīrumā. Tāpēc makaki dzīrās sākt tieši ar šo kukurūzu. Jautri smiedami, viņi salēca bedrē un pieēda pilnus vēderus. Un tikai pēc tam atģičiās: kā lai tiek ārā? Sienas stāvas un svērteniskas, nav kur pieķerties.

ļSa Iekritāt gan! — cilvēks iesaucās un, paņēmis koku, ielēca bedrē. — Tagad es jūs visus nobeigšu.

Viņš sāka vajāt makakus, bet tie cits pēc cita uzlēca viņam uz muguras, uzmetās uz galvas un izkļuva no bedres. Tikuši brīvībā, viņi vēl ļaunāk irgojās par cilvēku.

Neko tu mums nepadarīsi! Visa tava kukurūza būs mūsu! — ķircināja mērkaķi.

«Kā lai nosargā savu tīrumu no šiem zaglēniem?» ilgi prātoja cilvēks, «nevar taču cauras dienas un naktis staigāt ar ieroci pa tīrumu.»

Te cilvēkam iešāvās prātā doma. Viņš iesprauda tīrumā koka krustu, uzvilka tam drēbes gabalu, uzkāra plecā bisi ar stobru pret mežu.

Makaki skatās un brīnās: kāpēc tas cilvēks tik dīvaini uzvedas: pa tīrumu nestaigā, nelamājas, tikai visu laiku stāv uz vietas un tēmē no savas bises. Redzams, nolēmis neēst un negulēt, pirms nebūs visus apšāvis.

Makakiem k]uva baisi. Tādas bailes viņiem nepiemetās pat tad, kad cilvēks Šāva pa īstam, dažus pat nogalinādams. Nespēdami pārvarēt šausmas, viņi devās meža biezoknī, likdami« cilvēku mierā.

No tā laika cilvēks vienmēr liek tīrumā biedēkļus.

PASAKA PAR MEDNIEKU UN VIŅA SUŅIEM

Mednieks ar saviem suņiem devās uz mežu un aizklīda tik. tālu, ka ne domāt par atgriešanos atpakaļ. Viņš sāka prātot, kur lai pārlaiž nakti, te pēkšņi pamanīja visapkārt sev augļu* kokus. Mednieks bija stipri izsalcis un nolēma apēst dažus augļus, kaut ari saprata, ka apzog svešu dārzu.

Piesējis suņus pie palmas, viņš uzrāpās nsafu kokā un sākaēst melnos, nogatavojušos augļus. Daži augļi notrūka un kritazemē, bet tieši tobrīd garām gāja kāds cilvēks. Viņš pacēla« augli un ilgi to aplūkoja; auglis pats sarkans, ciets, nelobās, kāpēc tas nokritis? Vērīgi palūkojies, viņš ieraudzīja kokā mednieku.

Ei, ko tu dari? — viņš uzsauca.

Esmu ļoti izsalcis, ngua-nkasi, tamdēļ nolēmu iebaudīt dažus nsafu augļus.

Kā tu iedrošinājies plūkt svešā dārzā? — cilvēks sašuta« un pasauca savus biedrus. Pienāca vēl daži. Viņi draudzīgi aicināja, lai mednieks rāpjas no koka, viņam nekas cits neatlika,.

kā pak]auties. Svešiniekiem bija neskanīgas, dobjas balsis. Mednieks tūlīt attapa, ka tie nav parasti cilvēki, bet pazemes iemītnieki. Ja nebūtu piesējis suņus, varētu tos saukt palīgā, bet tagad viens pats viņš nespēja pretoties svešiniekiem. Uzklausījuši viņa lūgumu, svešinieki atlaida suņus un veda tos kopā ar mednieku uz ciemu.

Nonācis ciemā, mednieks visu izstāstīja mfumu-a-vatam, kurš vēlāk lika ierādīt māju nakšņošanai. Suņus jau teju, teju veda uz citu vietu, bet mednieks sāka pretoties — viņa suņi esot varen nikni un tos nedrīkst atstāt vienus.

Līdzko mednieks uz pītā salmu paklāja laidās miegā, mājas saimnieks klusām piecēlās un uz uguns nokaitēja uzasinātu stieni, lai ar to caurdurtu mednieka kaklu. Bet viņš nespēja paspert uz mednieka pusi ne soli, kad viens no suņiem — Mandomba — ierūcās un atieza zobus.

Saimnieks steidzīgi paslēpās stūrī.

Ngua-nkasi, — viņš iesaucās. — Ir gan tev nikni suņi. Es tos neaiztiku, bet viņi rūc!

Mani suņi nepavisam nav nikni, — iebilda mednieks.

Tie rūc tikai uz tiem, kuriem kas ļauns padomā.

Pēc kāda brīža, cerībā, ka mednieks un suņi būs aizmiguši, saimnieks atkal zagās pie ciemiņa. Nu sāka rūkt otrs suns — Mnembele. Saimnieks atkal sacīja:

Ved prom savus suņus. Tie nejauj man gulēt — vienā laidā rūc un rūci

Mani suņi velti nerūc, — atbildēja saimnieks. — Redzams, sajutuši zagli tuvumā. Sargies, ka neapzog tavu māju. Bet, ja tu vedīsi suņus prom, —\ es iešu tiem līdzi.

Pirms ausmas saimnieks vēlreiz centās piezagties pie mednieka. Šoreiz Majamba atieza zobus un ierēcās.

— Kas noticis? — jautāja mednieks, atvēris acis.

Kas tev par suņieml — norūca saimnieks. — Tā vien skaties, kolīdz pakustēsies, iecirtīs zobus.

Mani suņi nav slikti, — mednieks palika pie sava. — Bet zobus atiež tikai uz ļauniem cilvēkiem.

No rīta saimnieks skriešus skrēja pie mfuma-a-vata un pavēstīja, ka nav izdevies paveikt iecerēto. Tad valdnieks aicināja pie sevis mednieku un teica:

Man jātiek skaidrībā par tevis pastrādāto. Mani ļaudis sūdzas, ka tu esi apēdis daudz augļu un nolauzis kokus.

Kokus gan neesmu lauzis, — mednieks sāka taisnoties.

Tieši par to es gribēju pārliecināties. Parādi man to vietu, kur tevi atrada, un to Koku, kurā tu biji uzrāpies.

Mednieks gribēja ņemt līdzi suņus, bet tie bija ieslēgti mājā. Kad nonāca līdz tai vietai, kur viņš ēda augļus, (audis sacīja:

Žigli rāpies šai kokā, lai valdnieks redzētu, kā viss no* ticis.

Mednieks rāpās kokā, un mfuma-a-vata sacīja:

Sarauj io vairāk gatavos augļus. Ēdīsim tos visi kopā.

Kamēr mednieks plūca augļus, valdnieka ļaudis aši sanesa

zarus, lai sadedzinātu koku un izceptu savu upuri. Taču mednieks nebija tāds muļķis, kā viņi domāja. Viņš uzrāpās augstāk kokā un sāka dziedāt:

Mandomba, steidz šurp! Ķa-ku-ķal1

Mnembele,. steidz šurp! Ķa-ku-ķa!

Steidz šurp, Majamba! Ķa-ku-ķal

Kolīdz mednieka dziesma sasniedza ciemu, suņi saausījās.

Tā ir mūsu saimnieka balssl — sacīja Majamba.

Suņi sāka šaudīties pa māju. Viņi metās pret sienām, līdz salauza tās. Iztikuši ārā, suņi joza pa saimnieka pēdām, metās virsū pazemes iemītniekiem un dažus saplosīja. Pārējie steigšus kur nu kurais izklīda.

Mednieks tencināja savus suņus par uzticīgu kalpošanu un kopā ar tiem atgriezās savā ciemā, kur viņu jau uzskatīja par bojā gājušu. Visi priecājās, ka viņš atgriezies dzīvs un vesels.

DIVI BRĀĻI UN BRIESMONIS

Vecos laikos dzīvoja vīrs un sieva, viņiem bija daudz bērnu. Reiz sieva, kura par to vien domāja, kā paēdināt savus bērnus, nolēma upē noslīcināt trīs vecākos puisēnus. Domāts — darīts.

’* Ķa-ku-ķa! — visam reiz pienāks gals.

Divi brāļi no trim prata peldēt un tāpēc palika dzīvi. Noslīka tikai visjaunākais. Brāļi piepeldēja pie otra krasta un izkāpa •ārā tai vietā, kur dzīvoja sešgalvainais briesmonis.

Vecākais brālis bija drosmīgāks par jaunāko, tāpēc lika jaunākajam paslēpties krasta krūmājos, bet pats nolēma aiziet un paskatīties, kur viņi tagad dzīvos. Pagājis garām iekoptajiem tīrumiem, viņš nonāca pie apaļām būdām. Iegāja pirmajā, vislielākajā būdā, apskatīja to un, redzēdams, ka neviena tur nav, sāka uzkopt būdu. Uzkopis to, viņš ņēmās gatavot ēdienu. Vakarā ieradās briesmonis, pameta skatu visapkārt, paošņāja gaisu un, sajutis svešu smaku, norūca:

Jūtu cilvēka smaku! Seit ir bijis cilvēks!

Puisēns nenobijās vis no briesmoņa un nedeva kājām ziņu.

Nebīsties, nebīsties manu mazuli, es nedarīšu tev nekā ļauna. Mēs ar tevi dzīvosim draudzīgi! — nogārdza briesmonis.

Apmierināts ar to, ka mājoklis uzkopts, briesmonis sāka tiesāt ēdienu, ko bija pagatavojis puisēns. Mežonīgā ātrumā viņš aprija visu. Viens kampiens, un visi podi bija izlaizīti, visas krūzes tukšas. Puisēnam ij drupačas nepalika pāri.

Sev, manu puisēn, pagatavo vēl kaut ko. Sākumā gan man padod uzpīpēt pīpi. A-ā-ā! — nožāvājās briesmonis un, norijis pīpi, iekrita gulēt.

Nākošajā dienā, kad briesmonis bija aizgājis, uz būdu atnāca jaunākais brālis. Abi puisēni cītīgi uzkopa māju un pagatavoja ēdienu.

Jūtu cilvēka smaku! Jūtu cilvēka smaku! — ierēcās briesmonis, sajuzdams svešu smaku.

Ienākdams būdā, viņš vaicāja:

Saki, manu puisēn, ||P ko tu šodien darīji?

Šodien neko nedarīju, vien notiesāju visu tavu ēdienu un sasitu visus traukus! — pārdroši atbildēja jaunākais brālis.

Kā?! Tu neko nedarīji, bet atļāvies notiesāt manu ēdienu un sasist visus traukus? — saniknotais briesmonis metās puisēnam virsū.

Vecākais brālis aiz bailēm paslēpās, bet jaunākais uzsāka cīņu ar briesmoni.

Te uzreiz durvis pavērās un tajās stāvēja večiņa, kas dzīvoja necik tālu.

Ja tu nespēj viņu uzveikt, tad sasit podu, kas atrodas, rau, tur — kaktā. Šai podi apslēpts briesmoņa spēks.

Puisēns uzreiz pagrāba podu, meta to pret zemi — pods saplīsa drumslās. Briesmonis, zaudējis savu spēku, nokrita beigts.

Nabaga puisēni, jums nav ne tēva, ne mātes! — līdzjūtīgi sacīja večiņa. — Klausiet manam padomam: nocērtiet briesmoņa galvas. Ņemiet tās sev līdzi un tur, kur jūs nodomāsiet palikt uz dzīvi, metiet tās pret zemi.

Puisēni tā arī izdarīja. Nocirta briesmonim galvas, paņēma tās Ildzi un gāja, kur acis rāda.

Tā nu viņi gāja un gāja, līdz nonāca brīnumjaukā vietā — visapkārt pletās mežs, plašs lauks, kur var iekopt dārzu, un upe ar dzidru jo dzidru ūdeni. Te puisēni meta briesmoņa galvas pret zemi. Pavei, uz līdzenas vietas viņu priekšā izauga māja, augļu un sakņu dārzi un pat plašs ceļš, kurš veda uz kaimiņu ciemu.

Necik ilgi, un ciema iedzīvotāji uzzināja, ka tuvumā apmetušies divi zēni. Cilvēkus aizvien dzen ziņkāre. Tā viņi gāja lūkot jaunos kaimiņus, cieminiekiem līdzi arī zēnu vecāki, kuri dzīvoja tai pašā ciemā. Taču viņi nepazina savus dēlus. Toties zēni viņus pazina un nolēma dzīvot kopā ar tēvu un pārējiem brāļiem. Bet mātei viņi teica:

Tu gribēji mūs noslīcināt, tāpēc negribam būt ar tevi kopā.

Māte žēlabās, ka atstumta cietsirdības dēļ, drīz vien pilnīgā vientulībā nomira.

KAJS, VIŅA DĒLS UN LIELA SIGA

Kajs nāca no kioko cilts. Viņš laimīgi vadīja savas dienas kopā ar sievu un dēlu, kuram tāpat bija Kajs vārdā.

Viņu ienākumi bija vidēji. Sieva sēja kukurūzu un manioku1,

1 Manioks — vairāk nekā 160 veidu augi — gan nelieli koki, gan krūmi un pat zāle. Manioks ēdamais jeb kasava tiek audzēts, lai iegūtu no saknēm miltus un pārtikas produktu — topiaku.

saimniekoja pa māju, bet viņš pats medīja un zvejoja. Savu brīvo laiku Kajs, vecākais, pavadīja šotā, stāstīdams vai arī klausīdamies dažādus atgadījumus, pina salmu paklājus vai grozu un nekad nepalaida garām nevienus svētkus vai batuki [10] , kuri notika ciemā.

Kā jau visiem kioko cilts vīriem, kuri, protams, neēd liesu manioka putru, bet noteikti pieliek klāt ga|u vai zivis, arī Kajam bija neskaitāmi daudz cilpu un tīklu. Katru reizi, kad tēvs pa vakariem vai mazā gaismiņā devās izlikt savas lamatas un slazdus, viņu pavadīja dēls. Puisēns aizvien gāja pa priekšu un pirmais izņēma no tīkliem un cilpām putnus un zvērus.

Te reiz mazais Kajs ieraudzīja cilpā sīgu. Priecīgs, ka pagadījies tik milzīgs putns, viņš piesteidzās tai klāt un teju to nobeigs, te uzreiz dzird kādu cilvēku valodā runājam:

Nenogalē vis manil Es atlaidos uz šejieni pēc siseņiem un, kā nu tas bija, kā nebija, iekritu tavā cilpā. Ak, žēlo mani, es atlīdzināšu tev par labo sirdi.

Izdzirdīs, ka putns runā cilvēka balsī ko tādu viņš vēl nebija piedzīvojis —, zēns jutās bezgala pārsteigts, pat elpa aizrāvās. Putna žēlabas viņu tā aizkustināja, ka viņš izlaida to un klusi, klusi teica, tā lai nedzird tēvs, kurš gāja pa pēdām:

Lido projām žiglāk un nelido vairs šurp!

Bīdamies no tēva dusmām, Kajs izlikās, ka nejauši aizlaidis medījumu.

Sīga bija liela, tā vien skaties, ēdamā pietiktu visai ģimenei, un tēvu pārņēma dusmas.

Redz, kāds tu tūļai Papriekš vajadzēja nobeigt putnu, tik tad ņemt no cilpas. Citreiz sadošu tev par tādu kļūdu, gan tiksi gudrāks.

Piedod man, — teica zēns, — tas jau nebija no tiesas …

Tici jel, tas vairs neatkārtosies.

Tēvs rūkdams nolika cilpu vietā, tad kopā ar dēlu apstaigāja un apskatīja visus citus slazdus un cilpas, bet, par nelaimi, tie visi bija tukši.

Nākošajā dienā mazais Kajs atkal ieraudzija sīgu, tiesa gan, citā slazdā. Un atkal, paklausījis tās lūgumam, atlaida to brīve. Nu gan viņš dabūja pērienu.

Lai vai kā, bet arī trešajā reizē Kajs, kuram bija laba sirds, iežēlojās par sīgu, kaut ari zināja, kas to sagaida.

Zēns varēja pelnīto sodu nesaņemt, ja būtu izstāstījis tēvam, ķa tā nav vis parasta sīga, bet burvju sīga, taču viņš klusēja, jo baidījās, ka tēvs neapsmej. Nu tēvs cieši jo cieši pieteica dēlam pirmajam neiet pie cilpām. Kad nu viņi atkal devās medībās, pirmais gāja Kajs, vecākais.

Abi reizē viņi pamanīja stirnu: tā bija iekļuvusi tajā pašā slazdā, no kura mazais Kajs atbrīvoja sīgu. Zēns nopriecājās — tā taču sīgas dāvanai… Redzams, tas ir labā Nzambi putns, jo Jauns burvis jau atdarītu tikai ar Jaunu.

Tēvs, redzēdams tādu medījumu, kļuva pārlieku priecīgs, izrāva cirtni no azotes un nonāvēja stirnu. Pēc tam izvilka to no cilpas un atkal iekāra slazdu. Uzvēlis medījumu plecos, viņš un dēls devās atceļā.

Mājās viņš sāka dīrāt stirnu un izņēma iekšas stirnai. Bet, ak vai, mājās nebija ne pilītes ūdens tin sieva ari kaut kur pagaisusi. Nācās sūtīt uz upi pēc ūdens mazo Kaju.

Kajs paņēma trauku, kas bija izdobts no ķirbja, un metās uz upi, kas tecēja turpat blakām, — viss ciems tur sritela ūdeni. Puisēns iet un domā: «Tencinu sīgu. Nu mums ēdamā pietiks divām trim dienām.» Piegājis pie upes, viņš ierauga, ka ūdens saduļķots un nu nāksies gaidīt, līdz dūņas nosēstas.

Viņš piestāja krastā un sāka vērot upi, kas klusi un mierīgi tecēja pa nelielu un skaistu ieleju.

Te pēkšņi nobrakšķēja krūmi. Kajs pameta skatu atpakaļ un pamira: milzīgs lauva ar sapinkotām krēpēm lēni tuvojās viņam. Pēkšņi lauva apstājās, ierēcās, apsēdās un cilvēka balsī teica:

Iztīri man ūdeni, gribu dzert! Vakar es apēdu divus cilvēkus, šodien būs.jāiztiek ar vienu… — Un viņš aplaizījās-

Zēns no bailēm pazaudēja balsi, pat pakustēties vairs nejaudāja. Izvalbītām acīm, trīcēdams kā lapa vējā, zēns blenza uz lauvu. Žēlastības nebija ko gaidīt.

Te uzreiz atskanēja briesmīgs brīkšķis, brākšķis, un lauvan» blakus nogāzās liels koks. Uz tā stumbra nosēdās tā pati sīga kuru mazais Kajs trīs reizes atlaida brīvē.

Viens lēciens, un lauva jau atradās sāņus no nogāztā koka un zēna. Kaut arī briesmas vēl nebija garām, tomēr Kajs kļuva jūtami mundrāks.

Nu putns teica lauvam:

Aši iztīri man ūdeni, gribu dzert. Vakar apēdu divus lauvas, šodien nāksies apmierināties ar vienu …

Vēl neatguvies no bailēm, lauva ierunājās samierinoši:

Kam tu ļaunojies uz mani? Es tev neko sliktu netiku darījis. Kam mums strīdēties, abi jau esam no valdnieku cilts. Tu — putnu valdniece, es — zvēru karalis.

Nemels niekusl — sīga asi attrauca. — Kam draudi šim zēnam? Viņš nav izdarījis tev nekā ļauna, bet mani trīs reizes izglābis no nāves. Es nekad viņu nepametīšu nelaimē un vienmēr aizstāvēšu no visiem ienaidniekiem. Ja nu tu no tiesas gribi* lai mūsu starpā valdītu miers, vācies prom no šejienes, un lai tev prātā vairs nenāk baidīt bērnus. Ja ne, būs darīšana ar mani.

Man, redz, ir prātā nekas slikts nav nācis, — sacīja lauva taisnodamies. — Es gribēju tikai pajokoties, un viss. Vai ūdeni es varēšu nodzerties?

Nē, — atcirta putns, — nodzersies citā vietā. Nu bet tagad lai te nebūtu ir tavas smakas.

Sīga izpleta spārnus un gāja lauvam tieši virsū, biedējoši* izstiepusi kaklu un cenzdamās ieknābt. Redzēdams, ka nedz samierināties, nedz ūdeni padzerties neizdosies, lauva ierēcāsun divos' lēcienos nozuda krūmos.

Nu putns teica Kajam:

Esi arvien labs, labs atdarās ar labu, tu jau pārliecinājies par to. Nebūtu tu bijis labs un nebūtu atsvabinājis mani* es neglābtu tevi no lauvas nagiem. Ej vien mājās un pavēsti to* visu tēvam. Un saki vēl, lai nesoda tevi par labi darīto. Piesaki ari lai viņš nespriež par ļaudīm un dzīvniekiem pēc to ārējāi izskata, nezinot, kāds spēks tiem piemīt. Ej vien, puisēn, uz mā<jām, nebaidies, neviens tev nedarīs pāri.

Tencinu tevi, sīga, — teica Kajs, — tu esi visuvarenai» Nzambi putns, tālab jau esi tik spēcīga un dižena. No šīs dienas es staigāšu pa zemi bez bailēm, jo zinu — tu esi mana aizstāve.

Visvarenais sūtījis mani aizsargāt tos, kas dara labu, un sodīt tos, kas nes ļaunumu. Ej vien mājās un pastāsti tēvam visu, ko pats redzēji savām acīm.

Kajs vēlreiz pateicās sīgai par glābšanu un, pasmēlis ūdeni, gāja uz mājām. Sīga laidās pa priekšu, lai pasargātu puisēnu no briesmām. Kolīdz viņš iegāja ciemā, putns atgādināja vēlreiz:

Neaizmirsti, ko tev teicu, esi vienmēr labs cilvēksl

Noteikti būšu, — priecīgi atbildēja Kajs. —’ Apsolu tev.

Labi, bet tagad paliec sveiks.

Tā sīga nozuda zilajos plašumos, bet zēns vēl ilgi māja tai ar roku.

Kajs pārnāca mājās ļoti apmierināts.

j— Kur tu tik ilgi sabiji? — tēvs bargi vaicāja, jo bija jau paspējis līdz šim brīdim apstrādāt stirnu.

Ūdens bija tik duļķains, kamēr es gaidīju, kad duļķes nosēdīsies, uzradās baismīgs lauva un teica: «Iztīri man ūdeni, es gribu dzert. Vakar es apēdu divus cilvēkus, šodien būs jāiztiek ar vienu.» Te uzreiz viņam blakām nogāzās liels koks, un uz tā uzmetās tā pati sīga, kuru trīs reizes izlaidu brīvē. Sīga nu saka: «Aši attīri ūdeni, gribas dzert. Vakar es noriju divus lauvas, šodien nāksies iztikt ar vienu.» Lauva sabijās un krūmos iekšā. Nu es pasmēlu ūdeni un gāju uz mājām. Putns sekoja man līdz pašam ciemam un vēlēja, lai es vienmēr būtu labs cilvēks, tikai viņš un varenais Nzambi būs mani aizstāvji.

. — Tu melo, — tēvs teica, uzklausījis dēlu. — Tu to visu izdomāji, lai attaisnotu savu ilgo prombūtni, piļl Nē, tēvs, tas viss ir tiesa. Ja netici, nāc man līdzi. Es parādīšu tev nogāzto koku un lauvas pēdas, — puika nu teica un ņēmās raudāt, ieķēries mātes elkonī. Viņš palika pie sava, bet tēvs, gribēdams pārbaudīt, vai dēls runājis taisnību, paņēma cirtni, loku, bultas un noteica:

Ejam, parādīsi, kur tas notika!

Ejam, — zēns atbildēja, caur asarām smaidīdams.

Kolīdz viņi nonāca upes krastā, tēvs vai pamira aiz šausmām. Viss, ko stāstīja dēls, bija taisnība: ir nogāztais koks, ir lauvas pēdas.

Nu es ticu tev, — viņš noteica. — Tagad ticu, ka sīga ir Nzambi sūtne. — Un, paņēmis puiku pie rokas, piemetināja:

Mums tas jādara zināms valdniekam un citiem ciema ļaudīm, lai neviens vairs nenonāvē sīgu: ja nu tā iekļūst cilpā — tūlīt jālaiž brīvē.

Tagad viņš gāja uz laukumu šotā, kur sēdēja valdnieks un viņa padotie.

Padevis labdienas, Kaja tēvs izstāstīja, kas noticis ar viņa dēlu.

Uzklausījuši Kaju, vecāko, valdnieks un ciema ļaudis gribēja pārliecināties, vai dzirdētais ir tiesa, un devās uz upi. Ieraudzījuši koku, salauztos krūmus un lauvas pēdas, viņi brīnīties brīnījās, līdz valdnieks svinīgi paziņoja:

Jūs dzirdējāt Kaja stāstu, jūs visi savām acīm redzējāt, un tālab neviens nedrīkst nomaitāt sīgas — ne mazas, ne lielas. Ja nu kāda no tām iek|ūst mūsu cilpās, atlaidiet tās, sīga ir mūsu aizstāve.

No tiem laikiem lauva un sīga karo savā starpā, bet kioko ciltī sīgu uzskata par svētu putnu.

PASAKA PAR TO, KURS PATS SEVI RADĪJIS

Sensenos laikos mūsu senči stāstīja pasaku par kādas cilts sievietēm, kuras dējušas olas.

Reiz viena šīs cilts meitene izgāja pie vīra un sāka dēt olas. Viņa ]oti priecājās par katru izdēto olu, dejoja un dziedāja:

Tas ir mans bērns! Tas ir mans bērns!

Kā nu tas bija, kā ne, bet, kolīdz viņa tikai uz mirkli izgāja no mājas, tā ola izrādījās sasista. Aiz bēdām viņa nezināja, ko darīt, un beidzot izšķīrās iet pie mātes un izstāstīt visu.

Māmulīt, šodien atkal viena ola saplīsa, — viņa teica.

Mājās neviena nav, bet, kolīdz uz brīdi izeju, ola pušu. Ko man darīt?

Nākošreiz, — teica māte, — kolīdz izdēti olu, noliec to uz kūts jumta un nevienam par to nesaki.

Jaunā sieviete tā ari Izdarīja. Izdēto olu nolika uz jumta un katru dienu skatījās, vai tā neplīsis. Tā reiz, kad viņa rāpās uz jumta, atskanēja brīkšķis un no olas izšķīlās puisēns.

Es iznācu no šejienesi — viņš noteica, norādīdams uz pāršķelto olu. — Mani sauc Nambaisita. Mani neviens nav radi' jis, un neviens nevar pār mani valdīt, pat šis pasaules varenā* kais valdnieks!

Kolīdz augstajam valdniekam Kalungam nāca ausis, ka viņa gribai paklausīgajā tautā piedzimis bērns, turklāt no olas izšķīlies bērns, kurš nevēlas pakļauties pat viņa, Kalunga, gribai, viņš sūtīja pie puisēna sūtni.

Mans draugs, kas esi izšķilies no olas un kuru neviens nav radījis, — teica Nambaisitam sūtnis, — nāc līdzi, valdnieks tevi aicinal

Bet zēns negāja vis pie Kalungas.

Kad Nambaisita nedaudz paaugās, viņš pieradināja daudzus meža zvērus, viņam sāka kalpot ziloņi, lauvas, leopardi, trusīši, zaķi un pat zirnekļi.

Kalunga nodomāja nomaitāt nepaklausīgo puisēnu un uzaicināja viņu pie sevis ciemos. Lai izmērotu Nambaisita spēku, dievs radīja milzum daudz šķēršļu. Bet Nambaisita, iedams pie Kalungas, ņēma Ildzi savus kalpus — zvērus. Kolīdz viņu priekšā pēkšņi izauga ar dzelokšņiem biezi apaudzis kalns, viņš pasauca kurmjus, un tie izraka tuneli. Teju tika šķērsots dzelkšņains kalns, viņi nonāca upes krastā. Lai nokļūtu debesīs, ši upe bija jāšķērso. Puisēns sasauca zirnekļus, un tie noauda tiklu pār upi. Pa šiem tīkliem Nambaisita un viņa kalpi šķērsoja upi un tūliņ nokļuva meža biežņā. Pēc puisēna pavēles, ziloņi izcirta stigu. Nu viņi gāja pa šo stigu un nonāca augsta, dzelkšņaina žoga priekšā. Ziloņi drīz vien saārdīja žogu, bet zaķi izmīdīja augsto, cieto zāli, kas auga aiz žoga. Nambaisita ar savu svītu nonāca pie pasaules valdnieka mitekļa. Lai iekļūtu sētā, bija jāiet pa garu, šauru eju, piemestu ar baļķiem un sausām nūjām. Ziloņi savāca un salika kaudzē visus baļķus, salauza un izmeta aiz žoga visas nūjas. Kalunga sagaidīja viņus

ar neapmierinātu seju: viņš nebija domājis, ka Nambaisita veiksmīgi atkjūs iīdz viņa mājai.

Viesus lūdza mājā un nolika viņu priekšā cienastu, kas bija pagatavots no cilvēka ga]as un kauliem.

Nambaisita pastūma nostāk b|odiņu.

Cilvēka gaļu mēs neēdam, — viņš teica.

Viņus ieveda iekšējā pagalmā, kur uz izklātām ādām bija nolikti koka krēsli. Viņiem piedāvāja atsēsties, bet Nambaisita teica:

Mes nesēdēsim uz šiem krēsliem. Zem tiem ir bedres ar verdošu ūdeni.

Redzēdams, ka puisēns nav ar pliku roku ņemams, Kalunga vēlēja likt galdā ciemiņiem gardas brokastis. Pēc tam viņš aicināja Nambaisitu apskatīt savu saimniecību. Kolīdz viņš devās uz lopu kūti, puisēnam virsū metās saniknots vērsis: Nambaisita acumirklī uzrāpās uz žoga mieta.

Ķalunga sāka ātri bērt buramvārdus:

Miet, miet! Lien ārā!

Nambaisita pieskārās ar roku pie savas plecu somas un ari sāka skaitīt buramvārdos. Kolīdz miets sāka celties uz augšu, soma spieda uz to un miets palika stāvam, kur stāvējis.

Miet, nostājies savā vietā, — uzsauca Kalunga, izlikdamies, ka gribējis paglābt puisēnu.

Nambaisita norāpās zemē, un pasaules valdnieks ieteicāsi

Mans draugs, atgriezīsimies mājoklī.

Viņi atgriezās mājoklī un nolikās gulēt.

No rīta Kalunga aicināja Nambaisitu dārzā.

Paskaties, kādi man ir koki un cik šogad bagāta raža! — viņš teica.

Dārzā Kalunga teica:

Seit no apakšas nevar redzēt visus augļus. Tos var saskatīt tikai no koka.

Puisēns uzrāpās kokā.

Soma tev traucēs, noliec to uz galvas, — ieteica Kalunga un, kad puisēns paklausīja, sāka burt:

Mans koks, izkāp no zemes un nedaudz pastaigājies!

Bet zēns piespieda somu pie pakauša un nočukstēja:

Mana soma, palīdzi man!

Soma uzsita pa zariem, un koks palika, kur stāvējis.

Puisēns noprata, ka Kalunga grib viņu pazudināt. Sī nojaut» viņu nepievīla: Kalunga no tiesas nolēma naktī nosvilināt māju, kurā gulēja viesi, — viņš saprata, ka citādi nespēs pieveikt Nambaisitu.

Kolīdz viesi palika vieni, viņi pēc Nambaisita dotās zīmes ņēmās rakt pazemes eju un, tumsai iestājoties, izkļuva dārzā. Tur viņi vāca ķirbjus, atgriezās caur izrakto eju mājā, nolika uz grīdas ķirbjus, bet paši atkal izgāja dārzā, bet no turienes uz ceļa.

Tad arī uzliesmoja ugunsgrēks! Ķirbji cits pēc cita ar troksni sprāga, un Kalunga aiz prieka sauca:

Ahā! Tur ziloņa vēders plīsa! Tur šakāļa pakaļkājas! Bet» rau, beidzot pats Nambaisita deg!

Pa to starpu zēns un viņa kalpi, pārvarot tos pašus šķēršļus,, atgriezās savā miteklī.

Nambaisita nojauta, ka pasaules valdnieks neliks viņu mierā. Puisēns sāka burt un būra tik ilgi, līdz debesīs pacēlās indīgs vējš. Kalungas miesa uzmilza un pārklājās čūlām. Viņš nomira. Lūk, tad Nambaisita pārcēlās uz debesu mitekli un kļuva par Kalungu, visas pasaules valdnieku.

ZVĒRI PAR ĶENIŅIEM

Reiz dzīvoja vīrs un sieva. Viņiem bija trīs meitas. Pirmo» sauca Luanda, otro Mukaži un trešo.— Mbeži. Nonākušas meita kārtā, visas trīs izgāja pie vīra un ar vīriem pārcēlās uz dzīvi tālā malā.

Luandas vīrs bija putnu ķēniņš. Mukaži vīrs — antilopju ķēniņš un Mbeži vīrs — zivju ķēniņš. Ļaužu vidū māsu vīri ne ar ko neatšķīrās no cilvēkiem, arī runāja un uzvedās kā cilvēki. Vien mājās tie pieņēma savu īsto izskatu.

Kad māsas bija izprecinātas, mātei piedzima puisēns. Tas bija pastarītis. Sešu gadu vecumā viņš sāka iet skolā. Te kādu reizi biedri saskaitās uz viņu un uzsauca:

Vācies prom! Nevēlamies ar tevi spēlēties! Tu neesi tāds kā mēs. Arī mūsu māsas nav tādas kā tavējās. Mūsu māsas nav apprecējušās ar zvēriem!

Zēns, kuram māte nebija neko stāstījusi par vecākajām māsām, pārskrēja mājās un, izplūzdams asarās, lūdza izstāstīt patiesību. Kur viņa māsas? Kāpēc viņš par tām neko nezina?

Lai puišeļi runā! Viņiem skauž. Visi puišeļi vienādi, — mierināja māte.

Puisēns noticēja. Pēc pāris dienām puišeļi atkal sāka kaiti' nāt viņu un atkal pieminēja māsas.

Atkal, izplūstot asarās, puisēns pārskrēja pie mātes, un atkal viņa nepateica patiesību.

Zēns auga un tik bieži dzirdēja no svešiem cilvēkiem nostāstus par viņa māsām, ka, sasniedzis jaunekļa gadus, nolēma sameklēt māsas.

Uz kurieni tu iesi? Tev nav māsu! Tu esi 'mūsu vienīgais dēls! — centās atrunāt viņu māte.

Tik un tā iešu. Došos pašā meža biezoknī, kur raud tikai putna bērns, bet nekad nav dzirdētas cilvēkbērna raudas…

Samierinājušies vecāki atvadījās no stūrgalvīgā dēla. Māte sasēja lielu paunu ar ēdienu, ielika arīdzan ūdens blašķi.

Jauneklis devās ceļā. Naktis viņš pārlaida kokos, piesiedamies pie zariem ar virvi. Kad līdzpaņemtais ēdiens izsīka, nācās ēst to pašu, ko ēda pērtiķi. Kad ari ūdens pudelē, ko bija devusi māte, izbeidzās, vajadzēja vien dzert ūdeni no strautiņa vai purva.

Skrēja dienas, nedēļas un mēneši. Bet viņš gāja tik un gāja. Pa šo laiku viņš neuzgāja nevienu būdiņu. Viņš redzēja tikai kokus un šauru taciņu starp tiem, kuru bija ieminuši ceļinieki. Pa šo taciņu gāja, kur acis rāda.

Pagāja gads. Vienreiz, uzkāpis augstā kalnā, viņš pamanīja ielejā dūmus. Jauneklis nopriecājās. Tātad lejā dzīvo cilvēki. Viņš pielika soli, taču pie mājas nonāca tikai nākošajā rītā. Viņš pieklauvēja. Kalpone atvēra durvis.

Vai saimniece mājās?

Ai! Kas tas! Tik līdzies saimniecei! — Pārsteigtā meitene skrēja pie saimnieces. — Mana kundze, ir ieradies jauneklis,

kurš grib ar tevi runāt! Viņi tik loti līdzīgs tev, it kā būtu tavs brālis!

Mans brālis? Man nav brāļu. Mēs bijām tikai tris māsas.

Un viņa aizsteidzās skatities, kas ir ieradies.

Tik tiešām, kāda lidziba. Jo ilgāk viņi vērās viens otra, jo vairāk izbrīnījās.

Kas tu tāds esi? — beidzot jautāia māsa.

Vecāki man nekad nav teikuši, ka man būtu māsas. Bet reiz skolā, kad es sastrīdējos ar saviem biedriem, viņi sāka mani izsmiet, teikdami, ka manas māsas apprecējušās ar zvēriem. Es sāku raudāt un skrēju pie mātes, bet viņa teica, ka tie esot izdomājumi, man neesot nekādu māsu. Puišeļi tik bieži mani apsmēja, ka nolēmu sameklēt savas māsas. Es gāju veselu gadu. Dienās es ēdu to, ko ēd pērtiķi, bet naktis gulēju kokos, piesiedams sevi pie koku zariem. Nu esmu atnācis tavās mājās…

Tu tik tiešām esi mans brālis! Vien paskatoties tavā vaigā, var pārliecināties par to.

Viņa sāka cienāt brāli ar visgardākajiem ēdieniem, bet pret pusdienlaiku pēkšņi satrūkās;

Labāk būs, ja tu paslēpsies. Tūlīt atlidos mans vīrs. Putnu ķēniņš. Viņš tevi nepazīst, tāpēc var tevi noknābt.

Jauneklis paklausīja. Tikām, kamēr kalpone bēra maisa graudus un lēja ūdeni lielā būrī, brālis paslēpās krūmos.

Drīz kļuva dzirdama milzīgu spārnu švīkoņa. Uz zemes nolaidās ļoti skaists putns. Viņš iegāja būrī, paēda un nodzērās. Pēc tam, izgājis no būra, pārvērtās par cilvēku.

Sieva pastāstīja vīram par brāļa ierašanos.

Kur viņš ir? Es gribu viņu redzēt!

Jauneklis nostājās Putnu ķēniņa priekšā, un viņi cieši apkampās.

Sajās mājās, māsas un viņas vīra sirsnības apņemts, viņš aizvadīja veselu mēnesi. Reiz viņš teica:

Tagad došos meklēt otru māsu!

Viņa dzīvo ļoti tālu. Tev būs jāiet uz turieni veselu gadu, — brīdināja māsa.

Māsas vīrs iedeva jauneklim savu spalvu tm sacīja:

Sargi šo spalvu. Ja ar tevi atgadās kas nelāgs, pacel to pret debesīm un saki: «Putnu ķēniņ, vai patiesi man jāmirst?»

Tad tev palīdzēs mani pavalstnieki. Sargi šo spalvu kā savu acuraugu.

Pateicies Putnu ķēniņam, jauneklis devās ceļā. Viņš gāja tik un gāja, loti ilgi gāja. Dienā ēda to. ko ēd pērtiķi, bet naktis pārlaida kolus, pievedamies pie zariem. Pagāja gads. Te, gluži tāpat kā iepriekšējo reizi, uzkāpis kalna virsotnē, tālu lejā viņš ieraudzīja mājiņu.

Nonācis tur tikai no rīta, jauneklis pieklauvēja pie durvīm.

Vai saimniece mājās?

Un atkal durvis atvēra kalpone, kura pārsteigta iesaucās:

Vai! Kas tad tas? Tik loti līdzīgs manai saimniecei! Mana kundze, mana kundze, nāc ātrāk šurp! Ir ieradies kāds jauneklis. Viņš ir tik loti līdzīgs tev! Laikam tavs brālis!

Mans brālis! Man nekad nav bijis brālis, man bija tikai dhras māsas!

Taču, ieraudzījusi jaunekli, saimniece bija pārsteigta:

Kas tu esi? Mēs abi esam viena vaiga.

Vecāki man nekad nav teikuši, ka man būtu māsas. Bet reiz sfcol^, kad es sastrīdējos ar saviem biedriem, viņi sāka mani izsmiet, teikdami, ka manas māsas apprecējušās ar zveriem. Es sāku raudāt un skrēju pie mātes, bet viņa teica, ka tie esot izdomājumi, man neesot nekādu māsu. Puišeli tik bieži mani apsmēja, ka nolēmu sameklēt savas māsas. Es gāju veselu gadu. Dienās es ēdu to, ko ēd pērtiķi, bet naktis gulēju kokos, piesie-

sevi pie zariem. Beidzot es nonācu savas vecākās māsas Luandas mājās. Viņa uzreiz pazina savu brāli. An uz šejieni nācu veselu gadu.

Jā, tu esi mans brālis. Mēs taču tik līdzīgi viens otram!

Māsa Mukaži apskāva brāli un aizveda viņu atpūsties. Viņa

noklāja uz grīdas visskaistākos salmu paklājus un pasniedza visgardākos ēdienus. Ap pusdienlaiku māsa teica brālim:

Mans mīļotais brāli, tavs svainis, mans vīrs. Antilopju ķēniņš drīz pārnāks mājās. Tā kā viņš tevi nepazīst, tad var ari nodurt. Tāpēc pagaidām paslēpies.

Jauneklis paslēpās, bet kalpone tikām nolika šķūnītī svaigas zāles klēpi, jaunas kukurūzas vālītes un ielēja traukā ūdeni.

Drīz ieradās milzigs kalnu āzis. Viņam kaklā bija pakārts

zelta zvaniņš. Āzis ieskrēja šķūnī, padzērās un, izskrējis ārā, tūlīt pārvērtās par skaistu vīrieti.

Sieva izstāstīja viņam par brāļa ierašanos. Virs vēlējās redzēt brāli.

Pie viņiem brālis sabija veselu mēnesi. Tad viņš teica:

Nu man jāuzmeklē mana trešā māsa!

Tev būs ilgi jāiet. Droši vien ne mazāk kā gadu, — brīdināja māsa.

Bet viņas vīrs, Antilopju ķēniņš, iedeva jauneklim savas vilnas kušķīti:

Ja ar tevi kas atgadās, pacel šo kušķīti pret debesim un saki: «Vai patiesi, Antilopju ķēniņ, man ir jāmirst?» Tev palīgā steigsies visi mani pavalstnieki. Sargi šo vilnu kā savu acuraugu!

Jauneklis devās ceļā. Viņš gāja un gāja, dienās ēda to, ko ēd pērtiķi, naktis gulēja kokos, piesiedams sevi pie zariem. Gada beigās no kalna virsotnes viņš atkal ieraudzīja mājokli.

Nākošās dienas rītā viņš jau klauvēja pie durvīm.

Saimniece mājās?

Un atkal durvis atvēra kalpone, kuru pārsteidza jaunek|a un saimnieces līdzība.

Mana kundze, ieradies kāds jauneklis, )oti līdzīgs tev. Laikam viņš ir tavs brālis!

Mans brālis? Man nav brā]a! Man ir tikai divas māsas…

Tomēr viņa atsteidzās paskatīties, bet, ieraudzījusi jaunekli,

stipri izbrīnījās par savu līdzību ar svešinieku.

Kas tu tāds? Kāpēc tu tik līdzīgs man?

Vecāki man nekad nav teikuši, ka man būtu māsas. Bet reiz skolā, kad es strīdējos ar saviem biedriem, viņi sāka mani izsmiet, teikdami, ka manas māsas apprecējušās ar zvēriem. Es sāku raudāt un skrēju pie mātes, bet viņa sacīja, ka tie-esot izdomājumi, man neesot nekādu māsu. Puišeļi tik bieži mani apsmēja, ka nolēmu sameklēt savas māsas. Es gāju veselu gadu. Dienās es ēdu to, ko ēd pērtiķi, bet naktīs gulēju kokos, piesiedams sevi pie koku zariem. Veselu gadu es gāju, līdz nonācu māsas Luandas mājā. Vēl gads pagāja, līdz nokļuvu māsas Mukaži mājā. Un vēl gadu es nācu šurp. Dienās es ēdu to, ko ed pērtiķi, naktis pārlaidu kokos, piesienot sevi pie zariem …

Jā, redzu, ka tu tik tiešām esi mans brālis!

Māsa pacienāja brāli ar visgardākajiem un visizmeklētākajiem ēdieniem un pēc garā ce|a nolika atpūsties. Ap pusdienlaiku viņa sacīja brālim:

Drīz atgriezīsies tavs svainis, mans vīrs, Zivju ķēniņš. Tā kā viņš tevi nepazīst, tad var tev sāpīgi iesist ar spuru. Tāpēc uz bridi paslēpies.

Kalpone piepildīja ar ūdeni milzīgu ūdenskrātuvi un sameta tur barību. Milzu zivs no debesīm nolaidās šai ūdenskrātuvē, padzērās, paēda, un no ūdens iznāca nevis zivs, bet skaists vīrietis.

. Sieva izstāstīja viņam par brā|a ierašanos. Viņš laipni uzņēma jaunekli. Trešās māsas mājā brālis aizvadīja mēnesi un beidzot teica:

Nu esmu redzējis visas trīs māsas un viņu vīrus. Varu atgriezties mājās un par visu pastāstīt mātei, ja viņa vēl dzīva.

Svainis uz atvadām iedeva viņam zivs zvīņu:

Ja ar tevi kas atgadās, pacel to pret debesīm un saki: «Vai patiesi, Zivju ķēniņ, man jāmirst?» Visi mani pavalstnieki steigsies tev palīgā.

Jauneklis devās atpaka|celā. Viņš bija tik apmierināts un laimīgs par tikšanos ar māsām, ka, ejot uz mājām, skali dziedāja, sita plaukstas un pat piecirta ar kājām pie zemes.

Tieši šai laikā Čūsku ķēniņš nolaupīja Angolas karalim meitu. Meitas meklēšanai tēvs izsūtīja savus karapulkus pa visu valsti, pa visiem mežiem un laukiem. Angolas karalis bija nonācis tādā izmisumā, ka aizliedza savā valstī dziedāt, dejot un līksmoties tik ilgi, kamēr viņa meita netiks atrasta.

Kareivji, dzirdēdami kādu jautri dziedot un piecērtot ar kājām, metās jauneklim paka] un sagūstīja to:

Stāt! Tu esi apcietināts! Vai tad tu nezini, ka karalis ir aizliedzis dziedāt, dejot un līksmoties? Vai tad tu nezini, ka Čūsku ķēniņš ir nolaupījis mūsu valdnieka meitu?

Nē, es neko nezinu! Esmu priecīgs tāpēc, ka beidzot atradu savas māsas…

Jaunekli veda pie karaļa. Taču, pat važās iekalts, jauneklis nepārstāja dziedāt.

Kā tu iedrošinies priecāties, kad man ir bēdas, — iesaucās Angolas karalis. — Es likšu nogalēt tevi. Bet varu tev saglabāt dzīvību, ja atradīsi manu meitu. Un ne tikai saglabāt dzīvību, bet ari atdošu tev savu meitu par sievu. Tad tu mantosi manu troni.

Mans godātais kungs! — sacīja jauneklis. — Es atradīšu tavu meitu. Gan redzēsi! Atbrīvo mani, un es došos viņu meklēt.

Karalis lika noņemt jauneklim ķēdes.

Karapulkam tika dota pavēle: ja jauneklis atrod karaļmeitu, nekavējoties jāsit bungas. Ja izrādīsies, ka viņš ir krāpnieks un centīsies bēgt, neizpildījis solījumu, tad nekavējoties nonāvēt.

Joprojām dejodams un jautri dziedādams, jauneklis gāja aizvien dzijāk mežā. Pacēlis pret debesīm rokā sažņaugto spalvu, vilnas kušķīti un zivs zvīņu, viņš iesaucas:

Vai patiesi, Putnu ķēniņ, Antilopju ķēniņ un Zivju ķēniņ, man jamirst?

To pasu bridi pie viņa ieradās neskaitāmi daudz putnu, antilopju un zivju.

Ko tu gribi? — tie jautāja.

Palīdziet mani Čūsku ķēniņš nozadzis Angolas karalim meitu. Man lika uzmeklēt karaļmeitu. Ja es neatradīšu viņu, mani nogalēs. Kur ir Angolas karaļa meita?

Ej tikai taisni uz rītiem, tā tu nonāksi pie Čūska ķēniņa mītnes. Tur ari atradīsi Angolas karaļa meitu.

Jauneklis gāja pa norādīto ceļu. Gāja ilgi jo ilgi, līdz beidzot ieraudzīja Čūsku ķēniņa mitekli. Pie ieejas, gauži raudādama. sēdēja Angolas karaļa meita.

Kas tu tāds un ko gribi? — viņa jautāja jauneklim.

Esmu atnācis pēc tevis. Tavs tēvs lika. man tevi pārvest mājās.

Ej ātrāk projām! Ja tevi ieraudzīs Čūsku ķēniņš, atdos maltītē saviem pavalstniekiem.

Saki ātrāk — kur viņš paslēpis savu nāvi?

Viņa nāve — putna iekšienēPutns — būri — Būris —*

akmenī… Bet akmens — jūras dzelmē

Pagaidi, es drīz atgriezīšos…

Palicis viens, jauneklis pacēla pret debesīm zivs zvīņu.

Vai patiesi. Zivju ķēniņ, man jamirst?

Zivju ķēniņi ar saviem pavalstniekiem nostājās viņa prieki*

Ko tu vēlies?

Es atradu Angotas karaļa meitu. Tagad jadabO Čūsku ķēniņa nāve. Tā paslēpta putna iekšienē… Putns — būri… Būris — akmeni… Bet akmens jūras dzelmē!

Nepagāja ne mirklis, un milzīgais akmens, ko zivis izstūma no jūras, jau gulēja pie jaunekļa kājām.

Bet kā lai to pāršķel? Jauneklis pacēla pret debesīm Antilopju ķēniņa vilnas kušķīti:

—Vai patiesi. Antilopju ķēniņ, man jāmirst?

Viņa priekšā nostājās Antilopju ķēniņš ar saviem pavalstniekiem.

Ko tu vēlies?

šai akmeni paslēpts būris … Būri — putnsBet putna

iekšienē Čūsku ķēniņa nāve! Palīdzi man pāršķelt akmeni.. Antilopju ķēniņ!

Antilopes uzklupa akmenim, kārpija to ar nagiem, dūra ar ragiem, beidzot saskaldīja akmens bluķi sīkās druskās. No iekšienes izvēlās būris. Jauneklis pacēla pret debesim Putnu ķēniņa spalvu.

Vai patiesi. Putnu ķēniņ, man jāmirst?

To pašu brīdi viņa priekšā nostājās Putnu ķēniņš ar saviem pavalstniekiem.

Kas noticis?

Čūsku ķēniņa nāve paslēpta šai būrī. Bet es nevaru to» atvērt! Palīdzi man!

Putni ņēmās knābāt režģa stieņus gan no vienas, gan no otras puses, līdz pārlauza to. Bet. tiklīdz vislielākie putni sagatavojās nogalēt būri paslēpušos putnu, tas pazuda. Putnuķēniņš lika pārskaitīt visus savus pavalstniekus. Ilgi jo ilgf putni skaitīja, beidzot uzgāja vienu lieku, svešu putnu un nogalēja to. jo šai putnā bija paslēpta Čūsku ķēniņa dzīvība.

Bet Čūsku ķēniņš, kurš tobrīd bija tālu, pēkšņi sajutis, ka* viņā pamirst dzīvība, sāka rāpot uz savu mītni.

Tikām jauneklis centās pierunāt Angolas karaļa meitu atgriezties kopā ar viņu mājās. Taču viņa baiļojās iet.

Nē, es neiešu vis. Čūsku ķēniņš tūlīt pārnāks, viņš ir pavisam tuvu. Es to jūtu.

Tad jauneklis atkal sauca pēc Antilopju ķēniņa. Tas ieradās ar zelta zvaniņu kaklā, un jauneklis ar Angolas karaļa meitu, uzsēdušies viņam mugurā, aizjoņoja.

A-ā-ā … Ja noķeršu jūs — aprīšu! Es iznīdēšu jūs … — Čūsku ķēniņš gārdza viņiem pa pēdām. Bet dzīvība viņā lēni dzisa. Beidzot viņš kļuva pavisam bezspēcīgs un gāja bojā.

Drosmīgais jauneklis un karaļmeita atgriezās pie Angolas karaJa. Visur, kur viņi parādījās, tauta sveica viņus, visapkārt bija dzirdama bungu dārdoņa un līksma dziedāšana. Kā balvu Angolas karalis atdeva jauneklim par sievu savu meitu. Vēlāk jauneklis kļuva par Angolas valdnieku.

JAUTRAIS MEDNIEKS

Kādā pasaules malā dzīvoja mednieks, kuru visi sauca par Jautro. Reiz pēc vairākām nesekmīgām medību dienām viņš ieraudzīja stirnu. Jautrais izšāva no loka, bet aizšāva garām, un stirna nozuda biežņā. Izvilcis bultu, kura bija ietriekusies koka stumbrā, viņš metās pēc medījuma. Sekodams, cik jaudāja, viņš neievēroja, kā ieklīdis dziļi mežā, un, sajuzdams nogurumu, piemetās atvilkt elpu. Kā nu tas bija, kā ne, bet viņš ilgu laiku nosēdēja pilnīgi apjucis, nezinādams, uz kuru pusi doties.

Līdzko saule nosēdās zemes malā, kāds nāca viegliem soļiem. Jautrais paskatījās augšup un ieraudzīja savā priekšā skaistu meiteni. Padevusi labasdienas, meitene jautāja:

Ko tu šeit viens dari, mīļais medniek, un kam tev tāds noskumis prāts?

Es skrēju pēc stirnas, bet nenotvēru to un pats apmaldījos šai nolāpītajā mežā, un nezinu, kā no šejienes..izkļūt, — pieceldamies atteica Jautrais.

Nebēdā, — viņu mierināja svešiniece, — divu sdļu attalumā atrodas mans ciems, tur ari pārlaidīsi nakti.

Ejam, saule jau slīd uz vakariem, — meitene viņu steidzināja un, izbrīvēdama ceļu no liānām, devās uz mājām.

Eju jau, eju, — atsauca Jautrais un steidzās skaistulei līdzi.

Tā nu viņi gāja un gāia klusēdami, meitene pa prftekiu. jautrais viņai pa pēdām. Pēkšņi viņi teica aizlūstošā balsi:

Tu man loti patīc! Nāc pie manis par sievu!

Arī tu man patic Bet, pirms piekritu, man tev kas iāsaka. Mans vārds ir Mulanduri’. Tikai man un manai māsai njongo nonai* bija zināms, kur tu atrodies. Viņa, rau, ir Viszine, bet es — Visuredzošā. Mēs esam tris māsiņas un visas — labās burves. Mūsu trešā māsiņa Sokeka’ ir radītāja. Viņa var izpildīt jebkuru tavu vēlēšanos ar burvju kalebasa palīdzību, kas mats malā līdzinās manējam. — Te meitene norādīja uz nelielu ķirbi, kuru viņa turēja labajā rokā. — Tu man patīc, — turpināja Mulanduri, — esmu jau to teikusi, bet tam, kurš apprecēs mani, būs jāprec ari manas māsas Ņjongononu un Sokeku, jo mēs. redz, esam nešķiramas, mēs varam veikt labus darbus tikai kopā, pa vienai mēs esam bezspēcīgas, mūs saista loti ciešas saites. Ja reiz tīku tavai sirdij, tad tev tiksies ari manas māsas, jo mēs esam trines un tik līdzīgas cita citai, ka neatšķirsi. Tad, lūk, izlem, vai tev ir pieņemams, ko teicu, un, ja tu piekriti, vari šodien pat runāt ar maniem tuviniekiem.

Saprotams, es runāšu ar viņiem, kolīdz nonāksim ciemā! — iesaucās Jautrais un jautāja: — Bet vai tālu vēl jāiet?

Nē, mēs tūlīt būsim mājās, — maigi atteica meitene. Kolīdz Mulanduri izteica šos vārdus, kāds neredzams spēks sagrāba mednieku un nesa viņu uz klajumu, kur pletās liels, skaists ciems ar rindās celtām mājām.

Kāds milzīgs ciems! — Jautrais mednieks bija pārsteigts.

Kas šeit ir valdnieks?

Mans tēvs, — atteica Mulanduri.

Jautro loti iepriecināja meitenes vārdi. Redz, kā, — ja veicas, tad veicas! Tagad nu gan nav jābīstas no bēdām un briesmām. Pat ja viņš pēkšņi atrastos bezdibeņa malā, Ņjongonona topašbrid par to uzzinās, paziņos māsām — un viņas trijatā paglābs viņu no nāves.

1 Mulanduri — visuredzošā, tāda, kurai piemīt spējas uzminēt, kur atrodas kāds cilvēks vai priekšmets.

3 Ņ jongonona — tā, kura uzmin svešas domas.

3 Sokeka — radītāja.

«Vai tik es nesapņoju?l» pie sevis iesaucās Jautrais.

Nē, tā ir taisnība, — teica Mulanduri.

Kā gan tu spēji uzminēt, par ko es domāju?! — viņš apjucis jautāja.

Es, redz, nemāku atminēt svešas domas. To spēj tikai mana māsa Ņjongonona. Viņa man pieteica, lai eju pēc tevis.

Un tomēr netieku gudrs, kā tava māsa Ņjongonona spēj lasīt svešas domas, bet tu — uzmeklēt nomaldījušos mežā.

Nesaproti un ari mūžam nesapratīsi, jo, raugi, tas ir noslēpums. Mēs pašas, kaut esam ar burvju spēku apveltītas, arī nespējam neko īsti izskaidrot. Varu tikai atzīties, ka pie mums sapņos atnāk parādības, ierodas cilvēki, un mēs uzzinām, kur tie atrodas.

Bet es taču arī guļu un redzu sapņus, tikai vēl nekad neesmu atminējis |aužu domas.

Sapņus jau redz visi, tikai ne visiem piemīt spējas tos izskaidrot. Nu gan pietiks par to, tik un tā tev neatminēt burvestības noslēpumus. Labāk parunāsim par mūsu kāzām.

Labi, — piekrita Jautrais, — teic un iemāci, kas man būs jādara, kad nonāksim tavā ciemā.

Visupirms, — teica Mulanduri, — es norādīšu tev, kur dzīvo mans mātesbrālis, tu aprunāsies ar viņu un lūgsi atļauju precībām.

Un ja nu viņš atsaka? — Jautrais ne pa jokam izbijās.

Neatteiks, — Mulanduri viņu mierināja. — Mēs varam viņu ietekmēt, mēs spējam iedvest savu gribu jebkuram, varam piespiest viņu darīt tā, kā mēs gribam. Mums tikai trīsreiz skaļi jāpasaka sava vēlēšanās, jānosauc vārdā tas cilvēks, no kura atkarīgs nodomātais. Kolīdz tu ieiesi mana tēvoča mājā, mēs visas trīs reizē teiksim:

Tēvoci, mēs gribam precēties ar šo mednieku. Tev jāpiekrīt mūsu laulībai.

Vai tas man nerādās sapnī? — atkal iesaucās mednieks, neticēdams savām ausīm un vēl aizvien šaubīdamies par tik nedzirdētu veiksmi.

Vai tad tu neredzi, ka viss notiek īstenībā? — atteica Mulanduri apstādamās un smaidīdama paskatījās viņā.

Viņš ari pasmaidīja. Kolīdz viņi ieradis ciemā, Mulanduri parādīja, kur dzīvo mātesbrālis. Mednieks devis uz mājām, bet jneitene steidza pie māsām.

Jautrais padeva labdienas un izstāstīja par savu nodomu. Tēvocis piekrita precībām. Tagad varēja doties pie meitenes vecākiem pēc piekrišanas — ari šeit viņu gaidīja veiksme. Pēc tam viņš atgriezās savā ciemā un izlūdzās savu vecāku piekrišanu.

Paveicis visu darāmo. Jautrais izstāstīja savām māsām un jnāsumeitām, kā nok|ūt ciemā, kur dzīvo līgavas. No rita meitenes devās turp, un tajā pašā dienā līgavainis aizsūtīja izpirkumu līgavu vecākiem un mātesbrālim. Kā jau pienākas, drīz •vien notika kāzas. Tās nu bija lepnum lepnās. Jautrais ari bija valdnieka dēls, un tālab tika izpildīti visi kioko tautas kāzu rituāli un ceremonijas. Kāzas bija |oti neparastas, jo, rau. Jautrais uzreiz apprecēja trīs māsas, viņš apmetās ar viņām uz •dzīvi vienā mājā, un visi četri viņi gulēja vienā gu|vietā, kura bija divreiz platāka par jebkuru gultu. To bija pagatavojis pats Jautrais.

Pēc kāzu svinībām Mulanduri pieteica vīram, lai viņš nekad ,nerauj mukolo koka aug|us, lai nedzer ar riekšavām ūdeni no upēm un strautiem un lai sargā savu dzīvību — kaut gan viņas ār burves, bet var notikt tā, ka nespēs viņam laikā palīdzēt.

Jautrais to visu uzklausīja gan, bet prātā nepaturēja. Nā•košajā nedēļā viņš devās medībās un pārnesa nošautu alni.

Pagāja savs laiks. Jautrais mednieks laimīgi dzīvoja ar savām trim sievām, kuras nekad nenaidojās un nestrīdējās savā •starpā, kā aizvien notiek, ja vīrietim ir vairākas sievas. Visas iris centās viņam izdarīt pa prātam un vienmēr, kad viņš gāja jprom no mājām, brīdināja viņu. Vispirms to darīja Ņjongonona:

Nebaudi mukolo riekstus un citus aizliegtus augļus!

Pēc tam Mulanduri teica:

Nestaigā pa kalnu takām!

Visbeidzot Sokeka bilda:

Sargies no meža zvēriem!

No sākuma viņš apzinīgi centās izpildīt novēlējumus, bet tmazpamazām viņam apnika katru dienu uzklausīt vienu un to

pašu, un viņš sāka piemirst savu uzticīgo sievu gudros padomus.

Reiz Jautrais devās uz medībām, un, kā tas bija, kā ne, ceļā patrāpījās mukulo koks, kas līka no gatavajiem aug|iem. Aizmirsis Ņjongononas brīdinājumu, viņš norāva riekstu, sašķaidīja cieto čaulu un alkatīgi sāka dzert saldo sulu. Un te pēkšņi viņam virsū metās milzu čūska — tā slēpās kokā, un mednieks nepamanīja to, jo baudīja riekstu sulu.

Ja man līdzi būtu kaut nazis, es varbūt to nodurtu, — nodomāja mednieks.

Taču nazi viņš bija nozaudējis, bet īso zobenu, kuru vienmēr nēsāja aiz jostas, nebija iespējams izvilkt — tik cieši pitons bija apvijies viņam apkārt. Jautrais sauca pēc palīdzības, bet pats tā vien skatījās uz zemi un taustīja to ar labo roku, kura, par laimi, bija palikusi brīva. Beidzot viņš sataustīja nazi un, sagrābis to, ar milzu naidu iedūra čūskas ķermenī. Viņš dūra un dūra, bet pitons, it kā nejuzdams ne mazāko sāpju, vēl ciešāk apjoza viņa augumu. Medniekam krakšķēja kauli, un viņš sāka pagurt. Gurstošās rokas pirksti izstiepās, nazis izkrita. Elpa aizrāvās, acīs satumsa, no tālienes atskanēja kādas skaņas. Čukstus, viņš vairs nespēja kliegt, Jautrais izčukstēja savu sievu vārdus:

Ņjon-go-no-na … Mu-lan-du-ri… So-ke-ka …

Kolīdz viņš ar vaidiem izteica pēdējo vārdu, pitons atšāva

rīkli, un jau pēc brīža Jautrais bija čūskas vēderā.

Bet mājās tikām Ņjongonona pasauca māsas un teica:

Jāsteidzas palīgā mūsu vīram, viņam uzbrukusi čūska!

Mulanduri, paņēmusi burvju kalebasu, iesaucās:

Steidziet man līdzi!

Māsas satvēra kalebasu un metās turp, kur Jautrais bija cīkstējies ar pitonu, cerībā, ka ieraudzīs to vēl dzīvu. Bet skriet nācās ilgi, ilgi, un, kad tika sasniegta birztala, kur notika cīniņš, tur vairs neviena nebija-, izņemot čūsku, kura bija tik ļoti uzpūsta, ka nevarēja pakustēties no vietas. Ieraugot trīs sievietes, tā sāka draudoši šņākt un centās aizrāpot projām, bet, kas to deva, pacēlusi labajā rokā kalebasu, Sokeka pavēlnieciskā tonī teica:

Nekusties no vietas, riebekle! Es pavēlu tev palikt šeit!

Čūska pamira. Sokeka piegāja tai klāt, iris reizes uzsita pa galvu ar kalebasu un uzkliedza:

Pretekle, kas esi aprijusi mūsu viru, atdod mums viņu atpakaļ!

Čūska atrija Jautro, visi kauliņi viņam bija salauzti, ķer* inenis pārvērties putrā. Sokeka pavēlēja čūskai uzrāpties kokā: lai viņa, kā iepriekš, apsargā riekstu kokus, bet lai nemegina turpmāk uzbrukt Jautrajam, jo, raugi, mednieks ir viņu virs, ja ne, Sokeka pati to sacirtis gabalos un pametis krokodiliem par ēsmu, izmantojot savu burvju varu.

Un čūska padevīgi aizrāpoja līdz kokam un apvijās ap tā

stumbru.

Pēc tam Sokeka pārvilka ar kalebasu pār vīra nekustīgo, izkropļoto ķermeni, vispirms pa labo, pēc tam pa kreiso pusi un visbeidzot pa muguru — no kājām līdz galvai. Te Jautrais atguva savu pirmatnējo izskatu, it kā ar viņu nekas nebūtu noticis. Kauli saauga, miesa atdzīvojās, iekšējie orgāni nostājās savās vietās. Pēc tam Radītāja trīsreiz uzsita medniekam ar kalebasu pa galvu un izteica šādus vārdus:

Jel mosties, mūsu vīrs! Es, Sokeka, tava sieva, pavēlu tev atdzīvoties!

Tajā pašā brīdī mednieks atvēra acis, it kā mozdamies no dzija miega, paskatījās uz sievām un izdvesa:

Vai patiesi esmu dzīvs?

Dzīvs gan, — vienbalsīgi apliecināja trīs brīnumdares.

Tātad nolādētā čūska nenorija mani un tas viss man rādījās šai murgainajā sapnī?

Nē, tas tev nerādījās vis, tas notika īstenībā un tavas vainas dēļ: tev nevajadzēja ēst visvarenajam Nzambi piederošos svētā koka mukulo augļus.

Ak, piedodiet man, — viņš teica, uzmanīgi pakustināja rokas un kājas, bīdamies celties no zemes. — Man tik ļoti gribējās dzert, bet šai neapdzīvotajā vietā nekur nav ūdens… Es nekad vairs neskatīšos uz šiem nolādētajiem riekstiem!

Celies, vīrs, ejam, — noteica Sokeka. — Labi vēl, ka esi dzīvs un vesels. Uz priekšdienām ir nedomā par medībām, tik un tā tevi nekur nelaidīsim.

Te, redz, es kaut ko nesaprotu, — nebeidza brīnīties mednieks. — Es taču biju miris, mani norija čūska, un, lūk, esatkal esmu sveiks un vesels, bez mazākās skrambiņas.

Kas tad tur ko nesaprasti — iesaucās visas trīs māsasreizē, nedaudz apbēdinātas, — vai patiesi viņš nenojauš, ka tieši viņas izvilkušas Jautro no čūskas vēdera un atdzīvinājušas?

Vai tad tu līdz šim brīdim vēl nezini, ka mēs esam burves un mums nav nekā neiespējama? — pārmetuma pilnā balsī* jautāja Sokeka.

Zinu, bet man tikai šķita, ka jums nepiemīt spēja atdzīvināt mirušos, — viņš taisnojās, nožēlodams savus vārdus un vēlēdamies sievām atdarīt ar labu, piebilda: — Redz, es domāju, ka esat atnākušas pie manis uz viņsauli. Bet nu gan redzu, ka* esmu dzīvs un vesels, pateicoties manu sievu burvju mākai. Viņas spēj to, ko citi nespēj.

Mēs velti zaudējam laiku! — steidzināja Mulanduri.

Tiesa gan. Jāiet no šejienes prom, — māsas piekrita.

Ejam, — piekrita vīrs.

Vai gribat, es jūs pārsteigšu? — Mulanduri ieteicās.

Gribam gan, — visi atteica.

Tad taisiet ciet acis un neveriet tās vaļā, kamēr es neteikšu, un nebilstiet ne vārda, kamēr es nesākšu ar jums runāta citādi piesauksiet mums visiem nelaimi.

Labi. Mēs darīsim, kā tu liec.

Visi aiztaisīja acis, Mulanduri izvilka no groziņa burvju* kalebasu un, turēdama to labajā rokā, iesaucās:

Manu ķirbīti, izdari tā, lai mēs lidotu uz mūsu ciemu> pa gaisu kā putni1

Viņa pieskārās ar kalebasu pie Ņjongononas, pēc tam pie Sokekas un visbeidzot pie Jautrā galvas, atkārtodama:

Lidojam pa debesīm!

Viņus satvēra neredzams spēks un nesa pa gaisu. Drīz vien» viņu kājas pieskārās cietai zemei, un Mulanduri noteica:

Atveriet acis!

Visi atvēra acis, un, sev par lielu izbrīnu, mednieks ieraudzīja, ka kopā ar sievām atrodas savā mājā.

Tagad tu esi pārliecinājies, kāds varens sptks mums piestāt? — jautāja Mulanduri.

Esmu gan, un no visas sirds pateicos jums par to, ko .manis labā darījāt.

Tikai pieraugi, uz priekšu esi apdomīgāks un pildi visus mušu novēlējumus, — pieteica Ņjongonona. — Lai ari mēs cenšamies tevi sargāt, tomēr varam nokavēt, un Sokeka vairs nespēs tevi atdzīvināt. Viņas burvestība pastāv tikai Udz saules rietam. Tālabad esi uzmanīgs un neēd koli riekstus, nedzer ar riekšavām ūdeni no upēm.

Neraizējieties, es turpmāk nenokļūšu nelaimē, — viņā solījās, vēl aizvien nespēdams attapties no notikušā.

Nemēģini aiziet no ciema, pirms nav uzlēcis jauns mēness, — viņam stingri pieteica Sokeka. — Raugi, nāks nelaimes brīdis, un tevi var sagrābt kāds briesmonis. Esi uzmanīgs!

Labi, es izpildīšu visu, ko jūs man pieteicāt, — atteica Jaiļlrais.

Mēnesim vēl tikai pirmais ceturksnis, un, kamēr tas vel nebija izgājis pārējos trīs ceturkšņus, Oautrajam ij domāt nebija ļauts par iziešanu ārpus ciema. Tik kaislīgam medniekam kā viņš, kurš radis katru dienu ar saullēktu doties uz mežu, tas bija smags pārbaudījums.VTaČu nekas cits neatlika, kā, sirdij sažņaudzoties, pakļauties sievu pavēlei: viņas, rau, ir burves un, protams, labi zina, ko saka.

-Ilgu laiku viņš sevi pārvarēja, bet divdesmit trešās dienas vakarā, izmantodams sievu prombūtni, nolēma aiziet uz upi, fcas tecēja necik tālu no ciema, lai sagrieztu liānas un nopītu grozu.

Nogriezis liānu, viņš pēkšņi sajuta neciešamas slāpes un, pat necenzdamies tās pārvarēt, devās taisni uz upi.

Aizmirsis par sievu teikto, Jautrais noliecās virs ūdens, pasmēla pilnas riekšavas ar ūdeni un padzērās.

Viņš dzirās piecelties, bet aizmugurē uzradās milzu krokodils un, neļaudams viņam attapties, iegrūda mednieku upē un aprija.

Tajā pašā brīdī, kad krokodils uzbruka Jautrajam, Ņjongonona šausmās iekliedzās:

Jāsteidz palīgā mūsu vīram! Viņu sagrābis krokodilsl

Steigsimies, jo saule var norietēt, un es nespēšu viņu atdzīvināt, — piebilda Sokeka.

Saule, jāteic, bija nosēdusies pavisam zemu, un virs teju neatstāja šo sauli, ja sievas būtu aizkavējušās, krokodils aizrāpotu, pirms viņas sasniegtu upi.

Mulanduri noņēma pie sienas pakārto salmu paklāju, izklāja to uz zemes, lika māsām sēsties uz tā, pati nosēdās viņām blakus. Pēc tam uzsita ar kalebasu trīs reizes pa paklāju un iesaucās:

Ak, manu paklāj, pacel mūs gaisā un aiznes tieši pie tā krokodila, kurš apēdis mūsu viru!

Kolīdz viņa to pateica, paklājs uzlidoja gaisā un vienā acumirklī aiznesa trīs burves turp, kur krokodils uzbruka viņu vīram.

Tikko viņas nok|uva pie upes, Mulanduri satina burvju paklāju, bet Njongonona, turēdama labajā rokā kalebasu, notupās un, pieskardamās ar plaukstu ūdenim, teica:

Mūsu vīrs atnāca Šeit padzerties ūdeni. Lai krokodils, kas viņu aprija, tūlīt pat nostāj manā priekšā!

Tiklīdz viņa izteica pēdējos vārdus, no ūdens izrāpoja milzīgs krokodils un miermīlīgi nogūlās pie viņas kājām. Nezaudējot laiku, Mulanduri pārvilka ar kalebasu pa briesmoņa muguru, tas sadalījās divās da|ās no galvas līdz astei, Jautrais izrādījās esam vēderā.

Mulanduri atvēlēja savu vietu burvei Sokekai, tā sāka ņemt no krokodila vēdera visus mednieka kaulus un ķermeņa daļas. VPēc tam viņa, kā iepriekš, pārvilka ar kalebasu vispirms pa labo, pēc tam pa vīra kreiso sānu un beidzot pa visu muguru no kājām līdz galvai. Visi atsevišķie gabaliņi acumirklī saauga, ķermenis pieņēma savu parasto izskatu, mednieks nu atkal bija dzīvs un vesels. Visbeidzot Sokeka uzsita tam trīsreiz ar kalebasu pa galvu un teica:

Mosties, mūsu vīrs! Es, Sokeka, tava sieva, pavēlu tev mosties!

It kā mozdamies no dziļa miega, mednieks ar pūlēm atvēra acis un atkal tās aizdarīja. Pēc tam papleta tās platāk un, aptverdams sievas ar skatu, izdvesa:

Es jau ziniju, ka nejautiet man nomirt Ak. piedodiet. La nepaklausīju jums, bet, taianibu sakot, ea pavisam aizmirsu, lq nedrīkst dzert ūdeni no upes. Redz, ja ea nebūtu pārkāpis aizliegumu, nešķistais krokodila neaprītu mani.,.

Te Jautrais piecēlis kljis, bet, ieraudzljla baismīgo briesmoni ar uzšķērsto vēderu, iekliedzis un iausmls atlēca atpakaļ.

Nebīsties, — viņu mierināja Ņjongonona, — viņi nekad tev vairs nedarīs (aunu. Es atdzlviniiu to, likiu tam atgrieztiea upe un palikt tur uz mūžiem.

Salikusi kopa krokodila ķermeni, vioa pārvilka ar kalebasu pār tā muguru, un rēta, ko bija cirtusi Mulanduri, aadzija. Tad Njongonona trīsreiz uzsita tam pa galvu ar kalebasu un noteica:

Atgriezies pie dzīvības, riebīgais un |aunaia krokodil. Kā sods par izdarīto tev būs dzīvot bez mēles un katrreiz, kad jutīsies izsalcis, rit akmeņus.

Nesodi mani vis tik bargi, — asarām plūstot, lūdzis krokodils, — apsolos, ka nekad vairs neaiztikšu ciivēkua, ea uzbruku jūsu vīram tikai tāpēc, ka esmu šis upes sarga, bet no tās aizliegts dzert ar riekšavām.

Manu lēmumu neietekmēs nedz tavas asaras, nedz vārdi, — par atbildi teica burve, — es atņemu tev mēli un lieku rīt akmeņus dienā, kad lec jauns mēness. Ja neklausīsi mani, nomirsi badā.

Burve nolika uz krokodila galvas kalebasu un teica:

Es, Ņjongonona, pavēlu tev šodien pat norit akmeni, un mūžu mūžos tu paliksi bez mēles.

Ņjongonona papleta briesmoņa rīkli un ar papēdi saspieda mēles galiņu. Pēc tam ielika akmeni rīklē, un krokodils to pašu brīdi akmeni norija.

Vācies prom, — pavēlēja burve, — un nekad nerādies mums acis.

Krokodils rīstīdamies aizrāpoja un nozuda svētās upes ūdeņos, bet Jautrais un viņa sievas pacēlās padebešos uz burviu paklāja un pēc brīža nok)uva ciemā. Ciema iedzīvotāji palika vaļā mutēm, kad viņus ieraudzīja.

Nākošajā dienā valdnieks sarīkoja par godu meitām un znotam lepnas dzīres, svinības nebeidzās veselu nedē)u. No tā brīža Jautrais vairs neiedrošinājās pārkāpt aizliegumu: nekad neēda koli riekstus, nedzēra ūdeni ar riekšavām no upes — tālabad jau nodzīvoja daudzus gadus laimē un saticībā ar savām trim sievām, kuras dāvāja viņam daudz bērnu. Viņš nomira dziļā vecumā.

Lūk, tāpēc krokodils katru gadu rij akmeņus. Mēles tam nav, viņam labpatīk pārtikt no kritušiem zvēriem. Viņš ir ļoti laipns ar mazu putniņu, kurš iztīra tam rīkli no kukaiņiem.

DIVI BRĀĻI

Kādam tēvam bija divi dēli, viens — gudrs, otrs — muļķis. Visas dienas viņi vadīja mežā vai savannā: ķēra putnus un peles. Kad vecākie vīri devās medībās, zēni posa viņiem pa pēdām. Daži mednieki aizdedzināja savannu, bet pārējie, stāvot aizvēja pusē, gaidīja zvērus, kas, bēgot no uguns, izskrēja klajumā un tika nogalināti. Brāļi parasti stāvēja līdzās šāvējiem un, kad1 tika nonāvēts kāds zvērs, sauca, kā bija pieņemts to darīt:

Es nošāvu antilopi!

Vai arī:

Es nošāvu mežacūku!

Sagadījās ari tā, ka vecākais brālis nonāvēja zvēru, bet jaunākais pamanījās iesaukties reizē ar viņu. Un, atgriežoties mājās, jaunākais sacīja, ka visi nonāvētie mežazvēri pieder viņam. Jaunākajam noticēja, jo viņš bija valodīgs un tika uzskatīts par gudru cilvēku, turpretī vecākais bija liels klusētājs, nekad sevi neaizstāvēja. Jaunākais brālis bija izdaudzināts par veiksmīgu šāvēju, bet vecāko sauca par pūdelētāju.

Reiz medību laikā no degošas savannas izskrēja cilvēks. Vecākais brālis izšāva, bet, redzēdams, ko izdarījis, nesāka vis saukt. «Tagad gan pārmācīšu savu brālīti!» viņš nodomāja. Pa to starpu jaunākais, izdzirdis šāviena troksni, aiz paraduma* iekliedzās:

Es nošāvu!…

Brāļi skrēja pie nonāvētā. Tas bija cilvēks. Piesteidzās arī citi mednieki. Jaunākais centās noliegt:

Es nešāvu!

Taču viņam nenoticēja.

Mēs dzirdējām tavu saucienu: «Es nošāvu!» — (audis teica. — Šāviens atskanēja tikai vienreiz. Un visiem zināms, ka tu šauj daudz labāk nekā tavs brālis. Viņš droši vien būtu

nopūdelējis.

Jaunākais brālis tika padzīts. Tā viņu sodīja par negodīgo rīcību.

PASAKA PAR PAZUDUŠO DĒLU

Kādā ciemā dzīvoja viens bagāts cilvēks: viņam piederēja daudz naudas, zemes un lopu, kā ari daudz augļu koku. Reiz Lukombo, vecākais no viņa dēliem, teica tēvam:

Tu jau esi vecs. Rādās, pienācis tev laiks rakstīt testa* mentu. Ja nu tu pēkšņi nomirsti, mēs ar brāli nezināsim, kā sadalīt mantību.

Labi, — teica tēvs un izrīkoja, kā mantu sadalīt. Visu zemi viņš atdeva jaunākajam dēlam, bet visu naudu — Lukombo, jo Lukombo gribēja iet uz pilsētu un tur mācīties kādu amatu.

Nākošajā dienā Lukombo devās uz pilsētu. Pirms iemācīties amatu, viņš nolēma nedaudz palīksmot. Naudas bija kā spaļu, tāpēc arī draugu bija daudz, kopā ar tiem viņš jautri pavadīja laiku. Laiks skrēja, bet viņš vēl aizvien ne pie kāda darba nebija ķēries. «Darbs nav zaķis, nekur neaizbēgs,» viņš iestāstīja sev, «nedaudz palīksmošu, kamēr vēl jauns.»

Pagāja daži gadi. Lukombo pat nepamanīja, kā bija izkususi visa tēva dotā mantojuma daļa. Pa visu šo laiku viņš nevienu reizi nebija ieradies mājās un nebija aizlaidis nekādu ziņu vecākiem. Viņš attapās tikai tad, kad nebija vairs ne naudas, ne draugu.

Ko nu darīt? Nobēdājies viņš gāja pie zintnieka pēc padoma. Bez naudas jau neko neuzsāksi. Iet pie tēva viņam pietrūka drosmes, jo savu daļu viņš jau bija saņēmis. Taču zintnieks viņam ieteica atgriezties mājās, citas izejas neesot.

Tikai nelūdz tēvam vairs naudu, — teica zintnieks.

Lūdz, lai pieņem tevi par vergu un esi pateicīgs, ja viņš tevi pieņems.

Lukombo saprata, ka zintniekam taisnība, viņam nekas cits neatliek, kā doties pie tēva.

Kolīdz tēvs ieraudzīja Lukombo, viņš neticēja savām acīm, tik nožēlojams un novārdzis izskatījās viņa dēls.

Vai tas esi tu, mans dēls? — viņš satraukts jautāja.

Lukombo krita viņa priekšā ceļos un teica:

Es biju tavs dēls. Tagad būšu tavs vergs.

Pastāsti, kas noticis.

Es gribēju naudu likt lietā, bet pats nepamanīju, kā visu notriecu. Es zinu, man nevar piedot, bet, lūdzu, nepadzen mani. Dod man tikai pajumti un darbu. Strādāšu pie tevis par vēdera tiesu.

Tēvs palīdzēja dēlam piecelties un apskāva viņu. Pēc tam pasauca jaunāko dēlu atnest Lukombo tīras drēbes. Pēcāk nokāva aunu, vairākas vistas un aicināja kaimiņus uz goda maltīti. «Kas tie par godiem?> viņam jautāja. Uz to tēvs atbildēja:

Vecākais dēls atgriezies mājās. Viņš redzējis, kas ir dzīve, un grib mācīties amatu, jo sapratis, kā jādzīvo.

Cienasts bija lepns, uz galda bija palmu vīns, un visi no sirds izlīksifiojās, tikai jaunākais brālis bija sadrūmušu vaigu: ne ēda, ne dzēra. ļM — Kāpēc tu neēd un nedzer? — izbrīnīts jautāja tēvs. — Vai tu nepriecājies par savu brāli?

Lukombo jau ir paņēmis to, kas viņam pienākas, — sacīja jaunākais dēls. — Tikām, kamēr viņš pilsētā līksmojās, es strādāju vaiga sviedros. Bet man par godu tu nekad nekāvi aunu un nerīkoji tik lepnas dzīres. Ar ko viņš pelnījis tādu uzņemšanu?

Tas ir mans dēls un tavs brālis!

Bet es? Vai tad es neesmu tavs dēls? Kāpēc tad tu nekad par mani neesi tā priecājies kā par viņu?

Tāpēc, ka tevi nekad netiku zaudējis, — atbildēja sirmgalvis. — Tu vienmēr biji kopā ar mani. Bet Lukombo es pazaudēju un šodien atkal atradu. No šī brīža viņš vienmēr būs kopā ar mums

GUDRAIS UN MUĻĶAIS BRĀLIS

Kādam tēvam bija divi dēli: viens — gudrs, otrs — muļķis.

Gudrais apņēma sievu, uzcēla māju un sāka dzīvot bez bēdu.

Reiz, kad viņš bija aizgājis uz pilsētu tirgoties, saka plosīties pērkona negaiss. Visu nakti lietus gāza kā no spaiņiem, un, atgriezies savā ciemā, jaunais cilvēks neatrada vairs ne savu māju, ne sievu: visu bija aizskalojuši plūdi. Nu bijā lāpošas ceļā, lai uzmeklētu sievu un māju.

Tā nu viņš gāja. Te uz ceļa pagadās mežacūka. Viņš ļautā:

Ngua-nkasi, vai neredzēji manu sievu?

Nē.

Tad varbūt redzēji manu mālu?

Nē.

Palīdzi man atrast sievu un mājul

Lai notiekl

Tālāk viņi soļoja kopā. Te pretī lidoja muša.

Ngua-nkasi, uz kurieni iedams? — muša jautāja cilvēkam.

Eju meklēt sievu un māju, — atbildēja cilvēks, — nāc lidzil

Nu viņi gāja trijatā. Ceļā viņi sastapa koka vaboli.

Uz kurieni iedami? — vabole vaicāja.

Ejam meklēt manu sievu un manu māju, — atbildēja cilvēks, — nāc līdzil

Lai notiek! — sacīja vabole un lidoja viņiem līdzi.

Nu jau viņi bija četri. Te viņiem pretī lidoja bezdelīga.

Uz kurieni tā četratā iedami? — viņa jautāja.

Jauneklis atbildēja:

Mēs kopā meklējam manu sievu un manu māju. Varbūt ari tu mums palīdzēsi?

Bezdelīga bija ar mieru. Kad tālumā varēja samanīt ciemu, kur dzīvoja jaunekļa sievastēvs ar sievasmāti, muša teica:

Ngua-nkasi, kad mēs ieiesim ciemā, tev metīsies virsū vista un sāks knābt. Pielūko, nenomaitā tol

Labi, —atbildēja gudrais brālis.

Kolīdz viņi iegāja ciemā, jauneklim, skali kladzinādama, meitās virsū vista. Tā sāpīgi knāba viņam krūtīs, bet viņš klusēdams pacieta visu, un vista nomierinājās un aiztecēja.

Sievas vecāku māja bija celta no akmens. Jaunais cilvēks 4m viņa ceļabiedri tur tika laipni uzņemti, pacienāti ar gardu, .gardu ēdienu un aizvesti uz viesu māju. Sievastēvs noteica savam znotam:

Agri no rīta, līdzko nodziedās gailis, iekur uguni, atnākšu pie tevis, un mēs aprunāsimies.

Visi nolikās gulēt viesu mājā, tikai vabole izlidoja caur imazu spraudziņu sienā.

No rīta sievastēvs, atnācis pie znota, brīnās:

Kā gan vabolei izdevās pazust? Mēs taču uz nakti cieši aizbultējām visas durvis!

Sievastēvs iedeva znotam slotu un lūdza ar vienu slotas vēzienu noslaucīt visu sētu. Jaunais cilvēks savicināja slotu, bezdelīga žigli pārlidoja pār sētu un ar spārniņiem noslaucīja visus atlikušos gružus.

Sievastēvs ieraudzīja, ka viņa lūgums izpildīts. Nu viņš veda znotu uz mežu. Tur iedeva cirvi un pavēlēja ar vienu cirtienu nogāzt visresnāko koku.

Visu nakti koku vabole grauza šī koka stumbru un bija tik ]oti to sacaurumojusi, ka koks nogāzās ar vienu cirtienu.

Tas nu gan ir vareni, — sievastēvs uzlielīja znotu. — Pēc pusdienas sacērt man malku, lai pietiktu veselam menesim.

Izdzirdējusi šādus vārdus, dzeloņcūka aizmanījās prom un, kamēr visi mājās atpūtās un pusdienoja, sacirta tik daudz malkas, ka cilvēkam gandrīz nevajadzēja strādāt.

Tava sieva ir pie manis, — sacīja sievastēvs. — Rit no rīta varēsi ņemt sev līdzi.

No rīta viņš lika znota priekšā nolikt vairākas lādes.

Vienā no šīm lādēm atrodas tava sieva, — viņš teica.

Ja atminēsi, kurā, varēsi ņemt līdzi manu meitu. Ja neuzminēsi, aiziesi, kā atnācis.

Lādes līdzinājās cita citai kā ūdens lāses. Te uz vienas no tām nosēdās muša. Jauneklis uzreiz nojauta, ka muša dod zīmi, un izvēlējās tieši šo lādi.

Pēc šīs pēdējās_ pārbaudes sievastēvs atlaida savu znotu kopā ar sievu mājās. Atvadoties viņš iedāvāja znotam daudz labu mantu.

Kad pieci draugi gāja garām bezdelīgas ciemam, bezdelīga uzdāvināja savam draugam — cilvēkam divas vistas, bet pati palika mājās. Muša uzdāvināja cilvēkam cūku un arī palika savā ciemā. Dzeloņcūka iedāvināja viņam trīs aunus, bet vabole — piecas kazas. Visi šķīrās kā labi draugi.

Pārradies mājās, cilvēks aicināja ciemos savus vecākus un brāli, pacienāja viņus un parādīja saņemtās dāvanas. Visi priecājās viņam līdzi, tikai muļķa brālis bija saskumis: viņš apskauda gudro brāli. Pirms lietus sezonas sākuma viņš aizgāja uz pilsētu un pārradās tikai tad, kad viņa māja bija aizskalota.

Muļķa brālis nejautāja gudrajam, kā viņš uzmeklējis savu sievu. Viņš tikai steidza uz sievastēva ciemu. Te ceļā patrāpījās dzeloņcūka:

Ngua-nkasi, uz kurieni iedams? — jautāja dzeloņcūka.

Es meklēju savu sievu. Vai neesi redzējusi manu sievu un māju?

Nē. Vai tev nevajag palīdzēt?

Nevajag, — attrauca muļķis.

Pēc tam viņš satika mušu, vaboli, bezdelīgu. Viņas piesolījās palīdzēt, bet viņš katrreiz atteicās, pārlikdams, ka pats visu zina un visu prot.

Kolīdz viņš ienāca sievas vecāku ciemā, raiba vista, skaļi kladzinādama, metās viņam virsū un knāba krūtīs, ka ne izturēt. Muļķa brālis apgrieza tai kaklu.

Sievastēva mājās viņu laipni uzņēma, pagatavoja garšīgu azaidu, nolika gulēt viesu mājā. Sievastēvs noteica, ka atnākšot pie viņa agri ar pirmajiem gaiļiem.

No rīta muļķim lika darīt tos pašus darbus, ko gudrajam brālim: izslaucīt sētu ar vienu slotas vēzienu, ar vienu cirtienu nogāzt resnu koku, sacirst malku veselam mēnesim. Viņš nespēja neko veikt. Tad viņa priekšā nolika lādes, un sievastēvs teica:

Vienā no lādēm atrodas mana meita. Izvēlies lādi un ej uz mājām. Lādi atver tikai mājāsl

Muļķis aplūkoja lādes, izvēlējās visskaistāko no tām un steidzās jo ātrāk to aiznest mājās. Pārnācis mājās, viņš saaicināja tuviniekus un kaimiņus un vēra vaļā lādi. No turienes izlēca plēsīgi zvēri un metās virsū cilvēkiem. Todien tika pazudināts daudz ļaužu. Par to muļķi tiesāja un piesprieda viņam nāves sodu.

Tautas gudrība saka: «Muļķim muļķa alga.»

MUĻĶA NDUALU

Nduālu bija liels muļķis. Bet sieva viņam bija varen gudra. Taču arī viņa nespēja Ndualu pie prāta vest.

Kaut ari Ndualu bija liels muļķis, toties mednieks viņš bija veiksmīgs: prasmīgi izlika slazdus, ķēra meža zvērus, tikai reti kad medījumus pārnesa mājās.

Reiz Ndualu devās uz mežu un pamanīja, ka viņa izraktajā bedrē iekļuvusi antilope. Bezgala priecīgs viņš nodīrāja tai ādu, bet antilope pēkšņi pieleca kājās un metās projām, ko kājas nes.

Apstājies, antilope, — iesaucās Ndualu. — Padomā, ko teiks zvēri, kad ieraudzīs tevi pavisam kailu. Tie vaicās: «Antilope, kur tad tava āda?»

Labāk padomā par sevi. Tā lielā apsmiešana nāks pār tevi, — attrauca antilope. — «Ndualu, tu atnesi tikai antilopes ādu. bet kur palika gaļa?» tie jautās.

Rau, tā arī notika. Kolīdz Ndualu pārnāca mājās, sieva bija nesaprašanā. Viņš nu ņēmās stāstīt, kā viss noticis.

Esi gan tu muļķis! —nopiktojās sieva. — Vai tad tu tiešām nesaproti, ka sākumā antilope jānobeidz, tikai pēc tam jāķeras pie ādas vilkšanas.

Citreiz, atgriežoties ar medījumu, Ndualu ieraudzīja sievietes, kuras tīrumā ravēja kukurūzu.

Sveicināts, Ndualu! — teica sievietes.'

Ndualu piestāja, izplūda smaidā un atdāvināja viņām visu medījumu. Pārnāk mājās, sieva vaicā:

Kur medījums?

Atdevu sievietēm, — atbild mednieks. — Viņas ar man» pieklājīgi sasveicinājās. Nevarēju tām paiet garām.

Tev nevajadzēja apstāties, — iebrēcās sieva. — Būtu izlicies par piktu un gājis vien garām.

Nākošajā dienā, ejot uz medībām, Ndualu mežā norāva liānas vītni un nosēja ar to galvu cieši, cieši, tā, lai uz pieresparādās grumbas, samedīja meža zvērus un kumuroja uz mājām.

Sveicināts, Ndualu! — ieraudzījušas viņu, sauca sievas-

Ndualu drūmu skatu pagāja garām. Sievietes tas |oti pārsteidza.

Tu, redzams, esi kļuvis iedomīgs, ngua-nkasi!

Ndualu pat nepaskatījās.

Pārnāk mājās, sieva vaicā:

Kāpēc apsēji ap galvu liānu?

Kāpēc? Tu pati vēlēji izlikties par piktu. Tā es uztaisīju pierē grumbas. Kad šīs sievietes mani sveicināja, es pat nepaskatījos uz viņu pusi.

Esi gan tu muļķisl Kāpēc tu ar viņām nesveicinājies?

Kādu reizi Ndualu ciemojās pie saviem vecākiem. Tie iedāvināja viņam šujamo koka adatu. Ndualu iet uz mājām un priecājas.

Drīz viņu panāca kāds cieminieks ar lapu saišķi uz galvas. Ar šīm lapām viņš dzīrās noklāt savu jauno māju. Tikām Ndualu apnika nest adatu rokā, un viņš to iebāza lapu saišķī.

Mājās Ndualu stāsta sievai, kā ticis uzņemts vecāku mājās, ar ko cienāts.

Šķiroties man uzdāvinaja adatu, — viņš teica.

Redz, kur labi! — nopriecājās sieva. — Kur tā ir?

Es to iebāzu lapu saišķī, ko nesa Makenge, — teica Ndualu. — Tur to var paņemt.

Sieva saķēra galvu:

Muļķis kas muļķis! Vai tad adatu var atrast lapu saišķī? Tev taču ir ādas soma. Būtu ielicis tur adatu.

Labs ir. Nākošreiz tā izdarīšu.

Nākamajā reizē vecāki viņam iedāvināja nevis adatu, bet gan kucēnu. Atcerējies sievas padomu, viņš iebāza suni somā un aiztaisīja somu ciet.

Pārnāk Ndualu mājās, nomet somu uz grīdas un saka sievai:

Šodien vecāki uzdāvināja mums suni.

Kur tas ir? Nez kāpēc to nekur neredzu?

Lūk, turi —Ndualu norādīja uz somu. — Tu jau pati teici, ka vecāku dāvanas jānēsā somā.

Tu domā, ka suns vēl dzīvs?

Sieva sasita plaukstas. Viņa pacēla vīra somu, attaisīja to un ieraudzīja beigtu kucēnu.

Viņš tur noslāpal Būtu paņēmis saiti, aplicis to sunim ap kaklu un vedis uz mājām.

Labi, — teica Ndualu, — ielāgošu tavus vārdus.

Reiz vecāki iedeva viņam ga|as gabalu. Viņš iesēja to saitē un vilka aiz sevis pa zemi. Tā nu viņš iet uz mājām, bet viņam pakal skrien vesels suņu bars, un katrs cenšas sev pagrābt garbaliņū gaļas.

«Šodien gan sieva priecāsies par mani,» nodomāja Ndualu. «Es izdarīju visu tā, kā viņa vēlēja, piedevām viena beigta kucēna vietā vedu viņai veselu baru suņu. Lai izvēlas, kurš patīkl»

Pa ceļam suņi paklīda kur kurais.

. pf| Kāpēc tu kaulu velc saitītē? — jautāja sieva.

jggjgg| Tas nav kauls! — atbildēja Ndualu. — Vecāki iedeva

man labu gaļas gabalu. Es izdarīju tā, kā ,tu man vēlēji, un viena beigta kucēna vietā vedu tev veselu sdņu baru. Diez kur tie palikuši?

Ndualu, tu nu gan esi muļķis, — sieva nopūtās. — Kur gan tas redzēts, ka gaļu velk pa zemi? Tas taču nav suns. Būtu uzlicis gaļu uz galvas, tad gan būtu pārnesis tieši tādu, kādu tev iedāvināja.

— Sapratu, — teica Ndualu. — Uz priekšdienām būšu gudrāks.

Nākamreiz vecāki iedeva viņam kalebasu ar palmu eļļu.

Kalebass bija stāvējis aukstumā, un eļļa bija sabiezējusi. Bet, tiklīdz Ndualu uzlika kalebasu uz galvas, eļļa sāka pamazām kust.

Ndualu iet uz mājām un priecājas: «Tagad gan sieva nebārsies. Pati, redz, teica: gaļa jāliek uz galvas. Tātad arī eļļa jāliek uz galvas.»

Pa to laiku eļļa pavisam izkusa un tecēja straumītēm vien pa Ndualu galvu un seju. Bet viņš cietās, jo gribēja vismaz vienreiz izdarīt sievai pa prātam. Pie pašas mājas viņam sāka niezēt pēda. Viņš pieliecās, lai to pakasītu, bet kalebass, ak vai, nokrita viņam no galvas un sašķīda driskās.

Ieraudzījusi Ndualu, sieva uztraucās:

— Kas tev noticis? Kāpēc tev visa galva un seja ar eļļu? — viņa jautāja.

Es taču nesu eļļu uz galvas, kā tu mani pamācīji, — atbildēja vīrs. — Bet kalebass ne no šā, ne no tā nokrita un saplīsa.

Man nav spēka vairs dzīvot ar tādu muļķi, — teica sieva un aizgāja no viņa.

NDIOLA UN MEDNIEKS

1

Kādā ciemā upes krastā dzīvoja mednieks. Viņš bija klusas un saticīgas dabas cilvēks, ne ar vienu nenaidojās un neķildojās. Viņa māja nebija sevišķi bagāta, bet viss laistīt laistījās spodrs un tīrs. Medniekam patika no ziloņkaula izgriezt figūriņas un apgleznot kalebasus. Vakaros, sēdēdams pie savas mājas, viņš spēlēja flautu. Tikai, redz, viņam neveicās, aizvien vēl nebija apņēmis sievu, kas gatavotu ēdienu un strādātu tīrumā. Vairākas reizes viņš bija gājis precībās pie sava ciema meitenēm, bet ikreiz saņēma atteikumu, jo bija piedāvājis par mazu izpirkuma maksu.

Mednieks saprata, ka jātiek bagātam, citādi sievu neredzēt kā savas ausis. Viņš bija liels meistars slazdu un lamatu izgatavošanā un tālab, lai tiktu bagāts, izšķīrās ķerties pie medīšanas.

Viņš izraka vairākas lielas bedres mežā, izlika lamatas un pēc dažām dienām gāja pārlūkot savus slazdus. «Ja būs iekritis leopards, tad nopirkšu divus vai trīs aunus,» viņš prātoja. «Bet, ja pagadīsies zilonis, tad no tā ilkņiem izgriezīšu figūriņas,

pārdošu galu un iegādāšu daudz cūku. Un, ja man būs savi lopi, visi meitu tēvi sāks mani godāt. Paši sāks piesolīt meitas par sievām. Tad jau nu gan varēšu pēc sirds patikas par viņiem pasmieties!»

Bet. ak tavu postu, visas bedres bija tukšas. Ari slazdos ne* bija iek]uvis neviens zvērs. Tikai vienā no tiem sēdēja zelta mušiņa caurspīdīgiem, varavīksnes krāsās spīguļojošiem spārniņiem. Sarūgtināts par savu neveiksmi, mednieks gribēja no* sist mušu, bet te pēkšņi izdzirda smalku balstiņu:

Nenosit vis mani!

Mednieks pameta skatu apkārt — neviena nemanīja.

Kas še nupat runāja ar mani? — viņš jautāja.

Tā esmu es, muša.

Medniekam šķitās, ka burvestība piemetusies, un viņš sacīja:

Es tevi nositīšu. Visas mušas ir pretīgi radījumi.

-^Aplūko mani vērīgāk, — lūdzās sagūstītā. — Vai tad

neredzi, ka esmu zelta mušiņa.

Nu lai ari zelta. Bet ko ar tevi iesākt?

Ja reiz es tev neesmu vajadzīga, kāpēc tad gribi mani nosist? Labāk palaid brīvībā.

Lai notiek, lido! — sacīja cilvēks un palaida mušu brīvībā.

Paldies tev! — uzsauca muša. — Mūžam neaizmirsīšu tavu labo sirdi.

Mednieks pameta ar roku un tūliņ pat aizmirsa mušas teikto_, bet joprojām ar labpatiku klausījās viņas spārnu melodiskajā skaņā.

Pārnācis mājās, viņš sāka spēlēt flautu. Mednieks sapņoja par savu līgavu un cerēja, ka rit kādā no bedrēm atradīs ziloni vai leopardu.

Nākamajā dienā viņš uzcēlās vēl prrms pirmajiem gaiļiem un gāja pārlūkot savus slazdus. Sirds sitās straujāk nekā parasti: viņš juta, ka šai dienā gaida liela veiksme. Jau pirmajā bedrē viņš atrada nelielu ziloni. «Nu reiz es gan kļūšu bagāts!» nopriecājās mednieks. Te pēkšņi zilonis sāka lūgties cilvēka balsī:

. — Palaid mani brīvībā, medniek!

Mednieks nevar vien nobrīnīties: «Redz, kas par brīnumul Vakar bija muša, šodien — zilonis. Tā ir kāda burvestība.»

Kāpēc lai tevi laižu brivīljp?

Ne jau man tu šo slazdu liki, bet leopardam.

Bet man ir vienalga, kas tajā iekļuvis — leopards vai zilonis.

Leopards ir plēsējs, tas uzbrūk visiem. Bet kamdēļ mani nogalināt?

Lai tiktu bagāts, man vajadzīga tava gaļa un tavi ilkņi.

Kas man par ilkņiem, — atteica zilonis. — Es taču vēl esmu jauns.

*— Nemaz tik jauns vis neesi.

Skaties!

Mednieks aplūkoja ilkņus un nosprieda, ka zilonis patiesi ir jauns. Bet tik ļoti negribējās laist prom savu medījumu, tāpēc viņš teica:

Man vajadzīga tava gaļa.

Gaļa? — zilonis iesmējās. — Padomā tikai! Viens pats tu nespēsi aiznest manu gaļu: nāksies aicināt palīgos daudz cilvēku. Kad ar katru no tiem norēķināsies, tev nekas nepaliks pāri.

Labi apdomājis, mednieks teica:

Tev taisnība! Lai notiek, vari iet!

Mednieks izlaida ziloni no bedres. Zilonis pateicībā trīsreiz paklanījās un bilda:

Ja tu nebūtu mani atbrīvojis, mans dēls kļūtu bārenis.

Mednieku pārņēma dusmas: tad redz, kā, šis zilonis ir krāpnieks, viņš jau ir pieaudzis!

Zilonis centās viņu mierināt:

Reiz tu sapratīsi, ka rīkojies pareizi.

Taču mednieks joprojām rādīja bēdīgu vaigu, viņš baidījās» ka nākamreiz viņam vairs nepaveiksies.

3

Nākamajā dienā mednieks atkal gāja pārlūkot savus slazdus. «O, varenais Nzambil Izdari tā, lai manos slazdos iekļūtu leopards!» viņš lūdzās. «Tikai lai viņi nerunā cilvēka balsi, kā to darīja zilonis un muša.»

Tuvojoties pirmajai bedrei, viņi luta, ka tajā kāds iek|uvis. Sirds priekā sāka sist straujāk. Pēkšņi no turienes atskanējacilvēka balss:

Kas tur ir?

Mednieks izbīll metās sāņus. «Atkal burvestība,» viņi nodomāja. Bet, vērīgi ieskatījies, ieraudzīja tumšajā bedrē? smuidru meiteni ar skaistām, mirdzošām acīm.

Esmu iekritusi tavā slazdā, — meitene teica.

Es neēdu cilvēka ga|u.

Ceru, ka neēd vis.

Bet tā uzreiz es tevi nelaidīšu va|fi!

Ko tad tu gribi?

Tev ir spēcīgas rokas un skaistas acis.

Un tad?

Kā tevi sauc?

Ndiola.

Vai tu nebūtu ar mieru kļūt par manu sievu?

Par to tev jārunā ar manu tēvu.

Es palīdzēšu tev izk|ūt no bedres, un mēs kopā iesim pie tava tēva.

Viņi devās uz ciemu, kur dzīvoja Ndiola. Pa ceļam mednieks prātoja, cik liels varētu būt izpirkums par tādu skaistuli. Viņš* pajautāja Ndiolai:

Cik aunu un cik cūku par tevi prasīs tēvs?

Nezinu, viņš pats tev pateiks.

Kolīdz viņi iegāja ciemā, Ndiola norādīja uz visā ciemā visaugstāko māju un bilda:

Lūk, tur es dzīvoju!

Tavs tēvs ir valdnieks? — mednieks bija pārsteigts. Ndiola neatbildēja, pēc brīža iejuka draudzeņu pulkā ui»

viņas visas, jautri smiedamās, ar lielu interesi sāka uzlūkot mednieku. Nu mednieks pavisam apjuka, nezinot, ko pasākt: iet runāties ar ciema valdnieku vai klusām pazust. Ja nozudis, Ndiola visiem izstāstīs, cik viņš ir bailīgs, pat laupījumu palaiž vējā. Iedomājoties vien, ka nok]ūs visiem par apsmiekiu, mednieks pārvarēja kautrību un devās uz valdnieka māju. No visām ciema malām atskanēja suņu rejas, suņus pārkliedza puiše|i. Sievietes, kas pagadījās ce|ā, izbrīnā izvalbīja acis.

Kas tu tāds un kādās darīšanās nākdams? — jautāja valdnieks, līdzko mednieks ienāca pagalmā.

Mednieks nosauca savu vārdu un ciemu, no kura atnācis, piebilzdams:

Šorīt manā bedrē iekļuva meitene, vārdā Ndiola, un es gribu viņu ņemt par sievu.

Kur viņa ir?

Nozuda, tiklīdz ienācām šai ciemā.

Atved šurp Ndiolu! — pieteica valdnieks savam dēlam.

Kolīdz meitene ieradās, tēvs jautāja:

Vai tu no tiesas iekļuvi bedrē?

No tiesas gan, — atbildēja Ndiola.

Šis cilvēks grib tevi ņemt par sievu.

Viņš jau man to teica.

Valdnieks pagriezās pret mednieku.

Labi, lai viņa kļūst par tavu sievu. Nekādu dāvanu no tevis man nevajag. Atnāc pēc trim dienām, un mēs visu norunāsim.

Mednieks atgriezās mājās ļoti apmierināts, ka viņam atdod Ndiolu par sievu un neprasa nekādu izpirkumu. Cauru vakaru viņš spēlēja flautu, bet nākamajā dienā savīkša sievastēvam dāvanai savus labākos izstrādājumus: flautu, apgleznotu kalebasu un no ziloņkaula darinātās figūriņas.

Noliktajā dienā mednieks ieradās pie sievastēva ar dāvanām.

Labadiena, — viņš teica.

Labdien! Lūk, tev mans pēdējais vārds. Ja, tāpat kā agrāk, gribi precēt manu meitu, tad tev nāksies astoņas dienas un naktis nosēdēt ieslēgtam bez ūdens un ēdiena, — sacīja sievastēvs. — Vai tu esi ar mieru?

Atkāpties bija par vēlu, un mednieks iegāja mazā mājiņā, kur nebija pat pīta salmu paklāja. Tūlīt pat tika aizbultētas durvis.r

4

Mednieks gulēja uz zemes. Viņš vai mira aiz slāpēm. Turpat līdzās mētājās flauta, bet viņš vairs nejaudāja spēlēt uz tās. Domādams, ka nāksies šķirties no šīs pasaules, viņš pazaudēja miegu. «Ardievu, Ndiola, es mirstu tevis dēļ,» mednieks nodomāja. «Ardievu, mans ciems, mana māja un mana flauta!»

Pēkšņi viņš padzirdēja čaboņu. No alas izlīda maza pelīte.

Es esmu tava draudzene un gribu tev palīdzēt, — tā no* pīkstēja.

Paēdini un padzirdini mani, — lūdzās mednieks.

Pelīte atstiepa augļus, manioka biezputru un krūku ar ūdeni.

Devītajā dienā, vērdams va|ā durvis, valdnieks bija varen

pārsteigts par mednieka veselīgo un jautro vaigu.

Vai tu kaut ko ēdi? — jautāja vadonis.

Ko tu, kur gan es būtu ņēmis ēdienu.

Varbūt tevi kāds apciemoja?

Kur nu.

Tas nu gan ir brīnums… Man tev liels lūgums: esmu jau gaužām vecs un pats nejaudāju izcirst kokus tai zemes pie* ķītī, kur gribu iesēt kukurūzu. Redz, kur cirvis. Ja attīrīsi visu pleķīti no kokiem, līdz sākas lietus sezona, — Ndiola tava. Ja nevarēsi to iespēt — neņem |aunā, bet meitu tev neatdošu.

Bet atlikušas tikai piecas dienas! — iesaucās mednieks.

Valdnieks klusēja. Viņš aizveda mednieku uz mežu un parādīja vietu, kura jāattīra. Mednieks ķērās pie darba. Pirmajā dienā viņš nocirta divus kokus un izlauza divus celmus. Tas nozīmēja, ka atlikušajās četrās dienās viņš nocirtīs vēl astoņus kokus. Bet te, raugi, desmitiem koku.

Ko lai iesāku? — grūtsirdīgi nopūtās mednieks un te pēkšņi aizmugurē izdzirda smagu dipoņu. Viņš pameta skatu atpaka): tuvojās četri ziloņi. Medniekam nebija neviena ieroča, un viņš gribēja jau bēgt, bet te viens no ziloņiem saka:

Labdien, draugs, ko tu šeit dari?

Kas tu tāds? — mednieks brīnījās.

Vai tad nepazīsti? Esmu tas pats zilonis, kuru atlaidi brīvībā. Vai atminies? Bet šis te ir mans dēls, un tie ir mani

draugi. Redzu — tevi kaut kas nomāc. Vai mēs nevaram tev palīdzēt?

Man ir jāattīra šis zemes pleķītis četrās dienās, — atbildēja mednieks.

—• Tad ta bēdai Mēs tev palīdzēsim.

Lai gan jau bija nakts, ziloņi ķērās pie darba un līdz ausmai puse tīruma bija nolīsta.

Man jāaizved dēls pie mātes, — teica zilonis. — Viņa pabaros un noliks gulēt. Ejam kopāl

Mednieks aizvadīja ziloņus līdz upei, kur tos jau gaidīja ziloņmāte. Viņa pabaroja ar gardām brokastīm. Pēc tam visi izpeldējās upē un, nedaudz atvilkuši elpu, atgriezās mežā. Pret vakaru darbs jau bija galā. Mednieks pateicās draugiem, atgriezās viņam ierādītajā mājā un likās uz auss.

No rīta pie viņa ieradās valdnieks un jautāja:

Kā redzu, tu atsakies no darba?

Esmu visu paveicis.

Neticu.

Ved vien šurp Ndiolu, un es došos projām kopā ar viņu.

NēJ — atkārtoja valdnieks. — Neticu, ka tu spēji izpildīt manu lūgumu. Vispirms parādi, ko esi paveicis.

Viņi devās uz mežu. Valdniekam vai mute palika no brīnumiem va]ā, kad ieraudzīja, cik veiksmīgi mednieks ar visu ticis galā.

•— Redzams, nāksies atdot tev Ndiolu, — viņš teica.

5

Mednieks bija bezgala laimīgs. Teju, teju viņš paņems jauno sievu pie rokas un aizvedīs uz savu ciemu. No šīs dienas ļaudis sāks viņu godāt, uzklausīs katru viņa vārdu. Nu gan viņš varēs atdarīt visiem, kas pret viņu ļauni izturējušies.

Taču valdnieks vis tik drīz negribēja no meitas šķirties. Pie viņa mājas bija sapulcējies ļaužu pūlis. Visi gribēja kaut ar acu kaktiņu pamest uz vareno stiprinieku, kas divās dienās izJauzis desmitiem koku. Bet valdniekam šķita, ka tā ir gaužām

niecīga maksa par viņa meitu, un viņš nolēma sarīkot medniekam vēl vienu, pēdējo pārbaudījumu.

Saaiciniet visas manas meitas! — viņš pavēlēja.

Drīz pie valdnieka mājas sapulcējās sešpadsmit meitenes, ļoti līdzīgas cita citai. Viņš lika tām nostāties vienā rindā un teica medniekam:

Ja atradīsi savu sievu, ņem viņu un vari iet. Ja neatradīsi — vaino pats sevi.

Nu gan mednieks nezināja, ko iesākt, meitenes tik līdzīgas cita citai kā ūdens lāses. Un visas stāvēja nolaistām acīm.

Pēkšņi viņš izdzirda spindzēšanu: zelta mušiņa pielidoja pie viņa auss un teica:

Tu mani palaidi brīvībā — esmu tev pateicību parādā. Skaties vērīgi, es nosēdīšos uz Ndiolas galvas un nedaudz iekodīšu meitenei. Viņa sapurinās galvu un saviebsies.

Muša aizlidoja pie meitenēm, nosēdās vienai no tām uz auss, un meitene tik tikko samanāmi papurināja galvu. Mednieks uzreiz piegāja viņai klāt, paņēma aiz rokas un teica:

Lūk, mana sieva Ndiola.

Ļaudis sāka skaļi aplaudēt, visiem iepatikās šis attapīgais stiprinieks, kas Ndiolas dēļ pārcieta tādas grūtības.

Valdnieks lika nokaut aunu un savam znotam par godu sarīkoja lepnas dzīres. Kolīdz dzīres beidzās, mednieks paņēma pie rokas Ndiolu un aizveda viņu uz savu ciemu.

VALDNIEKA SLIMĪBA

Kāda ciema valdnieks bija ļoti bagāts un viesmīlīgs cilvēks. Viņš bieži aicināja viesos cieminiekus un lepni tos pacienāja. Likās, ka viņš iemantojis nedalītu mīlestību un uzticību.

Taču reiz valdnieks sāka pārlikt: «Bet ja nu šie ļaudis, kas parāda man cieņu, uzticību un pat mīlestību, mīl nevis mani, bet gan manu bagātību?»

Un, lai pārbaudītu ciema iemītnieku jūtas, viņš izlikās par nedziedināmi slimu, sak, iekodusi cece muša un tāpēc viņam trīc galva. Visi cieminieki noskuma un par valdnieka slimību vien

runāja. Viņš izlikās, ka mirst, un vēlēja sasaukt visus (audis, lai tie varētu no viņa atvadīties un uzklausīt viņa pēdējo vēlēšanos.

Drīz viss ciems sapulcējās pie valdnieka mājas. Valdnieks sēdēja ar muguru pret žogu, un viņa galva bez mitas trīcēja. Viņš paziņoja ļaudīm, ka mirst, jo ngangas [11] nevar viņu izdziedēt. Pēc tam viņš jautāja, vai cieminieki viņu mīl? Visi vienbalsīgi apliecināja, ka mīlot. Tad valdnieks sacīja:

Kad es aiziešu pie tēvutēviem, man vairs nebūs vajadzīgas manas bagātības. Lai tās nepazustu, gribu izdalīt jums. Kuram nojums vajadzīgas manas cūkas?

Mums vajadzīgas, mums, — atskanēja vairākas balsis.

Labi, bet vērsis, kuram vajadzīgs vērsis?

Mums, mums vajadzīgi vērši! — atsaucās vēl daži cilvēki.

Man pieder daudz treknu aunu. Kurš ņems tos?

Mēs! Mēs ņemsim! — sauca gandrīz visi.

Bet kurš paņems manu sievu?

Es ņemšu, — teica valdnieka jaunākais brālis.

Kurš dos patvērumu vecākajam dēlam?

Visi ar prieku pieņēma gan valdnieka vecāko, gan jaunāko dēlu, gan arī meitas. Beidzot valdnieks jautāja:

Bet kurš ņems manu slimību?

Visi klusēja.

Kurš patiesi mīl savu valdnieku — tas nepieļaus viņa nāvi un paņems viņa slimību. Kurš tas būtu?

Visi izbiedēti turpināja klusēt, un valdnieks saprata, ka ļaudis mīl viņa bagātību, nevis viņu pašu.

MARIJA UN VIŅAS VECĀKAIS BRĀLIS NZUA

Daudz nostāstu klejo par Nzua. Viņa vecāki agri nomira, un palika divi bāra bērni — viņš un viņa māsa Marija.

Marijai bija kazlēns. Māte mirdama viņai pieteica:

Mījā ineit, atstāju tev šo kazu. Viņa aizstās tev mani un tēvu.

Brālis ar māsu apglabāja māti un sāka dzīvot divatā. Viņi dzīvoja bez bēdas, brokastis ēda saldūdens zivi, vakariņās — moluskus.

Reiz Marija teica Nzua:

Kāpēc gan tev, brāl, neapņemt sievu? Naudas mums papilnam. Ja tu apprecēsies, mājās būs vēl viena sieviete un būs jautrāka dzīve.

Labi, māsiņl — atbildēja brālis.

Reiz' Nzua gadījās būt Luandā, kur viņš satika Nzuanu, Angolas augstākā valdnieka meitu. Meiteni savaldzināja Nzua skaistums.

«Visā savā mūžā,» viņa nodomāja, «neesmu redzējusi tādu skaistuli, neesmu redzējusi un nekad vairs neredzēšu!»

Nzua, atgriezies pie savas māsas Marijas, teica:

Māsiņ, es satiku meiteni, kas man loti iepatikās. Tā ir Nzuanda, Angolas augstākā valdnieka meita. Bet viņa piekrita iziet pie manis par sievu ar vienu noteikumu: «Ja gribi mani apņemt par sievu, atdod man savu māsu Mariju par verdzeni. Tā būs tava kāzu dāvana.» Nezinu, ko iesākt?

Māsa neko neatbildēja. Viņa iegāja savā istabā un likās gulēt. No rīta Nzua sacīja:

Tūlīt pat nekavējoties es došos pie savas līgavas.

Un viņš aizgāja uz Luandu. Viņu pavadīja nesēji ar dāvānām. Nzua satikās ar valdnieku un lūdza viņa meitu atdot viņam par sievu.

Angolas valdnieks bija ar mieru, tikai noteica, ka nepieņems nekādas dāvanas.

Nzua apņēma sievu, valdnieks sarīkoja jautras dzīres, kas turpinājās divas dienas. Beidzot vīrs veda sievu uz savām mājām. '

Ieraudzījusi vīramāšu, Nzuana teica:

Agrāk tu biji Marijas kundze, bet tagad tu būsi vienkārši Kamarija'.

* Priedēklis «Ka» tiek lietots pirms vergu vārdiem.

Tā Kamarija sāka nest malku, iet pēc ūdens. Reiz viņa izdzirda saimnieci kliedzam:

Ei, Kamarijal

Klausos, kundzei

Ej mazgāt vēju.

Kamarija pacēla ve]as katlu un gāja uz upi. Nolikusi katlu uz zemes vīģes koka pakājē, viņa sāka rūgti raudāt:

Tēvs un māte mani tik ļoti mīlēja. Nekad dzīvē netiku strādājusi tik grūtu darbu. Bet tagad man liek mazgāt veļu.

Te pietecēja viņas kaziņa un jautāja:

Mēl Me-ēf Ko raudi, mana saimniecīt?

Kā lai neraudu? No dzimšanas nekad netiku mazgājusi veļu. To izdarīja meitenes |gi verdzenes. Bet tagad man liek mazgāt veļu. Nav ne tēva, ne mātes, kas mani aizstavētu, tikai brālis Nzua. Es ieteicu viņam apņemt sievu, bet nelūdzu, lai prec valdnieka meitu. Kādēļ man uzlikts tāds sods? Esmu kļuvusi verdzene. Nesu malku, eju pēc ūdens …

Kaza uzklausīja Kamariju un teica:

Esi bez bēdas, saimniecīt, būs jau labi. Nebūs vairs ilgi tev jābēdājas.

Viņa izņēma veļu no katla, izmazgāja kreklus, halātus un bikses, izklāja tos saulītē un atkal jautāja saimniecītei:

§1 Kāpēc tu aizvien vēl raudi?

Tāpēc, ka man ir gaužām skumjijv—^ atbildēja Kamarija.

Nāc, es tevi apmīļošu.

Kamēr veļa saulē žuva, kaziņa mierināja Kamariju. Pēc tam salocīja veļu un atdeva savai saimniecei.

Kamarija pacēla katlu un gāja uz mājām.

Ai, Kamarija1 Vai izmazgāji veļu? — jautāja saimniece.

Jā, saimniecīt!

Kamarija iegāja savā istabā un atgūlās .. I Drīz Nzuanai piedzima dēls. Bērns paaugās, sāka iet skolā, iemācījās rakstīt un lasīt.

Kādu reizi tēvs sauca dēlu pie galda:

Nāc ēst, mans dēls!

Negribu, tēvs.

Varbūt tu ēstu cūkgaļu?

Nē.

Ko tad tu gribi?

Kazas ga|u.

Kazas gaļu?

Jā, Kamarijas kazas galu.

Kazu nokāva, novilka ādu, izņēma iekšas, bet Kamarijai* pieteica:

Ej uz upi, izmazgā iekšas.

Kamarija sāka mazgāt spurekli, bet liela zivs izrāva to« viņai no rokām un aizpeldēja; mazgāja sirdi — atkal notika tas pats.

Ak tu manu lielu bēdul Ko lai daru? — Kamarija sāka rūgti raudāt.

Viņa gāja pie upes, kur bija atstājusi grozu, bet ūdens aiznesa arī to. Kamarija metās grozam pakal, bet nespēja panākt. Necik tālu no Nzuanas kundzes mājas viņa izķepurojās krastā. Brāļa sieva jau gaidīja Kamariju.

Kur iekšas? — Nzuana kundze jautāja.

Zivs aiznesa, — atbildēja Kamarija.

Viņu sita.

No rīta Kamarija piecēlās agrāk par citiem un aizbēga no* mājām. Viņa ilgi klīda pa mežu, līdz satika vecu sievieti. Sī sieviete sirga ar lepru. Kamarija aprūpēja viņu, dziedēja brūces. Par atlīdzību večiņa parādīja viņai visus savas mājas slepenoskambarus.

Skaties, — viņa teica, atvērdama pirmās durvis.

Kamarija ielūkojās, bet tur kambaris ar lepnām drānām.

Atvēra otrās durvis, tur kambaris ar naudu. Atvēra trešās — vasks! Atvēra ceturtās — tur ziloņkauls un Indijas kaučuks^ Vairākas dienas Kamarija nodzīvoja pie vecās sievietes. Beidzot viņa teica:

Nu iešu tālāk, vecomāt.

—^ Dārgā Marijas kundze, paliec vēl pie manis.

Man jāiet, vecomāt.

Vecā sieviete iedeva viņai burvju lādīti.

Paliec sveika, vecomāt, — sacīja Marijas kundze.

Laimīgu ceju!

Marijas kundze pārnāca mājās. Tieši todien, kad piedzima Marija, Angolas zemē piedzima ari Makiši [12] dēls no lumbas. Marijas kundze sastapa viņu mežā. Viņš teica:

Marijas kundze, mēs jau sen tevi gaidām. Beidzot tu esi šeit!

Viņš svieda pret zemi burvju lādīti, no tās uzradās divas verdzenes, dzelzs gulta un moskītu tīkls. Viešņai saklāja gultu. Cilvēkēdāji sāka diet un nodejoja līdz ausmai.

Atpūtusies Marija teica:

:— Man laiks iet projām.

Paliec vēl vienu nakti! — lūdzās tēvs ar dēlu.

Nevaru, esmu noilgojusies pēc brā]a.

Nedaudz uzgaidi, — lūdza cilvēkēdājs.

Viņš atnesa veselu kasti ar ēdienu, kasti ar veļu, mūzikas lādīti un visu to dāvināja Marijai. Pēc tam pavadīja viņu. Un Marija drīz nokjuva mājās.

Piimā viņu ieraudzīja Nzuanu kundze.

Kamarija? Beidzot ieradies!

Mariju sagūstīja un nopēra. Brālis to visu redzēja, bet klusēja. Nākamā diena bija svētdiena. Nzuanu kundze teica:

Nzua kungs, ģērbies, iesim uz baznīcu.

Kad viņi aizgriezās uz otru pusi, Marija klusi pasauca tēva veco kalpu.

' — Klau, Katalajul Es tūliņ braukšu uz baznīcu.

Dārgā kundze, bet ko tu vilksi mugurā? Ig viņš jautāja.

Atstāj mani vienu. Es zināšu, ko vilkt, =| viņa atteica. Marija nozuda aiz mājas un meta pret zemi burvju lādīti.

Lādīte atvērās, un no tās izbira kleitas 11 tik skaistas, kādas ne pie viena tirgotāja neatradīsi. Meta vēlreiz lādīti pret zemi: no tās iznāca karavīri, divas verdzenes un svīta, pēc viņiem izripoja kariete.

Marija iesēdās karietē un brauca uz baznīcu. Mūzikas pavadījumā viņai sekoja svīta.

Baznīca bija stāvgrūdām pilna ar ļaudīm: gan melniem un baltiem, gan slimiem un kropliem, gan akliem un redzīgiem. Ieraudzījuši Mariju, visi sāka sačukstēties. «No dzimšanas neesam redzējuši tik daiļu vaigu.»

Izgājusi no baznīcas, Marija nometa burvju lādīti, — uzradās krēsls, kādu apskaustu pat Angolas augstākais valdnieks.

Viņa apsēdās uz šī krēsla. Ļaudis vai pamira aiz sajūsmas. Valdnieks, viņa meita Nzuana kundze un viņa znots Nzua kungs arī skatījās bezgala izbrīnījušies uz skaisto, balto sievieti, bet, kad viņa kopā ar savu svītu devās uz mājām, viņi pat pavadīja sievieti.

Piebraukusi pie mājas, Marija nobēdzināja ratus, svītu un visu pārējo burvju lādītē. Katalaju vaicāja:

Jaunā kundze, vai tu šodien biji baznīcā?

Jā, biju. Nzuanu kundze mani nepazina.

Beidzot atgriezās Nzua kungs ar Nzuana kundzi. Saimniece uzsauca:

Vai maltīte gatava? Ei, Kamarijai

Klausos, kundze.

Nāc šurp, novelc man goda kurpes.

Marija novilka goda kurpes un pasniedza mājas apavus.

Ak, Kamarija, baznīcā bija skaista, balta kundze. Dzīvē vēl neesmu redzējusi tādu skaistuli.

Vai patiesi šīs baltās kundzes daiļais vaigs bija pārāks par manas kundzes skaistumu?

Jā, Kamarija. Viņa bija skaistāka.

Pēc dažām dienām Angolas valdnieks pavēstīja:

«Tas, kurš norādīs, kur meklējama baltā sieviete, kura bija baznīcā, vai ari atnesīs kurpi no viņas kājas, saņems kā balvu divus saku [13] .»

Pienāca svētdiena. Nzuana kundze sacīja:

Nzua kungs, iesim uz baznīcul

Viņi aizgāja, bet Marija atkal izsauca savu karieti un svītu. Kolīdz viņa iegāja baznīcā, atskanēja pārsteiguma un sajūsmas saucieni:

Atkal šī baltā sieviete!

Izgājusi ārā, Marija meta burvju lādīti pret zemi, uzradās divi krēsli. Uz viena no tiem apsēdās viņa pati, bet uz otra — miesassargs, kas viņu pavadīja. Pēc kāda brīža viņa teica:

Laiks braukti

_ Viņi iesēdās karietē, ļaudis sekoja līdz pašām Nzua kunga mājām. Kādam palaimējās noskatīties, kā ar burvju kastītes palīdzību viņa pārģērbās verdzenes drēbēs un iegāja brāļa mājā.

Tas tika pavēstīts valdniekam. Valdnieks atnāca pie sava znota un vaicāja:

1…f— Kāpēc tu turi mājās Kamariju? Kas viņa tev ir?

Māsa, — atbildēja Nzua kungs.

Bet, kolīdz jautāja Kamarijai, vai viņa būtu māsa, Kamarija visu noliedza:

Viņš melo, valdnieka kungs. Esmu viņa verdzene.

Vai tu saki taisnību, Kamarija?

Tīro taisnību.

Vai tu svētdien brauci uz baznīcu?

, — Ko tu, ko tu, mans kungs. Kur lai es, verdzene, ņemu labu kleitu, ar ko iet baznīcā.

Kam tu mani māni, tu taču biji baznīcā.

—| Es nemānu vis tevi, kungs.

Valdnieks lūdza Kamariju nākamajā dienā ierasties viņa mājās.

Pienāca rīts. Marija meta burvju lādīti pret zemi, atkal uzradās tērps, bet vēl greznāks. Viņa iesēdās karietē un brauca uz valdnieka māju. Viņu ieraugot, karavīri nostājās sardzē.

Marijas kundze iegāja mājā un sāka kāpt pa trepēm otrajā stāvā. Valdnieks iznāca viņu sagaidīt, ieveda pieņemšanas istabā, sasveicinājās un apsēdināja.

Nu Marija jautāja:

Kamdēļ esmu tev vajadzīga, kungs?

Gribēju tevi redzēt.

Viņi pabrokastoja. Marija pavadīja valdnieka mājās visu dienu, bet vakarā teica:

—I Man laiks doties projām, valdniek, bet es rīt atgriezīšos, un mēs parunāsimies.

Viņa iesēdās karietē un aizbrauca. Ļaudis pavadīja viņu ļīdz mājām.

No rīta Marija piecēlās, pabrokastoja, apģērbās un aizbrauca 4iz valdnieka māju. Laipni apsveicinājusies, viņa lūdza, lai valdnieks pavēl ierasties viņas brālim ar sievu. Kolīdz viņi ieradis, Marija jautāja Nzua:

Kas es tev esmu?

Nzua atbildēja:

Māsa.

Tu nerunā taisnību, Nzua, ja reiz esmu tava māsa, tad •kā tu varēji padarīt mani par verdzeni?

Nzua ielika cietumā. Viņš sēdēja cietumā un prātoja: «Kādēļ -tevi iesēdināja cietumā? Māsas dēj? Kā dēļ tava māsa kļuva verdzene? Sievas dēļ. Tu ciet sievietes dēļ. Padomā labi, Nzua, varbūt tevi pakārs, bet Nzuana kundzi nopērs. Bet kā lai atsaka «ievai, ja viņa ko pieprasa? Tiesa gan, Marija, paklausīju sievai un padarīju tevi par verdzeni.»

No rīta Nzua tika atbrīvots.

Marija teica Angolas valdniekam:

Izprecē savu meitu kādam citam, bet mēs ar brāli dzīvosim blakus, katrs savā mājā.

Pārnākusi mājās, Marija meta pret zemi burvju lādīti: no itās uzradās divas divstāvu mājas, jebkurš, visbagātākais tirgonis būtu laimīgs, ja viņam piederētu tāda māja, tikai naudas nepietiktu, lai tādu uzceltu.

Brāli, viena māja pieder tevi

Viņa vēlreiz meta pret zemi burvju lādīti. No tās iznāca vergi un ragulopi, Meta trešoreiz lādīti, un uzradās divas .aukles.

Pieņem to visu, mīļo brāli, lai viņi dzīvo tavā mājā.

Nu viņa meta burvju lādīti pēdējo reizi. No tās izkrita milzum daudz drēbju, zelta monētu kaudze, sudraba, vara un papīra nauda.

Atkal dzīvoja kopā Marija un viņas brālis Nzua.

SIMBI

Baaka ciemā dzīvoja meitene, vārdā Elēna. Reiz kopā ar draudzenēm viņa devās uz mežu pēc malkas. Meitenes ātri salasīja zarus un steidzās uz māju, vien Elēna palika mežā. Viņa salasīja tik daudz zaru, ka nejaudāja pacelt savu saišķi no zemes. Nu viņa sauca:

Ei, ei, vai te kāds ir?

Neviens neatsaucās, un Elēna izšķīrās lūgt palīdzību gariem:

—t Ei, Simbi [14] , palīdzi man! — viņa iesaucās.

Uz līdzenas vietas viņas priekšā nostājās Simbi un jautāja:

Ko tev vajag?

Palīdzi man, lūdzams, aizvilkt zarus līdz mājām.

—Var jau palīdzēt. Tas nav grūti, — noteica Simbi. — Tikai neesmu radis strādāt pat-velti!

«Ko lai viņam apsolu?» Elēna domāja un teica:

Kad man piedzims dēls, es to dāvināšu tev. Tu būsi viņa tēvs.

Jā, jā! Esmu ar mieru! — nopriecājās Simbi, paķēra malku un aizstiepa to uz meitenes māju.

Drīz vien Elēna apprecējās un viņai piedzima dēlēns, kuru nosauca par Nkomini. Viņa bija aizmirsusi par savu solījumu. Māte iedāvāja dēlam tadi — akmens talismanu, lai viņam būtu brāli un māsas. Nkomini bija neparasts bērns. Tikko piedzimis, viņš tūlīt izgāja no mājas, sapazinās ar ciema vīriešiem, sāka ar viņiem kopā spēlēt sanzi [15] , dejot un dziedāt kāzās, bēru mielastos un dažādās ciema svinībās. Viņš bija jau gluži pieaudzis, vien augumā pavisam niecīgs.

Reiz ciema muzikanti devās uz svinībām Mpungu ciemā. Viņiem bija jāšķērso divas upes. Kolīdz viņi nonāca pie pirmās upes, izrādījās, ka ūdens Nkomini sniedzās pāri galvai, bet citiem — tikai līdz viduklim. Nācās vienam no biedriem puisēnu ņemt kamiešos. Taču, kad viņi nokļuva līdz otrai upei, vīri aizmirsa par Nkomini un šķērsoja upi bez viņa. Nkomini iebrida

ūdenī un gribēja to pārpeldēt, bet spēcīga straume sagrāba

viņu un nesa uz priekšu. Nkomini sāka dziedāt:

Ardievu, draugi! Tikai sargiet Jūs manu sanzi, manu tādi.

Ardievu, draugil Tikai sargiet Jūs manu sanzi, manu tadi. [16]

Straume atnesa Nkomini uz Simbi ciemu.

Sveiks, Nkomini, es esmu tavs tēvs, gars viņam teica.

Tagad tu dzīvosi šeit kopā ar mani.

Es nepazīstu tevi. Pirmoreiz redzu, — iesaucās Nkomini.

Mans tēvs dzīvo Baaka ciemā.

Vai tava māte ir Elena no Baaka ciema?

Ir gan.

Elēna man dāvāja tevi. vēl pirms tavas dzimšanas. 1

Nkomini noprata, ka labāk nerunāt pretī Simbi. Viņš pasmaidīja un iegāja gara mājā.

Dažas dienas Nkomini izlikās, ka ir jautrs un apmierināts ar savu likteni. Simbi ne acu nenolaida no viņa, bet Nkomini tik veikli tēloja, ka spēja apmānīt garu. Kolīdz tas pārstāja» viņu izsekot, Nkomini pagatavoja bambusa putnu un aizlaidās uz savu ciemu.

Baaka ciemā jau sen domāja Nkomini par mirušu. Todien, kad viņu aiznesa straume, vīri pārradās mājās un pastāstīja* ka puisēns noslīcis. Māte gauži apraudāja viņu un rīkoja'bēres.

Te kādu vakaru virs ciema parādījās liels putns, kurš dziedāja:

Paldies, ka nosargājāt, draugi,

Jūs manu sanzi, manu tadi.

Es lidoju, paldies jums, draugi,

Par manu sanzi, manu tadi.

Bambusa putns nolaidās zemē. No tā notrausās Nkomini dzīvs un vesels.

Es dzīvoju pie Simbi, — viņš teica mātei. — Tu taču nosolījies viņam dāvāt savu .dēlu.

Tikai tagad Elēna atcerējās savu pārsteidzīgo solījumu. Viss beidzās laimīgi, bet varēja notikt liela nelaime. Lūk, kur noved neapdomīgi soli.

ATRATNES BĒRNI

Kādai atraitnei bija četri bērni. Kad vecākie dēli paaugās, viens no tiem teica:

Es mācīšos par mednieku.

Otrs sacīja:

Atī es mācīšos pār mednieku.

Viņi paņēma šautenes un gāja uz meiu, bet neko nenošāva.

Sāka līt. Viņi meklēja, kur paslēpties no lietus, un uzdūrās cilvēkēdāju mājai. Brāli iegāja mājā, paņēma bandžo un sāka spēlēt. Kur gadījies, kur ne, sētā ienāca cilvēkēdājs ar diviem vēršiem plecos un jautāja:

Kas tur spēlē bandžo?

Te no mājas atskanēja balss:

Ja esi drosmīgs cilvēks, nāc iekšā, būs ar ko pamielot manus suņus.

Cilvēkēdājs neiedrošinājās vis iet iekšā. Parādījās otrs cilvēkēdājs ar trim vēršiem plecos un jautāja pirmajam:

Kam neej mājā iekšā?

Pirmais atsaka:

Tur iegājuši divi cilvēki. Viņi grib mūs nonāvēt, lai izbarotu saviem suņiem.

Kamēr šie runā, sanāk daudz cilvēkēdāju. Starp tiem arī vadonis. Viņš ir nesaprašanā:

Kamdēļ neejat mājā iekšā?

Pārējie šim atbild:

Tur ir divi cilvēki. Viņi grib mūs nonāvēt, lai izbarotu

saviem suņiem.

Vadonis iegāja iekšā, apsveicinājās ar cilvēkiem, pēc tam

sacīja:

i— Ejiet prom no šejienesi

— Mēs negribam iet projām no šejienes,. — cilvēki atteica.

Vadonis paaicināja citus cilvēkēdājus un pavēlēja:

Aizvediet viņus no šejienes!

Cilvēkēdāji izveda brāļus laukā. Vecākais nosēdās uz zemes, bet jaunākais sāka cīnīties ar cilvēkēdājiem un nonāvēja veselus četrus. Dzīvi palika astoņi. Viņš nobeidza vēl četrus un piemetās atpūsties. Nu cīņā metās vecākais brālis un nokāva pārējos. Vadonim viņš nocirta galvu, bet nocirstās vietā izauga otra galva. Viņš nocirta arī to, bet tās vietā uzradās četras jaunas. Vecākais brālis teica:

Mums viņu nenobeigt. Atvilksim elpu!

Viņi atsēdās. Vecākais brālis.pārvērtās par zivi. Cilvēkēdājs tūliņ noķēra zivi un norija to. To tik brālis bija gaidījis: viņš sameklēja cilvēkēdāja sirdi, tur vadonis glabāja savas mājas atslēgas, paņēma tās un izk|uva ārā. Jaunākais brālis, nedaudz atpūties, nocirta cilvēkēdājam visas galvas, un beidzot tas izlaida garu.

Nu brāli atvēra vadoņa mājas durvis. Tur viņus sagaidīja vergi un tik ņēmās mielot. Brāļi uzkāpa otrajā stāvā un ieraudzīja trīs sievietes, kuras viņus pamieloja. Sievietes teica: — Palieciet šeit!

Pa to laiku viņu māte, atraitne, ar diviem jaunākajiem bērniem nolēma pārcelties uz dzīvi citā ciemā. Pa ceļam uz jauno dzīvesvietu viņi piestāja mežā, lai atvilktu elpu. Te māte teica:

—Ejiet atnesiet malku, es pagatavošu ēdienu.

Bērni aizgāja pēc malkas un apmaldījās. Viņi atrada kādas vecas sieviņas māju, sieviņa viņiem saka:

l§j No šī brīža jūs esat mani bērni. Dodieties pēc malkas.

Bērni gāja cirst malku. Meitene nastu ar sacirsto malku uzvēla plecos un tecēja uz māju. Bet puisēnam parādījās viņa mirušais tēvs. Tas jautāja:

Kāpēc tu cērt malku?

Nezinu, tēvs.

Nu tēvs teica:

—. Es pateikšu tev visu, kad tevi sūtīs pēc ūdens.

Puisēns atgriezās pie večas, šī nu saka bērniem:

Atnesiet ūdeni!

Bērni tecēja pēc ūdens. Meitene pasmēla ūdeni un steidza uz mājām. Puisēns aizkavējās. Viņš jautāja tēva garam:

Pasaki man — ko biji nodomājis teikt?

Un tēva gars teica:

Veča liks ūdeni uz uguns. Viņa tev teiks: «Sagaidi. Hdz ūdens uzvārīsies, un, kolīdz tas notiks, pasaki man.» Tu sagaidi. līdz ūdens uzvārisies, un saki: «Nekādi nevaru saprast, vai tas vārās vai ne?» Veča ies pati skatit, bet tu, lidzko viņa pielieksies, iebāz viņas galvu verdošajā ūdeni.

Dēls tā ari izdarīja. Veča gribēja nobeigt bērnus, bet dabūja galu pati. Bērni paņēma no viņas mājas daudz naudas un aizbēga pie mātes.

JAUNEKLIS UN UPE

Reiz tēvocis atdeva ķīlā par vērsi savu māsasdēlu.

Drīz tēvocis nomira, arī jaunekļa tēvs un citi radinieki atstāja šo pasauli, un nebija neviena paša, kas varētu izpirkt jaunekli. Pēc ķflas noteikumiem viņam bija jāar, jākaplē, jāsēj, jācērt malka, jānes ūdens. Kolīdz viņš k|uva par bāreni, saimnieki sāka viņu sist. Jauneklim mugurā bija skrandas. Viņš bieži gāja uz mežu, tur vientulībā gauži, gauži raudāja:

Ak manu grūtu dieniņ! Nav vairs tēvoča, kurš varētu mani izpirkt! Nav vairs tēva, kurš varētu mani izpirkt! Nav neviena paša, kurš varētu mani izpirkt!

Reiz jauneklis nosapņoja, it kā upe teiktu:

«Agri no rīta, kad visi vēl gul, nāc uz manu krastu. No trim lietām, ko tur atradīsi, izvēlies to, kura vistuvākā sirdij. Es gan tev iesaku: ņem grozu.»

Jauneklis pamodās un sāka domāt: «Diēzi ko varētu nozīmēt šis sapnis?»

Pagāja trīs dienas un naktis. Ceturtajā nakti viņš atkal sapņo, it kā upe teiktu:

«Kamdēļ nenāc? Rīt ar ausmu noteikti atnāc un izvēlies to, kas tev vistuvāks sirdij.»

Jauneklis piecēlās vēl pirms ausmas un gāja uz upi. Atnācis krastā, viņš ieraudzīja ūdenī vairākus Šaujamos ar stobriem

uz augšu, divus saiņus ar kokvilnas veļu. Pēc brīsniņa pie viņa* piepeldēja mazs groziņš. Jauneklis paņēma groziņu un gāja tik mājās. Pārnācis viņš noslēpa zāļu groziņu mājas sienā.

Saimnieks, ieraudzījis viņu vaļojamies, iekliedzās:

.Ei, tul Ņem kapli un ej strādāt. Ari malku neaizmirsti atnest!

Viņš paņēma kapli un gāja uz tīrumu. Visu dienu vaiga sviedros nokaplēja, pēc tam devās uz mežu un sacirta malku. Sasējis saišķi, uzvēla to mugurā un aiznesa uz mājām.

No rīta piecēlies, viņš ieskatījās grozā. Tur atradās daždažādas zāles. Viņš noslēpa grozu un sāka skaldīt malku. Vēlāk aizgāja pēc ūdens. Visu dienu, elpu neatvilcis, rāvās saimniecībā, līdz satumsa. Tad viņš devās pie miera.

Bet, redz, tās vis nebija parastas, bet brīnumzāles, jo sapnī iemācīja viņam, kādas kaites var ar tām izdziedēt.

Nākamās dienas vakarā uz ciemu atnāca divi svešinieki. Jauneklis dzirdēja, kā viņi jautāja saimniekam, kur atrast kādu dziednieku, bet saimnieks atteica:

Mūsu ciemā dziednieka nav. Meklējiet citā vietā.

Jauneklis izgāja no mājas un vaicāja:

Ar ko sasirdzis jūsu slimnieks?

Svešinieki atteica:

To piedienas zināt dziedniekam pašam.

Labi, — viņš piekrita. — Bet jums nāksies samaksāt man* par dziedēšanu.

Cik liela būs maksa? — svešinieki jautāja.

Viens makuto.

Viņi iedeva monētu.

Šis puisis ir nekauņa! — svešiniekus brīdināja saimnieks., gl Viņš jau nemāk dziedināt. Kur tu ņemsi zāles? — viņš metās jauneklim virsū. — Tu jau nespēsi pat cērmes izdzīt!

Es mācos, saimniek, 1J1 noteica jauneklis.

Nu saimnieks sacīja svešajiem ļaudīm:

Ja viņš neizdziedinās jūsu vājnieku, noslāniet viņu par nekaunību.

Divi svešinieki aizveda jaunekli uz savu ciemu. Viņš apskatīja slimo un apņēmās izdziedēt.

Nu viņš ķērās pie dziedināšanas. Bet, raugi, sirdzējs ne* Icjuva žirgtāks. Tad jauneklis atkal sapni redzēja zāles, un tās pateica, kas darāms.

Pēc desmit dienām slimais tika vesels. Pateicīgie tuvinieki iedāvināja jauneklim telīti. Jauneklis pārnāca mājās un saitē pārveda telīti.

Saimnieks jau gaidīja smīnēdams:

Kā ir, vai izdziedināji slimo?

Jā, — atteica jauneklis. — Lūk, telīte, kuru saņēmu kā dāvanu par izdziedināšanu.

Redz, kur labi, — noteica saimnieks un paņēma telīti. Pēc dažām dienām atkal (audis atnāk pie jaunekļa. Jaunek*

lis izdziedē slimo un atkal saņem telīti. Ari šo telīti viņš atdod saimniekam.

Drīz vien ja'uneklis — dziednieks tika slavens visā valsti. «Tas ir īsts brīnumdaris!* — tā viņu daudzināja.

Pagāja trīs gadi. Jaunajam dziedniekam jau piederēja sešas govis. Viņš nodomāja: «Nu reiz varēšu sevi izpirkt,» — un teica saimniekam:

Es gribu iet projām. Cik man tev jāmaksā?

Atved man trīs govis, — atteica saimnieks.

Dziednieks atveda saimniekam govis un uz visiem laikiem

atstāja ciemu. Netālu no šī ciema viņš uzcēla sev māju, pārveda sievu un dzīvoja ilgi, ilgi, dziedēdams (audis.

Sis cilvēks, redz, pieredzēja daudz bēdu, bet upe palīdzēja viņam tikt par dziednieku.

Ne velti saka: «Zālītes — veselības ķīla.»

ČETRAS MUĻĶĪBAS

Sis stāsts ir par četrām tēva meitām, četrām Muļķībām. Vecākā no meitām, kad pienāca viņas kārta izvēlēties vārdu*, teica:

Gribu saukties par Muļķību.

Arī otrā māsa, kad pienāca viņas kārta izvēlēties vārdu, sacīja:

Gribu vārdu Muļķība.

Tādus pašus vārdus sev ņēma arī trešā un ceturtā māsa. Ļaudis bija nesaprašanā:

Jūs esat četras, bet visām viens vārds. Kā lai jūs atšķir? Meitenes paaugās. Pienāca līgavu gadi. Ieradās precinieks,

lai ņemtu par sievu vecāko meitu. Viņam ierādīja vietu viesu mājā. Brīdi atpūties, viņš gāja lūkot līgavu uz meiteņu māju [17] , kur viņas dzīvoja visas kopā, un sacīja:

Labs vakars, meitenes.

Labs vakars, —: viņas atņēma un noklāja viņam uz grīdas salmu paklāju. Jauneklis iegāja iekšā un atsēdās. Meitenes apvaicājās, kā viņš aizvadījis dienu. Par atbildi viņš nodziedāja joku dziesmiņu un sacīja:

_ Esmu ieradies pie jums, lai apņemtu par sievu vecāko Muļķību.

Taču vecākā Muļķība teica:

Labi, esmu ar mieru, tikai ar vienu noteikumu. Tev jāprec mūs visas, mēs visas esam viena tēva un vienas mātes bērni, mums ir viens vārds un mums yisām jāiziet pie viena vīra.

Lai notiek, es precēšu jūs visas četras, — atbildēja jauneklis.

No rīta līgavainis iegāja pie meiteņu tēva un teica:

Es gribu precēt visas tavas meitas.

Ko Jai saku, >— atbildēja tēvs, — ja tu vari atļauties precēt visas četras, tad preci vesels. Bet atnes man izpirkumu par visām četrām.

1 — Lai notiek, — atteica līgavainis. — Rīt es atnesīšu izpirkumu.

Viņš atgriezās savā ciemā un teica tēvaņi:

—Mans bildinājums pieņemts, bet ar noteikumu, ka ņemšu par sievām visas četras meitenes.

Tēvs izvēlējās četras nobarotas kazas un sacīja:

Ej vien rīt pat un atdod izpirkumu.

No rīta līgavainis devās pie sava nākamā sievasteva, lidzvezdams četras kazas. Dāvanu pieņēma, un līgavainis teica meitenēm:

Es atvēlu jums četras dienas, lai sapostos. Piektajā dienā nākšu pēc jums.

Pārnācis mājās, viņš četras dienas gulēja. Piektajā dienā, paaicinājis draugus, kopā ar tiem gāja pēc līgavām. Nokāva kazu un sarīkoja dzīres. Cauru dienu līgavainis ar saviem draugiem dejoja un līksmoja, bet vakarā viņam atdeva meitenes, un visi nu devās uz vira ciemu.

Katrai sievai virs ierādīja savu māju. Pavisam viņa sievām bija četras mājas. Atkal nokāva kazu un kopā ar draugiem svinēja dzīres četras dienas no vietas. Pēc tam draugi izklīda un jaunais virs saskuma. Tēvs jautāja, kas ar viņu noticis. Uz to jauneklis atteica:

Tēvs, man ir kauns. Tikām, kamēr sievas ir šeit, es neesmu viņas uzcienājis pa īstam. Viņas cienātas tikai ar kazas ga]u. Rīt došos medībās. Kazi, patrāpīsies nonāvēt alni.

No rīta, paņēmis nazi un bisi, viņš kopā ar kalpu un suni devās ceļā. Uzcēla mežā būdiņu, kur pārlaida nakti. Agri no rīta jaunais virs gāja izlikt lamatas žurkām. Pēc tam viņš vēlēja savam kalpam — zēnam:

Sagriez jo lielākas zaļās lapas.

Zēns to ari izdarīja. Jauneklis tikām saķēra un nonāvēja daudz žurku. Virs pavēlēja nonāvētās žurkas ietīt četros lapu tlstokļbs.

Kamozo, ej uz mājām, — viņš pateica kalpam. — Tikai ierodies tur nevis dienā, bet gan nakti un iedod katrai sievai pa tīstoklim. Lai ikkatra domā, ka tīstokli esmu atsūtījis tikai yiņai.

Kamozo aizsteidza uz māju. Nogaidījis mežā, līdz satumst, viņš iegāja pie vecākās Muļķības.

— So tīstokli, — viņš teica Muļķībai, — saimnieks atsūtīja tev. Viņš lika pateikt: «Lai Mujķība atraisa mezglus, ko aizsējusi Gudrība.» Un vēl: «Lai Muļķība, vecākā, neko nebilst māsām.» Pats pagaidām nevarēja ierasties.

Pēc tam Kamozo iegāja pie otras Muļķības. Un pavēstīja viņai to pašu:

Lai Muļķība atšķetina mezglus, ko sasējusi Gudrība. Saimnieks sūta šo tīstokli tev vienai un lūdz nebilst ne pušplēsta vārda par to māsām. Pats viņš aizkavējies mežā.

To pašu zēns sacīja arī divām pārējām Muļķībām, atdodams lapu saišķus ar žurkām. Naktī viņš atgriezās mežā pie saim. «lieka.

Vai visu izdarīji, kā liku, Kamozo? — jautāja saimnieks, un zēns atbildēja:

Jā, visu.

Vecākā Muļķība paskatījās uz tīstokli, paraustīja plecus un iemeta to kastē pie vecām grabažām. Tāpat rīkojās arī otrā un trešā māsa. Ceturtā Muļķība nodomāja: «Kas tur varētu būt? Vīrs teica, lai es atsienot tīstokli. Jāatsien vaļā.»

Viņa atsēja visus mezglus un ieraudzīja žurkas. Meitene nodīrāja tām ādiņas, apskrubināja gaļu un izvārīja. Pēc tam uzvēra ādiņas uz kārts un uzlika uz jumta, lai tās saulē izžūtu.

Pēc desmit dienām vīrs pārnāca mājās. Visupirms viņš gāja pie vecākās sievas un jautāja:

. «-^Atnes man vīstokli, kuru tev atsūtīju.

Viņa atvēra kasti, izvilka neatraisīto tīstokli. Degunā iesitās pretīga smaka.

Virs gāja pie otrās sievas un vēlēja:

Dod šurp tīstokli, kuru tev atsūtīju.

Sieviete attaisīja kasti, izvilka vīstokli. Tas bija aizsiets, un iekšā bija sapuvusi gaļa un tārpi.

Tas pats bija noticis arī ar trešās sievas tīstokli.

Beidzot vīrs aizgāja pie jaunākās Muļķības.

Atnes vīstokli, kuru tev iedeva Kamozo.

Sieviete izgāja no mājas un drīz atgriezās ar garu kārti, uz kuras bija uzmauktas izkaltētas žurku ādiņas.

Vīrs iesmējās. Viņš saaicināja pie sevis kaimiņus un izstāstīja tiem, kā ķēris žurkas, kā sūtījis Kamozo ar nobeigtajām žurkām pie savām sievām.

Šodien es atgriezos un teicu sievām, lai viņas parāda man vīstokjus, kurus aizsējusi Gudrība un kurus bija jāatsien Muļķībai. Triju vecāko sievu vīstokļos atradu tikai sapuvušu

galu, turpretī jaunākās sievas vīstoklis bija sauss. Lūk, viņas izkaltētās žurkas. Trim vecākajām sievām prāta tā pamazāk» tālab precēšu tikai jaunāko.

Un viņš aizsūtīja trīs vecākās Muļķības uz tēva mājām.

Ne velti tauta saka, ka vecākā un jaunākā māsa nedrīkst iziet pie viena vīra. Jaunākā var atņemt vīru vecākajai.

KIMANAUEZA DĒLS UN SAULES [18] UN MĒNESS MEITA

Kimanauezam bija dēls. Kad dēlam pienāca precību gadi» tēvs teica:

Tev laiks ņemt sievu.

Taču dēls negribēja vis klausīt.

Es, redz, nevēlos apņemt par sievu Zemes sievieti.

Kur tad tu sameklēsi sev līgavu? — jautāja tēvs.

Uz to dēls atteica:

Var jau notikt tā, ka apprecu Saules un Mēness meitu.

Kas gan spēs aiztikt uz debesīm, kur mīt Saules un Mēness meita? — brīnījās ļaudis.

Bet jauneklis palika pie sava:

Vai nu apprecu šo meiteni, vai ari nevienu citu.

Viņš uzrakstīja vēstuli meitenes tēvam un jau dzīrās to atdot alnim, bet tas atteicās:

Es nevaru uzlidot debesīs.

Viņš gribēja atdot vēstuli antilopei, bet ari tā atteicās izpildīt lūgumu. Ko nu? Bija vien jārunā ar grifu, bet tas teicar.

Es spēju noiet tikai pusi ceļa, debesīs nevaru uzlidot.

Arī citi dzīvnieki nevarēja viņam palīdzēt.

Viņš jau teju nobēdzinās vēstuli, bet te, kur bijusi, kur ne* atlēca varde, vārdā Mainu dia Kazundu.

Jaunekli, dod vien, es aiznesīšu tavu vēstuli.

Vācies prom! — iekliedzās jaunais cilvēks. — Pat putni nespēj aiztikt līdz debesīm, ko nu tu!

Varde nokurkstēja:

Jaunekli, es neesmu sliktāka par viņiem.

Kad nu varde tā lūdz, tad dod ari vēstuli un piesaka:

Ja neaiztiksi debesīs, Kazundu, tad es tev atdarīšu, lai citreiz tu neplātītos.

Varde paņēma vēstuli mutē un lēca tik uz aku, kur pēc ūdens nāca Saules un Mēness meitas — kalpones.

Necik ilgi, un Saules un Mēness kalponītes klāt gan. Kamēr viņas smeļ ūdeni, tikām varde pamanās ielīst krūzē. Kalpones uzrāpjas debesīs un noliek trauku uz galda kambarī, kur glabājas ūdens. Kolīdz meitenes ārā, tā varde izlec no krūzes un noliek uz galda vēstuli. Pēc tam paslēpjas kaktā.

Drīz vien arī pati Saule ienāk pēc ūdens. Tavu brīnumu, uz galda nolikta vēstule. Saule nu prašņā:

No kurienes radusies šī vēstule?

Nezinām, — atsaka meitenes.

Saule nu sāk lasīt vēstuli, bet tur rakstīts: «Es, Kimanaueza kia Tumba Ndala no Zemes, gribu precēt Saules un Mēness meitu.» Saule brīnās nenobrīnīdamās: «Kimanaueza dzīvo uz Zemes. Kurš gan varēja atnest vēstuli uz debesīm?» Pēc brīža viņa noslēpa vēstuli kastē un aizmirsa par to.

Saule aizgāja, un varde ielīda tukšajā krūzē. Līdzko vairākas krūzes tika tukšas, meitenes — ūdensnesējas nokāpa lejā pēc ūdens. Viņām līdzi arī varde. Nokļuvusi uz Zemes, viņa aizlēca uz ciemu. Pēc nedaudz dienām Kimanaueza dēls jautā vardei:

Kur ir vēstule?

Kungs, — saka varde, — vēstuli nodevu, bet atbildes nebija.

Nemels, tu nemaz tur neesi bijusi! — teica cilvēks, bet varde atsaka:

Kungs, es tevi nemānu, pārbaudi nu pats.

Pagāja vēl dažas dienas. Kimanaueza dēls atkal uzrakstīja vēstuli. Rau, ko viņš rakstīja šoreiz: «Jau esmu rakstījis tev, visvarenā Saule, ka gribu apņemt par sievu Tavu meitu, bet aizvien neesmu saņēmis ne piekrišanas, ne atteikuma.» Aizlīmējis aploksni, viņš pasauca vardi. Varde paņēma vēstuli mutē un aizlēca uz aku. Tur aiztikusi, ielēca ūdeni. Kolīdz Saules un Mēness kalponites ielaida krūzi ūdeni, vardlte tajā ierāpās.

Pasmēlušas ūdeni, meitenes pa zirnek|a pavedienu uzrāpās debesīs. Tur nolika krūzi un izgāja no kambara. Varde izlēca no krūzes, nolika vēstuli uz galda un paslēpās stūri.

Visvarenā Saule ieiet kambari, kur stāv ūdenskrūze, un ierauga uz galda vēstuli. Izlasījusi to, jautā meitenēm—ūdens* nesējām:

Vai jūs atnesāt man vēstuli no Zemes?

Nē.

Nu gan varenā Saule sēstas rakstīt atbildi Kimanauezam:

«Ja gribi apņemt manu meitu par sievu, tad nāc pats pie manis ar kāzu dāvanām, gribu redzēt Tavu vaigu.»

Pēc tam viņa aizlīmēja vēstuli, nolika uz galda un izgāja ārā. Varde, to redzot, aši uzlēca uz galda; paņēma vēstuli un paslēpās tukšajā krūzē.

Paiet savs laiks, un Saules mājā izsīkst ūdens krājumi. Meitenes atkal paņem krūzes un pa zirnek|a pavedienu nokāpj uz Zemes un pasmel ūdeni akā. Varde, cik nu aši varēdama» sakampj vēstuli mutē un ienirst akas dzelmē. Tikko meitenes aizgājušas, teciņus vien viņa metas uz ciemu.

Pret vakaru viņa jau klaudzina pie Kimanaueza durvīm.Izdzirdīs klauvējienus, saimnieka dēls vaicā:

Kas tur?

Tā esmu es, Maina dia Kazundu, — atbild varde.

Jauneklis aicina viņu iekšā.

Tā un tā. Varde atnesusi vēstuli. Kimanauezs nu lasa, un Saules rakstītais viņam gaužām iet pie sirds. Viņš vardi tencina.

Tev jau bija taisnība, Kazundu, tu mani nepiekrāpi vis.

No rīta, paņēmis četrdesmit monētas, viņš atkal raksta vēstuli: «Visvarenā Saule un visvarenais Mēnesi, tā ir mana pirmā dāvana. Pagaidām palieku uz Zemes, lai savāktu izpirkumu. Dariet man zināmu, cik lielam tam jābūt.»

Viņš pasauca vardi un vēlēja tai aiznest vēstuli un naudu. Varde aiztika uz debesīm tāpat kā iepriekš un nolika sūtījumu uz galda. Visvarenā Saule ieiet istabā, atrod vēstuli, parāda to sievai un netiek gudra, kā vēstules tikušas debesis. Bet, raugi, sūtījums tīkams gan, jo viņa vaicā sievai:

Kā lai mēs pacienājam to, kas Šīs vēstules atgādājis šurp? Nekad to vēl neesmu redzējusi vaigā.

Mēnesim padoms rokā:

Noliksim cienastu uz galda, kur aizvien atrodam vēstules.

Labi.

Domāts — darīts. Viņi nokauj vistu, izvāra, savīkš putru un visu to liek uz galda, bet durvis aiztaisa ciet. Varde, būdama droša, izlien no kakta, paēdas un atkal aizlien turpat.

Nu visvarenā Saule raksta atbildi: «Manu znotiņ, esmu saņēmusi Tavu pirmo dāvanu. Tu vēl esi man parādā makuto maisu.»

Pret vakaru Kimanauezs atkal dzird pie durvīm kādu klaudzinām un jautā:

Kas tur ir?

Tā esmu es, Mainu dia Kazundu.

Nāc iekšā!

Tā un tā. Saule atsūtījusi vēstuli. Jauneklis nu viņu sirsnīgi tencina, un varde aiziet savās gaitās.

Paiet savs laiks, kādas sešas dienas, un Kimanauezam jau maiss pilns ar naudu. Nu tik atkal jāsauc varde izpalīgos. Viņš atdod tai maisu un vēstuli. Jauneklis vēstulē raksta: «Dārgie sievastēv un sievasmāte, nosūtu Jums izpirkumu. Drīz pēc savas sievas ieradīšos pats.»

Varde nu steidz uz aku un, kā parasti, nokļūst debesīs.

Visvarenā Saule atrod vēstuli un naudasmaisu. Viņa paņem to un rāda sievai. Mēness par to varen priecīgs.

Tā nu Saule un Mēness nokauj vistu, pagatavo cienastu, noliek to uz galda un aiztaisa durvis. Kolīdz durvis ciet, tā varde izlien no sava kakta un pieēd pilnu vēderu. Pēc tam ierāpjas krūzē un aizmieg.

Kamēr varde gu|, meitenes—ūdensnesējas aiznes viņu uz Zemi. Nu varde izmanās no krūzes un snāj pie Kimanaueza:

Jaunais kungs, es atdevu izpirkumu. Tas tika pieņemts. Viņi izvārīja vistu un pacienāja mani. Tagad jau gan izvēlies dienu, ej un pārved mājās sievu.

Labi, — jaunais cilvēks ir bezgala priecīgs.

Paiet savas divpadsmit dienas. Te nu Kimanauezs atka\ pasauc vardi un saka:

Kazundu, man vajadzīgi cilvēki, kas ietu uz sievastēva māju un pārvestu manu sievu. Pats nevaru atrast t&dus. Visi to vien saka: «Mēs nespējam uzkāpt debesīs.» Ko man darīt, Kazundu?

Varde mierina jaunekli:

Jaunais kungs, nebēdājies nieku dēļ. Gan es atvedīšu tev meiteni.

To dzirdot, Kimanaueza dēls cik necik atlaižas:

Pamēģini.

Viņš iedod vardei dāvanas, un tā aizkļūst debesīs.

Kolīdz satumst, varde klusītiņām izlien no kambara, kur glabājas ūdens, un steidz uzmeklēt Saules un Mēness meitas māju. Viņa atrod māju un ierauga meiteni guļam. Piezagusies klāt, viņa izņem meitenes acis un, ietinusi tās drāniņā, atgriežas kambarī, kur glabājas ūdens.

No rīta visi pieceļas, bet Saules meita nespēj tikt augšā. Visi nu nesaprašanā, kas un kā. Uz to viņa teic:

Es nekā neredzu. Es nevaru atvērt acis.

Tēvs un māte uztraukušies:

Kāpēc tas tā noticis? Vakar viņa vēl bija pilnīgi vesela. Nu Saule paaicina divus savus kalpus un piesaka:

Nokāpiet uz Zemes un atrodiet Makua-Ngombo [19] . sakiet tam, lai pazīlē. Tikai neko citu nestāstiet. Pēc mūsu ieražām to nedrīkst darīt. Pareģim pašam viss jāzina.

Saules kalpi uzmeklēja Makua-Ngombo un lūdza viņu pazīlēt.

Ngombo sameklēja savu groziņu, sakratīja to un teica:

Jūs gribat zināt par slimību. Slima ir sieviete. Viņai ir acu vaina. Jūs kāds sūta. Lūk, to es jums saku.

Kas tiesa, tas tiesa, — atbildēja Saules kalpi. — Taču pasaki mums — kāpēc viņa tā cieš?

Ngombo no jauna sakratīja groziņu, paskatīja* un teica:

Sī sieviete nav izgājusi pie vīra, bet ir bildināta. Līgavainis ir noskaitījis šādus buramvārdus: «Lai mana sieva atnāk pie manis vai arī mirst.» Tāpēc steidz ātrāk un aizved viņu pie vīra, un viņa tiks vesela. To es jums saku.

Saules kalpi aizsteidzās uz debesīm, uzmeklēja savu pavēlnieku un pastāstīja Ngombo teikto.

Labi, — atteica Saule. — Ir jau vēls, visi dodieties pie miera, bet rīt mana meita kāps uz Zemi.

Kolīdz varde izdzirda šo sarunu, tā uzreiz ielīda krūzē. To pašu vakaru meitenes—ūdensnesējas nogādāja viņu uz Zemes.

No rīta Saule pieteica zirneklim:

Savērp savu tīmekli resnāku, pa to šodien kāps zemē mana meita.

Zirneklis ņēmās pīt savus tīmekļus, bet varde tikām sameklēja Kimanaueza dēlu un teica:

Jaunais kungs, šodien ieradīsies tava sieva.

Kimanauezs nu nepavisam netic:

Vācies prom! Tu melo!

Viss, ko saku, ir tīra patiesība, kungs, — saka varde.

Gaidi. Vakarā atvedīšu tavu sievu.

Varde noslēpās akā. Necik ilgi, un viņa ieraudzīja, ka Saules kalpi nolaida meiteni uz Zemes un paši uzlīda debesīs. Varde izlēca no akas un teica meitenei:

Esmu sūtīta tev pakaļ, es aizvedīšu tevi pie tava vīra. Viņa atdeva Saules un Mēness meitai acis, un abas nu gāja

pie Kimanaueza.

Drīz viņas sasniedza jaunekļa māju. Varde nu sacīja:

O, jaunais kungs, lūk, tava sieva!

Kimanaueza dēls bija bezgala priecīgs.

Tencinu tevi, Mainu dia Kazundu!

Kimanaueza dēls apņēma par sievu Saules un Mēness meitu. Viņi dzīvoja uz Zemes, bet laiku pa laikam uzkāpa debesīs. Un vienmēr viņiem palīdzēja varde.

DIVI VĪRIEŠI UN VIENA SIEVIETE

Kādam vecam virām bija meita, vārdā Samba. Daudzi jau* nekji tīkoja pēc viņas rokas, bet tēvs nevienam negribēja viņu atdot un pieprasīja izpirkumam atvest dzīvu briedi. To nu neviens nevarēja veikt. Un visi precinieki bija spiesti aiziet bešā, teikdami:

Kur lai mēs ņemam dzīvu briedi?

Reiz ciemā ieradās divi sveši jaunekli un sāka meklēt Sam* bas tēvu. Večuks izgāja no mājas, apsveicinājās ar viņiem un jautāja:

Ko vēlaties?

Viens no atnācējiem teica:

Man iepatikās tava meita. Esmu ieradies lūgt viņas roku.

Ari otrs teica:

Esmu ieradies lūgt viņas roku.

Tēvs noteica:

Meitene ir viena, bet jūs — divi. Tātad tikai viens no jums var iegūt viņu. Atdošu par sievu savu meitu tam, kas atvedis man dzīvu briedi.

Jaunekli aizgāja. Pa ceļam viens no viņiem saka:

Rit ar mazu gaismiņu es iešu ķert briedi.

Otrs atsaka:

Es ari iešu ķert briedi. Nāc līdzi!

Pirmais ir ar mieru.

Labi. Satiksimies rit mežmalā pie lielā baobaba.

Viņi aizgāja katrs uz savu māju un likās gulēt.

Rita agrumā, satikušies mežmalā, viņi norunāja, ko darīs, un sāka izsekot briedi. Pret pusdienu viņi ieraudzīja briedi un metās to ķert. Nu tik skrēja, cik jaudāja, bet, raugi, viens no viņiem drīz pagura. «Mani spēki ir galā,» viņš nodomāja. «Vai ir yērts tā pūlēties sievietes dēļ? Varu atrast sev citu sievuUn vai tad līgavu izpērk ar dzīvu briedi, neko tādu neesmu dzirdējis. Pagaidīšu tepat savu biedru, kopā varēsim atgriezties mājās.»

Ņecik ilgi, un draugs klāt. Bet, tavu brīnumu, pavadā viņš ved dzīvu briedi.

Draugs, — brīnās pirmais, — vai patiesi tev izdevies noķert briedi?

Pats redzi, — otrs atsaka. — Es |oti mīlu šo meiteni un labāk būtu pārlaidis nakti mežā nekā atteicies no brieža sagūstīšanas.

Nu vigi aizveda briedi pie Sambas tēva. Tā un tā, izpirkums atvests. Bet večuks vis tik ātri neatlaižas: «Pagaidām uzkodiet, pēc tam runāsim par lietu.» Un uzcienāja ar putru.

Kolīdz jaunekļi bija paēduši, Sambas tēvs paaicināja četrus cienījamus kaimiņus un teica viņiem tā:

Man ir meita, un es meklēju viņai par viru labu, cēlsirdīgu cilvēku. Sie jaunekļi vakar ieradās pie manis, un es atbildēju viņiem, ka atdošu savu meitu par sievu tam, kurš atvedis dzīvu briedi. Redziet, viens no viņiem to ir izdarījis. Otrs atgriezies tukšām rokām. Jums, godātie sirmgalvji, es lūdzu izlemt manas meitas likteni. Izspriediet, kurš no viņiem būs mans znots.

Meitenes tēvs jautāja jaunekļiem:

Kādēļ tikai viens no jums atvedis briedi?

Tas, kurš sagūstīja briedi, sāka stāstīt:

Mēs kopā aizgājām uz mežu un abi ieraudzījām briedi. Skrienot pēc brieža, mans biedrs gaužām nogura un atpalika no manis. Bet es ļoti mīlu Sambu un dzinos pēc brieža, līdz to noķēru.

Tagad Sambas tēvs vaicāja otraiam jauneklim:

Kādēļ tu neķēri briedi, ja patiesi vēlies apprecēt meiteni?

Un jauneklis atbildēja:

Nekad vēl netiku dzirdējis, ka meiteni izpirktu ar dzīvu briedi. Dzenoties pēc brieža, es gauži noguru un tad, redz, nospriedu: «Tā skrienot, var galu dabūt. Sieviešu ir daudz, atradīšu sev citu sievu!» Un, domādams, ka mans draugs arī atgriezīsies bešā, piesēdu atvilkt elpu. Bet viņš neatstāja no brieža un to noķēra. Viņš ir uzvarējis. Es esmu ar mieru atteikties no Sambas.

Tu, cilvēk, kurš atteicies gūstīt briedi, arī būsi Sambas vīrs. Tavs biedrs var nokaut un apēst briedi vai pārdot to, bet mēs neatdosim viņam Sambu par sievu. Redzams, viņš ir iedomīgs un līdz cietsirdībai tiepīgs cilvēks. Viņš neuzklausa ne

pārmetumus, ne padomus. Sadomās kādu nonāvēt — nonāvēs arī. Ja atdosim viņam meiteni par sievu un viņa izdarīs kādu pārkāpumu, viņš sitīs Sambu, neuzklausot paskaidrojumus. Viņš neklausīs saprāta balsij. Mēs negribam, lai viņš kļūtu par Sambas vīru. Lai viņš iet prom! Bet tu, cilvēk, kurš atteicies no brieža tvarstīšanas, būsi viņas vīrs. Ja sieva ko kādreiz nodarīs, tad tu neatteiksies uzklausīt viņu. Pat visnegantākās dusmas tev nespēs atņemt saprāta balsi.

Un, pagriezušies pret Sambas tēvu, sirmgalvji teica:

Lūk, tavs znots! Esam izvelējušies!

JAUNEKLIS UN GALVASKAUSS

Jauneklis iet pa ceļu un ierauga cilvēka galvaskausu. Visi bija pagājuši tam garām, neviens nebija apstajies, bet šis jauneklis piebiksta galvaskausam ar nūju un saka:

. — Tevi pazudināja muļķība!

*' — Lai arī mani pazudināja muļķība, — nošņāc galvaskauss,

toties tevi drīz vien nogalēs ļaunums!

«Ahā!» nodomāja jauneklis. «Jagriežas vien atpakaļ. Satikties ar runājošu galvaskausu tā ir slikta zīme.» Un viņš griežas atpakaļ.

Pārnācis viņš stasta cieminiekiem, kas ar viņu noticis, bet viņi ne nu ticēt, ne neticēt:

H— Tu melo, puis! Mēs daudzreiz esam gājuši tur garām, un neviens netika dzirdējis, ka galvaskauss runātu.

Ejam uz turieni! — puisis pastāv pie sava. gggsļ iesitīšu galvaskausam ar nūju, un, ja tas nesāks runāt, Ig nocērtiet man galvu.

1 — Labi! —* ļaudis ar mieru.

Kolīdz viņi nonāk līdz vietai,, kur guļ galvaskauss, jauneklis iesit tam ar nūju un saka:

Tevi pazudināja muļķība!

Bet galvaskauss klusē. Puisis vēlreiz spēcīgi iesit tam ar nūju un atkārto:

Tevi pazudināja muļķība!

Bet galvaskauss kā iepriekš klusē. Ļaudis nu sāk saukt:

Eh, puis, tu esi samelojies!

Kā nu viņi runājuši, tā ari .izdara — ņem un nocērt puisim galvu. Te uzreiz galvaskauss ierunājas:

Mani pazudināja muļķība, bet tevi ļaunums!

Ak vai, mēs esam nepatiesi apvainojuši un nogalinājuši puisi. — sacīja ļaudis, — viņš tik tiešām ir dzirdējis, kā runā mirusi galva.

Ir muļķība, ir ļaunums vienādi pazudina.

BALTAIS UN MELNAIS CILVĒKS

Reiz divi cilvēki — baltais un melnais — noslēdza derības. Baltais teica:

Manā mājā ir viss, kas nepieciešams cilvēkam. Man nekā netrūkst.

Nav tiesa! Tev nav vienas lietas! — iebilda melnais.

Ne vārda neteicis, melnais cilvēks devās uz mājām. Pēc mēneša viņš nopina salmu paklāju un sāka to šūt kopā, bet, kad nokļuva līdz vidum, beidzās liānas virves [20] . ari pie kaimiņiem neatradās sausa liānas virve. Viņš nu nodomāja: «Iešu vien pie baltā cilvēka, viņam mājās nekā netrūkst.»

Baltais cilvēks, izdzirdīs lūgumu, paskatījās uz viņu un iesmējās, pēc tam gāja uz pieliekamo kambari, bet virves tur nebija.

Tu esi vinnējis, — viņš.atzina un iedeva melnajam cilvēkam simt makuto.

Tā, lūk, melnais cilvēks vinnēja derības ar balto cilvēku.

DRAUDZIBAI IR LAUVAS SPĒKS [21]

Dzīvoja reiz divi sirdsdraugi, dienu viens bez otra nevarēja iztikt. Viendien viņi atkal satiekas un sāk pļāpāt gan par šo, gan par to. Te uzreiz viens no draugiem saka:

Raugi, kas nu noticis, pie mūsu ciema redzēti lauvas. Turi durvis aizšautas un skaļi nekliedz, lai tevi nesadzird.

Otrs atsaka:

Ko nu lauvas. Es nebīstos no tām. Man ir bise un piķis.

Par to pirmajam jāsmejas:

Nerunā vis tā. Nav jau tik viegli pievārēt lauvu.

Es cinīšos līdz galam, — atsaka otrs.

Divi draugi vēl ilgi tā smējās un runājās. Pēc tam pirmais aizgāja uz mājām. Tur viņš sameklēja zāles, kas cilvēku padara par lauvu, nakti piezagās pie sava drauga mājas, pārvērtās par lauvu un ierēcās. Taču draugs gulēja, kā gulējis. Cilvēks-lauva tikām vēlreiz ierēcās un, iesizdams ar ķepu, izgāza durvis. Viņš izrāva savu draugu no gultas un izmeta no mājas. Pēcāk salauza sienu, izlēca ārā, sagrāva māju un, atstādams savu draugu gruvešu vidū, aizlēca. Atkal pārtapa par cilvēku un likās gulēt.

No rīta viņš nu tik ies lūkot, ko dara viņa paziņa.

Vai dieniņ, kas te notika 1 — draugs stāsta. — Naktī atskrēja lauva, visu salauza un izmeta mani no mājas.

Draugs nu smej un jautā:

Kāpēc tu nešāvi? Kāpēc neizdūri cauri ar piķi? Tev taču bija bise un pīķisl

Abi sāka smieties. Tas, kurš vēlējās cīkstēties ar lauvu, atzinās:

Mans draugs, lauva patiesi ir spēcīgs. Arī draudzībai ir lauvas spēks.

Ar to arī beidzās viņu strīds.

NGUNZA KILUNDU KIA NGUNZA

Ngunza Kilundu kia Ngunza ieradās Luandā. Tur viņš reiz nosapņoja, ka viņa jaunākais brālis Maka miris. Viņš nu steidza uz mājām un patiesi uzzināja, ka brālis atstājis šo sauli Kia Ngunza jautāja mātei:

Kā mira Maka?

Māte atteica:

Viņu nonāvēja Kalunga — ngombe.

Es iešu cīkstēties ar Kalungu — ngombil — vecākais brālis iedegās.

Viņš pasūtīja Luandā milzīgu dzelzs slazdu, ielika to bedrē un pats ar ieroci rokā paslēpās biezoknī. Drīz viņš izdzirda kādu bedrē vaidam:

Mirstu. Mirstu.

Ngunza jau pacēla ieroci un dzīrās šaut Bet, raugi, tas. kurš bija iekļuvis bedrē, sāka lūgties:

Nenogalē vis mani. Labāk atbrīvo.

Kādu |aužu būdams? Kāpēc tevi jāatbrīvo?

Es esmu Kalunga — ngombe.

Tātad iu nogalēji manu jaunāko brāli Maku?!

Kalunga — ngombe atsaka:

Es nekad nevienu nenogalinu sava prieka pēc, pie visa vainīgi paši cilvēki. Dodu tev trīs dienas laika: dodies uz Kalungu un uzmeklē tur savu brāli.

Nga Ngunza atlaida savu gūstekni un, raugi, jau devās uz Kalungu. Kalunga — ngombe viņu uzņēma kā cienījamu viesi. Nga Ngunza jautāja vienam no viņ|audīm:

Kā tu šeit nokļuvi?

Cilvēks nu stāsta:

Es biju pārlieku bagāts. Par to tiku noburts.

Nga Ngunza nu jautā otram. Tas stāsta, ka bezrūpīga dzīve •esot viņu pazudinājusi.

Kalunga — ngombe nu saka:

Raugi, Ngunza, es nekad nenogalinu, ļaudis paši iet bojā, man vien nākas tos aiznest uz pazemi. Nevaino bez vainas vainīgo, bet ņem savu brāli Maku.

Ngunza atrada Maku. Brāļi priecīgi sasveicinājās. Vecākais saka:

Maka, esmu ieradies, lai aizvestu tevi uz mājām! Posiesl

Bet Maka nav ar mieru:

Es nemaz negribu iet no šejienes prom. Kalungā man iet loti labi, daudz labāk nekā uz zemes.

Ngunza atgriezās mājās viens pats. Kalunga — ngombe iedāvāja viņam kukurūzas, manioka, ķirbju, citronu, kokospalmu, meloņu, kabaču, apelsīnu sēklas, lai viņš visu to izsēj uz zemes.

Vienpadsmitajā dienā es apciemošu tevi,. — viņš pieteica.

Kad Kalunga — ngombe noliktajā laikā ieradās, Ngunzu

mājās nebija. Ngunza bija aizgājis uz rītiem. Kalunga — ngombe sekoja viņam un pa ceļam izprašņāja ļaudis. Tie stāstīja:

Nga Ngunza bija pie mums un iedeva sēklas, pieteikdams tās iesēt.

Beidzot Kalunga — ngombe panāca viņu un teica:

Ngunza, esmu atnācis pēc tevis.

Tu nevari mani paņemt līdzi, — atteica Ngunza. — Tu vienmēr esi teicis: «Es nevienu nenogalinu, vainīgi paši ļaudis.» Bet es taču tavā priekšā neesmu nogrēkojies. Kāpēc tu mani vajā?

Kalunga — ngombe neko neatbildēja. Viņš izvilka cirvi un gribēja ar to mest Ngunzam, bet tas pārvērtās par garu.

ŠIN GAN DAN GARI1

Kādā kioko ciemā dzīvoja vīrs, sieva un četri bērnir divas meitas un divi dēli. Reiz vīrs nolēma apciemot savu sievastēvu, kurš dzīvoja netālu. Tā nodomājis, viņš kopā aj| visu ģimeni devās ceļā.

Pa taciņu viņi nokāpa no kalna lejā un nonāca upes krastā. Kā tas bija, kā ne, te pēkšņi viena no meitām ieraudzīja alu. «Ja nu tur dzīvo zvēriņš, kura gaļa ir ēdama!» nodomāja meitene. «Vectētiņam būtu labu labā dāvana!» Viņa palūdza mātei kapli un ņēmās rakt. Viņa rok un rok, bet zvēriņa kā nav, tā nav. Te pēkšņi zeme atveras un viņas priekšā nostāj milzīgs briesmonis, pēc izskata cilvēks kas cilvēks.

Meitene iekliedzas, bet māte, tēvs, brāļi un māsa aiz šausmam sastringst. Briesmonis Singandangari, cik jaudāja, iesmējās, pastiepās un teica bailēs drebošajiem ļaudīm:

' Singandangari — pasakains briesmonis, ļaunais gars cilvēka izskatā.

Nebīstieties! Es jau nedarīšu neko sliktu, ja vien ņemsiet sev līdzi, pabarosiet un pieņemsiet par savu ģimenes locekli. Daudzus gadus es notupēju zem zemes un, tikai pateicoties jums, izkļuvu brīvībā. Es jums saku, nebīstieties! Ņemiet mani sev līdzi.

Ie-sim, senjor, — stostoties nočukstēja ģimenes galva. Viņa sejā jaudās lielas bailes no pretīgā kustoņa. Tas bija tik milzīgs un, ja vien gribēs, ar vienu savu kurpi varēs nosist jebkuru no viņiem.

Singandangari, jautri un skaļi smiedamies, gāja pirmais blakus ģimenes tēvam, bet māte un bērni klusēdami sekoja godpilnā attālumā. Pēc pusdienas viņi aiztika sievas vecāku ciemā.

Kolīdz viņi ienāca ciemā, vīrs ar Singandangari gāja uz šotu, bet sieva un bērni iegriezās vectētiņa mājā, kur tuviniekiem izstāstīja par notikušo.

Tikām šotā vīrs un briesmonis padeva labdienas. Ģimenes galva, kā tas piedienas, ļoti godbijīgi sasveicinājās ar savu sievastēvu, kurš bija ciema valdnieks. Sievastēvs laipni piedāvāja znotam salmu paklāju, kur nosēsties. Ciemiņš jau teju, teju ņems to, bet briesmonis viņu apsteidza, pievāca paklāju un apsēdās uz tā. Par tādu nekaunību gan valdnieks, gan citi, kas atradās šotā, bezgala sašuta. Taču neviens neuzdrīkstējās bilst kaut pušplēsta vārda. Visi meta baiļu pilnus skatienus uz Singandangari: kas to zin, ko tāds briesmonis var pastrādāt. Bet valdnieka znots, juzdams sev pievērstos, vaicājošos skatienus, nespēja neko izstāstīt briesmoņa klātbūtnē. Viņš nosēdās uz grīdas un sāka runāt ar sievastēvu.

Tuvojās vakars, un valdnieks vēlēja znota ģimeni iekārtot naktsguļai. Singandangari, neprazdamies kauna, iekārtojās viesu mājā. Līdzko viņiem atnesa vakariņas — ceptu vistu un trīs kukurūzas putras bļodiņas —, briesmonis sagrāba vistu, veselu iedabūja mutē un tai pašā mirklī to norija. Pēc tam iztukšoja arī visas trīs bļodiņas. Tēvam, mātei un bērniem, kas ar izbrīnu un bailēm skatījās uz rijīgo Singandangari, nācās doties pie miera ar tukšiem vēderiem.

Nākošajā dienā, rīta agrumā, valdnieks pavēlēja nokaut kazu, lai sarīkotu lepnas dzīres par godu meitai, znotam un mazbērniem. Viņš, redz, nezināja, kas bija noticis iepriekšējā

vakarā, un lika aiznēst cienastam visu kazu un sešas bļodiņas ar kukurūzas putru, pārlikdams, ka Singandangari apmierināsies ar pusi.

Kolīdz šotā sēdošais briesmonis manīja, ka viesiem tiek nests ēdiens, ne vārda nebildis, metās pa kaklu pa galvu uz māju un pārsteigtās ģimenes acu priekšā vienā mirklī norija kazu un visu putru. Kad valdnieks ar znotu un visiem ciema iedzīvotājiem atnāca uz māju, no kazas, ko Singandangari apsmādēja, vairs bija palikuši tikai ragi un nagi.

Visi bija sašutuši par redzēto, bet, baiļu pārņemti, klusēja. Ko darīt tālāk, tā jau var nomirt badā? Tālabad valdnieks pavēlēja paslepen no briesmoņa mazajā purviņā, kas atradās necik iālu no ciema, ierīkot paaugstinājumu. Vienlaikus arī cieminieki bija jāpaēdina. Valdnieks izrīkoja, lai nokauj vēl vienu kazu, izcep to un aizgādā uz paaugstinājumu.

Valdnieka pavēli izpildīja. Vakara stundā, kad visi, arī briesmonis, sēdēja šotā un skaļi sarunājās, znots, neviena nepamanīts, izlavījās no šotas un diedza uz paaugstinājumu, kur viņa sieva un bērni jau mielojās ar gardām vakariņām. Uzkāpis uz paaugstinājuma, viņš uzvilka sev līdzi trepes. Kolīdz ģimenes tēvs ķērās pie ēšanas, viens no dēliem, rādīdams uz •ciema pusi, teica:

Rau, rau, viņš jau nāk šurp!

Ļaudis izbīlī paskatījās un ieraudzīja Singandangari. Briesmonis joza, ko kājas nes. Steigdamies viņš iekļuva tieši purvā un iestiga. Viņš centās izrāpties, kārpījās un ķērās pie paaugstinājuma stabiem, sāka tos purināt, bet nu tā, ka teju tos neapgāza.

Tikām ģimene ar skubu vien iekoda vakariņas, tēvs nolaida trepes, visi norāpās un metās skriet uz ciemu.

Kā nu varēdams briesmonis izkārpījās no muklāja, uzlīda uz paaugstinājuma un alkatīgi metās aprīt ēdiena paliekas. Izlaizīja kukurūzas putras bļodiņas. Nu tik sāka ārdīties un draudēja nežēlīgi atmaksāt par tādu apvainojumu. Pēcāk sameta purvā visus traukus un, draudīgi vicinādams dūres, pārnāca šotā, kur valdnieks, viņa znots un visi citi sarunājās. Izbadējies un nikns tas nosēdās uz grīdas, noskatīja visus ar draudīgu skatienu. «Nudien, vēl tikai dažas dienas, un ciemā nepaliks ne kripatas ēdamā,» nodomāja valdnieks. «Sis briesmonis visu aprīs. Derētu tikt no viņa vaļā.»

Tikai, redz, nebija vis viegli to izdarīt. Kurš būs tik drosmīgs, lai padzītu briesmoni? Visi baidās, jo tāds var cilvēku noplikšķināt kā mušu! «Neko darīt,» domāja valdnieks. «Jāsūta znots ar ģimeni atpakaļ uz mājām. Tad jau arī Singandangari aizies. Protams, nav jau labi padzīt viesus, bet, ko Tai dara, ja citas izejas nav?»

Pa to laiku znots apsvēra: «Jāiet prom, nedrīkst ļaunprātīgi izmantot sievas vecāku pacietību. Viņiem nudien atlicis pavisam maz ēdamā.» Visu apdomājis, viņš skali teica sievastēvam:

Gana ciemots, laiks atgriezties mājās.

Es arī tā domāju, — it kā savām domām atbildēdams, teica valdnieks.

To dzirdot, briesmonis, kurš sadrūmis sēdēja kaktā, pameta skatu uz abiem un pasmīnēja. Sievastēvs un znots nu saausījās. Protams, Singandangari kaut ko perina un, redzams, pavisam briesmīgu, ne velti briesmonis smīkņā.

Agrā rīta stundā, tikko lēca saulīte, visa ģimene atvadījās no valdnieka un ciema iedzīvotājiem, pateicās par iedāvātajām divām kazām un devās atceļā. Briesmonis ne par soli neatpalika. Kolīdz viņi nonāca pie liktenīgās alas, tas apstājās un, jaunā priekā smīkņādams, teica ģimenes tēvam:

Es palikšu šeit. Bet, pirms mēs šķiramies, tev ar visu piederošo jādalās uz pusēm.

Lai notiek, — ģimenes tēvs atteica, paņēma vienu kazu un otru deva briesmonim. Bet šis, ko negribēsi, pieprasa sadalīt sievu un bērnus.

Bēdu pārņemtais tēvs atdeva viņam meitu un vienu dēlu. Briesmonis tūliņ tos kopā ar kazām piesēja pie koka. Bērni un māte rūgti, rūgti raudāja, bet briesmonis vai plīsa aiz smiekliem. Viņš smējās tā, ka šermuli skrēja pa kauliem.

Es jau teicu — visu uz pusēm. Tagad dali sievu.

To jau nevar sadalīt. Dzīvu cilvēku nevar sadalīt. Redz„ lai atdotu tev pusi, sieva ir jānonāvē. Dievi nepieļaus nomaitāšanu.

Dabūjis to dzirdēt, briesmonis vai pamira aiz smiekliem.

Ar asarām acīs tēvs sāka lūgties vareno Nzambi, lai glābj viņa ģimeni no šī pazudinātāja.

Viņš tā lūdzās, ka neko ne redzēja, ne dzirdēja. Te pēkšņi parādās zebiekste.

Kas tev noticis? — tā jautā. — Kam tev tik bēdīgs vaigs, un kāpēc gauži raud tava sieva un bērni?

Viņš stāstīja zebiekstei, kas un kā: par to, ko darījis briesmonis, kad viņi viesojās sievastēva mājās, arī to, ko tas uz līdzenas vietas pieprasa.

Ko vēl ne, pusi no svešas sievas sagribējis? — sašuta zebiekste. — Ak tu, nešķīsteni, — zebiekste teica Singandangari. — Redz, ko izdomājis, ja reiz esi tik milzīgs un stiprs, neviens nespēs tevi savaldīt? Rūgti maldiesl Es tev to pierādīšu!

Nesmīdini mani, mazā, — briesmonis rīstījās smieklos.

Bet zebiekste mierīgi atteica:

Visgardāk smejas tas, kas smejas pēdējais.

Ai, ai, esi gan tu jokdare, — briesmonis nerimās.

Smejies vien, smejies! Redzēs, kurš būs uzvarētājs.

Briesmonis rima smieties.

Vai tik tu nebūsi tā, kas grib mani pieveikt?

Zebiekste atbildēja:

Es nestrīdēšos, jo tev piemīt tāds spēks, ka visus mūs vienā reizē vari nomaitāt. Tik, redz, prāts spēku apsteidz. Kamēr vēl nav par vēlu, padomā labi, vai ir godīgi labu atmaksāt ar ]aunu?

Ko gribu, to daru, — atteica briesmonis. — Bet ko tu ar to gribi teikt?

Ja reiz tā, tad vaino pats sevi, — sacīja zebiekste. — Izšķirsim strīdu starp tevi un cilvēku, lūk, kā: ja spēsi mani pacelt milzīgā grozā, kuru nopīšu, bez vārda runas sieva tiks tev, bet, ja es spēšu tevi pacelt šai grozā, tad viņa paliks ar vīru.

Ko vēl ne? Tu smejies par mani? — Briesmonis izvalbīja acis. — Kā gan tu spēsi mani pacelt? Tu nu gan esi muļķe, zebiekste.

Kas to zina, — atbildēja zebiekste, — bet, lai redzētu, kurš no mums ir muļķis un kurš gudrs, kurš visuvarens un kurš nestiprs, ķersimies pie darba. Ja at|ausi, es sākšu pīt grozu.

Pin vesela.

Briesmonis nosēdds zem koka, bet zebiekste aizgāja uz tuvāko mežu un sasauca savus dēlus. Tie ņēmās lauzt un likt liānas milzu kaudzē, pēc tam žigli no tām nopina milzu grozu. Beiguši darbu un paņēmuši Ildzi dažas liānas, zebiekstes dēli paslēpās zālē netālu no briesmoņa. Kolīdz māte dos zīmi, viņiem jāsasien briesmonis. Zebiekste pati, vilkdama aiz sevis liānā iesietu grozu, piegāja pie koka, zem kura sēdēja Singandangari, nemanāmi piesēja grozu pie saknes, kas rēgojās no zemes, un teica:

Redz, kur grozs, pacel mani tajā, ja vari.

Viņa ielēca iekšā, bet briesmonis, saķēris grozu, teju to pacels. Taču, kas to deva, grozs nekust ne no vietas, it kā pie zemes pieaudzis. Briesmonis apjuka, bet, apdomājis, ka zebiekste pat tukšu grozu nepacels, tika līksmāks.

Nu rādi, ko tu vari. Tagad gan smiešos vēderu turēdams.

Bet viltīgā zebiekste viņam atsaka:

Liecies grozā uz vēderal

Briesmonis nolikās uz mutes, nostiepa rokas gar sāniem. Tā gulēdams, viņš neko neredzēja un, pat ja redzētu, nejaudātu tik ātri piecelties.

Zebiekstes dēli, ieraudzījuši Singandangari guļam, to pašu brīdi sasēja tam rokas un kājas, bet, kad briesmonis, juzdams, kas noticis, sāka rauties ārā, zebiekste, skali smiedama, teica:

Pats redzi, gardāk smejas tas, kas smejas pēdējais. Pienākusi mana kārta smieties, un es smiešos arī, cik uziet. Redz, iekriti kā circenis pelnos. No šī brīža tu vairs nevienam nespēsi darīt ļaunu, nevienu neaplaupīsi.

Nu zebiekste sāka smieties vēl skaļāk, bet briesmonis, bezspēcīgās dusmās zvērodams, ierūcās kā lauva būrī.

Zebiekstes bērni naski salasīja zarus un sakūra ugunskuru zem koka, pie kura bija piesiets grozs ar Singandangari. Briesmonis pēdējiem spēkiem centās atsvabināties, bet zebiekste tik lēkāja tam apkārt un smējās.

Papriekš vīrs un sieva klusēja un skatījās uz notiekošo. Taču tagad arī viņi sāka smieties, tiesa gan, loti atturīgi, vēl īsti neticēdami, ka tiks glābti. Viņi nepārstāja lūgties Nzambi, lai tas atbrīvo no nelaimes.

«Vai patiesi iespējams, ka zebiekste, tik maza būdama,» pārlika vīrs, «spēja pieveikt ļauno un vareno briesmoni? … Pavei, tur būs palīdzējis pats Nzambil»

Bet bērni, nemaz nenojauzdami, kādas briesmas tiem draudējušas, jautri smējās un plaukšķināja. Vecāki cietās, cietās, līdz apsauca viņus. Tad gan viņi pieklusa un kādu brīdi sēdēja rāmi.

Briesmonis, juzdams, ka velti censties izkļūt no groza, un redzēdams, ka ugunskurs sāk aizvien spēcīgāk liesmot, nolēma ķerties pie viltības.

Ak, zebiekste, tu esi tik laba, atsvabini mani, 5 pazemīgi un žēli tas lūdzās. — Apzvēru, ka nekad neviens vairs mani neredzēs šaisaulē un nevienam es nedarīšu pāri. Lūgtin lūdzu, atsvabini mani.

Lūdzies vai ne, tas tev nelīdzēs, — teica zebiekste. — Vai mani par muļķi turi un domā, ka ticēšu tavām pļāpām un viltus solījumiem? Neba pirmo dienu šai pasaulē dzīvoju, lai tam noticētu. Tev nepietika ar to, ko tev atvēlēja, gribēji atņemt cilvēkam visu. Tad saņem ar, ko esi pelnījis. — Un, skaļi smie-, dāmās, zebiekste atgādināja: — Daudz gribēji — maz dabūji.’

To teikdama, viņa pārgrauza liānu, ar kuru grozs bija piesiets pie koka saknes, un, dēliem palīdzot, iegrūda to degošā gunskurā.

Kad no briesmoņa palika pāri vairs tikai saujiņa pelnu, zebiekstes dēli sāka riņķot ap ugunskuru un dziedāt:

Briesmoņa vairs nav,

Viņa nav, vairs nav!

Ai, cik labi tas!

Tagad it nevienam Nekad, nekad, nekad Vairs ļaunu nenodarīs tas!

Vīrs, sieva un bērni pievienojās riņķa dejai un dziedāja līdzi. Viņi pateicās zebiekstei un tās dēliem par izglābšanu no Singandangari.

Te pēkšņi zebiekste saka:

Ejiet vien laimīgi mājās un nepateicieties man. Bet, ja reiz atgadas tā, ka es aiznesu jūsu cālēnus vai gaili, tad neķe*

riet mani un nenogalējiet, bet sakiet: «Ņem vien, tu esi to pel«Ijusil*

Vīrs, sieva un bērni pārnāca savā ciemā, kur pastāstīja par visu, kas ar viņiem noticis. No šī brīža neviens vairs nenogalē zebiekstes, jo tās ir ļoti gudri un derīgi zvēriņi.

MABEMBA

Reiz pasaulē dzīvoj'a jauneklis, vārdā Mvatšizenže. Viņš bija izdaudzināts par prasmīgu mednieku, un visi viņa ciema iun kaimiņu ciemu iedzīvotāji aicināja viņu kopīgās medībās. Tā, lūk, reiz kādu ritu Mvatšizenže paņēma loku, bultas, pīķi un nesteigdamies devās uz sava tēvoča ciemu, lai piedalītos medībās, kas tika rīkotas par godu sirmgalvim.

Ceļā jauneklim pagadījās maza upīte. Viņš piestāja. Sai upītē spoguļojās neizstāstāmi dzidrs ūdens. Tas valdzināt valdzināja iebaudīt kādu malku, lai gan slāpes nemocīja. Jauneklis pārbrida upīti, nolika uz zemes ieročus, nomazgāja rokas un pēc tam, salicis rokas kā laiviņu, sāka smelt ūdeni. Mvatšizenže ar baudu padzērās un piesēda, lai nedaudz atvilktu elpu.

Sēdēdams krastā, viņš, acu neatrāvis, skatījās mierīgi plūstošajā, dzidrajā ūdenī. Lai cik savādi tas ari liktos, bet šīs upes visdziļākajā vietā atspoguļojās viss, kas pletās visapkārt. Vispirms viņš ieraudzīja pats sevi. Pēc tam — mākoņus, debesis, kokus. Un pēkšņi — svešu meiteni. Vēl nebija redzējis tik daiļu, cik tā acīm patika, un viņš pagriezās, lai paskatītos atpakaļ. Meitene sēdēja krastā dažus soļus atstatu no viņa un, tāpat kā viņš, vērīgi skatījās klusajā ūdens spogulī.

Mednieks piecēlās, paņēma pīķi, loku un klusītēm piestāja ipie skaistules, kura, tā vien šķita, viņu nemaz neievēroja. Jauneklis nosēdās blakus un, redzot, ka viņa kā iepriekš nepievērš •viņam vērību, uzmanīgi pieskārās svešinieces kreisajai rokai.

Labdien!

Bridi viņi vērās viens otrā kā noburti.

Vina bija tik daiļu vaigu: nu gluži melna kā afrikāniete, tikai bronzas atspulgs rotā]a viņas seju.

Ari viņš bija brašs jauneklis — muskuļots, labi noaudzis.

Atguvušies abi nolaida acis, un Mvatšizenže teica:

Tu man patīc. Esmu iemīlējis tevi no pirmā skatiena. Vai gribi būt mana sieva?

Arī tu man esi tīkams, — atbildēja meitene, vārdā Mabemba. — Bet es nevaru tev apsolīt, jo neesmu noteicēja par sevi. Tikai mani vecāki un radinieki var tev atbildēt.

Tadj — teica jauneklis, — saki man, kur tu dzīvo, un es iešu pie taviem tuviniekiem lūgt tavu roku.

Es dzīvoju burvju ciemā, — atteica Mabemba, — tikai es varu tevi turp aizvest, pats tu ceļu neatradīsi.

Ja jau es esmu tev tīkams, — teica Mvatšizenže, — ko vēl mēs gaidām?

Nevajag steigties! Jūs, vīrieši, allažiņ esat nepacietīgi, bet nepacietība ir slikts palīgs nodomātajam. Tu jau ir nezini, kas es esmu. Vai mēs saderēsim kopā?

Tu esi tik daiļu vaigu, tas pats galvenais, — viņš atteica.

Ja reiz tu tā gribi, tad nāc vien man līdzi, es aizvedīšu tevi uz savu ciemu, bet no tiesas nezinu, vai tu varēsi piepildīt savu vēlēšanos. Man tā vien liekas, tēvs tev uzliks pārbaudījumus, ko nespēsi veikt. Neviens vēl nav iznācis no šī ciema ar godu.

Nebēdājies, — atteica iemīlējies jauneklis, — kad mīli, esi gatavs ari savu dzīvību atdot. Bet es tevi mīlu un darīšu visu, lai būtu tevis cienīgs.

Redzu jau, ka. tu neatkāpsies, — noteica Mabemba,

ejam, es iepazīstināšu tevi ar tuviniekiem.

Un Mvatšizenže sekoja Mabembas pēdās pa meža taku, pa viņam nezināmu ceļu. Tā nu viņi tik gāja un gāja, te uzkāpdami kalnos, te nokāpdami ielejās, līdz nonāca nepazīstamā klajumā, — te ceļš pēkšņi izbeidzās.

Mabemba, izņēmusi no groziņa šķipsniņu nez kāda pulvera, izkaisīja tur, kur izbeidzās ceļš. Pēkšņi pārsteigtā Mvatšizenžes acu priekšā nostājās skaists ciems, kādu viņš nekad vēl nebija redzējis. Greznas mājas bija izvietotas rindās, veidojot plašas ielas, bet ciema vidū atradās šota.

Cik skaistas māj asi — apjucis nočukstēja MvatšizenžeJ

Kurš valdnieks ir uzcēlis tik skaistu ciemu?

Tas ir mans tēvs, — atbildēja Mabemba.

Sajūsmināts par prasmīgi izvietotajām mājām, kas bija celtas no ķieģeļiem un kaļķa, jauneklis iegāja ciemā. Mabemba aizsteidzās pie savas mātes, bet Mvatšizenže devās uz šotu, kur sēdēja, runājās, kūpināja garas pīpes cilts vadonis un viņan* tuvu stāvošas personas.

Labdien, — jauneklis sveicināja, ieiedams šotā.

Labdien, labdien, — atņēma visi klātesošie, ar izbrīnu* uzlūkodami atnācēju: te reti kad iegriezās kāds svešzemnieks.

Sasveicinājies ar valdnieku, jauneklis nosēdās uz pītā salmu paklāja, kuru tam piedāvāja viens no valdnieka svītas.

Viņam pasniedza skaistu pīpi. Mvatšizenže ievilka dažus dūmus un teica, aplūkodams brīnišķīgo kokgriezumu:

Cik skaista pīpe! Man ļoti vajadzētu tadu! Vai nepārdosiet to? Es to uzdāvinātu saviem vecākiem.

Mēs nepārdodam brīnumlietas, tās pieder tikai mūsu ciemam, — atbildēja valdnieka palīgs.

Kādu laužu tu esi un ko šeit meklē? — jautāja valdnieks^ greizi pašķielēdams uz Mvatšizenži.

Esmu varenā Mvatšizenžes, kioko cilts valdnieka, Itengot un visas Luandas valdnieka, drošsirdīgākā no karavīriem, dēls. Viņam pakļaujas visas ciltis no Kuneke līdz Kassai upei, no» Kuanko un Kvanzas līdz Zambezi upēm, viņš, rau, ir arī jūsu valdnieks, jo jūsu ciems atrodas viņa īpašuma robežās!

Sis ciems, — neapmierināti aizrādīja valdnieks, — nepakļaujas ne tavam tēvam, ne kādam citam valdniekam. Tas ir burvju ciems. Un te valdu es. Ciems pēc manas vēlēšanās var uzrasties un nozust, man pieder tāda vara, kādas nav tavam tēvam.

Tad ta brīnums! Vai tu vari to pierādīt? — jauneklis, jautāja.

Uz līdzenas vietas, — attrauca valdnieks.

Viņš piecēlās, izstiepa rokas ar delnām uz leju un izteica dārdus:

Nozūdi, mans ciems, ar visiem iedzīvotājiem un visu, kas man pieder!

Un, kolīdz valdnieks bija to pateicis, pārsteigtais un apmulsušais jauneklis ieraudzīja, ka viņš un valdnieks stāv mūžaaneža vidū, bet viņiem apkārt lokās un šņāc čūskas un meža zvēri. •

Kā redzēji, esmu varenāks par tavu tēvu, kioko valdnieku, kurš ir tikai parasts mirstīgais. Nu, vai rādīts gana?

Jā, — atbildēja jauneklis, ar bailēm tuvodamies valdnieJcam. Nekad agrāk viņš vēl nebija redzējis tik milzīgas čūskas un pat iedomāties nespēja, ka ir arī tādi briesmoņi, kas lielāki par ziloņiem, krokodiliem, nīlzirgiem, — par tādiem viņš bija dzirdējis tikai pasakās.

Tev bailes? — jautāja valdnieks, viltīgi samiedzis ačeles, — bet tik tikko nedzirdēti bezkaunīgi tu man stāstīji, kādu Jaužu būdams. Lai vai kā, bet svešā zemē jāizturas pieticīgāk, vēl jo vairāk tad, ja nezini, kam tā pieder.

Piedod man, — atteica jauneklis, gandrīz izplūzdams asarās, — ja esmu apvainojis tevi, bet es to negribēju. Liec, lai ieraugu tavu ciemu un tavu meitu, kuru neglābjami mīlu. Es atnācu uz šejieni lūgt viņas roku, es nācu pa viņas pēdām, nezinot, kurp eju un kas ir viņas tēvs.

Redzu jau, redzu, ka tu nožēlo savu nesavaldību un lielību, ko paudi savā stāstījumā par tēvu. Sie mežonīgie zvēri uz līdzenas vietas pagaisīs, un atkal radīsies mans ciems. Lai notiek pēc tava prāta. Tu saņemsi manu meitu, kolīdz izturēsi pārbaudījumus. Ja gribi apņemt viņu par sievu, tad vienas dienas laikā tev jāuzar viss tīrums, kuru norādīšu. Visupirms tur jāizrauj koki, tad jāuzar, pēcāk jāapsēj ar prosu.

Mvatšizenže lāgā nesadzirdēja, ko teica valdnieks. Briesmoņi skali plēsās savā starpā, bet milzu čūska rāpoja tieši pie viņa kājām.

Mabembas tēvs nolaida rokas ar delnām uz leju un pavēlēja:

Pazūdiet, Jaunie zvēri, bet tu, mans ciems, nostājies manā jpriekšā!

To pašu mirkli, kā mozdamies no ļauna sapņa, sajūsminātais jauneklis ieraudzīja, kā pazūd zvēri un piedzimst baltakmens burvju ciems. Nespēdams apvaldīt savas jūtas, viņš me4ās pie valdnieka kājām, satvēra zemes riekšavu un,' noberzējis ^ ar to krūtis un seju kā padevības un cieņas zīmi, teica:

Vēlreiz izlūdzos tev piedošanu par tot ka iedrošinājos runāt ar tevi tik necienīgi. Es nezināju, kas tu tāds, un nesapratu, ko runāju. Tagad, kad iepazinu tevi, varu teikt, ka tu esi valdnieks no valdniekiem, varenākais starp varenajiem. Tu spēj veikt to, ko nespēj neviens cits, vienīgi spēj visvarenais Nzambi. Tu esi apveltīts ar tādu spēku, kāda mums, parastiem mirstīgiem, nav. Atdod man savu meitu, un es visu mūžu būšu tavs vergs!

Es jau teicu tev, Ki atbildēja valdnieks, — tu dabūsi viņu tad, ja spēsi apsēt ar prosu veselu lauku vienas dienas laikā, kā tas pieņemts manā ciemā.

No rīta jauneklis pamodās, ieturēja maltīti, kuru bija pagatavojusi līgava, un devās uz savām mājām, lai pastāstītu tuviniekiem, kas ar viņu noticis, un izlūgtos atjauju apprecēt Mabembu. Atceļš uz mājām nebija vis tik jautrs: biedēja doma, ka viņš nespēs izturēt pārbaudījumu. Tomēr kāda balss pārliecinoši atkārtoja:

Nebēdājies, viss būs labi! Mabemba būs tava!

Kolīdz viņš izstāstīja tuviniekiem par notikušo un par to, kas jāveic, lai apprecētu Mabembu, visi bija satriekti.

Izlauzt mežā kokus ar visiem celmiem un apsēt veselu lauku ar prosu vienas dienas laikā? To nevar veikt, — teica tie, kas dzirdēja stāstījumu, \— To nevar veikt, pat ja tas būtu pavisam mazs zemes pleķītis

Tikmēr pienāca vakars. Jauneklis ieturēja maltīti un devās pie miera. Viņam bija jāatpūšas, kā nākas, jo priekšā atkal stāvēja ceļš. Te viņš nosprieda, ka palīdzēt var tikai Nzambi, un sāka to lūgties tik dedzīgi kā nekad agrāk. Viņš iemiga vēlu, bet jau ar cerību uz veiksmi: tā pati noslēpumainā balss, pieklusinādama šaubas, atkārtoja aizvien ska]āk:

Mabemba būs tava! Mabemba būs tava!

No rīta pamodies, Mvatšizenže bija kā no jauna piedzimis, tik loti viņš bija pārliecināts par sevi. Paēdis mātes pagatavotās brokastis, viņš paņēma aizsainīti ar ēdamo ceļam, pīķi, loku un devās uz burvju ciemu. Saule jau modās …

Viņš pārbrida upīti, kuras krastā iepriekšējā dienā bija saticis savu izredzēto, šķērsoja ne visai augstu kalnu un gāja aizvien dziļāk mežā pa šauru, šauru taciņu, kuru viņam bija

ierādījusi Mabemba. Tāpat kS iepriekš, taciņa pēkšņi pagaisa. Velti Mvatšizenže to meklēja.

Pārguris, nezinādams no bēdām, kur likties, jauneklis pie* sēda atpūsties un ar asarām acīs sāka pielūgt Nzambi, lai tas palīdz viņam atrast ce)u uz ciemu, kur dzīvoja Mabemba. Izmisumā viņš nolēma posties atpakaļ un izmēģināt savu laimi rit. Tuvojās nakts, bet naktī viegli varēja kļūt par plēsīgu zvēru laupījumu. Viņš jau teju dzīrās doties atceļā, kad izdzirda balsi:

Apstājies, cilvēki

Kas tu tāds? — vaicāja pārsteigtais jauneklis, vērdamies uz to pusi, no kurienes skanēja balss.

Tūlīt jau uzzināsi, kas es esmu.

Mvatšizenže ar satraukumu un bailēm gaidīja un savā priekšā ieraudzīja vecu, baltu kā ābele kuprīti, kurš tuvojās viņam.

Uz kurieni iedams un kam tik drīz no domātā atstājies? — jautāja sirmgalvis.

Es gāju uz burvju ciemu un gribēju apņemt par sievu Mabembu, valdnieka meitu, ar kuru vakar satikos un kuru to pašu mirkli iemīlēju. Bet mani māc bailes, ka man nepaveiksies vis. Valdnieks nolicis, ka man vienā dienā jāiztīra no celmiem un jāapsēj ar prosu vesels tīrums. Pavei, tev jau būs zināms, ka mirstīgajam tas nav pa spēkam, ja vien tam nepalīdzēs pats varenais Nzambi.

Nebēdājies, Nzambi tev palīdzēs, — smaidot teica sirmgalvis. — Tikai nekad pirms laika nekrīti izmisumā.

Bet kā lai es eju tālāk, ja cejš pagaisa? — jauneklis bilda pretī.

Ceļš nav pagaisis, — noteica sirmgalvis. — Vien tu to neredzi, jo pārlieku ātri atstājies to meklēt. Paskaties šurp, — viņš teica. — Apej apkārt tam kokam — un tu ieraudzīsi šauru taciņu: tā tevi aizvedīs uz ciemu, kur dzīvo tava izredzētā. Tikai piestāj vēl mirkli, — atkārtoja sirmgalvis, |g gribu tev palīdzēt visgrūtākajā darbā II tīruma aršanā!

Labais sirmgalvis nozuda, bet drīz atgriezās ar četriem kalebasiem.

Ņem! Sai lielajā kalebasā ieslogoti mazi zilonīši, tajā, kas nedaudz mazāks, — grauzēji, bet vēl mazākajā — man-

gūsti. Līdzko attaisīsi kaiebasus un izlaidīsi zvērus brīvē, tie tiks tikpat lieli kā parasti. Bet, kad attaisīsi vismazāko trauku, tajā ieslogotais vējš, izkļuvis brīvībā, pārtaps par vētru. Tad nu, raugi, kolīdz valdnieks tev liks sākt darbu, bet pats aizies prom, droši taisi vaļā pirmo kalebasu, izlaid ziloņus un pavēli tiem: «Mani ziloņi, ejiet un rociet kokus un krūmus!» Tiklīdz tie beigs darbu, sauc tos atpakaļ. Izlaid grauzējus, tie tūlīt sagrauzīs pārpalikušos dzinumus. Tiklīdz darbs būs izdarīts, sadzen tos traukā, aizdedzini zāli un attaisi kalebasu ar vēju. Vējš izdzenās uguni pa tīrumu, un acumirklī viss pārvērtīsies pelnos. Aizšauj ciet kalebasu ar vēju un izber uz zemes visu prosu. Tad izlaid brīvē mangustus — tie viens divi uzraks un apsēs tev visu tīrumu.

Paldies, — jauneklis tencināja, — ar jūsu palīdzību es drīz vien dabūšu par sievu valdnieka meitu …

Protams, Mabemba būs tava, — noteica sirmgalvis, smaidīdams un uzsizdams Mvatšizenžem uz pleca, — tikai tad, ja darīsi visu, kā tev teicu. Labi jau, labi, ej vien, nebaidies. Bet, kad atgriezīsies, es gaidīšu tevi šeit, šai pašā vietā, atdosi man kaiebasus. Viss būs labi — arī Mabemba būs tava. Ej laimīgs, uz redzēšanos!

Jauneklis, pārlieku satraukts, — viss notikušais viņam šķita kā jauks sapnis, — sirsnīgi patencināja sirmgalvi un mundri devās uz ciemu, kur dzīvoja viņa līgava. Viņš nonāca tur labu laiku pirms saules rieta. Bet, tikko atnācis, pirmām kārtām zemu klanījās līgavai un nākamajiem radiem. To izdarījis, viņš teica, ka sagatavojies sēt prosu, lai norāda — kur. Brīdi sēdējis šotā, viņš gāja ieturēt maltīti, pēc tam devās pie miera. Taču visu nakti ne acu neaizvēra, bīdamies, ka nepazūd kalebasi, kurus viņam iedeva sirmgalvis. No rīta viņš piecēlās pēc nākamā sievastēva aicinājuma. Kolīdz paēda līgavas gatavoto manioka biezputru, valdnieks veda rādīt tīrumu, kas jāuzar. Viņiem līdzi gāja divas sievietes, kuras nesa četrus kaiebasus ar prosu.

Kad nonāca galā, valdnieks norādīja uz ielejas piekrasti, būdams pārliecināts, ka līgavainis atteiksies no šī darba, kurš viņam, kā jebkuram cilvēkam, dienas laikā nav izdarāms. Tālab* viņš vēl ar izsmieklu piebilda:

Ja līdz saules rietam spēsi iesēt prosu, tiksi par manu znotu. Ja ne — neņem ļaunā.

Viņš atvadījās un aizgāja, smīnēdams par muļķi, kurš grib apņemt viņa meitu par sievu. Pārnācis ciemā, valdnieks iegāja šotā un, kūpinādams garu, skaistu pīpi, nepārstāja smieties par Mvatšizenži.

Bet jauneklis, kolīdz valdnieks uzgrieza viņam muguru, attaisīja kalebasu ar ziloņiem un noskaitīja burvju vārdus. To pašu mirkli, viņam par lielu pārsteigumu, no ķirbja izlīda milzums zilonīšu, katrs skudras lielumā. Padzērušies upes ūdeni, tie izauga acīm redzot un izklīda pa ieleju.

Tad viņš attaisīja otru kalebasu ar grauzējiem. Tie salēca upē un izlīda no turienes lieli, ar milzīgiem zobiem, teju, teju sagrauzīs visu, kas gadīsies ceļā. Grauzēju bars uzmetās dzeloņiem un zālei, bet ziloņu bars — šņikat, šņakat — ar spēcīgiem ilkņiem rāva, lauza un meta uz zemes kokus.

Jauneklis piesēdās uz viena no nogāzto koku stumbriem un ar neizsakāmu prieku uzlūkoja viņu darbu. Pret pusdienu viss bija padarīts. Paveikuši nolikto, ziloņi un grauzēji izpeldējās upē un no jauna, tapuši maziņi, atgriezās kalebasos, kurus Mvatšizenže bija nolicis upes krastā. Jauneklis aizšāva ciet abus kalebasus un noglabāja drošā vietā. Pēc tam viņš aizdedzināja zāli un atbrīvoja vēju.

Raugi, vējš, uzpūt uguni lielu, lielu, lai tā nosvilina visu zāli un visus kokusl

Tikko viņš izteica šos vārdus, vējš ar milzu spēku izbrāzās no kalebasa un aizdrāza pa lauku, uzpūzdams uguni.

Uguns aprija visu. Ar tumsu ielejā viss bija nodedzis. Vējš apklusa un atgriezās kalebasā, kuru Mvatšizenže to pašu mirkli aizšāva. Nezinādams aiz prieka ko darīt, jauneklis izbēra uz zemes visu prosu un atrāva vaļā ceturto kalebasu ar mangustiem.

Raugiet, mani mangusti, — viņš teica, — apsējiet tīrumu ar prosu!

To pašu brīdi mazītiņie zvēriņi salēca ūdenī, izauga ne pa stundām, bet pa sekundēm un nu tik pie darba. Vieni raka un kārpīja ar nagiem zemi, otri, pagrābuši pilnu muti ar prosu»

sēja to. Saule vēl nebija paspējusi aiztecēt līdz zemes malai kad visi darbi jau bija galā.

Mangusti, izpeldējušies upē, no jauna kļuva mazi un atkal visi satecēja kalebasā, kuru Mvatšizenže aizvien turēja krastā. Viņš aiztaisīja kalebasu un, uzlūkodams milzu apsēto tīrumu ar satraukumu teica:

Lai slavēts Nzambil Tu tik daudz manis labā darīji!

Nebeigdams cildināt Nzambi, viņš paņēma visus četrus ka-

lebasus, pameta skatu uz ielīsto un pārveidoto ieleju un devās uz ciemu pie savas līgavas. Saule jau rietēja, kad Mvatšizenže sasniedza burvju ciemu un iegāja šotā. Sasveicinājies ar ļaudīm, viņš piesēdās uz pītā salmu paklāja un ievilka dažus dūmus no brīnumskaistās pīpes, ko pasniedza kāds no cieminiekiem. Valdnieks, būdams pārliecināts, ka līgavainis nav izturējis pārbaudi, spēji jautāja viņam, ļauni smīnēdams:

Kā ir, vai daudz iesēji?

Visu lauku apsēju. Kā bija nolikts, tā arī izdarīju, līdz saules rietam darbu paveicu, — atteica jauneklis, cieši vērdamies valdniekā un arīdzan smaidīdams.

Tu melo! — valdnieks sacīja, un visi ļaudis neticīgi pašūpoja galvas.

Zvēru pie Nzambi, tā ir tiesa! Ja vēl neticat, nāciet man līdzi un pārliecinieties, savām acīm redzēsiet, — atteica jauneklis, viņu neticības aizvainots, jo bija zvērējis pie Nzambi.

Visi cēlās augšā, ar izbrīnu runādami savā starpā:

Kā tad tā, vienā dienā apsēt tīrumu, tas pa spēkam nav pat simt vīriem!

Raugi, to es jums nevaru izskaidrot! Bet darbu veicu.

Ejam skatīt, vai no tiesas svešzemnieks saka patiesību, — noteica valdnieks. Nu viņi gāja uz upi. Arī jauneklis sekoja viņiem, jau iepriekš priecādamies par valdnieka izbrīnu.

Tā visi nonāk pie upes un redz tik labi uzartu un apsētu ieleju, ka ir patiesi pārsteigti. Valdnieks pasauc stiprinieku, spēji to apņem un saka:

Kā nu tur bijis, bet tu ar godu esi izturējis pārbaudījumu. Tas nav pa spēkam parastam mirstīgam. Visiem maniem padotajiem klātesot, es atdodu tev Mabembu par sievu. Tu esi viņas cienīgs, bet es esmu lepns par tādu znotu. No šī brīža tu topi par visvarenākā valdnieka znotu. Man liekas, tu labi satiksi ar savu sievu. Dzīvojiet laimīgi, lai jums daudz bērnu)

Tikām valdnieka meita, kas kopā ar visiem atnāca papriecāties par sava līgavaiņa brīnumdarbiem, pienāca viņam klāt un, liegi pieskārusies viņa rokai, teica:

Es lepojos ar tevi, tu pieveici manu tēvu. Tu izdarīji to. ko mēs uzskatām par neizdarāmu!… Es loti mīlu tevi…

Pateicos tev, arī tu man esi bezgala mīla.

Kamēr visi stāvēja upes krastā, saule jau bija norietējusi, un visi steidza uz ciemu. Mvatšizenže gāja uz māju, ko viņiem atvēlēja valdnieks. Kolīdz viņi iegāja iekšā un nolika uz grīdas salmu paklāju un kalebasus, uz sliekšņa nostājās valdnieka sieva ar gaili rokās. Viņa deva to meitai un teica:

Ņem un izvāri gaili. Apēdiet to ar līgavaini, negaidot rituālu, tā vēlēja tēvs. Viņš pasludināja jūs par vīru un sievu.

Viņa izvārīja gaili, abi pamielojās ar to un devās pie miera.

Nākamajā dienā ciema jaunekli nokāva kazlēnu, bet valdnieks pasniedza to savam znotam. Znots, kā jau rituālā pieņemts, pretim sniedza sievastēvam kazlēna pakaļkāju. Visu pārējo gaļu jaunie ielika grozā. Mabemba uzcēla grozu galvā, pēc tam viņi atvadījās no valdnieka un ciema iedzīvotājiem un, skaļu saucienu pavadīti, gāja uz līgavaiņa ciemu.

Tā nu viņi gāja tik un gāja, līdz nonāca pie meža, kur Mvatšizenžem bija jāsatiek sirmgalvis. Kolīdz jaunie viņu ieraudzīja, tā piestāja un līdz zemei paklanījās. Jaunais vīrs ar pateicību atdeva sirmgalvim kalebasus un kazlēna pakaļkāju, ko saņēma no valdnieka, pēcāk izstāstīja, kas un kā. Cienījamo sirmgalvi aizkustināja jaunekļa labsirdība, kurš nepārstāja tencināt viņu. Uz atvadām Mvatšizenže godbijīgi spieda roku, ko bija padevis sirmgalvis, piebilzdams:

Ejiet laimīgi. Nekad nestrīdieties, mīliet viens otru līdz mūža pēdējai stundiņai.

To pašu mirkli večuks nozuda mežā, bet Mabemba un Mvatšizenže, bezgala apmierināti, turpināja savu ceļu.

Ar lielu tumsu viņi aizkļuva ciemā, kur dzīvoja Mvatšizenže. Ciema iedzīvotāji sarīkoja lepnas dzīres. Jaunā sieva devās apsveicināties un parunāt ar vīramāti, bet Mvatšizenže tikām uz laukumu, kur, nosēdies pa labi no tēva, ņēmās stāstīt, kas un kā, noklusējis tik vien, kā saticies ar sirmgalvi, lai ne’ viens pats — ne tēvs, ne ģimene — neuzzinātu, ka viņš, tāda varena valdnieka dēls, piekritis pieņemt no kāda palīdzību.

Tiklīdz viņš beidza stāstu, tēvs, apmierināts ar dēlu, pavēlēja viņam par godu sarīkot svētkus, kas nebeidzās trīs dienas un trīs naktis. Bet visām dzīrēm reiz pienāk gals, un tā ari šoreiz, kad visi bija gana dancojuši un dziedājuši, Mabemba vīra un dažu vīru un sieviešu pavadībā ar dāvanām devās pie -saviem vecākiem. Burvju ciemā viņi sabija trīs dienas, tad kopā ar Mabembas māsu, ko pavadīja četras sievietes un trīs vīrieši — dāvanu nesēji —, devās atce]ā. Tikai dažas dienas Mabembas māsa bija Mvatšizenžes mājā, bet tikmēr Mvatšizenžes brālis — Mvalvimbe — iemīlēja meiteni. Nezinādams, ko iesākt, viņš visu izstāstīja Mabembai.

Man nav varas pār manu tēvul Diēzi vai viņš uzklausīs mani, — atteica Mabfemba. — Bet, ja darīsi tā kā tavs brālis, tad gan viņš nepretosies. Ejiet ar māsu pie viņa, un lūdz viņas roku.

Lai notiek, tā arī darīšu, — atteica Mvalvimbe, — rīt no rīta posīsimies ce]ā.

Ejiet vien, un lai laime jums stāv klāt.

Nākamajā dienā Mvalvimbe, viņa iemī]otā un visi, kas bija ieradušies kopā ar meiteni, devās uz burvju ciemu. Tā nu viņi gāja tik un gāja, līdz nonāca līdz tai vietai, kur Mvatšizenže bija saticis sirmgalvi. Te viņi dzird kādu saucam:

Ei, cilvēk, pagaidil

Augstprātīgais un godkārīgais Mvalvimbe, ieraudzījis večuku, uzlūkoja to ar naidu un noteica:

Ko tev no manis vajag, vecais kupri?

Un, ska]i ķiķinādams, ar pavēlošu skatienu gāja tālāk.

Iemīļotajai meitenei netikās jaunekļa uzvedība.

Nudien tu nedrīksti tā izturēties pret vecu cilvēku. Vecums jāgodā, sudrabs matos un gadi plecos teic par gudrību. Vienādiņ jaunajiem ir jāgodā vecākie ļaudis. Tu man netīc. Negribu būt tava sieva! Pat redzēt tevi blakus negribu! Pazūdi no manām acīm!

Kolīdz viņa biji izteikusi k>s vārdus, Mvalvimbe izbrīni redzēja, ka viss pagaisis: ir līgava, ir viņas svīta, pat ceļi. Visapkārt necaurejams biezoknis, ka ne domāt galu saredzēt.

Mvalvimbe nu bija tidls bailēs, ka sāka viss drebēt un saukt, un lūgties sirmgalvi, lai tas piedodot viņam, bet sirmgalvis nerādījās. Nebija neviena, kas palīdzētu. Jauneklis izmisis metās bēgt uz savu ciemu.

Nu tēvs un ciema (audis, viņu sagaidījuši, lūdza pastāstīt, kā viņu pieņēmis līgavas tēvs. Mvalvimbem bija vien jāstāsta visa taisnība.

Tēvs, kurš, kā zināms, bija varenais Mvatiizenle, kioko valdnieks, uzklausījis stāstu, bargi sodīja dēlu, bet visi pārējie apsmēja un kaunināja viņu par nelāgo izturēšanos pret Nzambi sūtni.

Ļaudis smēja tik un smēja par viņu, līdz Mvalvimbe deva kājām ziņu un atstāja ciemu. Aiz kauna vai degdams, tēva un viņa padoto atstumtais dēls patvērās mednieku būdiņā.

Pēc dažām dienām viņš pārnāca mājās un sāka lūgties tēvu, lai pieņem atpaka], esot sapratis visu slikti darīto.

Tēvs piedeva viņam. Bet ciema iedzīvotāji un Nzambi acīmredzot ne. Neviena sieviete nepiekrita iziet pie viņa par sievu. Lai vai kā viņš lūdzās, vienmēr dzirdēja vienu atbildi:

Tu nevienu neturi godā, pat Nzambi. Ko lai es tad gaidu pēc kāzām? Ej prom, nenāc pie manisl

Dzirdot katru reizi tik pazemojošu atbildi, Mvalvimbe aiz bēdām saslima un nomira.

Tikām viņa labais un vecumu cienošais brālis Mvatšizenže ilgi un laimīgi dzīvoja ar sievu un bērniņiem, kuru viņiem bija pulka.

Par savu darbu un labo sirdi viņš tika izvēlēts par cilts valdnieku, lai gan kioko likumi to nepieļauj. Visu godāts viņš valdīja savā zemē ilgus gadus, bet, kad dzi]ā vecumā atstāja šo sauli, tad visi rūgti apraudāja savu labo un gudro valdnieku.

SIMBABA UN VIŅAS GŪSTEKNIS

Kādam fermerim bija divi bērni: dēls un meita. Kādu vakaru dēls pārdzina no ganībām lopus un ieraudzīja pie ieejas krālā1 omuve koku, kas bija kā nosēts lieliem, sarkaniem aug|iem. Sis koks tur nekad nebija audzis. Jauneklis izbrīnījās un nopriecājās. Viņš aizjoza uz mājām un uzsauca savai māsai:

Ejam ātrāki Pie ieejas krālā izaudzis omuve koks, un tā aug)i ienākušies gardi jo gardi.

Viņi skrēja pie koka. Pirmā tajā uzrāpās meitene. Bet, kolīdz viņa ērtāk nosēdās uz resnā zara, koks ar visām saknēm izrāvās no zemes un aizjoņoja. Satvēris loku, jauneklis metās kokam pa pēdām. Viņš šāva ar loku omuve kokam un kliedza:

Ņem mani līdzi, omuve! Ņem arī mani!

Bet koks neapstājās. Vairākas dienas jauneklis skrēja tam paka], raidīdams bultas. Visbeidzot omuve tuvojās lielam ciemam. Tur pie kuaņjama tautas valdnieka — ohamba — mājas tas arī piestāja. Redz, valdnieks bija koku sūtījis sameklēt viņam sievu.

Drīz pie koka atnāca valdnieka sūtnis, pavēlēdams meitenei rāpties zemē.

Trausies ātrāk lejā, — viņš teica un, rādīdams ar pirkstu uz jaunekļa pusi, piebilda: — Un saki man —kādu ļaužu ir šis puisis?

Meitene atbildēja:

Tas ir mans vecākais brālis.

Cilvēks pavēlēja abiem nākt līdzi. Viņš iegāja valdnieka mājā. Nu valdnieks sāka viņus izvaicāt. Viņš jautāja jauneklim: Kas tu esi?

Mani sauc Simbaba, — viņš atbildēja.

Bridi padomājis, valdnieks pavēlēja kalpiem Simbabu nonāvēt, lai tas neaizvestu savu māsu atpakaļ. Kalpi to arī izdarīja. Bet jaunekļa māsa tika par valdnieka jaunāko sievu.

\ Krāls — vairākas būdas, kas pieder vienai ģimenei. Tās.izvietotas riņķveidīgi un nožogotas ar pītu žogu. Krāla vidū atrodas lopu novietne, kas arīdzan nožogota. Aiz nožogotajām mājām plešas dārzi un lauki. Parasti krāli izvietoti uz kāda paaugstinājuma, ūdens tuvumā.

Drīz vien, kā jau visas šis cilts sievietes, viņa sāka dēt olas. Katrreiz, atrazdams olu, valdnieks to naidā sašķaidīja.' Tad valdnieka jaunākā sieva izšķīrās nobēdzināt olu. Viņa aiznesa olu uz kūts jumta, kur to sildīja saulīte. Tai dienā, kad, pēc viņas rēķiniem, bērnam bija jāizšķi|as no olas, valdnieka saņēma ielūgumu ierasties pie kaimiņa uz svinībām. Jaunākā sieva atteicās iet lidzi, un valdnieks aizgāja ar vecākajām sievām.

Jaunākā sieva palika viena pati mājās. Ola pāršķēlās, un no tās izlīda puisēns. Viņš teica mātei:

Nu, redzi Te nu es esmu izšķilies! — Pēcāk pameta skatu visapkārt un vaicāja: — Māmiņ, vai te Ir tava dzimtā puse?

Nē, — atteica sieviete, — te man ir sveša mala.

Zēns tincināja tālāk:

Kā gan tu nokļuvi šeit?

Māte pastāstīja viņam, kā omuve koks viņu nozadzis un atnesis šai ciemā.

Vai tu biji viena pati? — zēns nerimās.

Nē, — atteica māte, — man līdzi atskrēja vecākais brālis Simbaba.

Kur tad viņš ir?

Tavs tēvs viņu nogalēja.

Kurā vietā viņš ir sadedzināts?

Ejā, kura ved no mūsu krāla uz laidaru.

Atnes man omufiatu* zariņu, — lūdza puisēns.

Māte izpildīja lūgumu. Viņi aizgāja pie Simbaba kapa. Puisēns uzsita ar zariņu pa kapu un ska]i teica:

Ja šeit atdusas sieviete, tad lai viņa paliek zemē. Ja tas ir vīrietis, tad lai nāk no kapa ārā.

Simbaba iznāca no kapa, un māsasdēls viņam teica:

Iesim uz to zemi, kur jūs ar māti esat dzimuši.

Viņi savāca mantas un sāka jau dzīt uz ce]a valdnieka lopus, te ieraudzīja ganu. Baiļodamies, ka tas neizpļāpājas valdniekam, viņi nogrieza tam mēles galiņu.

| Pēc kuaņjama tautas ticējuma bērns, kas dzimis kādā neparastā veidā, nes vecākiem nelaimi.

2 Pēc kuaņjama tautas ticējuma omufiatu koka zariem piemīt spēja atdzīvināt mirušos.

Tagad steidz un pavēsti valdniekam un tā ļaudīm, ka Simbaba aizdzinis lopus, — viņi noteica.

Gans skrēja uz dzīru māju un teica valdniekam:

H — Tikām, kamēr jūs te dzerat alu, Simbaba aizdzina visus jūsu lopus!

Bet neviens netika gudrs, kaut arī viņš visu atkārtoja vairākas reizes. Beidzot kāds ar lielām pūlēm saprata, ko viņš saka.

Ļaudis metās bēg]iem pa pēdām. Kolīdz puisēns tos ieraudzīja, viņš teica Simbabam:

> — Nešauj, es pats viņus uzveikšu!

Zēnam bija loks un daudz bultu. Viņš steigā izteica buramvārdus:

Manas bultas, lidojiet visas reizē!

Visas bultas no loka izlidoja vienlaikus un uzreiz nonāvēja daudz laužu. Pārējie skrēja pakal, bet puisēns uzveica ari tos.

Dzīvs palika vienīgi pats valdnieks. Dēls izšāva un trāpīja tēvam celī. Nu valdniekam nācās piestāt.

Drīz vien bēgļi nonāca divu ceļu krustojumā: viens no tiem bija klāts ar medu, otrs ar mēsliem.

Iesim pa netīro ceļu, — teica puisēns.

Bet māte gribēja iet tikai pa medus ceju.

Kas to zin, cik ilgi viņi strīdējās, katrs stingri pastāvēdams pie sava, līdz beidzot Simbaba ar māsasdēlu, paņēmuši sev līdzi gandrīz visus lopus, aizgāja pa ceļu, kas klāts ar mēsliem. Sieviete ar pārpalikušajiem lopiem gāja medus ceļu. Viņu pavadīja verdzenes no valdnieka mājas.

Kamēr viņi strīdējās, valdnieks pārvērtās par ļauno garu ekisi un izgāja savai sievai pretī.

Dod man ēst! — viņš pieprasīja.

Sieviete atdeva tam kazu un, kamēr ekisi to ēda, aizgāja tālu uz priekšu. Bet ekisi to atkal panāca un atkal pieprasīja:

Dod man ēst!

Sieviete atdeva tam govi, un ekisi sāka to negausīgi tiesāt. Bet Simbaba māsa nebija nogājusi vēl ne simt soļu, kad gars atkal nostāja viņas priekšā.

Nācās vien ziedot viņam vēl vienu govi.

Tā ekisi ielocija visus lopus, visbeidzot aprīdams ari Simbaba māsu ar visām verdzenēm.

Simbaba ar māsasdēlu laimīgi nokļuva mājās un sāka gaidīt sievietes. Bet sievietes nenāca. Nu Simbaba ņēma tamburīnu. Viņš sita pa tamburīnu un izkliedza burvju vārdus:

Bumi Bum! Bum! Nostāj manā priekšā, gars, kas apriji manu māsu Nehovul Bumi Bumi Bumi Nostāj manā priekšā, gars, kas apriji mūsu māti Nehovu! Bum! Bumi Bumi

Simbabi priekšā cits pēc cita nostājās gari un visi kā viens teica, ka to nav darījuši.

Visbeidzot ieradās ekisi. Simbaba vaicāja:

Vai tik tu neesi aprijis Nehovu, manu māsu?

Ekisi atteica:

Jā, es viņu apriju.

Tad redz, kāl — iesaucās Simbaba. — Bet nāc vien iekšā mājā, es tev pagatavošu divkāršu cienastu.

Ekisi iegāja mājā. Viņš bija greznojies ar rotaslietām no dzelzs, ziloņkaula un jūras gliemežnīcām. Siem rotājumiem bija saules, mēness un zvaigžņu formas. Simbaba pagatavoja pus* dienas. Viņš pacienāja ekisi ar pupām. Kamēr tas ēda, puisēns piezagās tam no aizmugures un ar mazu, asu cirvīti nocirta tam galvu. Pēc tam viņš pāršķēla ekisi vēderu un no turienes iznāca viņa māte, verdzenes un visi, ko bija aprijis ļaunais gars.

NEHOVA UN HEHOVA

Kādam valdniekam bija sieva un divi bērni — meita un dēls. Meitenei bija vārdā Nehova, bet puisēnam — Hehova. Vēl viņiem bija verdzene, vārdā Namutako.

Reiz medībās šim cilvēkam salūza loks, un tā šķemba nāvīgi ievainoja saimnieku. Mednieks nomira. Sieva ilgi viņu apraudāja un reiz teica bērniem:

—Mani bērni, ari man drīz būs laiks mirt. Kolīdz paliksiet vieni, dodieties pie Dilanenes, manas mātesmāsas. Viņa jūs aprūpēs.

Kad māte aizgāja viņsaulē, bērni, klausīdami mātes padomam, paņēma līdzi verdzeni Namutako, gotiņu toli Mbulu un devās uz tālo ciemu pie mātesmāsas Dilanenes.

Viņu priekšā bija tāls ceļš. Pirmās dienas novakarē viņi bija ļoti izsalkuši, un ari ēdamā līdzi nebija. Puisēns devās meklēt kādu zālīti barotāju. Te viņš ierauga omuandi koku, kura zari liecās no ienākušos, sarkano augļu pārpilnības. Bet koks bija tik augsts, ka Hehovam nācās uztaisīt trepes, lai uzrāptos tajā un sarautu augļus savai māsai.

Meitene nostājās zem koka un mielojās ar augļiem. Te pieskrēja verdzene, aiznesa trepes un paslēpa tās.

Omuandi, — viņa teica kokam, — es dāvinu tev šo puisēnu.

Namutako atņēma Nehovai visas dārglietas un uzlika tās sev. Nu viņa teica meitenei: ļ— Mēs ejam pie Dilanenes. Ir nedomā viņai teikt, ka esmu verdzene. No šī brīža tu kļūsi par verdzeni, bet es par tavas mātes meitu, brīvu sievieti. Vai saprati?

Nehova neiedrošinājās neklausīt, jo Namutako bija daudzreiz spēcīgāka par viņu. Viņa piekrita darīt visu tā, kā teiks Namutako.

Nākamajā dienā viņas nonāca ciemā, kur dzīvoja Dilanene, un Namutako teica savas mirušās saimnieces mātesmāsai:

Šī meitene ir okaksuna [22] . viņa pazudinājusi savus vecākus. Tālabad mana māte baroja viņu kopā ar suņiem. Viņa gulēja laidarā. Viņas darbs bija dzenāt putnus, lai tie neposta labību.

Dilanene noticēja Namutako vārdiem, jo meitene bija trūcīgi ģērbta, arī rotu viņai nebija. Dilanene izturējās pret meiteni tā, kā ieteica Namutako: baroja kopā ar suņiem, guldināja pie teļiem. Ar rīta ausmiņu cēla augšā un sūtīja biedēt putnus. Nehova vicināja rīkstīti, gaiņāja putnus un dziedāja:

Es raudu, caurām dienām raudu Par savu nelaimīgo brāli,

Kas pakārās pie omuandi zariem.

Kad nejauši oij nonāvēts mans tēvs.

Un, tēvu apraudot, man māte mira.

Gotiņa, izdzirdusi saimnieces dziesmu, atnāca pie viņas dārzā un iemaurojās:

Mu-u! Mu-u-ūl

Meitene atsāka dziesmu:

Nu esmu viena, esmu bārenīte…

Pie labās krustmātes, pie Dilanenes Man ne|auj iet, kā māte vēlējās.

Liek tikai strādāt līdz pat tumsai,

Pat jāēd man, ko suņi ēd,

Un jāgul man, kur lopi gu|.

Ak, liktenis, mans smagais liktenisl

Kāda sieviete nejauši noklausījās Nehovas dziesmu un saprata, ka meitene ir brīvē dzimusi. Viņa steidza pie Dilanenes un pastāstīja par dzirdēto. Abas klusītiņām izgāja dārzā un atkal dzirdēja skumjo dziesmu. Dilanene bija ļoti satraukta. Viņa piesauca sev klāt Nehovu, sāka to izprašņāt. Meitene bijās teikt patiesību, tomēr Dilanene pati visu nojauta.

Viņa aicināja meiteni mājā iekšā, nomazgāja viņu, iezieda ar eļļu un okeru. Pa to starpu Namutako sētā grūda kukurūzu. Nehova teica Dilanenei:

Raudzīsim uzmeklēt vecāko brāli. Var būt, ka viņš ir vēl pie dzīvības. Mbulu, mana tēva govs, mūs aizvedīs uz to vietu, kur mēs viņu atstājām.

Viņa pasauca gotiņu un teica:

Ved mūs pie omuandi koka, turp, kur palika Hehova.

Govs gāja pa priekšu, īdēdama:

Mu-ul Mu-u-ūl

Pret vakaru viņi sasniedza omuandi koku. Nehova atrada verdzenes paslēptās trepes un pielika tās pie koka stumbra. Puisēns vēl bija pie dzīvības, bet stipri izdēdējis un šķitās esam balts kā papīrs. Viņš norāpās zemē. Māsa pasniedza ūdeni, ar ko veldzēt lūpas un kaklu. Pēc tam viņu nomazgāja upē, ķermeni iesvaidīja ar eļļu, pabaroja ar putru, uzsēdināja gotiņai mugurā, un visi devās uz mājām.

Par visu to Namutako neviens nebilda ne pušplēsta vārda. Dilanenes kalpi izraka sētā bedri, piepildīja to ar vārošu ūdeni un pārklāja ar govs ādu. Saimniece pasauca Namutako un teica, norādīdama uz ādu:

Piesēsties šeit. Tu esi makten netīra. Tūlīt atnesīs ūdeni, nomazgājies…

Meitene, neko nenojauzdama, apsēdās un to pašu brīdi iekrita bedrē un izvārījās.

Tāds, redz, liktenis piemeklēja jauno Namutako.

SUDIKA — MBAMBI

Pastāstīšu jums par Nganu Kimanauezu, kuru mīlēja un godāja draugi. Viņam piedzima dēls Nzua Kimanauezs, kas ātri vien sasniedza vīra gadus.

Nu tēvs teica:

Tu, mans dēls Nzua, dodies uz Luandu un mācies tur amatā.

Bet dēls tikko kā bija pārvedis sievu un neparko negribēja atstāt māju. Taču tēvs neatstājās:

I — Es tev pavēlul

Neko darīt. Bija vien jāiet uz Luandu un jāmācās amatā.

Pa to starpu Makiši izpostīja viņa tēva māju. Atgriezies no Luandas, dēls neatrada ne mājas, ne sievas.

Ko man darīt? — stipri izsalcis domāja jauneklis. — Iešu vien uz tīrumu.

Tā nu viņš gāja tik un gāja, līdz nonāca tīrumā. Te viņš ieraudzīja mazu sievieti un pasauca viņu. Sieviete k|uva par viņa sievu un dzemdēja viņam vairākus dēlus.

Vecākais dēls Sudika-Mbambi teica mātei:

Kilembe koks ir maņas dzīvības koks, iestādi to aiz mājas.

Māte bija nesaprašanā:

Brīnums, dēls mans, es tikko kā dzemdēju tevi, bet tu jau runāl

Bērns atteica:

Nebrīnies vis, māt, gan tu redzēsi, ko es veikšu. — Pēcāk viņš piebilda: — Mēs ar brāli sacirtisim kokus un uzcelsim vecākiem māju.

Viņi paņēma šķēpus un devās biezokni.

Sudika-Mbambi nepaspēja vēl nocirst vienu koku, kad citi jau sāka gāzties paši.

Rau, arīdzan jaunākais dēls darīja tāpat kā vecākais.

Vecākais un jaunākais dēls sasēja kokus, pārnesa mājās un nokrāva tos kaudzē. Nu tik bija jāķeras pie mājas celšanas. Sudika-Mbambi iedzina un nostiprināja vienu koku, un visa māja uzslējās pati. Viņš sasēja tikai vienu zāles saišķi, pārējie sasējās paši. Uzlika uz jumta vienu saišķi — uzreiz viss jumts noklājās.

Nu Sudika-Mbambi teica:

Manu māt un manu tēv, ienāciet iekšā, māja gatavai

Tā viņi dzīvoja laimīgu dieniņu. Te viendien Sudika-Mbambi

atkal saka:

Es eju cīkstēties ar Makiši. Tu, manu jaunāko brāli, paliec pie vecākiem. Ja ieraugi, ka kilembe — mans dzīvības koks — sāk vīst, tad zini, ka mirstu.

To teicis, Sudika-Mbambi aizgāja. Tā nu viņš gāja tik un gāja, līdz ceļš jau bija pusē. Te viņš dzird zālē kādu čauksti* nām un vaicā:

Kas tur ir?

Tas esmu es, Kipalende, kas cel māju uz klints.

Sudika-Mbambi teica:

Nāc šurp, iesim kopāl — Un viņi devās ceļā.

Tā nu viņi gāja tik un gāja, te atkal dzird zālē troksni.

Kas tur būtu? — Sudika-Mbambi jautā.

Tas esmu es, Kipalende, kurš dienā iztaisa desmit vālesf

Arī viņu Sudika-Mbambi aicināja līdzi. Tā gājēju pulciņš

jau bija lielāks. Te viņi atkal dzird zālē kādu čaukstināmies.

Kas tur čaukstinās? — viņi vaicā.

Tas esmu es, Kipalende, kurš novāc ražu pazemē!

Arī šoreiz Sudika-Mbambi teica:

Nāc šurp, iesim kopā!

Tā nu viņi gāja savu ceļu, līdz atkal kāds troksnis atskanēja zālē.

Kas tur ir?

Tas esmu es, Kipalende, kurš nokarina savu bārdu līdz Kalungam [23] .

Sudika-Mbambi teica:

Nāc šurp, iesim kopā!

Tā nu viņi atkal gāja. Te pēkšņi Sudika-Mbambi manīja kādu, kas gāja pa upes otru krastu. Viņš uzsauca tam:

Kas tu tāds?

Es esmu Kidžandala-Midi, kurš aprij simt cilvēku vienā reizē.

Nu Sudika-Mbambi teica:

— Bet es esmu Sudika-Mbambi, uz zemes esmu apstiprinājis savu zizli, ziedodams debesīm antilopi.

To dzirdot, Kidžandala-Midi aizjoza.

Tā nu viņi gāja tālāk un nonāca biezā mežā.

Te Sudika-Mbambi teica četriem Kipalendēm:

Paliksim šeit, lai cīkstētos ar Makiši!

Tagad viņi gāja sacirst kokus, lai uzceltu māju. SudikaMbambi nocirta koku — pārējie nogāzās paši. Viņš sasēja vienu koku saišķi, pārējie sasējās paši. Pārnāca norunātajā vietā un ņēmās celt māju. Sadika-Mbambi paņēma vienu koku un iedeva to Kipalendem, kurš cēla māju uz klints. Kipalende paņēma koku, nolika uz klints, koks gāžas. Liek no jauna 11 atkal gāžas. Nu Sudika-Mbambi saka:

Tu, rau, teici: «Es esmu uzcēlis māju uz klints!» Vai ne tā?

Ilgi nācās Sudikam-Mbambi celt māju, līdz beidzot tā bija gatava. Pēc darba viņš aizmiga.

Ar ausmu Sudika-Mbambi teica:

® Iesim cīnīties ar Makiši.

Viņš paņēma sev līdzi trīs Kipalendes, bet to Kipalendi, kurš iztaisa vienā dienā desmit vāles, atstāja mājās. SudikaMbambi aiziet pie Makiši un sāk šaut.

Tikām uz māju, kurā palicis tikai viens Kipalende, atnāk veča ar savu mazmeitiņu. Viņa ierauga Kipalendi un saka:

— Cīkstēsimies! Ja pieveiksi mani, varēsi precēt manu maimeitut

Nu viņi ņēmās čikstēties, līdz veča Kipalendi uzveica. Tad viņa pacēla akmeni, uzvēla to Kipalendem virsū un aizgāja.

Sudika-Mbambi ieraudzīja, ka Kipalendi piespiedis akmens, un teica trim Kipalendem:

Jūsu biedrs guļ zem akmens.

Kipalendes atteica:

Sudika-Mbambi, tu runā nepatiesību. Mēs esam tik tālu, kā gan tu varēji ieraudzīt, ka viņš ir zem akmens?

Bet Sudika-Mbambi nerimās:

Es zinu, tā tas ir.

Nu viņi mitējās cīkstēties un devās uz mājām.

Pārnāca mājās un atrada Kipalendi zem akmens.

Tagadīt Sudika-Mbambi saka:

Es jau teicu, bet jūs neticēj āti Nu Kipalendes piekrīt:

Tu teici taisnībul'

Viņš novēla akmeni un vaicāja:

Kas to izdarīja?

Kipalende atbildēja:

Atnāca veča ar savu mazmeitiņu un teica: «Cīkstēsimiesl Ja pieveiksi mani, varēsi apprecēt manu mazmeitu!» Es cīkstējos ar viņu. Bet viņa uzveica manil

Pārējie par viņu gardi smējās:

Sieviete pieveikusi tevil

Un devās pie miera. No rīta Sudika-Mbambi atkal saka:

Iesim karā!

Nu kārta palikt mājās bija otram Kipalendem. Pārējie tikām nonāca pie Makiši un sāka cīnīties.

Uz māju pa to starpu atkal atklīda veča ar savu mazmeitu un ņēmās teikt:

Cīkstēsimiesl Kipalende labprāt piekrīt.

Nu viņi sāka cīkstēties. Veča pieveica Kipalendi un uzvēla tam akmeni.

Sudika-Mbambi tas jau tika zināms, un viņš teica pārējiem:

Jūsu biedrs guļ zem akmens! Ejam mājās!

Viņi pārnāca un novēla akmeni, pēc tam jautāja:

Kas ar tevi notika?

Kipalende atteica:

Veča ar mani izdarīja to pašu, ko vakar ar mūsu biedru. Iestājās nakts. Ar ausmu visi devās karā. Mājās palika trešais Kipalende.

Kolīdz pārējie no mājas ārā, tā veča klāt, ierauga viņu un saka:

Cīkstēsimies! Ja mani pievārēsi, varēsi apņemt par sievu manu mazmeitu. •

Tā nu viņi cīkstējās, un veča atkal pieveica Kipalendi, uzvēla tam akmeni un aizgāja.

Bet Sudika-Mbambi jau visu zināja. Viņš teica pārējiem:

Ejam mājās, jūsu biedrs pakļuvis zem akmens.

Pārnākuši mājās, viņi atkal novēla akmeni un vaicāja:

Kas ar tevi notika?

Kipalende atteica:

Veča ar mani izdarīja to pašu, ko ar pārējiem.

Iestājās nakts. No rīta Sudika-Mbambi saka:

Ejam karot!

Mājās palika ceturtais Kipalende. Ar viņu notika tas pats, kas ar iepriekšējiem biedriem, un Sudika-Mbambi atkal jau zināja par to:

Iesim mājās! Jūsu biedrs ir zem akmens!

Kad viņi meta pie malas cīkstēšanos, Makiši varā bija palicis tikai viens ciems. Viņi pārnāca mājās, atbrīvoja Kipalendi un aizmiga.

No rīta Sudika-Mbambi teica:

Vakar Makiši varā palika vairs tikai viens ciems. Jūs, četri Kipalendes, ejiet un šaujiet. Šoreiz es palikšu mājās.

Tā Kipalendes aizgāja cīkstēties. Bet pie Sudika-Mbambi atkal atnāca veča un teica:

Cīkstēsimies! Ja uzveiksi mani, tad varēsi apņemt par sievu manu mazmeitu!

Nu tik viņi cīkstējās, līdz Sudika-Mbambi uzveica veču. Nonāvēja to un palika ar mazmeitiņu.

Tagadiņ jaunā sieviete saka:

Šodien esmu no jauna piedzimusi, aizvien veēt mani ieslēdza akmens būdā, lai es nevarētu no turienes izkļūt. Šodien kļūšu par tavu sievu, Sudika-Mbambil Viņš bija ar mieru.

Necik ilgi — un pārnāk Kipalendes.

Šodien piebeidzām Makišil — viņi stāsta.

Sudika-Mbambi atsaka:

Labi.

Nu visi sāk dzīvot kopā bez bēdas. Bet cik ilgi? Četri Kipalendes nolemj nomaitāt Sudika-Mbambi.

Bērns pārspējis mūs. Viņš jānonāvē. Bet kā to izdarīt?

• Beidzot padoms rokā. Viņi izrok lielu bedri, pārklāj to ar

raupju pītu salmu paklāju un virsū vēl uzliek vienu plānu paklāju.

Pēc tam pasauc Sudiku-Mbambl un saka:

Sēdies šeitl

Neko ļaunu nenojauzdams, Sudika-Mbambi apsēdās un iegāzās bedrē. Kipalendes pārsedza bedri un turpināja dzīvot kopā.

Taču, rau, Sudika-Mbambi dzimtajā mājā vēl dzīvoja ļaunākais brālis. Reiz viņš paskatās uz kilembe — vecākā brāļa dzīvības koku — un ierauga, ka tas novītis. Nu viņš saka:

Mans vecākais brālis mirst.

Brālis palaistīja koku, un tas atkal atdzīvojās.

Bet vecākais brālis, ievēlies bedrē, atrada tur ceļu un gāja pa to. Ticis pusceļā, viņš ieraudzīja veču, kurai ķermeņa augšdaļa raka zemi, bet apakšdaļa atstatus gulēja ēnā.

Sudika-Mbambi steidza padot labdienu un teica:

‘-r Redz, kur karsti te, vecomātl Veča uz to atteica:

Te cepina dienas svelme, manu mazdēliņi Sudika-Mbambi sāka lūgties:

Parādi man ceļu, kā iztikt no šejienes.

Veča šim bilst:

Manu mazdēliņ, paroc cik necik manā vietā, lai varu tev rādīt ceļul

Sudika-Mbambi paņēma kapli un sāka rakt zemi. Nu veča teica:

Tencinu tevi, iesim nu, rādīšu tev ceļu. Turies vien pie šīs taciņas un neej pa plato ceļu, tad jau gan neapmaldīsies. Bet, kad aiztiksi līdz vietai, kur beidzas pazemes valdnieka īpašumi, paņem tur trauku ar sarkaniem pipariem un podiņu ar gudrību.

Sudika-Mbambi bija varen priecīgs. Viņš devās ceļā un pēc negara laika aiztika līdz viņmalai, kur beidzās pazemes valdnieka īpašumi.

Pazemes valdnieka suns sāka viņu apriet.

Sudika-Mbambi sarāja to, un tas aizskrēja uz savu māju.

Sudika-Mbambi iegāja viesu mājā. Viņam izklāja paklājus» kas bija pīti no salmiem, un sirsnīgi apsveicinājās.

Viņš bilda:

Esmu atnācis ņemt par sievu pazemes valdnieka meitu.

Pazemes valdnieks atteica:

Lai notiek. Varēsi precēt manu meitu tikai tad, ja tev ir sarkanie pipari un gudrība.

Sudikam-Mbambi tika pasniegtas vakariņas. Kolīdz viņš noņēma podiņam vāciņu, tā ieraudzīja gaili un bļodiņu ar biezputru. Viņš paņēma gaili un nobēdzināja to zem zema, pīta guļamā — kitandas. Tad nošņāpa sev miesas gabalu un notiesāja to ar biezputru. Te, redz, pusnaktī viņš dzird ciemā balsi:

Kurš nonāvēja pazemes valdnieka gaili?

Gailis tikām sauc no pagultes:

Kukarekū!

Kolīdz uzausa, Sudika-Mbambi teica:

Cienījamo pazemes valdniek, atdod man tagad savu meitu!

Bet pazemes valdnieks nedomā vis tik viegli piekāpties.

Manu meitu nozadzis pūķis Kinioki. Ej un atbrīvo viņu!

Sudika-Mbambi sasniedza Kinioki īpašumu nomali un vaicāja:

Kur ir Kinioki, uz kurieni viņš aizgājis?

Kinioki sieva atbildēja, ka viņš aizgājis medībās.

Sudika-Mbambi sāka gaidīt. Pēkšņi viņš ieraudzīja milzu

skudras, kuras ložņāja apkārt. Sudika-Mbambi nogalēja tās. Tad pierāpoja sarkanās skudras, bet arī tās dabūja galu. Kur

bijušas, kur ne, uzradās milzu bites un lapsenes. Sudika-Mbambi aizgaiņāja ari tās.

Nu gan parādījās Kinioki galva. Sudika-Mbambi nocirta to. Tās vietā parādījās vēl viena galva, ari tā tika nocirsta. Atkal uzradās jauna galva. Tagad viņš nocirta Kinioki palmu un beidzot nocirta ari galvu.

Uzradās vēl viena galva. Sudika-Mbambi šoreiz nocirta Kinioki suņa galvu un arīdzan Kinioki galvu.

Visbeidzot parādījās vēl viena galva. Viņš nocirta Kinioki banānu un arī galvu. Nu gan Kinioki dabūja galu.

Sudika-Mbambi iegāja Kinioki mājā. Tur viņš atrada pazemes valdnieka meitu un teica meitenei:

Ejam. Tavs tēvs sūtīja pēc tevis.

Kolīdz viņi sasniedza pazemes valdnieka īpašumus, SudikaMbambi teica:

Tava meita ir šeitl

Pazemes valdnieks atteica:

*— Nonāvē vēl milzu zivi, kura sagūsta manas kazas un cūkas!

Sudika-Mbambi brīdi domāja, tad noteica:

Atnes man mazu sivēntiņu.

Tiklīdz viņam iedeva sivēnu, Sudika-Mbambi to uzkarināja uz āķa un iemeta ūdenī.

Milzu zivs piepeldēja un norija sivēnu. Sudika-Mbambi sāka vilkt to un iekrita ūdenī. Milzu zivs norija arī viņu.

Jaunākais brālis, kurš bija palicis mājās, atkal paskatījās uz dzīvības koku. Kilembe bija novītis. Nu viņš teica:

Mans vecākais brālis nomiris. Iešu turp, kur aizgāja vecākais brālis.

Nu viņš gāja tik un gāja pa ceļu, ko bija mērojis vecākais brālis. Sasniedzis Sudika-Mbambi mājas, jaunākais brālis atrada tur Kipalendes un vaicāja:

Kur ir mans vecākais brālis, kurp viņš ir aizgājis?

Kipalendes atbildēja:

ļ— To mēs nezināmi

Jūs esat viņu nonāvējuši, atrociet viņa kapu! — Un viņi to izdarīja.

Jaunākais brālis iegāja bedrē un ieraudzīja ceļu, ktiru bija mērojis vecākais brālis. Ejot pa šo ceļu, viņš satika veču, kuras ķermeņa augšējā daļa bez apstājas raka zemi, bet apakšējā gulēja atstatu ēnā.

Vecmāmuļ, rādi man ce|u, pa kuru aizgāja mans vecākais brālis, — lūdzās jaunākais brālis.

Veca parādīja viņam ceļu.

Tā nu viņš gāja tik un gāja, līdz sasniedza pazemes valdnieka īpašumus.

Kur ir mans vecākais brālis? — viņš jautāja.

Pazemes valdnieks atteica:

Milzu zivs viņu norija.

Nu jaunākais brālis, tāpat kā vecākais, pieprasīja sivēnu. Viņš uzvēra to uz āķa un iemeta ūdenī. Milzu zivs norija āķi. Nu jaunākais brālis sasauca ļaudis, lai izvilktu milzu zivi. Visi nu ņēmās vilkt. Vilka, vilka, līdz izvilka to krastā.

Jaunākais brālis paņēma savu nazi un uzšķērda zivs vēderu. Viņš atrada sava vecākā brāļa kaulus un, savācis un salicis tos kopā, teica:

Celies nu, manu vecāko brāli!

Un Sudika-Mbambi piecēlās.

Jaunākais teica:

Tagadīt nu iesim, manu vecāko brāli!

Pazemes valdnieks beidzot atdeva par sievu SudikamMbambi savu meitu, un viņi dzīrās doties ceļā. Kolīdz viņi sasniedza bedri, kur bija nomiris Sudika-Mbambi, zeme sazvārojās, saplaisāja un viņi izgāja virspusē. Te viņu priekšā nostājās visi četri Kipalendes. Brāļi padzina tos un sāka dzīvot vecajā mājā.

Reiz jaunākais brālis bilda:

Vecāko brāli, atdod man vienu no sievietēm, tev, rau, ir divas sievas, bet man nevienas!

Nē. Sieva ir mana, bet tu mans brālis un nedrīksti viņu ņemt par sievu, — atteica vecākais.

Nu jaunākais brālis sāka strīdēties ar vecāko. Strīdējās un cīkstējās, gribēdami viens otru nonāvēt. Bet, raugi, nedz viens, nedz otrs nevarēja viens otru pieveikt. Brāļi sagura, aizmeta nažus, nespēdami vairs cīnīties.

Tā. rau, vecākais un jaunākais brālis sastrīdējās un izšķīrās.

No tiem laikiem: kolīdz nogrand pērkons, ari saka. ka vecākais iet uz rītiem, atskan cits pērkona dārds par atbildi — tur jaunākais iet uz vakariem.

Lūk, te ari mūsu pasakai gals.

PARALIZĒTAIS

Lundas valstī dzīvoja paralizētais, vārdi Silema. Strādāt viņš vairs nejaudāja, tālabad viss ciems viņu uzturēja. Te kādu rītu caur caurumu sienā, kas rēgojās pie gultas, Silema ieraudzīja, ka visi cieminieki ar valdnieku priekšgalā atstāj ciemu, uz muguras aiznesdami savu skopo iedzīvi. Apjautis, ka viņu vienkārši aizmirsuši, paralizētais sāka rūgti raudāt.

Neskaitāmas reizes ar pēdējiem spēkiem viņš pūlējās pie* celties, bet kājas atteicas klausīt. Tā, redz, Silemam bija jāsamierinās ar likteni.

Redzams, pienācis man gals un es miršu aiz bada un slāpēm, — viņš nodomāja.

Silema ]oti cieta par nodarīto nežēlastību un nočukstēja kioko tautā pazīstamu sakāmvārdu:

Bagāto atrod dzi|ākajā kaktā, nabagu neredz klajumā.

Viņš bija vergs, bet vergam, zināms, nav ne plika graša

pie dvēseles, ko pēc nāves kādam atstāt.

Bija reiz laiks, kad viņš, muguru neatliecis, strādāja valdnieka tīrumos. Bet nāca nelaime, viņam piemetās paralīze. Tagad viņš nevienam nav vajadzīgs. Valdnieks atstāja viņu likteņa varā kā kraupjainu suni.

Pirms kāda laika Silema gan bija dzirdējis valodas par to, ka valdnieks ar visu ciemu pošas pārcelties uz citu vietu, kur vairāk medījumu un zeme nav tik neauglīga. Bet viņam ir prātā neienāca, ka cieminieki neņems viņu sev līdzi. Kā viņš alojās! Nu pēdējā cerība zaudēta, jācer vienīgi uz visvareno Nzambi. Tikai viņš var paglābt no nāves. Silema sāka lūgties Nzambi.

Divas dienas apritēja, kopš cieminieki bija pametuši viņu vienu. Trešajā dienā paralizēto sāka mocīt neizsakāmas slāpes.

Sūti jel lietu, — viņš lūdzās, nevarēdams vairs izturēt.

Bet, rau, tieši tagad bija sausuma periods — un kur tad lai dietus rastos? Slāpes pārmāca pat izsalkumu. Paralizētais gaidīja ceturto dienu, vēl aizvien cerot uz izglābšanos, bet neviens viņam pakaļ nenāca.

Pienāca nakts. Silema iegrima smagā snaudā. Un sapni viņš jēdz, ka viņa priekšā uz balta mākoņa sēž varenais Nzambi un, laipni smaidīdams, saka:

Ļauni gan cieminieki pret tevi izturējās. Bet nedrūvējies, .ņemšu tevi savā aizbildniecībā. Man zināms, ka tu nenoguris strādāji, kad biji vesels. Tagad tevi atalgos mana meita. Apņem viņu par sievu, viņa tev visādi palīdzēs un laidīs pasaulē daudz bērnu.

Kā gan lai es uzdrošinos viņu precēt? Esmu tikai vergs un paralizētais! — Silema nebija mierā.

No šī brīža tu vairs neesi vergs, bet visu godāts cilvēks. Mana meita, tava nākamā sieva, izdziedēs tevi ar zālēm, kuras es viņai iedošu. Tās ir, rau, šeit, — Nzambi teica un norādīja •uz kalebasu.

Viņam blakus nostājās skaista meitene. Nzambi padeva viņai ķirbi ar brīnumzālēm, pītu groziņu ar dziedinošām zālēm un baltmāla pikucīti.

Te tev, meit, būs zāles, izdziedē šo nelaimīgo, un viņš ikļūs par tavu vīru. Ej, es tev palīdzēšu, jo, raugi, tas jau mans .pienākums atalgot par labu darbu un sodīt par ļaunu.

Nzambi vēl nebija izteicis šos vārdus, kad jau pazuda un izplēnēja palsajā mākonī. Viņa meita nolaidās uz augstā kalna virsotnes. Laipni smaidīdama, ar grozu uz galvas un kalebasu rokā viņa sāka rāpties no kalna lejup.

Uz mirkli viņa nozuda Silema skatam. Viņš izbijās un pat sāka raudāt sapnī. Te viņš pamodās un ieraudzīja, ka būdas •durvis ir vaļā un uz sliekšņa stāv burvīga meitene ar kalebasu labajā rokā un grozu kreisajā rokā.

Silema nedaudz piecēlās, domādams, ka tas ir sapnis, un bikli jautāja meitenei:

Vai no tiesas tu esi dieva meita, vai arī es guļu?

Nē, tu vairs neguli, — viņa kautri iebilda. — Bet, lūdzams, nejautā, kas esmu un no kurienes nākdama. Varu teikt, <ka esmu šeit, lai tevi izdziedētu un kļūtu par tavu sievu.

Nzambi meita piegāja pie paralizētā, nosēdās uz viņa gultas, nolika grozu uz grīdas un no kalebasa uz rokas uzpilināja dažas piles brīnumzāļu. Visupirms viņa iezieda slimā kājas, pēc tam rokas un ķermeni. Pēcāk viņa paņēma groziņu, visu, kas tajā bija,"ielika māla podiņā, sajauca kalebasa pārpalikušo šķidrumu ar zālēm un balto mālu un uzlika to visu uz muguras tajās vietās, kur sāpes bija visskaudrākās. Pēc tam viņa veidoja uz paralizētā ķermeņa svītras no baltmāla un bilda, viņu maigi glāstot:

Tu esi atguvis veselību! Piecelies un sēdies man blakām!

Klausīdams viņas pavēlei, Silema viegli piecēlās un piesēdās blakus savai glābējai. Viņš sajutās tikpat mundrs un stalts kā senāk, bet, raugi, viņš pat nemanīja, ka tapis atkal jauns. Lai attaptu, ka viss ir no tiesas, Silema strauji apņēma meiteni. Ada tai bija tik maiga un glāsmaina, ka ne izstāstīt. Arī tetovējumu uz ādas nebija.

Bet pat tas nespēja viņā sēt ticību. Viņš vēlējās sev pierādīt, ka tas ir no tiesas, nevis rādās, tālabad kopā ar meiteni izsteidzās no būdas.

Silema vai prātu zaudēja aiz laimes. Pateicības pilns viņš zemu paklanījās Nzambi meitai, pēcāk paņēma labajā rokā zemes riekšu, noberzēja ar to sev krūtis un smakru un, asarām slāpējot balsi, teica:

Nzambi meita, līdz kapa malai piederu tev!

Maigu kustību viņa pieglauda jaunekli un bilda:

Nu gan tu esi attapis, ka vairs nesapņo. Nāc, iesim pēc ūdens!

Paņēmusi sev līdzi divus lielus kalebasus, Nzambi meita gāja uz avotu vīram pa pēdām. Silema apmierinājumā veldzēja slāpes un mazgājās, bet viņa sieva pildīja traukus ar dzidro ūdeni, un pēc tam viņi ilgi sēdēja viens otram blakām, aiz laimes pat vārdu nebilzdami. Visbeidzot Silema un Nzambi meita piecēlās un gāja uz māju. Pa to starpu, kamēr jauneklis sagādāja malku un uzpūta uguni, viņa sieva saraka manioka saknes, saberza tās un savīkša garšīgu, barojošu biezputru, klāt vēl pielika sāli un labi daudz ejļas, kā arī garšvielas. Tagadīt abi gardi paēda. Pēc pusdienām Silema likās nosnausties, bet, kad pamodās, visapkārt pletās tumsa. Viņš paēda vakariņas un aiz-

miga tik cietu miegu, ka acis atdarīja tikai nākošajā dienā pēc saules lēkta.##,

Celies jele, tu vairs neesi nevesels, — sieva viņam maigi teica. — Mums jdnoiet pie avota un tur jāizvēlas ražīgs zemes gabals, lai iesētu maisu.

Necik ilgi — un viņi bija pie avota, tur izmeklēja zemes gabaliņu, kur iestādīt batātes, manioku un maisu. Silema būda savu laiku jau bija nokalpojusi. Tālabad viņi to pašu dienu sāka celt jaunu mitekli. Lai azaida galdam vienmēr būtu gaļa un zivis, jauneklis aizgāja medībās un zvejā. Viņam nu gan veicās, nomedītā pietika trim dienām.

Laime būtu pilnīga, ja mājās būtu mazulis. Un, tavu brīnumu, pēc mēneša sieva pavēstīja, ka viņiem būs bērniņš. Silema aiz laimes izplūda asarās. Nu abi sāka lūgt Nzambi, lai viss beidzas laimīgi.

Pagāja savs laiks, un Silema sievai piedzima meitene. Par bērnu abi nevarēja vien nopriecāties.

Kad trīspadsmit mēnestiņi uztecēja debesīs, meitene sāka staigāt un runāt. Nzambi meita nu teica vīram:

Jāapciemo tēvs, viņš gribēs redzēt mazmeitiņu.

Tiesa gan, — Silema piekrita.

Dosimies turp ar jaunu mēnesi.

Pie debesīm uzlēca jauns mēness, un viņi posās ceļā. Vispirms aiztika tai pašā kalnā, no kura kādreiz nolaidās Nzambi meita. Tur, dūmakas tītā kalna virsotnē, viņiem bija jāgaida Nzambi. Varenā Nzambi meita brīdināja vīru, lai nebīstas, kad ieraudzīs zibšņus un dzirdēs pērkona dārdus. Tas viss piedienas, kad parādās varenais Nzambi.

Sieva gāja pati pirmā, viņai sekoja vīrs ar meitu pikpaunā. Paretam viņi pameta skatu atpakaļ cerībā ieraudzīt savu būdiņu, bet skatienu aizsedza balto mākoņu gubas. Nemaz neliktos dīvaini, ja Silema un viņa. sieva pagurtu, bet, rau, šoreiz notika otrādi. Ar katru soli viņi sajuta ķermenī ieplūstam aizvien jaunus spēkus un kādu neparastu vieglumu, kas nāca it kā no mākoņiem. Pēkšņi Silema un viņa sieva sastinga. Viņus satvēra pūkains mākonis un acumirklī aiznesa uz Nzambi ciemu.

Silema apjukumā nezināja, ko iesākt, un lūkojās apkārt. Sieva gan teica, lai ejot uz šotu un tur sagaidot viņa brāļus

un tēvu, vēlreiz pieteikdama nebīties pērkona un zibšņu, kas seko, kad paradis Nzambi vai kāds no viņa svītas.

Nu Silema devās uz šotu, tur nosēdās uz grīdas blakus bērniem, kas spēlējās. Necik ilgi, un uzzibsnīja uguns šautra, atskanēja pērkona dārds, ieradās Nzambi vecākais dēls. Viņš padeva labasdienas svainim un piemetās tam pretī.

Atkal pazibēja zibens šautra, nodārda pērkons, un parādijās Nzambi jaunākais dēls. Viņš apsveicinājās ar svaini un piesēda nedaudz nostāk, pa kreisi no viņa, vēl atstādams vietu tēvam.

Viena pēc otras, spilgtāk par iepriekšējām, uzliesmoja zibens šautras, atskanēja skaļi pērkona dārdi, un sazin no kurienes šotā radās skaista leoparda āda. Tā pati atritinājās un noklājās brīvajā vietā starp brāļiem. Un, tavu brīnumu, uz ādas bija novietots pasakains, ar griezumiem rotāts melnkoka tronis, kas bija sanaglots ar zelta un briljanta naglām. Viesis vai pamira no redzētā. Nevienam zemes valdniekam nebija tāda troņa.

Kamēr Silema kā apburts uzlūkoja krēslu, viņa priekšā nostāja Nzambi, tērpies lepnā, uz leju kuplās ielocēs krītošā ģērbā. Viņa tērpā mirdzēja neskaitāmas sudraba zvaigznītes. Kājās bija no vēršādas darinātas sandales, bet Viņa galvu rotāja cepurīte, kas savā greznībā pārspēja visu daudzinātā lundas tautas valdnieka — Mvatšijanves — galvasrotu.

Silema sveicināja valdnieku ar pienācīgu godu. Viesis un saimnieks ilgi tērzēja, pīpēdami skaistu, ar zeltu rotātu pīpi.

Kā jau allažiņ, patīkamās sarunās ātri aizskrien laiks. Tā, lūk, arī tagad bija nemanāmi satumsis. Silema gāja uz māju, kura bija ierādīta viņam ar sievu un meitu.

Nākamajā rītā ar mazu gaismiņu viņš nokāva vērsi, ko bija atsūtījis sievastēvs kā dāvanu. Nodīrājis ādu un izņēmis iekšas, viņš sadalīja gaļu uz pusēm — sev un sievastēvam. Savu pusi atstāja mājās, un ģimene ar to mielojās visu nedēļu, ko viņi aizvadīja debesīs. So gaļu nebija jāvītina saulē, lai tā nebojātos, jo, lūk, šeit, Nzambi īpašumos, nekas nepuva. •

Krūmi tur ir biezi, tumši zaļām lapām. Kokos aug nogatavojušies un sulīgi augļi. Ūdens upēs dzidrs, bet ezeri ir gan saldūdens, gan sāļie: vari peldēties, cik uziet, neviens krokodils ievi neaiztiks. Meža zvēri pieradināti tāpat kā mājdzīvnieki.

Nzambi valstībā klimats ir maigs un patīkams, nejūt ne svelmi, ne salu, saule nemainīgi spīd tieši virs galvas un nekad nenozūd aiz apvāršņa. Visi dodas pie miera, kad vēlas, vai arī, kad reizēm grib atpūsties.

Ja vien sievastēvs (autu, es ar labu prātu te paliktu uz mūžiem! — ne vienreiz vien prātoja Silema un ar izbrīnu vērās apkārt. Bet lūgt to sievastēvam neiedrošinājās, jo, raugi, Nzambi, ja vien būtu gribējis, viņu pasauktu pie sevis, nevis sūtītu meitu uz zemi.

Tā nu, nedēļu viesojies, Silema vairs negribēja būt par nastu, tālabad izlēma kopā ar sievu un meitu atgriezties uz zemes. Viņš pateica to Nzambi. Visvarenais piekrita:

Ej vien, znotiņ, es tev palīdzēšul

Nzambi sadabūja skaistu ēbenkoka lādīti un māla pikuci. To visu viņš atdeva Silemam, piekodinādams:

Kolīdz pārnāksi mājās, atrodi līdzenu vietu un uzcel tur nelielu būdiņu. Pievakarē ienes šo lādīti būdā un uzliec tai virsū baltmāla pikuci. No rīta celies līdz ar sauli — tad gan redzēsi, kādu pārsteigumu tev sagādāšu.

Iepriecināts Silema atvadījās no sievastēva. Tūlīt pat viņu, sievu un meitu, kuras stāvēja blakām, satvēra balts mākonis un aiznesa uz tā paša kalna virsotni. No kalna virsotnes viņi sāka kāpt uz zemi pa šauru taciņu, kas izlocījās gar bezdibeņa malu. Dziļā pievakarē viņi sasniedza mājas.

Tajā pašā dienā, ziņkāres dzīts, Silema noskatīja zemes gabalu, kas atradās necik tālu no pamestā ciema. Tad aizgāja uz mežu, lai sacirstu kokus un savāktu visu nepieciešamo būdas celšanai. Nākamajā dienā ar mazu gaismiņu abi ar sievu ķērās pie darba, un ar saules rietu būda bija uzslieta.

Kā nu tas bija, kā ne, bet viņi nevarēja vien sagaidīt vakaru un, kolīdz saule nogrima aiz debesmalas, Silema ienesa jaunajā būdā lādīti, nolika uz tās māla pikuci, tad gāja uz veco būdu un devās pie miera agrāk nekā citus vakarus, lai ātrāk pienāktu rīts. Bet satrauktie Silema un sieva nejaudāja acu aizdarīt, un miegs tos uzveica tikai dziļā naktī.

Tā, lūk, kamēr Nzambi veica solīto brīnumu, Silema un viņa sieva cieši gulēja. Tikai ar pirmajiem saules stariem abi pamodās, vai degdami nepacietībā ieraudzīt, kādu brīnumu viņiem sagādājis Nzambi.

Silemas sieva paņēma meiteni rokās un naski izskrēja no būdas. Vīrs steidza viņai pēdās. Tavu brīnumu, viņu priekšā stāvēja milzīga lepna pils, kādu tie nekad nebija skatījuši.

Silema nepacietīgi atdarīja vārtiņus, bet, pirms ieiet iek&a. viņš ar apbrīnu uzlūkoja dārzu, ko apjoza augsta akmens siena. Ezeriņos peldēja zivis dažnedažādās krāsās. No koka uz koku laidelējās putni, nu gluži kā Nzambi ciemā. Silema ar sievu izstaigāja visu dārzu, tad kāpa pa parādes kāpnēm uz pili. Pils. tāpat kā citas celtnes, bija celta no akmens. Silemam tas gāja pie sirds, jo nekur nebija būvju no zemes un māla. Viņi izstaigāja visu pili. Te bija neskaitāmi daudz kambaru, pilnu ar ēdamajiem, un milzums istabu.

Viņi ilgi nevarēja izšķirties, kurā istabā mitināties, līdz izlēma palikt telpā ar platu melnkoka gultu, kura bija pārsegta ar izrakstītu villaini. Izpriecājušies par pili, viņi sāka mieloties ar gardiem aug|iem, kas bija nolikti traukos uz galdiem.

Veselu nedē|u Silema ar sievu aizvadīja, aplūKodami saņem* tās bagātības. Līdzko uzlēca jauns mēness, viņi sāka pielūgt Nzambi, pateikdamies par visu, ko varenais darījis viņu labā. pēc deviņām dienām Nzambi meita teica vīram:

Tagadīt jāpateicas tēvam. Jūs ar meitu palieciet šeit, bet es rīt ar sauli došos uz debesīm un vakarā pārnākšu atpakaļ.

No rīta, vēl pamale nebija aususi, viņa teica ardievas vīram un meitai un steidza uz Nzambi ciemu. Tikko viņa pārkāpa tēva mitek]a slieksni, tā sāka pateikties par dāvanu. Nzambi iedeva viņai pītu grozu un sacīja:

Ņem to un piesaki vīram, lai viņš aiz pils blakus dārza žogam uzcej būdiņu. Lai ar saules rietu viņš ienes šai būdā grozu un uz tā noliek baltmāla pikuci. No rīta, kad uzlēks saule, jūs gaidīs vēl viens pārsteigums.

Nzambi meita priecīga steidza uz savu pili. Mājās viņa atdeva grozu vīram un pastāstīja, kas darāms.

Nākamajā rītā Silema ņēmās celt būdiņu. Pēc pusdienas būda jau bija gatava. Saulei rietot, viņi nolika tajā grozu, un abi aiz ziņkāres atkal visu nakti acu neaizdarīja. Kolīdz Silema un viņa sieva iesnaudās, viņus uzmodināja gaiļa dziesma.

Nu viņi uzreiz nojauta, kāds pārsteigums viņus gaida. Silema ar sievu izsteidzās ārā un ieraudzīja daudz laidaru, kas bija pilni ar daždažādiem dzīvniekiem un putniem: tur ganījās vistas, zosis, baloži, truši, cūkas.

Silema un viņa sieva bija bezgala priecīgi par tik dāsnu dāvanu. Vairākas dienas viņi to vien darīja, kā aplūkoja un pārskaitīja mājdzīvniekus un putnus, bet viņu meitiņa rotaļājās ar cālēniem un zoslēniem.

Kolīdz uzlēca jauns mēness, abi, kā vienmēr, pateicās Nzambi par dāsno dāvanu. Paiet deviņas dienas, un Silema sieva atkal poš ceļā uz debesīm. Arī šoreiz viņa saņem dāvanu — grozu un dzelzs kastīti. To dāvājot, Nzambi saka:

Lai tavs vīrs, saulei rietot, noliek grozu uz zemes aiz dārza žoga un tam apkārt iedzen trīs mietus. Nākamajā dienā saņemsiet dāvanu. Pēcāk lai tavs vīrs ar četriem mietiem nožogo vietu lielam ciemam, bet vidū noliek vēl vienu mietu un tam blakām vēl dzelzs lādīti.

Meita sirsnīgi tencināja Nzambi un atgriezās mājās, kur viņu gaidīja vīrs un meita. Viņa padeva labasdienas un pastāstīja, ko saņēmusi šoreiz un kas nu jādara. Silema ķērās pie darba.

No rīta jauneklis un viņa sieva steidza skatīt, kāda dāvana viņus gaida šoreiz. Aiz garā mūra viņi ieraudzīja trīs lielus laidarus. Pirmajā blēja kazas, otrajā gozējās vērši, bet trešajā stāvēja aitas. To pašu dienu Silema ar četriem stabiem iezīmēja ciema vietu, bet pa vidu blakus piektajam stabam nolika dzelzs lādīti.

Nākamajā rītā viņi pamodās, dzirdot balsis. Tie bija vīrieši, kas tērgāja šotā, un sievas, kas dziedāja, grūzdamas piestā manioka sakneņus un kukurūzas graudus.

Kolīdz uzlēca saule, Silema, viņa sieva un meita gāja iepazīties ar Nzambi dāvātā ciema iemītniekiem. Raugi, no tiem tad arī cēlušies kioko cilts iedzīvotāji.

Silema ar ģimeni atnāca uz ciemu. Visi cieminieki —vīrieši un sievietes, sirmgalvji un bērni — steidzās godināt savu vadoni. Aizkustinājumā Silemas acis pieplūda asarām. Viņš pateicās visiem un lūdza cieminiekus ierasties pie šotas.

Mana tauta, vīrieši un sievietes, sirmgalvji un bērnit Es esmu tāds pats kā jūs, jo, raugi, nāku no tās pašas dzimtas un cilts un manu miesu klāj tāda pati āda kā jūsējo. Reiz ari es biju vergs un smagais darbs mani paralizēja. Ciema iedzīvotāji pameta mani vienu ciemā. Aiz bada un slāpēm es būtu at* stājis šo pasauli, bet, rau, Nzambi redz un zina visu. Viņš soda Jaunumu un atalgo labestību, uzsūta melnu dienu un dziedē brūces. Viņš iežēlojās par mani, izdziedēja mani un atdeva par sievu savu meitu. Rau, tagad esmu ticis vesels un būšu jūsu valdnieks. Pienāks reiz laiks, kad Nzambi atmaksu par cieto sirdi saņems tie, kas mani pameta.

Man domāt, — Silema turpināja, — ka jūs dzīvosiet mierā un saticībā. Godāsiet cits citu, sargāsiet sirmgalvjus, sievietes un bērnus, nezagsiet, neapsmiesiet vājākos un neatriebsiet saviem nelabvēļiem. Pār katru, kurš pārkāps aizliegumu, nāks bargs sods. Ja to neizdarīšu es, jutīsiet Nzambi pirkstu. Es nezinu, vai jūsu vidū ir kāds peste|otājs, bet, ja tāds ir, lai tad uz līdzenas vietas met savus pesteļus pie malas — citādi laba gala neredzēt. Vīriešiem jāstrādā, sievietēm viņiem jāpalīdz, aptekot mājas soli. Nu esmu jūs redzējis vaigā un varu iet uz savu pili, bet jūs ķerieties pie darba.

Pamājis sveicienam roku, Silema atvadījās no ciema ļaudīm.

Dzīvojiet labas dienasl

Lai arī jums labas dienas, mūsu valdnieki — atsauca Jaudis.

Silema, viņa sieva un meita aizgāja. Viņiem līdzi gāja daži kalpi, kuri strādās pilī.

Cieminieki to pašu bridi sāka apstrādāt zemes gabalus. Necik ilgi — tīrumi un plantācijas iekopti. Silemas īpašumos tauta dzīvoja baltu dienu, nekad tur neaptrūkās dienišķā kumosa, jo, raugi, pats valdnieks ar pavalstniekiem visā dalījās, lopus dodams gan viņiem, gan atstādams sev. Bet lopu, jo dienas jo vairāk tika.

Tikmēr kaimiņciema iemītnieki, tie, kuri bija pametuši Silemu nelaimē, nebija tik veiksmīgi. Tikko apritēja gads, kā ciemu piemeklēja mēris un apkāva gandrīz visus cieminiekus. Ļaudis mira, izmira ģimenes. Viens no pirmajiem sasirga valdnieks. Rau, tikai četrus vīriešus un divas sievietes nepiemeklēja šis Jaunums, jo viņi bija medībās.

Kad mednieki atgriezās mājās, viņi ieraudzīja tādas šausmas, ka uzreiz nolēma doties uz veco vietu, kur bija dzīvojuši laimīgi, bēdu un slimību nepazinuši.

Mūs piemeklēja visvarenā Nzambi sods, — medniek» teica. — Tas tālabad, ka atstājām likteņa varā paralizēto, kurš, protams, jau sen atstājis šo sauli no bada un slāpēm.

Saņēmām pienācīgu sodu, — viņi gaudās asarām acīs, vēl pēdējo reizi pamezdami skatu uz ciemu, kuru bija uzcēluši pēc godkārā valdnieka un jauno garu pavēles. Nekad vairs viņi nenāks šurp. Pat bagātība, kas palikusi izmirušajā ciemā, viņus vairs tā nevilināja. Visprātīgāk atgriezties vecajā vietā, kur viņiem vienmēr laime un veiksme gāja pa priekšu. Medniekus gan māca bailes: vai tik viņus nevajās likteņa varā pamestā nabaga paralizētā gars — tad nu gan nevarēs glābties.

Bet, raugi, šīs bailes vis neapstādināja viņus, nelika atteikties no visupirms nodomātā. Dienu gājuši, mednieki ieraudzīja brīnumskaistu pili. Tā stāvēja piekalnē, tai pašā vietā, kur sendienās bija celts viņu ciems.

Vispirms viņi nodomāja, ka viņiem rādās, bet, pienākuši tuvāk, ieraudzīja, ka pils patiesi ir. Rau, tādas, kā runā, esot tālās malās, uz ziemejiem no Kongo upes. No turienes viņi saņem drānas un dažādus sīkumus apmaiņā pret vergiem un ēdamo.

Redzams, pili uzcēluši svešzemnieki un mitinās šeit, lai varētu ērtāk tirgoties, — kāds teica.

Jā, bet kā tādu brīnumskaistu pili .varēja uzcelt tik īsā laikā, — citi bija nesaprašanā.

Ejot garām pils vārtiem, viņi vai pamira: likteņa varā pamestais paralizētais, kuru viņi sen domāja par aizgājušu no šīs dzīves, sēdēja, it kā nekas nebūtu noticis, uz soliņa dārzā un izrīkoja kalpus.

Mednieki viņu uzskatīja ar šausmām, pārliecināti, ka tas ir Silemas gars, bet Silema viņus pazina, piecēlās un pienāca klāt, teikdams:

Nebīstieties vis, es jums nedarīšu nekā jauna!

Vai tad tu neesi/miris? Tas esi tu vai tavs gars? — aiz bailēm stostoties, taujāja mednieki.

Tas esmu es pats, nevis mans sars, — atteica Silema.

.— Јs neesmu miris, visvarenais Nzambi iežēlojās par mani un izdziedēja, piedevām vēl atdeva savu meitu par sievu. Tas viss, kas man pieder, ir viņa dāvana.

Mēs nožēlojam savu nežēlastību, — mednieki teica.

Nzambi mūs sodīja. No visa ciema tikai mēs esam palikuši dzīvi. Pārējos jaunajā ciemā nokāva mēris. Viņi tev samaksā* iuši ar savu dzīvību par nodarīto ļaunumu, bet mēs lūdzamies tevi — pieņem mūs savā ciemā, ja ne citādi, tad kā vergus. Mēs nenoguruši strādāsim tavā labā, lai izlīdzinātu savu vainu.

Nē, nē un vēlreiz nēl — iesaucās Silema. — Aitai nesagaidīt žēlastības no vilka. Acumirklī atstājiet manus īpašumus, es negribu jūs vairs redzēt.

Mednieki aizgāja, un, raugi, neviens pats nedeva viņiem jumtu virs galvas. Viņi uzcēla būdiņas upes krastā. Necik ilgi, un visus viņus pieveica paralīze. Viņi nespēja piecelties no gultas un nomira savās būdās no bada un slāpēm.

Rau, kāds liktenis piemeklēja cietsirdīgos jaudis. Bet paralizētais dzīvoja pārticībā un laimē līdz sirmam vecumam. Viņš nomira, atstādams divus dēlus un divas meitas, kas turpināja viņa slaveno dzimtu. No viņiem arī nāk visi varenie un žēlsirdīgie kioko, lundas un citu cilšu valdnieki.

SATURS

Naumova S. Ievads

Pārbaude ar miegu (lundas tautas pasaka) . Mēs atdodam dzīvības par Kongo (čokves tautas pasaka) Austrums un Rietums (čokves tautas pasaka) . Mēness un Saule (čokves tautas pasaka) ; Kā radies Lembelo ezers (zombo tautas pasaka) . Trusītis, Zilonis un Hipopotams (hanheli tautas pasaka) ; Lapsa un Irbe (balundi tautas pasaka) ; Antilope Seša un Lauva (zombo tautas pasaka) ; Kolibri un lapsene (njaneka tautas pasaka) ; Varde un hameleons (zombo tautas pasaka) ; Žņaudzējčūska un auns (zombo tautas pasaka) . ; Vista un zoss (zombo tautas pasakā) ; Ķirzaka un hameleons (zombo tautas pasaka) . Mērkaķis un hiēna (zombo tautas pasaka) . Bruņurupucis un antilope (zombo tautas pasaka) I Azis un auns (zombo tautas pasaka) * . Mu)ķa vista (zombo tautas pasaka) Vista un žņaudzējčūska (ndibu tautas pasaka) .; Gudrais zeltgalvītis (zombo tautas pāsaka) .; Suns un viņa draugi (ndibu tautas pasaka) .. Leopards, mērkaķis un zaķis (mbundi tautas pasaka) . ; Zaķis un leopards (mbundi tautas pasaka) . ; Zaķis un leopards (umbundi tautas pasaka) Leopards un krusttētiņš trusītis (čokves tautas pasaka) ; Valdnieka izvēlēšana (zombo tautas, pasaka) .; Kalējs un strazdi (mbundi tautas pasaka) ; Njanga dia Ngenga un leopards (mbundi tautas pasaka) ; Cilvēks un makaks (zombo tautas pasaka) ; Pasaka par mednieku un viņa suņiem (zombo tautas pasaka) ; Divi brāļi un briesmonis (lundas tautas pasaka) ; Kajs, viņa dēls un lielā sīga (čokves tautas pasaka) .; Pasaka par to, kurš/pats sevi radījis (kuaojimi tautas pasaka) ; Zvēri par ķēniņiem (lundas tautas pasaka) …. Jautrais medniek» (čokves tautas pasaka) …. Divi brāji (zombo tautas pasaka) ; Pasaka par pazudušo dilu (zombo tautas pasaka) ; Gudrais un muļkais brālis (ndibu tautas pasaka) ; Muļķa Ndualu jzombo tautas pasaka) ; Ndiola un mednieks (kongo tautas pasaka) ; Valdnieka slimība (zombo tautas pasaka) ; Marija un vitļis vecākais brilis Nzua (mbundi tautas pasaka) ; Simbi (zombo tautas pasaka) ; Atraitnes bērni (mbundi tautas pasaka); Jauneklis un upe (mbundi tautas pasaka) ; Četras Muļķības (mbundi tautas pasaka) ; Kimanaueza dēls un Saules un Mēness meita (mbundi tautas pasaka) ; Divi vīrieši un viena sieviete (mbundi tautas pasaka) . Jauneklis un galvaskauss (mbundi tautas pasaka) . Baltais un melnais cilvēks (mbundi tautas pasaka) Draudzībai ir lauvas spēks (mbundi tautas pasaka) Ngunza Kilundu kia Ngunza (mbundi tautas pasaka) . Singandangari (čokves tautas pasaka) ; Mabemba (čokves tautas pasaka) ; Simbaba un viņas gūsteknis (kuaņjama tautas pasaka) ; Nehova un Hehova (kuaņjama tautas pasaka) ; Sudiķa-Mbambi (mbundi tautas pasaka) ; Paralizētais (čokves tautas pasaka)

Серия «Страна волшебных превращений» ЗАЯЦ И ЛЕОПАРД Сказки народов Анголы Рига «Лиесма» 1986 На латышском языке

Автор предисловия, составитель и переводчик Скайдрите Наумова

Художник Айвар Спрудж

Jaunikl skolas vecuma bCrnlem ZAĶIS UN LEOPARDS Aņgolas tautu pasākas

Redaktors U. Auseklis. Mākslinieciskais redaktor»

A. Sprūdis; Tehniski redaktore L. Engere. Korektore G. Lejnlcce.

Nodota salIkSanal 15.05.85. Parakstīta lespleianal 18.11.85. Formāts 70X90/16. Dobspiedes papīrs Ml. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14,04 uzsk. Iespiedi.; 15,80 uzsk. krisu nov.; 11,01 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 644-1. Cena 75 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 259/32205/B-887. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, pollgrllljas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tlpogrāiijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks un apvāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

1 Fufu — biezputra, kas pagatavota no sasmalcinātiem sakņaugiem •vai kukurūzas. Pievienojot tai gaļu vai zivis, iegūst ēdienu, ko ļoti iecienījušas afrikāņu tautas.

1 Meiteņu māja — māja, kur atsevišķi no vecākiem dzīvo neprecētās meitas no divpadsmit gadu vecuma.

[1] kalebass — trauks, kurš izgatavots no kalebasa koka augļiem vai no ķirbja un paredzēts dzērienu uzglabāšanai.

[2] ngua-nkasi — pieklājīga uzruna, latviskā tulkojumā — mātesbrālis.

[3] nzenza — ciemiņš.

[4] mbuta-muntu — godpilna vecāku cilvēku uzruna. Mbuta— vecākais, muntu — cilvēks.

[6] k | s a v a — manioka dzimtas augs. Skat. manioks 65. lpp.

*  Makuto — naudas vienība Angolā.

[7] nganga — kungs.

[8] sota — būda, kur pulcējas vecākie ļaudis.

[9] Mfumu-a-vata — ciema valdnieks.

[10] batuke — rituāla deja.

[11] par ngangu zombo tauta sauc burvi, zā]otāju.

[12] makiši — pasakaini briesmoņi, cilvēkēdāji. Ma — norāda uz daudzskaitli. Oikiši — viens cilvēkēdājs.

[13]saku— monēta apmēram 28 rbļ. vērtībā.

[14]simbi — ūdens vai meža gars.

[15]sanzi — mūzikas instruments, kas sastāv no piecām stigām.

[16] sos un turpmākos dzejoļus atdzejojis Uldis Auseklis.

[17] mbundu tautas cilvēks, sasniedzot noteiktu vecumu, blakus vārdam, kas saņemts no dzimšanas, arī blakus iesaukai, pats izvēlas sev vārdu»

[18] kimbundu valodā «Saule» ir vīriešu dzimtes un «Mēness» sieviešu dzimtes lietvārds.

[19] makua-ngombo — mbundu mitoloģijā — cilvēks, caur kuru ngombo gars nodod savus pareģojumus.

[20] angolā kā virves izmanto izkaltētus liānu vai citu augu stiebrus.

3  angoliešu sakāmvārds.

[22] okaksuna — ārlaulībā dzimis bērns. Uzskata, ka tāds bērns nes nelaimi saviem vecākiem.

[23] kalunga (kalunga-ngombe) — pazemes dievs, arī sencis, vecvecāks.

Content

Naumova Skaidrīte 32 -Brīnumzeme Pasaules tautu pasakas. Zaķis un leopards. Angolas tautu pasakas

PĀRBAUDE AR MIEGU

MĒS ATDODAM DZĪVĪBAS PAR KONGO

AUSTRUMS UN RIETUMS

MĒNESS UN SAULE

KĀ RADIES LEMBELO EZERS

TRUSĪTIS, ZILONIS UN HIPOPOTAMS

LAPSA UN IRBE

ANTILOPE SESA UN LAUVA

KOLIBRI UN LAPSENE

VARDE UN HAMELEONS

ŽŅAUDZĒJČŪSKA UN AUNS

VISTA UN ZOSS

ĶIRZAKA UN HAMELEONS

MĒRKAĶIS UN HIĒNA

BRUŅURUPUCIS UN ANTILOPE

ĀZIS UN AUNS

MUĻĶA VISTA

VISTA UN ŽŅAUDZEJČŪSKA

GUDRAIS ZELTGALVĪTIS

SUNS UN VIŅA DRAUGI

LEOPARDS, MĒRKAĶIS UN ZAĶIS

ZAĶIS UN LEOPARDS

ZAĶIS UN LEOPARDS

LEOPARDS UN KRUSTTETIŅS TRUSĪTIS

VALDNIEKA IZVĒLĒŠANA

KALĒJS UN STRAZDI

NJANGA' DIA NGENGA UN LEOPARDS

CILVĒKS UN MAKAKS

PASAKA PAR MEDNIEKU UN VIŅA SUŅIEM

DIVI BRĀĻI UN BRIESMONIS

KAJS, VIŅA DĒLS UN LIELA SIGA

PASAKA PAR TO, KURS PATS SEVI RADĪJIS

ZVĒRI PAR ĶENIŅIEM

JAUTRAIS MEDNIEKS

DIVI BRĀĻI

PASAKA PAR PAZUDUŠO DĒLU

GUDRAIS UN MUĻĶAIS BRĀLIS

MUĻĶA NDUALU

NDIOLA UN MEDNIEKS

VALDNIEKA SLIMĪBA

MARIJA UN VIŅAS VECĀKAIS BRĀLIS NZUA

SIMBI

ATRATNES BĒRNI

JAUNEKLIS UN UPE

ČETRAS MUĻĶĪBAS

KIMANAUEZA DĒLS UN SAULES UN MĒNESS MEITA

DIVI VĪRIEŠI UN VIENA SIEVIETE

JAUNEKLIS UN GALVASKAUSS

BALTAIS UN MELNAIS CILVĒKS

DRAUDZIBAI IR LAUVAS SPĒKS

NGUNZA KILUNDU KIA NGUNZA

ŠIN GAN DAN GARI1

MABEMBA

SIMBABA UN VIŅAS GŪSTEKNIS

NEHOVA UN HEHOVA

SUDIKA — MBAMBI

PARALIZĒTAIS

SATURS