Dreika Dagnija

35 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Bulgāru tautas pasakas. Sērdiene Zeltaine

Bulgāru tautas pasakas

Sērdiene Zeltaine

SĒRDIENE PIE PAVARDA

Bulgārija — sensenā Trāķija — ir ļoti skaista zeme. Silta, rozēm un smaržīgiem augļiem bagāta. Un — sev par laimi vai varbūt par nelaimi —atrodas tautu krustceļos, kur visdažādākās tautības un kultūras satikušās. Kas tik nav pabijuši šais vietās — romieši, slāvu ciltis, bizantieši, grieķi, turki. Saplūda dažādas valodas un ticības, dega ļaužu sētas, postītājiem nākot un ejot. Uz pastāvīgu dzīvi Trāķijā palika no Alta ja nākušie bulgāri — tā viņi tur dzīvo vēl šobaltdien, un viņu pavardi neapdziest, lai kādas nelaimes viņus piemeklētu.

Kamēr bagātie un smalkie ļaudis klīda šurpu turpu — te islamā, te pareizticībā pāriedami —, vienkāršā tauta, sērdiene, sēdēja pie uguns un vērpa savu vērpjamo gadu simtiem cauri. Savērpa tautasdziesmas, pasakas, teikas — no paaudzes paaudzē stiepās nepārraujami pavedieni, par šo ļaužu džīvesgudribu, bagāto iztēli, tikumu liecinādami. Sērdiene, bezgala dzīvi mīlēdama, nevairījās smaga darba, aizvien dziedāja, V'alodoja un vērpa; nedzisa uguntiņa, nezuda viņas uzkrātās paliekošās bagātības — paliekošās sirds vērtības. Kari, bargi kungi un valdnieki nāca un gāja, bet sērdiene vērpa savu' vērpjamo. Šodien mēs varam tikai apbrīnot viņas dzīvi apliecinošo drosmi, gribasspēku un skaidrību; viņa ir pārcietusi un izturējusi, izciezdama dziedājusi un valodojusi|g§r tā viņa aizvērpusi līdz mums — lai priecājamies, viņas gadsimtiem ilgo darbu lūkodami.

Kam sērdienei noderējušas viņas pasakas — taču ne jau aiz gara laika, niekošanās pēc sacerētas? Tās ir izdzīvojušas līdzi tautas liktenim — trimdā aizdzītiem līdzējušas prombūtnes laiku īsināt, apspiestajiem ļāvušas par apspiedēju pavīpsnāt vai pat gardi pasmieties, aizpildījušas garos ziemas vakarus un no

moda naktis, sniegušas atpūtu dienas darbos nogurušajiem, visbeidzot — mācījušas labu mazajiem bērniem, kas, vakarējot pie pavarda vai pirms aizmigšanas gultiņās, klausījušies, elpu aizturējuši, par Gudro Petru, Cietiti, Mīkstīti un Salditi vai citu ko. Tās tikušas stāstītas vienmēr un visur — ganos, dzirnavās, savu rindu gaidot, — asinājušas prātu, mudinājušas uz dižiem darbiem, vedinājušas uz labu.

Motīvi, kas nākuši no Indijas, Irānas, arābiem un turkiem, caur daudzām mutēm iedami, ieguvuši citādu skanējumu — bulgārisku piegaršu, kā teiktu pasaku gardēži. Te valda dzīvesprieks un pacietība, agri vai vēlu taisnība uzvar, mežacirtējs dabū valdnieka meitu par sievu, pamātes luteklīte saņem pelnītu sodu par laiskumu un nešpetnu dabu, bet sērdienīte zeltvērpēja nekad nepaliek tukšām rokām pie tukšas abras — kā te pieņemts teikt: ja cilvēks nevairās darba un veic to ar prieku, arī laimīte viņa labā ar prieku pastrādā. Turpretī citu labuma skaudēji, alkatīgie, zaglīgie un melīgie nemainīgi iekuļas sprukās.

Mūsu vienkāršajai dzīves gudrajai sērdienei ir skaidras acis un skaidra galva; uz mēles — tas, kas sirdī. Tā reiz sērdienizeltaini ataicinājuši pie valdnieka, lai viņa tam pasacītu, ko par valdnieku domā tauta.

—    Tikai nesadusmojiesI — sērdiene sacījusi. — Bet tauta domā, ka tu ar labo aci neredzi.

— Kādēļ tā? — valdnieks brīnījies.

—    Tauta teic: tev pa labi roki sēžot tavi padomnieki un visu varenie augstmaņi. Tu izdāļājot viņiem savas laipnības un apberot viņus labumiem, bet neredzot viņu muļķību, mantrausību un aprobežotību. Tāpēc arī tauta saka — tava labā acs esot neredzīga.

Pasaka beidzas kā jau daždien pasaka — sērdiene saņem no valdnieka bagātīgas dāvanas par to, ka taisnību teikusi. Tā viņa ceļo no pasakas pasakā — sērdiehite-zeltainīte — tautas dvēselīte. Te viscaur balta, te zeltaina — nule no zelta ūdens izkāpusi, un viņu visbeidzot apprec valdniekdēls, lai mums neaizmirstos, ka tikums vienmēr, agri vai vēlu, tiek atalgots.

Netrūkst ne varenu spēkavīru, kam ar pūķiem un milzu čūskām spēkiem mēroties; netrūkst jaunākā tēvadēla, vientiesīša, kurš veiks dižus darbus ļautiņiem par brīnumu. Netrūkst paša nelabā stiķu un niķu, netrūkst tumsas, ko apkarot. Bet  netrūkst ari siltuma un, kas pats galvenais, saules — dāsnās un visuspēcigās Bulgārijas saules. Ir ari zelta āboli un dzīvības ūdens — mūžīgās, visvērtīgākās no vērtībām, ko ne ar kādu naudu nesamaksāt — ja nu vienīgi ar sevi pašu.

Sērdienes pasakas — tās ir cerības, kas cer uz saglabājamā saglabāšanu, zūdigā zudību, drosmes un godaprāta uzvaru. Uz brīnumu. Kas zina. cik daudziem nomāktajiem tās palīdzējušas dzīvot un — izdzīvot. Ceļos nospiestajiem un nonicinātajiem tās likušas apzināties sevi — ari gadsimtiem ilgā svešzemnieku jūgā, ari visdziļākajā bezcerībā. No mutes mutē iedama, glabājusies un slīpējusies valodiņa. Vai tas nav brīnumu brīnums?

Droši vien krājumā satiksim daudzus paziņas — varbūt jau kādas citas balkānu tautas pasakās manītus vai vēl citur kur pabijušus — nebrīnīsimies, jo ari pasakas ceļo tāpat kā cilvēki — no tautas tautā, no valodas valodā.

Satiksim ļaunu kungu un nežēlīgu kundzi, ciema balamuti, skopos un devīgos, bagātos un nabagos, zvērus un putnus. Bet visbiežāk sastapsim vaigu vaigā viņu — sērdienīti-zeltainīti, Čaklo vērpēju un audēju, sirdsskaidrajā avotā smēlēju. Vai viņa birdinās asariņas, kad ūdens strautā būs sarkans tapis no līdzcilvēku dzīvībām, vai tanī pat strautā sudraba putas smels — viņa būs un paliks mums mīļa un tuva kā mūsu pašu bārenīte, pamātes nicinātā, bet Laimesmātes cildinātā un mīlētā.

Lai uzņemam viņu mīļi — tikpat mīļi, cik laba viņa vienmēr bijusi pret visu dzīvo. Viņa to pelnījusi — lai nopelnām ari mēs viņas vērpto pavedienu rokā paturēt, caur pirkstiem izritināt, pie viņas dvēselītes — nedziestošās uguntiņas — pasildīties.

Dagnija Dreika

MĒNESS UN SKRODERIS

Reiz mēness sadomāja sev svārkus pašūt. Aizgāja pie'skrodera un saka:

—   Es, skroder, atnācu pie tevis aizrunāt svārkus! Tikai pašuj labi glītus, lai nevienam nebūtu skaistāku svārku par manējiem! Vai redzi, cik skaists un slaids es esmu? Ar labiem svārkiem mugurā būšu vēl desmitkārt skaistāks!

—    Esmu ar mieru, mēnestiņ! Pašūšu tev svārkus, kas piegulēs kā uzlieti! — Skroderis nosolījās, noņēma mēru un pieteica: -Atnāc pēc nedējas, svārki būs gatavi, un varēsi tos saņemt1 .

Sacīts — darīts, skroderis nedējas laikā pašuva svārkus, un mēness atnāca tiem paka].

Taču, svārkus piemērot, tie izrādījās tik Šauri, ka mēness nekādi tajos neietilpa.

—              Klau, skroder, ko tu esi padarījis! Tie svārki riāv šūti pēc mana mēra!

Skroderis paieskāja pakausi un sacīja:

—     Kad es noņēmu mēru, tu, mēnestiņ, biji tievs kā sirpis. Turpretī tagad esi tapis apajāks! Taču nedusmo! Pašūšu tev citus svārkus! — Skroderis no jauna noņēma mēru un piekodināja nākt pakaļ svārkiem pēc nedējas.

Pagāja nedēja, un mēness bija klāt. Uzlaikoja svārkus — atkal par šauriem!

Mēness noskaitās un ņēmās sodīties:

—     Vai tu ņirgājies par mani, vai? Cilvēk, tie svārki man neder!

—    Tur neviens nav vainīgs, mēnestiņ! Kad noņēmu mēru, tu

biji tikai apa]īgs, bet tagad esi piebriedis kā kubls! Acīmredzot tev nav lemts valkāt manis šūtus svārkusl ; — Ko tu runāl — Mēness noskaitās vēl vairāk un pagrāba olekti, lai skroderi iemizotu.

Bet tas, nabadziņš, savu ādu glābt lūkodams, paķēra svārkus un ņēmās atvicināties no saniknotā mēness. Taču svārki nez kāpēc pielipa mēnesim klāt. Lai kā skroderītis nopūlējās, viņam neizdevās tos atraut nost.

Tā tas palicis līdz šai dienai. Ja kāds no jums tam netic, lai nakti palūkojas mēnesī.. Tad redzēs to vēl joprojām baltu un pliku — bez svārkiem staigājam. Bet pilnā mēnesī var redzēt, ka skroderis joprojām ir tur — rausta un rausta svārkus, nekādi nevarēdams tos atraut nost.

LAPSA PIE CARA CIEMOS

Neviens nezina, kā tas gadījās, bet reiz cars ielūdza Lapsu pie sevis ciemos. Meža zvēri ļoti nopriecājās un izvadīja Lapsu ceļā, sacīdami:

—  Apskaties kārtīgi, Lapsiņ māsiņ, kas tur tajā cara pilī ir, lai vari mums visu pastāstīt, kad pārnāksi!

Lapsa apsolās:

—   Kā tad citādil Neviens stūrītis nepaliks neapskatīts! Tiklīdz pārnākšu, visu izstāstīšu — no viena gala līdz otraml

Lapsa izciemojās, padzīvojās pa pili kādu nedēļu un atgriezās mežā atpakaļ. Kur bijuši, kur ne, zvēri tūdaļ sanāca ap viņu un sāka lūgties:

—   Paklau, Lapsiņ māsiņ, stāsti tūdaļ pat — kas tur tajā cara pilī notiek?

Lapsa aplaizījās un saka:

—   Ak, kā tikai cara pilī nav! Caram, jānudieri, ir viss! — Vairāk neko neteikusi, Lapsa atkal ņēmās laizīties.

Zvēri pagaidīja, pagaidīja un, nevarēdami neko prātīgu sagaidīt, nenociešas un vaicā:

—   Stāsti, Lapsiņ māsiņ, visu pēc kārtas! Teic — ko tu tur redzēji un dzirdēji?

—   Kā lai to pasaka .. . Caram tik tiešām nekā netrūkst! Kādas vistas, kādi cāļi — saldi kā medus, kādi gailēni — gardi kā

pavasara jēriņi! Un kur tad vēl trusīši, pīles un zosis — ne teikt, ne pastāstīti — Un Lapsa no jauna ņēmās laizīties un glaudīt kuplās ūsas.

—    Pastāsti vēl kaut ko! — zvēri nerimās.

—   Vai tad es visu jau neizstāstīju? Caram ir pulka vistu un gaiļu, arī pīļu un zosu bez skaita!

—   Bet tad jau tu tikai pēc vistām un gai|iem esi lūkojusies! — zvēri sirdījās.

—   Kā? Ko tad citu man bija lūkot? — Lapsa brīnījās nenobrīnīdamās. — Lapsas aci tikai vistas un gaiļi iepriecina!

KA SAUC, TA ATSKAN

Reiz vistu kūtī gailis pienāca tuvu perēklim, kur vista dēja olas. Pienācis lūkojās, lūkojās — un nolēma vistu paķircināt.

—    Kā iet, kā iet, klukste — plukste? — gailis bilst.

—    Labi iet, labi iet, gaili — kailā sekste! — tā vista.

Nākamā dienā gailis atkal klāt. Bet šoreiz runa pavisam

cita:

—    Kā iet, kā iet, cāļumāt?

Un klukste viņam kautri atbild:

—   Labi iet, labi iet, cāļutēvs!

GAILĒNS DROŠULIS

Vecaistēvs Pešo devās mājup no gadatirgus jāšus uz ēzelīša, seglos zvālojās no vienas puses uz otru un tāpat vien dungoja kaut ko savā nodabā. Ticis pret koka tiltiņu, kas pāri upītei ciema galā, sita papēžus ēzelim sānos, lai tas naskāk kustētos, un ņēmās mudināt:

—   Nū, Marko, nū!

± Ezelītis pielika soli, bet, pāri tiltiņam tipinot, lopiņa kreisā ļfckaļkāja aizķērās aiz kāda ba|ķēna, un pakavs nokrita. Tā tas Kūlēja un spīdēja uz tilta — gatavais sudraba pusmēness.

Pa to laiku no tās puses, kur cara vasaras mītne, parādījās zeltīta kariete, divu krauklamelnu zirgu vilkta, kam zvaigznes pierē un astes līdz pašai zemei.

«Cara kariete brauc!» nodomāja večuks un nogriezās sānis, lai dotu ce(u.

Zirgi aizaulekšoja garām. Dzirksteles bira no viņu pakavu apakšas, večuks pagrieza galvu un pērnās lūkoties pakaļ jātniekiem, kas pavadīja karieti.

Te pēkšņi zeltītā kariete apstājās tilta vidū. Durtiņas atsprāga vaļā, parādījās galva ar kroni un pateica dažus vārdus tuvākajam jātniekam. Jātnieks nolēca no zirga, pieliecās, pacēla kaut ko no zemes un ielika rokā, kas rēgojās no karietes. Pēc mirkļa kariete ar visiem jātniekiem pazuda ceļa līkumā.

«Kas gan tas varētu būt, ko viņi atrada uz tilta?»v'vectēvs Peso noraizējies domāja un paskubināja ēzeli, taču tas sāka klibot.

Večuks nokāpa no ezeja, aplūkoja tam kājas un, redzēdams, ka viena pakava trūkst, bēdīgi pašūpoja galvu, tad saņēma Marko aiz iemauktiem un veda tālāk.

Ticis savā sētā, izvilka no azotes drāniņā iesietu naudiņu un pārskaitīja, bet, redzēdams, ka jaunam pakavam nesanāks, smagi nopūtās:

—   Kur lai es tagad liekos ar savu klibo Marko?

Večukam Peso bija gailēns ar dzelteniem zābaciņiem kājās

un izplūkātu asti. Gailēns pienāca saimniekam klāt un saka:

—   Kam tu tik noskumis, vectētiņ Peso? Galvu augšā! Es redzēju, kas paņēma mūsu Marko pakavu. Lai tad neesmu vairs gailēns drošulis, ja nejēgšu dabūt to atpaka]!

un gailēns drošulis devās uz cara pili. Viņš gāja, gāja, kamēr nonāca līdz upei. Taču ne tilts, ne brasls nekur nebija manāms. Bezbailīgais gailēns stāv krastā un domā, kā tiki uz viņu pusi. Domāja, gudroja, līdz beidzot saka:

—   Kas tur tik daudz ko galvu lauzīt!

Drošulis gailēns ar izplūkāto asti pielieca galvu, izstiepa kaklu, pavēra knābi un ņēmās dzert. Izdzēra visu upi sausu un pārgāja uz otru krastu.

Iet un iet, kamēr nonāk biezā mežā. Te pēkšņi parādās lauva un rūc:

—   Ei, tu tāds, kas staigā uz divām kājām, ko tu mekle manā mežā? Griezies atpaka], vai es tevi apēdīšu!

—   Ko vēl ne! — gailēns atbild. — Taisies, ka tiec nost no mana ce|a!

Bet lauva jau atpletis rīkli plati jo plati.

— Tu tāds un Šitāds! — gailēns noskaišas. — Ak negribi vis vākties prom?

Izstiepa kaklu, uzknābāja lauvu un norija.

Vēlu vakarā gailēns ar izplūkāto asti nonāca pie cara pils. ielaidās dārzā un apmetās zarā pie cara guļamistabas loga. Bet istabā uz glāžu galda pie cara gultas spīdēja vectēva Peso ēzelīša pakavs.

—   Kikerigū! — iedziedājās gailēns un sasita spārnus.

Cars pamodās un izvalbīja acis.

—         Kas uzdrīkstas traucēt manu valdniecisko miegu? — viņš bargi vaicāja.

—   Es! — gailēns atbild.

--;, Ko tev vajag?

—   Pakavu!

—         Nedošu! Tas man nesīs laimi! — cars atcērt, paķer pakavu no galdiņa un iebāž azotē.

Bet gailēns ņemas dziedāt — aizvien skaļāk.

—   Vai tu vēl ilgi bļaustīsies? — cars prasa.

—       Līdz rīta gaismai! Nejaušu gulēt, kamēr atdosi pakavu. — Ak Šitā! —• cars piedraud drošulim un trīs reizes sasit

plaukstas.

To pašu mirkli atskrien deviņi galmakungi, iesteidzas guļamistabā, nokrīt ceļos pie gultas.

— Ko pavēlēsi, valdniek?

—         Pirmām kārtām, pavēlu iekurināt lielo krāsni, kurā cep maizi visam manam karaspēkam! Otrām kārtām, pavēlu saķert tur to gaili un dzīvu iemest krāsnī!

Kā cars pavēlējis, tā galmakungi izdara. Iekurina lielo krāsni un, kolīdz tā nokaitusi, iemet vectēva Pešo gailēnu tur iekšā.

Bet gailēns vis nenobijās — tiklīdz uz oglēm ticis, nober:

—  Ūdensvīrs, ūdensvīrs.

Ūdens līs, ūdens tīrs.

Ogles mirkst, ogles dziest.

Tikmēr gailis paglābsies!

Gailēns tik tikko paspējis šos vārdus teikt, kad no viņa sāk tecēt laukā upe, kuru pirmāk izdzēris, un applūdina krāsni. Viens divi — un ogles apdzisušas.

No rīta gailēns dzīvs un vesels — izlec no krāsns mutes un ņemas tekalēt pa dārzu zem sadusmotā cara logiem. Bet vakarā, kolīdz cars laižas miegā, drošulis dzied, ko māk.

—   Tu vēl nevari rimties? — sauc cars. — Es tev gan rādīšu! Un, no gultas izlēcis, pavēl galmakungiem iemest gailēnu

zvērnīcā, kur ieslodzīti izsalkuši vilki un badīgas lapsas.

Attapies zvēru dārzā, gailēns tai vietā, lai aizrītos no bailēm, brēc tavu brēkšanu:

—   Lauva, zvēru pavēlniek,

Nāc un dari, ko tev lieki

Te no viņa guznas izlec lauva un īsā laikā nožmiedz visus vilkus un lapsas. Bet drošulis gailēns sveiks un vesels izlido no zvērnīcas.

Trešajā naktī gailēns atkal klāt zem cara logiem un dzied. Tā caram neatlika nekas cits kā piekāpties, jo tādam drošulim neviens neko nevarēja padarīt. Cars izņēma no azotes pakavu, uzkāra to gailēnam kaklā un uzsauca:

—    Se tev tavs pakavs, vācies projām, lai tevi neredzu! Gailēns steigšus metās atpakaļ uz savu ciemu, lai jo ātrāk

iepriecinātu nabaga vectēvu Pešo, bet lauva atgriezās mežā.

ZIRGS, VĀRDĀ ZVAIGŽŅOTAIS

Reiz dzīvoja nabags kalpavīrs. Viņš kalpoja bagātam saimniekam un strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Tā tas ilga trīs gadus. Kad pienāca laiks kalpam algu maksāt, saimnieks pasauc viņu un saka:

—   Ja es iedošu tev naudu, kuru esi nopelnījis, trīs gadus man kalpodams, tu vēl ņemsi un to pazaudēsi! Labāk naudas vietā došu tev šo ķēvi. Aizved viņu pie savas mātes, lai pieskata. Un labi ātri nāc atpakaļ pie manis!

Puisis redzēja, ka ķēve pavisam noliesējusi — tikai kauli un āda, bet neteica ne vārda. Aizveda kleperi pie mātes, atstāja un atgriezās pie bagātā saimnieka.

Saimniekam kalpojot, pagāja vēl trīs gadi. Kad pienāca norēķinu laiks, saimnieks puisim saka:

—    Par to, ka tu man kalpoji vēl trīs gadus, naudu tev dot negribu — tu to iztērēsi par niekiem! Labāk naudas vietā došu tev zirglietas: iemauktus ar pavadu, seglus un pītu pletni par pātagu! Aiznes to visu pie mātes un nāc atpakaļ pie manis!

Puisis redzēja, ka iemaukti aprūsējuši, segli diez kur savazāti un pātaga pagalam nodriskāta, bet neteica ne vārda. Paņēma zirglietas un aiznesa tās pie mātes.

—          Paklau, dēls, — sacīja māte, atnestās lietas apskatījusi,

—   kam tev tādi veci krāmi?

—    Noderēs — ķēvi apseglot! To visu man saimnieks iedeva — par to, ka vēl trīs gadus nokalpoju! — dēls atbild.

—   Ķēves te vairs nav, dēliņ! Tu viņu atvedi tikko dzīvu. Kad grasījās atstiept kājas, es to padzinu mežā pie vilkiem!

Puisis noskuma, bet māte saka:

—    Neskumdinies tik ļoti, dēliņ! Kas bijis — bijis! Tikai neej vairs kalpot tam skopajam vīram!

—   Lai notiek, māmiņ, vairs pie viņa neiešu! Došos uz mežu pameklēt ķēvi — varbūt vēl atrodu dzīvu!

Puisis saposās ceļam un devās ķēvi meklēt. Meklēja visu dienu, izstaigāja mežu caur un cauri. Kad sāka tumst, nabags gribēja doties mājup, bet tobrīd sākās neredzēta un nedzirdēta vētra. Debess bija skaidra un tīra, bez viena mākonīša, bet negants viesulis locīja un plosīja kokus. Te no biezokņa izlēca ķēve un jauns ērzelis ar zelta zvaigzni pierē. Kumeļš bija tik nevaldāms, ka aulekšodams sacēla vētru. Ķēve cilvēka balsī vaicā:

—   Kurp iedams, jaunekli?

—   Nācu meklēt ķēvi, kuru mana māte padzina mežā! — saka puisis. Un izstāsta ķēvei visu, kā bijis.

To dabūjusi zināt, ķēve saka:

—   Jaunekli, es esmu tava ķēve. Kad māte mani iedzina mežā, es uzgāju kādu pļavu ar veselības zālītēm. Ņēmos tur ganīties, līdz izveseļojos. Laidu pasaulē un uzaudzināju arī šo kumeļu ar zelta zvaigzni pierē. Viņa vārds ir Zvaigžņotais! Tagad viņš trako, bet, kad tu viņu apseglosi, jūs kļūsiet labākie draugi!

Puisis nopriecājās un apsegloja kumeļu. Un tavu brīnumu — sarūsējušie iemaukti izrādījās zelta, novazātie un saskrambātie segli — sudraba, bet pātaga pārvērtās zobenā — tik asā, ka cirta pušu gan kokus, gan akmeņus, gan dzelzi.

Te ķēve saka:

—    Tagad, jaunekli, sēdies seglos un dodies pasaulē savu laimi meklēt!

Puisis kāpa Zvaigžņotajam mugurā un devās plašajā pasaulē. Zirgs bija tik straujš, ka nevis skrēja, bet lidoja. Tā viņi šķērsoja trejus kalnus. Tikuši līdz ceturtajam kalnam, apmetās zem kāda koka atpūsties. Elpu atvilkuši, gatavojās doties tālāk, bet te dzird kādu balsi — tā kā runājam, tā kā dziedam. Puisis ieklausījās un saklausīja sekojošo:

Lala, Laika, daiļā sērdienīte, kas uz pasaules visspožāk vizi!

Lala, Laika, zelta zeltainīte, nolaid lejā savu zelta bizi!

Puisis ļoti izbrīnījās, jo kalni bija gluži mežonīgi un nekur nemanīja neviena dzīva cilvēka. Viņš uzlēca kājās un steidzās balss virzienā, līdz nonāca pie augsta torņa. Tornis bija stāvs, ar jumtu no tīra zelta, kas spīdēja kā saule. Augšā bija viens vienīgs lodziņš. Sajā logā parādījās daiļa meitene un nolaida lejā garas, rūsganas bizes. Tās sniedzās līdz pašai zemei. Bet lejā gaidīja veca ragana melnās drānās. Ragana satvēra bizes un, būdama sausa, viegla un izkaltusi, uzrāpās veikli kā kaķe augšā pie ieslodzītās zeltaines. Pēc kāda laika Laika atkal nolaida lejā zeltītās bizes, ragana nošļūca lejā un nozuda mežā.

Puisis pagrozījās, pagrozījās ap torni, durvis vai kāpnes meklēdams, pa kurām varētu iekļūt pie meitenes ||| zeltaines. Taču izmeklējās velti — nekur nebija ne durvju, ne kāpņu. Vienīgi pašā augšā lodziņš, pa kuru meitene bija nolaidusi garās bizes, — nevienas citas lūkas nekur neredzēja.

Tad jauneklis smalkā balsī ņēmās saukt:

—  Lala, Laika, daiļā sērdienīte, kas uz pasaules visspožāk vizi!

Lala, Laika, zelta zeltainīte, nolaid lejā savu zelta bizi!

Zeltene tūdaļ pat nolaida lejā dzeltenās bizes, nodomājusi, ka ragana negaidot atgriezusies.

Jauneklis-cieši pieķērās bizēm un vienā mirklī uzrāpās augšā tornī. Laika, viņu redzēdama, nopriecājās, bet arī izbijās.

—   Bēdz projām no šejienes, jaunekli, — viņa iesaucās,

—   bēdz, ja tev dzīvība ml]a!

—   Nebīsties, daiļā sērdienei Esmu nācis tevi atsvabināti — puisis atbild.

—   Mani neviens nevar atsvabināt, jauneklil Mani tur gūstā visbargākais Šīspasaules valdnieks — krupju Krupis! Un neizlaidis mani no šejienes, kamēr nebūšu ar mieru kļūt viņa sieva. Bet es esmu nolēmusi labāk še nomirt nekā kļūt par krupju valdnieci.

—   Kur tad ir tas tavs valdnieks Krupis? — puisis vaicā.

—   Viņš dzīvo ļoti tālu no šejienes! Lai tur nonāktu, jāšķērso puspasaules un jātiek pāri visaugstākajam no visiem kalniem. Tur būs viņa pils. Bet pilij apkārt apjoztas trejas augstas, sienas — mūri līdz pašām debesim. Un katru mūri sargā melns moris. Katram, kas mēģinātu pārkļūt pāri mūriem un ieiet pilī, mori nocirtīs galvu.

—   Es nebaidos no Krupju valdnieka moriem, — puisis atbild.

—   Tu tikai pasaki, kurp jādodas, lai atrastu visaugstāko kalnu.

Lai kā jaunava lūdzās viņu nemēģināt iekļūt Krupju valdnieka pilī, puisis nelikās dzirdam. Viņš gribēja meiteni atsvabināt un pēc tam apprecēt. Beigu beigās viņa tam parādīja ceļu. Puisis atvadījās no zeltaines un nolaidās lejā pa viņas garajām bizēm. Nolaidās, pasvilpa Zvaigžņoto un devās meklēt krupju Krupja pili. Viņi jāja un jāja un, tā jādami, šķērsoja puspasaules. Drīz vien bija atrasta arī glāžu pils visaugstākā kalna galā. Pilij, apkārt viņi redzēja apjoztas trejas mūra sienas — tik augstas, ka tādas pat putnam nepārlidot. Puisis sacīja:

—    Sai te vajag būt valdnieka Krupja pilij! Taču sienas izskatās tik augstas, ka mēs, pat putni būdami, pāri nepārlaistos.

— Nebaidies, jaunekli! — Zvaigžņotais atbild;.— Mēģināsim tikt iekšā pa vārtiem! Pirmos vārtus sargā moris, kurš smeļas spēkus no sava zirga. Ja tev izdotos pierunāt, lai viņš ļauj savam zirgam cīnīties ar mani, es to pievārētu un moris zaudētu spēkus. Tad tu uzbruktu morim un viņu nobeigtu.

— Kā tu saki, Zvaigžņotais, tā arī darīšu! — noteica jauneklis un, līdz pirmajai sienai nonācis, piedauzīja biezajiem ozolkoka vārtiem.

Vārti tūdaļ atdarījās un parādījās moris. Sargs izskatījās varen briesmīgs un vaicāja pērkona balsi:

—   Ko tu te meklē?

No pērkonīgās balss viss apkārt salīgojās, itin kā būtu uzpūtis stiprs vējš. Bet jauneklis nenobijās un atbildēja:

—   Es meklēju tevi, mori! Esmu dzirdējis, ka tev ir varens zirgs, tamdēļ atvedu savu zirgu ar viņu paspēkoties!

—   Lai notiek. Jaušu abiem pamēroties spēkiem, — moris saka, — taču manam zirgam ir paradums pārkost pretinieku uz pusēm un izdzert tam visas asinis līdz pēdējai pilītei! Ja tev nav žēl sava zvaigžņotā zirga, tad lai tas nāk priekšā!

—   Ja tavs zirgs uzvarēs, tad lai dzer Zvaigžņota asinis! — jauneklis atbild.

Tad moris uzsvilpa. Tuda) pat atskrēja viņa zirgs un metās virsū Zvaigžņotajam. Abi zirgi saķērās ciņa. Spēkojās trīs dienas un trīs naktis. Taču neviens no abiem nespēja ņemt virsroku. No mora rumaka tecēja baltas un melnas putas, bet no Zvaigžņotā skaidrs ūdens.

Mora zirgs sacīja savam saimniekam:

—   Apslauki man, saimniek, melnās un baltās putas un iedod padzerties spaini karstas rakijas1 un spaini sarkana vīna. Vienīgi tā varu noskaisties un pievārēt Zvaigžņoto.

Moris ņēmās slaucīt putas no sava zirga un dzirdīt viņu ar vīnu un rakiju. Bet Zvaigžņotais savam saimniekam saka tā:

—   Velc man pa galvu ar zobenu,-»jaunekli, lai sadusmojos un tieku galā ar mora zirgu!

Jauneklis izvilka zobenu un iesita ar to Zvaigžņotajam pa galvu. No sitiena ramaks tā saniknojās, ka ātri vien tika galā ar mora zirgu.

—     Paklau, jaunekli, — Zvaigžņotais saka, — tagad tava kārta cīnīties ar mori. Pec kāda laika viņš zaudēs speķus, bet šobrīd vēl ir stiprāks par tevi, stāv kā ozols. Lai tev būtu spēka ar viņu saķerties, ielien pa manu kreiso ausi un izlien pa labo. Tad tu kjūsi ciets kā akmens un viegli tiksi ar mori galā. Lai viņš piekristu ar tevi spēkoties, apsoli viņam mani par balvu, ja viņš tevi pievārētu.

Jauneklis izdarīja visu tā, kā zirgs mācījis. Ielīda caur kreiso un izlīda caur labo ausi, kļūdams ciets kā akmens. Pagrābis savu zobenu, uzsauca morim:

1RaJdja — vīnogu degvīns. (Tulk. piez.)

— Nāc priekšā, mori, es gribu ar tevi cīnīties! Ja tu mani pievārēsi, vari ņemt manu galvu un Zvaigžņoto!

— Ja tu solītu ko citu, es nebūtu ar mieru spēkoties. — saka moris, — bet, ja runa ir par Zvaigžņoto, esmu gatavs! — Un viņš metās jauneklim virsū.

Sākās briesmīga kauja. Moris tā sadusmojās, ka cirta no visa spēka puisim kaklā — lai nocirstu galvu. Taču jauneklis patiešām šķita pārvērties akmenī, jo mora zobens pārlūza uz pusēm, tikko skāris viņa skaustu. Tad jauneklis atvēzēja savu zobenu, kas varēja pārcirst kokus, akmeņus un dzelzi, un ar vienu vienīgu cirtienu nošķēla morim galvu. sl Atvēris ozolkoka vārtus, viņš steigšus devās tālāk.

Drīz vien viņi nonāca pie otrās sienas. Tā bija vēl augstāka, un ozolkoka vārtu vietā bija akmens vārti, kurus sargāja moris ar divām galvām, bet divkārt briesmīgāks par pirmo. Jauneklis apstājās pie vārtiem un ņēmās gudrot, kā pievārēt briesmoni un tikt iekša pa akmens vārtiem. Te zirgs viņam saka:

—    Divgalvu moris, jaunekli, ari smeļas spēkus no sava zirga. Tam ir divas galvas, tāpat kā viņa saimniekam, un divkārt vairāk spēka, nekā bija tam, ko nupat pievārējām. Ja pierunāsi mori laist zirgu cīnīties ar manī, es tikšu ar to galā, un viņa saimnieks pēc laiciņa paliks bez spēka. Tad dodies cīņā, un tu pieveiksi ari otro mori.

— Kā tu teiksi, Zvaigžņotais, tā es darīšu! — saka puisis un pieklaudzināja pie akmens vārtiem

Vārti tūdaļ atdarījās, un parādījās divgalvu moris. Tas izskatījās divkārt briesmīgāks par pirmo un vaicāja divējām lūpām:

—   Ko tu te meklē?

No divkāršās balss viss apkārt nodrebēja, itin kā neganta vētra būtu pāri gājusi. Bet jauneklis nenobijās un saka:

—    Es meklēju tevi, divgalvainais mori! Esmu dzirdējis, ka tev ir neredzēti spēcīgs zirgs ar divām galvām. Tamdēļ atvedu savu zirgu — Zvaigžņoto — pamēroties spēkiem ar to.

—          Lai notiek, viņi cīnīsies, — saka moris pērkona balsī,

—  taču tev jāzina, ka manam zirgam ir paradums saraustīt simt gabalos katru, ko viņam izdodas pieveikt. Ja tev nav žēl Zvaigžņotā, vari laist viņu mēroties spēkiem!

—    Labi! — puisis atbild. — Ja tavs zirgs uzvarēs, lai plēš Zvaigžņoto simt gabalosl

To dzirdējis, moris divreiz nosvilpās ar savām divi mutēm. Uz svilpieniem atskrēja viņa zirgs un tūdaļ metās Zvaigžņotajam virsū. Abi sāka cīņu. Spēkojās sešas dienas un sešas naktis, bet viens otru nespēja uzveikt. No divgalvainā zirga šķīda baltas un sarkanas putas, bet no Zvaigžņotā tīrs ūdens.

Mora zirgs sacīja savam saimniekam:

—    Noslauki man, saimniek, baltās un sarkanās putas un padzirdini mani ar diviem spaiņiem karstas rakijas un diviem — sarkana vīna! No rakijas un vīna man radīsies tāda drosme, ka ātri vien tikšu galā ar Zvaigžņoto!

Kad moris sāka slaucīt putas no sava zirga un dzirdināt to ar vīnu un rakiju, Zvaigžņotais jauneklim saka:

—    Iesit man, puis, divi reizes pa galvu ar zobenu! Tad es saniknošos un pievārēšu mora zirgu!

Jauneklis izvilka zobenu un divreiz iesita Zvaigžņotajam pa galvu. No sitiena zirgs tā saniknojās, ka viens un divi tika galā ar mora zirgu. Un tūdaļ jauneklim bilda:

—    Tagad tava reize! Tev jācīnās ar divgalvu mori! Pēc stundām divām viņš zaudēs spēkus, bet šobrīd vēl viņš tevi pārspēs. Lai viņu pievārētu un nocirstu abas galvas, tev jāielien pa manu labo ausi un jāizlien pa kreiso. Tad tu kļūsi ciets kā dzelzs. Lai pierunātu viņu ar tevi cīnīties, apsoli viņam mani par balvu!

Jauneklis darīja visu, kā Zvaigžņotais sacījis. Ielīda caur labo ausi un izlīda caur kreiso, tapdams ciets kā dzelzs.

—          Klau, mori, tagad mūsu reize spēkotiesl — viņš saka.

—   Ja mani pieveiksi, vari ņemt manu galvu un Zvaigžņoto!

—    Ja runa būtu par ko citu, es necīnītos, bet Zvaigžņotā dēļ cīnīšos! — Moris metās jauneklim virsū.

Sākās nežēlīga cīņa, vēl briesmīgāka par pirmo. Sajutis, ka zaudē spēkus, moris tā pārskaitās, ka savicināja zobenu un mēģināja ar vienu cirtienu nocirst jauneklim galvu. Taču puisis patiesi bija kļuvis ciets kā dzelzs, un mora zobens sadrupa gabalu gabalos. Tad jauneklis atvēzēja savu zobenu, kas varēja pārcirst koku, akmeni un dzelzi, un ar vienu pašu cirtienu nošķēla morim abas galvas. Pēc tam, atvēris akmens durvis, viņš devās tālāk.

Viņi sasniedza trešo sienu. Tā bija vēl trīskārt augstāka, ar

dzelzs vārtiem akmens vārtu vietā. To sargāja trejgalvains moris.

1 Jauneklis apstājās un sāka gudrot, kā pievārēt briesmoni un atvērt dzelzs vārtus, bet Zvaigžņotais saka viņam:

—Trejgalvu moris, puis, smeļas spēkus no sava zirga ar trim galvām. Ja pierunāsi mori laist savu zirgu ar mani cīnīties, es to pieveikšu, un pēc trim stundām moris zaudēs spēkus. Tad tu viegli tiksi ar viņu galā.

Arī šoreiz jauneklis paklausīja Zvaigžņotā padomam. Piedauzīja pie dzelzs vārtiem. Tie tūdaļ atvērās, un parādījās moris ar trim galvām. Tas bija trīskārt briesmīgāks par iepriekšējo un vaicāja, kustinādams savas trīs mutes:

— Ko tu te meklē?

No trīskāršās balss viss apkārt nodrebēja kā zemestrīces tricināts, bet puisim par to ne silts, ne auksts, un viņš morim bilst:

— Tu esi tas, ko meklēju, trej galvu mori! Dzirdēju, tev esot zirgs trim galvām, tamdēļ atvedu savu Zvaigžņoto pamēroties ar viņu spēkiem.

—    Lai iet! Var arī paspēkoties, — saka moris, — bet tev jāzina, ka mans zirgs paradis aprīt katru, ko uzveic. Ja tev nav žēl sava Zvaigžņotā, tad laid viņu manam trejgalvim pretī.

—    Labs ir! — jauneklis piekrīt. — Ja tavs trejgalvis būs uzvarētājs, tad lai ēd Zvaigžņoto nost.

To dzirdējis, moris nosvilpās ar visām trim mutēm. Atskrēja mora trejgalvis zirgs un metās Zvaigžņotajam virsū. Abi ņēmās cīnīties. Cīnījās, cīnījās — veselas deviņas dienas un naktis, bet ne viens ne otrs nespēja ņemt virsroku. No trejgalvainā tecēja baltas un sarkanas putas, bet no Zvaigžņotā tikai tīrs ūdens.

Tad mora zirgs saka:

—   Noslauki man baltās un sarkanās putas! Un padzirdini mani ar trim spaiņiem karstas rakijas un trim spaiņiem sarkana vīna! Vīns un rakija mani tā sadusmos, ka uzreiz tikšu ar Zvaigžņoto galā!

Kad moris sāka slaucīt putas no sava zirga un dzirdīt to ar vīnu un rakiju, Zvaigžņotais savam saimniekam saka:

— Iesit man pa galvu, .saimniek, lai topu nikns! Tikai šoreiz sit trīs reizes.

Puisis trīsreiz iesit zirgam, un tas pārskaišas tik neganti, ka pievar trejgalvi trīs stundās. Un jauneklim saka:

—  Tagad tev jācīnās ar mori. Pēc trim stundām viņš zaudēs spēkus, bet šobrīd vēl būs par tevi stiprāks, kā no dzelzs. Lai tu varētu viņu pievārēt, ielien man pa labo ausi un izlien pa kreiso. Bet morim pasoli mani par balvu, lai viņš būtu ar mieru spēkoties.

Jauneklis dara, kā zirgs sacījis. Ielīda pa labo ausi, izlīda pa kreiso un tapa ciets kā tērauds.

— Ei, mori, tagad mūsu kārta mēroties spēkiem! — jauneklis saka. — Ja mani pievārēsi, ņem manu galvu un Zvaigžņoto.

—  Ne ar ko citu tev neizdotos mani iekārdināt, — tā moris, bet, ja runa ir par Zvaigžņoto, tad es cīnīšos! — Un metās jauneklim virsū.

Sākās briesmīgs kautiņš. Manīdams, ka viņa spēki iet mazumā, moris pārskaitās, savicināja zobenu un grasījās pārcirst puisi pušu no augšas līdz apakšai. Cirta no visa spēka, bet, tā kā jauneklis izrādījās tērauda ciets, zobens sašķīda gabalu gabalos. Tad puisis atvēzēja savu zobenu, ar ko varēja cirst kokus, akmeņus un dzelzi, un ar vienu pašu cirtienu nocirta ļmorim visas tris galvas. Tad viņš steidzīgi atvēra dzelzs vārtus, un devās uz Krupju valdnieka istabām. Pie ieejas zirgs viņam saka:

—           Tev jāzina, puis, ka Krupju valdnieks ir viltīgāks par viltīgu! Kad ieiesi iekšā, liec priekšā noslēgt brālību. Valdnieks būs ar mieru, bet liks tev paveikt trīs grūtus darbus. Tev jābūt mierā ar visu. Nebīsties! Lai ko viņš no tevis prasītu, visu apsoli. Kad būsi izpildījis viņa trīs uzdevumus, palūdz viņam vienu vienīgu pakalpojumu!

—    Kā tu saki, tā es darīšu, manu zirdziņ! — jauneklis atbildēja un gāja istabās iekšā.

No iekšas valdnieks sirdīgi uzb]auj:

—   Kas tur dauzās tik vēlā stundā?

—   Svešinieks, valdniek!

—   Ko tev vajag?

—   Gribu ar tevi noslēgt brālību!

—   Labi, nāc iekšā! — saka valdnieks un atver durvis.

Krupju valdnieks bija briesmīgāks par briesmīgu. Viņš vairāk līdzinājās krupim nekā cilvēkam. Ievedis jaunekli istabās, atvēra plato muti un nokurkstēja:

—   Mīļuprāt noslēgšu ar tevi brālību! Bet tam, kas grib ar mani brāļoties, jāpadara trīs grūti darbi. Ja tu paveiksi, ko prasīšu, slēgšu ar tevi brālību! Ja ne — likšu nocirst tev galvu! Tamdēļ labi apdomā!

—   Es uzņemos izpildīt trīs tavas vēlēšanās, valdniek! Bet, kad būšu tās izpildījis, palūgšu tevi izpildīt vienu vienīgu! — jauneklis atbild.

—   Tad klausies! — kvakstēja Krupju valdnieks. — Mana pirmā vēlēšanās — lai tu izlien caur adatas aci! Se tev lāpāmadata! Ja neizlīdīsi, likšu nocirst tev galvu!

Jauneklis paņēma lāpāmadatu un gāja pie Zvaigžņotā.

—   Tas ir sīks darbiņš, puisi — saka zirgs. — Tūlīt pat ielien pa manu labo ausi un izlien pa kreiso! Pēc tam ielien pa kreiso un izlien pa labo. Tad tu kļūsi tik gludens un mīksts, ka varēsi izlīst caur adatas aci.

Jauneklis tā arī izdarīja. Ielīda un izlīda caur zirga ausīm — šurpu turpu — un k]uva tik mīksts un staipīgs, ka viegli izvērās cauri adatas acij.

Krupju valdnieks redzēja šo brīnumu notiekam, sadusmojās un saka:

—   Otra mana vēlēšanās — lai tu noskrien pats savu ēnu! Ja nenoskriesi, pazaudēsi galvu!

Jauneklis nobrīnījās vien, kā lai tik grūtu uzdevumu paveic, devās pie sava zirga un tam visu izstāstīja.

—   Tas darbiņš arī ir vieglāks par vieglu. Ielien atkal pa manu labo ausi kreisajā, un es tevi padarīšu par cilvēku bez ēnas! — zirgs pamāca.

Puisis ielīda caur zirga labo ausi kreisajā un izlīda laukā par cilvēku bez ēnas.

Kad Krupju valdnieks ieraudzīja tādus brīnumus, vēl vairāk noskaitās un nokurca:

—   Tagad klausies manu trešo vēlēšanos! Man pieder lauva — niknāks par niknu, visniknākais uz pasaules! Tam ūsās ir divi zelta pavedieni. Tev jāizrauj viens no tiem tā, lai lauva nepamana, un jāatnes man. Ja netiksi galā, tad nokļūsi lauvam zobos vai arī pazaudēsi galvU.

Jauneklis netika gudrs, kā tādu grūtu darbu paveikt, un devās pie Zvaigžņotā pēc padoma. Atnācis izstāstīja, ko valdnieks no viņa vēlas, bet Zvaigžņotais saka:

—   Arī to var izdarīt, puis. Ielien caur manu kreiso ausi labajā — un kļūsi neredzams. Tad varēsi iet pie lauvas bez bailēm. Kad tu ieiesi krātiņā, lauva gulēs ar atvērtām acīm kā -nosists un neko nemanīs!

Jauneklis izdara, kā zirgs mācījis. Ielīda caur zirga kreiso ausi labajā un kļuva neredzams. Kad viņš. iegāja būrī, lauva patiesi gulēja nāves miegā ar vaļējām acīm. Jauneklis izrāva vienu zelta ūsu un aiznesa to valdniekam.

—   Tu esi izpildījis visas trīs manas vēlēšanās! |p valdnieks kurkst. — Tagad varam brā]otiesf

—   Brāļosimies gan, valdniek, bet tikai pēc tam, kad tu izpildīsi manu vienīgo vēlēšanos! — jauneklis saka.

Illll Lai iet, es klausos! Izsaki savu vēlēšanos®^: krupju Krupis piekrīt.

—   Tavam lauvam ūsās palika vēl viens zelta matiņš. Ielien pie lauvas un izrauj to, lai lauva neko nemanītu! — saka jauneklis, pirmāk Zvaigžņotā samācīts.

—   Labs ir, līdīšu būrī! — valdnieks nokurc un droši iet iekšā pie zvēra. .

Bet lauva, kas jau bija pamodies un sajuta sāpes tai vietā/ kur ūsa izrauta, neganti sirdījās. Un tai brīdī, kad valdnieks mēģināja izraut otro zelta matu, metās viņam virsū un saplēsa gabalu gabalos.

Kad Krupju valdnieks bija beigts, no viņa sirds I izskrēja melna vārna. Tā ņēmās bargi ķērkt, pacēlās spārnos, uzlidoja augstu, augstu un nozuda skatam. Jauneklis izbrīnījās un vaicā Zvaigžņotajam:

Kas bija tā melnā vārna, kas izlēca no Krupju .valdnieka sirds, un kur tā palika?

-      -— Tā ir melnā ragana, puis! Viņa bija. paslēpusies krupju Krupja sirdī. Lec tūda] seglos, lai steidzamies uz Lalas kalnu, jo tā riebēja var meitenei ko sariebt.

Jauneklis uzlēca Zvaigžņotajam mugurā, un abi laidās, ko nagi nes. Drīz vien tornis bija klāt. Puisis nolēca no zirga un ņēmās saukt Lalu.

Lodziņš atdarījās, un lejā nolaidās Lalas zelta bize. Jauneklis pieķērās pie tas un vienā rāvienā bija augšā. Taču — ko viņš redzēja? Skaistās jaunavas vietā sēdēja melnā ragana.

—   Kur palikusi Lala? — jauneklis vaicā.

—   Nomiral — burve mānās. — Ja netici, nokāp lejā un ieraudzīsi viņas zārkul Tas ir tur — torņa pakājē.

To dzirdējis, puisis tā noskuma, ka metās no torņa lejā, un krizdams iekrita dzeloņu krūmos, kur izbakstīja sev acis.

—    Ragana tevi piemānīja, — saka zirgs. — Bet rāpies man mugurā, lai steidzamies uz manu dzimto mežu dziedinošās zālītes meklēt. Tās jāuzliek tev uz acīm, tad atkal tapsi redzīgs! Pēc tam uzmeklēsi Lalu!

Jauneklis ieķērās zirgam krēpēs un uzrāpās tam mugurā. Galā tikuši, pabrīnījās vien — visu mežu bija izpostījis briesmīgs ugunsgrēks, tikai zāļu pļaviņa joprojām za|oja pilnā plaukumā.

Abi nesaprata, kā tikt ugunij cauri, lai sasniegtu p|aviņu. Bet pa to laiku no meža izlēca putnēns. Nosēdās zirgam pie kājām, iečirkstējās un saka:

—   Prom, prom, citādi sadegsiet kā sveķaini baļķēni šinī lielajā ugunī! Uguni sakūra melnā ragana un zāļu pļaviņu atstāja, lai jūs pievilinātu un nogalētu!

—   Mums, putnēn, vajadzīga tikai viena lapiņa no dziedinošās zālītes, lai varētu izdziedināt manam saimniekam acis! — sacīja Zvaigžņotais, apstājies un ugunī lūkodamies.

Putnelis aizspurdza un drīz vien atnesa knābī zaļu lapiņu. Jauneklis iebāza lapiņu mutē, pakošļāja, uzlika pa gabaliņam sev uz acīm un atkal tapa redzīgs. Viņš apglaudīja putneli un saka tam:

—   Paldies tev, putniņ! Tagad tu būsi man brāļa vietā! Sēdies man uz rokas!

Putniņš uzsēdās puisim uz rokas, un visi trīs atgriezās pie Lalas torņa. Jauneklis izvilka zobenu un savicināja. Trīs reizes cirta, un tornis sabruka. Jaunavu nekur neredzēja, tikai melnā vecene sēdēja pagrabā.

—   Vai nu uz vietas pasaki, kur esi likusi meiteni, vai nocirtīšu tev galvu! — viņš iesaucās un atvēzējās ar zobenu.

Ragana pārbijās un saka:

— Viņa maldās pa lielu mežu, acu gaismu pazaudējusi, nenieka neredzējusi!

To dzirdējis, jauneklis izlēca no torņa un pastāstīja Zvaigžņotajam, kas noticis. Zirgs viņam saka:

—   Sūti putna bērnu, lai skrien un noplūc vēl vienu lapiņu

no tās zālītes! Lai viņš atnes to šurp, tad mēs viņas acis izdziedināsim. Bet paši dosimies viņai paka|.

Jauneklis darīja, kā zirgs teicis. Aizsūtīja putneli zālīti noplūkt, bet pats kāpa seglos un jāja zeltaini meklēt. Labu laiku nomeklējās, kamēr atrada viņu dzelokšņainos brikšņos iemaldījušos, uz dzeloņiem sadurstījušos. Būdama akla, meitene netika no dzeloņu krūmiem ārā. Jauneklis nocirta visus ērkšķus un izveda meiteni. Sapratusi, ka jauneklis ir atkal pie viņas, sērdiene sāka raudāt aiz prieka un bēdām. Viņa tam izstāstīja, kā ragana izdūrusi viņai acis un pēc tam iegrūdusi nabadzīti visbiezākajos brikšņos, lai mežazvēri saplēš.

Trijatā viņi atgriezās pie torņa. Putniņš jau bija atlidojis, taču bez dziedinošās zālītes, jo melnā ragana pa to laiku bija paspējusi sadedzināt arī pļaviņu ar visām zālēm, kas tajā auga.

—   Ko tagad? — puisis nobēdājās. — Ko darīsim?

—    Es zinu, kā padarīt Lalu atkal redzīgu, — Zvaigžņotais saka, — tačn tev jāizrauj sev vienu aci un jāatdod viņai.

—     Man pietiks ari ar vienu! — jauneklis iesaucās. — Viena man, viena viņai! — Un, ar zobena smaili izņēmis sev aci, atdeva to Lalai.

Sērdiene ielika aci tukšajā dobumā un tūdaļ tapa redzīga. \o prieka viņi abi sāka raudāt. Bet, tiklīdz asaras notecēja, abi atguva pa divi acīm.

Tobrīd atskanēja briesmīgs grāviens. Zeme iebruka, un torņa drupas pazuda caurumā. Vecā ragana bija pagalam un pārvērtās par naudas podu.

Puisis paņēma podu ar naudu, uzcēla zirgā Lalu, sēdās arī pats seglos, atvadījās no putneļa un atgriezās mājās. Tur viņus sagaidīja māte un ķēve.

Ķēve ar Zvaigžņoto tika atlaisti brīvībā un atgriezās savā mežā, bet jauneklis apņēma par sievu sērdieni — zeltaini Lalu. Un viņi dzīvoja priecīgi un saticīgi.

BURVJU KRAMIŅŠ

Dzīvoja reiz šajā pasaulē cars. Bet kādudien kaimiņzemju valdnieki — gan no dienvidu, gan no rietumu un ziemeļu pusēm — pieteica viņam karu. Un atkaroja turpat pusi valsts. Pa-

gāja kāds laiciņš, kaimiņu valdnieki nāca uzbrukumā vēlreiz un atņēma ari otru pusi valsts. Caram palika vairs tikai galvaspilsēta. Bet ienaidnieki vēl nelikās mierā. Uzbruka trešoreiz un ieņēma galvaspilsētu. Palika vairs tikai pils. Tad cars pasauca savus trīs dēlus un saka viņiem:

ir — Mani dēli, droši vien es drīz nomiršu, jo esmu vecs un pār manu galvu nākušas daudzas nelaimes. Man nav nekā, ko jums atstāt, — kaimiņvalstis visu sagrābušas savā varā un izlaupījušas pat galvaspilsētu. Mums palikusi vairs tikai šī pils.

Vecākais dēls sacīja:

—   Tētiņ, es esmu tavs pirmdzimtais. Ja alkatīgie kaimiņi nebūtu sagrābuši valsti, es mantotu troni. Tāpēc tagad tev nākas atstāt pili manā gādībā, bet abi jaunākie brāli lai dodas pasaulē un pameklē laimi. Es palikšu te, pie tevis.

Vidējais dēls teica:

—   Vecākajam brālim taisnība, viņš mantos pili. Bet es, tavs otrais dēls un pirmdzimtā aizstājējs, ņemšu savā ziņā tirgotavas pie cietokšņa sienām un visu tirgošanos. Pirkšu un pārdošu, nauda nāks un noderēs gan tev, gan brālim. Lai pastarītis dodas pasaulē un meklē laimi!

Trešais dēls bija ar mieru:

| — Notiks, kā vēlas mani lielie brāli, tētiņi Viņi var palikt pie tevis, es došos pasaulē. Lai notiek kas notikdams — ļauns vai labs, kā būs lemtsl

To pateicis, trešais dēls atvadījās no tēva un brāļiem un devās ceļā. Devās, kurp deguns rāda. Gāja, gāja, pamatīgu gabalu nogāja, ceļa ļabs laiciņš tapa aizvadīts, un beigu beigās puisis nonāca biezā mežā. Cauru dienu maldījies, vakarā atrada lielu koku un rāpās augšā nakti pārgulēt.

Kolīdz iemidzis, dzird pa miegam kādu lejā vaidam. Pamodies nokāpa palūkot, kas tur ir. Zem koka sēdēja akls večuks un gauži kunkstēja.

—   Labs vakars, vecotēv! Kam tu tik žēli vaidi? — puisis bilst.

—   Labs vakars, jaunekli! Gaidīju tevi un nodomāju, ka vēl neesi līdz šejienei ticis, tāpēc sāku vaidēt.

—   Ja tā, kam esmu tev vajadzīgs? — puisis izbrīnījies vaicā.

—            Sameklē uguni, jaunekli. Es esmu akls,-nekādi nevaru to izdarīt.

—   Bet kur lai meklē?

—   Tu vari to sadabūt vienīgi tad, ja nežēlosi savas acis.

—   Kas lai notiktu manām acīm, vecotēv?

—   Ja nedabūsi rokā uguni, tad zaudēsi acu gaismu!

—   Bet kas man jādara?

— Jāiet pa to ceļu, kas ved pret saules lēktu. Tā tu nonāksi uguns valstībā. Ja spēsi iziet uguns valstībai cauri, acu nedz samiedzis, nedz pamirkšķinājis, tad dabūsi man uguni.

Es mēģināšu, vecotēv, — jauneklis teica. — Lai notiek kas notikdams! — Un devās pa ceļu uz priekšu, taisni saulei pretī. Gāja, gāja un, labu ceļa gabalu soļojis, nonāca uguns zemē. Visa zeme te dega gaišās liesmās, un bija tik karsts kā nokaitētā krāsnī.

Jauneklis apstājās. Palūkojās ugunī. Tad atlauza no_ klints radzes divus akmentiņus, atstutēja plakstiņus, lai nevarētu pamirkšķināt acis, un devās cauri liesmām. Tā arī izgāja caur uguni, aci nepamirkšķinājis. Priekšā ieraudzīja zaļu ieleju, vidū ielejai pavardu, bet pavardā uguni kuramies un tēraudu kūstam — nevis parastu, bet tīra zelta krāsā. Paņēmis gabaliņu, paslēpa azotē un gāja atpakaļ pie večuka. Pasniegdams vecajam tērauda gabalu, saka:

—          Te tev, vecotēv, spoža uguntiņa. Tagad vairs nebūs jāgaužas!

Vecis paņēma tēraudu, aptaustīja un pašūpoja galvu:

— Paldies, jaunekli, par to, ka sameklēji šo-te. Bet, lai tas man kalpotu, jādabū vēl krams.

—   Kur lai kramu meklē?

—          Atrast to nebūs grūti, ja vien nepažēlosi ausu. Ja netaupīsi ausu, tev izdosies!

— Bet kas lai notiktu manām ausīm, vecotēv?

—   Tu vari tapt kurls, dēliņ!

—    Kas man jādara?

—    Tev jāiziet cauri vēju valstij. Ja spēsi to šķērsot nenodrebējis, neskatoties ūz drausmām gaudām visapkārt, tad atradīsi man kramiņu.

—   Es mēģināšu, vecotēv! Pa kuru ceļu man jāiet?

— Ej pa ceļu, kas ved saules rietā, dēls. Tikai taisni vien, un tu nonāksi vēju valstībā.

Jauneklis gāja, gāja, kamēr nonāca vēju valstī. Tā bija klinšaina un akmeņaina valsts, kur vējoja tik negants vējš, ka cilvēkam mati cēlās stāvu no tā gaudām. Puisis apstājās, aizbāza ausis un tikai pēc tam devās iekšā vēju brīnumvalstībā. Vējš, viņu redzēdams, ņēmās vēl negantāk kaukt, taču jauneklis neko nedzirdēja, tamdēļ nenobijās un bez trīsu palēnām vien izgāja vēju zemei cauri. Pagājis garām daudzām klintīm, viņš nonāca kādā augstā virsotnē un tur atrada meklēto kramu. Tas nebija parasts krams, bet gan dimanta. Spīdēja kā saule. Jauneklis paslēpa kramu azotē un griezās atpakaļ. .

Kad viņš pasniedza kramu aklajam, tas guvumu aptaustīja un saka:

—   Paldies tev, jauneklil Bet, lai saglabātu uguni, man vajag vēl posu1 .

—   Bet kur to atrast, vecotēv?

—   Posu tu atradīsi, ja nežēlosi savu dvašu.

— Kas gan varētu gadīties ar manu dvašu, vecotēv?

— Ja nepaspēsi laikus sameklēt posu, tu noslāpsi.

—   Kas man jādara?

— Tu iesi pa ceļu, kas ved uz ziemeļiem. Tas tevi aizvedīs ūdens valstī. Ja tiksi pāri ūdenim, lūpas neapslapinājis, atradīsi posu uz salas ūdenim pa vidu.

Jauneklis devās uz ziemeļiem. Un patiesi — ceļš viņu aizveda ūdens valstībā. Krastā apstājies, jauneklis aizsēja sev muti un devās ūdenī iekšā. Tur iegrimis, samērcējās gluži slapjš, taču mute palika sausajā— apsējs bija priekšā. Tā puisis nonāca salā. Salas vidū kādā dārzā auga posa. Jauneklis to norāva un ievīstīja, lai nesamērcētu, atpakaļ peldot, taču ūdens valstības ūdeņi izrādījās nez kur aizplūduši. Puisis pārnāca pa sauszemi un iedeva posu večukam. Tas palūkoja posu, aptaustīja un saka:

—   Paldies, dēliņ! Aklais vecis grib tev pateikties!

Un, izvilcis kramiņu, tēraudiņu un posu, ņēmās šķilt uguni. Trīs reizes uzšķīla, un trīs reizes izlēca pa dzirkstij. Divas dzirksteles iebira aklajam acīs un nogrima, bet trešā aizdedzināja

1 Poss — šķiltavu piepe. (Tulk. piez.)

silu, kas nodega kā nebijis. Tā vietā pacēlās brīnumaina pils. Un pilī sēdēja vecis, kas vairs nebija akls,-bet tapis-redzīgs.

Vecis piecēlās no troņa, ņēma puisi pie rokas un saka viņam:

—    Tu man palīdzēji atgūt redzi, dēliņ! Par pateicību dāvāšu tev šos te burvju piederumus — tēraudiņu, kramiņu un posu! Tie man palīdzēja izveseļoties, bet tev palīdzēs atgūt tēva valsti. Cik reižu ar šiem rīkiem izšķilsi uguni, tik karotāju no turienes izlēks. Ar viņiem tu padzīsi ienaidnieku no savas tēvu zemes.

Puisis paņēma veltes un paslēpa azotē. Viņu izvadīdams, vecis saka:

—   Ja tev gadītos nokļūt ķezā, atminies mani, un es tūdaļ pat steigšos palīgā!

Puisis atgriezās savā dzimtajā pilsētā. Tur viņš sastapa tēvu un vecāko brāli ubagu dāvanas lūdzam. Naidīgie kaimiņi bija padzinuši viņus arī no pils. Jaunākais dēls tiem saka:

—   Tagad mūsu nelaimēm gals, tētiņ un brālīt! Nebīstieties nekā, es tūdaļ pat aizdzīšu ienaidnieku uz turieni, no kurienes nācis! — Un sāka šķilt uguni.

Šķīla, šķīla — un pie katra uguns plaiksnījiena izlēca pasaulē pa brašam kareivim. Ne stunda nepagāja, kad pastarītis bija sapulcinājis ap sevi tik varenu karapulku, ka melns, — galu nevarēja saskatīt.

Jauneklis veda savus karotājus ienaidniekam pretī, un pret vakaru iebrucēji bija padzīti kur kurais. Jaunākais valdniekdēls kā uzvarētājs atgriezās galvaspilsētā, paaicināja tēvu un no jauna nosēdināja tronī. Vecais valdnieks apraudājās aiz prieka un saka:

—   Tev, dēliņ, tagad pienākas mans tronis! Tu esi apsteidzis savus brāļus gan ar prātu, gan drosmi.

Bet puisis atbild:

—    Nē, tētiņ! Lai valsti valda mans vecākais brālis, bet vidējais lai ir viņa pirmais padomnieks un augstmanis. Es gribu viņiem kalpot pēc tiesas un taisnības un steigties palīgā, ja viņiem grūti klātos.

—   Ja tā — lai notiek pastarīša griba! Atcerieties, mani bērni, ka neviens jūs neuzveiks, ja jūs viens otru balstīsiet un aizstāvēsiet!

Tā sacīja tēvs un atkāpās no troņa, kuru pārņēma vecākais no brāļiem. Bet vidējais kļuva par viņa pirmo padomnieku.

Pagāja kāds laika sprīdis, kad viendien cars saka savam brālim un padomniekam:'

—   Man sāk likties, brālīt, ka mūsu pastarītis savu degunu slien par augstu. Mani okšķeri —; manas acis un ausis —ziņo, ka viņš ejot pie tautas un musinot pavalstniekus pret mani! Sim sagribējies cara godā! Dodies arī tu pie tautas un paklausies pats, kas tur tiek runāts! Ja patiešām tik Jauni, tad nāc drīzi atpakaļ, lai varu tai lietā, ko darīt! Bet, ja tas nav tiesa, nāc un iepriecē manas ausis!

Pirmais padomnieks paklausīja un devās pie pavalstniekiem. Pret vakaru viņš nonāca kādā ciemā. Apstājies pie visnabadzīgākās būdiņas, pieklauvēja un palūdza naktsmājas. Tur dzīvoja kāds vīrs ar sievu. Viņi mīļi. uzņēma .viesi, pacienāja kā spēdami un, kad visi piecēlās ņo galda, sāka runāties. Vārdu pa vārdam — un aizrunājās līdz'jaunākajam valdniekdēlam. Padomnieks teica:

—      Viņš, kā dzirdēju, esot ļppns kļuvis, musinot tautu, lai ieceļ šo par caru!

Bet vīrs atbild:

— Tautu viņš nemusina-vis, taču tauta pati grib viņu par valdnieku! Viņš ir brašulis starp brašuļiem, un tronis pēc nopelniem pienāktos viņam. Kas padzina ienaidnieku? Viņš. Kas mūs atsvabināja? Ari viņš. Pastarītis padarīja darāmo, bet brāļi paņēma visu gatavu — viens par caru, otrs par padomnieku …

Padomnieks atgriezās pilī pie., cara un pastāstīja,, ko dzirdējis.

— Ko tagad darīt? — cars izbijās, j

—   Vispirms jāņozog ugurisrīki, pēc tām saņemsim šo ciet un nocirtīsim viņam galvu!

—    Kā lai nozog? Viņš visu laiku tos nēsā azotē un, gulēt, iedams, liek pagalvL

—    Tas, valdniek, lai paliek manā ziņā! Es visu izdarīšu! — teica pirmais padomnieks un pie sevis domāja: «Lai tikai ugunsriki nonāk man rokās — tronis tūdaļ būs mans! Man jātiek par caru!»

Jau nākamajā dienā viņš nosūtīja sardzi gūstīt jaunāko brāli Sardze saņēma nelaimīgo ciet un iemeta vistumšākajā pazemes cietumā. Tur viņu turēja trīs dienas un trīs naktis. Ceturtajā dienā pirmais padomnieks iegāja pie viņa un sacīja:

—   Vai tagad tu, brāl, redzi, kādam cilvēkam atdevi troni? Ja tu būtu to atdevis man, mēs abi tagad kopā valdītu! Bet viņš tevi iemeta pazemē. Dod man savus ugunsrīkus, un es viņu gāzīšu no troņa! Tad tu būsi cars, bet es — tavs padomnieks!

— Nē, brālīt! — gūsteknis atbild. — Ugunsrīkus es nevienam neatdošu!

Pirmais padomnieks un augstmanis sadusmojās un pasauca sardzi. Sargi atsteidzās un atņēma pastarītim tēraudiņu, kramiņu un posu. Padomnieks iebāza tos azotē un saka jaunākajam brālim:

— Tu, vientiesi, sēdi te, kamēr sapūsil

Tikko no cietuma virszemē ticis, padomnieks ņēmās šķilt uguni. Cik reižu uzšķīla, tik karakalpu tūdaļ nostājās viņam blakus. Savācis karaspēku, viņš ielenca pili, gāza brāli no troņa un saka tam:

—    Tagad pasaki — vai gribi būt mans kalps vai skals, lai man gaismotu?

Gāztais cars padomāja, padomāja un, nespēdams kļūt par brāļa kalpu, saka:

— Tavs kalps es negribu būt! Labāki lai gaismoju par skalu!

Tad jaunais cars pavēlēja viņu iemest ugunī, lai sadeg dzīvs.

Pa to laiku jaunākais brālis joprojām sēdēja cietumā. Tur viņš dabūja zināt, ka vidējais brālis sadedzinājis vecāko un ticis par caru. Sadusmojies pastarītis iedomājās večuku, kas viņam uzdāvāja ugunsrīkus. Tiklīdz bija viņu atsaucis atmiņā, pazemē tapa gaišs. Parādījās vecis, atsvabināja gūstekni un saka viņam:

—   Tagad nāc man līdzi izrēķināties ar viltus caru!

Bet puisis jautā:

— Ko mēs viņam varēsim padarīt, ja viņš nozaga manus Ugunsrīkus?

—    Nelauzi galvu par to, dēliņ! Se tev tarba! — Un vecis noņēma plecā uzkārto ķeseli, iedeva to puisim un pamācīja:

—   Kad nonāksi pils priekšā, attaisi tarbu labi plati. Turi to vaļā un netaisi ciet, kamēr tajā neielīdīs tavs brālis — cars. Pēc tam pamatīgi nosien, pa nakti aiznes uz upi un iemet labi dziļi — lai neizpeld.

Jauneklis paņēma tarbu, nonāca pilspriekšā un to atvēra. Te pēkšņi, it kā stiprs vējš būtu uzpūtis, sardze un cara vārtnieki nozuda atvērtajā tarbā. Tiem paka] pa kaklu pa galvu laidās karakalpi un galminieki. Arī tie satilpa tarbā. |

Pa to laiku cars, nopratis, kas par lietu, sāka_šķilt kareivjus ar ugunsrīkiem. Taču — cik izšķīla, tik tūda] salēca tarbā. Viņš šķīla un šķīla, bet tarba uzlasīja tos visus, kamēr caram nogura roka, un viņš kopā ar ugunsrīkiem ielēca tarbā.

Jaunākais brālis to vien gaidīja. Viņš ātri aizsēja ķeseli un uzmeta sev plecā. Tā izrādījās viegla, vieglītiņa. Kur palika karakalpi un cars — nav zināms. Jaunākais valdniekdels aizgāja pie Maricas un gaidīja, kamēr satumsīs dzija nakts. Tad viņš iesvieda tarbu upē. Tā tūdaļ nogrima dibenā, saceldama lielus vi|ņus. Bet viļņu galotnē sēdēja vārava. Viņa dziedaja un rotājās viļņos. Puisis tai pasniedza roku un palīdzēja iznākt krastā. Viņa bija tik skaista, ka jauneklis saka:

Hp Zeltenīt, tu būsi mana carienei

Viņš ņēma to pie rokas, aizveda uz pili un jau nākamajā dienā nosvinēja kāzas. Un viņi abi sāka dzīvot kopā pilī —skaisti jo skaisti.

PEĻUMĀTE UN KURMJUMĀTE

Reiz pele sadomāja savu dēlu apprecināt, bet iegribēja sameklēt vedeklu, kas būtu gan augstāka dzimuma, taču arī līdzinātos pelēm.

—    Kas stāv augstāk par mani? — peļumāte vaicā.

Viņai norādīja uz sauli. Pele teciņus aiztecēja pie saules un saka:

—    Saulīt, vai zini, kāpēc esmu atnākusi?

Saule atbild:

—    Kā lai es zinātu?

—    Man sacīts — tu stāvot augstāk par mani, es nācu lūgt savam dēlam par sievu kādu no tavām meitām — tādu, kas viņam derētu.

—   Ak, — saule sacīja, — es neesmu visaugstāk, par mani ir augstāki.

—    Kas tad ir par tevi augstāk? — pele vaicā.

—    Par mani augstāks ir mākonis, — saule skumīgi atbild,

—   kad es sūtu savus starus lejup uz zemi, tie netiek mākonim cauri. Viņš spēj mani aizēnot, tāpēc ej pie viņa.

Pe]umāte aiztecēja pie mākoņa un saka tam:

—   Mākonīt, esmu atnākusi pie tevis svarīgā darīšanā. Gribu apprecināt savu dēlu ar kādu no tavām meitām, kas būtu viņam piemērota. Man sacīts — tu esot varenāks par sauli, jo spējot to aizēnot. Vai tas tiesa?

—   Nebūt, — mākonis atbild, — es nebūt neesmu varenākais, ir vēl augstāki par mani.

—   Kas tad būtu varenāks par tevi? Pie kā lai eju lūgt meitu savam dēlam par sievu?

>. — Kas tas būtu? — mākonis pārvaicāja un tūdaļ ari atbildēja: — Vējš, kas spēj mani izpluinīt un aizdzīt, kurp vien vēlas.

Peļumāte aiztecēja teciņiem vien pie vēja, taču vējš, viņu uzklausījis, nosūtīja to tālāk pie kalna. Pele aiztecēja pie kalna un saka:

—    Kaln, esmu atnākusi lūgt vienu no tavām meitām savam dēlam par sievu. Man sacīts — tu esot visaugstāk par visu, kas vien pasaulē ir.

—    Es, vai? — brīnījās kalns. — Nē, tas nav tiesa, par mani ir vēl augstāki.

—    Kas tad? — pele taujāja.

Lļ— Tu prasi, kas? Upe. Lai cik cieši to turēsi, tā, vienalga, tecēs projām. Nekas nevar upi saturēt.

Peļumāte kumuru kumuriem aizkumuroja pie upes un vaicāja, vai tā nebūtu ar mieru dot vienu no savām meitām viņas dēlam par sievu. Bet upe atbild:

—    Nē, es neesmu augstāka par krastu, kas neļauj maniem ūdeņiem izlīt uz visām pusēm, kur pagadās. Ej pie krasta un runā ar viņu.

Pele aiztecēja pie krasta un saka:

—   Dzirdēju — tu esot augstāk par visiem, un nācu lūgt tavu meitu savam dēlam par sievu.

Bet krasts atbild:

—    Es neesmu varenāks par kurmieni, kas mani drupina, izcilā un izgrauž. Tā ir varenāka par mani. Ej pie viņas!

Peļumāte aiztecēja pa pazemes eju pie kurmienes un saka:

— Vai tu esi par visiem varenāka?

Bet kurmiene atbild:

—   Par mani augstāki un varenāki ir saule, mākonis, vējš, kalns, upe un krasts. Tie mani pārspēj.

—   Es pie viņiem jau biju, — pejumāte saka, — aprunājos ar tiem, un viņi man norādīja tevi, tādēļ atnācu pie tevis lūgt savam dēlam par sievu tavu meitu, kura viņam piedienētu un tai pašā reizē būtu par mums lepnāku radu.

Te kurmjumāte saka:

—   Lai notiek, došu arī. Tavs dēls var ņemt manu meitu par sievu.

Sacīts —1 darīts, apprecināja kurmjumāte savu meitu ar pelumātes dēlu. Kad svinēja kāzas, vecā pele aplūkoja vedeklas kažoku, redzēja to dēla kažokam līdzīgu esam un teica:

—   Vedeklas kažoks tik tiešām rādās varen līdzīgs manam un mana dēla kažokam; viņa ir gana augsta dzimuma, taču līdzinās arī mums. Nudien, nevaru saprast, kam gāju tik tālu meklēt un visus izvaicāju, vai šie par mums augstāku radu.

UZ VIENAS UGUNS CEPINOTIES, VEL ĶĪVĒJAS

Kādu dienu divi zivteles peldēja no atvara, priecīgi lēkādamas, zeltītos sānus spīdinādamas un šo to pļāpādamas. Viņām cejā gadījās veca zivs un pabrīdināja, lai nepeldot tālu no atvara, jo līcītī, kur sekls, esot redzēts zvejasvīrs savus tīklus metam.

Zivtiņas apstāja peldēt, pastrīdējās kādu brītiņu un peldēja atkal tālāk. Necik ilgi nepeldējušas, atjēdzās kopā ar daudzām citām zivīm tīklos, tika izvilktas no ūdens un izbērtas krastā.

Pēc tam zivteles nonāca zvejotāja tarbā un tika aiznestas uz viņa māju, kur tās uzlika uz restēm, bet apakšā pakūra uguni.

Uguns zem restēm pieņēmās spēkā, zivteles cepās un juta pamatīgas sāpes.

—   Tu esi vainīga, tu mani pierunāji peldēt ārā līcī, tajā seklumā, lai es iek]ūstu tīklos! Tagad es redzu, ka tev ar zvejnieku viss bija norunāts! Jūs abi esat sazvērējušies mani iznīdēt no pasaules, tāpēc jau tās ogles tev apakšā tādas retas un padzisu-

šas! — spiedza pirmā zivtele, sevi par otro nelaimīgāku domā* dama.

—   Ciet klusu, nodevējai Tu to visu pastrādāji — ogles, kas kuras tev apakšā, ir vēsas, pavisam apdzisušas! Tu tikai izliecies, ka tev sāp, — tevi taču neviens ar iesmu nebaksta, droši vien būsi sarunājusi, lai vēlāk tevi palaiž dīķī! — gaudās otra, kura nebūt nebija laimīgāka par pirmo.

Tā zivteles šķendējās, viena otrai nodevību un viltību pārmezdamas un viena otras vainu pierādīt gribēdamas, līdz beigu beigās abas uz restēm izlaida garu.

SUNS KĀRUMNIEKS

Reiz suns nočiepa miesnieka bodē kaulu, sagrāba to zobos un metās bēgt. Kā nu bijis, kā ne — ceļš, pa kuru suns skrēja, veda pāri upītei. Tilta nebija, tikai divi baļķi pāri pārlikti. Uz baļķiem uzkāpis, suns neviļus palūkojās lejup, ūdenī. Un ieraudzīja tur otru tādu pašu suni, tikai kauls, kas otram mutē, likās lielāks par viņējo. Kauls bija tik kārdinošs, ka suns palaida vaļā savu guvumu un metās virsū tam otram, lai kārumu atņemtu. Taču viņš ar plunkšķi iegāzās upē, kur neko nesakampa, vienīgi pamatīgi samērcējās, sarijās ūdeni un tik tikko nenoslīka. Izpeldējis sāka meklēt savu kaulu. Taču neko neatrada. Skārnī nočieptais kauls bija iekritis ūdenī un upe to aiznesusi.

KĀ SVĪRES RADUŠĀS

Tas bija kādreiz — ļoti, ļoti senos laikos. Kāds ugunspūķis bija nolūkojis daiļu jo daiļu zelteni, Nastu vārdā. Viņš to aplidoja un aprāpoja, darīja, ko varēja, līdz kādu dienu ņēma un meiteni nolaupīja. Sagrābis zelteni, aiznesa to augstu kalnos un paslepasavā akmens pilī. Tur viņus sagaidīja vecā pūķiene — ugunspūķa māte — un apsveicinājās ar meiteni. Pūķiene mēģināja meiteni izvaicāt, taču Nasta cieta klusu un neatbildēja viņai

ne vārda. Lai kā viņu mocīja, meitene neteica neko, pat lūpas nepavēra.

—   Bet, dēliņ, — pūķa māmuļa sacīja dēlam, — tu taču esi atvedis mēmu sievul

—   Varbūt viņa tikai izliekas, māmiņ! —,pūķis sacīja. — Vai arī^nedzird. Uzrunā viņu stiprāk!

Pūķa māmuļa bija vētra. Vienu no savām rīklēm atplētusi, iekaucās, iegaudojās — pat kalni nodrebēja. Bet Nasta pat acu nepamirkšķināja.

Tā vienu dienu, tā otru — vesels gads aizritēja, bet no zeltenes ne pušplēsta vārdiņa neizplēst — klusē kā kaps. Tad pūķiene saka:

—   Tā meitene, dēls, noteikti ir mēma! Tu taču nedomā precēt mēmuli?

—   Nedomāju vis, māmiņ! Tev taisnība. Nesīšu viņu atpakaļ uz to ciemu, kur paņēmu.

—   To tev nevajag darīt, dēliņ! Ja tu aiznesīsi viņu atpakaļ tai ciemā, viņa uzkūdīs mums cilvēkus. Bet mums jau tā no cilvēkiem nav miera — visu laiku kāds ložņā pa kalniem un visur bāž savu degunu. Reizēm atmaldās pat līdz mūsu mājoklim,^—vētra prāto. — Es domāju — vislabāk būs, ja aizsūtīsim viņu pie mūsu māsīcas ūdensčūskas. Tā ar meiteni izrēķināsies. No viņas iznāks kārtīgas pusdienas. Tādā kārtā būsim tikuši no viņas vaļā.

Pūķis pieliecās un uzšņāca meitenei:

—   Ej pie kaimiņienes pēc sieka, lai varu zeltu izsijāt! Kad būsi tur nonākusi, mana māte uzsauks kaimiņienei, kam esi nākusi.

Nasta neko neatbildēja, piecēlās, un gāja. Pie čūskas mājokļa tikusi, piedauzīja. Odensbriesmone atvēra durvis un, redzēdama, ka meitene jauna un svaiga, gardu muti nolaizījās vien. Viņa aicināja zelteni iekšā un saka:

—   Tevi sūtīja pēc sieka, tava vīramāte man jau pateica. Pasēdi te, es iešu un atnesīšu to.

Taču čūska negāja vis siekam pakaļ, bet gan nolīda kādā kabūzī uzasināt sev zobus. Trina, trina, kamēr atsteidzās maza pelīte un, to redzēdama, aiztecēja pie meitenes. Pelīte meitenei saka:

—   Ko tu gaidi, cilvēkbērns?

—   Kaimiņieni gaidu. Viņa aizgāja pēc sieka,.— pirmo reizi pēc ilgāka laika ierunājās Nasta.

—   Tad ir gan kaimiņiene, ko neteiksil Tā ir ūdensčūska, cilvēkēdāja. Viņa negāja vis meklēt sieku, bet gan trīt zobus, lai vieglāk tevi apēstu.-Bēdz tūdaļ projām, meiten, ja tev dzīvība mīļa!

—   Bet kurp lai bēgu? Kā no viņas paglābties? — Nasta sabijās.

—   Skrien tikai uz to pusi, kur saulīte lec. Ja ūdensčūska tevi panāks — izmet susekli un spogulīti. Suseklis taps par biezu mežu, bet spogulītis — par ezeru ielejā.

Sērdiene — zeltaine metās bēgt. Skrēja, skrēja — tikai turp, kur redzēja saulīti lēcām. Bet pēc kāda laika pamana, ka ūdensčūska jau tepat klāt. Tad viņa izvilka susekli un saka:

—   Suseklīt, suseklīt, topi par biezu mežu! — Un nometa susekli.

Tūdaļ ūdensčūskai ceļā izauga liels, biezs mežs. Kamēr briesmone izlīda tam cauri, Nasta bija labu gabaliņu priekšā. Skrēja^ skrēja — tikai turp, kur saulītes lēkts, kamēr kādubrīd jūt"— ūdensčūska min uz papēžiem. Meitene izņēma spoguli un saka:

—   Spogulīt, spogulīt, topi par dziļu ezeru un aprij ūden^^ čūsku! Un nometa spoguli.

Vienā mirklī čūskai priekšā izpletās milzīgs, dziļum dziļš ezers. Briesmone tūdaļ ienira un vairs neiznira.

Tā Nasta paglābās no ūdensčūskas. Taču, par nelaimi, vecā pūķiene bija dzirdējusi meiteni runājam, kad viņa vārdoja suseklīti un spogulīti.

—   Ašāk, dēls, skriesim ķert rokā Nastul Tā negantniece tikai izlikās par mēmuli, es jau divi reizes dzirdēju viņu runājam uz susekli un spoguli. Ķersim viņu ciet!

Un vētra ar pūķi metās pēc meitenes. Bet meitene, pamanījusi, ka paka] dzenas pūķis ar pūķamāti, ieskrēja mežā. Tur viņa sastapa kādu večiņu un izstāstīja tai visu. Bet vecā sieva meiteni pamāca:

—   Nebīsties, bērns! Uzmet manu seģeni uz galvas un ņem šīs zālītes. Tās ir ugunszāle un asinszāle. Kad pūķis ar pūķieni — vētru — būs klāt, met tās zemē. Tad viņi abi ies, kur nākuši!

Nasta paņēma večiņas seģeni un uzmeta uz galvas, pirms

metās bēgt. Skrēja, skrēja, bet pūķis ar vētru cieši viņai pa pēdām. Vienbrīd meitene apstājās un nometa zālītes tiem ceļā.

Briesmoņi atsprāga katrs uz savu pusi. Pūķis aiz dusmām triecās pret koku un izlaida garu. Bet pūķamāte, to redzēdama, meiteni nolādēja:

—   No šī brīža, Nasta, tev tapt par svīri!

Tik tikko vētra šos vārdus izrunāja, Nasta jau bija pārvērtusies svīrē.

Tādēļ līdz šai dienai svīres nēsā melnu seģeni, uz galvas un pleciem uzmetušas.

BAGĀTNIEKS UN GUDRAIS PETRS

Kāds bagātnieks reiz vaicā nabagam Gudrajam Petram:

—   Kamdēļ tu man nepadod labdienu?

Kamdēļ man būtu tev labdienu jāpadod? — tā Petrs.

—   Man tūkstoš zelta gabalu kabatā.

Jm — Un kas tad ir? Tie ir tavi, un ar to apmierinies.

—   Es varu tev iedot pusi, — saka bagātnieks.

Ja tu man iedosi pusi, tad tev būs pieci simti un man arī pieci simti, — neredzu, par ko lai tev klanos.

—  Varbūt man ir apnicis būt bagātam un labpatīk atdot tev visu?

| Ja tu atdosi man visu zeltu — un vēl no laba prāta, tad man būs tūkstoš zelta gabalu, bet tev — nekā. Par ko lai es tev klanītos? — Un Gudrais Petrs gāja savu ceļu.

GUDRAIS PETRS UN SKALUTURKS

Reiz dzīvoja kāds bagātnieks, kas bija pārturkojies. No rīta celdamies vai vakarā guldamies — runāja tikai par to, ka cēlies no turkiem, — bulgāri esot prasti aitu un cūku gani, ar kuriem viņam nevarot būt nekā kopīga.

Gudrajam Petram drīz apnika klausīties tādu zākāšanos. Vienbrīd viņš nenociešas un saka:

—   Kāds turks? Tu nebūsi vis no turkiem, bet no cūku kūts.

—    Tu mani par cūku turi, vai, dulnāgalva? To tu vēl piemi* nēsi! — Un nākamajā dienā bagātnieks iesūdzēja Petru tiesā par viņa apvainošanu.

Tiesnesis izsauca abus divus pie sevis. Kā pirmo viņš ņēmās izvaicāt Gudro Petru:

—    Vai tiesa, ka tu esot nosaucis šo cienījamo saimnieku par cūku?

—    Neesmu teicis, ka viņš ir cūka. Teicu, ka viņš nav no turkiem, bet no cūku kūts. Jo viņš, kā no rīta pieceļoties: «Es, turks,» — tā vakarā apguļoties atkal: «Es, turks…» To vien dzird! Mats matā kā mūsu vepris!

— Kā tā — ko tad vepris dara? — tiesnesis brīnās.

—    Ja neticat, nāciet līdzi — aizvedīšu jūs paklausīties! —

Petrs saka un ved abus — tiesnesi un bagātnieku — uz savu cūkkūti. Kolīdz kūtī tikuši, Petrs iet pie aizgalda un prasa:

—   Kas tu esi, manu veprit?

Vepris tobrīd gulēja. Izdzirdis turpat blakus saimnieku runājam, cūcis piecejas un ņemas rukšķēt:

—   Urks, urks, urks!

Bet pēcāk nozvejas atkal guļus un turpina:

—   Urks, urks!

— Vai tagad redzat? Cūka gan celdamās, gan guldamās saka: «Turks, turks, turks!» Mats matā kā mūsu godājamais kaimiņš!

Tiesnesis uz vietas attaisnoja Gudro Petru. Bet bagātnieks ar to pašu pārstāja uzdoties par turku.

GUDRAIS PETRS ATSTĀJ ĻAUDIS KAUNA

Gudrais Petrs reiz ciemojās kādās mājās. Tur tika ēsts un dzerts, cik vēders ņem pretī. Bet mājinieki sarunāja gudrinieku paķircināt. Mazpamazām viņi salasīja visus apgrauztos kaulus, paslepus nolika Petram priekšā un teica: pa Paskat tik, cik daudz kārumnieks Petrs paspējis notiesāt! Mums nekas nav pāri palicis!

Gudrais Petrs, pārspēdams viņus apķērībā, sacīja:

—  Tiesa kas tiesa. Lai tā būtu! Taču es atšķirībā no jums ēdu tikai gaļu, bet jūs kā suņi esat apēduši visus kaulus!

PAZĪST PĒC DRĀNĀM

Reiz Gudrais Petrs gāja ciemos, taču netika apvilcis svētku drānas, kā viesojoties pieklātos, bet gan vecas un noplīsušas. Viņam ierodoties vecajās drānās, neviens nelikās par tādu ciemiņu ne zinis. Viesis pask rēja, pastāvēja, pabrīnījās, aizgāja mājās, apvilka svētku drānas un ieradās viesību mājā no jauna. Tagad gan viesi sagaidīja godam nosēdināja pa vidu pie mielasta galda un ņēmās cienāt ar kafiju.

—  Klau, Petr, saki mums — kā tev šīs viesības patīk? — mielasta rīkotāji tincināja.

Gudrais Petrs ņēma kafiju un sāka liet sev uz svārku stērbeles. Saimnieki brīnīdamies vaicā:

—   Kamdēļ tu tā, Petr?

—          Tamdēļ, ka jūs parādījāt godu manām drānām, nevis man pašam! — sacīja Gudrais Petrs.

TĀ ASAKA NO ACS

Reiz dzīvoja nabags zvejnieks. Kādudien viņš no rīta līdz vakaram meta tīklus, bet neizvilka pat sīkāko zivteli. Garām gāja valdnieks, palūkojās tukšajos tīklos un saka:

Uz savu laimi met tīklus, cik reizes gribi, bet pašu pēdējo reizi iemet uz manu laimi. Ko noķersi, atnes man. Došu tev tik daudz zelta, cik smags būs loms.

Valdnieks aiziet savu ceļu, bet zvejnieks met tīklus — vienreiz, otrreiz — kamēr sāk krēslot. Visbeidzot, nomocījies un apnicis saka:

—   Pag, iemetīšu vēl reizīti par valdnieku, varbūt viņam vairāk laimes nekā man un gadās ko izzvejot.

Zvejnieks vēlreiz iemeta tīklus, taču tie arī šoreiz nāca malā tukši. Tajos bija ieķērusies viena vienīga asaeima.

«Ellē, valdniekam tāda pat laime kā man, viņš nemaz nerādās necik veiksmīgāks!» nodomāja zvejnieks un meta zvejošanai mieru.

Valdnieks gaidīja, gaidīja zvejnieku — līdz pat vakaram, bet nesagaidīja. Nākamā dienā viņš sūtīja zvejniekam paka]. Nabaga vīru atveda pie valdnieka.

—   Vai iemeti tīklu arī uz manu laimi? — valdnieks prasa.

—   Iemetu, valdniek, bet tev arī nelaimējās. Neviena zivs neienāca tīklos, tikai plika asaka.

—   Kur tā ir?

—   Nometu turpat smiltīs.

—   Tā ir mana laime. Aizej un atnes to šurp!

Zvejnieks aizgāja un atnesa asaku. Valdnieks to uzlika uz svariem, lai atmērītu, cik zelta zvejniekam nākas. Krāva, krāva zeltu otrā svaru kausā, taču asaka nekustējās ne no vietas. Valdnieks netika gudrs, kas tā par asaku, ko ar pilnu svaru kausu zelta neatsvērt, un lika izziņot pa visu valsti, lai pilī ierodas mācīti zinību vīri, — varbūt kāds zinās pasacīt, kas še par lietu. Sanāca mācītie vīri, taču neviens neko nezināja sacīt. Tostarp pilī ieradās arī kāda veca, dzīvesgudra sieva — apskatīties, vai nevarēs te ko līdzēt.

Vecā sieva aplūkoja asaku, tad ņēma sauju zemes un uzbēra uz tās, bet otrajā kausā atstāja vienu pašu zelta graudiņu, un svari nostājās līdzsvarā.

Valdnieks brīnījās nenobrīnīdamies un vaicāja dzīvesgudrajai sievai, no kurienes asaka nākusi. Bet sieva saka:

—    Tā, dēls, ir asaka no visrijīgākās zivs pasaulē — no cilvēka acs. Cilvēka acij zelta nekad nav diezgan. Vienīgi tad, kad tā piebirst ar zemi, viņas alkatībai ir beidzot gana.

BUKS UN STIRNASBĒRNS

Stirnu bars reiz nokāpa no kalniem paganīties. Baru vadīja vecs stirnu buks, kam bija zināmas visas takas un taciņas, visas vietas, kur mednieki mēdza slazdus paslēpt, izlikt cilpas un rakt

bedres, lai sagūstītu neuzmanīgus zvērus. Taču buks nebija pamanījis jaunus slazdus — vēl nebijušus, kuri tikai vakar izlikti. Buks veda savas stirnas taisni turp, kur atradās Šie nezināmie slazdi. Kāds stirnēns, kas vakar nejauši bija te iemaldījies un tik tikko neiekrita svaigi izraktajā bedrē, bet kā par brīnumu izglābās, šo mācību labi iegaumēja. Stimasbērns izlēca bukam ļjpriekšā un saka: — Stāt, tēvocīt, stāt! Neiesim pa šo ceļu, tur priekšā ir lamatas — vēl mazu gabaliņu, un mēs iekritīsim jaunizraktā bedrē. Vakar es to redzēju un gandrīz tur ievēlos, pats nezinu, kā tiku prom ar veselu ādu.

Buks uz mirkli apstājās, apstājās arī stirnu bars. Buks nezināja, ko teikt, tam nācās grūti noklausīties tāda stirnēna padomus, kam vēl slapjš aiz ausīm. Vai nu aiz stūrgalvības, vai kāda cita iemesla pēc, buks atteicās stirnēna padomam paklausīt.

— Ej nost no ceļa, tev vēl slapjš aiz ausīm! Vai tev piedien mācīt vecākos? Cik reižu neesmu te gājis, un nekas nav noticis! Pats zinu visus slazdus un slēpņus! — sacīja buks un devās uz priekšu, bet bars viņam sekoja.

Pēc desmit soļiem pēkšņi atskanēja būkšķis un auri: buks kopā ar stirnām, kas tam sekoja, iekrita bedrē, bet mednieks no slēpņa šāva, ko mācēja. Stirnasbērns ar citām stirnām, kas bija atpalikušas, izdzirduši troksni un brēcienus, metās atpakaļ un izglābās no drošas nāves. Starp brēcieniem un nopūtām bija dzirdams, ko saka vecais buks:

—   Ielāgojiet, bērni! Nav pareizi uzklausīt tikai vecākos. Ja es būtu stirnēnu paklausījis, tad dzīvotu vēl ilgi!

CIETĪTE, MIKSTITE UN SALDITE

Reiz viena veca māmuļa aizgāja uz mežu iekuram žagarus salasīt. Viņai pretī pagadās badains vilks un saka:

—   Vecā, es tevi apēdīšu!

v— Vai, dēliņ, neēd vis! Man ir trīs meitas. Vienu sauc Cietīte, otru Mīkstīte, trešo — Saldīte. Pagaidi līdz vakaram, tad došu tev, kuru gribēsi.

Vilks večai noticēja un iegāja briksnājā. Vecā māmiņa salasīja žagarus, aiznesa uz māju un pieteica meitām nest istabā visu, kas sētsvidū, jo vakarā nākšot vilks.

Meitas noridāja pagalmu un pie vakara ieslēdzās mājā. Līdzko satumst, vilks klāt un sauc:

—    Dzi, dzi, vecā, taisi vaļā!

Bet sievieši neatbild ne pušplēsta vārda.

—    Dzi, dzi, vecā, taisi vaļā!

Bet neviena ir nedomā atsaukties.

—   Vadzi, Cietīt, vadzi, Cietīt!

—   Cieti gan, cieti durvis noslēgtasl

—    Mīkstīt, vadzi, Mīkstīt-l

—   Mīksti, jo mīksti gultas saklātas!

—    Saldīt, vadzi, Saldītl

—    Saldas jo saldas uzkodas galdā!

Vilks, redzēdams, ka vecā māmuļa viņu apmānījusi, ielīda drazu kaudzē un paslēpās zem saslaukām, tikai astes galiņš palika laukā.

No rīta vecā māmuļa grib iet laukā, taču meitas nelaiž. Viņas bija nodomājušas, ka vilks turpat vien grozās un māmuļu saplēsīs, taču vecā jutās droša, ka vilks aizskrējis mežā, un izgāja pagalmā. Ieraudzījusi vilka astes galu, noturēja to par pakulu vīkšķi un teica: i — Paskat vien! It kā es nebūtu pieteikusi sētsvidu novākt! — Un noliecās kodeļu pacelt. Bet vilks izlēca no slēptuves un nu tik ņēmās veco plucināt, kamēr izskrēja Cietīte ar slotaskātu, Mīkstīte ar krāsns kruķi un Saldīte ar stampu, un visas kopā negantnieku padzina mežā.

SĒRDIENE — ZELTAINE

Kādam vīram nomira sieva. Tā viņam atstāja meitiņu. Vīrs apņēma citu sievu, un arī viņiem bija meita. Pamāte pagalam nevarēja sērdienīti ieredzēt un gribēja to izdzīvot no mājas. Tamdēļ viņa ņēmās vīru pierunāt pameitu aizvest kur projām, lai ta vairs nemaisītos viņai pa kājām. Tēvs nebija ar mieru vest meitu no mājas prom, tādēļ viņi abi ar sievu nevarēja vien beigt strīdēties. Rūc viņa uz vīru vienu dienu, rūc otru, kamēr galu

galā pavisam meiteni nomelnoja. Visbeidzot virs pieteica sievai iejaukt plāceni ceļakukulim — ņemšot meitu un vedīšot kur patālāk, uz mežu. Tur metīšot plāceni kādā gravā un sūtīšot sērdieni pakaļ, bet pats pa to laiku pazudīšot un nabadzīti tur atstāšot.

Kad vīrs tā pateicis, pamāte ņemas maisīt mīklu: iejauca ūdenī pelnus, izcepa plāceni, ielika tarbā un iedeva vīram. Tēvs ņēma meitu pie rokas un veda uz mežu — labi patālu.

Abi uzkāpa kādā kraujākā vietā, vīrs izvilka plāceni, lāva tam izkrist no rokas un sūtīja meitu pakaļ, lai būtu ko ēst. Sērdiene nokāpa gravā plāceni meklēt, bet tēvs atgriezās mājās, g Meitene, atpakaļ kraujā uzkāpusi, ņēmās meklēt un saukt tēvu — sauc un raud, raud un sauc, klīst pa mežu šurpu turpu, kamēr satumst. Nakts klāt, bet meitene palikusi viena biezajā mežā. Turpat netālu dzīvoja kāda veča. Tā, gaužas raudas un cilvēka balsi padzirdējusi, iznāca no savas būdiņas un sauc:

—   Kas tu esi, bērns? Puika vai meitēns? Ja esi meitēns, nāc pie manis, večas! Ja esi puika — ej, no kurienes nācis, lai tevi neredzu!

—   Esmu meitēns, vecomāt, meitēns gan! — sērdiene atsaucas.

— Ja esi meitēns, nāc un man parādies!

Un sērdiene gāja pie večas, kura to ieaicināja būdā un pacienāja.

No rīta sērdiene jau mazā gaismiņā bija kājās un, kamēr veča vēl gulēja, izmēza, izberza un sakopa būdu no iekšas un no āra, ka spīdēja un laistījās. Veča piecēlās, nomazgājās un devās uz baznīcu. Viņai bija pilna māja visādu mūdžu •— čūskas, ķirzakas un vēl šādi tādi nešķīsteņi, no kuriem cilvēki bēgtu prom, ne atpakaļ neskatīdamies. Promiedama veča piesacīja sērdienītei uzvārīt putru, lai pabarotu visu radību, kas rāpo un lien. ķ — Nebaidies no maniem radījumiem! — veča sacīja. — Tie nekož.

Sērdiene uzvārīja auzu putru, nolika padzesēties — un tikai tad pabaroja badīgo slaku. Meitenei bija kaklarota no naudiņām. Sērdiene to izārdīja un katram mūdzim uzkāra pa naudiņai kaklā. Kad veča pārradās, mūdži rāpās viņai pretī un ņēmās lielīties:

—   Vecomāt, palūko mūsu rotas!

Bet veča iesaucās:

—    Vai ari vecajai kāda naudiņa palikusi? Vai ari man, vecajai, kas pataupīts?

Netālu no večas būdas tecēja upe. Ap pusdienu laiku vecā lika sērdienei iet pie upes, apsēsties uz krasta un pakasīt viņai galvu. Kad sērdiene sāka viņu ieskāt, vecā teic:

— Tikai tās utis, kuras redzēsi matos rāpojam, nespied nost, bet ]auj tām iet savu ejamo.

Sērdiene, paklausīga būdama, dara visu, kā vecā teikusi, — nespiež vis kukaiņus nost, bet ļauj šiem iet savu ceļu.

Pēc laiciņa vecā saka:

—    Var gadīties, ka aizsnaužos, kamēr tu mani ieskāsi. Bet tu uzskati ūdeni — kad tecēs sarkans, tad mani nemodini, kad tecēs zils, tad arī nemodini, kad tecēs zaļš — nemodini, kad tecēs melns — tad ne tik, vienīgi, kad tecēs dzeltens, — cel mani augšāl

Sērdienes ieskāta, veča pēc kāda brītiņa aizsnaužas.

Sērdiene redz, ka upe pēkšņi top sarkana; kad sarkanais ūdens aizplūdis prom — nāk zils vietā; kad tas aiztecējis — nāk zaļš; kad zaļais projām — sāk tecēt melns. Pēc kāda laika parādās arī dzeltens ūdens. Nu meitene ņemas veču modināt. Bet vecā to pašu bridi saķer sērdieni aiz matiem, iemērc upē un sauc:

—    Turi, bērns, ko varH Turi, bērns, ko vari!

Meitene satvēra, kas tai rokās nācis, un vecā izvilka viņu no ūdens. Apskatījusies sērdiene redz, ka tur rokās lādīti — pilnu ar zelta gabaliem.

Pēc tam veča sērdienei vēlēja ar visu lādi nākt viņai līdzi. Izveda cauri mežam, parādīja pareizo ceļu un griezās «atpakaļ, ļaudama meitenei vienai turpināt ceļu.

Tēvs un pamāte pagalam apjuka, redzēdami sērdieni tik skaistu, — viņa laistījās vienā zeltā un silti spīdēja. Meitene iedeva lādi tēvam, un tas vēl vairāk nopriecājās, redzēdams lādē iekšā zelta naudu. Pamāte turpretim aiz skaudības nezināja, kur likties, un vēlēja vīram aizvest arī viņas meitu tai pašā vietā, kur savējo aizvedis, lai arī pamātes meita taptu tikpat skaista un bagāta.

—   Ja tu tā gribi, varu aizvest, — tēvs saka.

Pamāte divi reizes izsijāja smalkus miltus un iejauca mīklu.

Plāceni izcepusi, ietina to tīrā drāniņā, ielika tarbā un iedeva vīram. Vīrs paņēma tarbu un veda mātes meitu uz to pašu vietu, kur pirmāk bāreni pametis. Kad abi tur nonāk, vīrs nomet plāceni un sūta meitu tam paka], bet pats pa to laiku aiziet mājās. Meitene, atpakaļ atgriezusies, ņemas tēvu saukt un meklēt. Neatradusi un nesasaukusi sāk staigāt pa mežu šurpu turpu un gausties skaļā balsī. Vienbrīd veča, viņas raudas sadzirdējusi, sauc:

— Kas esi, bērns? Puika vai meitēns? Ja esi meitēns, nāc pie manis, večas! Ja esi puika, ej savu ceļu, lai tevi neredzu!

—    Esmu meitēns, vecomāt, esmu meitēns! — pamātes meita atbild.

—    Ja esi meitēns, nāc pie manis!

p Meitene uzmeklēja veču, tā aizveda viņu uz savu būdu un pacienāja.

No rīta meita necēlās agrāk kā vien reizē ar veču, bet piecēlusies pat netaisījās grīdu uzslaucīt vai istabu noridāt, kā sērdiene pirmāk darījusi.

Veča nomazgājusies un drānas apvilkusies, iet uz baznīcu. Dodamās ceļā, piesaka pamātes meitai izvārīt putru un pabarot mūdžus, kā arī piekodina nebīties no tiem, jo tie nekožot.

Meita uzvāra gan putru, taču nepagaida vis, lai atdziest, bet liek tūdaļ rāpuļu slakai priekšā. Visi mūdži, tik ugunīgi karstu putru garšodami, gauži apsvilinās.

Večai mājās pārnākot, rāpuļu slaka pīkst un čīkst:

— Vecomāt, šī te nevīža mūs apdedzinājusi, vai, visas malas sūrst, kā apdedzinājusi!

—    Sī te arī tāpat apdedzināsies, vai, kā apdedzināsies! — veča atbild.

Kolīdz pusdienas paēstas, veča aicina meitu nākt uz upes krastu viņai galvu ieskāt. Kad meita sākusi galvu ieskāt, veča I saka:

—    Manas utis nespied nost, bet ļauj tām iet, kur ejams.

Bet meita neklausa, spiež kukaiņus nost un met zemē.

Vecā, to manījusi, saka:

— Man nāk miegs, varbūt drīz iemiegu. Bet tu, kad redzēsi sarkanu ūdeni tekam, mani nemodini, kad redzēsi zaļu tekam — arī nemodini, kad redzēsi zilu tekam — ne tik nemodini, kad redzēsi dzeltenu tekam — nemodini, bet, tiklīdz redzēsi, ka melns tek, cel mani augšā!

Pēc kāda laika pamātes meita redz sarkanu ūdeni pa upi tekam. Kad sarkanais aiztecējis, sāk tecēt zils; beigās tek ari spožs kā zelts. To redzēdama, meita iemērc upē mazo pirkstiņu, lai palūkotu, kas tur tā spīd. Pirksts, zelta ūdenī iemērkts, top viscaur zeltīts un tāds arī paliek. Pēc zeltītā ūdens sāk tecēt melns, un meita ņemas modināt veču. Veča, kolīdz pamodusies, ķer meitu aiz bizēm un iemērc ūdenī, sacīdama:

—    Ķer, bērns, ko vari! Ķer, bērns, ko vari!

Pamātes meita sagrāba kādu lādi un turēja ciet, cik spēka. Lāde bija pilna ar čūskām un ķirzakām, taču vecā i nedomāja meitai sacīt, kas tur iekšā.

Meitu ar visu lādi krastā izvilkusi, veča pieteica nākt līdzi un aizveda pamātes lolojumu līdz meža malai, no kurienes tā pati mājupce]u viegli atrada.

Kad meita tiek mājās, māte pagalam apjūk, viņu tik melnu kā velnu redzēdama. Abi ar vīru atvēra lādi un brīnījās vēl vairāk, tur iekšā čūskas murskuļu murskuļiem atrodot. Niknā sieva sāka vīru bārt, domādama, ka viņš nav meitu īstajā vietā aizvedis un tāpēc tā noticis.

—    Nē, nudien, — saka vīrs, — turpat, kur vienu tiku vedis, vedu arī otru; kā ar vienu izdarīju — ar otru tāpat. Kur viņas bijušas un ko darījušas, par to man zināms tikpat, cik tev.

No tā laika pamāte, lai kā neieredzēja pameitu, nekādi viņu no mājas izdzīvot neuzdrošinājās, jo pameita bija mājā ienesusi lielu naudu. Sērdiene nāca precību gados, un pēc viņas rokas sāka tīkot valdnieka dēls, jo viņa bija tik skaista kā neviena cita. Kad pienāca laiks vest sērdieni — zeltaini laulāties, pamāte paslēpa viņu zem maizes abras, bet zeltainos plīvuros ietērpa savu melno meitu, kurai pieteica rādīt tikai mazo pirkstiņu, kas bija zeltīts, un citu neko — lai visi domā, ka zeltaine zem apsega.

Bet, tiklīdz gājiens ar melno meitu devās ceļā, gailis sāk dziedāt:

—   Kikerigū! Zeltaine zem abras, melnule zirgā!

Kāzinieki saskatījās un pabrīnījās, bet jāja vien tālāk.

Pēc laiciņa gailis atkal savu:

—   Kikerigū! Zeltaine zem abras, melnule zirgā!

Kāzinieki atkal pārmija skatus un nobrīnījās, taču nenoticēja un jāja savu ceļu.

Bet gailis nerimstas:

—    Kikerigūl Zeltaine zem maizes abras, melnule zirgāl Trešoreiz to pašu dzirdēdami, kāzinieki lika līgavai pavērt plīvurus, lai apskatītos, vai patiesi nav paņēmuši melnuli zeltai* nes vietā. Ja jau gailis tā dzied — lieta nav tīra. Kad atmeta plīvurus, visi redzēja, ka gailim taisnība, — kā teicis, tā ir. Gājēji griezās atpakaļ, pārmeklēja māju un atrada sērdieni — zeltaini zem abras paslēptu, kā gailis sacījis. Kāzinieki izvilka sērdieni no abras apakšas, ietērpa greznās goda drānās, ietina plīvuros un uzsēdināja zirgā. īstais kāzu gājiens varēja doties ceļā. Notika tā, kā cerēts. Sērdieni — zeltaini apņēma par sievu valdnieka dēls, kas viņu bildinājis, bet melnule palika mājās,, kur bijusi.

TEIC, VARPSTIŅ, TEICAMO

Reiz dzīvoja kāds vīrs, kuram bija meita. Kad viņa smējās,, tai no lūpām rožu ziedi bira, bet, kad raudāja, no acīm krita pērles. Vīrs tās uzlasīja un nesa pārdot, lai viņiem būtu, no kā pārtikt. Pēc kāda laika par meitenes daiļumu un čaklumu paklīda valodas, kuras beigu beigās nonāca līdz valdnieka ausīm. Valdnieks nolēma ņemt šo zelteni par sievu un nosūtīja savus ļaudis viņu uzmeklēt un atvest uz pili. Valdnieka ļaudis devās ceļā, uzmeklēja meiteni, iesēdināja valdnieka karietē un veda uz pili. Starp atsūtītajām sievietēm viena bija uzdomājusi tikt valdnieces godā. Viņi brauca un brauca, skaistulei sagribējās dzert, bet skauģe saka:

—   Ja atdosi vienu savu aci, došu tev ūdeni padzerties, ja ne — nedabūsi neko!

Jaunava bija ar mieru un atdeva vienu aci. Skaudīgā sieva,, kura cerēja tikt par valdnieci, iedeva meitenei padzerties, bet aci ietina vīstoklītī un noglabāja.

Viņi atkal brauca un brauca, līdz sasniedza kādu aku. Skaistulei atkal sagribējās dzert, un viņa palūdza ūdeni, bet nenovīdīgā sieva pieliecās pie karietes un saka:

—   Ja atdosi otru aci, dabūsi ūdeni, ja ne — neko nedabūsit

Meiteni slāpes bija pagalam: nomocījušas, un viņa piekrita. Ļaunā sieva paslēpa aci vīstoklī un iedeva meitenei ūdeni. Kamēr viņa dzēra, skauģe sardzei saka:

—     Kam mūsu valdniekam vajadzīga akla sieva? Skatieties, viņai taču nav acu! Labāk viņu tepat kaut kur pametīsim.

Gājiens pavirzījās vēl mazliet, līdz nonāca pamestā, nātrēm aizaugušā nostūrī, kur bija izžuvusi aka. Tajā valdnieka ļaudis iesvieda meiteni un devās projām. Pa ceļam viņi, grezni ietērpa otro — ļaunprātīgo — sievieti, aizveda to pie valdnieka un teica par meklēto. Valdnieks apņēma skauģi par sievu.

Pa reizei viņš lūdza valdnieci pasmieties, lai redzētu viņai lūpās rozes ziedam, vai ari paraudāt, lai no viņas acīm, birtu pērles; taču sieva atbildēja, ka šobrīd viņai nav laika, smiekli nenāk un raudāt negribas. Un valdnieks gaidīja, nevarēdams sagaidīt, kad viņa vēlēšanās tiks izpildīta.

Nabaga nelaimīgo, nātrēs iemestu, nākamajā dienā atrada kāds vīrs un aizveda uz savu māju apskatīties, kas viņai kaiš. Meitene pasēdēja, pasēdēja, pagāja kāds brītiņš, viņai ienāca prātā kas patīkams, meitene pasmējās — un tūdaļ viņai no mutes izkrita sarkans rozes zieds. Nabadzīte ņēma ziedu, iedeva to svešajam vīram un lūdza nest uz pilsētu pārdot. Taču meitene pieteica vīram neprasīt naudu, bet atdot rozi tikai pret aci. Vīrs pabrīnījās, paņēma ziedu un devās uz pilsētu to pārdot. Tur nonācis, staigāja pa pilsētu un sauca: «Roze par aci, roze par aci!» Neviens viņam neko nevaicāja. Taču, kad vīrs nonāca pie valdnieka pils un uzsauca: «Roze par aci!» — valdnieka sieva to izdzirdēja, izliecās pa logu un vaicā:

—    Ko tu pārdod, cilvēk?

Vīrs atbild:

—    Rozi par aci, valdniec!

—    Dod to šurp, un es tev tūdaļ iedošu aci!

Viltniece izvilka no azotes mazītiņu vīstoklīti, atraisīja, izvilka aci, iedeva to vīram un, paņēmusi rozes ziedu, nozuda istabās. Vīrs aiznesa guvumu meitenei, viņa ielika aci, kur bijusi, un tā tūdaļ tapa vesela un redzīga IK gluži tāda, kā bijusi.

Saskumdinājusies meitene ieraudājās, bet no viņas asarām veidojās pērles un bira zemē. Meitene uzlasīja pērles, iedeva tās vīram un lūdza viņu doties uz pilsētu tās pārdot turpat, kur pir-

māk rozi pārdevis. Vīrs paņēma pērles, aiznesa uz pilsētu un pārdeva valdnieka sievai. Bet sieva, valdniekam klāt esot, iesmējās, izvilka rozi, kuru bija savā apģērbā paslēpusi, un sacīja, ka esot izpildījusi valdnieka vēlēšanos. Valdnieks manīja sievas blēdīšanos, taču izlikās neko nezinām un gaidīja, kas būs tālāk. Nākamreiz valdnieka sieva uzlika pērles sev uz acīm, ieraudājās un sniedza pērlītes valdniekam, sacīdama, ka tās esot viņas asaras. Un valdnieks atkal izlikās noticam.

Vīrs labu laiciņu nesa uz pilsētu pārdot rozes un pērles, līdz tas nāca valdniekam zināms.

Valdnieks netika gudrs, kā šo gadījumu izprast. Galu galā nolēma likt lietā viltību. Valdnieks pavēlēja atvest visas sievietes — bagātās un nabagās— uz vakarēšanu, lai tās vērptu, bet pats domāja viņu starpā sameklēt īsto — to, kuru bija gribējis darīt par valdnieci. Pāris vakaru visas sievietes sanāca uz vērpšanu, bet īstā neatnāca. Tomēr visbeidzot kāda veca sieva meiteni atrada un aizveda uz pili vakarēt.

Trešo vakaru visas pilsētas sievietes ņēmās vērpt, dungodamas un dainodamas, ko nu kurā, bet valdnieks gāja no vienas pie otras, cieši viņas noskatīdams un nolūkodams, kāda kura no vaiga un kā tiek ar darbu galā. Valdnieks meklēja, meklēja savu īsto iecerēto, līdz meitene, uz vakarēšanu atvesta, nosēdās pie ratiņa vērpt savu vērpjamo, vārdodama:

—    Teic, vārpstiņ, teicamo: reiz dzīvoja meitene; kad smējās, rozes ziedēja viņai lūpās, kad raudāja, no viņas acīm asaru vietā bira pērles …

Valdnieks, to dzirdēdams, pienāca pie meitenes un saka:

—    Gribu redzēt, kā tu vērp, un dzirdēt, ko tu valodo!

Valdnieks ņēma gludp un grodo pavedienu aiz gala, aplūkoja

un nodomāja, ka tepat jābūt meklētajai. Meitene nepacēla ne acu, tikai vārdoja vārpstiņu:

—    Saki, vārpstiņ, sakāmo …

Valdnieks, viņas pasaku noklausījies, visu saprata un uz vietas rīkoja kāzas. Apņēmis ilgi meklēto meiteni par sievu un izvadījis viesus, viņš lika pasaukt viltus valdnieci un vaicāja:

—    Ko tu izvēlies — divus zobenus vai divus zirgus?

Izbijusī valdniece sacīja, ka izvēloties zirgus, kā pieņemts.

Tad valdnieks pavēlēja atvest divus auļotājus, piesiet vienu ļau-

nās sievas kāju pie viena zirga astes, bet otru — pie otra, bet pēc tam zirgus pātagot, lai tie, skrienot katrs uz savu pusi, pārplēstu negantnieci pušu. Un valdnieka kalpi darīja, kā pavēlēts.

LAPSA UN TURANS

Kāds svētais tēvs reiz iestādīja vīnogulājus. Kad vīnogulājos sāka ienākties vīnogas, uzradās lapsa — kā sadomā pagrauzt ogas — tūlīt svētā tēva stādījumos vien. Tiklīdz ķekars nogatavojas, lapsa klāt un nograuž visu līdz kātam. Nabaga svētais tēvs nezināja, ko iesākt: kādas reizes mēģināja izlikt lamatas,, bet lapsa par gudru — neiet tām ne tuvu. Pēcāk, redzēdams, ka pašam galā netikt, palūdza sargu nākt un uzmanīt lauku. Ieradās kāds vīrs, Turans vārdā.

Turans ierīkoja sev slēpni vīnogulājos, uztaisīja slieteni, paņēma bisi un ielīda slēptuvē gaidīt, kad lapsa nāks. Lapsa drīz: vien uzradās, taču Turana vecā, sarūsējusī bise nesprāgst un nesprāgst, tikai noklikšķ — un viss. Otrā dienā Turans klusām un uzmanīgi izlika slazdus, kur lapsa mēdza staigāt. Bet lapsa pa to laiku stāv turpat netālu, pakalnā pakāpusies, pētī slieteni un sauc:

—   Liecies mierā, tu kašķainais glūņai Vai tu mani par aklu turi vai domā, ka es tās tavas lamatas neredzu?

Turans cieta klusu. Bet pa nakti dzird — kāds bļauj:

—   Vai dieniņ, mana kāja! Vai, mana ķepiņa!

Turans metās pārlūkot slazdus un redz: lapsa tajos iekritusi..

—   Ehē, lapsa kūmiņ, vai tā nebiji tu, kas teicās neesam akla* lai iekristu lamatās? Neko darīt, dod vien šurp kažoku, krāgaB noderēs! — Un Turans izvilka garu nazi, lai lapsu piebeigtu un nodīrātu.

Bet lapsa sāka lūgties un nez ko viņam solīt — sasolīja padarīt vīru bagātu un visu ko citu vēl, pat valdnieka meitu par sievu. Turans noticēja un palaida lapsu brīvībā.

Bet lapsa saka:

—   Paklau, Turan, pārdod šos te kankarus, kas tev mugurā,, un atnes man kādus grašus. — Turans paklausīja •— aizgāja un»

gjārdeva svārkus, saņemdams par tiem datus grašus. Lapsa paņēma tos, ielavījās valdnieka pilī un sauc:

' — Ei, dižais valdnieki Kur tu esi?

Valdnieks sūtīja kalpus apskatīties, kas tur bļaustās.

Kalpi iznāca sētsvidū un, lapsu ieraudzījuši, apvaicājās, ko kūma meklē.

— Dodiet man sieku, — lapsa lūdz, — manam brālim Turatiam daudz naudas, viņš grib to pārmērīt.

' Valdnieks pabrīnījās vien, kur viņa valstī tāds bagātnieks uzradies, un pavēlēja sieku iedot. Lapsa paņēma sieku, pielipināja pašā dibenā grašus un atnesa to atpakaļ. Vēl nav lapsa pa -vārtiem ārā izgājusi, kad kalpi sauc:

’ — Lapsa kūmiņ, lapsa kūmiņi Tu aizmirsi grasīšus sieka diife'ēnā!

—    Ak, — lapsa saka, — tie tur kā ir, tā ir — nekādi nevarēju visus salasīt. Un cik vēl pa ceļam neizkaisījāsl Bet, vai -.zināt, kam tādu melnais tūkstotis, tas neceļ ne ausu, ka daži

»izbirst.

Pēc laiciņa lapsa Turanam saka:

— Pārdod bezroci un dabū kādus gabalus sudraba naudasl

Turans darīja, kā lapsa teikusi. Bet lapsa atkal paņem naudiņas un dodas uz valdnieka pili sieku prasīt. ļļT — Ko tu gribi darīt ar sieku, kūma? — kalpi lapsai prasa.

— Manam brālim Turanam pulka sudraba, būtu jāpārmēra.

Lapsa paņem sieku, iesmērē pašā dibenā drusciņ piķa, pielipina sudraba gabalus un nes sieku atpakaļ.

—    Lapsa kūmiņ, lapsa kūmiņ! — kalpi sauc. — Tu aizmirsi •sudrabu sieka dibenā!

— Ak, ko tur, — lapsa atvēcinās, — pilniem siekiem mērijām; ja ari kāds nieks palika, nav liela nelaime.

Pagāja vēl kāds laiks, un lapsa Turanam saka:

-      — Paklau, pārdod bikses un dabū par tām kādus florīnus! jjjļu tavā vārdā bildināt valdnieka meitu.

Turans paklausīja. Lapsa, tāpat kā pirmāk, aiziet uz valdnieka pili sieku aizņemties un, kalpu izvaicāta, saka:

—   Manam brālim Turanam pulka florīnu, jāizmēra.

Kalpi iedod prasīto, bet lapsa ņem drusku darvas, kā vienmēr, pielipina kādus florīnus pašā dibenā un nes sieku atpakaļ.

Valdnieks ierauga florīnus sieka dibenā spīdam un brīnās nenobrīnīdamies, no kurienes Turanam tik daudz naudas.

Pagāja kāds laiks, un re — lapsa atkal klāt valdnieka pils priekšā priecīgāka par priecīgu un sauc:

—    Dižais valdniek, dižais valdniek!

—    Kas par lietu, lapsa kūmiņ? — kalpi vaicā.

—    Man jāsatiek valdnieks, — lapsa atbild, — atnācu svarīgās darīšanās.

Kalpi ielaiž lapsu pilī. Lapsa, iekšā tikusi, stājas valdnieka priekšā, paklanās un saka:

—    Dižais valdniek, mans brālis Turans grib sievu ņemt. Esmu nākusi precībās, ja tu mūs nesmādē.

—    Par to nav runas, — valdnieks atbild, — kam lai es jūs smādētu? Gluži otrādi, esmu priecīgs. Kad jūs gribētu svinēt kāzas, lapsa kūmiņ?

—    Mēs ar brāli, — saka lapsa, — būsim gatavi, tiklīdz tu teiksi, bet būtu labāk nākamnedēļ Tad mēs nāktu precībās ar bagātīgām dāvanām. Gaidiet un gatavojiet dāvanas no savas puses!

—   Ar prieku sagaidīšu! — tā valdnieks.

Kad svētdiena klāt, lapsa paaicina Turanu doties līgavai pakaļ. Bet kā lai Turans pie valdnieka rādās? Nabags brīnās nenobrīnīdamies un sodās vien par tādām lapsas iedomām. Ne viņam vairs bikšu, ne bezroča, un kreklā ari vairs veselas vietas neatrast. Taču viltīgā lapsa jau izdomājusi, kas jādara. Kad abi tuvojas valdnieka pilij, lapsa ņem un iegrūž Turanu dzelkšņājos, izvārta nelaimīgo tur, izvāļā pa zemi un notraipa asinīm, bet pati salasa kaudzi slapju zaru un pielaiž tiem uguni, lai sprakst,, sprēgā un dūmi kūp.

Valdnieks, dūmus redzēdams un sprakšķus dzirdēdams, saka:

—    Redz, kur precinieki brauc! Ar steigu gatavojiet dāvanas! — Kad lapsa kopā ar Turanu nostājas valdnieka priekšā, tas, brīnīdamies par precinieka izskatu, vaicā:

—    Vai tad šis, lapsa kūmiņ, ir tas znots, kuru tū tā slavēji?

—    Nedusmo, dižais valdniek, ka neesam ieradušies tādā izskatā, kā pienāktos! Tu nezini, ko mēs piedzīvojām! Pie kaimiņvalsts robežas mums uzbruka sveši karavīri, tavs znots tik tikko izglābās, bet drēbes un visu citu tie blandoņas atņēma <rsr arī dāvanas ne acīs vairs neredzēt.

— Ak tā, — valdnieks saka, — tad redz, kas par lietu! Lai labi drīz viņam pašuj jaunas drēbes!

Kad drānas bija pašūdinātas, Turans tās apvilka, taču nabags nekad mūžā nebija tādas redzējis — ņēmās pētīt sevi no visām pusēm. Valdnieks, to redzēdams, vaicāja lapsai, kāpēc puisis tā pēta savas jaunās drānas.

— Bet, valdniek, Turans, pat darbā iedams, tādas nevilka mugurā! — lapsa atbild.

— Tūlīt pat, — valdnieks izrīko, — lai viņam pašuj citas, greznākas!

Turanam pašuva jaunas drānas, bet viņš, jauno kārtu apvilcis, ņemas sevi pētīt vēl cītīgāk.

Valdnieks vaicāja lapsai, kāpēc puisis nemitējoties pētīt sevi ne lūdzams, — vai tad arī šīs drānas viņam neesot pa prātam.

— Skaidrs, ka nav pa prātam, — lapsa atbild. — Turans tādas pa svētku dienām nekad nav vilcis mugurā. — Lai viņam labi ātri pašuj vēl greznāku kārtu! — valdnieks pavēl.

Tika pašūtas vēl greznākas drānas, un Turans jau grasījās arī tās smalki izpētīt, kad lapsa slepus pačukstēja puisim pie auss:

—    Diezgan esi sevi apskatījis, tagad pietiks! Tūdaļ piepildīsies, ko tiku tev teikusi.

' Pēc kāzām lapsa palūdza valdnieku sūtīt Turanam līdzi sardzi, lai vēl kas ceļā neatgadītos, bet puisim pieteica:

— Kur ieraudzīsi dūmus kūpam, tur ved savus pavadoņus.

Gājiens devās ceļā. Kurp vest tādu lielu baru lepnu pavadoņu, Turanam nav ne jausmas. Bet lapsa aizgājusi pa priekšu uz kādu viņai vien zināmu mītni, kur mitinājās spīganas, un ņemas bļaut:

— Vai die, māsiņas, vai neredzat, kāds liels karaspēks tuvojas? Slēpieties ašāk, citādi beigas klāt!

‘ Spīganas pārbijās un sāka meklēt, kur paslēpties. Vienas gribēja līst sienā, otras — salmos. — Tur viņi jūs tūdaļ uzies, zirgiem barību lūkodami.

—   Bet kur tad lai slēpjamies, lapsa kūmiņ?

—    Krāsnī, krāsnī lieniet! — lapsa pamāca. — Es aiztaisīšu aiz jums durtiņas, neviens jūs neatradīs.

Spīganas salīda krāsnī, bet lapsa tur iemeta degošu pagali

un aizšāva durtiņas. Tūdaļ izšāvās vesels dūmu mutulis, un spīganas sadega — visas kā viena.

Turans, iztālēm redzēdams dūmus, atminējās lapsas sacīto un devās turp.

Kad viņš ar pavadoņiem tuvojās spīganu mītnei, lapsa viņussagaidīja klanīdamās, uzņēma un vakarā pacienāja ar tādiem» gardumiem, kādus tie ne sapnī nebija redzējuši. No rīta, kad sardze devās atpakaļ, lapsa katru viesi apdāvināja ar kādiem florīniem, lai ir ko atrādīt, kad pārnāks.

Padarījusi Turanu par bagātu saimnieku, mantīgu un turklāt vēl valdnieka znotu, lapsa neko citu neprasīja kā pa vienai zosij dienā un, kad nomiršot, lai viņu aprokot blakus , svēto .-tēvu un valdnieku mirstīgajām atliekām. No tā laika viņa visu laiku snauda kaktiņā, uguns tuvumā. Lai pārbaudītu Turanu un palūkotos, vai tas viņas labdarību piemin ar pateicību, lapsa kādu* dienu izlikās par beigtu. Istabā ienāca Turana jaunā sieva un, ieraudzījusi nosprāgušo lapsu nekustīgi guļam, paspēra to ar kāju, apcirtās, izgāja no istabas un, pasaukusi Turanu, saka:

—      Paklau, vīrs, kālab mēs te ciešam šo smirdoņu? Ņem unr svied sprāgoņu pa logu ārā!

Turans paklausīja un darīja, kā sieva teikusi,— ņēma lapsu aiz astes un izmeta pa logu.

Bet lapsa, lejā nokritusi, pielēca kājās un sadusmota ņemas uz Turanu brēkt:

—  Ei tu, nejēga Turan, tu nelietīgais, vai tā man pienācās atmaksāt to labu, ko esmu tev darījusi? Vai tu neesi tas pats, kas staigāja vienās skrandās? Un tagad tu mani svied ārā no istabām, kuras es esmu tev gādājusi, suns tāds!

Turans klausījās un nezināja, ko sacīt. Beigu beigās viņš sāka lūgties piedošanu. Lapsai palika Turana žēl, un viņa tam piedeva. No tās dienas Turans deva lapsai pa divi vistām vienas zoss vietā. Un, kad lapsa pa īstam nomira, tik tiešām apraka viņu tur, kur svēto tēvu un valdnieku kapi.

DARBĪGAIS DZIEDATĀJSTRAZDS

Vīnkopji reiz aicināja strazdu palīgā vīnstīgas apgriezt.

—    Nevaru! — strazds atbild. — Nav laika: taisu ligzdu.

Vīnstīgas izdzina jaunus dzinumus. Vīnkopji cēla kap)us plecos, jo bija pienācis laiks vīnogulājus aprušināt; Uz lauku iedami, uzsauca strazdam:

—   Nāc līdzi, iesim vīnogulājus aprušināt!

—   Nu nē! — putns atbild. — Es nupat sāku olas dēt!

Pienāca laiks vīnogulājus aprasināt. Uz lauku iedami, vīnkopji aicināja arī strazdu līdzi. Bet strazds atsaucās:

—   Ejiet vieni paši! Vai neredzat, ka es perēju!

Kad bija klāt laiks vīnogulājus atsiet, strazdam teica:

—   Ejam uz lauku!

—   Neiešu! Man putnēni jābaro! — tā strazds.

—   Iesim ravēt! — ļaudis sacīja strazdam pēc kāda laika. Strazds saka:

— Ejiet vien! Mani strazdulēni vēl mazi, nevaru viņus atstāt vienus, ka nenotiek kāda nelaime. Vēl jāiemāca viņiem lidot.

Beidzot ari ražas laiks bija klāt.

—Ei, dziedoni, ejam novākt ražu! — ļaudis pa jokam aicina strazdu.

—Tepat, tepat es esmu! Pagaidiet, kamēr sasaucu bērnus, tie ari palīdzēs lasīt ogas!

Bet vīnkopji strazdam atbild:

— Nesteidzies, draudziņ, paliec vien tepat! Kas nav strādājis, tam nebūs ražu vākt!

ZELTA OLAS

Jūras krastā dzīvoja kāds tukšinieks. Viņš mēdza vākt gliemežvākus, vērt tos garās virtenēs un pārdot. Reiz viņam gadījās pārdot veselas septiņas virtenes, un par ietirgoto naudu vīrs tirgū nopirka vistu. Bet tā izrādījās brīnumvista: katru dienu dēja pa zelta olai. Tukšinieks brīnījās vien, tādas nepiedzīvotas lietas redzēdams, savāca veselu kravu zelta olu un devās pie zeltkaļiem tās pārdot. Zeltkali iemērīja viņam veselu vezumu naudas. Par šo naudu vīrs nopirka kuģi, sēdās tanī un devās kuģot pa jūru. Bet vistu vīrs vienmēr turēja savā tuvumā — tā dēja un dēja. Pagāja mēnesis, vīrs savāca vienkop zelta olas,

pārdeva un nopirka otru kuģi. Gada beigās viņam jau piederēja kāds ducis kuģu.

Bet — jo bagātāks vīrs tapa, jo metās alkatīgāks; skopums auga līdz ar bagātību.

«Kā būtu,» viņš pie sevis domāja, «ja es uzpirktu visus kuģus, kas pa šo jūru kuģo? Mana brīnumvista katru dienu dēj pa zelta olai. Ņemšu un nokaušu vistu, tad dabūšu rokā visu zeltu uzreiz un nopirkšu visus pasaules kuģus.» i Domāts — darīts. Alkatīgais saimnieks nokāva savu dējējvistu, izķidāja un — ko jūs domājat? — atrada tikai kuņģi, aknas un sirdi. Vīrs saķēra galvu, bet bija par vēlu.

Pagāja kāds laiciņš, visi viņa kuģi nogrima, un vīrs, kā dzīvojis jūras krastā nabagāks par nabagu, tāpat dzīvo vēl šobaltdien un lasa gliemežvākus smiltīs.

DOD MAN OLIŅU

Mazputniņš Kose-Bose izvēlējās lielu koku, novija tur ligzdu, ierīkojās uz dzīvi un izdēja oliņas, no kurām izšķilties maziem putnēniem. Uzzināja to lapsa kūmiņš un ieņēmās katru rītu ligzdiņu apciemot.

Nostājās lapsa zem koka un saka:

— Kose-Bose, dod man oliņu! Ja nedosi — koku nogāzīšu un tavu ligzdiņu izārdīšu!

Nobīstas Kose-Bose un atdod lapsai oliņu.

Nākamajā dienā lapsa klāt atkal un prasa:

—    Kose-Bose, dod oliņu! Pie manis ciemos atnākuši māmiņa ar tētiņu. Izvārīšu viņiem garšīgu viru ar oliņu. Bet, ja nedosi, — koku nogāzīšu un tavu ligzdiņu izārdīšu.

Pa oliņai, pa oliņai — kamēr izmānīja visas. Palika viena vienīga. Bet lapsa atkal klāt:

— Kose-Bose, iedod oliņu! Pie manis ciemos atnākusi māsa, nav ar ko pacienāt.

' — Nē, lapsa kūmiņ, vairāk nedošu, — atbild Kose-Bose.

—  Man atlikusi tikai viena vienīga.

. — Ja nav oliņu, apēdīšu tevi pašu! — piedraudēja lapsa.

Kose-Bose nobijās un atdeva lapsai pēdējo oliņu. Tā mazputniņam nebija vairs ko perēt. Kose-Bose sēž kokā un rūgti raud.

Tieši tobrīd sievas atnākušas uz mežu pēc žagariem. Izdzirdušas, ka Kose-Bose raud, pienāk klāt un vaicā:

—    Kam raudi, putniņ?

Mazputniņš viņām visu izstāstīja.

—    Kā man neraudāt? — saka. — Ieņēmās mani apciemot lapsa kūmiņš. Atnāk, nostājas zem koka, lūdz oliņu. Ja es nedošot, draud koku nogāzt, ligzdu izārdīt. Tā visas oliņas noēda. Nebūs man tagad putnēnu! Un šodien atkal nāk oliņu prasīt. Bet man nevienas vairs nav. Noēdīs tagad mani pašu, tādēļ arī raudu.

—    Putniņ, muļķīt, beidz raudāt! — sievas saka. — Lapsa tikai pabaidīja tevi. Kur nu viņai koku nogāzt, lai ligzdu izpostītu! Bet mēs krāpnieci pārmācīsim. Paslēpsim suni — apklāsim ar lapām. Kad atnāks lapsa kūmiņš un prasīs atkal tev oliņu, pasaki: «Oliņu nav, lapsiņ, bet tur zem lapām noslēpta vistiņa. Ej un paņem sev.»

Sievas paslēpa suni zem lapām un aizgāja pēc žagariem. Bet lapsa atkal klāt zem koka.

—    Kose-Bose, dod man oliņu! Pie manis māmiņa ar māsu ciemojas. Gribu izvārīt viru un viņas pacienāt.

—    Vairāk nav nevienas, lapsiņ, — mazputniņš atbild.Visas tev atdevu.

—    Ja nav, putniņ, es tevi apēdīšu!

—           Nevajag, lapsiņ! Neēd mani, kūmiņ! — lūdzas Kose-Bose.

—   Paņem labāk vistiņu. Viņa ir tur zem lapām paslēpta.

Lapsa saausījās, nopriecājās un iebrēcās:

—    Kur, kur tā vista ir, mazputniņ?

Un metās lapas jaukt.

Bet suns to tik vien gaidīja — no lapu apakšas izlēcis, metās lapsai virsū. Lapsa bēg — suns viņai pakaļ. Aizmuka lapsa līdz alai un paslēpās. Bet suns apsēdās pie alas un gaida.

Lapsa atjēdzās no skriešanas un vaicā:

—    Kājiņas, manas kājiņas, ko jūs teicāt, kad no suņa mani aiznesāt?

—    Bēdz, lapsiņ, bēdz! Bēdz, lapsiņ! To mēs teicām! — tā kājas.

— Ak, manas mijās kājiņas — māsiņas, nopirkšu jums zābaciņus! Bet jūs, actiņas, ko jūs teicāt?

—    Ari mēs to pašu: bēdz, lapsiņ, bēdzl — tā actiņas.

— Ak jūs, manas mī|ās actiņas — māsiņasl Nopirkšu jums spoguli! Bet tu, astīt, ko teici?

—    Ķer, sunīt, lapsu aiz astesl Ķer, sunīt, lapsu aiz astesl Lūk, ko es teicul — tā aste.

—    Lai tevi pērkons sasper! — lapsa noskaišas. — Pagaidi tikai, tūlīt es tevi atdošu suniml

Lapsa to teica tādē), lai asti pabaidītu. Viņa domāja, ka suns jau sen aizgājis. Izbāza asti no alas laukā, bet sunim to tikai vajadzēja. Suns ieķērās lapsai astē un sāka vilkt. Suns velk asti no alas laukā, lapsa — alā atpakaļ. Stīvējās, vilka, vilka, kamēr suns lapsu pieveica. Izvilka viņu no alas un sāka plucināt: še tev, še tev! Kam mānīji mazputniņul Ko tev nodarīja Kose-Bose? Se tev!

Tā Kose-Bose izglābās no rijīgās lapsas. Nākamajā gadā no jauna uzvija ligzdu, izdēja oliņas un izperēja putnēnus.

PUISIS, KO ZĪDĪJA DIVDESMIT PIECUS GADUS

Reiz dzīvoja puisis, kas tika zīdīts divdesmit piecus gadus. Māte, nekādi nevarēdama viņu atņemt no krūts, aizgāja uz tiesas māju un saka:

—    Izspriediet, kur viņu likt, — nevaru vairs tādu barošanu izturēt.

Tiesneši nosprieda aizsūtīt puisi kalnos, lai viņu tur apēd plēsīgi zvēri un vilki^saplēš.

Pēc kāda laika valdnifekam labpatika būvēt sev vasaras mītni. No visas apkaimes pilsētām -un ciemiem steidzās ļaudis, nesdami baļķus un dēļus — ko nu kurais. Bet tas, ko zīdīja divdesmit piecus gadus, teica:

—   Visi ved kokus, es arī gribu pamēģināt.

Veselu grēdu koku savācis, varenais puisis iejūdza divus vēršus un sacīja:

— Tagad ieturēšu palaunadzi, un pēc tam dosimies ceļā.

Pa to laiku, kamēr puisis ēda, uzklīda divi vilki — un saplēsa abus vēršus. Bet puisis tikai pasmejas un saka:

—    Ēdiet vien, mīlīši, ēdiet, lai varat pavilkti Ieturējies puisis uzrausās stāvus, sagrāba abus vilkus, iejūdza un uzšāva ar pātagu — tā šis stiprinieks ar savām dāvanām devās ceļā pie valdnieka.

Valdnieks no tiesas pabrīnījās, tādu vedēju redzēdams, pavēlēja izkraut kokus, bet pašam lika iet, kur nācis.

Puisis, pa kalniem un mežiem maldīdamies, sastop otru jaunekli, kas bija pazīstams aiz trejdeviņām zemēm kā varens spēkavīrs.

— Labs vakars, brāli

—   Dievs, dod labu!

—   Kādus varoņdarbus grasies pastrādāt?

—         Man padomā uzmeklēt kādu stiprinieku, kas būtu slavens aiz trejdeviņām zemēm.

—   Vai tu būtu stiprāks par mani?

—          To nezinu, vai esmu par tevi stiprāks, bet esmu dzirdējis runājam par kādu, kas zīdis krūti divdesmit piecus gadus. Varbūt tas būs stiprāks par manī.

—   Kā būtu, ja mēs abi noslēgtu brālību un dotos pameklēt vēl citus, ar ko sabrāļoties?

—   Lai iet, brāļosimies! — sacīja sastaptais stiprinieks. Domāts — darīts. Tālāk iedami, abi redz — sēž trešais spēkavīrs un, laiku īsinādams, ripina dzirnakmeņus.

—    Labu rītu, brāl! — Dod, dievs, labu!

—   Paskat vien, mēs esam divi, bet būsim trīs! Ko tu gatavojies darīt, brāl? — vaicā puisis, kuru zīdīja divdesmit piecus gadus.

—   Man padomā izdobt šo vislielāko dzirnakmeni un iztaisīt to par grāpi.

—   Vai tu būtu stiprāks par mani?

—   Par tevi droši vien esmu stiprāks; gribētu paspēkoties vienīgi ar to, kuru zīdīja divdesmit piecus gadus. Baidos, ka tas varētu būt stiprāks par mani.

Visi trīs sabrāļojās un devās ceļā. Tā iedami, satiek vēl vienu.

—    Labu vakar, brāl!

—    Dod, dievs, labu vakaru!

—    Mēs esam trīs, bet varam turpmāk būt četri. Ko tu esi nodomājis paveikt?

—    Raugiet, man ir varen garas ūsas — kā upes. Ar vienu varētu apsiet vienu kalnu, ar otru — otru un aizvilkt projām.

—    Vai tu būtu stiprāks par mani? — divdesmit piecus gadus zīdītais vaicāja.

—    Ne jausmas. Par tevi patiešām varbūt esmu stiprāks, bet esot viens tāds. kas zīdis krūti divdesmit piecus gadus. Par viņu gan stiprāks diez vai būšu.

—    Kā būtu, ja mēs visi četri sabrā]otos?

Tā izdarījuši, visi četri devās tālāk un nonāca pie jūras. Tur viņi ieraudzīja vēl vienu stiprinieku.

—    Labu vakar, brāl!

—    Dod, dievs, labu!

—    Mēs esam četratā, bet kā būtu, ja turpinātu ce]u piecatā?

—    Es būtu ar mieru nākt par piekto.

—    Kāds varoņdarbs tev padomā?

—    Man padomā, lūk, kas. Es varētu izdzert jūru un pēc tam visu ūdeni izspļaut atpakaļ.

Viņi sabrāļojās un turpināja ceļu piecatā. Gāja, gāja, līdz nonāca kādā vietā, un tas, kuru zīdīja divdesmit piecus gadus, saka:

—    Te mums būs labi; ūdens tepat tuvumā, mēs varētu saķert zivis un pagatavot vakariņas. Paklau, brāl, iztaisi katlu! — viņš izrīkoja akmeņu dobēju.

Tas izdoba katlu no dzirnakmeņa, bet citi devās medībās. Katrs kaut ko pārnesa, viņi sagrieza gaļu, salika grāpī, uzkāra virs uguns vārīties un atstāja akmeņu dobēju to sargāt, bet paši devās vēl ko samedīt, kamēr vakariņas būs gatavas.

Te pēkšņi jūra saviļņojās un no tās izlēca ļauns milzis.

—    Labs vakars, brāl!

— Dievs, dod labu!

—    Ko tu te dari?

— Raug, kurinu uguni. Brāļi aizgāja medībās, drīz nāks ēst, es gatavoju viņiem vakariņas.

Slēgsim derības, brāl! — sacīja no jūras izlīdušais milzis.

—   Varam slēgt, bet uz ko? — ēdiena vārītājs atbild.

—    Mērosimies spēkiem: ja tu mani pievārēsi, vari ņemt manu galvu, ja es tevi pievārēšu, apēdīšu jūsu vakariņas.

Abi saderēja un ņēmās spēkoties. No jūras izkāpušais guva virsroku, apēda vakariņas un ielīda atpakaļ jūrā. Drīz pēc tam ieradās ari citi.

—    Kur tad vakariņas, brāl?

—     Nevaicājiet, brālīši! Viens mani pievārēja un visu apēda. No jūras ieradās varens spēkavīrs, un mēs saderējām — ja es veikšu, tad ņemšu viņa galvu, ja viņš, tad ēdīs mūsu vakariņas. Viņš uzveica un dabūja paēsties pēc sirds patikas.

Nākamajā dienā palika uguni sargāt, un ēdamo vārīt tas, ar ūsām upju garumā. Osainais sagrieza gaļu, iekūra uguni un ķērās pie vakariņu gatavošanas. Drīz vien jūra atkal saviļņojās un krastā iznāca tas pats milzis.

—    Labs vakars, brāli

—    Dod, dievs, labu!

—    Ko tu dari?

—    Kurinu uguni.

—    Varbūt slēgsim derības?

—    Varam slēgt, bet uz ko derēsim?

—ļ Ja tu mani pieveiksi, vari nocirst man galvu, ja es tevi pieveikšu — apēdīšu jūsu vakariņas.

Milzis pievārēja arī šo stiprinieku, apēda vakariņas un pazuda viļņos. Pēc tam pavardu sargāja tas, kurš meklēja stiprinieku aiz trejdeviņām zemēm. Ari šim gāja tapat kā ūsainajam. Atnāca jūras milzis, pieveica stiprinieku un, visu apēdis, aizpeldēja, kur nācis. Drīz vien brāļi bija klāt.

—    Ak vai, brāl, mums laikam nemūžam vakariņas nedabūt! — brāļi sodās — Ko līdz, ka esam stiprinieki, ja netiekam ar vienu rimu galā!

Nākamreiz vakariņas gatavot atstāja puisi, kas varot jūru izdzert. Bet atkal ieradās milzis no jūras dibena, uzveica un izēda katlu kā nieku. Brāļi ieradās, bet atkal nekā.

—    Ek, brālīši, tā mēs nomirsim badā! Cik medījumu neesam pārnesuši, bet mutē nav bijis ne kripatas! — brāļi žēlojas.

—    Tagad es pats palikšu vakariņas vārīt. Gribu redzēt, kāds izskatās tas, kas visu laiku tās apēd! —sacīja puisis, kuru zīdīja divdesmit piecus gadus. Viņš iekūra uguni un aizdedzināja pīpi; jūras milzis tūlīt pat bija klāt.

—   Labs vakars, brāl!

— Dod, dievs, labu!

— Kā būtu, ja mēs saderētu?

—   Varam ari saderēt. Bet uz ko?

—   Ja tu mani pieveiksi, vari ņemt manu galvu, ja es tevi — apēdīšu vakariņas.

Viņi cīkstējās labu laiciņu, bet viens otru nespēja uzveikt. Beigu beigās puisim, kuru zīdīja divdesmit piecus gadus, izdevās nogāzt jūras milzi no kājām, viņš nocirta tam galvu un nometa zemē. Galva iegrima deviņas aršinas dziļi, taču saniknotais milzis palēcās, paķēra savu galvu un ielēca jūrā. Stiprinieks no dusmām spļāva baltas putas. Kad ieradās brāļi, viņš tiem saka:

—    Tā, brālīši, tagad varat paēst un padzert, bet labi drīz metiet mierul šīs te asinis ir no milža galvas, kuru es nocirtu un iedzinu deviņas aršinas dziļi zemē, taču milzis uzcēlās, sagrāba galvu un ienira jūrā atpakaļ.

Brāļi steidzīgi iestiprinājās, un puisis, kuru zīdīja divdesmit piecus gadus, teica tam, kurš solījās izdzert jūru:

—    Tagad tev laiks izdzert jūru, lai varu dabūt rokā milzi, kas man izmukāt

Jūras dzērājs izdzēra visu ūdeni, un viņi ieraudzīja melnu caurumu, dziļu kā aka. Visi ķērās pie darba un savija virvi no nātrēm. Tas, kuru zīdīja divdesmit piecus gadus, saka citiem:

—    Brālīši, lai ūsainis apsien to un šito kalnu ar ūsām un atvelk šurp!

Ūsainis apsēja savas ūsas apkārt diviem kalniem un atvilka tos kā nieku.

—    Tagad sieniet vienu virves galu ap kalniem, otru — ap maniem krustiem un laidiet mani lejā. Ja paraustīšuvirvi, tad velciet mani augšā.

Brāļi piesēja puisi virves galā un laida viņu lejā — laida un laida, kamēr jauneklis nonāca apakšzemē — jo zem zemes bija apakšzeme. Tur jauneklis ieraudzīja trīs jaunas meitas rūgti raudam.

— Kam tik rūgti raudat, meitiņas? — puisis vaicā, — Kā mums neraudāt, jaunekli, — meitenes atbild, — mums ir tēvs, kas daudz reižu bijis virszemē un atkal atnācis atpakaļ,' bet šoreiz aizgāja un atpakaļ nav vairs nācis.

—    Es ari viņu meklēju, — puisis bilst, — ja viņš ir vecs, tad viņa laiks būs pienācis.

Jaunās meitas bija |oti skaistas, un katra kaut ko turēja rokā. Vecākajai bija līdzi stelles, kas pašas vērpa, vidējai — adatas, kas pašas adīja, bet jaunākā turēja zelta dzirklītes un pati spīdēja spoži kā saulīte.

— Vai gribat, es jūs ari iznesīšu virszemē? — puisis vaicā.

—    Mēs pašas tur nonāktu, bet gribam ņemt līdzi arī stelles, adatas un dzirkles.

—    Paņemšu līdzi ari tās, — jauneklis bilst. Paņēmis stelles, viņš pasita tās padusē, adīkli iebāza kabatā, dzirklītes azotē un, uzsēdinājis abas vecākās meitas sev uz pleciem, bet jaunāko piespiedis pie krūtīm, paraustīja virvi. Draugi uzvilka viņu līdz virszemei, paķēra abas vecākās meitenes un pārgrieza virvi. Jauneklis līdz ar jaunāko meiteni krita lejup. Tur, lejā, bija viens melns un viens balts auns. Meitene sauc:

—    Jaunekli, pielūko, ka uzkriti baltajam aunam mugurā; ja nokritīsi uz melnā, tad nonāksi vēl trīs zemzemes zemāki

Meitene uzkrita mugurā baltajam aunam, kas viņu iznesa virszemē, bet jauneklis — uz melnā, un abi nogāzās vēl trīs zemzemes zemāk.

—    Dievs sodi, to visu man nodarīja mani draugi! — puisis saka un noliekas atpūsties kādas papeles pakājē. Tiklīdz iemidzis, dzird putna bērnus brēcam sev virs galvas. Pamodies palūkojas augšup un redz lielu čūsku lienam pa koka stumbru uz augšu. Puisis ņem vāli, zvej čūskai pa galvu un nosit to uz vietas, pēc tam liekas atkal uz auss. Kad jauneklis pamostas no jauna, tad redz milzu putnu ar ieplestiem spārniem sev virs galvas — lai saule nespīdētu viņam gulošam sejā.

—    Paklau, jūras ērgli, — jauneklis vaicā,-'—par ko tu esi pret mani tik vēlīgs?

1 — Kā lai nebūtu, — ērgliene atbild. — Jau trīs gadi apkārt, ka nevaru putnēnus nosargāt — mūžīgi tos čūska aprij. Tu nositi čūsku, par to vari prasīt no manis, ko vien vēlies.

—    Ko es vēlos? Tikt virszemē, protams!

Un, piecēlies kājās, puisis palūkojās apkārt. Turpat netālu viņš ieraudzīja jaunu meiteni raudam gaužas asaras.

—    Kurp iedama, meiten? — viņš tai vaicāja.

—    Eju pēc ūdens, jaunekli, — meitene atbild, — mūsu pilsētā visas akas sausas, bet vienīgo avotu apkārtnē briesmīgs pūķis aizsprostojis un katru dienu prasa pa vienam cilvēkam pret kādu nieku ūdens. No katras mājas viņš pa vienam cilvēkam jau norijis. Es esmu valdnieka meita — pienākusi mana kārta, un tēvs nosūtīja mani pie pūķa, lai pilsēta dabūtu ūdeni.

—   Nebīsties, māsiņ! Es tevi izglābšul

—   Labāk uz to ātrāko bēdz projām, citādi aiziesi postā līdz ar mani!

Jauneklis ielika galvu meitenei klēpī un aizsnaudās. Te pēkšņi jūra sāka nemierīgi viļņoties, meitene izbijās un sāka raudāt. Viena viņas asara nokrita uz jaunekļa vaiga, un viņš pamodās. Paķēris milnu, puisis aizstājās meitenei priekšā. No ūdens izlīda pūķis un sāka snaikstīties pēc meitenes. Jauneklis atvēzējās, savicināja milnu un belza ar to pūķim. Pūķis apvēlās, sāka tecēt asinis, un no nezvēra rīkles izlēca meitenes, kuras viņš bija aprijis, — citas veselas un neskartas, citas pusdzīvas.

—   Nāc šurp, māsiņ! — sacīja stiprinieks valdnieka meitai.

Meitene, mājās pārnākusi, visu izstāstīja tēvam. Valdnieks

sākumā neticēja, taču meitene saka:

—   Ja netici — paskaties upē — ūdens tek sarkans un duļķains, vienās asinīs.

Tad tēvs viņai noticēja un lika pasaukt jaunekli.

—   Rādiet man šurp to stiprinieku, kas nosita pūķi, — gribu redzēt, kāds viņš ir.

Jaunekli uzmeklēja un aizveda pie valdnieka.

Prasi no manis, ko vēlies, brašais varoni, — valdnieks saka, — ja gribi manu karaļvalsti, arī to esmu ar mieru atdot.

—   Karaļvalsti man nevajag, — jauneklis atbild, — esmu še ieradies no zemes virsas, kas piecas zemzemes augstāk, un gribētu tikt tur atpakaļ. Varbūt jūs varat mani turp aizgādāt?

Sanāca kopā ļaudis no visām pilsētām un ciemiem, bet neviens nezināja padoma, kā puisi uznest piecas zemzemes augstāk.

Salidoja kopā arī putni, taču ne ērgļi, ne maitu lijas neņēmās puisi iznest virszemē. Jūras ērgļi sacīja:

—   Neviens no mums nevar viņu panest, taču mēs zinām kādu ērgli, kuram ir vismaz trīssimt gadu, — varbūt tas varētu. Bet

viņš pašlaik met spalvu. Citādi viņam droši vien tāds uzdevums būtu pa spēkam — viņš jau šad un tad ir pabijis virszemē.

—    Vai tu vari iznest šo cilvēku virszemē? — ērgļi vecajam ērglim vaicā.

—    Ar prieku iznestu, — vecais ērglis atbild, — viņš paglāba manus putnēnus. Taču šobrīd esmu pliks, bez spalvām — kā lai palidoju?

—    Varbūt mēs varam tevi kaut kādi apģērbt?

—    Spalvas man drīz ataugs, taču jūs pa to laiku nokaujiet divi bifeļus, izņemiet kaulus, bet gaļu sakapājiet labi sīki. Nokauto bifeļu vienā ādā iepildiet gaļu, otrā — ielejiet ūdeni. Pa to laiku ari es būšu gatavs.

Uz valdnieka pavēli tika nokauti divi bifeļi, tiem novilka ādu — vienā ādā satina gaļu, otru piepildīja ar ūdeni. Kad ar visu galā tikuši, ari ērglis bija klāt. Pie viena spārna piekarināja vienu maisu, pie otra — otru, un jauneklis iesēdās pa vidu. Kad jauneklis bija ierīkojies ērglim uz muguras, ērglis saka:

—    Kad teikšu «vrr» — dod man gaļu; kad grudzināšu «grr» — tad dod ūdeni.

Vecais ērglis pacēlās gaisā, aiznesdams jaunekli viegli kā spalviņu. Kad ērglis saka «vrr» II jauneklis pabaro to ar gaļu, kad grudzina «grr» — padzirda ar ūdeni. Galu galā ērglis iznesa jaunekli virszemē.

Bet virszemē jaunekļa draugi strīdas un nekādi nevar meitenes savā starpā sadalīt. Bet meitenes sakās iziet par sievām tikai pie tiem, kas izpildīs viņu prasības. Vecākā teicās iziet pie tā, kas atnesīs viņas stelles, vidējā — pie tā, kas atdos viņas adīkli, bet jaunākā — pie tā, kas būs dabūjis rokā viņas zelta dzirklītes. Saradās stalti jaunekļi no malu malām, bet neviens nevarēja meiteņu prasīto sadabūt.

Tur ieradies, jauneklis, kuru zīdīja divdesmit piecus gadus, izvilka stellītes un paņēma vecāko meitu, izvilka adīkli un paņēma vidējo meitu, izvilka dzirklītes — un paņēma ari jaunāko. Vecāko un vidējo viņš apprecināja ar valdnieka dēliem, bet sev paturēja jaunāko.

Arī es biju kāzās — ēdu un dzēru, tur man vēl uzdāvināja medus podu, ko uz mājām aiznest. Gāju, laizīdams medu, bet te man skaustā uzlēca jūsu suns. Es apvēlos, pods izšļuka no ro-

kām un sašķīda gabalu gabalos. Tā man no medus netika nenieka, un tādēļ nācu jums pieteikt turpmāk suni labāk uzvaktēt, lai tas vēl kādas skādes nenodarītu.

TRIS BRĀĻI UN ZELTA ĀBOLI

Kādai sievietei bija trīs dēli. Viņu pagalmā pie mājas auga ābele, kas ik gadus deva pa vienam zelta ābolam. Taču katru gadu atlidoja rijīga briesmone — pa pusei pūķiene, pa pusei Čūska, nokoda ābolu un aiznesa sev līdzi.

Vecākais dēls vienu gadu saka:

—   Māt, dod man nazi un riekstus, iešu pa nakti ābolu sargāt. Paņēmis nazi un riekstus, apsēdās zem koka sargāt. Taču

aiz gara laika sāka čaumalas lupināt un riekstus grauzt — tā aizrāvās, ka pat nemanīja briesmoni atlidojam un ābolu nokožam. Pārnācis mājās, vecākais dēls paziņo:

—   Nekādi nevarēju ābolu nosargāt — briesmone nemanot pielavījās un aizbēga ar visu ābolu, ka ne aci nepaguvu pamirkšķināt.

Citu gadu vidējais dēls saka mātei:

—   Dod man nazi un riekstus, māt, — iešu ābolu sargāt.

Arī vidējais dēls sāka darboties ap riekstiem, bet pa to laiku

ābols nozuda kā nebijis, tikai briesmones spārni nošalkoja kā vējš.

Trešajā gadā jaunākais dēls saka:

—   Māt, dod man nazi — tagad mana kārta ābolu sargāt Jaunākais brālis uzrāpās kokā, ierīkojās zarā netālu no ābola

un gaida. Kad pūķčūska izritinājās no miglas un ar atplestu rīkli tuvojās ābolam, jaunākais dēls iecirta nazi tai žuburainajā mēlē. Briesmone metās bēgt, bet jaunākais dēls norāva ābolu un aiznesa to savai mātei.

Iedevis mātei ābolu, jaunākais dēls aicināja brāļus doties viņam līdzi — uzmeklēt un piebeigt briesmoni, lai citu gadu atkal nenāk zagt. Brāļi bija ar mieru, un visi trīs devās ceļā, briesmones asiņainajām pēdām sekodami. Tā viņi gāja, gāja, kamēr atrada pūķčūskas māju. Jaunākais dēls ieskatījās pa logu un

redz trīs jaunas meitas istabā sēdām. Vecākā spēlējās ar zelta ābolu, vidējā — tāpat, vienīgi jaunākajai ābola nebija, tā dzenāja žurku ar zeltītu spalvu pa zelta paplāti. Jauneklis viņu uzrunāja:

—    Meiten, atver man durvis! Gribu tikt iekšā!

Viena no meitenēm atbildēja:

—    Ej projām! Mūsu māte divi gadi pēc kārtas atnesa pa zelta ābolam, bet šogad pārnāca slimāka par slimu. Ja ielaidīsim tevi iekšā, viņa var saskaisties un tevi apēst.

Bet jauneklis neatkāpjas:

—    Laidiet mani istabā, citādi izsitīšu logu un ielīdīšu!

Tad jaunākā ielaida viņu iekšā, un puisis piebeidza briesmoni.

—    Tagad iesim mājās, un jūs nāksiet man līdzi! — jaunākais dēls saka. Meitenes piekrita un saposās ceļam. Jaunākā māsa bija visskaistākā starp viņām. Paņēmis meiteni pie rokas, jauneklis ierauga viņai pirkstā brīnumskaistu gredzenu un vaicā:

—    Kas tas tev par gredzenu?

—    Tas mana tēva gredzens, — meitene atbild, — kas dara brīnumus. Ja tu uz viņu cieši paskatīsies un kaut ko vēlēsies, vēlēšanās uz vietas piepildīsies. Ņem to par algu, ka esi pasauli atbrīvojis no mūsu ļaunās mātes, — visi zina, cik daudz posta viņa nodarījusi.

Pēc tam jauneklis ar meitenēm iznāca no mājas pie brāļiem, un visi kopā atgriezās mājās. Taču abi vecākie brāļi jau ceļā saķīvējās jaunākās māsas dēļ — nekādi nevarēja izlemt, kurš ņems viņu par sievu.

—    Viņa pienākas man! — saka vecākais dēls. — Es mūsu mātei esmu pirmais un par jums vecāks.

—    Nekā nebija! Viņa būs mana! — sauc vidējais dēls.

Tā strīdēdamies, abi pavisam piemirsa jaunāko brāli.

Bet meitene saka:

—    Iešu par sievu pie tā, kas man sagādās tik smalkas drānas kā zirnekļa tīmekļus — tādas, kuras varētu rieksta čaumalā ievietot. Tās nedrīkst būt ne grieztas, ne šūtas — tām pašām jānoaužas!

To dzirdējuši, brā|i apjuka. Bet jaunākais dēls, atminējies brīnuma gredzenu, palūkojas uz to un saka:

—    Vēlos kāzu drānas līgavai — smalkas kā zirnekļa tīmekļus; tādas, kuras varētu rieksta čaumalā ievietot. Ne grieztas, ne šūtas, lai pašas noaužas!

Tiklīdz jaunākais brālis šos vārdus pateicis, drānas noaužas kā no gaisa un mīksti noklājas meitenei pie kājām. To redzēdami, brāļi pārstāja strīdēties, un jaunākā māsa izgāja par sievu pie jaunākā dēla.

Bet kāzu dzīrēs māte uzdāvināja vedeklai zelta ābolu — to pašu, ko jaunākais dēls bija nosargājis.

KLIBIĶIS-KUPRAINIS UN MEžA SKAISTULE

Reiz tālā, tālā un dziļā, dziļā mežā dzīvoja skaistule. Viņa izskatījās tik brīnišķa, ka ikviens, kas viņu uzlūkoja, nespēja acu novērst. Skaista viņa bija, tas tiesa, bet viņas skatiens pārsvērta baltā akmenī katru, kam pievērsās.

, Daudzi nāca uz mežu uzmeklēt skaistuli, cerēdami viņai iepatikties un apņemt viņu par sievu. Bet nevienam nelaimējās — visi pārvērtās baltos akmeņos, viņas uzlūkoti. Meža skaistules mājas priekšā jau bija sakrājusies vesela kaudze baltu akmeņu.

Par meža skaistuli padzirdēja arī trīs brāļi. Divi no viņiem izskatījās braši un stalti, trešais — neglīts, klibs un vēl piedevām kuprainis. Vecākais brālis teica:

— Es, brālīši, arī gribu izmēģināt laimi un uzmeklēt meža daiļavu! Esmu tāds skaistulis, ka noteikti viņai iepatikšos un viņa sagribēs būt mana līgava.

Klibiķis-kuprainis mēģināja brāli atrunāt:

—    Neej vis, brālīt! Vai tad nezini, cik daudzi jau pārtapuši akmeņos, viņas stindzinošo acu uzskatīti? Vai neesi dzirdējis, cik valdnieku un augstmaņu, karavadoņu un bagātnieku nav izmēģinājuši laimi un pārvērtušies akmeņos tāpat kā visi citi? Var jau būt, ka šī sieviete ir brīnum skaista, taču īsta ragana! Neej vis, brāl, tu arī aiziesi bojā!

Bet vecākais brālis nepaklausīja klibiķa padomam un atbildēja:

—    Ek, brālīt, ja tu būtu tikpat glīts kā es un vēl stalts un

vesels, tad droši vien tā nerunātu. Taču, būdams neglīts, kroplīgs kuprainis, tu mani apskaud un tāpēc mēģini atrunāt!

Klibiķim-kuprainim bija sāpīgi tādus vārdus klausīties, un viņš apklusa.

Bet vecākais brālis saposās un jau nākamajā dienā devās uz mežu skaistuli meklēt. Bet, pirms nonāk pie skaistules mājas, viņš satika ezi, kurš vaicāja:

—    Ko tu meklē šajā mežā, cilvēk?

—    Kopš kura laika man jāsniedz paskaidrojumi ežiem! — vecākais brālis saskaitās un mēģināja iespert ezim ar kāju.

Ezis saritinājās kamolā un ieripoja žagaru kaudzē. Tur paslēpies, sacīja:

—    Ja nu tu man negribi neko teikt, es tev visu pateikšu: neej uz meža skaistules māju, jo tur tu kļūsi par baltu akmeni, kā visi citi pirms tevis!

—    No ežiem gudru padomu nav ko gaidīt! — iesaucās puisis un devās dziļāk mežā iekšā. Atradis skaistules māju, ņēmās staigāt pa durvju priekšu šurpu turpu. Bet, tiklīdz sieviete viņu uzlūkoja ar savām asajām acīm, vecākais brālis pārvērtās baltā akmenī.

Brāļi gaidīja, gaidīja vecāko pārnākam, bet velti. Tad viņi nodomāja, ka brālis aizgājis bojā. Vidējais brālis teica:

—    Tagad pienākusi mana kārta izmēģināt laimi! Es esmu vēl divkārt skaistāks un brašāks par vecāko brāli! Varbūt es iepatikšos skaistulei un viņa, tai vietā, lai pārvērstu mani baltā akmenī, gribēs nākt pie manis par sievu. Ja mana laime mani nepievils, tad pārnākšu ar līgavu.

Kuprainais brālis arī viņu mēģināja atrunāt:

—    Vai tev prāts, brāl! Esi jau aizmirsis vecākā brāļa likteni? Neej gan, tu ari aiziesi bojā, tāpat kā visi citi pirms tevis! Daudz lepnāki ļaudis par mums ir tur ņēmuši galu, vai gan mēs lai būtu laimīgāki? Tā sieviete ir burve!

Vidējais brālis uzlūkoja klibiķi un iesaucās:

—    Varbūt arī tu sevi uzskati par cilvēku starp cilvēkiem, tizlais kleinkāji? Kur tev, ar tādu kupri mugurā, lai rastos prāts dot man padomus! Ja tu būtu tikpat skaists, vesels un brašs kā es, tad negvelztu tādus niekus! Patiesi, daudziem pirms manis nav paveicies, un arī mūsu vecākais brālis aizgāja pazušanā, taču es varbūt būšu laimīgāks un apņemšu skaistuli par sievu!

Klibiķim-kuprainim bija sāpīgi klausīties tik smagus vārdus, un viņš apklusa.

Vidējais brālis saposās un jau otrā rītā devās ceļā uz mežu skaistuli meklēt. Vēl neatradis meža skaistules māju, vidējais dēls ierauga ezi, kurš vaicā:

—    Ko tu meklē šajā mežā, cilvēk?

—    Pastaigājos, dumjais ezi! — atbildēja vidējais brālis un mēģināja iespert kustonim ar kāju.

Ezis saritinājās kamolā un paslēpās žagaru kaudzē. Tur ielīdis, teica:

. — Saki vai nesaki, man viss skaidrs. Tu ej pie meža skaistules. Neej vis, tu arī pārvērtīsies par baltu akmeni kā visi citi pirms tevis.

—    Kā lai mujķa ezis zinātu dot labu padomu! — iesaucās vidējais brālis un devās tik tālāk mežā iekšā. Un, tāpat kā visi citi pirms viņa, neatgriezās. Palika skaistules pagalmā, pārvērties baltā akmenī, turpat kur citi.

Bet jaunākais brālis gaidīja un gaidīja brāļus atgriežamies» taču velti. Kad brāļi nenāca atpakaļ, viņš ļoti noskuma. Ar visu to, ka brāļi bija viņu apvainojuši, nabadziņš neturēja ļaunu prātu un ilgojās pēc tiem. Klibiķis-kuprainis teica: — Kā lai es dzīvoju tālāk šajā pasaulē viens kā koks? Došos uzmeklēt meža skaistuli, varbūt varēšu kaut kā palīdzēt brāļiem tikt no viņas burvības brīviem! Ja nevarēšu neko palīdzēt, tad iešu bojā tāpat kā viņi! Tik un tā vienam pašam man nav dzīves šajā tukšajā mājā!

Un klibiķis paņēma loku ar bultām, ielika kulē un devās ceļā. Viņš klīda un .klīda, kamēr nonāca meklētajā mežā. Pretī tipināja ezis un vaicāja:

— Ko tu meklē šajā mežā, puis?

— Meža skaistuli! — kuprainis atbild.

— Ak vai, kādi tikai skaistuļi te nav gājuši garām, un neviens neatgriezās, neviens viņai netikās, un visi tagad guļ, pārvērsti baltos akmeņos. Vai tu ceri, ka viņa iegribēs ņemt tevi par vīru? Griezies labāk atpakaļ, kamēr nav par vēlu!

—          Es, mīļo ezīt, nenācu tās sievietes dēļ, — klibiķis saka.

—   Nemaz neceru viņai iepatikties. Nācu lūkot, vai kaut kādi nevaru palīdzēt saviem brāļiem, kuri te pazuda bez vēsts tāpat kā visi citi! — Un viņš izstāstīja ezim visu, kā bijis.

Bet ezis saka:

—    Tu esi pirmais nācējs, kas nevēlas skaistuli ņemt par sievu! Par to, ka esi labs un neesi iedomīgs, gribu tev palīdzēt. Tikai paklausi, ko teikšu, izpildi visu bez ierunām un nevaicā nenieka.

—    Norunāts, ezīt! Darīšu, kā tu teiksi. Izpildīšu visu mats matā un nevaicāšu neko. Kaut tikai varētu brāļus paglābt no burvju varas!

—    Ja tā, liec mani sev galvā par cepuri un ej pa šo ceļu uz priekšu. Drīz vien tev cejā izlēks vilks un lapsa. Nosit tos un novelc tiem ādu. Ietinies ādās, dodies pie skaistules.

Klibiķis tā arī darīja. Uzlika ezi uz galvas un devās pa smilšaino ceļu tālāk. Drīz uz ce]a izlēca vilks un lapsa. Klibiķis abus nosita, novilka ādas un, tajās ietinies, ieradās pie skaistules. Meža daiļava pastaigājās savas mājas priekšā. Pamanījusi, ka tuvojas klibs vīrelis, ievīstījies lapsas un vilka ādās, ar ezi uz galvas, viņa loti izbrīnījās, jo nekad neko tamlīdzīgu nebija redzējusi. Tā izbrīnījās, ka aizmirsa uzlūkot klibiķi ar savu stindzinošo skatienu, lai viņu pārvērstu baltā akmenī.

Ezis pačukstēja klibiķim pie auss:

—    Meža skaistules spēks slēpjas viņas pirmajā skatienā. Ja viņa ar pirmo skatienu nav varējusi tevi pārvērst baltā akmenī, tad vairs nevar tev neko padarīt. Tagad tu, ja gribi, lūdz viņas roku!

—    Negribu viņu sev par sievu, ezīt! — klibiķis atbild. — Lai tikai viņa atbrīvo manus brāļus no savas burvju varas.

—    Tad palūdz to viņai! — ezis pamāca. — Tikai noņem ādas sev no pleciem un mani noslēp kulē!

Klibiķis noslēpa ezi kulē un noņēma no kupra ādas. Meža skaistule, ieraudzījusi, ka viņš ir ne vien klibs, bet ari kuprains un neglīts, saķēra galvu rokās un sāka gausties:

—    Cik daudz brašuli te nākuši, cik daudz skaistu jaunekļu te guļ, pārvērsti par baltiem akmeņiem! Un še tev — kroplis ir paglābies no mana visuspēcīgā skata! Kā tagad lai ņemu par vīru tādu neglīteni?

Klibiķis, dzirdēdams viņas gaudas, saka:

—    Nebrēc, es neesmu šurp nācis ņemt tevi par sievu, atnācu atpestīt savus abus brāļus. Tu būsi viņus pārvērtusi baltos akmeņos tāpat kā visus citus, kuri atnāca šurp pirms viņiem. At-

brīvo viņus no savas burvju varas, un es atstāšu tevi mierā, došos projām, neko tev neprasījis.

Taču skaistule nelikās mierīgāka tapusi — nabadzītei bija [zināms, ka viņai nolikts iziet par sievu pie kliba vīra. To viņai izzīlēja jau sen: jāprec tas, kas pirmais paglābsies no viņas stindzinošā skatiena. Paredzējumam piepildoties, visi akmeņos pārvērstie tūdaļ atdzīvotos. Skaistule sacīja pati sev: cJāaizsūta viņu kaut kur, lai dodas klejot pa pasauli. Tā es tikšu no viņa vaļā!» Un tūdaļ runāja tālāk skaļi:

— Es varu to izdarīt tikai ar kādu nieku dzīvības ūdensl Bez tā nekas neiznāks! Ja tu man atnestu dzīvības ūdeni, tavi brāVi tūdaļ atdzīvotos.

—    Uzņemies to, puis, un nebaidies neko! — ezis kulē čukst.

—   Palūdz tikai dot tev vienu zirgu no viņas staļļiem.

Klibiķis-kuprainis meža skaistulei saka:

—   Labi, es došos meklēt dzīvības ūdeni. Vai tu zini, kur tas atrodams?

— Nezinu vis, — sieviete atbild, — tev jāiet pasaulē un visiem jāvaicā, kamēr kāds zinās pateikt.

—   Vai tu man neiedotu vienu zirgu no saviem staļļiem, — klibiķis-kuprainis palūdz, — kā redzi, esmu klibs un man grūti paiet.

— Ej un izvēlies, kuru gribi, — skaistule atļāva.

Klibiķis aizgāja uz stalli un sāka aplūkot zirgus. Viņš gribēja ņemt strauju un spēcīgu zirgu, bet ezis kulē pukst:

— Neņem šo zirgu, puis! Tas ir straujš un spēcīgs, bet nespēj paveikt neko dižu. Tur, stūri, ir viena noliesējusi ķēve ar klibu kumeļu. Ņem tos.

— Lai notiek, ezīt! Tā ari darīšu! — klibiķis piekrīt un izved no staļļa lieso, kaulaino ķēvi ar klibo kumeļu.

Bet skaistule, redzēdama, ka klibais kuprītis izvēlējies gaudenu ķēvi ar klibu kumeļu, nopriecājās un teica pati sev: «Viņš Ir ne tikai atbaidošs un kuprains, bet ari muļķis! Man tik daudz labi barotu zirgu stallī, bet viņš paņēmis šo te kleperi un vēl klibu kumeļu! Tagad gan droši vien tikšu no viņa vaļā!»

Puisis devās ceļā. Kad viņi attālinājās no skaistules mājas, ezis pukšķ:

—    Laid vaļā pavadu! Ķēve pati aiznesīs tevi uz alu, kur izverd avots ar dzīvības ūdeni.

Klibiķis palaida pavadu vaļā, un ķēve, kolīdz sajutās brīva, izpleta neredzamus spārnus un uzlidoja kā putns. Viņai paka] uzlidoja arī kume]š. Lidoja, lidoja un pēc kāda laika nolaidās tumšā alā. Tiklīdz viņi nokāpa zemē, ezis saka:

—    Piesien kumeļu ārpusē pie alas ieejas un jāj ar ķēvi alā iekšā. Alas dibenā ir avots ar dzīvības ūdeni. To tu viegli atradīsi, bet pēcāk, griežoties atpakaļ, tevi mulsinās neskaitāmās ieejas un izejas. Līdz šim neviens vēl nav no šīs alas izeju atradis, visi tur aizgājuši bojā. Bet tu nebīstiesl Kad jūs griezīsieties atpakaļ, ķēve iezviegsies, kumeļš tai atsauksies, un tā jūs atradīsiet pareizo ceļu!

Klibiķis piesēja kumeļu ārpusē pie alas ieejas, bet pats jāšus uz ķēves, ar ezi kulē devās alā iekšā. Viņi maldījās, maldījās pa tumsu, kamēr ieraudzīja vāju gaišumu spīdam. Tas izrādījās avots. Dzīvības ūdens spīdēja un vizuļoja. Klibiķis iesmēla blašķē ūdeni un blašķi piesēja sev pie jostas. Viņš jau gribēja griezties atpakaļ, kad ķēve iesprauslojās, un klibiķis-kuprainis noprata, ka tā izslāpusi. Viņš atļāva ķēvei padzerties.

Dzīvības ūdeni padzērusi, ķēve pēkšņi pārvērtās apaļā, spīdīgā un ugunīgā lopiņā, strauja un nevaldāma tapusi, dancoja vien.

Klibiķis-kuprainis nopriecājās un devās atceļā. Viņš atlaida pavadu — ķēve zviedza, kumeļš pie ieejas atsaucās, un tā viņi atrada izeju no alas.

Kad klibiķis izjāja gaismā, kumeļš ņēmās zīst māti. Kolīdz tas bija iesūcis pāris malku piena, kumeļš kļuva īsts viesulis.no zirga. Klibiķis uzkāpa tam mugurā, un kumeļš laidās tādā ātrumā, ka māte tik tikko spēja tam sekot. Tā viņi īsā laikā nonāca pie mājas, kur dzīvoja meža skaistule.

Bet skaistule, ieraudzījusi, ka klibiķis atgriezies sveiks un vesels, tik tikko nepārsprāga no dusmām. Paņēmusi dzīvības ūdeni viņam no rokām, viņa nelaistīja vis baltos akmeņus, lai tos atdzīvinātu, bet ņēmās laistīt meža kokus. Dzīvības ūdens tos atdzīvināja, un koki izkustējās no savām vietām — viss mežs izklīda uz četrām debesspusēm. Tad skaistule klibiķim-kuprainim saka:

—    Paklau, tavs ūdens nekam neder, es ar to neko nevarēju izdarīt. Pats redzi — akmeņi palikuši, kādi bijuši. Lai tos atdzīvinātu, tev jāatnes man burvestību ūdeni!

Sieviete, to teikdama, pie sevis domāja:

«Aizgājis pēc burvestību ūdens, tu nu gan vairs neatgriezīsiesl Gan jau ņemsi kaut kur galu, vai arī lauvas, kas sargā bur vestību ūdeni, saplēsīs tevi gabalu gabalos! Bet, ja tu tomēr piekļūtu burvestību ūdenim un padzertos, tad netiksi tālāk ne soli, jo aizmirsīsi visu uz pasaules!»

Klibiķis-kuprainis redzēja, ka sieviete izlēja dzīvības ūdeni uz kokiem, ne lāsi baltajiem akmeņiem neuzšļakstījusi, bet nesacīja neko. Tikai bilda:

— Lai notiek! Ja vajadzīgs burvestību ūdens, dabūšu arī to! — Un, palaidis ķēvi atpakaļ stallī, uzlēca mugurā kumeļam un aizlidoja pl-ašajā pasaulē avotu ar burvestību ūdeni meklēt.

Kādu laiku lidojis, viņš atrada meklēto avotu. Avotam priekšā sēdēja divi izsalkuši lauvas. Klibiķi ieraudzījuši, tie atplēta rīkles, gatavi norīt gan viņu, gan zirgu vienā paņēmienā. Vienam lauvam priekšā gulēja gaļas gabals, otram — trauks ar ūdeni. Taču — ne pirmais ēda gaļu, ne otrais pieskārās ūdenim.

—    Ezīt, ko nu lai daru? — klibiķis-kuprainis vaicāja.

—    Nebaidies! — ezis no kules atsaucās. — Labi aši ņem un pārmaini vietām gaļu un ūdeni viņu priekšā. Tad viņi laidīs tevi pie avota.

Puisis tā arī izdarīja. Apmainīja vietām ūdeni un gaļu, un lauvas palaida viņu pie avota. Tur nonācis, klibiķis ielēja ūdeni blašķē, tūdaļ lēca savam viesuļzirgam mugurā un lidoja atpakaļ pie meža skaistules.

Tā, redzēdama viņu sveiku un veselu atgriežamies ar blašķi, kurā burvestību ūdens, tik tikko nepārplīsa no dusmām. Izņēmusi burvestību ūdeni viņam no rokām, skaistule tai vietā, lai aplaistītu baltos akmeņus, ņēmās liet ūdeni uz kokiem, kuri joprojām klīda projām no meža. Burvestību ūdens tos pārvērta atkal atpakaļ, un koki nostājās savās vietās, kur bijuši. Pēdējo ūdens lāsi izlējusi, skaistule saka:

U Redzi, arī šis ūdens te nekā nespēja līdzēt! Akmeņi, kā bijuši, tā palikuši. Lai es varētu tos atdzīvināt, man vajag putna pienu. Bez putna piena es neko nespēju!

To sacīdama, sieviete domāja pie sevis:

«Aizgājis pēc putna piena, tu gan atpakaļ neatnāksi! Vai nu aizmaldīsies kaut kur pasaulē, vai tevi aprīs milzu putns jeb jūraspūķis.»

Klibiķis redzēja gan, ka sieviete izlej burvestību ūdeni virsū kokiem un ne lāsītes neatstāj baltajiem akmeņiem, bet cieta klusu. Vienīgi pateica:

—    Lai notiek! Ja vajadzīgs putna piens, atnesīšu arī to! — Un, uzlēcis kumejam mugurā, aizlaidās putna pienu meklēt. Katru cejā satikto izvaicādams, klīda un klīda, taču neviens viņam par putna pienu neko nezināja sacīt. Tā klibiķis apskrēja visu pasauli.

Tikai pie Milzu jūras nonācis, uzzināja, ka tās krastā dzīvo neredzēti liels putns, kas baro savus putnēnus ar pienu. Taču viņam pieteica nerādīties tur tuvumā, jo putns esot briesmīgāks par briesmīgu. Spārnus izpletis, tas varot vai pašu sauli aizēnot. Tam laižoties pa gaisu, varot sacelties vētra. Un, tam ķērcot, liekoties, ka visi debesu pērkoni sākuši rūkt.

Puisis noklausījās šos briesmu stāstus un sacīja: — Atpakaļ griezties es nevaru. Kamēr esmu dzīvs, nedrīkstu pārnākt bez putna piena! — Un jāšus uz kumeļa laidās turp.

Jau iztālēm viņš redzēja varen augstu koku augam pašā jūras malā. Koks bija viscaur izkaltis, tikai pašā virsotnē rēgojās trīs zaļi zari. So triju zaļo zaru starpā atradās milzu putna ligzda. Bet kāda ligzda! Tā izrādījās tik liela kā vesela māja. Putns sēdēja tur iekšā un dēja olas.

Ezis kulē ierunājās:

— Pastāvēsim te, puis. Mums jāpagaida, kamēr milzu putns izdēs olu. Tiklīdz ola būs izdēta, no jūras izpeldēs jūraspūķis. Tas gribēs olu apēst. Viņi sāks cīnīties. Un cīnīsies trīsdesmit un trīs dienas un naktis. Beigu beigās putns uzvarēs, bet ola pa to laiku būs atdzisusi, un putnēns no tās neizšķilsies. Katru gadu putns izdēj pa vienai olai un ik gadus cīnās ar jūraspūķi. Un nekādi nedabū izperēt putnēnus.

—    Vai tas pūķis ir loti briesmīgs? — klibiķis vaicā.

—      Briesmīgs gan, bet mēs varam mēģināt putnam palīdzēt tikt ar to galā. Kad pūķis izlīdīs no jūras, tu izlaid mani laukā no kules. Es pielavīšos un iekodīšu viņam astes galā. Sis pagriezīsies, un tu nošauj viņu ar bultu.

Kā ezis teicis, tā notiek. Tiklīdz putns izdējis olu, jūrā saceļas vareni viļņi. No dziļumiem izlec pūķis un sāk locīties apkārt kokam, cenzdamies aizsniegt ligzdu. Putns to ieraudzīja un metās nezvēram virsū. Abi sāka cīnīties. Tad klibiķis izņēma ezi no

kules un palaida va]ā. Ezis pielavījās no aizmugures un iekodēs pūķim astes galā. Pūķis pagriezās, puisis izšāva bultu, un pūķis 'Bija pagalam. Tam izrādījās cauršauta sirds — nezvērs sarāvās jcamolā un izlaida garu.

Milzu putns, to redzēdams, sacīja jauneklim:

—    Par to, ka atsvabināji mani no Šī briesmoņa, vari prasīt ko vien vēlies. Gadiem viņa dēļ nevarēju izperēt nevienu putnēnu.

j?"1 *— Es gribu tikai drusciņ putna piena, neko vairāk! — puisis atbild.

— Labi, bet pienāc pēc trīsdesmit un trijām dienām — man vēl jāizdēj olas! — sacīja putns un steidzīgi iegūlās atpakaļ ligzdā.

Kad bija pagājušas trīsdesmit un trīs dienas, milzu putna ligzdā izšķīlās putnēni. Tad putns iedeva klibiķim pienu. Puisis paņēma to, pateicās un kāpa kumeļam mugurā. īsā laikā viņi aizlaidās līdz mežam, kur dzīvoja skaistule.

Meža skaistule, redzēdama, ka klibiķis arī šoreiz pārradies dzīvs un vesels, ar blašķi putna piena, tik tikko nepārplīsa no dusmām. Viņa tā sadusmojās, ka nespēja pat paņemt blašķi ar pienu — blašķe izslīdēja viņai no rokām un nokrita zemē. Piens izlija un aplēja klibiķi-kupraini no galvas līdz kājām, bet skaistulei uzšļakstījās tieši uz krūtīm.

Tajā brīdī notika brīnums. Klibiķis-kuprainis pārvērtās skaistā jauneklī, kāds vēl nebija redzēts, bet skaistule — sievietē ar pasaulē labāko sirdi krūtīs. Abi tik ļoti iepatikās viens otram, ka nolēma apprecēties. Bet puisis ierunājās:

— Sarīkosim lepnas kāzas, bet, ja vēl būtu dzīvi mani brāļi, es būtu vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

Sieviete sacīja:

— Par to tu neuztraucies! Tiklīdz nosvinēsim kāzas, visi akmeņi atdzīvosies.

Jauneklis ļoti nopriecājās. Viņš ņēma skaistuli pie rokas un veda istabā. Tūdaļ visi baltie akmeņi atdzīvojās un pārtapa par cilvēkiem. Viņu vidū atradās arī puiša divi brāļi. Visi atpestītie kļuva par sava atsvabinātāja kāzu viesiem.

Tika sarīkotas tik lepnas kāzas, par kādām nekad vēl nebija dzirdēts. Goda vietā pie galda sēdēja ezis, un visi viņu apkalpoja kā cienījamāko viesi.

DZĪSLOTAIS AKMENTIŅŠ

Reiz dzīvoja trīs brāji — gatavie nabagi. Tik nabagi, ka reizēm viņiem nebija ne kripatiņas ēdamā un nācās likties gulēt tukšiem vēderiem. Kādudien jaunākais brālis saka:

—    Man, brālīši, gaužām apnicis dzīvot tukšiniekos! Mēģināšu izdomāt kaut ko, lai paglābtos no bada.

Vecākais brālis sāka smieties:

—     Skat tik, kāds dulburis mūsu brālis! Mēs, kas, ar apdomu strādādami, raujamies vai pušu, bet tik tikko varam savilkt galus kopā! Ja ar izdomāšanu te varētu līdzēt, tad mēs ar vidējo brāli jau būtu gatavie naudasmaisi! Mums taču prāta, cik uziet!

Un vidējais brālis piebilst:

—    Runā, runā, dumiķīt, tu jau citu neko nejēdz!

Bet jaunākais brālis neapvainojās.

—    Ari muļķītis reizēm pasaka ko gudru, brālīši! ~ viņš sacīja. — Esmu nodomājis aiziet līdz upītei. Ļaudis zina stāstīt, ka tur smiltiņās mēdzot pagadīties kāds nieks zelta. Mēģināšu kādu drusciņu izskalot, varbūt sanāks maizītei.

—     Tavu dižu prātu! Kā tev galva vēl hav pārplīsusi, ar tādām varenām domām apkārt staigājot! — lielie brā|i zvaigāja.

—    Katram bērnam zināms, ka upītē zeltaina smiltiņa, bet vai tu domā, ka tur zelta gabali paši rokā dosies?

—    Ja negribat — nenāciet, bet es gan iešu! — sacīja jaunākais brālis un devās uz upi.

Lielie brāļi pagrozījās, pagrozījās pa māju, bet nenocietās un drīz vien arī aizgāja uz upmalu. Taču viņi nesāka vis strādāt, bet apsēdās krastā un ņēmās lūkoties, ko darīs jaunākais brālis. Bet tas, bikses un piedurknes uzlocījis, skalo un skalo smiltis, kamēr — ticiet vai ne — izskalo gabalu tīra zelta. Vecākais brālis tūda| paķer zelta gabalu un sauc:

—    Tas ir mans! Šodien skalojam pirmo dienu, un es esmu pirmais starp jums, tāpēc šis zelts piederas man!

Otrajā dienā jaunākais brālis atkal aizgāja uz upi. Viņam paka] šoreiz gāja vidējais brālis. Vidējais brālis apsēdās uz krasta, bet jaunākais ņēmās skalot smiltis. Skaloja, skaloja —

kamēr atkal izskaloja gabalu tīra zelta. Vidējais brālis to vien gaidīja — paķēra zeltu un saka:

—    Tas ir mansl Šodien skalojam otro dienu, un es esmu otrais brālis!

Trešajā dienā jaunākais brālis aizgāja uz upīti viens pats. Veselu dienu skaloja, bet neizskaloja ne tik, cik melns aiz naga. Līdz ar vakara krēslu viņam gadījās izskalot akmentiņu. Un kādu vēl — dzīslotu, marmoram līdzīgu!

—    Paskat tik, akmentiņš! Tā būs mana laime!:^puisis sacīja, iebāza akmentiņu azotē un devās mājup.

Brāļi, ieraudzījuši pastarīša izskaloto akmentiņu, iesaucās vienā balsī:

—   Vācies prom no šejienes ar visu savu marmora drumslu! Tu taču nedomā, ka mēs tevi barosim par savu zeltu?

—    Bet kur lai es palieku, brālīši? — pastarītis brīnījās.

—    Ej, kur gribi, kurp acis rāda, tikai pazūdi no'šejienes! — brāli atkal iesaucās vienā balsī un padzina pastarīti no tēva mājām.

Ko lai nabadziņš būtu iesācis — devās, kurp acis rāda. Maldījās, maldījās, līdz aizmaldījās līdz pašai Donavai. Ņēmās lūkoties pēc brasla, lai tiktu pāri uz viņu pusi, bet kur lai Donavā braslu atrod — klīda šurpu turpu, līdz izdzirda kādu balsi saucam:

—          Savāc kopā putas, puis! Savāc putas! Un ej pāri pa putām!

Sākumā puisis no tiesas izbrīnījās, dzirdēdams balsi un nekur tuvumā neviena neredzēdams, taču pēcāk atminējās dzīsloto akmentiņu azotē un ievaicājās:

—   Vai tu tas esi, akmentiņ?

Balss atsaucās:

—   Es, es! Savāc kopā putas un ej pa tām!

Puisis paklausīja un darīja, kā akmens teicis. Savāca putas, uzkāpa uz tām un devās pāri upei kā pa cietu zemi. Taču, pret upes vidu ticis, redz ūdenī ķepurojamies putnēnu. Puisis noliecās un izvilka to no ūdens. Putna bērns izrādījās ērglēns. Ērglēns puisim saka:

—   Paldies tev par to, ka mani izglābi!

Puisis ērglēnam vaicā:

—    Kā tu nonāci Donavā?

Ērglis atbild:

—   Atlidoju iesmelt knābī kādu nieku ūdens, lai aiznestu savai mātei un tēvam, bet vilnis mani ieskaloja ūdenī.

—    Bet kur tad ir tava māte un tēvs, ja tiem jānes ūdens knābī? — puisis pabrīnījās.

—   Viņi ir augstu kalnos. Tur viņus piekala pie klints kalnu pūķis. Jau daudzus gadus es nesu tiem ūdeni un barību. Viņiem jāpaliek tur piekaltiem, kamēr nāks spēkavīrs, kas nežēlos savu dzīvību viņu labā. Tas nokaus pūķi un viņus atsvabinās.

Puisis bilda:

—    Lai gan neesmu nekāds dižais spēkavīrs, tomēr dzīvības man nav žēl! Ved mani uz to kalnu, varbūt es varēšu viņiem ko palīdzēt.

Ērglēns saka:

—    Puis, ņem vērā, ka tajā kalnā dzīvs cilvēks vēl nekad nav savu kāju spēris. Tas ir ļoti slidens un atgādina kristāla troni. Tāpēc to dēvē par Troņa kalnu. Katrs, kas līdz šim mēģinājis kalnā uzkāpt, ir nokritis lejā un nosities. Bet, ja nu tev patiešām dzīvības nav žēl, tad nāc man līdzi!

Tā puisis devās ceļā uz Troņa kalnu. Ērglēns lidoja pa priekšu, bet puisis tam sekoja. Kad viņi nonāca kalna pakājē, puisis pamēģināja kādu gabaliņu parāpties, taču tūdaļ pat noslīdēja atkal atpakaļ. Te viņš dzird akmentiņa balsi azotē sakām:

— Savāc kopā smiltis, puis! Savāc smiltis! Pa smiltīm iedams, tu tiksi kalnā augšā!

—    Darīšu, kā tu saki, akmentiņ! — puisis atbild, sagrābj kopā smiltis, uzkāpj uz tām un rāpjas kalnā — līdz pašai augšai. Tur viņš ierauga ērgli un ērglieni, resnās ķēdēs pie klints piekaltus. Ērgļi, puisi ieraudzījuši, noraudāja pa asarai aiz prieka. Puisis vaicā:

—    Par ko jūs tā priecājaties un par ko raudat? Esmu nācis jūs atsvabināt, bet vēl nezinu, vai tas man izdosies.

Ērgļi atbild:

I — Priecājamies tāpēc, ka tu esi pirmais cilvēks, kam izdevies uzkāpt Troņa kalnā. Taču asaras mums birst tāpēc, ka tu esi tik jauns un tev jācīnās ar šausmīgo kalnu pūķi. Kamēr pūķis dzīvs, šīs te ķēdes, ar kurām viņš mūs piekalis pie klints, cilvēka roka nespēj salauzt.

Puisis prasa:

—    Kur tad mitinās tas briesmīgais nezvērs?

—    Stāvā kalnā, kas apaudzis bieziem dzeloņu krūmiem, to sauc par Krūmāju kalnu. Arī tur nekad cilvēks nav kāju spēris. Kalna galā ir akmens pils, un tajā pilī dzīvo pūķis. Bet tev būs loti grūti tikt tam klāt, puis! Pūķis ir viltīgāks par viltīgu, viņš tev tā sajauks galvu, ka tu pat nemanīsi, kur un kā ņemsi galu. Ja tev dzīvība mīļa, puis, neej turp, citādi aiziesi bojā!

—   Man, ērglīši, dzīvība nav tik mīļa, lai fcutu žēl to atdot jūsu dēļ. Došos cīkstēties ar pūķi, kazi-— pieveikšu! Tikai sakiet — uz kuru pusi lai eju?

Ērgļi norādīja puisim pareizo ceļu, un jaunākais dēls devās uz kalnu. Maldījās, maldījās pa kalniem, kamēr atrada meklēto. Kalns patiesi bija neredzēti stāvs un krūmāji tik biezi, ka ne domāt cauri tikt. Koki un krūmi vijās cits caur citu un cits apkārt citam, milzu dzeloņus izslējuši, — ne putns, ne zvērs netika šajā biezoknī iekšā.

Puisis nobrīnījās vien, kā lai tiek tādā kalnā augšā, bet te atminējās azotē paslēpto akmentiņu.

—    Pamāci mani, akmentiņ, — kā tikt augšā kalnā?B-.viņš vaicāja.

Akmentiņš no azotes atbild:

—   Salasi, puis, divus klēpjus sausu žagaru! Met tos sev zem kājām, tā tu tiksi augšā Krūmāju kalnā.

Puisis salasīja divus klēpjus sausu zaru un noklāja sev zem kājām. Brikšņi paši no sevis pavērās viņa priekšā, un puisis varēja doties biezoknim cauri. Biezokņa vidū nonācis, viņš redz neredzēto un dzird nedzirdēto — saules pusē koki dzied (dziedamo, bet ēnas pusē — raud raudamo. Jaunākais dēls apstājas un ēnas puses kokiem vaicā:

—    Sakiet man, kociņi, — kam tik gauži raudat?

—           Kā lai neraudam, ja pūķis paslēpies mums pie saknēm un izsūc visus spēkus! atbildēja ēnas puses koki vienā balsi un atkal ieraudājās.

Puisis pagriezās pret saules puses kokiem un vaicā:

—    Uz kādiem priekiem jūs, kociņi, tā dziedat?

Dziedošie koki vienā balsī atbild:

—     Dziedam, priecādamies par to, ka tu, puis, esi nācis mūs atsvabināt no pūķa varas!

— Ja tā, tad palīdziet man tikt ar viņu galā!

Koki saka:

— Labprāt palīdzēsim kā spēdami, tikai tu, puis, pavaicā akmentiņam, kas būtu darāms.

Puisis aprunājās ar akmentiņu, un tas viņu pamācīja:

— Nocērt, puis, vienu nūju no dziedošajiem un vienu no raudošajiem kokiem, tad tu redzēsi, kas notiks!

Puisis nocirta vienu nūju dziedošajos, otru raudošajos kokos. Un tūdaļ viena nūja pārvērtās asā zobenā, bet otra — pamatīgā milnā. Puisis nopriecājās, apjozās zobenu un uzmeta milnu plecā. Tā apbruņojies, viņš devās meklēt pūķi. Trīs dienas un trīs naktis klīda pa kalniem, kamēr atrada pūķi nolīdušu aizā. Satikušies aci pret aci, abi sāka cīniņu. Pūķis nāca virsū, liesmās spļaudams un ugunis dvašodams, visu apkārt nodedzinādams. Tomēr neko nevarēja pārdrošniekam padarīt, jo akmens azotē puisi aizsargāja. Kad nezvērs bija izspļāvis visu uguni, tas ņēmās dvest puisim pretī svilinošu karstumu. Bet puisis cirta pūķim ar zobenu un zvēla ar milnu, kur vien trāpīja. Zobens izrādījās īsts brīnumdaris — cērt kur cirzdams, visu pāršķēla. Un arī milna neatstāja nevienas veselas vietiņas. Pūķis sabijās un metās bēgt — pazuda kā nebijis. Ielīda kādā aizā un paslēpās, bet no turienes izlēca, pārvērties par vecu vīru. Vecais nostājās pie kādas akmens sienas un ņēmās puisi lūgties:

— Palīdzi man, puisīt, palīdzi, dēliņ!

Puisis vaicā:

— Kā lai tev palīdzu, tētiņ?

— Palīdzi man uzcelt sienu! Vairs tikai viena akmentiņa trūkst. Ja akmens atrastos, tā tūdaļ būtu gatava!

—    Es nekur neredzu nevienu akmeni! — puisis pabrīnījās.

—    Paklau, dēliņ, ja šajā mežā nav akmeņu, dod man to, kas tev azotē. Ar to es varētu sienu pabeigt!

— To akmeni es nevienam nedodu! — sacīja puisis un metās prom.

Bet pūķis aizsteidzās viņam priekšā un atkal pagadījās ceļā, tikai šoreiz pārvērties par vecu sieviņu. Sieviņa sēdēja pie uguns un grasījās uzvārīt sev putriņu. Taču viņai bija viens pats akmens, un viņa nevarēja novietot katliņu virs uguns. Ieraudzījusi puisi, sieviņa lūdzas:

— Palīdzi man, dēliņ, novietot katlu virs uguns!

—    Jāatrod vēl viens akmens, vecomāt! — puisis atbild.

—    Pameklē man kādu akmentiņu, dēlsl — sieviņa lūdzas.

—    Es nekur te neredzu neviena akmeņa, vecomāt. Sajā mežā akmeņu nav.

—    Dod man to akmentiņu, kas tev azotēl — sieviņa lūdz.

—    To akmentiņu, vecomāt, es nedodu nevienam! sacīja puisis un devās meklēt pūķi.

Bet pūķis atkal aizsteidzās puisim priekšā un parādījās vēlreiz. Taču tagad viņš bija pieņēmis skaistas meitenes izskatu — tik skaistas, ka ne acu atraut. Zeltene turēja rokā riekstu un pūlējās pārsist to pušu. Ieraudzījusi puisi, viņa uzsauca:

—    Klau, puis! Palīdzi man dabūt pušu rieksta čaumalu! Vai neredzi te tuvumā kādu akmeni?

—    Sajā mežā nav neviena akmeņa! — puisis atbild.

—    Ak vai, kā lai tieku galā? Ar ko lai pārsitu rieksta čaulu? To jāpārsit ar akmeni, un no turienes izaugs skaista pils, kas man novēlēta! Ja es redzot skaistu jaunekli — tādu kā tevi, lai tas labi ātri pārsit riekstu, un pils būšot gatava. Ļoti lūdzu, atrodi kādu akmeni!

—    Te nav nekādu akmeņu — neviena paša!

—    Dod man savu akmentiņu! Es tikai pārsitīšu riekstu un atdošu to tev atpakaļ!

—    To es nevienam nedodu! Tas ir mans laimes akmens! — sacīja puisis.

Skaistule sāka smieties:

—    Nevis akmens, bet es esmu tava laime, puis! Ja es tev patīku, ņem mani par sievu un paliec dzīvot pilī kopā ar mani!

Puisis noticēja un iedeva akmeni. Tiklīdz akmens tika meitenei rokā, tā zeme iebruka zem puiša kājām, un viņš iegāzās dziļum dziļā akā. Krīt un krīt — dienām un naktīm, jo aka bija tik dziļa, ka veda līdz pašai apakšzemei. Tikai devītajā dienā puisis samanīja zemi zem kājām. Apkārt palūkojies, redz, ka nokļuvis milzīgā akmens pilī. Tā bija kalnu pūķa pils.

Pūķis izlēca puisim priekšā un ierēcās pērkona balsī tā, ka apkārt viss nodrebēja:

—    Beidzot tu man esi rokā! No šejienes nav izejas! Kamēr vien esi dzīvs, tev jākalpo man! Tev mani jābaro un jādod man padzerties, un jāizpilda visas manas vēlēšanās!

Puisis ķēra pēc zobena un milnas, taču tie bija pazuduši. Tomēr puisis nenobijās un teica:

—   Neb]austies tā, ja gribēšu, tad kalpošu, bet, ja negribēšu, — nekalpošul

Pūķis sadusmojās:

— Ja negribēsi man kalpot, tad iebāzīšu tevi krāsnī žāvēties! Ej un apskaties, pavardā redzēsi daudzus savus priekšgājējus, kas tur kūpināšanai piekārti! Ja tev tā tīk, varu tevi ari iebāzt pie viņiem.

Puisis ieskatījās krāsnī, un patiesi — tur karājās cilvēki ar galvām uz leju. Tie bija dūmos nomelnējuši un izžuvuši kā kūpinātas zivis. Puisis, tos aplūkojis, teica, ka labāk tomēr būt par pūķa kalpu nekā kūpināties dūmos.

To dzirdējis, pūķis ļoti nopriecājās:

I — Tu esi pirmais cilvēks, kas labprātīgi piekritis man kalpot. Dari to godīgi un uzticīgi, es tevi bagātīgi atalgošu, kā pūķim klājas.

Puisis atbild:

—   Negribu nekāda atalgojuma! Laid mani iet savu ceļu!

—   Vari prasīt no manis visu citu, to vien ne! — pūķis iebrēcās. — Tev jākalpo man, kamēr esi dzīvs!

Puisis neko neatbildēja, bet nolēma mēģināt pēc kāda laika no šejienes izbēgt. Lai pūķis neuzminētu, kas viņam padomā, jaunākais dēls izlikās kluss un mierīgs. Katru dienu no rīta līdz vakaram kalpoja pūķim, baroja un dzirdīja to kā mazu bērnu. Bet pūķis nenolaida acu no viņa. Iedams savās darīšanās, atstāja pilī vecu pūķieni puisi sargāt. Sī pūķiene bija vēl niknāka par pašu pūķi un mocīja puisi vēl negantāk. Viņa ne tikai pieprasīja, lai šis viņu dzirdītu un barotu, bet gribēja, lai izieskā un nospodrina katru raga zvīņu uz zvīņotās muguras.

Kādudien puisis nolēma izlikties par mirušu, lai redzētu, kas notiks. Kad pūķiene lika viņam spodrināt jau tā spīdīgās zvīņas, puisis nogūlās zemē un ņēmās tirināties, bet pēcāk izlikās par beigtu. Guļ uri nekust ne lūdzams.

Pūķiene pārbijās un pasauca mazo pūķēnu. Pūķēns atskrēja, aplūkoja beigto kalpu un saka:

— Neuztraucies, Pūķumāt! Tas nekas, ka šis notirinājis kājas, pūķis atradīs labāku! Sis te bija tāds padumjāks!

—   Kā tā — padumjāks? — pūķiene brīnās.,— Viņš tik jauki pakutināja man pakakli! Tik veikli mani apkalpoja!

—    Es saku, ka šis bija dumjš kā zābaks! Nebijis dumjš, tad sen būtu izvilcis akmentiņu pūķim no azotes. Varēja to iedomāties, tad pūķis neko viņam nevarētu padarīt!

—   Ak vai, kā tagad lai attaisnojos pūķa priekšā? Pūķis var vēl nodomāt, ka es esmu viņu nomocījusi līdz nāvei! Viņš taču mani pazīst! Zinu gan — es teikšu, ka tu viņu ņurcīji, kamēr šis atstiepa kājas! — pūķiene sacīja.

~ Pamēģini tikai viņam tādus melus sastāstīt, es neatstāšu nevienu zvīņu veselu uz tava taukā kupra! S pūķēnš šņāca.

—   Tu man neko nevari padarīt! Ja tu man draudēsi, pūķis novilks tev ādu pār acīm! —1pūķiene sprauslāja.

Redzēdams, ka netiks ar pūķieni galā, pūķēns aizbēga. Pagalam nobijusies, viņam pakaļ aizskrēja arī pūķiene no abiem vairs ne ziņas, ne miņas.

Puisis visu noklausījās. Viens palicis, piecēlās un sagaidīja pūķi. Aprunājās ar viņu laipni jo laipni. Pasniedza galdā gardu ēdamo un ielēja visvecāko vīnu.

Briesmonis saēdās, sadzērās un sāka krākt. Krāca tik nešpetni, ka visa pils līgojās. Puisim to vien vajadzēja. Nemanot viņš ieslidināja roku pūķa azotē, satvēra akmeni un izvilka to gaismā. Tiklīdz akmens bija viņam rokā, pie jostas atkal uzradās zobens, bet plecā — milna.

Taču pūķis pamodās tikpat ātri, kā aizmidzis. Un tūdaļ bāza ķepu azotē — pārbaudīt, vai akmens savā vietā. Atklājis, ka akmens pazudis, pūķis ierēcās un devās uzmeklēt kalpu. Viņš atrada puisi pie krāsns, kur tas grasījās noņemt no āķiem cilvēkus, kuri tur žāvējās, lai kopā ar tiem aizbēgtu. Pūķis bruka viņam virsū, un abi sāka cīkstēties. Cīkstējās trīs dienas un trīs naktis. Pūķis redzēja, ka viens galā netiks, un sāka saukt palīgā pūķieni un pūķēnu. Sauca, sauca — bet pūķiene ar pūķēnu nerādījās ne tuvu — bija nez kur nolīduši aiz bailēm. Tad pūķis izmēģināja viltību.

—     Dod man akmeni, puis!viņš gārdza. — Es ne tikai Jaušu tev iet savu ceļu, bet vēl bagātīgi atalgošu!

Puisis atbild:

—    Nepūt pīlītes!

— Es tev parādīšu, kā var tikt ārā no Šejienes! Ja tu mani nobeigsi, tad nepaliks neviena, kas zinātu izeju! — Salti meli! — puisis atbild un turpina cīkstēties.

— Paskaties, kur slepenas durtiņas tev aiz muguras! — briesmonis saka. Puisis pagriezās slepenās durtiņas paskatīties, taču pūķis to vien gaidīja. Saņēmis visus spēkus, metās puisim virsū, taču nevarēja viņam neko padarīt. Akmentiņš azotē puisi sargāja.

— Nolāpītais viltniek! — puisis sadusmojās, atvēzējās un zvēla ar milnu no visa spēka pūķim pa skaustu. Pūķis apstulba, un puisis ar vienu zobena cirtienu nocirta viņam galvu.

Pūķi pieveicis, puisis ņēmās meklēt izeju no pils. Taču pūķa pils bija būvēta bez logu un bez durvju. Te akmentiņš puisim azotē saka:

— Tu velti meklē durvis vai logu — tādu te nav, puis! Dari, kā teikšu! Iekurini uguni un iemet tajā nosisto pūķi, lai sadeg! Kad iedegsies gaiša uguns, ielien krāsnī pie tiem ļaudīm, kas tur kaltējas! Un reizē ar dūmiem visi izlidosim baltajā pasaulē!

— Es darīšu, kā tu saki, akmentiņ! — puisis atbild un — viens divi — aizdedz gaišu uguni. Kad tur tika iemests beigtais pūķis, uguns uzšāvās vēl divreiz augstāk. Puisis ielīda krāsnī un kopā ar žāvēties piekārtajiem izlidoja pa skursteni virszemē.

Atsvabinātie cilvēki puisim sacīja:

— Mēs gribam ievēlēt tevi par mūsu valdnieku!

— Par valdnieku es nederu, labie ļaudis! — puisis atbild.

—   Izvēliet valdnieku no sava vidus, bet mani laidiet iet savu ceļu. Man vēl jātiek Troņa kalnā, tur divi ērgļi gaida, lai palaižu viņus brīvē.

Un puisis devās ceļā. Troņa kalnā uzkāpis, atrada ērgli un ērglieni pie miršanas. Turpat sēdēja arī ērglēns — tikko dzīvs. — Priecājieties, mīļie! Pūķis ir pagalam! Jūsu mokām pienācis gals! — sacīja puisis un ņēmās cirst ķēdes.

Taču, lai viņš cirta kā cirzdams, ķēdes nepadevās — ne ar zobenu sacirst, ne ar milnu pārsist.

Te dzīslotais akmentiņš no azotes runā:

— Pat ja tu noņemtos ar šīm ķēdēm trīs dienas no vietas, ar to nebūtu līdzēts. Ņem mani un pārsit ķēdes! Vienīgi tā tu vari tās pārskaldīt!

—    Bet vai tev nesāpēs, akmentiņ? Ja tev sāpēs, tad sāpēs man arī! Tu esi man mīļāks par visu pasaulē! — puisis teica.

—    Ja esmu tev mījāks par visu pasaulē, tad tev pietiks tikai pieskarļies ar mani ķēdēm — un tās pašas sadrups!

Puisis darīja, kā akmens teicis. Tiklīdz viņš pieskārās ķēdēm ar akmeni, tās sabirza tūkstoš gabalos, un ērgļi tika brīvi, bet kalni pārvērtās lielā pilsētā. Pilsētai pa vidu bija brīnišķa pils. Pilī sēdēja valdnieks ar valdnieci un viņu dēls un meita. Valdnieks ierunājās:

—    Labi drīz atvediet pie manis drosminieku, kas atbrīvoja abus ērgļus!

Puisis ieradās pie valdnieka, bet valdnieks saka:

—    Vai tu mūs pazīsti, puis?

—    Nekad neesmu jūs redzējis! — puisis atbild.

—    Mēs esam ērgļi, kurus tu atsvabināji. Raugi, valdniece ir tā pati ērgliene, kas kopā ar mani bija piekalta pie klints. Un ērglēns ir mans dēls. Bet mana meita bija tavs dzīslotais akmentiņš! Tu viņu izskaloji no upes smiltīm, tu pieveici visbriesmīgāko kalnu pūķi un atbrīvoji mūs no burvju varas. Tu tiki teicis, ka dzīslotais akmentiņš tev mīļāks par visu pasaulē, tālab dodu tev savu meitu par sievu! Pie viena dāvinu arī puskaraļvalsti! Sēdies uz troņa, un valdīsim kopā! — valdnieks sacīja.

—    Tas man neder, valdniek! Tu pats paliec valdīt, un pēc tavas nāves lai valsti valda tavs dēls! Dod man tikai savu meitu, kā solījies, un ļauj atgriezties dzimtajās vietās. Gribu turpat pie upītes apmesties uz dzīvi.

—    Lai notiek, kā tu vēlies, jaunekli! — valdnieks sacīja un vēl tajā pašā vakarā uzrīkoja nedzirdētas un neredzētas kāzas.

Kad svinības bija galā, puisis ar jauno sievu atgriezās tās upītes krastā, kur tika izskalots dzīslotais akmentiņš. Tur viņi uzcēla skaistu pili un dzīvoja bez rūpēm — jautri un pārtikuši.

Drīz arī vecākie brāļi to dabūja zināt. Viņi sāka jaunāko brāli apskaust — nezināja, ko iesākt aiz skaudības. Viņiem nebija miera ne dienu, ne nakti, visu laiku brāļi lauzīja galvu, kā atņemt jaunākajam brālim pili. Domāja, domāja, kamēr izdomāja iemanīties tur, nogalināt brāli un viņa sievu, bet skaisto pili paņemt sev.

Domāts — darīts. Viņi pieklaudzināja pie brāļa pils vārtiem un sauca:

— Klau, brālīt, mēs esam ieradušies viesos! Vai tu mūs, nabagus, ielaidīsi?

L Jaunākais brālis jau sen bija aizmirsis, kā brāli viņu izdzina no tēva mājām. Viņš nopriecājās un iznāca tiem pretī.

-— Laipni lūdzu, brālīši! — viņš sacīja.

Brāļi iegāja pilī un tur arī palika. Taču viņu skaudība ne tikai nerimās, bet vēl auga augumā. Vienvakar, savā starpā sarunājuši, viņi iemeta brāli upē, cerēdami, ka viņš noslīks.

Taču to redzēja brāļa sieva. Viņa ielēca upē un pārvērtās par zivi.. Zivs panira zem slīcēja un iznesa viņu krastā. Viņa paslēpa vīru uri atgriezās pilī.

— Vīra brāļi, viņu ieraudzījuši, gribēja to noķert un arī noslīcināt. Taču, tiklīdz viņu rokas tai pieskārās-, abi pārvērtās baltos akmeņos.

Tad sieva pasauca savu vīru un parādīja viņam abus akmeņus, sacīdama, ka tie esot viņa ļaunie, nenovīdīgie brāļi. Pastarītis teica:

— Ir tāds sakāmvārds: kas citam bedri rok, pats iekrīt. Tā noticis ari ar maniem brāļiem! Nenovīdība nevienu nav pie laba vedusi! — Un iznesa pārakmeņojušos brāļus krustcelēs, lai katrs garāmgājējs atcerētos šo mācību un pastāstītu ari citiem.

JAUNEKLIS AR ZVAIGZNI PIERĒ

Sensenos laikos dzīvoja viens labs un strādīgs cilvēks. Viņa māja bija visādu labumu pilna — gan zirgi, gan govis, gan aitas. Tikai bērnu nebija, un viņš ļoti bēdājās par to. Katru dienu viņa mājā iegriezās ceļinieki no tālām zemēm. Viesmīlīgais saimnieks tos laipni uzņēma, aicināja iekšā, bet saimniece rosījās gar pavardu, cienastu gatavodama.

Un tad iegadījās, ka neviens neienāca viesmīlīgajā mājā līdz pat vakaram. Saimnieks izgāja uz ielas paskatīties, vai nenāk kāds ceļinieks, ko aicināt iekšā. Gaidīja, gaidīja — uznāca nakts, bet ceļinieku kā nav, tā nav. Viņam kļuva skumji. Vīrs gribēja jau atgriezties mājā, kad pēkšņi ierauga pa tumšo ielu nāk vecītis ar garu, baltu bārdu līdz jostasvietai. Klāt pienācis, vecis saka:

— Labvakar, dēliņ!

—    Labvakar, tētiņ! Kurp tik vēlu dodamies? Vai nevēlies pie manis pārnakšņot?

—    Paldies.

Vecītis nopriecājās un gāja labajam cilvēkam līdzi. Iegāja mājā. Saimniece mī|i uzņēma viesi, uzrotīja piedurknes un ņēmās gatavot sātīgas vakariņas. Pēc vakariņām vecītis sāka iztaujāt saimniekus, kā viņi dzīvo, vai ir viss, kas vajadzīgs.

—    Dzīvojam labi, — atbild saimniece, — mūsu māja kā pilna krūze! Tikai bērniņu nav, ko Šūpulītī ar dziesmām aijāt.

—    Nesērojiet, — teica vecis, — būs jums arī bērniņš. Bet tagad jāiet gulēt — jau pusnaktij pāri.

Rītā baltbārdainais vecis agri piecēlās un gatavojās ceļam. Saimnieks pavadīja viņu kādu gabaliņu. Šķiroties vecis pagrābājās pa kabatu, izņēma sārtu ābolu un sniedza to labsirdīgajam saimniekam:

—    Ņem ābolu! Aiziesi mājās '— pārgriez uz pusēm. Vienu pusi apēd kopā ar sievu. Pēc deviņiem mēnešiem sieva dzemdēs tev zēnu. Zēnam par zīmi būs zvaigzne pierē. Jauneklis izaugs par spēkavīru, kādu pasaule vēl nebūs redzējusi.

Tad vecītis iebāza roku tarbā un izņēma no tās saliekamu zobenu.

—    Lūk, tev — zobens, — viņš saka.— Glabā to labi. Kad tavs dēls būs divdesmit gadu vecs, atdod viņam zobenu un pasaki — pie vajadzības zobens pats izlēks no maksts. Bet, ja kāds cits izņems to no maksts, to pašu brīdi jauneklis ar zvaigzni pierē nomirs. Otru ābola pusi sagriez divpadsmit daļās. Tev ir divpadsmit bezkumeļu ķēves. Dod viņām apēst pa gabaliņam. Viena no tām tev atnesīs kumeļu ar ragu pierē. Sargā to kā savu aci. Uz tā tavs dēls jās. Bet tagad paliec sveiks!

Saimnieks atgriezās mājās un izpildīja visu, kā vecītis teicis.

Pēc kāda laika pasaulē nāca puisītis ar zvaigzni pierē un kumeliņš ar ragu pierē.

Zēns auga, auga un nemaz nemanīja, kā sasniedza divdesmit gadu vecumu. Sāka viņš iet kalnos uz niedībām un katrreiz nesa mājās briedi vai kalnu kazu, bet vienreiz atvilka pat lāci.

Reiz ciemā paklīda valodas, ka pilsētā uzradies jauneklis ar milža spēku: varot divus zirga pakavus pārlauzt..Tad brašulis

dēls teica tēvam, ka gribot aiziet uz pilsētu paskatīties uz stiprinieku.

—    Ej, dēliņ, tikai iepriekš kūtī izvēlies sev zirgu.

Jauneklis aizgāja uz kūti, saķēra vienu zirgu aiz astes, apgrieza viņu sev virs galvas un izmeta aiz vārtiem; saķēra otru zirgu aiz astes, apgrieza un aizmeta; tāpat trešo, ceturto, piekto — kamēr visus zirgus pārbaudīja.

Tad jautāja zirgu puišiem.

—    Vai tiešām mums neviena labāka zirga nav?

—    Ir gan, tikai viņam pierē rags. Niķīgs zirgs — spārdās, kož. Iebraukt nevar, tāds tev arī jāšanai neder.

Jauneklis piegāja pie zirga-vienradža, saķēra to aiz astes un gribēja pacelt, bet zirgs pat nesakustējās — stāv kā iemiets zemē.

—    Sis zirgs man der! — teica jauneklis.

Puisis uzkāpa zirgam mugurā un piejāja pie vecākiem atvadīties.

Tēvs, ieraudzījis, ka dēls izvēlējies zirgu-vienradzi, ļoti nopriecājās un aizgāja pēc zobena. Iznesis to ārā, sniedza dēlam, pateikdams visu, ko bija sacījis baltbārdainais vecītis.

Jauneklis noskūpstīja roku vecākiem un devās ce)ā. Jāja, jāja — aizjāja līdz pilsētai, kurā dzīvoja slavenais spēkavīrs — zirgu pakavu lauzējs. Jauneklis viņu atrada vienā smēdē:

—    Pamērosimies spēkiem.

' — Labi, — piekrita spēkaVīrs.

Paņēma abās rokās divus jaunus pakavus un pārlauza tos tik viegli kā maizes šķēles.

Tad mūsu jauneklis pasteidzās un paņēma trīs pakavus. Salika tos citu uz cita un sasmalcināja kā spēlējoties.

Slavenais spēkavīrs paklanījās viņam līdz zemei un saka:

—    Atzīstu, tu esi stiprāks par mani!

Tagad jauneklis ar zvaigzni pierē uzkāpa savam zirgamvienradzim mugurā un aizjāja meklēt citus stipriniekus, lai mērotos spēkiem.

Ilgi viņš jāja, iztaujādams pretimnācējus, kur dzīvo spēcīgi jaunek|i. Reiz viņam pateica, ka attālu kalnā dzīvojot spēkavīrs, kuru pieveikt nevienam neesot pa spēkam. Jātnieks devās turp. Viņš piejāja pie kalna un redz —aiz sētas stāv balta māja. Tū

līt pat no mājas izskrēja cilvēks, uzlēca melnim mugurā un metās atnācējam virsū.

—    Ko tu meklē manā mājā? — viņš kliedza.

Jauneklis ar zvaigzni pierē izrāva savu zobenu no maksts un ar to pāršķēla gaisu — nošvīkstēja vien. Bet viņa pretinieks, ieraudzījis zobenu un ragu zirgam pierē, pēkšņi atkāpās, acis no tiem nenovērsdams. Tad nokāpa no sava meļņa un nokrita jaunekļa priekšā ceļos.

—   Atzīstu tevi, ciemiņ, par jaunekli, kuram nav līdzīga. -No šī brīža uz mūžu mūžiem esmu tavs kalps pēc ticības un taisnības. — Jauneklis ar zvaigzni pierē ielika zobenu .makstī un iegāja baltajā namā. Kalpones sāka rosīties, bagātīgu cienastu gatavodamas. Saimnieks un viesis atsēdās pie galda. Eda,.dzēra, līksmoja un beigās — sabrāļojās. Saimnieks izstāstīja, kādus brīnumus viņš spējot veikt.

—    Es, — viņš saka, — Varu pārvērsties par lāci, kazu vai ēzeli, varu staigāt uz rokām, bet ar kājām strādāt tāpat kā ar rokām.

—    Nekā sevišķa! Ko vēl tu vari?

—   Ja pielieku ausi pie zemes — dzirdu, ko runā ļaudis visā pasaulē.

—          Tas jau ir labāk! — teica jauneklis ar Zvaigzni pierē.

—   Bet tagad paliec sveiks!

—   Ardievu, brālīt! Lai tev veicas! Kad mēs atkal redzēsimies? Kā man uzzināt, vai esi dzīvs, vai ar tevi nav kas ļauns atgadījies?

—    Es tev pateikšu, kā, — atbildēja viesis. — Paņem šo ziediņu. Tas auga manas mātes dārzā. Viņa to iestādīja tanī dienā, kad es piedzimu. No sēkliņas izauga stublājs, un uz tā parādījās divi ziediņi. Izplauka un vēl līdz šai dienai nav novītuši. Tie novītīšot tad, kad es nomiršu. Paņem vienu, bet man paliks otrs. Katru dienu paskaties uz savu ziediņu. Kamēr tas ziedēs, zini — esmu dzīvs, bet, ja novītīs, neesmu vairs starp dzīvajiem.

Sos vārdus pateicis, jauneklis ar zvaigzni pierē uzlēca savam zirgam-vienradzim mugurā, piespieda piešus un izlidoja no pagalma kā ērglis. Ilgi .viņš auļoja pa zaļajiem laukiem un mežiem. pārcēlās pāri deviņām upēm. Visos ceļos un krustceļos jautāja gājējiem un braucējiem, vai tie nezina kādu spēkavīru,

kurš būtu stiprāks par visiem. Gribēja spēkiem pamēroties, bet neviens viņam nevarēja parādīt tādu stiprinieku.

Tad jauneklis ar zvaigzni pierē aizjāja līdz kādam dzijām ezeram. Ezera vidū stāv būda. Jauneklis paskubināja zirgu — gribēja to pie ezera padzirdīt, kad pēkšņi no būdas izlēca cilvēks ar lielu vēderu un kliedza:

—    Ei, tu, nedzer manu ūdeni! Es pats no slāpēm mirstu nost, sālītas zivis saēdos. Veselu nedēļu gaidīju, kad upes ezeru piepildīs, lai slāpes remdētu.

Vēderainais cilvēks pieliecās un vienā rāvienā visu ezeru izdzēra.

Jauneklis ar zvaigzni pierē pabrīnījās, nolēca no sava zirga vienradža un sāka runāt ar izdzērēju — lielvēderi. Aprunājās pa draugam un sabrāļojās. Atvadoties jauneklis ar zvaigzni pierē iedeva lielvēderim otru savu ziediņu un pastāstīja, kas tas par ziediņu, pēc tam paspieda jaunajam draugam roku un aizjāja.

Pēč ilga vai neilga laika zirgs-vienradzis nokapa dziļā ielejā. Tur stāvēja augsts tornis, pārklāts zelta dakstiņiem.

. «šeit laikam dzīvo kāds liels cilvēks,» nodomāja jauneklis ar „zvaigzni pierē un piedauzīja pie aizslēgtajiem vārtiem.

Pieklauvēja vienreiz, otrreiz, trešoreiz, tad paraudzījās pāri sētai. Redz — pa akmens kāpnēm kāpj lejā jauna sieviete, neredzēta daiļava, tērpta zīdā un zeltā, pirkstos dārgakmeņi laistās. Viņa pienāca pie vārtiem, atvēra tos, bet, kolīdz pacēla acis uz brašo jaunekli, sāka gauži raudāt.

—   Ko tu .raudi, daiļā meitiņ? — viesis vaicā.

—    Kā lai neraudu, nezināmais jaunekli! Man nācās kļūt laupītāja sievai. Bet es esmu cara .meita. Jau gads pagājis, kopš mani saderināja ar brašu puisi, ne sliktāku par tevi, bet pašā kāzu dienā tēva pilij uzbruka laupītāji un izšķīra mūs. Mani atveda uz šejieni, un tagad es dienu no dienas leju asaras. Drūma dzīve. Taču man ne tik daudz sevis kā tevis žēl — arī tu aiziesi bojā jaunos gados. Laupītājs var pazudināt veselu baru tādu kā tu.

—          Nebaidies, daiļā, — teica jauneklis ar zvaigzni pierē.

—   Es viņu pieveikšu un nosūtīšu uz viņpasauli.

Laupītājs tanī. laikā bija;, medībās. Bet, no tālienes ieraudzījis kādu jātnieku sarunājamies ar gūstekni, uzliesmoja dusmās kā aizdedzināts pulveris, dzirkstis no acīm sāka sprēgāt. Viņš dzina zirgu uz torņa pusi. Bet laupītājs nepaguva tornim tuvu piejāt, kad jauneklis ar zvaigzni pierē izrāva savu zobenu no maksts un pāršķēla viņa zirgu uz pusēm. Laupītājs nogāzās zemē. Jauneklis atvēzējās vēlreiz un cirta ar zobenu — laupītājs bija uz vietas beigts. Bet skaistule ar dūci rokā stāvēja priekštelpā — viņa bija nolēmusi nodurties, gadījumā ja laupītājs pieveiktu jaunekli. Ieraudzījusi, ka laupītājs miris, tūdaļ devās atvērt vārtus uzvarētājam un apskāva to.

Jauneklis ar zvaigzni pierē iegāja pagalmā, aizveda zirguvienradzi uz kūti, bet pats iegāja tornī un palika dzīvot — apprecējās ar cara meitu.

Pēc kāda laika cars, skaistules tēvs, uzzināja, ka laupītājs beigts. Tūdaļ sūtīja ziņu meitai, lai atgriežas mājās, jo gribot viņu izprecināt kādam kņazam. Bet skaistule atteicās atgriezties mājās un pateica sūtņiem:

—     Sakiet manam tēvam, ka esmu jau precējusies un nevienu kņazu negribu.

Cars bija ļauns cilvēks. Viņš sāka meklēt ļaundarus, kas nogalinātu jaunekli ar zvaigzni pierē, bet nevienu neatrada.

Reiz uz pili atnāca burve, kura bija viltīga kā lapsa, # un teica:

—   Car, valdniek, es apņemos pazudināt jaunekli ar zvaigzni pierē un atvest pie tevis meitu. Vai tu mani bagātīgi atalgosi?

—   Došu tev maisu naudas, — atbildēja cars. ,

Burve pārģērbās par nabadzi un aizgāja uz torni, kur dzīvoja jauneklis ar zvaigzni pierē. Tieši tajā brīdī viņš bija medībās. Burve piedauzīja pie vārtiem. Iznāca skaistule, un burve viņai saka:

—    Meitiņ, pažēlo manil Ne kripatiņas maizes nav mājā. Iedod kādu gabaliņu!

Skaistule bija žēlsirdīga. Iznesa burvei veselu grozu ar maizi, ceptu gaļu, augļiem un saka:

—    Būs vajadzība, vecomāt, atnāc atkal. Es augu dienu sēžu mājās viena. Atnāc, parunāsimies, uzdāvināšu tev vēl kaut ko.

Otrajā dienā burve nogaidīja brīdi, kad jauneklis ar zvaigzni pierē aizgāja medībās, un atnāca atkal. Un vēl, un vēl vienu reizi, kamēr sadraudzējās ar cara meitu. Viltīgā burve sāka iztaujāt skaistuli, kā viņa dzīvo ar vīru.

—   Labi dzīvojam, — atbild skaistule. — Vīrs no manis neko neslēpj.

— Bet tu netici viņam, — saka burve. — Tas nevar-būt, ka vīrs no tevis neko neslēptu. Piemēram, pajautā, kur slēpjas viņa dzīvības noslēpums, viņš neparko tev neteiks.

—   Pateiks!

—   Pamēģini! Redzēsi, ka neteiks.

Burve aizgāja. Vakarā skaistule uzklāja galdu, atsēdās maliņā; sēž galvu nodūrusi.

—   Kādēļ esi noskumusi? — jauneklis viņai jautā.

Saki — vai tu no manis ko neslēp?

—   Pati zini, ka neslēpju.

—   Bet kādēļ tu līdz šim brīdim neesi man pateicis, kur slēpjas tava dzīvība?

—   Pateikšu — būs nelaime. •

— Lūdzu tevi, pasaki! — lūdzās sieva, pati asarās mirkdama.

Jauneklis uztraucās, apskāva sievu.

—   Neraudi, — viņš saka, — es tev pateikšu. Manas dzīvības noslēpums ir zobenā, kas karājas pie sāniem. Kamēr es pats velku zobenu no maksts, nekas ļauns ar mani nenotiek. Bet, tiklīdz kāds cits to izņems no maksts, es to pašu brīdi miršu. Tas ir viss. Bet tu nevienam nestāsti,, citādi man būs jāiet bojā.

Jau otrajā dienā burve uzzināja noslēpumu — skaistule to neprata nosargāt. Vakarā burve sataisījās doties mājup, bet, tikko izgāja no pagalma, pārvērtās par kaķi, ielīda caur aizslēgto vārtu apakšu, pielavījās pie torņa un paslēpās zem gultas jaunekļa guļamistabā. Pirms gulētiešanas jauneklis noņēma zobenu, nolikās gulēt un aizmiga. Tad burve izlīda no gultas apakšas, pārvērtās sievietē, izvilka zobenu no maksts un izsvieda to pa logu. Zobens iekrita ezerā. Tanī pat brīdī jauneklis ar zvaigzni pierē pārštāja elpot.

No rīta skaistule pamodās, sāka raudāt un gausties, bet burve devās pie cara ar vēsti. Ļaunais cars, uzzinājis, ka znots miris, nosūtīja veselu karapulku, lai ar varu atvestu skaistuli. Bet, tikko pulks piegāja pie vārtiem, tam pretim izlēca zirgsvienradzis, un sākās nežēlīga kauja. Zirgs-vienradzis viens pats cīnījās ar veselu pulku, nevienu nepielaižot tornim ne tuvu.

Tajā pašā dienā jaunek|a draugi redzēja, ka viņiem dotās puķes novītušas.

—   Mūsu draugs vairs nav starp dzīvajiem! — viņi fesaucās.

Draugi tūdaļ devās ceļā — uzzināt, kas noticis. Tas, kurš varēja sadzirdēt visas pasaules sarunas, pielika zemei ausi un izdzirdēja, ka burve saka caram:

«Vēl nepaspēju izņemt zobenu no maksts, kad viņš jau stāja elpot.»

«Bet kur zobens?»

«Es viņu iesviedu ezerā torņa priekšā.»

—  A! — iesaucās pirmais draugs. — Tad lūk, kas pazudinājis slavenāko no jaunekļiem, — vecā ragana! Braucam ātrāk atdot viņam dzīvību.

Draugi uzsēdās diviem lieliem kalnu ērgļiem mugurā, aizlidoja līdz tornim un nolaidās ezera krastā. Vēderainais pieliecās un vienā vilcienā izdzēra ezeru sausu. Ezera dibenā iemirdzējās kailais zobens. Otrais draugs paņēma to, uzkāpa pa akmens kāpnēm un iegāja guļamistabā, kur bez dzīvības gulēja jauneklis. Viņš paķēra maksti, un, tiklīdz ielika tajā zobenu, jauneklis ar zvaigzni pierē izberzēja acis un piecēlās.

Pa to laiku zirgs-vienradzis varonīgi cīnījās ar cara karapulku, nevienu nepielaižot pie torņa. Jauneklis ar zvaigzni pierē paķēra zobenu ar visu maksti un izskrēja laukā. Viņš izrāva savu zobenu no maksts un savicināja gaisā. Tikko zobens nošvīkstēja virs ienaidnieku galvām, tie kā cāļi aizmuka uz visām pusēm. Jauneklis nedzinās viņiem pakaļ,, saņēma gūstā tikai •caru un burvi.

Ļauno caru ieslodzīja cietumā, un arī burve dabūja pēc nopelniem. Kad atkal upes piepildīja ezeru ar ūdeni, jauneklis pavēlēja sasiet raganai rokas, uzkāra kaklā maisu ar sīknaudu un iemeta viņu ezerā.

STANOJS-BENDESMAISS

Reiz dzīvoja puisis, Stanojs vārdā. Viņš bija tik snaudulīgs, ka šo nevarējuši vien pamodināt. Kad puiša mātei tāda gulšņāšana apnika, viņa ņemas saukt:

—    Celies augšā, slinkuma lāpītāj! Celies, miegamice! Celies, bendesmais!

Māte klaigāja, klaigāja, bet Stanojs gulēja kā dieva ausī, labi ja uz pusdienu laiku uzslējās kājās. Tamdēļ visi viņu dēvēja par Stanoju-Bendesmaisu.

Tā dienu no dienas, kamēr māte gauži aizkusa vaimanādama. Bet. kaimiņi mātei saka:

— Ej pie valdnieka un pasūdzi viņam savu bēdu! Lai valdnieks uzaicina Stanoju uz pili; varbūt tur šis labosies!

—    Tencinu, kaimiņi, par tādu labu padomu! Darīšu, kā jūs sakāt! — māte pateicās un jau nākamajā dienā aizgāja uz valdnieka pili. Stājusies valdnieka priekšā, visu viņam izstāstīja. Valdnieks noklausījās mātes žēlabas un saka:

—    Labi! Ved to sliņķi šurp! Es pieņemšu viņu par zirgu puisi! Dienu un nakti būs zirgi jāpieskata, bet tie zviedz vienā gabalā — tas miegapūznis nedabūs ne acu aizvērt!

— Tūdaļ pat vedīšu viņu šurp, godātais valdniek! — māte nopriecājās un jau nākamajā dienā atveda dēlu uz pili.

Valdniekam piederēja neredzēti negants un nevaldāms ērzelis. Nevienam no zirgupuišiem līdz šim nebija izdevies to savaldīt un iejāt. Zirgs zviedza caurām naktīm un citiem zirgiem nedeva miera — spēra un koda ko spēdams. Valdnieks uzdeva Stanojam-Bendesmaisam pieskatīt šo ērzeli, sacīdams:

—    Ej uz stalli pielūkot manu ērzeli, Stanoj. Tev to jāsukā, jābaro un jādzirda. Gulēsi ērzeļa tuvumā un rūpēsies, lai tam nekas nenotiktu. Celsies un gulsies turpat — es gribu, lai tu viņu savaldi un iejāj mēneša laikā! Ja to izdarīsi, būsi galvenais zirgu puisis-un staļļa uzraugs, ja ne — likšu tevi piesiet ērzelim pie astes, lai velk tevi pa zemi, kamēr kauliņus nesalasīsi!

Puisis devās uz stalli pie ērzeļa. Taču niknais un spītīgais lops neļāva sev ne pieskarties. Spārdījās, dīžājās, zviedza un kampa zobiem, kur pagadījās, un zili zaļas liesmas šāvās tam no nāsīm. Ne ar labu, ne ļaunu šim neko nevarēja padarīt. Lai kā Stanojs centās negantnieku pielabināt — viss velti.

Kad nu puisis redzēja, ka neko nepanāks, pagalam sabijās, nogaidīja tumsu iestājamies un metās prom no pils, ko nagi nes. Bēgdams satiek vecu sievu, kura vaicā:

—    Kur tu tā skrien, puisīt?

Stanojs viņai izstāsta visu, kā bijis. Bet veča saka:

—     Tu bēdz projām no paša laimes, dēliņ! Valdnieka ērzelim piesities niezulis, tamdēļ viņš tā trako un neļaujas valdīties. Ej atpakaļ uz pili, sadabū gabalu cukura un iedod ērzelim. Pēc tam iedod vēl vienu. Bet, kad zirgs gribēs trešo, iegriez tam mēlē. Tiklīdz būsi tā izdarījis, zirgs izveseļosies un taps rāmāks par jēru!

Puisis nopriecājās un tūdaļ pat atgriezās pilī. Tur viņš izdarīja visu, kā veča mācījusi. Tiklīdz bija zirgam mēlē iecirtis, nevaldāmais ērzelis tapa mierīgs par mierīgu, sāka runāt cilvēka balsī un saka:

—    Paldies tev, puis! Tik ilgu laiku nevienam neienāca prātā mani izdziedināt! Vienīgi tu to izdarīji. No šīs dienas tu esi mans saimnieks!

— Kā es varu būt tavs saimnieks, ja esmu tikai valdnieka kalps un valdnieks man pavēlējis tevi iejāt, lai pats varētu sēsties tev mugurā?

Ērzelis atbild:

—    Tev par to nav jārūpējas! Tikai uzsvilp trīs reizes, un es būšu klāt; pat ja atrastos pasaules malā, vienā rāvienā atsteigšos pie tevis!

Puisis nopriecājās, nākamajā dienā aizveda savaldīto zirgu pie valdnieka un saka:

—    Te tev, godātais valdniek, tavs zirgs. Esmu to iejājis, tagad tas ir rāmāks par rāmu! Vari droši kāpt tam mugurā un nebīties nenieka!

Valdnieks uzkāpa ērzelim mugurā un apjāja apkārt pilij. Pēc tam apjāja vēl vienu reizi un vēl — pavisam deviņas reizes. Kad grasījās jāt desmito reizi, Stanojs teica pats sev:

—      Paskat tik, kā rumaks klausa valdniekam! Uzsvilpšu trīs reizes, tad jau redzēsim, vai nebūs melojis, solīdams nākt pie manis.

Puisis pasvilpa trīs reizes. Ērzelis tūlīt pat nometa valdnieku un atskrēja pie puiša.

Valdnieks nokrita, sasitās uz akmeņiem, un tam atvērās veca rēta. Viņš pagalam sadusmojās un iesaucās:

—     Pavēlu šo sliņķi un nelieti piesiet zirgam pie astes un triekt zirgu, kamēr bendesmaiss būs pagalam!

Saskrēja kalpi, sagrāba Stanoju-Bendesmaisu, -piesēja ērzelim pie astes un padzina zirgu klajā laukā, lai tas auļodams nelaimīgo piebeidz. Zirgs izskrēja plašajā laukā, taču, no pils patālāk ticis, uzlidoja gaisā', nevis aulēkšoja pa zemi. Tā viņš paglāba puisi no nāves. Kad Valdnieka kalpi un pils bija palikusi tālu aizmugurē, zirgs apstājās un saka:

—    Tagad mēģini atraisīties no manas astes, un bēgsim kalnos, lai valdnieks nevarētu mūs notvert.

Puisis atraisījās no zirga astes un uzkāpa tam mugurā. Tā viņš aizjāja kalnos, kur abi apmetās uz dzīvi.

Pa to laiku cars iegūlis slimības gultā — vecais ievainojums nedzija, aizvien caru mocīja sāpes. Jo vairāk brūci aiztika, jo platāka tā pletās. Tika sasaukti visi karalistes dziednieki un zāļu zinātāji, riebēji un vārdotāji, bet neviens nezināja padoma. Beigu beigās viens vecum vecs dziednieks zināja sacīt, ka tālum tālā valstī augot burvju vīģeskoks, kas briedinot brīnumainus augļus, — lai kāda būtu brūce, pietiekot kaut vienu tādu vīģi pielikt tur klāt, un viss uz vietas sadzīstot.

—    Taču vīģi sargā vellata — briesmīgāka par briesmīgu, kura apšauda ar trāpīgām bultām ikvienu, kas parādās tur tuvumā. Vajadzētu sūtīt kādu drosminieku pēc vīģēm, — vecis teica.

To dzirdējis, valdnieks pavēlēja:

—    Tūlīt pat izziņot visā valstī! Tam, kas man atnesīs dziedinošās vīģes, došu savu meitu par sievu un pusi valsts piedevām!

Dienu vēlāk valdnieka vēlēšanās tika izziņota visā valstī. Daudzi drošinieki devās dziedinošās vīģes plūkt, taču nevienam neizdevās tām piekļūt. Vieni jau pusceļā zaudēja dūšu, citi aizgāja bojā, vēl citi gan tika līdz vīģes kokam, taču vellatas raidītās bultas izurbās tiem cauri. Tā daudzi aizgāja bojā.

Beigu beigās valdnieka gribu uzzināja arī Stanojš-Bendesmaiss, kas joprojām mitinājās kalnos. Viņš jautā savam zirgam:

—    Vai mēģināsim sadabūt, ko valdnieks vēlas, zirdziņ? Vai dosimies vīģes meklēt?

—    Mēģināsim gan, Stanoj! — ērzelis atbild.

—    Bet vai mēs tiksim galā ar vellatu?

—    Tiksim gan! — ērzelis saka. — Bet tev jāpagatavo tik liels vairogs, lai tas aizsegtu gan tevi, gan mani, un ass pīķis piedevām!

Stanojs-Bendesmaiss pagatavoja milzu vairogu un nodrāza

asu jo asu pīķi, kāpa zirgam mugurā un devās slaveno dziedniecības augu meklēt. Kādu laiku jājis, puisis nonāca pie vellatas mitek]a. Mitekļa priekšā auga vesels dārzs koku, bet to starpā — brīnumvīģe. Tā pa gadu briedēja tikai trīs aug|us, un vellata tos sargāja kā aci pierē. Jau no tālienes caursita bultām ikvienu, kas tuvojās.

Ērzelis Stanoju pamāca:

—    Nupat būsim klāt! Tagad paslēpsimies aiz vairoga. Kad garām svilps vellatas bulta, nebīsties, bet mēģini to satvert. Kad noķersi — pārlauz pušu, un vellata neko tev nevarēs padarīt!

Ērzelis vēl nebija paspējis visu izteikt, kad vellata paķēra loku un nikni jo nikni sauca:

— Atkāpies, tūdaļ atkāpies, puis! Uz vietas griez zirgu apkārt, vai sūtīšu savu trāpīgo bultu, kura līdz šim visus pārdrošniekus nonāvējusi!

— Pagaidi, vellatiņ! — Stanojs lūdzas. — Dod man vienu vienīgu dziedinošu vīģi, un es tūdaļ griezīšos atpakaļ!

—    Še tev vīģe! — vellata iespiedzās un izšāva savu trāpīgo bultu.

Taču puisis aizšāva priekšā sev un zirgam milzu vairogu un, tiklīdz bulta skrēja garām, satvēra to un pārlauza uz pusēm.

To redzēdama, vellata sadusmojās vēl vairāk un sauca: tv— Tūdaļ pat taisies projām, vai sūtīšu tev pretī bultu ar divi smailēm! Tā jau daudzas jaunas sievas padarījusi par atraitnēm!

— Pagaidi, vellatiņ! Dod man dziedinošo vīģi, un es tūdaļ pat došos projām! — Stanojs atkārtoja savu lūgumu.

—    še tev vīģe! — atkal iespiedzās vellata un izšāva bultu ar divi smailēm.

Taču puisis atkal paslēpās aiz vairoga. Bultai svilpjot garām, viņš to satvēra un atkal pārlauza uz pusēm.

Vellata noskaitās vēl briesmīgāk, ļļ'-. PaZūdi no šejienes, vai es izšaušu bultu ar trim smailēm! Tā daudzām jo daudzām mātēm likusi apraudāt dēlus! Tagad būs tavējās kārta raudāt!

—    Pagaidi, vellatiņ! Dod man vīģes augļus, un es iešu projām ar labu! — Stanojs palūdza trešoreiz.

—    še tev vīģe! — trešoreiz iebrēcās vellata un izšāva bultu ar trim smailēm.

Taču puisis atkal notvēra bultu lidojumā un pārlauza to.

—    Tagad uzdur vellatu uz pīķa, puisi Uz vietas uzdur viņu pīķī, citādi viņa ar viltu tevi pazudinās! — zirgs pamāca.

Stanojs meta pīķi un ievainoja vellatu tieši sirdī. Tūda| uzmeklējis vīģes koku, puisis norāva trīs vīģes aug|us. Taču, grasīdamies doties atceļā, viņš ieraudzīja, ka vellata vēl dvašo. Puisim palika viņas žēl, un Stanojs uzlika vienu vīģi uz ievainojuma. Vellata tūdaļ pielēca kājās dzīva un vesela.

—    Tev ir laba sirds, — viņa sacīja, — par to, ka mani izdziedināji, es tevi apdāvināšu! Ņem šo loku ar visām bultām! Lai ar ko tev nāktos cīnīties — izšauj tikai vienu no bultām un visus pieveiksi.

Puisis paņēma loku un bultu maku, atvadījās no vellatas un jāja uz valdnieka pili. Tur nonācis, mēģināja iekļūt iekšā, taču sardze viņu pazina un ieslodzīja cietumā, bet valdnieks pavēlēja nākamajā dienā pakārt.

Kad Stanoju veda pie karātavām, valdnieks sacīja:

—    Izsaki savu pēdējo vēlēšanos!

—    Mana pēdējā vēlēšanās ir, lai tu pieņem no manis vīģi, kas sadziedēs tavu brūci! Esmu tev to dabūjis! — sacīja StanojsBendesmaiss, izvilka no azotes vīģi un pasniedza to valdniekam.

Valdnieks tūdaļ uzlika vīģi uz ievainojuma, un tas sadzija. Tad valdnieks lika atsvabināt Stanoju, jo bija devis solījumu savu izdziedinātāju apprecināt ar paša meitu. Palaidis puisi vaļā, valdnieks nogrima domās. Kā lai atdod meitu par sievu zirgu puisim? Nevarēdams neko izdomāt, valdnieks pasauca veco dziednieku un vaicā:

—    Saki man, gudrais sirmgalvi,.— kā lai tieku vaļā no zirgu puiša? Es taču nevaru viņu padarīt par savu znotu un dot viņam pusi karaļvalsts!

Vecais dziednieks valdniekam sacīja:

—    Liec viņam atnest tev zelta ābolu. Tiklīdz to apēdīsi, tapsi jaunāks par desmit gadiem. Ābeli, kurā tādi āboli aug, sargā neganta dūkņa1 . Neviens, kas turp gājis, nav atpakaļ pārnācis — dūkņa visus notvērusi savās lamatās, viņas cilpās tie visi ņēmuši galu!

1 Dūkņa — šeit: spīgana. (Tulk. piez.)

—     Paldies tev, sirmgalvi, par labu padomul Tūlīt pat sūtīšu zirgu puisi pakaļ zelta ābolam! — valdnieks nopriecājās un lika pasaukt Stanoju.

Kad puisis atnāca, valdnieks sacīja:

—    Tu mani atsvabināji no briesmīga ievainojuma, un tagad man būtu jāpadara tevi par savu znotu un jādod tev pusi valsts. Taču tu biji par iemeslu manai saslimšanai, un pa šo laiku esmu novecojis par veseliem desmit gadiem, tādas ciešanas pārdzīvodams, tad ej un atnes man zelta ābolu, kas dara jaunāku. Citādi ne tikai nedošu tev savu meitu, bet vēl nosūtīšu tevi pie karātavām.

— Labs ir, valdniek! Atnesīšu tev ari zelta ābolu, kas atjaunina! — sacīja Stanojs, uzlēca zirgā un devās ceļā.

Jāja, jāja, nojāja lielu ceļa gabalu un šķērsoja daudzas valstis. Beigu beigās puisis nonāca pie dūkņas mājokļa. Mājoklim apkārt pletās liels dārzs, un dārzā auga brīnumu ābele. Ābelē pa gadu nobrieda tikai divi zelta āboli, kurus dūkņa sargāja kā savu acu gaismu. Jau patālu no sava dārza ierīkoja lamatas, kurās aizgāja bojā katrs, kas nāca viņas mājoklim tuvumā.

Ērzelis Stanojam saka:

—    Tagad paslēpsimies aiz vairoga. Kad dūkņa metīs savu cilpu, tu izšauj vienu vellatas bultu. Tā pārgriezīs virvi kā ar nazi, un dūkņa neko tev nevarēs padarīt.

Ērzelis vēl nebija visu izteicis, kad dūkņa nikni sauca:

—    Prom, prom, puis! Vai tūdaļ uzmetīšu tev kaklā cilpu, ļaužu žņaudzēju, kas līdz šim daudzus paspējusi nožņaugt!

—    Paga, paga! Dod man zelta ābolu, un es tūdaļ pazudīšu bez miņas! — puisis atbild.

Wpl še tev ābols! — dūkņa iebrēcās un meta cilpu.

Taču jauneklis pašāva sev un zirgam priekšā vairogu, bet, kad cilpa lidoja garām, izšāva bultu, kas pārgrieza virvi kā ar nazi.

To redzēdama, dūkņa saskaitās vēl vairāk un sauca:

—     Bēdz projām, kamēr neesmu izmetusi divgalvu cilpu, kas jau daudzus šai pasaulē atstājusi bāreņos! Tev ari būs gals klāt!

—    Paga, paga! Dod man zelta ābolu, un es pazudīšu kā nebijis! — Stanojs atkārtoja savu lūgumu.

—    Se tev ābols! — iebrēcās dūkņa un meta divgalvu cilpu.

Taču Stanojs paslēpās aiz vairoga un izšāva vēl vienu bultu. Virve atkal tika pārcirsta pušu.

Redzēdama, ka arī otra cilpa nav sasniegusi mērķi, dūkņa noskaitās vēl vairāk. Izņēmusi no azotes vēl vienu virves rituli, viņa uzsauca:

—    Vācies prom no šejienes, vai ari es metīšu trejgalvu cilpu! Tā jau daudzas padarījusi par atraitnēm un daudzām mātēm likusi gauži, raudāt!

—    Paga, paga! Dod man ābolu, un es iešu projām ar labu! — trešoreiz palūdza Stanojs-Bendesmaiss.

—    Še tev zelta ābols! — iebrēcās dūkņa un meta trešo cilpu — ar trim galvām.

Taču Stanojs paspēja ari to pārcirst pušu ar bultu. Te ērzelis viņam saka:

—    Tagad nošauj dūkņu ar vienu no savām bultām, citādi viņa ar viltību tevi pieveiks!

Puisis uzvilka loku un izšāva bultu. Bulta caururba dūkņai krūtis, un viņa nokrita zemē. Stanojs steigšus norāva abus ābolus. Taču, redzēdams, ka dūkņa vēl elpo, bet grasās izlaist garu, apžēlojās par viņu — izvilka trešo vīģi un uzlika uz ievainojuma. Dūkņa uzlēca kājās dzīva un vesela, teikdama:

—    Tev ir laba sirds, un par to, fca neļāvi man aiziet bojā, ņem par piemiņu šo cilpu. Met to virsū kam mezdams, katru notversi!

Stanojs paņēma cilpu, atgriezās pilī un iedeva valdniekam vienu zelta ābolu. Valdnieks to apēda un tūdaļ palika desmit gadus jaunāks. Taču atdot meitu par sievu zirgu puisim viņam nenāca ne prātā. Tāpēc viņš atkal paaicināja pie sevis veco dziednieku un prasīja padomu, kā tikt vaļā no Stanoja.

Dziednieks valdniekam saka:

—    Aizsūti viņu pēc burvju bruņām, kas dara neuzvaramu to valkātāju. Bruņas darina viena no negantākajām raganām zemes virsū. Tā dzīvo augstā kalnā un katru, kas tuvojas, pārvērš akmenī. Ja Stanojs dosies turp, tad nekad vairs te nerādīsies!

—    Lai notiek, darīšu, kā tu saki! — Valdnieks -nopriecājas par padomu un liek aicināt pie sevis Stanoju. Kad puisis atnācis, valdnieks viņam saka:

—    Došu tev savu meitu, ja atnesīsi man bruņas, kuru valkātājs top neuzvarams.

—    Atnesīšu arī bruņas! — Stanojs atbild, kāpj zirgam mugurā un dodas ceļā brīnumu bruņas meklēt.

Pamatīgu ceļa gabalu mērojis, daudzas valstis šķērsojis, beigu beigās nonāk raganas kalnā. Tur sēd ragana un pin bruņukreklu.

Ērzelis Stanojam saka:

—     Paslēpsimies, saimniek, aiz vairoga. Ragana tūdaļ sāks vārdot podu ar burvju dziru, lai izlietu to tev uz galvas. Izšauj bultu un sasit podu!

Ērzelis tikko paspējis to pateikt, kad saniknotā ragana bļauj:

— Lasies prom, puis, no mana kalna! Lasies prom, citādi uzliešu tev burvju dziru, un vienā rāvienā pārtapsi akmenī!

—    Paga, paga, raganiņ! Dod man bruņas, un es tūdaļ došos atpakaļ! — puisis palūdz.

—    še tev bruņas! — Un ragana' sniedzās pēc noburtās dziras poda.

Taču Stanojs bija ātrāks un izšāva savu bultu. Pods sašķīda gabalu gabalos, un dzira izlija zemē.

Ragana pārskaitās vēl negantāk un bļauj:

; '— Laidies prom no šejienes, jeb es izliešu vēl divkārt lielāku podu ar burvju dziru! Vienā rāvienā tapsi par pelēku akmeni!

, — Paga, paga, raganiņ! Dod man bruņas, un es klusītēm pazudīšu! — puisis atkārto savu lūgumu.

—    še tev bruņas! — ragana iebrēcās un sniedzās pēc divreiz lielāka poda ar noburto dziru.

Taču puisis arī šoreiz bija ātrāks un sašķaidīja podu ar bultu.

Ragana pārskaitās vēl briesmīgāk un iebrēcās trešoreiz:

—    Ej ratā, vai es izliešu tev virsū trīskārt lielāku podu ar dziru, un tu kļūsi par melnu akmeni!

—    Paga, paga, raganiņ! Dod man bruņas, un es tevi vairs netraucēšu! — trešoreiz palūdza Stanojs.

—    še tev bruņas! še tev!—brēca satracinātā ragana un gribēja izliet trīskārt lielāku dziras podu puisim virsū. Taču Stanojs atkal paspēja izšaut bultu un izsist podam dibenu;

Ērzelis pačukstēja:

—    Aši, puis! Met cilpu raganai kaklā, citādi viņa sāks žāvēt', un mums — beigas!

Puisis aši jo aši izvilka no azotes dūkņas cilpu un uzmeta raganai kaklā. Taču kakls bija ciets un dzīslains, puisis nejaudāja aizžņaugt viņai elpu, un ragana sāka viņu lādēt. Bet Stanojs izvilka no azotes zelta ābolu un iegrūda to raganai mutē. Iekodusies ābolā, ragana pielēca kājās, tapusi jaunāka par desmit gadiem, noņēma cilpu sev no kakla un teica:

—     Paldies tev, puis, ka atjaunināji mani! Se tev viens brunukrekls par atmiņu no manis! Tas nesīs tev tikai veiksmi! Bet ņem vērā — ja atdosi to kādam citam, tas viņam atnesīs vienīgi neveiksmi!

Stanojs paņēma dāvanu un griezās atpakaļ. Valdnieka pilī nonācis, stājās valdnieka priekšā.

—     Nesu tev, godātais valdniek, bruņukreklu, taču kalnu ragana man lika pie sirds, ka šis krekls nesis veiksmi tikai man vienam! Ja es to atdošot kādam citam, viņam tas nesīšot tikai neveiksmi.

—Ragana tev sastāstījusi niekus, puis, vai arī tu gribi mani piemānīt! Bruņukreklā ir tāds spēks, ka tas, kas šo kreklu apvelk, top neuzvarams! Tūlīt dod to šurp, vai arī atņemšu ar varu! Stanojs nedeva vis valdniekam kreklu, bet apvilka to.

— Kas ir stiprāks par mani, — viņš sacīja, — lai nāk un to paņem!

Valdnieks sadusmojās un sūtīja slavenākos spēkavīrus cīnīties ar Stanoju, lai atņemtu viņam bruņukreklu. Stanojs uzveica visus kā vienu. Tad valdnieks sūtīja pret viņu savus karavadoņus, taču arī tie netika ar puisi galā. Beigu beigās valdnieks sūtīja cīņā visu savu karaspēku. Stanojs lika lietā savu loku un bultas, līdz puse karaspēka bija pagalam.

Tādus brīnumus redzēdams, valdnieks sabijās un sāka lūgties:

—     Dod man, puis, to bruņukreklu, es tevi padarīšu par savu znota!

—      Tas krekls tev atnesīs nelaimi, godātais valdniek! — Stanojs sacīja. Bet valdnieks neatlaižas:

—    Atdod man bruņukreklul Es ne tikai atdošu tev savu meitu par sievu, bet arī pusvalsti!

—    Tas krekls tev nenesīs neko labu, godātais valdnieki — Stanojs paliek pie sava.

— Lai nenesi Tikai dod man to! — valdnieks lūdzas. — Došu tev visu valsti! Padarīšu tevi par valdnieku!

Valdnieks tā runāja, bet pats domāja:

«Tikai notici un iedod man kreklu, tad es tev parādīšu! Uzsēdināšu uz mieta, dzīvu likšu ugunī iemest!»

Beigu beigās Stanojs pielaidās:

—    Labi. Pieņem mani par savu znotu un dod man pusi valsts, tad dabūsi kreklu!

To dzirdējis, valdnieks vēl tajā pašā vakarā apprecināja Stanoju ar savu meitu un atdeva viņam pusi valsts. Nākamajā dienā valdnieks saņēma no Stanoja kreklu. To apvilcis, viņš tūdaļ ķērās pie ieročiem, lai izrēķinātos ar ienīsto znotu.

Taču viņš nepaspēja ne pāris soļu paspert, kad sajuta kreklu iegraužamies sev mugurā. Tas izrādījās saindēts, un inde dažos mirkļos iesūcās viņā. Valdnieks pakrita un, nepaspējis ne ievaidēties, izlaida garu. Tā viņš nomira — ar bruņukreklu mugurā, tas bija atnesis viņam nelaimi.

Bet Stanojs-Bendesmaiss kļuva par valdnieku un ilgus gadus valdīja savu valsti taisnīgi un ar gudru prātu.

DEVIŅNIEKS

Reiz, visiem par lieliem brīnumiem, vienai sievai piedzima trīsreiz pa trīs puisēniem. Lai tiktu skaidrībā, kad kurš no viņiem pasaulē nācis, puikām deva vārdus — tādā kārtībā, kā viņi dzimuši. Pirmdzimtais saucās Pirminieks, otrais — Otrinieks, trešais — Trīsinieks, ceturtais — Ceturtnieks, piektais — Piecinieks, sestais — Sešinieks, septītais — Septiņnieks, astotais — Astoņnieks un devītais — Deviņnieks.

Brāļi auga ne dienām, bet stundām, līdz beidzot pienāca laiks sievas lūkot. Vecākais brālis, Pirminieks, pārējiem saka:

—     Kā rādās, brālīši, mums vajag sievas ņemt. Nupat jau pēdējais laiks!

—    Patiesi, laiks precētiesl — brāļi sauc. — Bet kur lai atrodam veselas deviņas daiļavas, ko ņemt par sievām? Ja ari sameklētu, mūsu tēvs ir nabags, un sarīkot deviņas kāzas viņam nav pa kabatai.

—    Ek, tiesa kas tiesa — te sēdēdami, daiļavas nesalūkosim un naudu deviņām kāzām ne tik! — Pirminieks saka. — Labāk palūgsim tēvam pa maizes kukulim un mazliet svētības, lai dotos pasaulē laimi meklēt!

Domāts — darīts. Aizgāja visi deviņi pie mātes un tēva, bet vecākais saka:

—    Tētiņ un māmiņ, mēs esam nolēmuši doties pasaulē laimi meklēt! Dodiet mums pa kukulim maizes, svētījiet un atlaidiet plašajā pasaulē!

Grūti nācās tēvam un mātei šķirties uzreiz no visiem deviņiem dēliem, taču liegt tiem laimi meklēt viņi negribēja — iedeva deviņas tarbas, ielika pa maizes kukulim katrā un svētīja dēlus. Izvadot brašuļus ceļā, māte piesacīja:

—    Pa pasauli staigādami, mani bērni, neguliet nakti pļavā, kur dziļum dziļa aka. Tanī akā mitinās pūķis ar deviņām galvām, un katrai galvai pa divi mēlēm mutē. Neviens, kas pienācis tai akai tuvu, nav mājās pārnācis. Pūķis visus aprijis!

Mātes sacīto noklausījušies, brāļi tikai pasmējās, nodomājuši, ka tās tādas sievu pļāpas vien būšot, bet neteica ne vārda. Vienīgi jaunākais brālis, Deviņnieks, nesmējās, bet ar cieņu noklausījās mātes pamācībās un bilda:

—    Tā ari darīsim, māmiņ! Mums nav tur ko meklēt.

Brāļi devās ceļā. Gāja dienu, gāja otru un trešo, līdz beidzot, kā par nelaimi, atģidās milzīgā pļavā ar dziļu aku pa vidu. Un akā dzīvoja pūķis. Deviņnieks sacīja:

—    Bēgsim prom no šīs nolādētās vietas, brālīši! Atcerieties, ko māte teica!

Bet Pirminieks viņu pārtrauca:

—    Vari bēgt, ja esi nobijies! Tev zaķa sirds krūtīs, tāpēc labāk būs, ja tu vēl šodien atgriezīsies mājās!

Tādas runas dzirdēdams, Deviņnieks apklusa un kopā ar brāļiem apmetās pie dziļās akas. Tur visi apsēdās kur kurais, ēda, dzēra, līdz atlaidās zaļajā zālītē un iemiga.

Vienīgi Deviņnieks negulēja. Viņš bija nomodā — sargāja brāļu miegu, skatījās un klausījās, vai no akas neparādīsies pū

ķis. Pagāja stunda, divas. Trešajā stundā puisim sanāca miegs. Taču, tiklīdz viņš grasījās ieslīgt snaudā, izdzirda troksni. Akā šņāca, pēc tam no turienes izlīda deviņas galvas — ar divi mēlēm katrā mutē. Briesmonis bija pamanījis, ka pie akas apmetušies ļaudis, un izlīda, lai tos aprītu. Deviņnieks klusītēm piecēlās, pielavījās pie akas, izvilka nazi un — krāks! šņāks! — nogrieza visas galvas, kas snaikstījās pāri akas malai. Tad viņš paņēma tās un iebāza pa vienai katram brālim tarbā. Devīto galvu viņš noglabāja pats savā tarbā.

«Diez, kas notika ar pūķi?» viņš iedomājās un palūkojās akā. Taču no pūķa nebija ne vēsts. Tas bija nogrimis ūdenī un pārvērties receklī. Vienīgi akas dibenā kas spīdēja.

«Kas tur varētu spīdēt? Ņemšu un nolaidīšos apskatīties!» puisis nolēma un nokāpa akā.

Akas dibenā viņš ieraudzja atvērtus vārtus. Tur bija diena un spīdēja saule. Deviņnieks iegāja vārtos un nonāca zaļā pļavā. Pļavai pa vidu slējās zelta pils. Pilspriekšā sēdēja veca sieva. Puisi ieraudzījusi, sieva viņam uzsauca:

— Bēdz prom no šejienes, puis, kas ari tu nebūtu! Tūlīt var ierasties cilvēkēdājs pūķis un tevi norīt! Vai redzi tur to kaulu kaudzi? Tie ir pūķa apēsto cilvēku kauli! — Un vecā norādīja uz nomelnējušiem kauliem.

—    Briesmīgais pūķis ir beigts, vecmāmiņ! Es viņu piebeidzu, kad tas gatavojās norit mani un manus brāļus, kuri gulēja pie akas! — Deviņnieks sacīja un parādīja devīto pūķa galvu, kas atradās viņam somā.

To ieraudzījusi, vecā ļoti nopriecājās un saka:

— Ja nu tu esi nogalinājis briesmīgo pūķi, dēliņ, tad šī zelta pils pieder tēv! Tā ir noteikts — kas pievārēs pūķi, tas dabūs viņa, pili! Te tev būs visu durvju atslēgas! — Un viņa iedeva puisim atslēgu saišķi. Visas atslēgas bija sudraba, tikai astoņas no tām — zelta.

Puisis paņēma atslēgas un devās aplūkot pili. Citu pēc citas viņš atdarīja aizslēgtās istabas. Tur bija neredzētas bagātības — viss, ko pūķis bija ļaudīm nolaupījis. Visbeidzot neatslēgtas palika vairs tikai pēdējās astoņas istabas, kuras vajadzēja slēgt ar zelta atslēgām. Vecā puisim saka:

— Tais istabās ieslodzītas astoņas skaistules — visas valdnieka meitas. Pūķis viņas nolaupīja, paslēpa šeit un lika tām katru vakaru dziedāt un dejot.

Puisis atslēdza va|ā astoņas durvis, no astoņām istabām iznāca astoņas skaistules, ļoti nopriecājās, ka pūķis pagalam, un vaicāja, vai atbrīvotājs nebūšot ar mieru izvest viņas virszemē. Bet puisis viņām saka:

—    Nevaru pašlaik jūs ņemt līdzi, jo esmu devies tālā ceļā kopā ar saviem brā|iem! Kad nākšu atpakaļ, iegriezīšos šeit un izvedīšu jūs virszemē! Līdz tam laikam dzīvojiet šajā pilī un gaidiet mani atgriežamies!

Viņš piekodināja vecajai pielūkot meitenes, atvadījās un iznāca atkal virszemē.

Bet virszemē joprojām bija nakts. Deviņnieks apgūlās pie brāļiem un iemiga. Piekusis būdams, viņš nogulēja tik ilgi, ka pat nemanīja gaismiņu uzaustam. Pirminieks viņu uzmodināja,, saukdams:

—    Vai redzat šo miegamici? Vakar viņam bija bailes no akas, šis trīcēja un drebēja, par pūķi padzirdējis, bet šodien guļ kā beigts un krāc, ka ne aizklausīties!

Un brāļi sāka Deviņnieku zobot. Bet viņš piecēlās un teica:

—    Pagaidiet, brālīši! Vakar jūs mātes padomam nepaklausījāt un smieklā likāt viņas teikto, šodien velkat uz zoba mani! Labāk palūkojiet savos ceļa maisos, pēc tam parunāsim!

—    Tūdaļ palūkosim! — teica brāļi un atdarīja maisus.

Pūķa nogrieztās galvas ieraudzījuši, viņi pagalam pārbijās,

ņēma kājas pār pleciem un metās bēgt.

Deviņnieks viņiem uzsauca:

—     Pagaidiet, pagaidiet, neskrieniet nekur! Es nogalēju pūķi, tās ir viņa galvas! Es tīši tās ieliku jūsu tarbās, lai mācītu mātes vēlējumus cieņā turēt!

To dzirdējuši, brāļi pagriezās atpakaļ un visi kā viens bučoja Deviņniekam roku, tencinādami par to, ka viņš tos paglābis no pūķa. Drīz vien viņi saposās un turpināja ceļu. Tā viņi gāja dienu, gāja otru, līdz trešajā dienā nonāca pie liela koka. Uz koka bija rakstīts:

«Kas dosies uz priekšu, vēlāk to nožēlos! Kas griezīsies atpakaļ, vēlāk nožēlos divkārt!»

Brāļi apstājās un ņēmās brīnīties. Turpinot ceļu, viņus gaidīja nelaime, ejot atpaka) — vēl divreiz lielāka. Vieni ieteica

doties atpakaļ, otri — turpināt ceļu. Tā viņi strīdējās, kamēr sāka tumst.

Te pēkšņi — kur radies, kur ne — viņiem priekšā izlec neredzēts milzis. Tas ierēcās tik nešpetni, ka koks ar visu uzrakstu i noliecās līdz pašai zemei un vēl labu laiciņu necēlās augšā. m — Ja nu jūs esat nonākuši līdz šejienei un tūdaļ pat negriezāties atpakaļ, bet gan lauzāt galvas, ko iesākt, tad piederat man! Nemēģiniet bēgt, jo man ir zirgs, kas ātrāks par vēju, un zobens, kas cērt kokus un akmeņus!

Brāli tik briesmīgi sabijās, ka neviens neko prātīgu nespēja izdomāt. Vienīgi Deviņnieks iesaucās:

— Mums nav bail no tevis, milzi! Mēs pieveicām briesmīgo pūķi, kas dzīvoja akā pļavas vidū! Tā tik vēl trūka, lai mēs baidītos no tevis! Parādiet viņam pūķa galvas, brālīši, lai redz, ka runājam taisnību! t Un visi deviņi izvilka pūķa galvas no ceļa maisiem. To redzēdams, milzis saka:

— Redzu, ka esat stiprinieki, tamdēļ esmu gatavs jūs atstāt ītpie«dzīvības! Vienīgi gribu izmeklēt visstiprāko starp jums un sūtīt pakal visskaistākajai jaunavai zemes virsū. Es gribu to ņemt par sievu!

Deviņnieks vaicāja:

— Bet kur tā jaunava atrodama?

— Tā ir valdnieka meita un dzīvo aiz kalniem un lejām, upēm un ezeriem. Lai tiktu pie viņas, jātiek pāri pasaulē platākajai jūrai! Ja viens no jums piekritīs doties viņai pakal, tad pārējie pa to laiku paliks pie manis un, kad viņš pārvedīs jaunavu, jūs visi tiksiet atlaisti brīvībā! Un katram no jums es piebēršu tarbu ar zeltu!

— Lai notiek! -rsacīja Deviņnieks. ā Es uzņemos doties uzmeklēt šo jaunavu, bet vienīgi tad, ja dosi man savu zirgu, kas ātrāks par vēju, un zobenu, kas cērt kokus un akmeņus!

Milzis piekrita. Viņš ieslēdza visus astoņus brāļus savā tornī, iedeva Deviņniekam zirgu un zobenu un sūtīja puisi pasaules skaistāko jaunavu meklēt.

. Jauneklis laidās kā vējš milža straujajā zirgā, šķērsoja daudzus kalnus un lejas, upes un ezerus. Kad piekusa, nolikās atpūsties pļaviņā, vītola ēnā. Tur viņš ieraudzīja veci. Kolīdz

vecis samirkšķināja acis, tūlīt visu skaidri redzēja un zināja un puisim teica:

—    Tu, puis, dodies pēc visskaistākās meitenes pasaulē, bet zini, ka viens pats neko nepaveiksit

—    Kā tu, tētiņ, to zini? — Deviņnieks brīnījās.

—    Zinu'visu, kas pasaulē notiek, dēliņ! Tāpēc arī saku, ka tev jāatrod palīgs, ar ko sabrāļoties!

—    Tas būtu jauki, tētiņ, bet kur lai es tādu atrodu?

—    Ņem mani! — vecis sacīja. — Būšu tev par brāli un palīgu!

—    Ar lielāko prieku, tētiņ! Kāp zirgā, un dosimies ceļā! — Viņi abi devās ceļā. Šķērsoja daudzus kalnus un lejas, upes un ezerus. Vienbrīd vecis saka:

—    Laid mani nokāpt no zirga tur tajā kalnā. Tur dzīvo mans lielais brālis, kas ir stiprāks par mani.

Viņi piestāja kalnā. Pašā virsotnē abi tūdaļ ieraudzīja večuka brāli. Tas ar dūri zvetēja pa klinti. Kur iezvēla, tur izauga dzelzs cietoksnis.

—    Brālīt, — vecais sauca. — Vai gribi brāļoties ar šo jaunekli? Viņš meklē pasaulē skaistāko jaunavu, un viņam vajadzīgs vēl viens palīgs!

—    Lai iet! Es brāļojos ar šo jaunekli! — otrais vecis sacīja.

Visi trīs uzlēca par vēju ātrākajā zirgā un devās ceļā. Laidās, laidās, šķērsoja daudzus kalnus un lejas, upes un ezerus. Pirmais vecis visbeidzot saka:

—    Pieturi zirgu — pie tā lielā ezera. Tur dzīvo mans vecākais brālis, kurš stiprāks par mums visiem!

—    Lai iet, pieturēsim! — Puisis ir ar mieru un pievelk pavadu.

Ezera krastā bija redzams trešais brālis. Kad viņš ievilka dvašu un izpūta to ezerā, viss ūdens sadalījās uz pusēm, un pa ezera dibenu varēja pāriet uz otru krastu, kājas nesamērcējot. Pirmais vecis sacīja viņam:

—    Brālīt, vai esi ar mieru brāļoties ar šo jaunekli? Viņš meklē pasaulē skaistāko jaunavu, un viņam vajadzīgs vēl viens palīgs!

—    Lai notiek, es brāļojos ar šo jaunekli! — sacīja trešais vecis.

Visi četri kāpa zirgam mugurā un laidās kā vējš. Lidoja,

lidoja, līdz sasniedza zemes virsū lielāko jūru. Jūras malā nostājās vēcākais brālis, kas dalīja ūdeni uz pusēm ar dvašas pūtienu. Tas ievilka dvašu, izpūta — un jūra pārdalījās uz pusēm. Tagad viņi varēja pa sauszemi pāriet otrā krastā. Un atkal tika šķērsoti daudzi kalni un lejas, upes un ezeri, kamēr viņi nonāca tanī valstī, kur dzīvoja pasaulē skaistākā jaunava. Viņi apstājās pie pilsētas mūriem, un pirmais vecis puisim sacīja:

— Tagad ej uz valdnieka pili un lūdz viņa meitu par sievu. Valdnieks nebūt negribēs tev viņu dot, bet tu neatlaidies un piesakies izpildīt, visas valdnieka vēlēšanās! Lai ko viņš tev teiktu izdarīt, tu visam piekrīti un tūda| pat nāc šurp pie mums.

Deviņnieks darīja, kā vecis teicis. Pie valdnieka aizgājis, lūdza meitu par sievu. Valdnieks sacīja:

Došu tev viņu, ja uzcelsi man dzelzs cietoksni, tādu, ko nevienam neieņemt!

—    Labi! — puisis atbild, atgriežas pie saviem palīgiem un visu viņiem izstāsta.

Padzirdējis, ko valdnieks vēlas, tas brālis, kurš zvetēja klintis, iezvēla trīsreiz pa zemi, un tur uz vietas pacēlās dzelzs cietoksnis, kuru nevienam neieņemt.

Deviņnieks no rīta atkal aizgāja pie valdnieka un sacīja:

—    Cietoksnis ir gatavs, valdniek! Dod man savu meitu!

—Došu tev savu meitu, ja no lielā ezera aiz pilsētas mūriem iztaisīsi divus ezerus.

— Labi! .T-^puisis atbild. hķ Tev būs arī divi ezeri!

Un atgriezās "pie saviem palīgiem pastāstīt, ko valdnieks vēlas.

—    Tas ir vieglāk par vieglu! — sacīja vecis, kas jūru bija pārdalījis uz pusēm. Viņš tūdaļ aizgāja pie ezera, dziļi ievilka elpu un iepūta dvašu ūdenī. Ezers uz vietas sadalījās divās daļās.

Deviņnieks no jauna aizgāja pie valdnieka un paziņoja, ka ari otrais uzdevums izpildīts. Bet valdnieks nedeva vis viņam meitu, bet teica:

—    Došu tev meitu tikai tad, kad atnesīsi man dzīvības ūdeni!

Puisis atkal aizgāja un izstāstīja draugiem, ko valdnieks vēlas. Vecis, kurš zināja visu, sacīja:

ļb— Es zinu, kur tāds ūdens atrodams! Tūlīt kāpsim zirgā un dosimies tam pakaļ!

Viņi devās cejā. Jāja, jāja, līdz nonāca mežonīgā, necaurejamiem brikšņiem apaugušā kalnā. Tur nebija pat ne kazu takas. Vecis, kurš zināja visu, teica:

—    Dzīvības ūdens ir tajā kalnā, taču tas apslēpts dziļā alā. Avots atrodas pazemes ezera dibenā. Tagad pie darba, brālīši!

Brālis, kurš spēja izsist cietokšņus no klints, iezvēla pa alas sienu, un tā tūdaļ atvērās. Otrs, kurš spēja ar savu dvašu ūdeni pārdalīt, ielīda iekšā un vienā mirklī izdzēra visu ezera ūdeni. Pazemes ezera dibenā kā dimants iemirdzējās dzīvības ūdens avots. Deviņnieks aizskrēja pie avota, iesmēla ūdeni māla krūzē un atgriezās pie citiem. Tad brālis, kas bija ezeru izdzēris, pavēra lūpas, un ezers atkal aiztecēja atpakaļ savā Vietā. Kad viņi izlīda no alas, vecis, kurš bija klintij licis atvērties, atkal iezvēla ar dūri pa akmens sienu, un ala tūdaļ aizvērās.

Visi četri uzlēca zirgā un atgriezās pilsētā. Puisis tūlīt aiznesa krūzi ar dzīvības ūdeni valdniekam.

Valdnieks vairs nezināja, ko iesākt, un saka:

—   Labi, došu tev savu meitu! Vari posties ceļa!

Tā pateicis Deviņniekam, valdnieks pavēlēja saviem kareivjiem viņu pa ceļam nogalināt, lai no puiša atbrīvotos.

; |— Kurš pirmais man paziņos puiša nāves.ziņu, -^«valdnieks sacīja, — saņems vislielāko atalgojumu!

Taču valdnieka meitai Deviņnieks bija ļoti iepaticies, un, padzirdējusi, ko tēvs sadomājis, viņa paņēma pudelīti, ielēja tur mazliet dzīvības ūdens un paslēpa to savos matos.

Kad viņi devās ceļā, vecis, kas visu zināja, Deviņniekam teica:

—    Pa ceļam valdnieka kareivji tevi nogalinās, jo valdnieks tā pavēlējis. Bet tu neuztraucies ne par ko! Valdnieka meita tevi iemīlējusi, viņa tev palīdzēs!

Notika, kā vecis teicis. Pa ceļam valdnieka kareivji uzbruka puisim un viņu nogalināja. Taču meitene izvilka pudelīti ar dzīvības ūdeni, apslacīja ar to puisi, un viņš atkal atdzīvojās.

Valdniekam bija pūķis, kas tam kalpoja, — visbriesmīgākais pūķis zemes virsū.

Valdnieks pavēlēja pūķim:

—    Dodies viņiem pakaļ, pūķīt! Un bez manas meitas atpakaļ

nenāc! Ja tu man viņu pārnesīsi dzīvu un veselu, dabūsi to sev par sievu!

Pūķis pacēlās spārnos un laidās pēc valdnieka meitas. Bet pa to laiku vecis, kas visu zināja, teica brālim, kas izsila no klintīm cietokšņus:

1 — Brālīt, labi aši dabū gatavu dzelzs torni, kur mums vi'siem paslēpties, jo valdnieks izsūtījis mums pakal vienu no briesmīgākajiem pasaules pūķiem!

I Dzelzs tornis drīz vien bija gatavs, un, kolīdz visi paslēpās tajā, arī pūķis atlidoja. Pūķis mēģināja cietoksni noārdīt, taču dzelzs sienas turējās stingri, un pūķis neko nepanāca. Tad neizvērs ņēmās brēkāt:

—    Neesmu nācis ar ļaunu! Valdnieks sūtīja mani apskatīties, vai Viņa meita dzīva un vesela!

To dzirdējusi, valdnieka meita gribēja pūķim parādīties, taču ^vecis, kas zināja visu, saka:

I — Nedari tā! Tikko tu viņam parādīsies, pūķis tevi sagrābs!

. Meitene paklausīja un nerādījās. Taču pūķis atkal bļauj:

—    Nenācu šurp ar ļaunu! Lai valdnieka meita tikai galvu izbāž laukā, un es iešu prom ar mieru!

Meitene gribēja izbāzt galvu, taču vecis, kas visu zināja, saka:

—    Nedari tā! Tiklīdz izbāzīsi galvu, pūķis tevi saķers!

Meitene paklausīja un nerādījās, tad pūķis trešo reizi uzsauca:

Bgpl Neesmu nācis ar ļaunu! Lai valdnieka meita tikai izbāž caur atslēgas caurumu mazo pirkstiņu no labās rokas! Tad varēšu valdniekam sacīt, ka viņa dzīva un vesela!

Vecis, kas zināja visu, sacīja: t’ — Nedari tā! Pūķis izvilks tevi ari caur atslēgas caurumu!

Taču meitene nenoticēja un nodomāja:

«Kā lai viņš mani izvilktu pa atslēgas caurumu! Tas taču tik mazs, un es esmu tik liela! Parādīšu viņam pirkstu, lai vācas prom no šejienes!» — un izbāza mazo pirkstiņu pa atslēgas caurumu.

Pūķis to vien bija gaidījis. Sagrāba pirkstiņu un parāva tik stipri, ka izvilka meiteni caur atslēgas caurumu. Tūdaļ sagrābis to, viņš metās bēgt.

Valdnieka meita, redzēdama, ka piemānīta, sauc:

—    Vai die, mirstu, mirstu nost no tavas uguns, Pūķi! Atnes man ūdeni, citādi būšu beigta no slāpēm!

Pūķis noticēja, atstāja meiteni un devās iesmelt ūdeni. Pa to laiku puisis ar brā|iem piesteidzās, uzsēdināja meiteni zirgā, un visi laidās mukt. Zirgs skrēja, cik ātri vien spēdams. Taču pūķis drīz vien viņus panāca un gribēja sagrābt valdnieka meitu. Deviņnieks cirta tam ar zobenu, kas spēja pārcirst kokus un akmeņus, un nogrieza pūķim vienu spārnu. Pūķis nokrita zemē.

Ugunīgais zirgs laidās ātrāk un ātrāk, drīz vien viņi nonāca pie jūras. Vecis, kas spēja pārdalīt ūdeni, ar savu dvašu izveidoja ceļu, un viņi šķērsoja jūru sausām kājām.

Taču pūķis, kaut ar vienu spārnu, tomēr laidās viņiem pa pēdām. Tobrīd, kad tas grasījās bēg]us satvert, viņi izlēca krastā. Jūras ūdeņi saslēdzās aiz viņiem, ceļš pazuda vi|ņos, un pūķis noslīka.

Tad vecis, kas visu zināja, teica Deviņniekam:

—    Tagad esam drošībā. Laiks atgriezties pie milža. Tikai zini — šī meitene nav domāta viņam! Tā ir tava laime! Tev viņa jāņem par sievu!

Deviņnieks sacīja:

—    Tas būtu jauki, bet kā lai atbrīvoju brāļus no milža? Ja šis dabūs zināt, ka esmu apprecējis meiteni, — pazudinās manus brāļus!

—           Gan jau arī te atradīsim padomu, puis! — vecis atbild.

—    Tu atstāsi meiteni pie mums, bet pats dosies uz tur to ciemu. Ciemā tu uzmeklēsi mācītāja māju un salīgsi pie viņa par aitu ganu. Viņš tevi pieņems, taču liks apsolīties, ka nedzīsi aitas uz lielo pjavu meža malā, jo tur mēdzot uzrasties briesmīgs mežakuilis. Tas esot negantāks par negantu. Katru, kurš pļavā parādās, kuilis saplēšot līdz nāvei. Taču tu nebīsties. Ej ar kuili cīņā un, kad uzvarēsi, izpeldies viņa asinīs! Tad kļūsi tik stiprs, ka tev neko nevarēs padarīt ne bulta, ne zobens, ne milna!

Deviņnieks atstāja meiteni večukiem, atstāja arī zirgu un, paslēpis zobenu zem drānām, devās uz ciemu. Tur viņš apvaicājās pēc mācītāja mājas. Pie durvīm piedauzījis, uzsauca:

—    Kungs mācītāj, kungs mācītāj, vai jums nevajag aitu gana? Gribu salīgt par ganu!

Mācītājs pabrīnījās vien. kur tik pēkšņi uzradies gans. Tūda| atvēris durvis, sacīja:

—    Es pieņemšu tevi par ganu, puis( ja apsolies nedzīt ganāmpulku uz pļavu, kur nāk ganities briesmīgais kuilis!

r — Lai iet, kungs mācītāj! Nedzišu aitas uz to vietu! Lai ganās tepat tuvumā!

Tā Deviņnieks salīga pie mācītāja par ganu. Jau nākamajā rītā viņš dzina ganāmpulku ganībās — aizdzina to tieši uz p|avu meža malā, kur mēdza ganīties mežakuilis. Puisis izdzina aitas ganīties, bet pats izvilka zobenu un sāka gaidīt.

■     Nepagāja ne stunda, kad kuilis izlēca no meža, putas šķiezdams. Tas tūdaļ metās puisim virsū, un viņi sāka cīnīties. Deviņnieks cīnījās ar savu zobenu, bet kuilis — ar briesmīgajiem ilkņiem, milzīgiem kā zilonim. Tā viņi cīnījās līdz vakaram. Vakarā kuilis saka:

—    Ek, ja man kāds iedotu sauju zilu, stundas laikā tiktu ar tevi galā!

Bet Deviņnieks atbild:

—    Ek, ja mācītāja meita iedomātos atnest man plāceni no baltiem miltiem un sarkano vīnu, es viens divi tiktu ar tevi galā!

Taču ne kuilim kāds atnesa zīļu sauju, ne mācītāja meita iedomājās atnest puisim plāceni un vīnu. Un viņi palaida viens otru atpūsties. Kuilis atgriezās mežā, bet puisis dzina aitas mājā. Tās bija tik labi paēdušas, ganīdamās leknajā pļavā, ka mācītājs nodomāja:

«Puisis būs dzinis ganāmpulku uz mežmalas pļavu, kur ganās kuilis! Vienīgi tur šajā laikā atrodama lekna zāle! Būs jāpalūko viņam pakaļ!»

Otrā dienā, kad Deviņnieks izdzina ganāmpulku ganos un atsāka cīņu ar kuili, mācītājs paslēpās ērkšķu krūmos un visu noskatījās un noklausījās.

Trešajā dienā viņš aizveda uz turieni arī savu meitu. Un, kad puisis sauca pēc plāceņa un vīna, lai varētu kuili pievārēt, mācītāja meita izlēca no slēptuves un pasniedza viņam plāceni ar vīnu. Puisis paēda, padzēra un tik loti pieņēmās spēkā, ka pie nākamās saķeršanās ar kuili tūdaļ to nokāva. Viņš nosmērējās ar nokautā zvēra asinīm no galvas līdz kājām, kā mācīts, nodeva ganāmpulku mācītājam un devās atpakaļ pie brāļiem.

Večukus un valdnieka meitu viņš atrada tur, kur bija tos atstājis* un viņi visi kopā devās pie milža.

Galā nonācis, Deviņnieks stājas milža priekšā un saka:

—    Atvedu tev visskaistāko meiteni pasaulē! Taču viņa vēlas par vīru pasaulē stiprāko jaunekli! Tamdēļ nāc cīnies ar mani* un tas, kurš uzvarēs, dabūs valdnieka meitu par sievu!

—    Labi, cīnīsimies! — milzis sacīja un izveda no staļļa rumaku sešiem spārniem. Paņēma vēl bultu, kas varēja trāpīt mušu lidojumā, zobenu, kas varēja pārcirst dzelzi, un milnu* kas svēra piecdesmit veco oku\ Tā viņš stājās pretī puisim.

Abi sāka cīnīties. Milzis bruka virsū pirmais. Izšāva bultu* kas varēja nošaut mušu lidojumā. Taču bulta atdūrās, pret jaunekli un pārlūza uz pusēm. Tad milzis savicināja zobenu — dzelzs cirtēju. Viņš vicināja to ar tādu spēku, ka sāka pūst vējš. Taču puisis bija cietāks par dzelzi. Milža zobens arī pāršķēlās uz pusēm. Tad milzis atvēzējās ar milnu — tik vareni, ka nodārdēja pērkons. Taču arī ar milnu viņš neko nevarēja Deviņniekam padarīt. Milna sašķīda trīs šķēpelēs, bet Deviņnieks palika dzīvs un vesels, kā bijis, un uzsauca:

—    Tagad saturies, milzi! — Un ar vienu pašu zobena cirtienu nocirta milzim galvu.

Pēc tam viņš atbrīvoja ieslodzītos brāļus, atvadījās no draugiem, ar kuriem bija sabrāļojies, un devās mājup. Atceļā viņi nonāca pie dziļum dziļās akas. Deviņnieks lika brāļiem pagaidīt ūn pats nokāpa pazemē, lai izvestu virszemē astoņas meitenes.

Katrai meitenei viņš iedeva pa saujai zelta, bet pats paņēma seglu somu ar naudiņām. Kad viņi iznāca virszemē, Deviņnieks iedeva katram brālim tik daudz zelta, cik iebira cepurē, un vienu meiteni, bet sev paturēja divi riekšavas zelta naudas un valdnieka meitu.

Kad viņi visi pārnāca mājās, sarīkoja vienā reizē deviņas kāzas. Lieli un mazi brīnījās nenobrīnīdamies. Kāzas ilga deviņas dienas un deviņas naktis. Tad veci ļaudis sāka stāstīt šo pasaku, kā es nupat jums pastāstīju, lai citi to iegaumētu un nelaistu zūdībā.

1 Oka — 1282. g. mērvienība. (Tulk. piez.)

SLIMA MATE

Reiz dzīvoja māte, kurai bija viens vienīgs dēls. Dēls m&ti ļoti mīlēja. Kad viņa saslima, puisis loti rūpējās, lai māti dziedinātu, taču, visām rūpēm par spīti, nelīdzēja nekādas zāles — slimajai kļuva aizvien ļaunāk.

To redzēdams, dēls sacīja: l— Māmiņ, es došos pasaulē īstās zāles meklēt — kamēr neatradīšu, mājās nenākšu!

Sākumā māte negribēja vienīgo dēlu projām laist, bet galu galā lūgta un pierunāta at|āva viņam iet.

t Dēls devās plašajā pasaulē. Visur un visiem prašņāja un -taujāja pēc vislabākajām zālēm. Beigu beigās, puspasauli apstaigājis, padzirdēja no kādas mūžvecas sievas, ka augstu kalnos esot ezers ar dziedinošo ūdeni. Pietiekot iesmelt vienu krūzi Odens un apliet ar to jebkuru slimnieku — tas uz vietas tiekot vesels. Bet mūžvecā sieva piemetināja:

| — Līdz šim, dēliņ, neviens pie tā ezera nav ticis! Neviens nezina ce)u uz turieni!

— Tencinu, mārnu], par labu padomu! — puisis atbild.

—     Puspasauli esmu izstaigājis, izstaigāšu arī to otru, bet ezeru atradīšu!

Puisis nopirka krūzi, paslēpa azotē un devās meklēt ezeru ar dziedinošo ūdeni. Gāja, gāja — kamēr uzgāja akmens ceļu. •Gan koki, gan puķes ce|a malā bija no akmens, akmens putni sēdēja kokos. Un ceļš veda augšā kalnos.

Puisis sacīja:

— Tam jābūt īstajam ceļam! Pa to es nonākšu pie ezera! — Un sāka iet.

Gāja, gāja, līdz ceļa vidū ieraudzīja akmens zirgu un tam pieslietu akmens zobenu un akmens milnu. Puisis apskatīja zirgu, zobenu un milnu un gāja savu ceļu. Drīz vien viņš ieraudzīja arī akmens bruņurupuci. Aplūkojis to, puisis atkal atsāka ceļu, taču izdzirda kādu balsi saucam: ļ— Bēdz prom no šejienes, puis! Bēdz prom no šejienes!

Puisis pabrīnījās, no kurienes nāk balss, — apstājās un ņēmās apkārt lūkoties. Taču visapkārt bija redzami vien akmeņu klajumi, un nekur nevienas dzīvas dvašas. Tikai labi aplūkojis akmens bruņurupuci, puisis ievēroja, ka tas kustina galvu.

—     Vai tu ar mani runāji, rupucīt? — puisis vaicāja.

Taču akmens bruņurupucis tikai savu:

—     Bēdz prom no šejienes, puis, ja tev dzīvība mīļa!

—     Esmu nācis meklēt dziedinošo ūdeni savai slimajai mātei! Runā, ka esot ezers ar tādu ūdeni! — puisis atbild.

—     Tas ezers ir tepat tuvumā! Taču to sargā pasaulē briesmīgākais nezvērs! Kam viņš uzpūš savu dvašu, tas uz vietas pārakmeņojas! — bruņurupucis saka. — Viss tuvu un tālu pārvērties akmenī. Nezvērs arī mani pārvērta par akmeni, tikai galva vien vairs dzīva! Taču, ja vēl reizi uzpūtīs, — arī tā pārakmeņosies!

Tā runādams, bruņurupucis sāka raudāt gluži cilvēciskām asarām.

—     Neraudi, rupucīt, — puisis teica. — Es dodos uz ezeru iesmelt ūdeni, kad atgriezīšos, palīdzēšu arī tev. Kā rādās, pietiktu tev uzšļakstīt kādu sauju, lai tu atdzīvotos.

—     Kur nu sauju — pietiktu arī dažu lāsīšu, nedaudzu pilieniņu, lai es kļūtu tāds pat kā biju. Bet kā tu tiksi pie ezera, ja nezvēram trejas galvas, — kamēr divas no tām aizmigušas; trešā nomodā un sargā! Lūkojas tuvu un tālu, tiklīdz kādu ierauga nākam — uzpūš dvašu un pārvērš nācēju akmenī. Neej turp, puis, briesmonis ari tevi pārvērtīs akmenī!

Taču puisis nelikās dzirdam. Tad bruņurupucis puisis pamāca:

—     Pa kreisi tu redzēsi aizu, kas ved tieši pie ezera. Taču dienas laikā tu līdz turienei netiksi. Gaidi, kad satumsīs, tad pa aizu nokāp pie ezera, ātri iesmel ūdeni un bēdz, ko nagi nes! Lai tu būtu labi tālu, kad ausīs gaisma. Tad nezvērs tevi neredzēs un nepārvērtīs tevi par akmeni.

—      Darīšu, kā tu saki, rupucīt! — puisis teica.

Kolīdz sāka tumst, puisis nokāpa aizā, kas veda uz ezeru. Ticis līdz ūdenim, iesmēla krūzi un kāpa atpakaļ.

Pa ceļam atminējās bruņurupuci. Iežēlojies nogriezās to uzmeklēt, taču pa tumsu nevarēja atrast — lūkojās te un tur, bet, kamēr sameklēja, sāka jau gaismiņa aust.

Bruņurupucis puisim saka:

—     Bēdz projām tūdaļ pat! Nezvērs drīz atdarīs acis un tevi ieraudzīs! Kā uzpūtīs, tu uz vietas pārvērtīsies akmenī!

—     Nu nē, es gribu tevi atdzīvināt, tikai tad došos tālāk! —

puisis sacīja un.uzslaclja mazliet ūdens bruņurupuča akmens .bruņām. Rupucis uzreiz atdzīvojās.

Taču kas bruņurupucis par skrējēju? Sāka rāpties lejā no kalna, bet uz priekšu netiek. Puisis, to redzēdams, paķēra rupuci, iebāza azotē un turpināja ceļu. Pa to laiku sāka sildīt saulīte, nezvērs kalna galā pamodās un pacēla vienu pēc otras visas trīs galvas, lai palūkotos visapkārt ezeram.

Tad bruņurupucis sacīja: nj — Apslakies ar ūdeni, puis, lai nezvērs tevi nepārvērstu akmenī!

Tik tikko puisis bija paspējis uzliet sev mazliet ūdens, nezvērs viņu pamanīja. Tas tūdaļ sāka pūst virsū pārdrošniekam savu dvašu, lai pārvērstu viņu akmenī. Taču, lai pūstu kā pūzdams, neko nevarēja puisim padarīt. Tad briesmonis ņēmās dzīties bēglim pakaļ, lai to notvertu un sakostu simt gabalos. Bruņurupucis viņam azotē sauc:

— Aši, puis, steidzies pie akmens zirga! Aši, aši pie akmens zirga! Uzslacini tam kādu nieku dziedinošā ūdens, un zirgs atdzīvosies! Jāšus mēs paglābsimies!

Puisis tūdaļ pieskrēja pie akmens zirga, apslacīja to ar veselības ūdeni, un zirgs pārvērtās sešspārnainā rumakā ar miesu un kauliem.

Bet bruņurupucis no azotes sauc:

— Tagad apslaki zobenu un milnu, lai ari tie top īsti! Ņem tos un sēdies zirgā!

Puisis apslacīja arī zobenu un milnu, kuri tūdaļ tapa īsti. Puisis tos pakampa un uzlēca zirgā. Zirgs izplēta visus sešus spārnus un uzlidoja.

Taču, lai cik ātri zirgs laidās, nezvērs bija ātrāks. Drīz vien visapkārt gaudoja vētra. Briesmonis tuvojās zirgam, kura mugurā sēdēja puisis ar rupuci azotē. Vēl mazliet — un bēgļi pagalam!

Te bruņurupucis no azotes sauc:

| — Aši velc mani ārā no azotes un turi sev priekšā vairoga vietā!

Puisis izvilka rupuci no azotes, un, tiklīdz viņš to pacēla, rupucis pārvērtās par īstu vairogu. Šis vairogs bija tik spožs, ka tajā visu varēja redzēt gluži kā spogulī. Kad nezvērs tajā ieskatījās, tas ieraudzīja savu attēlu un atkāpās, nodomājis, ka

pretī stājas otrs tāds pat briesmonis. Nobijies nezvērs atpalika un visbeidzot devās atpakaļ.

Par vairogu pārvērstais bruņurupucis puisim saka:

—     Tagad saturies, pēc kāda laika briesmonis var atgriezties! Bet tu nedomā cirst tam nost galvas — būs vēl ļaunāk! Tiklīdz nocirtīsi vienu galvu, tās vietā izaugs divas citas. Turklāt nogrieztā galva pārvērtīsies jaunā nezvērā! Tu mēģini tikt briesmonim aiz muguras un pamanies vilkt ar milnu tam pa skaustu. Ja trāpīsi, nezvērs pagriezīs vēderu. Bet krūtis ir viņa vājā vieta — tur slēpjas briesmoņa sirds. Cērt ar zobenu un nebīsties nekā!

Puisis noklausījās bruņurupuča vārdos un darīja, kā sacīts. Kad nezvērs atkal bija klāt un uzbruka, puisis pamudināja zirgu un pasteidzās tikt briesmonim aiz muguras. Tad viņš saņēma visus spēkus, atvēzējās ar milnu un zvēla nezvēram pa muguru. Zvēliens bija tik pamatīgs, ka nezvērs pagrieza vēderu augšup. Puisis to vien gaidīja — izvilka zobenu un cirta, ko jaudāja. Zobens trāpīja tieši sirdī. Nezvērs savilkās kamolā un bija pagalam.

Kad briesmonis izlaida garu, ezers augšā kalnā saviļņojās aiz prieka un izlēja savus ūdeņus pār piekalnes laukiem. Dziedinošais ūdens visu, ko briesmonis bija pārvērtis akmenī, atdzīvināja. Daļa akmeņu pārvērtās kokos un puķēs, dāļāja putnos un zvēros, bet daļa — cilvēkos. Ļaudis apstāja savu atbrīvotāju — jauno puisi un lūdzās:

—   Tu mūs atsvabināji no briesmoņa un pārvērti no akmeņiem atpakaļ par dzīviem cilvēkiem! Tev jābūt mums par valdnieku! Paliec pie mums!

Taču puisis atbild:

—   Nē, ļautiņi! Es nevaru pie jums palikt! Izvēliet no sava vidus viscienīgāko par valdnieku, bet mani laidiet uz mājām! Tur mani gaida slima māte, kurai gribu aiznest Šo ūdens krūzi!

Un viņš paskubināja zirgu, bet zirgs aizlaidās ātrāk par viesuli. Nepagāja ne stunda, kad viņi jau bija puiša dzimtajā ciemā. Te puisis zirgam saka:

—         Paldies tev, zirdziņ, ka palīdzēji man izbēgt no briesmoņa un tikt līdz šejienei! Varbūt arī tevi gaida slima māte, tāpēc došu tev brīvību! — Un, pakāris zobenu un milnu pie segliem, atlaida zirgu, lai lido.

Zirgs aiz prieka trīsreiz skaļi iezviedzās un uzlidoja gaisa. Tur viņš ieslīdēja mākoņos un pazuda. Bet puisis devās uz savām mājām. Azotē viņam vēl joprojām bija bruņurupucis, kas no vairoga atkal bija pārtapis par rupuci, bet rokā puisis turēja krūzi ar dziedinošo ūdeni. Taču viņam ceļā pagadījās slima večiņa. Puisi ieraudzījusi, veča ņemas lūgties:

—      Dod man, puisīt, kādu nieku no veselības ūdens, citādi nomiršu!

Puisim sametās vecās žēl, viņš apslacīja sieviņu ar dziedinošo ūdeni, un tā vienā rāvienā izveseļojās.

Puisis turpināja ceļu, taču ieraudzīja māti, kura raudāja pie sava mirstošā bērna. Ieraudzījusi puisi, māte lūdzas:

—     Iedod man drusciņu veselības ūdens, citādi nomirs mans vienīgais bērns!

Puisim k|uva nabaga mātes žēl, un viņš apslacīja ar ūdeni mirstošo bērnu. Tas tūdaļ atspirga un sāka rotaļāties. Māte ļoti nopriecājās un svētīja puisi. Bet puisis devās tālāk. Taču uz savas mājas sliekšņa viņš paklupa, krūze izslīdēja puisim no rokām un sašķīda uz klona, bet viss dziedinošais ūdens' izlija zemē.

—     Ak vai, māmiņ! — puisis iesaucās, savu neveiklību nožēlodams. — Varēju atnest veselības ūdeni līdz šejienei un atkarot nezvēram, bet nevarēju dabūt pāri slieksnim — vajadzēja arī tam šepat izlīt! ,

Bet māte sacīja:

—     Tas nekas, dēliņ! Dzirdēdama, ka tu nāc, es aiz prieka izveseļojos! — Un piecēlās kājās, lai dēlu apskautu.

Redzēdama, ka puisis izvelk no azotes rupuci, viņa brīnīdamās sacīja:

—     Vai, dēliņ, kur tu liksi to rāpuli? Laid vaļā, lai viņš dzīvo brīvībā f

Bet dēls atbild:

—     Tas rāpulis, māmiņ, māk runāt cilvēku valodā!

—     Ja nu viņš runā kā cilvēki, tad pieņemsim viņu. Lai dzīvo pie mums!

—     Tā arī darīsim, mamiņ! Ja nebūtu šī te rupuča, kas mani pamacīja, kā tikt galā ar briesmīgo nezvēru, tu vairs nekad neko par savu dēlu nedzirdētu! Tas ir mans labākais draugs! —

Un puisis izstāstīja mātei visu, kā bijis: kurp gājis, ko darījis un kā paglābies.

Tā viņi sāka mī)i dzīvot trijatā: māte, dēls un bruņurupucis. Pagāja kāds laiciņš, un māte dēlam saka:

—     Redzi nu, dēliņ, cik labi mums visiem trim kopā! Ja vien tas nebūtu rupucis, bet dai|a meitene un es varētu viņu ar tevi apprecināt, tad par mani laimīgāku māti nekur neatrastu!

—     Tiesa kas tiesa, māmiņ! Tas gan būtu skaisti! — dēls atbildēja.

Kolīdz māte un dēls bija tādiem vārdiem apmainījušies, bruņurupuča bruņas pārsprāga un baltajā pasaulē izlēca meitene — skaistāka par skaistu, jaukāka par jauku.

—     Cik labi, ka beidzot ar jūsu palīdzību burvestības pārvarētas! — meitene sacīja. — Biju noburta par rupuci līdz tam laikam, kamēr atradīsies māte, kas gribētu mani par vedeklu!

Puisim tā iepatikās jaukā meitene-zeltene, ka viņš vēl to pašu nedē)u apņēma viņu par sievu.

SIĻANS-STARĶIS

Te nevienam nebūs nedz snaust, nedz garlaikoties! Tagad tiks stāstīta pasaka par veciem laikiem, un iegaumējiet labi: kas sava tēva nebīstas un mātes neklausa, ar sievu nerēķinās un pa pasauli dauzās — ar to var notikt briesmu lietas!

Kādus gadus atpakaļ mūsu ciemā dzīvojis tēvocis Božils ar savu Božilicu. Viņiem bijis kāds nieks mantas un divi bērni — dēls un meita Si]ans un Vasilka.

Vecie dēlu lolojuši un lutinājuši, jo pirms viņa piedzimšanas tiem divi dēli nomiruši. Tā izlutinājuši puiku, ka Si|ans izauga par slīmestu — negribēja ne art, ne sēt* ne pļaut, ne kādus citus lauku darbus darīt; visu laiku lūkoja pēc vieglāka, pēc baltāka darba. Iet Si|ans skolā, bet skolotājā neklausās, mācīties negrib. Prātā viņam upīte vien, tikai zivis ķert un peldēties radis. Auga, auga Sijans, izauga liels — laiks precēties, bet strādāt nestrādā, tikai slinkumu lāpa. Tēvs un māte nezinājuši, ko ar viņu darīt, un nolēmuši apprecināt. Domājuši: apprecēsies — uz labu mainīsies. Un tā apprecinājuši viņu ar pašu čaklāko, strādīgāko meiteni visā ciemā. Meiteni sauca par Nedu. Pēc gada Si|anam ar Nedu piedzimis puisītis, Velko vārdā.

Kaut gan Silanu apprecināja, viņš, vienalga, nestrādā. Tēvocis Božils ar Božilicu atviegloti nopūtās, domādami, ka dēls nāks pie prāta. Tēvs ar un sēj, māte vāra ēst, sieva Neda un māsa Vasilka pļauj, bet Si(ans ietērpjas jaunās drānās un pa tirgu slaistās. I nedomā vecos tikumus pie malas mest, domā par tirgoni tapt, no vienas vietas uz otru tirgojoties staigāt un pilsētā apmesties uz dzīvi. Viņi dzīvoja Koņāru ciemā, un Sijans pasāka uz pilsētu iet, vai ir darīšana vai nav: saēdas tur gardu baltmaizi, halvu, visādus saldumus, bet pēc tam klaiņo apkārt ar visādiem klenderiem.

Tēvs ar māti visādi mēģinājuši viņu atrunāt:

—      Nemin, dēls, greizu taciņu, ar sliktiem draugiem nebrāJojies, paklausi, ko vecāki tev māca! Ja neklausīsi, var notikt nelaime. Vai nekad nav gadījies dzirdēt pasaku par dzeguzi un ūpi? Tie agrāk bijuši cilvēki, brālis un māsa, bet vecākus neklausījuši, un, lūk, notikusi nelaime — pārvērtušies par putniem. Dzeguze, kliegdama «ku-kū», lido pa dienu un brāli meklē, bet ūpis lido tikai pa nakti, savu «uhū» kliegdams, un nevar māsu atrast. Tā ari tu: ja neklausīsi vecākus — atnāks diena, būs jānožēlo.

Tēvs ar māti rīmā, bet Sijans skatās tikai griestos un sijas skaita. Ne klausīties vecākos, bet pat skatīties uz tiem negrib. Iecērtas acīm griestos un domā:

«Ko jūs velti vārdus tērējat! Tie man pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā! Pagaidiet tik! Rīt ar gaismiņu atkal aiziešu uz pilsētu un tad vairs atpakaļ nenākšu. Man jūsu muļķīgie padomi līdz kaklam apriebušies.»

Beigu beigās tēvocis Božils pielaidās ■— iedeva naudu, ko preci nopirkt, un zirgu, lai nav kājām jāiet.

«Lai tā notiek, varbūt tur no viņa būs kāds labums.»

Un jaunais tirgonis Si]ans devās ceļā. Aizjāja: uz iebraucamo sētu, kur mēdza apmesties, pieēdās, piedzērās, pēc tam nogāzās gulēt. Vienu dienu uzdzīvoja Sijans, otru dienu uzdzīvoja, tik ilgi uzdzīvoja, kamēr visu naudiņu pa krogiem noēda un nodzēra. Sijans iegriezās šur un tur, kamēr naudiņa izbeidzās, visu bija noplītējis, ari zirgu pārdevis ar visiem segliem, pēc tam atgriezās mājās kājām. Būtu kaut vienu ciemakukulīti

sievai un dēlam par prieku pārnesis, bet nē — pārnāca tukšām rokām. Pāris dienu dēls atpūtās pēc klaiņošanas. Bet tēvocis Božils saka:

—     Ejam uz lauku pastrādāt, Siļanl

Bet Sijans izliekas par kurlu, tikai gozējas kā runcis pie pavarda, cieš klusu, kas viņam, tirgonim, laukā darāms? Un atkal sāka diedelēt no tēva naudu.

—     Tu man netici, — saka, — tos grašus pazaudēju tamdēļ, ka esmu iesācējs. Toties tagad visu zinu, un ies no rokas.

Tēvocis Božils nopūtās — ko lai dara, vienīgais dēls!

Ieķīlājis vislabāko druvu, iedeva naudu Siļanam un mēģināja vēl gudri pamācīt, taču Siļans ir nedomā tēvā klausīties. Apsegloja citu zirgu un atsāka klejojumus, tikai ne pērkot un pārdodot, bet plītējot un naudu šķiežot.

Nepagāja necik ilgs laiks, kad Siļans pārradas mājās pliks kā žurka. Apsēdās pie uguns sadrūvējies — cieš klusu un domā svarīgas domas.

Ņēmās tēvocis Božils dēlu rāt un pamācīt, lai par māju parūpējas, pielūko saimes ļaudis un mantu:

—     Ņem kapli un ej zemi kaplēt, tikai tad zeme dos augļus! Tu tērēji mūsu darba augļus, tagad pastrādā arī par mums un tos atmaksā. Mēs jau esam veci, un mums vairs nav spēka.

Bet Siļans klusē un, ne paraudzīties uz tēva pusi nevēlēdamies, domā pie sevis:

«Runā, cik gribi! Man zināms, ka pilsētā daudz vieglāk un jautrāk dzīvot; Lauku dzīve man neder, cauru dienu mirksti sviedros, un pret vakaru, gulēt ejot, visi kauli aiz noguruma smeldz. Nē! Rīt pat došos prom un vairs nekad nenākšu atpakaļ. Baltā jūra ar Melno sajauksies, ja tu mani te vēl redzēsi! Kaut sāls maisu apēdīšu, bet savu panākšu!»

Tā domāja Siļans. Vēl dieniņa nebija uzaususi, kad viņš nozuda, nevienam ardievas neteicis, — devās vēju ķert.

Pilsētā nonācis, apmetās kādā mājvietā, kur jau agrāk dzīvojis. Apdomāja, kādā amatā izmēģināt roku, jo tirgot bez naudas neiznāk.

Reiz iebraucamā sētā ienāk kāds pops, kas staigāja apkārt ubagodams. Viņš pirmoreiz bija nonācis šajā pusē un palūdza ieteikt pavadoni, kas uzņemtos viņu vadāt pa ciemiem, klosterim žēlastības dāvanas lūdzot.

—     Tas darbiņš ir taisni priekš tevis, — māju saimnieks teica.

Silans viens divi bija gatavs. Viņi vienojās par maksu un abi no rīta devās apstaigāt ciemus un izlūgties ziedojumus klosterim.

Cauru vasaru un rudeni viņi klejoja. Svētā Dmitrija dienā abi iegāja kādā ceļmalas dzertuvē pārskaitīt guvumu. Mūks saskaitīja naudiņu, cik salīgts, bet Si|ans vēl neliekas mierā:

RrLūdzams, esi ar mieru, tēvs, ka es eju tev līdzi un topu par «hadžu» — dievlūdzēju. Gribas, lai arī mani ļaudis godātu par «hadžu Siļanu». Un uzticētos man. Kalpošu tev arī tālāk, kā kalpojis, tikai ņem mani līdzi.

Mūks negribēja piekāpties, jo esot par maz naudas, bet ari krodzinieks un citi sāka lūgties kopā ar Siļanu, līdz viņš piekrita.

Atnāca uz kuģu piestātni, iekāpa burukuģī, kuģinieki uzvilka buras: kā balta kaija lidoja kuģis pa jūru vairākas dienas. Te pēkšņi debesis apmācas, dienas vidū top tumšs kā bezzvaigžņu naktī, uzpūš stiprs vējš, un saceļas briesmīga vētra! Sāka vētra mētāt kuģi pa viļņiem, svaidīt uz augšu un leju kā rieksta čaulu llj te ūdenī iegremdē, te atkal apsviež otrādi l|| tik ilgi, kamēr uzgrūž kuģi klintīm un sadauza skaidās. Cilvēki, kas bija uz kuģa, meta krustus, taču viņu lūgšanas netika uzklausītas. Visi noslīka, vienīgi Silans, pieķēries pie kāda dēla, izglābās. Izķepurojās uz krasta ne dzīvs, ne miris, savu dēli no rokām neizlaidis.

Ilgi nogulēja Silans krastā. Visu laiku viņam šķita, ka viļņi vel vienmēr viņu nes. Rītām austot, Silaiis redzēja sevi guļam uz cietas zemes. Piecēlās kājās, palūkojās viļņos, vai kādu neredzēs no kuģa. Velti! Tikai jūra plosījās kā satrakots zvērs. Siļans saprata, ka izglābies no briesmīgās nāves, un sāka raudāt. Bet ar asarām nekas nav līdzams. Tā viņš pasēdēja, pasēdēja un devās palūkoties, kas tā par zemi, kur nonācis. Gāja, gāja — nekur nevienas dzīvas dvēseles. Silans saēdās ābolus un savvaļas bumbierus, padzērās ūdeni, atrada kādu alu un nolikās gulēt. Kā var gulēt cilvēks uz svešas zemes, tumšā alā? Tā ari Siļans — pat acu neaizvēra visu nakti, drebēdams aiz bailēm un sala, raudādams un vaimanādams:

—     Vai, māmiņ, tētiņ! Vai, mīļo dēliņ Velko', un tu, sieviņ!

Un tu, mī]ā māsiņ! Vai es jūs nekad vairs neredzēšu? Vai nekad netikšu prom no šīs vietas, kur gaiļi nedzied un suņi nerej?

Tā Siļans domāja — gudroja līdz pašai rītausmai, apsolīdamies pie sevis laboties, ja tiks no šejienes prom, apņēmās pieņemties prātā un tapt par labu mājas tēvu un kārtīgu cilvēku.

Kad uzausa gaisma, viņš devās apstaigāt salu. Bet nekur ne taciņas, ne pēdas no cilvēkiem. Viņš pakāpās kādā kalnā, apskatījās visapkārt, redz — apakšā pauguri, lauki un pļavas. Viens lauks gluži kā viņa tēva mājās.

—     Dieviņ tētiņ! — sacīja Siļans. — Vai brīnums būtu noticis, un es esmu nonācis savā dzimtajā ciemā, vai sapņoju, nomodā būdams? Bet, ja nu te ir iekopts lauks, tad arī cilvēkiem jābūt.

Tā nodomājis, nogriezās pa ceļu, kas viņu izveda kādā uzkalnā lauka vidū. Tuvumā viņš izdzirda balsis runājamies, bet neko nesaprata, jo runa bija stipri vien līdzīga sirseņu sirsināšanai. Balsis tuvojās, un viņš paslēpās aiz kāda krūma, nezinādams, ko ieraudzīs — maitas putnu vai meža zvērus. Bet, galvu pacēlis, redz — pļavā vīrs ar sievu pļauj sienu. Abi tādi gari, tievkājaini, un deguni vismaz divkārt garāki par mūsējiem. Viņi vicināja izkaptis platiem vēzieniem un buldurēja kaut ko savā valodā.

Si]ans domāja, domāja un netika gudrs — rādīties viņiem vai bēgt prom.

«Ak es, nolāpītais,» viņš pie sevis sodījās, «kur lai liekos? Debesis augstu, pazemē dziji — kādā caurumā lai paslēpjos? Ja nu viņi mani nokauj un apēd, tiklīdz tiem parādīšos? Kā lai zinu — varbūt esmu nonācis viņā saulē pie kādiem mežoņiem? Bet, ja nu esmu šeit, tad došos redzams, lai notiek kas notikdams ,»

Siļans izlīda no krūmiem pie viņiem. Tie, viņu redzēdami, nolika izkaptis, sabubinājās savā valodā un pasmējās. Siļans domāja — kā pasveicināt, lai viņi saprastu. Beidzot sakrustoja rokas uz krūtīm un paklanījās līdz zemei. Vīrs sacīja:

—    Ko tu. brālīt Sijan, paklanījies, bet ne sveiki nepateici? Vai vētras laikā esi kļuvis mēms no bailēm, vai laupītāji tev mēli izrāvuši?

Siļans pabrīnījās un saka:

—     Gribēju ar jums sasveicināties, bet nedomāju, ka saprotat manu dzimto valodu, jo runājāt citādi. Bet iznāk, ka jūs pat manu vārdu zināt. Es jūs pirmo reizi redzu, kaut gan daudz •esmu pa pasauli klaiņojis.

Bet virs viņam atbild:

—     Pēcāk pastāstīšu. Bet, tā kā vējš tevi, Siļan, atnesa mūsu zemē, kuru vēl neviena cilvēka kāja nav minusi, būsi mūsu viesis, kā pie bulgāriem pieņemts. Te tev kāds nieks siera un maizes, iestiprinies. Tu taču tik tikko vairs turies uz kājām. — Siļans apsēdās un ņēmās svētlaimīgi gremot rudzu maizi ar sieru. Tie viņam šobrīd garšoja labāk par svētku pīrāgiem. Pa to laiku pļāvēji pabeidza pļaut savu pļaujamo. Sāka krēslot, un viņi veda negaidīto viesi uz savām mājām. Kāpjot lievenī, dzirdēja bērnus saucam: — U-ūl Re, kur tēvocis Siļans ieradies ciemos!

Nobrīnījās Siļans. «Ko tas nozīmē,» domā, «sapnis vai īstenība? Kādēļ ari bērni mani pazīst? Es viņus nekad neesmu ne acīs redzējis.»

Siļans iegāja mājā. Visi mājinieki sasveicinājās ar viņu, bērni bučoja roku un teica: ļ — Laipni lūdzam!

Sieva uzklāja galdam jaunu galdautu. Visi apsēdās vakariņot. Pacienāja Siļanu kā dārgu viesi — vislabākīem ēdieniem. Pēc vakariņām atnāca kaimiņi, droši vien bērnu sasaukti. Drīz vien istaba bija stāvgrūdām pilna, un visi — tievi, ar garām kājām un gariem deguniem — pacietīgi gaidīja, kamēr Siļans paēdīs, un pēc tam ņēmās prašņāt par šo un to. Bet šis brīnās vien, kas tā par zemi un kas par cilvēkiem, pie kuriem nokļuvis. Pret vakaru saimnieks nosēžas Siļanam blakus un sāk viņu izprašņāt:

—     Nu, Siļan, izstāsti, dēliņ, — kā dzīvo un kā klājas tavam tēvam Božilam, vai viņš ir dzīvs un vesels? Un tava māmiņa Stojna? Un kā dzīvo dēliņš Velko, sieva Neda, māsa Vasilka? Vai viņi ir dzīvi un veseli?

—     Kad atstāju viņus, bija dzīvi un veseli, bet šobrīd neko par viņiem nezinu — sen neesmu redzējis.

—        Vai klausi savu tēvu? Vai godā viņu vai joprojām neklausi?

—        Neklausu, — atbild Siļans. — Tādēļ jau aizgāju no tēva mājām, tam dusmas aizdevis.

Sanākušie ņemas spriest par šo un to, ari par Sifana neprātībām. Zināja visu, pazina visus. Beigu beigās Si|ans nenocietās un vaicā:

—      Bet kā jūs pazīstat mani un manus radus? Un vēl visu ciemu?

—                Mēs kādreiz dzīvojām jūsu ciemā, — kāds večuks atbild,

—     tad, kad tevis vēl pasaulē nebija. Krustu šķērsu esam jūsu laukus izbradājuši. Tāpēc arī visus pazīstam.

Siļans klausījās pavisam apjucis un brīnās nenobrinīdamies:

—     Sakiet man, brālīši, — kā tas var būt? Kādu radu jūs man iznākat, ja es jūs nepazīstu?

—     Ļauj izstāstīt visu pēc kārtas. Ja gribi — tici, ja negribi — netici.

Lūk, ko viņam pastāstīja dīvainie ]audis:

—      Sen, pirms daudziem, daudziem gadiem šajā salā dzīvoja mūsu vecvectēvi. Tie bija nelāgi ļaudis — ķīvējās un plēsās savā starpā. Un viņu bērni, to redzēdami, tapa vēl Jaunāki par viņiem. Mēs neklausījām vecākus, darījām visādas nelietības. Viss ciems mūsu dē] raudāja. Visi mūs bāra, pierunāja kļausit vecākus, nedarīt nevienam pāri, ļaudīm labumu nest. Bet mēs nevienu neklausījām» neko zināt negribējām. Un, lūk, reiz no aizjūras ieradās kāds gudrs sirmgalvis. Viņš mēģināja mūs pierunāt atteikties no šādas dzīves, jo tā mēs neko labu nepiedzīvošot. Sākām viņu mēdīt, bet viņš sadusmojās un iesita vienam no mums. Tad mēs viņu nomētājām ar akmeņiem. Akmens trāpīja pa galvu — un viņš bija beigts. Večuku paglabāja zem baltās k|avas. Bet, kamēr viņu raka, večuks kapā sāka runāt. Teica, ka visi tie, kas viņu apmētāja akmeņiem, pārvērtīsies stārķos. Rudenī lidos uz svešām zemēm, bet pavasarī atgriezīsies dzimtenē. Un vēl teica, ka svešajās zemēs zem koka radīsies divi avoti: viens — ar stārķu ūdeni, otrs — ar cilvēku. Pavasarī cilvēki izpeldēsies stārķu ūdenī — un k]ūs stārķi, bet, kad atnāks rudens, izpeldēsies cilvēku ūdenī — un pārvērtīsies cilvēkos. No tā laika mēs katru pavasari pārvēršamies stārķos un lidojam pāri jūrai uz mūsu ciemu, bet, kad rudenī atgriežamies uz savu salu, izpeldamies cilvēku ūdenī un atkal pārvēršamies cilvēkos.

—     Saki, vecotēv, — kā man nok]ūt atpakaļ dzimtajā ciemā? — Siļans jautāja vecajam. — Vai kuģi uzšejieni neatpeld?

—     Nē, Siļan. kuģi uz šejieni nepeld. Musu Mīlat kmtl ir stīvi, klintaini. Ja pie salas pietuvosies ku&ts, vi)ņi to udiuiit pret klintīm. Bet es tev tomēr pateiktu, ka 1u varētu nokļūt atpakaļ. Pienāks laiks lidot us savu ciemu, tu izpeldies itlrļfU avota ūdeni — parvčrtisies par stārķi un lidosi ar mums kopi. Tikai vispirms ielej cilvēku ūdeni pudele, apsien pudeli ar virvi un uzkar sev kaklā. Tikko atgriezīsimies dzimtene, apmazgājies ar 4o udeni — atkal kļūsi cilvēks un iesi pie saviem piederīga* jiem.

^ Nenoticēja Si|ans vecā vārdiem. Tad vecis aizveda viou pie avota, izpeldējās tajā un pārvērtās stārķi. Palidinājās iurpu turpu, nopeldētās otrā avota — kļuva atkal cilvēks. Tagad ai* jans noticēja, ka ari viot varēs atgriezties dzimtajā ciemā» un sāka bezgala priecāties. Tad sāka veci lūgt:

—     Lidosim nckavējo&i us mūsu ciemu!

*        — Nē, Siļan, nedrīkst) Tur tagad ziema, bet, kā zini, stārķi ir ļoti salīgi putni. Tāpēc Jau tic rudeni lalftas uz siltajām zemēm. Pacieties. Pienāks laiks — aizlidosim.

Visu ziemu Siļans nodzivoja uz nezināmās salns, kura atrodas aiz deviņām jūrām. Viņi vairs nebija tas Si|ans, kurā ne tēvu, ne māti neklausīja un strādāt negribēja. Tagad viņš visu dienu strādāja kopā ar kaimiņiem un sīvo ne mutē neņēma. Visu laiku gaidīja un sagaidīt nevarēja, kad pienāks laiks aizlidot.

Beidzot atnāca šis laiks. Visi salas Iedzīvotāji Izpeldējās stārķu ūdeni un pārvērtās stārķos. Izpeldējās ari Si|ans un pārvērtās stārķi. Uzkāra sev kaklā pudeli ar cilvēku avota ūdeni un kopā ar pārējiem stārķiem aizlidoja uz Koņāres ciemu. Lidoja trīs dienas un trīs naktis, atpūtās, atkal lidoja. Beidzot nokļuva līdz Koņāres ciemam. Ieraudzījis dzimto ciemu un tēva mājas, tā nopriecājās, ka pavisam aizmirsa par pudeli ar cilvēku ūdeni, kas viņam karājās kaklā. Aizmirsis sevi, pa galvu pa kaklu me1 tās pie zemes, bet pudele atsitās pret akmeni un saplīsa. Cilvēku ūdens izlija. Nu Silanam vairs nebija ar ko apmazgāties, un viņš palika stārķis. Pamira Si|ans no bēdām, noplūda asarām, bet, redzams, darīt nekā nevar — kas zaudēts, zaudēts. Uzlaidās Siļans uz savas mājas jumta vecā stārķa ligzdā. Bet vecais stārķis viņam saka:

—     Tā ir mana ligzda, Siļan, tu vari apmesties ligzdā, kas atrodas uz otras mājas jumta.

Siļans uzlaidās už kaimiņu mājas jumta un no augšas vēro savu māju. Redz — viņa māte slauc govi, jaunā sieva Neda slauc aitas, bet māsa Vasilka kur uguni — pusdienas gatavot. Visi mājinieki strādā, Sijans būtu laimīgs tiem palīdzēt, bet nevar. Pēc saviem tuviniekiem noilgojies, Si|ans gribēja pienākt tiem tuvāk. Nolaidās pagalmā un sāk staigāt starp mazajiem jēriem. Te no mājas izskrien viņa dēliņš Velko. Ieraudzījis stārķi, sauc mātei:

—     Mamma, mamma! Stārķis grib maniem jērēniem pāri darīt!

—     Aizdzen viņu, dēliņ, — māte saka.

Velko paņem akmeni un sviež stārķim-Siļanam pa galvu — gandrīz to nosita. Siļanam apreiba galva. Grib viņš pacelties gaisā, bet nav spēka. Velko saķer viņu aiz kājām un atkal kliedz mātei:

—     Mamma, mamma! Es noķēru stārķi! Piesiešu viņu virvē aiz kājas un spēlēšos ar viņu.

—     Nevajag, dēliņ, — saka māte. — Atlaid stārķi, viņš cilvēkiem neko sliktu nedara, tikai labu.

Velko paklausīja mātei, atbrīvoja stārķi. Uzlaidās stārķisSijans atkal uz jumta.

Nedaudz dienu vēlāk Silans savija sev jaunu ligzdu un sāka dzīvot savu tuvinieku tuvumā.

Un, lūk, vienreiz iet viņa tēvs Božils tīrumu art, mazdēlu ņem līdzi —| vēršus vest. Savicināja stārķis-Siļans spārnus, aizlidoja pie viņiem uz lauka un nosēdās zemē tuvāk pie sava dēliņa. Sāka Si|ans iet pa vagu aiz spī]arkla, bet dēliņš viņu ierauga un sauc vectēvam:

—     Vectētiņ, vectētiņ, šis ir mūsu stārķis!

—     Lai staigā, mazdēliņ, — saka vectēvs. — Viņš mūs netraucē.

Ara, ara, un atkal mazais Velko sauc vectēvam:

—      Skaties, vectētiņ, stārķis vēl joprojām staigā aiz mums!

—     Atstāj, mazdēliņ, stārķi mierā, ved labāk ātrāk vēršus — drīz satumsīs.

Bet Velko tikai atpakaļ uz stārķi vien skatās, vectēvu dusmina.

—     Ko tu vārnas skaiti, mazdēl? — kliedz vectēvs. — Vai tādēļ es tevi līdzi paņēmu?

Sadusmojās Božils, savicināja garu nūju, ar kuru vēršus skubināja, — gribēja stārķi pabaidīt nost, netīšām trāpīja stārķim pa kāju un pārlauza to. Aizlidoja Silans-stārķis uz mājām, nolaidās uz jumta, nostājās uz veselās kājas, bet otru piespiež klāt un raud no sāpēm.

Vakarā visi mājinieki atgriezās no darba un atsēdās pie pavarda vakariņot. Bet Si|ans notupās savā ligzdā uz jumta un klausās viņu sarunās. Lūk, mazais Velko saka mātei:

—    Mamma, šodien stārķis atlidoja pie mums uz tīrumu, bet vectēvs kā dod viņam ar nūju pa kāju! Laikam pārlauza to.

Bet vectēvs pretī: ni — Tu biji vainīgs, Velko! Kādēļ visu laiku skatījies uz stārķi, bet par vēršiem aizmirsi? 2ēl man stārķa. Atvēzējos es uz viņu ātrās dusmās un iesitu netīšām,  — Labāk tu man būtu iesitis, vectētiņ, bet ne stārķim, — saka Si]ana dēliņš.

Bet Si]ans guļ ligzdā, visu dzird un raud.

Reiz viņa māsa Vasilka sēdēja pagalmā un vēra kaklarotu no sīkām monētām. Vēra, vēra, iegāja mājā padzerties ūdeni, bet rotu atstāja uz lūku pinuma. Te Siļans nolaidās, paķēra knābī rotu un uznesa uz jumta savā ligzdā. Citā reizē Silana sieva izklāja pagalmā lūku pinumu un atsēdās uz tā izšūt atraitnes kreklu ar melniem diegiem. Pati raud un klusām pie sevis runā:

— Ne tā es žēlotu Silanu, ja viņš būtu nomiris mājās un es viņa kapu zinātu. Bet viņš, nabags, jūrā noslīka, kad devās tajā nolādētajā svētceļojumā.

Neda raud, pie sevis runā, bet Silans klausās un asaras birdina. Neda kaut kur aizgāja. Silans nolaižas uz lūku pinuma, paņem diegu kamoliņu un noslēpj savā ligzdā.

Mēnesi vēlāk izdod pie vīra Siļana māsu Vasilku. Atnāca precinieki ar līgavaini, sāka spēlēt dūdinieki, viesi dejo riņķa deju —kājas nežēlodami. Bet Siļans stāv ar salauztu kāju uz jumta, skatās un domā: «Ak, ja varētu padancot pulciņā!» Precinieki iet mājā mieloties, bet Neda paņem aiz rokas savu dēliņu Velko un\dodas klētī paraudāt pēc pazudušā vīra. Siļans uz jumta klausās viņu, un sirds no bēdām vai pušu plīst.

Pienāk llaiks stārķiem lidot uz siltām zemēm. Salasījās visi upes krastā? saēdās vardes un aizlaidās. Lidoja trīs dienas, trīs

naktis, tad vēl trīs dienas un trīs naktis — aizlidoja līdz stārķu salai. Svešumā Siļans pavadīja vēl piecus mēnešus, kamēr atnāca pavasaris un laiks stārķiem laisties uz Koņāri. Siļans atkal ielēja cilvēku ūdeni pudelē, piesēja to sev stipri jo stipri un kopā ar citiem stārķiem aizlaidās uz dzimto ciemu.

Lidoja, lidoja — atlidoja līdz Koņārei. Nolaidās tēva sētā — un taisnā ceļā uz klēti. Tur apmazgājās cilvēku ūdenī un kļuva par cilvēku, agrāko Siļanu, Božila dēlu, Nedas vīru, Velko tēvu. Siļans iznāca no klēts un aizsoļoja pāri pagalmam uz māju. Ieraudzīja viņu suns, saukts par Lapsu, nepazina un sāka riet. Bet Siļans saka:

—      Ko tad tu, Lapsiņ? Vai saimnieku nepazini, tā rej uz mani, kā uz svešu cilvēku?

Piederīgie izdzirda Siļana balsi, izskrēja visi no mājas un metās viņu apskaut un raudāt no prieka. Siļans skūpstīja tēvam un mātei rokas, piedošanu lūdzot par pagātnē izdarītajām nelietībām un kļūdām. Bet Neda atnesa bļodu ar ūdeni, nomazgāja vīram kājas, apģērba viņam svētku kreklu un nevarēja vien noskatīties uz vīru. Pa to laiku māte bagātīgi saklāja galdu un cienāja klaidoni dēlu.

Mazajā ciemā ātri izplatījās vēsts par to, ka tēvocim Božilam Siļans atgriezies. Sanāca ciema ļaudis. Sirmgalvji sveica Siļanu un skūpstīja viņam roku:

—     Sveicam, hadžu-Siļanu, kas atgriezies no svētceļojuma! Sveicam, hadžu-Siļanu, kas atgriezies no svētceļojuma!

Bet Siļans izvairās:

—      Nē, ciema ļaudis, — saka viņš, — neskūpstiet vis manu roku, negodājiet mani par «hadžu». Nebija man lemts aiziet līdz Mekai, tādēļ ka burukuģis, uz kura braucu, noslīka, un visi aizgāja bojā, vienīgi es paliku dzīvs! Iebaudiet pa glāzei vīna uz manu veselību; daudzām bēdām un nelaimēm cauri iets pa šiem trim gadiem.

Siļans sāka viņiem stāstīt par savām mokām un nelaimēm.

Sākumā ciema ļaudis klausījās mutes atplētuši. Pat vīnu dzert aizmirsa. Pēc tam sāka klakšķināt mēles un neticīgi šūpot galvas. Bet, kad Siļans stāstīja, kā viņš pārvērtās par stārķi, ciema ļaudis cits pakaļ citam sāka kliegt:

—     Klausies, Siļan, klausies, neprātīgais, — vai tik tu mums nesāc jukt prātā, ka stāsti tādus melus?

. Visi piecēlās un sāka izrādīt neapmierinātību — kur nu tādas blēņas klausīsies!

Silans viņus aizturēja:

— Tēv, saki — vai pagājušo gadu augšā uz šķūņa jumta dzīvoja stārķis — vientuļnieks? r — Bija gan, dēliņ. Nu un tad? Dzīvoja, visi to zina.

—               Vai atceries, Neda, vienreiz tu slauci aitas un Velko iesita ar sprunguli stārķim, kurš bija atnācis līdz sētai?

: — Tā bija, Sijan, — brīnījās Neda, — bet kāpēc tu to stāsti?

Taču Siļans turpināja jautāt:

—               Saki taču tu, Smile, — ka paglābi stārķi no Lapsas zobiem, kad tas gandrīz bija saķēris stārķi aiz astes? Vai tā bija?

' — Bija tā, Siļan. Es brīnos, kā tu to zini. Par to netiku nevienam stāstījis.

Un tā Siļans izjautāja visus, citādi neviens neticēja.

Izjautāja arī, kā vectēvs Božils salauza stārķim kāju un pēc 1am paņēma stārķi mājā, kamēr atveseļojas, kā aizliedza tam staigāt, kamēr saaug kauls. Visi redzēja rētu uz kājas, tomēr vēl joprojām neviens nevēlējās ticēt.

Tad viņš izstāstīja, kā aiznesa Vasilkas kaklarotu un Nedas "kamolu un kur tos noslēpa.

—               Nākat tūlīt man līdzi sētā un paskatieties paši, — teica Si]ans.

Visi izgāja sētā. Siļans sāka runāt stārķu valodā, jo ilgu laiku bija dzīvojis starp tiem un iemācījies viņu valodu:

, — Klak-klak. Cak-čak … — kas nozīmēja: lūdzu tevi, veco stārķi, pārlido uz Šķūņa jumta ligzdu, kur es pagājušo gadu biju .apmeties, un pameklē tur salmos diegu kamoliņu. Nones to man lejā, lai varu pierādīt sava ciema ļaudīm, ka nemeloju, kā vi* ņiem šķiet, bet ka patiesi biju pārvērties par stārķi.

Vecais stārķis atbild:

—     Cak-čak-čak … Labi, Siļan!

Viņš pārlidoja uz šķūņa jumtu, ar knābi parakņājās ligzdas •salmos, sameklēja kamoliņu, satvēra knābī un nolaidās sētā.

Ciema ļaudis redzēja, ka stārķis kaut ko iedod Siļanam. Pēc tam uzlidoja augšā savā ligzdā, nostājās uz vienas kājas un lūkojās lejā, ko dara ciema ļaudis.

Tie joprojām grozīja galvas kā apmulsušas aitas — sļ|ai tikai neredz sapni vaļējām acīm. Tad beidzot noticēja. Iegāja atpakaļ tēvoča Božila mājā iztukšot savas glāzes un noklausīties līdz galam sava cieminieka nedzirdētās nelaimes, ko viņš bija piedzīvojis un izcietis prombūtnē.

Pēc tam izklīda pa mājām, savējiem stāstīdami šos nepieredzētos brīnumus.

Kopš tā laika cilvēki netīko vairs pēc stārķu dzīvības, ticēdami, ka tie ir pārvērsti cilvēki, — un uzskata tos par savējiem.

VISLABĀKIS STRELNIEKS

Reiz dzīvoja māte ar dēlu. Viņiem nekas nepiederēja. Abi »bija loti nabadzīgi. Dēls domāja, gudroja, kā lai sagādā iztiku,— un uztaisīja loku un bultas. Kad šaujamais bija gatavs, puisis devās uz mežu medībās. Iet vienu dienu uz mežu pašaudīti iet otru — līdz iemācījās šaut labāk par visiem, pat nošaut zvirbuli lidojumā viņam bija tīrais nieks. Par tādu izveicību jaunais strēlnieks tika daudzināts tuvu un tālu.

Par izveicīgo puisi padzirdēja kāds vīrs, kurš visur meklēja strēlnieku, kam neviena bulta neietu zudumā. Šis vīrs sasauca visus medniekus, kādus vien varēja atrast, un pasludināja, ka tas veiksminieks, kurš trāpīšot mērķī, būšot par visiem bagātniekiem bagātāks. Viņš nolika trīs olas par mērķi un vēlēja strēlniekiem šaut no pamatīga attāluma. Visi mednieki nomērķēja: un izšāva, taču neviens no tiem netrāpīja. Visbeidzot pienāca: mūsu nabadzīgā puiša kārta šaut savas bultas. Puisis noskatīja: attālumu, nogūlās, nomērķēja, izšāva trīs bultas — un visas trīs olas izputēja. Pārējie mednieki nobrīnījās vien.

Vīrs, kas bija strēlniekus kopā sasaucis, sacīja:

—   No šīs dienas tu būsi mans pavadonis. Nāksi man visur Jīdzi. Visu, ko meklēsi, es tev došu.

Puisis bija ar mieru un devās kopā ar šo vīru plašajā pasaulē. Viņi gāja, gāja un nonāca pie milzum liela kalna. Kalnu noskatījuši, kāpa augšā. Kalna galā viņi ieraudzīja alu. Vīrs sacīja:

fe — Alā dzīvo cilvēkēdājs ar deviņām galvām, un nevienam nav dūšas līst tur iekšā. Katru gadu cilvēkēdājs izlien padzerties. Tad viņš izdzer visu šo upi sausu, un vairākus mēnešus apIcārt valda sausums. Viņš iebāž visas savas deviņas galvas ūdenī un sūc, kamēr vairs nav ne pilītes. Pēc tam viņš galvas citu pēc citas ievelk alā. Ja tev izdotos šo briesmoni piebeigt, es padarītu tevi bagātu.

—    Tas darbiņš nav no grūtākajiem, — puisis atbild.

—     Jā gan, ja vien tevi neaizraus pa gaisu vētra, kuru sacels cilvēkēdājs. Būs drošāk, ja es tevi piesiešu pie koka.

Vīrs piesēja strēlnieku pie koka un aizgāja.

Pēc kāda laika cilvēkēdājs izlīda no alas. Briesmoņa dvaša .gandrīz norāva strēlnieku no koka, taču viņš nenobijās. Paslēpies aiz koka, puisis nomērķēja. Briesmonis noliecās ar visām de'viņām galvām pie ūdens un sāka sūkt. Upē līmenis kritās acīm redzami. Tad cilvēkēdājs sāka ievilkt citu pēc citas savas briesmīgās galvas, taču strēlnieks viņu uzmanīja. Tikko no ūdens parādījās pirmā galva, puisis izšāva bultu. Tikko parādījās otra galva — izšāva atkal. Tā viņš sašāva visas deviņas briesmīgās •galvas. Cilvēkēdājs bija pagalam. Ūdens iztecēja no deviņām mutēm atpakaļ upes gultnē.

Vīrs izlīda no slēptuves un atbrīvoja piesieto mednieku.

—     Tagad lien iekšā alā. Tur tu atradīsi sarūsējušu gredzenu.

—   Ņem to un atnes man. Taču ņem vērā, ka alā tu vari zaudēt dzīvību un var notikt arī kas ļaunāks. Tu tur dzirdēsi dziesmas dziedam un redzēsi dejas dejojam, bet neliecies neko manām. Ņem gredzenu un skrien atpakaļ, ko kājas nes.

Strēlnieks ielīda alā, paņēma gredzenu un devās atpakaļ. Iedams viņš dzirdēja dziesmas dziedam un dejas dejojam — tik skaisti, ka grūti pat iedomāties. Puisis steidzās, steidzās — bet iziet no alas nepaspēja. Tikai uzvilka loku un sagatavojās aizsargāties, kad izdzirda troksni. Kamēr puisis stāvēja un ausījās, nolaidās liels akmens un aizsedza ieeju alā. Ko lai dara — puisim nācās palikt pazemē.

Strēlnieks klejoja pa alu vienu dienu, klejoja otru — līdz sagribējās ēst. Alā nekā ēdama nebija. Lai remdētu izsalkumu, puisis raka zemi un pamazām ēda. Taču zeme bija akmens cieta, >un nagi lūza rokot. Viendien puisis mēģināja skrubināt zemi ar

gredzenu. Kolīdz gredzens pieskārās zemei, kur nācis, kur ne — parādās turks.

—     Ko pavēlēsi, saimniek?

Strēlnieks nobrīnījās vien, taču saka:

—     Maizi un ūdeni.

—     Liecies gulēt, es tev visu atnesīšu.

Mednieks likās uz auss. Piecēlies redz sev blakus maizi un ūdeni zelta traukos. Viņš sāka saukt turku, taču neviens neatsaucās.

Pagāja diena, pagāja otra — maize bija apēsta un ūdens izdzerts. Puisi atkal mocīja slāpes un izsalkums. Viņš atkal mēģināja ar gredzenu skrubināt zemi. Tiklīdz gredzens skārās pie zemes, turks atkal parādījās.

—     Ko tu meklē?

—     Maizi, ūdeni un mīkstu gultu.

—     Liecies gulēt, es tev visu atnesīšu.

Puisis aizmiga. Bet pamodies saprata, ka atrodas cilvēkēdāja pilī, — visapkārt redzēja zelta sienas, un arī uz grīdas zelts bija samests kaudžu kaudzēs.

Puisis noprata, ka turks ierodas, gredzenam skarot zemi. Un sāka izsaukt to, kad viņam bija kas vajadzīgs. Pēc mednieka pavēles turks nesa uz alu visu prasīto. Tā strēlnieks dzīVoja kā princis.

—     Ko pavēlēsi?

—     Gribu, lai tu aiznes mani pie manas mātes kopā ar visu šo zeltu.

—     Liecies gulēt, un es tevi aiznesīšu.

Puisis apgūlās. Pamodies redzēja sev līdzās mati un zelta kalnus. Apskāvis māti, viņš apraudājās no prieka. Tā viņi sāka dzīvot mierīgi un laimīgi.

Pagāja kāds laiciņš, un puisim pienāca laiks sievu ņemt. Viņš sacīja:

—     Māmiņ, ej pie valdnieka lūgt viņa meitu man par sievu!

—     Vai, dēliņ, — māte brīnās, — kā lai lūdzu valdnieka meitu tev par sievu? Kamēr tu biji projām, gāju izlūgties no valdnieka dāvanas, lai kā nekā iztiktu.

—     Tas nekas, māmiņ. Kamēr dzīvoji viena, varēji saņemt dāvanas. Tagad tu esi bagātāka par valdnieku.

Māte devās ce|ā, taču iedama apkaunējās un atgriezās atpakaļ. Dēlam viņa pateica, ka valdnieks meitu nedodot. Dēls noprata, ka māte nav līdz valdniekam tikusi, un saskaitās. — Ja neiesi pie valdnieka viņa meitu lūgt man par sievu, negribu vairs par tevi neko zināti — strēlnieks sacīja. — Es par sevi, tu — par sevi!

Nabaga sieviete nobijās, ka dēls viņu pametīs, un devās otrreiz uz pilsētu. Kad viņa apstājās pie pils vārtiem, sargi sacīja:

—      Paskat vien, valdniek! Tā večiņa, kura tik ilgi nav rādījusies, atkal atnākusi dāvanas lūgt!

Valdnieks viņu apdāvināja kā senāk. Bet māte saka: — Ēdamo un dzeramo dievs man devis — visa pietiek. Bet es gribētu runāt ar valdnieku.

Sargi to pasacīja valdniekam, un tas ieaicināja veco sievu pie sevis. Te nu viņa valdniekam visu izstāstīja. i' —Mījā sieviņ, — valdnieks saka, — jūs taču esat par mani daudz nabagāki! Mana meita nav pie tādas dzīves pieradusi.

—     Mēs vairs neesam nabagi, godātais valdniek, — sieva atbild. — Var būt, ka esam pat bagātāki par tevi. Neesmu nākusi lūgt tavas meitas roku aiz nabadzības!

—     Ja tā — došu savu meitu tavam dēlam par sievu. Tikai lai viņš trijās dienās uzcel pili, kas būtu par manu krāšņāka!

Sieva aizgāja noskumusi. Kad viņa pārnāca mājās, dēls vaicā:

—     Kā tev gāja, māmiņ? Vai tu tik bēdīga tāpēc, ka valdnieks liedzās meitu dot man par sievu?

—     Neliedzās vis, dēliņ, taču prasa, lai tu trijās dienās uzcel lielāku un skaistāku pili par viņējo. Taču ar mūsu būdu mēs tālu netiksim … Zelts gan mums būtu, taču — kur tas redzēts, ka trijās dienās kāds pili uzceltu?

—    Tas ir vieglāk par vieglu, māmiņ! Neuztraucies ne par ko.

Puisis sāka priecīgi svilpot un izgāja no istabas. Laukā viņš

skāra zemi ar gredzenu, un turks tūdaļ bija klāt.

— Ko pavēlēsi?

—           Gribu, lai tu man uzcel pili — skaistāku nekā valdniekam.

— Liecies gulēt, es visu izdarīšu.

Mednieks nolikās gulēt un aizmiga. Kad viņš pamodās, būdas vietā spīdēja un laistījās glāžu pils — simtkārt skaistāka par valdnieka pili.

Trešajā dienā māte aizgāja pie valdnieka un paziņoja, ka pils gatava.

—     Tas labi, — valdnieks atbild, — bet tagad pasaki savam dēlam, lai nobruģē ce|u no savas pils līdz manai! Un tik,līdzenu, ka pa to varētu olu ripināt no viena gala līdz otram un nekur neaizķertos.

Māte pārnāca un pastāstīja, ko valdnieks vēlas. Bet mednieks atkal izsauca turku un pavēlēja tam uztaisīt ceļu.;Trešajā dienā cejš bija gatavs — spīdēja un laistījās kā gludākā paplāte. Valdnieks ņēmās ripināt pa ceļu. olu -rtā aizripoja un apstājās tikai pie otras pils.

Pēcāk valdnieks pieprasīja dārzu, kurā augtu visi pasaules koki, kādi vien iedomājami. Vieni lai šķiļot pumpurus, otri— ziedot, trešie — nesot augļus, ceturtie — metot lapas… Māte galīgi apjuka un atgriezās mājās, rūgti raudādama. Mednieks viņu sagaidīja smiedamies:

—    Ar ko tad šoreiz valdnieks tevi sabaidīja, māmiņ?

—    Vai, vai, dēliņ! Labāk neprasi!

—     Saki gan, lūdzama, visu, lai varu valdniekam pa prātam izdarīt.

—    Viņam vajag dārza un pie tam tāda, kāda nevienam nav, dēliņ! Tu to nevari dabūt gatavu, tas vienīgi dievam pa spēkam.

—     Nekas, māmiņ, neskumdinies! Varbūt arī tas man izdosies!

Puisis atkal izsauca turku. Turks apsolījās visu izdarīt. Mednieks likās uz auss, un, kad pamodās, dārzs bija gatavs. Kādu koku tikai tur nebija! Vieni plauka un smaržoja, otri kaisīja ziedlapas, trešie līka zem augļu svara, ceturtie stāvēja kaili kā ziemas vidū. Tik skaists dārzs, ka ne izstāstīt! Nenoskatīties!

Nu valdniekam vairs nebija ko iebilst. Un viņš atdeva meitu medniekam par sievu.

Strēlnieks tagad kalpoja valdniekam. Katru dienu viņš devās uz pili, bet gredzens palika mājās, uzkabināts uz naglas. Neviens nezināja, kam tas kalpo. Vienīgi vīrs, kas bija sūtījis puisi pakaļ gredzenam cilvēkēdāja alā, visu zināja. Padzirdējis, ka strēlnieks pārradies mājās bagāts un apņēmis valdnieka meitu par sievu, vīrs pārģērbās par tirgotāju, nostājās pils priekšā un sauc:

—     Uzpērku vecus dzelžus! Uzpērku dzelžus!

Valdnieka meita, to padzirdējusi, sacīja:

— Diez ko tas vecais dzelzs gredzens te karājas? Labāk atdošu to tirgonim!

Viņa atvēra logu un — hopl — izmeta gredzenu. Tirgonis to vien bija gaidījis — paķēra gredzenu un pabāza to sev zem mēles. No pils patālāk ticis, izvilka gredzenu, novilka to gar zemi un izsauca turku. Turks ieradās un vaicā:

— Ko vēlies, saimniek?

— Pārnes glāžu pili, kurp ne zvirbulim aizlidot, ne cilvēkam aizmaldīties!

— Liecies gulēt, es visu izdarīšu!

Tirgonis likās gulēt un iemiga.

Kad strēlnieks pārnāca, neatrada vairs ne ceļa, ne dārza, ne pils. Viņš devās atpakaļ pie valdnieka un paziņoja, ka kritis nabadzībā, pie kam pazaudējis arī sievu. Valdnieks pārskaitās un pavēlēja znotam tūlīt pat doties sievu meklēt. Ja neatradīšot un nepārvedīšot viņu mājās, likšot nocirst nelaimīgajam galvu.

Puisis devās plašajā pasaulē savu pili un sievu uzmeklēt. Pa ceļam viņš atrada noklīdušu kaķi un paslēpa azotē — nēsāja līdzi, lai nebūtu garš laiks. Tā viņi klejoja un klejoja, bet neko neatrada. Galu galā mednieks iemaldījās lielā labības laukā, kas bija līdzens kā delna un tik plašs, ka otru malu nesaskatīt. Kaķis ieraudzīja peli rosāmies salmos un metās to ķert. Pele pieskrēja pie strēlnieka un lūdzas:

—      Glāb mani, es tev atmaksāšu! Glāb mani, es tev atmaksāšu!

Strēlnieks saķēra kaķi aiz skausta un pasita padusē. Bet pele saka:

—     Kā lai tev atlīdzinu?

—    Pasaki man, ja zini, — kur ir mana pils un sieva?

ITo es nezinu, taču esmu peļu valdniece. Tūdaļ sasaukšu tās visas, varbūt kāda zinās pastāstīt.

Pele iepīkstējās. Un uz vietas salasījās kopā visas peles. To bija tik daudz, ka milzīgais lauks viscaur noklājās ar pelēm. Peļu valdniece uzrāpās kokā uri no turienes pīkstēja ko spēdama: vaicāja, vai kādai no pelēm nav zināma pils atrašanās vieta. Taču neviena neatsaucās — neviena neko nezināja. Valdniecei paziņoja, ka viena pele tomēr neesot ieradusies — vajagot pagaidīt, jo tā dzīvojot augstu kalnos un paiešot labs lai-

ciņš, kamēr tikšot līdz šejienei. Pēc kāda laika arī kalnu pele ieradās. Ieradusies viņa atvainojās par aizkavēšanos un sacījās tālu ceļu gājusi. Valdniece apvaicājās, vai kalnu pele nezinot, kur palikusi pils ar valdnieka meitu.

—      Kā lai nezinātu! — kalnu pele atbild. — Es taču tur dzīvoju. .

Mednieks iztaujāja peli, un tā viņam izstāstīja visu par dzīvi pilī. Puisis uzzināja, ka vīrs, kas dzīvo pilī, slēpj gredzenu zem mēles un ēdot noliek to sev priekšā, lai neviens nepaņem. To dzirdot, mednieks sadrūma, jo nezināja, kā gredzenu dabūt.

—     Ehē, — peļu valdniece sacīja, — tu gan esi pagalam neapķērīgs! Tāds darbiņš ir viegls, lai pele apmērcē asti medū un pēcāk piparos — kad viņš aizmigs, iebāž to viņam degunā! Sis sāks šķaudīt, un gredzens izkritīs viņam no mutes!

Pele tā ari izdarīja. Pēc kāda laika viņa atnesa gredzenu. Puisis nopriecājās, skāra ar gredzenu zemi un izsauca turku. Turks ieradās un vaicā:

—     Ko pavēlēsi?

—     Lai šis lauks būtu pilns vārpām, no kurām birtu graudi.

—     Liecies gulēt, es visu izdarīšu.

Puisis likās gulēt un pamodies ieraudzīja lauku pilnu nobriedušām vārpām. Graudi bira zemē, un peles ēda, cik sirds kāroja.

Pēc tam strēlnieks pavēlēja turkam pārnest pili ar visu dārzu, sievu un zeltu atpakaļ vecajā vietā. Tad viņš aizgāja uz jūras krastu un iemeta gredzenu ūdenī.

Es arī tur biju un lūdzu, lai viņš gredzenu atdod manr bet neparko nedeva. Citādi es ari būtu bagātnieks tāpat kā viņš, nevis plukatas kalps pie mācītāja.

IZVEICĪGAIS STRĒLNIEKS UN SUDRABA BRIEDIS

Reiz dzīvoja varen izveicīgs strēlnieks. Viņš šāva savas bultas tik trāpīgi, ka tās vienmēr trāpīja mērķī. Kad šis strēlnieks devās medībās, viņš nekad nepārnāca tukšām rokām. Taču viņš

kalpoja bagātniekam un nesa visus medījumus tam, bet bagātnieks savukārt — valdniekam.

; Kādudien ziņneši izziņoja valdnieka meitas precības. Uz tām visiem augstmaņiem tika vēlēts ierasties pili. Medniekiem tobrīd bija daudz darba. Arī mūsu izveicīgā strēlnieka kungs bija aicināts uz pili un, pirms doties turp, pavēlēja strēlniekam sagādāt deviņus vezumus medījumu pa vienu dienu. Tos bagātais augstmanis gribēja vest valdniekam.

Tāds uzdevums medniekam likās |oti grūts, tomēr viņš paņēma savu loku.ar bultām un devās ar dzinējiem uz mežu medījumu meklēt. Dzinēji dzina medījumus ar suņiem, bet strēlnieks šāva savas bultas. Viņš šāva un šāva, kamēr nošāva tik daudz zvēru, ka deviņi vezumi piepildīti. To paveicis, puisis ņēmās vākt kopā savas bultas. Bet pa to laiku suņi izcēla briedi. Tas bija savāds briedis — ne tāds kā visi, bet viscaur sudrabains, Mednieks tūda] uzvilka loku un grasījās izšaut, taču briedis sacīja:

—     Nešauj marti, cilvēk, es darīšu tev lielu labumu.

Dzirdējis tādus vārdus, strēlnieks sastinga un brīnīdamies

teica:

Kādu labumu tu vari man atnest, briedis būdams, ja arī proti runāt cilvēku valodā? Labi, lai notiek, es tev neko nedarīšu. Briedis saka:

—     Met zemē bultas, tad nākšu tev klāt!

- Mednieks nometa loku un bultas. Briedis pienāca viņam klāt un sacīja:

— Vai gribi, lai padaru tevi par valdnieka znotu?

Strēlnieks atbild:

—     Kā briedis var mani padarīt par valdnieka znotu?

Briedis neatlaižas:

—    Tu tikai pasaki!

—     Labs ir, izdari tā! — mednieks piekrīt.

Briedis pamāca:

> — Tagad ej un izvadi savu kungu ceļā, pēc tam nāc atpakaļ uz šo pašu vietu. Uzsvilp trīs reizes, un es būšu klāt.

Puisis darīja, kā briedis teicis. No medībām pārnācis, izvadīja bagāto augstmani ceļā un atkal atgriezās mežā. Kad viņš bija trīs reizes uzsvilpis, briedis tūlīt pat ieradās un teica:

—    Vai gribi doties uz valdnieka pili?

Mednieks brīnīdamies vaicāja:

—     Kā lai rāde» valdnieka pilī, nebūdams ne augstas kārtas, ne no bagātiem ļaudīm? Kur es varu doties tādās skrandās? Kur lai ņemu zirgu, kas man dos zobenu?

Briedis atbild:

—     Neuztraucies ne par ko. Es būšu tev zirga vietā. Palūko tur, zem tā akmens, kamēr sataustīsi divas čūskas. Viņas nešpetni šņāks, bet tev nav no tām jābaidās. Vienu izlietosi par pavadu, otru — pātagas vietā.

Puisis darīja, kā briedis mācījis. Izvilka no akmens apakšas čūskas, un, tiklīdz vienu no tām bija iegrūdis briedim mutē, briedis pārvērtās baltā zirgā. Viena čūska tapa par pavadu, otra — par pātagu. Zirgs teica:

—     Un tagad nolauz zaru, ar kuru paskrāpē nost sūnu tam akmenim, zem kura atradi čūskas.

Puisis nolauza zaru un izvandīja sūnas. Zars uz vietas pārvērtās asā zobenā, bet zem sūnām bija paslēptas dārgas drānas. Puisis tās apvilka, apjozās zobenu, paņēma savu loku un bultas, kāpa zirgā un jāja uz valdnieka pili.

Viņi tur ieradās, kad valdnieka ziņotāji izziņoja, ka meitu dabūs par sievu augstmanis, kas ar zirgu noskries visus citus jātniekus, sašaus ar bultu mērķi augstu gaisā un ar zobenu pārcirtis akmeni.

Un sacīkstes sākās. Vispirms bija jātnieku sacensības. Arī mednieks paskubināja savu zirgu. Taču viņa zirgs jau pusceļā izrāvās visiem priekšā un lidoja ātrāk par viesuļvētru. Tā viņi apsteidza visus jātniekus. Pēcāk bija ar bultu jānošauj muša augstu gaisā. Visi mērķēja un šāva, ko mācēja, bet neviens netrāpīja. Vienīgi mednieks ar savu bultu trāpīja mušai. Tad nāca kārta akmeņu ciršanai, bet nevienam neizdevās pat visniecīgāko pārcirst. Bet zirgs pačukstēja puisim, lai cērtot droši — varbūt viņam izdošoties. Puisis atvēzēja zobenu, cirta — un pāršķēla akmeni uz pusēm.

Tā kā visi noteikumi izrādījās izpildīti, valdnieks atdeva savu meitu medniekam par sievu. Tūlīt pat tika rīkotas arī kāzas. Zirgs medniekam sacīja:

—     Es tagad došos uz mežu. Ja būšu tev vajadzīgs, pasvilp.

Valdnieka znots sacīja:

—     Ej vien un dzīvo brīvībā. Tagad esmu valdnieka znots, man no tevis neko vairs nevajag.

Pagāja kāds laiciņš, un augstmanis, kuram mednieks bija kalpojis, sāka viņu meklēt. Nevarēdams kalpu atrast, viņš aizgāja pie meža raganas un vaicāja tai, kur mednieks palicis. Vecene izvilka pupu sauju un ņēmās zīlēt. Beigu beigās izzīlēja, ka augstmaņa kalps tagad valdnieka znots.

To padzirdējis, augstmanis briesmīgi sadusmojās, tajā pašā dienā aizgāja pie valdnieka un tam visu izstāstīja. Arī valdnieks noskaitās ne pa jokam, tūda| pat izsauca pie sevis meitu un paskaidroja, kālab saniknojies. Meita saka:

—     Es jau labu laiku tā domāju, tētiņ! Viņš tik prasti runā, ka man bija skaidrs, no kurienes nācis. Tu, tēt, esi mani izprecinājis vienkāršam kalpam!

Valdnieks nolēma:

—     Sis te ir tavs īstais vīrs, meitiņ! — Un atdeva meitu par sievu augstmanim.

—Bet to krāpnieku vajadzētu sodīt, — valdnieks saka, apskaities, ka bail. — Saki, bērns, — ko lai ar viņu darām?

Meita atbild:

— Iemetīsim viņu jūrā, lai zivis apēd!

Valdnieks piekrita un paaicināja savus cietumsargus.

—     Ņemiet blēdi ciet, piesieniet labi lielu akmeni kaklā un iemetiet viņu jūrā! Bet tev, — valdnieks pievērsās savam jaunizceptajam znotam, — dodu līdz ar savu meitu pusvalsti, krāpnieka brīnumaino loku un viņa zobenu.

\Valdnieka cietumsargi sagrāba mednieku un aizrāva pie jūras: Tur viņi tam piesēja akmeni kaklā un iemeta nabaga puisi ūdenī. Strēlnieks sāka grimt. Turpat jau aizrijies ar ūdeni, viņš juta/ķa milzīga zivs ierauj to sev mutē. Tā viņš nokļuva zivs vēderā. Pēc kāda laika zivs atvēra muti un līdz ar dvašu izpūta mednieku, uz krasta. Krasts bija apaudzis ar brīnišķu mežu. Puisis devās mežā iekšā. Būdams izsalcis, saēdās ogas un likās zem krūma pagulēt. Atkal pamodies, ieraudzīja sev līdzās sudraba briedi. Sadusmojies ķēra pēc sausa zara, lai briedi aizdzītu. Bet briedis saka:

— Paga, paga, puis! Esmu ieradies tevi glābt!

— Vācies projām! Tu esi pie visa vainīgs!

—        Par laimi, laikus uzzināju par tavu nelaimi. Kāpēc neuzsvilpi? — briedis taujā.

—        Nedomāju, ka tu man varēsi ko līdzēt. Mani izglāba liela zivs, — mednieks atbild.

Briedis teica:

—   Tā zivs biju es. Tiklīdz dabūju zināt, ka tevi iesvieduši jūrā, tūdaļ steidzos tev palīgā. Pārvērtos par zivi un iznesu tevi krastā.

Puisis sacīja:

—  Paldies tev, briedīt! Piedod man par niknajiem vārdiem pirmīt un palīdzi tikt no šejienes projām!

Briedis nopūšas un atbild:

—    Es tev vairs nevaru palīdzēt. Mans spēks te beidzas. Bet es tev iedošu ziediņu ar trim ziedlapām, tas tev palīdzēs. Kad pirmoreiz nonāksi nelaimē, norauj pirmo ziedlapiņu — to, kas za|ā krāsā. Kad iekulsies ķezā otrreiz, norauj otru — zilo. Kad nonāksi pie valdnieka pils, norauj un apēd pēdējo — sārto ziedlapu. Un vēl — atceries, ka tava laime slēpjas pirmajā priekšzobā, kas izkritīs, pirmajā skaidā, ko nocirtīs, un daijā meitenē.

To pateicis, briedis piecirta kāju un nozuda kā zemē iegrimis. Puisis atkal palika viens un devās tālāk. Maldījās, maldījās pa mežu, kuram nebija ne gala, ne malas, līdz iemaldījās mežonīgu zvēru migā. Zvēri metās viņam virsū — nabags tik tikko paspēja noraut za]o ziedlapiņu. Tiklīdz ziedlapa bija norauta, zvēri pazuda. Zajā lapiņa pārvērtās spīdīgā, zaļā ķirzaciņā un aizskrēja projām.

Puisis gāja, gāja, līdz nonāca pie jūras. Krastu apstaigājis, nabaga mednieks saprata, ka atrodas uz salas. Tad vfljš norāva otru ziedlapu, un tūdaļ pāri jūrai nolaidās varavīksne°kā tilts no debesīm. Mednieks pārgāja pa varavīksni kā daudzkrāsu ceļu un nonāca uz cietzemes — netālu no valdnieka pils. Pirms doties iekšā pa vārtiem, viņš norāva un sakošļāja sārto ziedlapiņu. To pašu brīdi mednieks pārtapa par brīnumskaistu rūsganu zirgu. Zirgs padraiskojās pļaviņā un iemaldījās kādā nabagu laužu kūtiņā. Veca sieva, redzēdama, ka*sētā ienācis brīnumains zirgs, aizdarīja vārtus un pasauca savu vīru. Vecais atsteidzās un, zirgu ieraudzījis, saka:

—          Tas zirgs nav priekš mums, vecā. Es došos to pārdot valdniekam!

Vecā atbild: — Ej gan, tētiņ!

Vecais aizjāja uz galvaspilsētu. Tur ap viņu salasījās milzums ļaužu — visi gribēja redzēt skaisto zirgu. Ari valdnieks padzirdēja par to, iznāca no savām istabām, taču nevarēja neko saskatīt. Apskaities viņš lika znotam iet un zirgu apskatīt.

Valdnieka znots izlauzās cauri pūlim un, zirgu ieraudzījis, uz vietas samaksāja vecajam prasīto. Viņš tūdaļ uzkāpa zirgam mugurā un mēģināja jāt, taču zirgs sadusmojās un nometa jātnieku zemē. Valdnieka znots krizdams tik tikko nenositās. Kājās piecēlies, viņš lika zirgu nokaut. Garām gāja jauna un dai)a kalpone — tā apraudājās, skaisto zirgu glaudīdama:

— Vai dieniņ, tāds skaists zirgs, un tas jākauj nost aiz valdnieka znota iegribas! Pats neprot jāt, bet zirgam par to jācieš!

Zirgs iečukstēja viņai ausī: k: — Ja tev manis žēl, paņem manu priekšzobu, kad kāvēji būs mani nokāvuši, un iestādi dārzā pils priekšā!

Kalpone bija ar mieru un izdarīja visu, kā zirgs lūdzis. Vēl pret to pašu vakaru dārzā, kur bija ierakts zobs, izauga brīnumains koks. Koka zari nevis šalca, bet dziedāja dziesmas. No rīta visi sanāca dārzā apbrīnot neredzēto koku. Atnāca arī valdnieka znots. Taču, kad viņš nostājās zem koka, zaros pēkšņi izauga ērkšķi un līdz asinīm saskrāpēja augstmanim seju. Valdnieka znots noskaitās un lika koku nocirst. Dailā kalponīte to dzirdēja un nopūtās:

—      Ek, tik skaists koks, bet jācērt nost aiz nez kādām iegribām!

Koks viņai pačukstēja: ļ.-. — Ja tu gribi mani glābt, pacel pirmo skaidu, kad mani cirtīs, — un iemet ezerā!

Meitene izdarīja, kā koks teicis. Tiklīdz viņa iemeta skaidu ezerā, tur parādījās zeltaina pīlīte un sāka peldēt no vienas ezera malas uz otru.

Valdnieka znots atnāca pie dīķa un mēģināja pīlīti nošaut, taču ne reizi netrāpīja. Pīlīte aizpeldēja uz otru krastu. Lai kā augstmanis mērķēja, nekādi viņa bultas nesasniedza mērķi. Taču, kad viņš izšāva trešo reizi, pīlīte nozuda zem ūdens. Tad valdnieka znots noģērba greznās drānas un metās peldus mek-

lēt nošauto medījumu. Taču, kamēr viņš plunčājās pa ūdeni, pīlīte, kura bija izlikusies par beigtu, izpeldēja krastā pie augstmaņa drānām. Tur tā pārvērtās par cilvēku un apvilka greznās drānas, paņēma loku un bultas un aplikās savu paša zobenu.

Valdnieka znots, to redzēdams, pazina savu kalpu un tā pārbijās, ka pagāja zem ūdens un noslīka.

Bet mednieks devās uz pili. Tur viņš atrada visus vārtus slēgtus, bet no sargtorņiem pār viņu nobira bultu krusa. Te strēlnieks ņēma savu loku un bultas un nošāva visus sargu?.' Tad viņš ar savu zobenu pārcirta dzelzs vārtus un iegāja pili. Valdnieka meita iznāca pie viņa un ņēmās lūgties, taču puisis saka:

—     Kamdēļ tu vēlēji mani iesviest jūrā?

Valdnieka meita liedzās:

—       Tā nav mana vaina, es biju kritusi maldos! Bet kā tu esi palicis dzīvs, kaut tiki iemests jūrā?

Mednieks teica: ttEHl tagad pavēlēšu tevi un tavu tēvu iemest jūrā, tad jūs redzēsiet, vai paliksiet dzīvi!

Un viņš pavēlēja grābt ciet valdnieku ar viņa meitu un iemest abus jūrā. Pēc tam viņš lika aicināt pie sevis skaisto kalponi un apņēma to par sievu. Tā izveicīgais strēlnieks kļuva par valdnieku un skaistā kalpone — par valdnieci. Viņi abi ilgi un godājami valdīja savu valsti, darīdami daudz laba.

KAĶIS — SVĒTULIS

Kādā ciemā reiz dzīvoja ļoti rijīgs kaķis. Veikls peļu mednieks. Viņš mūžīgi kvernēja zem klēts, pieņēmās resnumā dienu un nakti. Tikko ierauga peli vai žurku, tā metas tai pakaļ, saķer ar asiem nagiem — caps! — un apēd. Dienu no dienas peļu saime ruka, nebija glābiņa no lielā rīmas. Peles redz — neizbēgt tām no nāves. Sanāca kopā apspriesties. Domāja, minēja, kā but, ko darīt? Tad nolēma visas iet pie vecās žurkas pēc padoma.

—       Iemāci mums, taisnīgā žurka, kā pasargāties no briesmīgā kaķa, — lūdza peles. — Katru dienu mēs cīnāmies ar kaķi

zem klēts, bet pieveikt to nav pa spēkam. Drīz no peļu dzimtas pat atmiņu nebūs.

—              Skatos un brīnos par jūsu saprātu, — atsaka gudrā žurka.

—    Kur tas dzirdēts un redzēts, ka peles cīnītos ar kaķi! Sēdiet savās alās tik ilgi, kamēr pe]u savairosies vairāk, citādi jūsu peļu dzimtai beigas. Un, ja arī kāds neklausīgs pelēns izlīdīs no alas un nonāks kaķa nagos, nebūs jau tik liela bēda. Varēsiet teikt, ka laikam kaķa nagos loti patīkami. Ja rātni alās sēdēsiet, kaķis no bada nobeigsies vai arī aizskries uz citu ciemu. Tā jūs tiksiet no kaķa va]ā.

Peles pateicās vecajai žurkai par gudro padomu, atgriezās atpaka| savā klētī un noteica visiem saviem draugiem un radiem nelīst ārā no alām. Visas peles noslēpās savās alās, un neviena ārā nelīda.

Visu dienu kaķis pavadīja zem klēts, bet nevienu peli nenoķēra. Otrajā dienā tāpat — nevienas peles. Un arī trešajā — tāpat. Galīgi nobadējies, kaķis notupās pie vienas alas un sāka gaidīt. Te pēkšņi viens mazs pelēns izbāž deguntiņu no alas, ierauga kaķi un momentā nozūd atpakaļ.

B —ļ Nāc ārā, es tev neko nedarīšu, — ņurrā kaķis, bet pats jau gatavs pelei klupt virsū.

Pelēns iespiedās dziļāk alā iekšā un no turienes pīkst:

—     Pļāpā vien, cik tev tīk! Neviens tam netic. Sēdi kaut vai nedēju ajas priekšā, vienalga, neko nenoķersi. Mēs esam nolēmušas no alām laukā nelīst, un tu nobeigsies no bada.

Kaķis, uzzinājis par pe]u norunu, nolēma tās izmānīt no alām ar viltu. Kaut kur sadabūja mācītāja galvassegu, virstērpu, ieģērbās tajā, ap ķepu apvija lūgšanu krelles un aizgāja pie baznīcas. Bet baznīcas pagalmā stāvēja liela klēts — tur pops glabāja no zemniekiem savāktos graudus. Kaķis zināja, ka zem šīs klēts dzīvo ļoti daudz peļu. Viņš nostājas pie klēts, met krustus un, klanoties līdz zemei, skaita lūgšanas.

Kaķis tīšu prātu lūgšanas skaitīja skalā balsī, lai peles sadzirdētu un viņa svētulībai noticētu. Un viņš nekļūdījās. Pelēm Joti gribējās paskatīties, ko dara viņu nolādētais ienaidnieks, — te viens pelēns no alas izlien, te otrs. Skatās, skatās un savām acīm netic: līdz šim tāds brīnums nebija redzēts, ka pops būtu kaķis! Kaķis ieraudzīja peles, un viņam siekalas sāka tecēt, viņš ņemas vēl sirsnīgāk klanīties un lūgties. Skaita lūgšanu, bet pats uz pelēm vien glūn. Muļķītes noticēja kaķim, aizskrēja un pavēstīja pārējām pelēm, ka kaķis par svēto kļuvis — gaļu neēdot, tikai dienu un nakti lūgšanas vien skaitot.

—               Bērni, neticiet viņam, — dod padomu vecākās peles.

—     Dzīvojiet tāpat kā agrāk, nelieniet ārā no alām. Nevar būt, ka kaķis no gaJas atteiktos un par popu pārvērstos.

—     Ja neticat, ejiet un paskatieties paši, — saka pelēni.

Pieaugušās peles un žurkas saskatījās, apspriedās savā

starpā un saka:

•   — Lai notiek, paskatīsimies, ko viņš tur dara.

Peles izlīda no alām un redz — kaķis popa tērpā klanās līdz zemei baznīcas priekšā. No brīnumiem peles apjuka.

—     Ko tu dari, kaķa kungs? — jautā peles.

—     Vai neredzat? Lūdzu dievu, —-strupi atbild kaķis un grabina lūgšanu krelles vēl stiprāk.

Tad viena drosmīga žurka nolēma pieiet kaķim tuvāk.

—     Labrīt, jūsu svētība! — šī saka.

—     Labrīt, bērns, — mierīgi atbild kaķis. — Nāc vien tuvāk. Pieglaudies sava vectēva mīkstajai ķepai. Biju dievkalpojumā, nožēloju grēkus, lai saņemtu grēku atlaišanu, uzlika man smagu aizliegumu: līdz pašam dzīves galam gaļu mutē neņemt, lūgties pazemību, skaitīt «Kungs, apžēlojies» dienu un nakti un lūgties. Pieglaudies pie manas mīkstās ķepas, bērns, bet# pēc tam ej ar dieva palīgu. Un neaizmirsti pateikt arī citām žurkām un pelēm, lai ātrāk man piedod par to, ka agrāk viņas traucēju un nejāvu mierīgi ēst kviešu graudus klētī. Un vēl pasaki: ja tās šurp neatnāks, tad grēks būs tik liels, ka otrā saulē visas ar darvu noziedīs un uz pannas izceps. Un tā, bērns, pieglaudies vēlreiz pie manas mīkstās ķepas, bet pēc tam ej ar dieva palīgu, tikai vispirms kārtīgi kviešus paēd.

Drošsirdīgā žurka pieglaudās pie kaķa ķepas, tad iešāvās klēts apakšā un izstāstīja visiem, kādus brīnumus tā dzirdējusi un redzējusi.

To uzklausījušas, peles savācās apspriesties, lemt — ko tālāk darīt. Viena daļa peļu kaķim noticēja, gribēja iet un piedot visu un pēc tam saēsties graudus klētī — diezgan izsalkušas bija, savās alās tupot. Strīdējās, gudroja, beidzot nolēma sūtīt trīs četras peles pie kaķa uzzināt patiesību, vai patiešām viņš

kļuvis dievlūdzējs gavētājs. Aizgāja peles pie kaķa — svētu\a,bet tas, ieraudzījis peles, jau pa gabalu sauc:

Sr — Nāciet tuvāk, mīļās, savam vectēvam dievlūdzējam, pieglaudieties pie manas ķepas un piedodiet — smagi esmu grēkojis pret jums.

Un kaķis atkal sāka klanīties, murminot dievu lūgt: «Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies…» — bet pats tikai domā: «Ek, izlienat tikai visas no savām alām! Tad jūs redzēsiet, cik labs ir svētais vectēvs!»

Peles nesaprata, par ko domā kaķis. Pieglaudās viņa ķepai un piedeva tam grēkus. Tad iešmauca klētī, saēdās graudus un atgriezās savās alās. Tagad arī pārējās peles izlīda no savām alām un aizgāja pie kaķa piedot tam grēkus. Nostājās visas rindā kaķa priekšā un cita pēc citas sāka glausties pie kaķa ķepas, grēkus piedodot.

—    Redz, cik labi, — murmināja kaķis, — pie manas ķepas pieglaudāties, grēkus piedevāt, bet vienu aizmirsāt.

—    Ko aizmirsām, dievlūdzēj vecotēv? — vienā balsī jautāja peles.

—    Aizmirsāt atnest man kaut ko paēst. Bet varbūt nezināt, ka pie svēta vīra tukšām rokām nenāk.

—    Zinām, dievlūdzēj vecotēv, kā to nezināt! Bet tu jau teici, ka gavē un gaļu neēd.

Kaķis murmināja sev zem deguna: ļ|||I Kaut tā būtu! Vai tad kaķis var atteikties no garduma, to nepagaršojis?

Tad sāka runāt skaļā balsī, lai visi viņu dzirdētu: k — Jums taisnība: no visa esmu atteicies un neko nevēlos. Parādiet man vēl tikai vienu — pēdējo laipnību. Ja līdz mūža beigām gribat ar mani draudzēties, nodejojiet tūliņ pat riņķa deju, bet es uz jums paskatīšos.

Peles sāka dejot riņķa deju, bet gudrās vecās žurkas klusu viņām čukst:

—     Dancojiet, dancojiet, tikai no alām acu nenolaidiet.

Te kaķim pacietības mērs pilns. Viņš metās pelēm virsū, kā sāka tās žmiegt — nevienu dzīvu neatstāja.

PASAKA PAR MUCU

Reiz dzīvoja vecis. Kad pienāca viņa pēdējā stundiņa, viņš ataicināja savus piecus dēlus un saka tiem:

—      Mani bērni, es drīz miršu. Bet pirms nāves izstāstīšu jums stāstu. Klausieties labi uzmanīgi, bet pēc tam izskaidrojiet to man!

Dēli skatās uz tēvu, bet tēvs, aplūkojis viņus, sāka stāstīt:

—      Mežā auga ozols. Koks bija liels. No tā resnajiem zariem pēc lietus krita zīles. Saknes, dzi|i zemē ieaugušas, smēlās tur spēku. Plosīja, plosīja to vētra, bet neko padarīt nevarēja. Reiz uz mežu atnāca malkas cirtējs, ieraudzīja koku, uzrotīja piedurknes — un ņēmās cirst ozolu. Pievakarē ozols bija pieveikts. Viņš nogāza ozolu zemē, zarus nocirta, bet stumbru atvilka uz galdnieka darbnīcu — tur sazāģēja ozola stumbru plānos dēļos. Rudenī atbrauca mucenieks, sakrāmēja dēļus ratos un aizveda. Mucenieks no dēļiem iztaisīja lielu mucu.

Tajā mucā viņš katru rudeni lēja putojošu vīnu, bet pēc tam to pārdeva zemniekiem uz kāzām, kristībām vai bērēm. Tā visu laiku, kamēr muca bija vesela… Bet viena stīpa salūza, un muca sašķiebās. Viss vīns iztecēja ārā. Kamēr mucenieks gatavojās likt mucai jaunu stīpu, visas kniedes izbira, un muca sajuka. Pārējās stīpas izvazāja bērni, ripināja tās pa ielām, bet sānu dēļus un mucas dibenus saimniece sadedzināja krāsnī. Muca bija laba, bet izkūpēja!… Izskaidrojiet man šo stāstu!

Visi pieci dēli domāja, domāja, bet nekādi nevarēja izskaidrot tēvam šo stāstu. Tad tēvs pašūpoja galvu un saka:

—     Jūs vēl esat jauni, tādēļ nevarat to saprast. Izskaidrošu pats, bet jūs uzmanīgi klausieties… Mežs, kurā aug lieli ozoli, — ir mūsu valsts. Tā ir mūžīga. Viņas kokiem — tautai — rnūžam nebūs gala. Mucag^ tā ir ģimene. Kniedes ||§ tie esam mes, radinieki, stīpas — satikšana, bet vīns — prieks, laimīga dzīve. Kamēr ģimenē saticība — visi dzīvo laimīgi. Bet tādai mājai, kurā satikšanas nav, labāk ugunī sadegt!… Sargājiet stīpas, mani bērni!

Tad vecākais dēls noskūpstīja tēvam roku un teica:

—     Pateicamies tev, tēv, par gudro padomu. Neaizmirsīsim to, kamēr dzīvosim.

.

ZENS — ARĀJS

Sensenos laikos dzīvoja kāds ]oti nabadzīgs zēns. Viņa tēvs bija miris, bet māte vaiga sviedros tik vien kā maizi nopelnīja. Vasarā viņa ar grozu rokā klejoja pa kalniem, mellenes lasīdama. Pielasa grozu ar ogām, tad iet uz pilsētu pārdot. Zēns gāja skolā, bet skolas soma tukša, pat ābeces nebija.

Kad zēns piedzima, viņa krustmāte — turīga sieviete — uzdāvināja telīti. Pagāja septiņi gadi, telīte izauga par govi, bet telēnus nenesa.

Reiz zēns nāk no skolas mājās un gauži raud. Māte, to redzot, jautā:

—     Ko raudi, manu bērniņ?

—     Sāpīgi man, — zēns saka. — Visiem maniem skolas biedriem ir ābeces, viņi jau lasīt iemācījušies, bet man ābeces nav. Lūdzu itedod naudu ābecei!

—      Man nav naudas, dēls, — atbild māte. — Visa mana cerība bija uz govi. Domāju, izaugs, atnesīs telēnu, dos mums pa slaucenei piena gan rītā, gan vakarā. Bet kas iznāca? Govs izrādījās ālava. Jau vēls rudens, arī mellenes pārgatavojušās. Nav, kur naudu ņemt. Ja rīt sāks snigt un sasnigs bieza kārta sniega — ko darīsim, ne iedomāties nespēju! Ar ko barosim govi? Mums nav ne siena, ne salmu. Aizdzen viņu, dēls, uz mežu, atrod tur resnāku koku un piesien pie tā. Vismaz no govs būsim tikuši va]ā.

Zēns aizdzina govi uz mežu, piesēja pie koķa un devās atpakaļ uz māju. Viņš gandrīz jau bija sasniedzis ciemu, kad pie govs mežā pienāca kāda vecīte. Viņa bija zintniece un vienmēr dzīvoja mežā — pieskatīja tajā pusē ziemojošos putnus.

Vecīte-zintniece atraisīja pie koka piesieto govi un atdzina uz savām mājām.

Zēns iet pa ceļu mājās uz ciemu un piepeši • redz. — ceļa grambā iesprūdis mazs zvirbulēns ar salauztu kājiņu un noplūktu spārniņu. Zvirbulēns grib izķepuroties no grambas, bet uzspurgt nevar.

«Nabaga putnēns, kas ar viņu notiks, ja brauksrati?» nodomāja puisēns. «Ritenis viņu nospiedīs.»

Zēns pieliecās, uzmanīgi pacēla putniņu un ielika azotē. Pārnācis mājās, stāsta mātei, kur atstājis govi, un rāda putnēnu.

—    Met viņu kaķim, — saka māte.

—    Nē, māt, es viņu barošu ar maizes drupatām, kamēr tam sadzīs kāja un ataugs uz spārna spalvas. Tad es putniņu atlaidīšu brīvē.

Zēns sameklēja vecu grozu, salika tajā pakulas un sausu zāli un ielika tur zvirbulēnu. Katru dienu zēns baroja putniņu ar drupatām un dzirdināja no uzpirksteņa. Bet, kad mājās nebija maizes ne kripatiņas, arī zvirbulēns cieta badu.

Pagāja ziema. Putnēns izveseļojās un vienā siltā pavasara dienā uzmanīgi izlidoja pa atvērto logu. Aizlaidās taisni uz mežu pie vecās zintnieces mājas. Notupās vecītei uz pleca. Vecīte tajā brīdī sukāja spalvu diviem maziem telēniem.

—    Kur pārziemoji, mazdēliņ? — jautā vecīte zvirbulēnam.

Zvirbulēns izstāstīja vecītei par nabadzīgo zēnu, kurš viņu

izcēlis no grambas, visu ziemu barojis un dzirdījis, kamēr tam sadzijusi kāja un ataugušas spalvas uz spārna. Izstāstīja visu un tad jautā:

—    Kam pieder šie telēni?

—    Tai govij, kas gul mājas priekšā.

— Kur viņa radās?

—     Es viņu atradu mežā, pie koka piesietu. Nobijos, ka tik vilks neapēd, tādēļ atvedu mājās. Nodomāju — lai padzīvo pie manis, kamēr atradīsies saimnieks. Bet neviens nenāk viņai pakal. Ziemā baroju es viņu ar Tililejas mežu biezokņu sienu. Ēda, ēda viņa šo sienu, līdz vienā brīdī atnesās šie telēni.

Zvirbulēns uzspurdza augšā un sāka lidināties virs telēniem. Lidinās, ar spārniņiem tos kutina, bet telēni spriņģo un spēlējas. Govs skatās un nevar vien nopriecāties.

Tanī dienā zēns teica savai mātei:

—     Māt, gribas man aiziet uz mežu un paskatīties, kas noticis ar mūsu govi. Esmu pēc tās noilgojies.

—    Ej, ja esi noilgojies, — saka māte.

Zēns aizgāja uz mežu. Visu dienu meklēja govi, nekur nevarēja atrast. Satumsa. Zēns sāka raudāt — baisi kļuva viņam tumšajā mežā. Pēkšņi viņš redz — starp kokiem uzdegas uguntiņa. Zēns aizgāja uz uguntiņas pusi un ieraudzīja — meža vidū , stāv mājiņa, priekšā pagalms, bet pagalmā gul govs un tai līazās divi telēni. Zēnu ieraudzīja zvirbulēns un iečirkstējās: I — Vecomāt, nāc ātrāk laukā, mans glābējs atnācis!

—     Kāds glābējs? — jautā večiņa.

—    Tas puisītis, govs saimnieks!

Vecīte mīlīgi uzņēma zēnu, pacienāja ar piena putru, noguldīja, bet no rīta, tikko gaismiņai austot, pamodināja.

Ј — Dodies uz tirgu, — viņa saka. — Aizved govi ar telēniem. Govi pārdod, bet telēnus paturi. Par saņemto naudu nopērc sev dzelzs ratus un spīļarklu. Iejūdz tajos telēnus. Tie — kaut arī mazi, bet stipri — vilks ratus.

Paklausīja zēns vecīti-zintnieci un izdarīja visu, kā viņa bija teikusi. Atgriezās mājās dzelzs ratos ar spīļarklu tajos. Telēni vilka ratus viegli kā spēlējoties, it kā tajos nebūtu dzelzs spīļarkla, bet tikai muša. Nepaspēja zēns ne sētā iebraukt, ne telēnus izjūgt, kad dzird — ciema vēstītājs sit bungas un sauc:

—     Klausieties, ciema ļaudis! Mūsu caram ir lauks, bet uz šī lauka dzims prosa. Tā nebūs parasta prosa, bet zaigosies zelta krāsā, briedīs zelta graudiem. Kurš vienā dienā līdz saules rietam uzars šo lauku, tam cars dos visu, ko vien vēlēsies. Bet, kurš uzņemsies uzart lauku līdz saulrietam, bet neuzars, tam cara bende nocirtīs galvu.

No rīta zēns iejūdza telēnus ratos un taisījās braukt no mājas prom.

—     Uz kurieni tu brauksi? — māte viņam jautā.

—     Braukšu art cara lauku.

Nebrauc, -d-ēls! Telēni mazi, kur tiem lauku uzart.' Radziņi tikko kā lien laukā, mazi kā riekstiņi. Cara laukā zeme cieta kā dzelzs. Bet mūsu cars negants — tīšu prātu vilina ļaudis lauku art, lai pēc tafti pazudinātu tos.

—     Nebēdā, māt, — saka zēns,. — man ir dzelzs spīļarkls. jH Cars tev nocirtīs galvu!

—     Nenocirtīš!

Zēns atbrauca uz lauku un iejūdza arklā teļus. Tieši tajā brīdī uz lauku atnāk ļaunais cars un kliedz jau pa gabalu zēnam:

—     Ko tu dari te, smurguli?

—     Aru lauku. Līdķ vakaram uzaršu.

—       Vācies prom no šejienes! Sis darbs tev nav pa spēkam un teļiem arī ne.

—     Redzēsim, — atbild zēns.

Zēns sāka art cieto zemi. Telēni velk arklu viegli, gremo atgremodami, bet zēns aiz tiem iet svilpodams. Dzen vagu pēc vagas.

Kad saule veļas pāri pusdienai, zēnam vēl tikai vienu vagu uzart atlicis. Cars skatās, skatās un kļūst domīgs — redz, ka zēns līdz vakaram lauku uzars. Tad viņš nolēma sagrozU galvu mazajam arājam un aizsūtīja uz lauku kādu veceni — burvi. Atnāca burve pie zēna un saka:

*                Atpūties, mazdēliņ, nedaudz! Saule vēl tik augstu, bet tev vienu vien vagu atlicis ko uzart, gan pietiks laika. Nāc atsēdies, es izstāstīšu tev pasaku. — Zēns apturēja telēnus un apsēdās vagā. Burve sāka stāstīt pasaku. Runā, bet pati paslepus ber zēnam acīs pulveri. Zēns uzmanīgi klausījās un nemaz nemanīja, kā aizmiga. Burve redz, ka zēns aizmidzis, — aiziet.

Bet saule jau veļas uz rietu. Te pēkšņi viens telēns saka otram:

—     Saule jau riet, bet mēs lauku neesam uzaruši. Aizies bojā mūsu saimnieks. Ko darīt?

—    Lūk, ko, — atbild otrs telēns. — Es uzkāpšu tur, tajā augstajā kalnā, un ar ragu paripināšu sauli atpakaļ — tā atvelsies atpakaļ uz pusdienlaiku. Bet tu uzmodini zēnu.

Telēni atbrīvojās no aizjūga. Viens aizgāja kāpt kalnā, bet otrs sāka laizīt aizmigušā zēna roku. Zēns pamodās un redz — saule jau riet. Sāka drebēt no bailēm. Bet telēns jau uzkāpis augstajā kalnā. Pabada sauli ar mazo radziņu, un tā atvejas atpakaļ uz pusdienlaiku. Tad telēns atgriezās uz lauka.

Zēns uztrūkās kājās, iejūdza teļus arklā un uzara pēdējo vagu. Tad aizgāja uz cara pili. Izsauca caru ārā un saka:

EjģieNu, car, pildi savu solījumu!

Sadusmojās cars līdz baltkvēlei, bet ko darīt — doto vārdu lauzt nedrīkst.

—     Prasi, ko gribi, — saka.

—     Gribu, — saka zēns, — lai tu atsakies no troņa, bet, kad nobriedīs prosa uz lauka, lai tā pieder visai tautai. Zeme nav tava, bet tautas.

Cars nodzeltēja no dusmām, bet neko darīt. Noņēma sev cara kroni, atteicās no troņa un aizbēga uz Tililejas mežu biezokņiem. Bet zēns aizgāja pie paša prasmīgākā kalēja, palūdza izkalt tērauda sirpi, ar ko nopļaut tautai piederošo zelta druvu.

KARAVADOŅA BĒRNI

Reiz dzīvoja trīs māsas, dzirnavnieka meitas. Divas vecākās nebija sevišķi glītas no vaiga, bet trešā — jaunākā — kā vakara zvaigzne. Auga meitas tēva dzirnavās, izauga par jaunavām, tautās dodamām. Kādu vakaru mēness gaismā māsas atsēdās dzirnavu priekšā vērpt dziju un sāka sarunāties savā starpā.

Vecākā māsa saka:

: — Ja karavadoņa dēls ņemtu mani par sievu, es savērptu viņam pilnu vārpstu dzijas un no diegiem noaustu audeklu tik lielu, ka iznāktu apģērbs veselam karaspēkam.

Otra māsa saka tā:

.. ļBet, ja viņš mani ņemtu par sievu, es izceptu viņam tādu plāceni, ka paēstu viss karaspēks.

Arī trešā — jaunākā — māsa saka savu vārdu:

Ja karavadoņa dēls apprecētu mani, es viņam dzemdētu divus puisēnus ar zelta matiņiem un sudraba zobiņiem.

Jāpiebilst, ka karavadoņa dēls ik vakaru nokāpa pie upes dzirdīt savu balto zirgu un viņa ce[š gāja tieši gar dzirnavām. Iznāca tā, ka taisni tajā brīdī, kad māsas vērpjot runāja, šos vārdus, garām jāja karavadoņa dēls; izdzirdis māsu sarunu, pieturēja zirgu un noklausījās visu.

Atpakajceļā karavadoņa dēls iegāja dzirnavās, sameklēja veco dzirnavnieku un saka:

—               Esmu nolēmis, tēv, bildināt tavu meitu — vai dosi man par sievu?

Dzirnavnieks nopriecājās.

—     Bet kuru tad tu gribi par sievu? — jautāja.

—    Jaunāko.

—     Ņem, dēls, tikai gribu tev pajautāt — ar ko nodarbojies?

—               Esmu karavadoņa dēls, tēv. Mans tēvs novecojis jau. Apprecēšos, tad uzņemšos mūsu karaspēka vadību. Būšu par karavadoni pats.

—     Ko vēl labāk! — saka vecais dzirnavnieks.

Nākamajā dienā — piektdienā — karavadoņa dēls nosvinēja kāzas. Atbrauca uz dzirnavām zelta ratos, iesēdināja tajos jaunāko meitu un aizveda uz tēva pili. Laimīgi dzīvoja jaunlaulātie — bēdu nezināja.

Pēc kāda laika uz pili atnāk abas vecākās māsas un saka:

— Māsiņ, karavadoņa sieva, pieņem mūs savā pilī. Gribam arī mēs bagāti padzīvot. Dzirnavās staigājam viscaur miltiem noputējušas. Apnikušas mums tēva nabadzīgās dzirnavas, ne salīdzināt ar jūsu greznajām istabām, — Laipni lūdzu! — teica karavadoņa sieva un atļāva māsām palikt pilī.

Vecākajai māsai sirds vietā bija čūsku kamols. Augu dienu un nakti viņa to vien gudroja, kā atbrīvoties no jaunākās māsas un pašai apprecēties ar jauno karavadoni.

Un, lūk, pienāca arī laiks jaunajai karavadoņa sievai dzemdēt. Viņai piedzima divi dēli. Jauki bija pirmdzimtie puisīši — zelta matiņiem, sudraba zobiņiem. Prieka asarām acīs māte skatījās uz saviem bērniņiem, nopriecāties vien nevarēdama. Jaunais karavadonis tanī brīdī bija medībās, un mājās to gaidīja tikai ap pusnakti.

Stāv vecākā māsa — skauģe — pie dzemdētājas gultas un no dusmām vai pušu plīst. Un, lūk, viņa pēkšņi saka jaunākajai māsai:

—    Māsiņ, karavadoņa sieva, varbūt tu gribi pasnaust mazliet? Esi jau diezgan nomocījusiesl

—     Bet mani bērniņi? — jautā māte.

—    Es viņus noguldīšu šūpulītī. Šūpošu tik ilgi, kamēr aizmigs.

Nogurusī māte aizvēra acis un aizmiga. Tad skaudīgā māsa paķēra jaundzimušos zēnus, izskrēja pagalmā un veikli nozuda tumšajā dārzā. Tur viņa zēnus nogalināja un noraka zemē. Tad sameklēja kuci, atņēma tai divus kucēnus un ielika šūpulītī. Šūpo kucēnus, dzied šūpu]dziesmu, bet karavadoņa sieva guļ.

Vēlu naktī no medībām atgriezās jaunais vīrs. Viņu sagaidīja vecākā māsa.

—   Karavadoņa sieva jau piedzemdēja! — viņa saka.

— Kas piedzima? — priecīgi jautā jaunais karavadonis un steigšus devās pie šūpuļa. Redz — šūpulī divi kucēni. Viņš no dusmām nodzeltēja un kliedz;

—    Ārā! Dzeniet ārā šos kucēnus kopā ar viņu māti! Lai viņas gara te vairs nebūtu! Uzceliet viņai salmu būdu kaut kur upes krastā. No šīs dienas viņa ganīs manas pīles.

—      Bet kā tu dzīvosi bez sievas? — skauģe viņam jautā.

—               Par to neraizējies, — atbild saniknotais karavadonis.

—    Ņemšu tevi par sievu.

Nākamajā dienā karavadonis izgāja dārzā pastaigāties. Un ko viņš ieraudzīja? Tanī vietā, kur ļaunā māsa bija aprakusi abus jaundzimušos bērnus, izauguši divi brīnišķīgi koki — ar sudraba lapām un zelta ziediem. Nobrīnījās karavadonis un sauc sievu:

—     Nāc šurp, paskaties — kāds brīnums!

Vispirms zem koka nostājās pats karavadonis. Tūdaļ apakšējie zari noliecās un sāka maigi glāstīt viņam galvu. Vīram pa pēdām zem koka nostājās arī sieva. Tad. zari noliecās un sāka viņu sist.

Karavadonis pasauca namdarus un pavēlēja:

—    Uztaisiet kokos dēļu pamatnes! Turpmāk mēs ar sievu gulēsim šeit augšā starp zelta ziediem zem sudraba lapām.

Vakarā karavadonis ar sievu nogūlās uz dēļu pamatiem — viņš vienā kokā, sieva otrā. Sudraba lapas sāka čaukstēt virs viņu galvām. Karavadonis ātri aizmiga, un zelta ziedi lēnām glāstīja viņam vaigus. Bet karavadoņa sieva gulēja kā uz adatām — ne acu neaizvēra.

Un tad koki iesāka runāt cilvēka balsī:

Brāl, — saka viens koks, -r vai tev nav smagi turēt karavadoni?

—     Sava nasta nespiež, — atbild otrs. — Viņš. ir mans tēvs. Man šķiet viegls kā spalviņa. Bet vai tev viņa sieva ir smaga?

—     Smaga gan — kā bifelienē. Mani zari no viņas svara-jau krakšķ.

Koku valodu izdzirdēja karavadoņa sieva, nokāpa zemē un visu nakti nogulēja mitrā zālē.

No rīta karavadonis nokāpa no koka un atkal devās medībās, bet skauģe paķēra cirvi, nocirta abus kokus un sadedzināja tos. Pāri palika tikai pelnu kaudzīte. Tad pīļu gane — mazo puisīšu māte — paņēma vienu sauju pelnu un uzbēra uz dobes. Jau tai pašā dienā līdz pievakarei dobē izauga divas rudzupuķes .ar zelta ziedlapiņām un sudraba kātiņiem.

Skauģe tūdaļ saprata, ka rudziipuķes izaugušas no apbrīnojamo koku pelniem, un ielaida dārzā aitu, lai tā apēd puķes. Bet ap pusnakti aitai atskrēja divi jēriņi ar sudraba vilnu un zelta radziņiem. Ieraudzīja tos ļaunā skauģe, noķēra, ielika darvainā grozā un iemeta upē. Upe jēriņus aiznesa pa straumi uz leju. Bet grozs drīzi vien ieķērās krasta ievuldjos — tieši pīļu ganes salmu būdas priekšā.

Jēriņi izbadējušies sāka žēli blēt. Pī]u gane, izdzirdusi jēru blēšanu, piecēlās, iededzināja sveci un piegāja pie ievulāja. Atrada tur darvaino grozu, atraisīja to va|ā un redz — grozā divi jēriņi ar sudraba vilnu un zelta radziņiem. Māte uzreiz pazina savus dēliņus. Aiznesa viņus uz salmu būdu un pabaroja ar krūti. Tikko viens jēriņš norija mātes pienu, uzreiz pārvērtās jaundzimušajā puisītī. Māte nopriecājās un iedeva krūti arī otram jēriņam. Arī tas tūlīt pārvērtās par puisīti.

Abi puisīši ar zelta matiņiem un sudraba zobiņiem palika dzīvot salmu būdā. Auga, auga puisīši un nemaz nemanīja, kā kļuva trīs gadus veci. Viņi sāka rotājāties laukā. Kurš tik iet garām būdai, nopriecāties vien nevar par jaukajiem zēniem.

Reiz uz būdas pusi aizgāja skaudīgā karavadoņa sieva. Puisēni ieraudzīja viņu un nomētāja akmeņiem.

Citreiz būdai garām jāja pats karavadonis. Te pēkšņi zēni izskrēja no būdas un ar slotu sāka slaucīt ceļu karavadoņa zirga priekšā.

Karavadonis apjuka. Kas par brīnumu? Puisēni ar zeltā matiņiem un sudraba zobiņiem. Atcerējās: tieši tādus reiz viņam bija solījusi dzemdēt dzirnavnieka meita, kura kādreiz bija viņa sieva, bet pēc tam k]uva pīļu gane. Tanī brīdī viņa stāvēja upes krastā ar garu stibu rokā un ganīja pīles.

—     No kurienes tev šie bērni? — jautā karavadonis.

p — Man tos atnesa upe darvainā grozā, — teica pīļu gane un iegāja buļļa.

Karavadonis atgriezās pilī. Redz — sieva dzenā kaķi ar koku rokā, grib to sist par to, ka izlacis pienu.

—    Nesit! — kliedz kaķis. — Ja sitīsi, izstāstīšu karavadonim, kā tu viņa bērnus pazudināji — pret kucēniem apmainīji.

Karavadonis izdzirdēja kaķa kliedzienus, atņēma sievai koku un izsvieda pa logu, bet kaķi paņēma rokās un sāka iztaujāt. Kam gan citam, ja ne kaķim, kurš pa naktīm neguļ, bet klejo apkārt, bija zināms viss.

Kāķis izstāstīja karavadonim visu no sākuma līdz galam par to, kā ļaunā skauģe centās pazudināt viņa bērnus, skaistos kokus, rudzupuķes un jēriņus.

—  Bet kā jēriņi pārvērtās par puikām? — jautā karavadonis.

—  Arī to es redzēju, — atbild kaķis. — Aizgāju peļu medībās uz pīļu ganes būdu, bet viņa tieši tai brīdī raisa vajā grozu. Nepaspēja jērēni norīt viņas pienu, kā tūlīt pārvērtās bērnos.

Karavadonis to pašu brīdi atveda atpakaļ uz pili savu pirmo sievu un dzimtos bērnus, bet skauģi pavēlēja ielikt darvainā mucā un iemest jūrā.

MORAVAS VĒRSĪTIS

Reiz dzīvoja pamāte tik ļauna uri cietsirdīga, ka tādu otru ne Virszemē, ne Apakšzemē neatrast. Viņa mīlēja vienīgi pati sevi un savu meitu, bet visu pārējo pasauli ienīda. Taču visniknāk viņa nīda savu pameitu. Tik ļoti nīda, ka dienu un nakti domāja to vien, kā lai viņu iznīdē no baltās pasaules.

Kādudien pamāte padzirdēja, ka ik nakti no Moravas upes izpeldot briesmīgs vērsis. Ja kāds tai laikā pagadoties krastā, tam esot beigas. Vērsis to uzdurot uz ragiem un aiznesot sev līdzi upes dzelmē. Tādā kārtā jau daudzi esot dabūjuši galu.

To dzirdējusi, pamāte ļoti nopriecājās un izdomāja, kā tikt vaļā no pameitas. Visu nakti viņa ne acu neaizvēra aiz prieka. Tik tikko nocietusies līdz rītam, kad sāka maza gaismiņa svīst, vēl pustumsā metās pameitu celt:

—    Mosties, miegamice! Celies augšā, darbs negaida!

Meitene uzcēlās un gaidīja, ko pamāte vēlēs darīt. Bet pamāte iedeva viņai lakatā iesietu savērptu dziju un sacīja:

—     Te tev dzija! Ej uz Moravu to izmazgāt. Un nerādies mājās, kamēr dzija nebūs baltāka par sniegu, citādi dabūsi pērienu!

Meitene palūkojās lakatā un, redzēdama, ka pamāte tur ielikusi melnu dziju, brīnīdamās vaicāja:

—     Vai tad melnu dziju, māmiņ, ar mazgāšanu var padarīt baltu?

—      Skat vien! — pamāte iesaucās. — Un tev vēl mēle pagriezās pretī runāt! Ņem vīstokli un, kamēr dzija nebūs-izmazgāta

balta, atpaka| nenāci Mazgā dienu un nakti, kamēr izmazgāsi un atnesīsi baltāku par baltul

Ko lai meitene būtu iesākusi -5? ņēma aizsaini ar dziju un devās uz Moravu. Tur nonākusi, ņēmās mazgāt. Mazgāja un mazgāja — no rīta līdz vakaram, taču — vai tad melnu dziju var par baltu padarīt? Lai mazgātu kā mazgādama, vilna joprojām bija un palika melna. Jau krēsloja, būtu laiks doties mājās, taču pameitai tas ne prātā — tifc ļoti viņa baidījās no pamātes. Tā nu, nezinādama, ko darīt, meitene apsēdās uz krasta un sāka raudāt.

Tobrīd garām gāja kāda večiņa. Viņa ieraudzīja meiteni un vaicā:

—     Kam tik rūgti raudi, meitiņ?

Meitene večiņai visu izstāstīja un lūdzas:

—     Saki, vecmāmiņ, — kā lai izbalinu melnu dziju, kā lai izdaru pamātei pa prātam?

Bet vecā sieviņa saka:

—     Melnu vilnu nevar padarīt baltu, nabaga bārenīti Tava pamāte tevi šurp sūtījusi, lai tiktu no tevis vaļā. Viņai kāds būs pastāstījis, ka pa nakti te krastā nāk Moravas vērsis un katru, ko atrod, uzdur uz ragiem. Tamdēļ viņa lika tev nākt šurp balināt melnu vilnu.

To dzirdējusi, meitene nobijās vēl vairāk un sāka klabināt zobus aiz bailēm. Taču vecā saka:

—     Nebaidies, bērns! Es tevi pamācīšu, kā vērsi pieradināt! Tas izlīdīs no ūdens nakts vidū un nāks tev klāt. Bet tu nebīsties — dziedi dziesmiņu! Kad vērsis pienāks tev klāt, uzmet viņam uz ragiem puķu vainadziņu — viņš kļūs mierīgāks par mierīgu un rāmāks par rāmu. Viņš uzrunās tevi cilvēka balsī un liks tev sēsties viņam mugurā. Tu daudz nedomā un dari, kā tev teiks. Tev nav ne par ko jārūpējas!

—     Lai notiek, vecmāmiņ, paklausīšu! — sacīja meitene, atvadījās no večiņas, salasīja puķes un nopina vainagu. To izdarījusi, nosēdās krastā un sāka gaidīt vērsi.

Tikai pret nakts vidu Moravas ūdeņi pārdalījās uz pusi. No dziļumiem izlēca vērsis. Tas briesmīgi iemāvās un nāca meitenei klāt. Taču meitene darīja, kā veča mācījusi, — dziedāja dziesmiņu un uzmeta vainagu vērsim uz ragiem. Vērsis tūlīt pat tapa rāms kā jērs un sacīja cilvēka balsī:

—      Paklau, meiteni Kāp man mugurā, es aiznesīšu tevi tālu prom no tavas ļaunās pamātes.

Meitene uzkāpa vērsim mugurā, un drīz vien viņi sasniedza Apakšzemi, kur slējās varena pils. Pils dārzos ziedēja tik brīnišķas puķes, kādas Augšzemē nekad neviens nebija redzējis.

Koki tur bija tikai no zelta un sudraba, tajos karājās dārgakmeņi par augļiem un lēkāja zeltaini putniņi, tik jauki dziedādami, ka visa apkārtne skanēja. Dārza vidū pils bija viscaur no zelta, marmora un ziloņkaula, bet iekšpusē — no zīda un samta. Visskaistākajā istabā bija galds ar bagātīgiem ēdieniem un dzērieniem, tikai nekur neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

Meitene vispirms paēda un padzēra, bet pēc tam likās gulēt un cieši aizmiga. Tā viņa nogulēja veselu dienu un veselu nakti. Pret vakaru pamodusies, uzcēlās un izgāja dārzā. Tur meitene saplūca puķes, nopina vainadziņu un ņēmās lūkoties, kā saule noriet. Viņa nemaz nepamanīja, kā aizmugurē uzradās vērsis. Tas dusmīgi nosprauslojās, bet meitene no viņa vairs nebijās — atkal uzdziedāja un, tāpat kā pirmo reizi, uzmeta vainadziņu tam galvā. Vērsis tūdaļ nomierinājās. Tas sāka rotaļāties ar meiteni kā kaķēns un sacīja:

—  Es tevi neaiztiku, meiten, tāpēc ka esi vienīgais cilvēks, kas no manis nebaidās. Būšu tev ļoti pateicīgs, ja pakasīsi man galvu starp ausīm.

—   Lai notiek, pakasīšul — meitene piekrita un nosēdās zālītē. Vērsis nogūlās viņai blakus, un meitene ieskāja tam galvu.

Drīz vien vērsis aizgāja. Taču nākamajā vakarā atkal bija klāt un sāka nākt pie meitenes katru vakaru. Pagāja kāds laiciņš — un abi sadraudzējās. Reiz vērsis pavaicā:

—     Vai tu, meiten, neilgojies pēc Virszemes?

— Neilgojos! Vienīgi… ja arī pa dienu varētu ar kādu parunāties, kā vakaros ar tevi, tad par Virszemi nepavisam nedomātu!

Vērsis saka:

—   Palūko man kreisajā ausī! Tur tu atradīsi četrdesmit atslēgas. Trīsdesmit un deviņas no tām ir sudraba, bet četrdesmitā — zelta. Tās ir pils istabu atslēgas. Tu drīksti atvērt visas istabas ar sudraba atslēgām un palūkot, kas tur iekšā. Tad tev nebūs garš laiks un Virszeme nenāks ne prātā. Tikai neslēdz vaļā četrdesmito istabu 11 to, ar zelta atslēgu!

Meitene iebāza roku vērša kreisajā ausī un izvilka trīsdesmit deviņas sudraba un vienu zelta atslēgu. Viņa paieskāja vērsim starp ausīm, un tas drīz vien aizgāja. Bet meitene jau nākamajā dienā sāka atdarīt aizslēgtās durvis ar sudraba atslēgām. Istabās bija visvisādi brīnumi. Pirmajā istabā bija ieslēgtas četrdesmit dejotājas, kas dejoja brīnumainas dejas. Otrajā cīkstējās četrdesmit cīkstoņi. Trešajā četrdesmit muzikanti spēlēja brīnišķas dziesmas. Ceturtajā veca sieviņa stāstīja nedzirdētas pasakas…

Meitene citu pēc citas atdarīja visas trīsdesmit deviņas istabas. Aizslēgta palika vienīgi četrdesmitā. Ejot gar slēgtajām durvīm, meitenei vienmēr gribējās tās atdarīt un palūkoties iekšā. Taču viņa neuzdrošinājās, atminēdamās vērsim doto solījumu.

Taču kādu dienu ziņkārības pārņemtā meitene neizturēja un atslēdza arī četrdesmito istabu. Ieskatījusies tur, meitene jutās joti vīlusies — istaba bija tukša. Vienīgi pašā plāna vidū stāvēja vientu]a svece.

Meitene dusmojās, ka istabā nekā nav, un sacīja:

—      Paņemšu kaut šo sveci! Vakarā iedegšu, lai tā man pagaismo!

To pateikusi, meitene paņēma sveci no četrdesmitās istabas, iebāza azotē, bet istabu atkal aizslēdza. Vakarā ieradāt vērsis, bet meitene viņam neteica, ka atslēgusi aizliegtās durvis. Kamēr meitene kasīja vērsim galvu, tas iemiga. Te meitene sacīja:

— Iedegšu sveci, lai varētu pie gaismas apskatīt savu vērsīti. Viņš vienumēr ierodas pa tumsu, neesmu viņu ne lāgā redzējusi!

Iedegusi sveci, viņa noliecās pār vērsi, lai to apskatītu. Taču, kā'par nelaimi, degošais vasks no sveces uzpilēja vērsim un to aizdedzināja. Vērsis iebaurojās aiz sāpēm un sāka kārpīties. Kārpījās, kārpījās, bauroja aiz dusmām un sāpēm, kamēr apklusa un bija pagalam.

To redzēdama, meitene tā pārbijās, un viņai sametās tik ļoti žēl labā vērsīša, ka viņa sāka gauži raudāt. Nabadzīte raudāja ilgi. Divas asariņas uzpilēja apdegušajam vērsim — un notika brīnums. Vērsis atdzīvojās, it kā būtu gulējis cietā miegā. Pielēcis kājās, tas uzmeta kūkumu un nomauca vērša ādu. Meite-

nes priekšā stāvēja skaists jauneklis. Viņš sacīja pārbiedētajai -meitenei:

— Beidzot šai nolādētajai burvestībai gaisi — Un pastāstīja, ka ticis noburts par vērsi, kamēr kāda jaunava neraudās gaužas asaras viņa dēļ.

—     Tu, meiten, raudāji par mani, un es atdabūju savu cil-vēka izskatu. Vai gribi būt mana līgava?

Mejtene bija ar mieru. Puisis ņēma viņu aiz rokas, abi iegāja pilī vēl to pašu vakaru nodzēra kāzas un sāka dzīvot kopā — priecīgi un godīgi.

Pagāja kāds laiks. Kādu dienu jauneklis redzēja, ka viņa jaunā sieva noskumusi, un vaicāja:

— Saki man, sieviņ, — kam tu tik noskumusi? Vai tev kas aiedara prieku?

| Meitene atbild:

—      Man viss pa prātam, vīriņ. Bet, ja nu mēs paciemotos "Virszemē, es būtu pavisam laimīgai

— Tev atliek tikai vēlēties. Es tūlīt pat izcelšu mūsu pili ,Moravas krastā tanī pat vietā, kur tu mani pirmoreiz ieraudzīji! Taču apsoli man, ka neļausi nevienam pašam pilī dedzināt sveces. Atceries, ka to pašu brīdi, tiklīdz iedegsies vismazākais sve-ces galiņš, es pazudīšu aiz trejdeviņiem kalniem.

Sieva atbild:

—      Lai notiek, vīriņ! Nevienam netiks ļauts dedzināt sveces .mūsu pilī!

To pateikusi, sieva juta pili izceļamies Virszemē. Tā izauga tieši tai pašā vietā, kur vērsis pirmoreiz bija izkāpis no Moravas, lai satiktu pameitu.

Nepagāja ilgs laiks, kad pamāte uzzināja, ka viņas pameita apprecējusi bagātu vīru un tagad ir pilskundze. Ļauno sievu pārņēma tik neganta skaudība, ka viņa nolēma pašas galvu nežēlot, lai tikai pameitas dzīvi izjauktu. Un saka savai meitai: Bjrtt Iesim, meitiņ, apciemot tavu pusmāsul Palūgsim viņu »mūs ielaist pilī padzīvot!

Bet meita atbild:

—       Ko? Vai lai es eju par kalponi tai plukatai? Iešu tev līdzi, ībet dari, kā zini, lai viņa tiek padzīta un es varu apprecēties ar 'viņas vīru!

—     Mīļā meitiņ, es taču tikai tamdēļ aicinu tevi līdzi! —

māte saka. — Bet, ja mēs ejam, tad tikai ar viltību! Mums jānotēlo tādas dievgosniņas, lai nevienam nekādas aizdomas nerastos, tikai tad mēs izdibināsim patiesību! Ja uzzināsim viņas noslēpumu, tad mums nebūs grūti izdarīt, lai viņu padzen.

Sacīts — darīts. Abas ieradās pilī un lūdzas:

—     Mīļo meitiņ, mīļo māsiņ, ielaid mūs pilī tikai brīsniņu: palūkoties, visus tos brīnumus apskatīties!

—     Nāciet vien, māmiņ un māsiņ! — pameita saka. — Nāciet ne tikai apskatīties — varat nākt dzīvot pie manis! Pilī arī jumsvietas diezgan. Mans vīrs ir tik labs, ka viņš tikai priecāsies jūs redzēt mūsu pilī!

Pamāte un viņas meita to vien bija gaidījušas. Tūlīt pat pārvācās uz pili un sāka justies kā saimnieces. Nevienu brīdi viņas nepārstāja lauzīt galvas, kā tikt vaļā no pameitas. Drīz vien tas viņām arī izdevās. Tiklīdz viņas uzzināja, ka pilī nekad netiek dedzinātas sveces, — tūdaļ sadomāja to pašu vakaru tās iedegt. Paņēma katra pa svecei un aizdedzināja, domādamas tā tikt vaļā no ienīstās pameitas.

Taču, kad viņas iededza sveces, pils saimnieks noskuma un saka sievai:

—     Paklau, siev, kāds iededzis sveci! Mūsu šķiršanās tuvuT Es jūtu traku viesuli ceļamies —* tas ’aiznesīs mani aiz trejdeviņiem kalniem. Ja gribi mani glābt, tad dodies man pakaļ — kad tiksi pāri trejdeviņiem kalniem, tad zini, ka esmu tuvu.

To pateicis, vīrs pazuda kā nebijis, neganta viesuļa aizrauts. Bet sieva sāka raudāt un gāja lūkot, kas dedzinājis sveci. Redzēdama pamāti un viņas meitu turam degošas sveces, pameita steidzās tās nodzēst. Bet-pamāte saka:

—     Dzēs vai nedzēs, tur. vairs neko nevar darīt! Taisies labi ātri, ka tiec! Tagad mēs ar meitu būsim te saimnieces! Mana meita tagad būs sieva tavam vīram, bet es — sievasmāte!

Pameita, neko neatbildējusi, paņēma ceļa kuli un spieķi un devās plašajā pasaulē vīru meklēt. Gāja, gāja un visur apvaicājās per viņu. Tā viņa pārgāja trīsreiz trejus kalnus, un tur ceļi šķīrās. Krustcelēs sēdēja veca sieva un vērpa pie milzu ratiņa. Pameita aplūkoja neredzēti lielo atspoli un vaicā:

—     Saki man, sieviņ, — vai neesi manījusi kādu vīru, briesmīga viesuļa nestu? — Un izstāstīja vecajai sievai visu, kā bijis.

n Vecā atbild:

—      Es nevaru pateikt, kur ir tavs virs, bet man ir dēls, kas to varētu zināt. Taču viņš ir cilvēkēdājs, tamdēļ tev jāpaslēpjas! — To pateikusi, vecā iesita pameitai pļauku un pārvērta viņu par otru atspoli. Uztinusi uz atspoles dziju, meta strādāšanai mieru un sāka gaidīt dēlu pārnākam.

Dēls pārnāca drīz vien. Ieradās un ņēmās šņaukāties. Cilvēku saodis, sacīja savai mātei:

— Te ož pēc cilvēka! Vai te kāds bija?

— Neviens nav bijis, dēliņ. Tu esi to smaku atnesis līdzi.

Taču dēls nenoticēja mātes teiktajam un ņēmās pārmeklēt māju. Izgramstīja visus kaktus, taču nenieka neatrada. Visbeidzot viņš mātei saka:

—     Saki man patiesību, māt, un es tev apsolu, ka paslēptajam cilvēkam ne matiņš nenokritīs!

Māte viņam visu .izstāstīja un saka: — Parādīšu tev paslēpto sievieti, tikai vispirms apsoli izvest viņu uz ceļa, pa kuru tai jāiet, lai atrastu vīru!

— Labi, es apsolu! 5 dēls piekrita.

Vecā uzsita pa atspoli un pārvērta to atpakaļ cilvēka izskatā. Dēls apskatīja meiteni un saka:

—     Ak vai, cik garda tā būtu bijusi — tik mīksta un sulīga! Kādas pusdienas man iet garām! Taču nebīsties! Apsolīju mā*tei, ka tev ne matiņš nenokritīsi Tagad nogriezies pa labi roki — ceļš vedīs pāri trejiem kalniem. Pēc tam tu ieraudzīsi būdu, un būdas priekšā sēdēs vēl viena veca sieva. Tā tev palīdzēs atrast ceļu tālāk!

Pameita, nopriecājās, atvadījās no mātes un dēla un devās tālāk pa ceļu, kas veda pa labi. Gāja, gājalt — pārgāja vēl trejus kalnus, un ceļš atkal dalījās. Krustcelēs sēdēja vēl viena -veca sieva un adīja milzīgu zeķi, ņirbinādama tik lielas adāmadatas kā slotaskātus. Pameita saka:

—     Pastāsti, vecmāmiņ, — kā lai atrodu savu vīru? Viņu .aiznesa negants viesulis! — Un izstāsta vecajai visu no sākuma līdz beigām.

Vecā atbild:

—     Nezinu, meit! To varētu zināt vienīgi mans dēls, taču viņš dzer cilvēku asinis, tāpēc nedrīkst tevi ieraudzīt! — Un

vecā pārvērta pameitu adatā. Adīja tālāk zeķi un gaidīja dēlu pārnākam.

Dēls pārnāca drīz vien. Ienācis ņēmās vilkt degunā gaisu un pūst atkal ārā. Cilvēka smaku saodis, vaicā mātei:

—    Te ož pēc cilvēka gaļas. Teic — vai te kāds bija?

Māte atbild:

.— Neviena nav bijis, dēliņ! To smaku tu būsi atnesis līdzi! Bet dēls nenoticēja mātes teiktajam un ņēmās meklēties pa visiem kaktiem. Māju otrādi apgriezis un neko neatradis, dēls mātei saka:

—     Pasaki taisnību, māt, un es tev apsolu, ka paslēptajam cilvēkam ne matiņš nenokritīs!

Tad māte viņam visu izstāstīja un saka:

—     Parādīšu tev paslēpto sievieti, ja apsolies viņu izvest uz ceļa, pa kuru ejot viņa atradīs savu vīru!

Lai notiek; izvedīšu viņu uz ceļa! —dēls apsolās.

Sieva pavicināja adatu, un tā pārvērtās par meiteni. Meiteni ieraudzījis, vecās dēls saka:

—      Ak vai, cik tu esi jauna un pilnasinīga! Kādās pusdienas esmu palaidis garām! Taču apsolījos mātei, ka tev ne matiņš no galvas nenokritīs, tamdēļ nebaidies! Tiksi no šejienes laukā dzīva un vesela! Kad iziesi krustcelēs, ej pa kreisi roki. Ceļš vedīs pār deviņiem kalniem. Kad tiksi tiem pāri, tur ceļš dalīsies uz trim pusēm. Tur krustcelēs redzēsi sēžam vēl vienu vecu sievu. Tā tev parādīs tālāko ceļu.

Pameita nopriecājās, atvadījās no mātes un dēla un devās pa kreisi. Gāja, gāja, pārgāja vēl trejus .kalnus. Tur ceļš dalījās uz trim pusēm, un krustceļā sēdēja sieva, šūdama milzīgu apmetni ar tik garu adatu kā cilvēka roka. Meitene vecajai vaicā:

—      Saki man, vecmāmiņ, kā lai atrodu savu vīru? Viņu aizrāva briesmīgs viesulis! — Un izstāsta vecajai visu, kā bijis.

Vecā atbild:

—       Nezinu, meitiņ! To varētu zināt vienīgi mans dēls, taču viņš būvē cietokšņus no cilvēku galvām, tamdēļ tev jānoslēpjas, kad es viņam vaicāšu! — Un, uzpūtusi meitenei dvašu, pārvērta viņu adatā.

Dēls drīz vien bija klāt. Tikko ienācis, sāka ostīties.

—      Te ož pēc cilvēkal Saki, māt, — vai te kāds bija? — viņš mātei vaicā.

— Tev tikai tā liekas, dēliņ, —māte atbild. — Te neviens nav nācisl To smaku tu būsi atnesis līdzil

Dēls tomēr nenoticēja mātes sacītajam un ņēmās pārlūkot visus kaktus. Izmeklēja visu māju un pagalmu, apgāja mājai apkārt, bet neko neatrada. Tad viņš teica:

—       Saki patiesību, māt, es tev apsolu, ka paslēptajam cilvēkam ne matiņš no galvas nenokritīsi

Māte izstāstīja viņam visu. Un saka:

—      Parādīšu tev paslēpto sievieti, ja apsolies izvest viņu uz ceļa, pa kuru ejot viņa varētu atrast savu vīru!

— Lai iet! Parādīšu viņai pareizo celul — dēls piekrīt.

Vecā uzpūta adatai dvašu, un tā uz vietas pārvērtās meitenē. Vecās dēls, pameitu ieraudzījis, saka:

— Cik tu esi jauna un skaistai Tava galva tik labi izskatījos sienai pašā virsū! Bet nebaidies — esmu mātei solījis, ka iev ne matiņš nenokritīs, tāpēc laidīšu tevi ieti Līdz šim tu izvēlējies ceļus, kas pa labi un pa kreisi. Tagad ej pa vidējo. Tas tevi izvedīs pie liela kalna. Tas kalns sadalījies divās daļās, un tās abas viena ar otru cīnās. Tu nogaidi bridi, kad tās atpūtīsies,  un ielavies tām pa vidu. Tur būs varena pils. Pils pieder pūķienei. Pūķiene ir briesmīga un ļauna, viņa grib, lai tavs vīrs ņem I viņu par sievu. Pilī vēl dzīvo viena veca sieva. Tā tev palīdzēs atkarot pūķienei tavu vīru!

Pameita nopriecājās, atvadījās no mātes un dēla un devās tālāk pa vidus ceļu. Gāja, gāja — līdz nonāca aiz trejdeviņiem kalniem — pie kalna, kurš bija divās daļās sašķēlies, un šīs abas | daļas cīnījās savā starpā. Meitene apstājās nogaidīt, kad tās noslēgs pamieru, lai varētu starp tām izlavīties. Viņa gaidija un gaidīja, taču pamiers neiestājās. Pameita palūkojās apkārt un ieraudzīja akmeņu starpā iespiestu čūsku, kura žēli šņāca. Pameitai sametās rāpuļa žēl. Viņa pacēla akmeni un čūsku atsvabināja.

—Par to, ka māni atbrīvoji no akmeņu gūsta, meitiņ, es •tev došu padomu, — čūska saka. — Tepat netālu aug olīvkoks. Nolauz zariņu un ie.sit ar to abām kalna pusēm — tās tūdaļ pār-

-   trauks cīniņu!

Meitene nopriecājās un saka:

—       Tencinu, mī|o čūskiņ, par labu padomu! Es darīšu, kā tu šā’ki! ~ Un devās pie olīvkoka nolauzt zariņu. Pēc tam-viņa atgriezās un iepēra abus kauslīgos kalnus, kuri tūlīt pat salīga mieru. Pārtraukuši cīniņu, kalni palika sastinguši uz vietas, atstādami brīvu tikai šauru taciņu, pa kuru cilvēkam izspraukties;

Pameita, daudz nedomādama, devās pa šauro taciņu uz: priekšu pūķienes pili meklēt. Drīz vien viņa to ieraudzīja kādas klints virsotnē. Pils bija viscaur no asiem, smailiem akmeņiem — bez logu un bez durvju.

Meitene apstājās, pili lūkodama un domādama, kā tikt pa klinti augšā. Tā stāvēdama, pamanīja mazu avotiņu. Būdama izslāpusi, pameita noliecās padzerties. To pašu brīdi viņa izdzirda vecīgu balsi saucam:

—     Ej nost, meit, nedzer ūdeni! Ej nost, nedzer ūdeni!

Pameita pacēla galvu un ieraudzīja vecu sievu ar ķipi rokā.

Meitene vaicā:

—       Kamdēļ es nedrīkstu padzerties ūdeni no avotiņa? Man briesmīgi slāpst!

Vecā atbild:

—r Tai avotā ir pūķūdens! Kas to dzer, top par pūķi, ja ir vīrietis, un par pūķieni, ja ir sieviete. Tev pietiktu norīt peņu malku pūķūdens, lai taptu par pūķieni!

—     Bet ko tu darīsi ar pūķūdeni? — pameita vaicā.

—       Es esmu pūķienes kalpone. Odeni vajag, lai padzirdītu kādu vīrieti. Pūķiene grib viņu pārvērst par pūķi, lai varētu to apprecēt.

—      Bet vai viņš grib precēt pūķieni, māmuļ?

—       Negrib vis, bērniņ, bet ko lai dara? Pūķiene ir negantāka par negantu un nedod viņam miera!

—       Tas vīrietis ir mans vīrs, māmuļ! — pameita saka un izstāsta vecajai visu, kā bijis.

To dzirdējusi, vecā saka:

—       Ja tu esi viņa sieva, tad iemet savu gredzenu ķipī ar ūdeni. Vakarā, kad es ienesīšu viņam ūdeni, viņš atradīs to, un, ja uzmauks pirkstā, pūķiene viņam vairs neko nevarēs padarīt! Viņš bēgs laukā no pils un meklēs, kur tu esi. Sēdi un gaidi viņu tepat pie avota.

Meitene palika gaidīt pie avota. Nakts vidū atsteidzās vīrs, saķēra sievu aiz rokas, un abi metās bēgt. Pa taciņu viņi nonāca pie abiem kalniem un izšmauca pa šauro spraugu. Tiklīdz viņi bija iznākuši no spraugas, abi kalni dārdēdami savienojās .atkal kopā par vienu. Pūķiene, kura dzinās bēgļiem pakal, tagad .aizkavējās — viņai nācās laisties pāri milzu kalnam. Taču pēc laiciņa viņa atkal bija bēgļiem uz pēdām.

—      Tagad, sieviņ, es pārvērtīšos par zalkti, bet tu pārvērties par ērkšķu krūmu! Tad pūķiene mums neko nevarēs padarīt! ■Uzpūta stiprs vējš — sagriezās, savirpu|oja —, un vīrs pārvērtās par zalkti, bet sieva — par ērkšķu krūmu. Zalktis vēl nebija paspējis ieslīdēt krūmā, kad pūķiene kaukdama nolaidās no debesīm un vaicā:

—     Zalkti, ei, zalkti, vai neredzēji vīru ar sievu paskrienam •garām?

— Nemanīju gan, bet tu palūko — varbūt viņi ir paslēpušies •ērkšķu krūmā?

Un, savijies kamolā uz ērkšķa saknēm, zalktis nošņāca:

. — Un tagad dur, ko vari! Izdur viņai acis! Tikai tā mēs varam tikt no viņas va]ā!

Ērkšķu krūms tā ari darīja — jāva pūķienei iebāzt galvu zaru starpā un tad iedūra visus savus dzeloņus briesmonei •galvā. Sāka tecēt asinis, negantniece iepīkstējās aiz sāpēm un ņēmās locīties. No viņas mutes izlija uguns un piķis, aizdedzinot visu apkārtni. Bet ērkšķu krūms un zalktis jau bija pārvērtušies atpaka] par cilvēkiem un bēga pa kaklu pa galvu, atstādami aklo pūķieni sadegt viņas pašas aizdedzinātajā ugunī.

Kad viņi nonāca pie Moravas, vīrs sievai saka:

—Pagaidi mani tepat! Gribu iet paskatīties, kā izskatās mūsu pilī! — Un, atstājis sievu gaidīt, iegāja pilī. Tā kā viņš "bija ģērbies noplīsušās drānās, pilī šo noturēja par ubagu. Pamāte, viņu ieraudzījusi, jau iztālēm ņēmās gānīties:

—   Lasies prom, tu riebīgais ubags! Ne dienu, ne nakti nav glābiņa no visādiem salašņām!

Vīrs palūdza:

— Iedod man maizes garoziņu, labā saimniec, un es tūda] došos projām! Neesmu ēdis kopš vakarvakara!

—     Ko vēl negribēsi! Varbūt arī sieru pasniegt? — Pamāte irgojās un uzbrēca: — Taisies, ka tiec, vai es saukšu savu meitu!

12*

179

Bet ubags negāja vis projām. Tad pamāte pasauca savu meitu. Meita atskrēja, paķēra pletni un ņēmās sloksnēt ubagam muguru.

Ubags ieraudājās un saka:

—   Ak vai, cik laba saimniece kādreiz dzīvoja šajā pilī! Cik devīgs saimnieks te valdīja! Nekad neviens no šejienes neaizgāja tukšām rokāml

To dzirdējusi, pamātes meita ieķērcās:

—   Ak tu vēl to pūci apraudāsi? Ak to ūpi man acīs bakstīsi? — Un pātagoja ubagu vēl negantāk.

Bet māte berzēja rokas un runāja:

—    Sadod, meitiņ, sadod kārtīgi, lai šis nekad vairs necel kāju pār mūsu slieksni! Dod pa skaustu, ka veselas vietas nepaliek, tad viņš vēl ilgi pieminēs to pūci ar visu viņas ūpi!

Te pēkšņi ubags nospļāvās. Un pamātes meita, kas viņu bija pletnējusi, pārvērtās par pūci. Ubags nospļāvās vēlreiz. Un pamāte pārvērtās par ūpi. Abi naktsputni briesmīgi ieūjinājās un aizskrēja katrs uz savu pusi — neviens par tiem neko vairs netika dzirdējis. Droši vien tie aizlaidās kalnos vai neapdzīvotos klajumos un apmetās tur uz dzīvi, varbūt vēl šodien turpat mitinās.

Bet ubags nometa sadriskātās drānas, pārveda sievu pilī, un abi atkal dzīvoja mīļi jo mīļi.

saturs

Dreika D. Sērdiene pie pavarda

Mēness un skroderis. Tulkojusi Dagnija Dreika . Lapsa pie cara ciemos. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Kā sauc, tā atskan. Tulkojusi Dagnija Dreika . Gailēns drošulis. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Zirgs, vārdā Zvaigžņotais. Tulkojusi Dagnija Dreika Burvju kramiņš. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Peļumāte un kurmjumāte. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Uz vienas uguns cepinoties, vēl ķīvējas. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Suns kārumnieks. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Kā svīres radušās. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Bagātnieks un Gudrais Petrs. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Gudrais Petrs un skaluturks. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Gudrais Petrs atstāj ļaudis kaunā. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Pazīst pēc drānām. Tulkojusi Dagnija Dreika . Tā asaka no acs. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Buks un stirnasbērns. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Cietīte, Mīkstīte un Saldīte. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Sērdiene — zeltaine. Tulkojusi Dagnija Dreika . Teic, vārpstiņ, teicamo. Tulkojusi Dagnija Dreika . Lapsa un Turans. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Darbīgais dziedātājstrazds. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Zelta olas. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Dod man oliņu. Tulkojusi Astrīda Tabūne ; Puisis, ko zīdīja divdesmit piecus gadus. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Trīs brāļi un zelta āboli. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Klibiķis-kuprainis un meža skaistule. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Dzīslotais akmentiņš. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Jauneklis ar zvaigzni pierē. Tulkojusi Astrīda Tabūne .; Stanojs-Bendesmaiss. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Deviņnieks. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Slimā māte. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Sijans-stārķis. Tulkojusi Astrīda Tabūne ; Vislabākais strēlnieks. Tulkojusi Dagnija Dreika ;  Izveicīgais strēlnieks un sudraba briedis. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Kaķis — svētulis. Tulkojusi Astrīda Tabūne ; Pasaka par mucu. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Zēns — arājs. Tulkojusi Dagnija Dreika ; Karavadoņa bērni. Tulkojusi Dagnija Dreika  ; Moravas vērsītis. Tulkojusi Dagnija Dreika

Aircp ipuacjoni, cotnnnīk Aanraa Ah*»** uptNauu Ātra«« Aptl» ■ Acrpajia īlflji»

Xyio»» Aaapacnm JIomnokii

HB M 5194 Jaunākā skolas vecuma Mrniem

SĒRDIENE ZELTAINe Bulgāru lautas pasakai

Redaktor« S. Naumova. Mākslinieciskais redaktor* A. Lamsters. Tehniski redaktore L. Enger*. Ko* rektor« M. Klampe.

Nodota sallklanal 90.06.87. Parakstīta Icsplclanal 08.01.88. Formlta 70X00/16. tipogrāfijas papīra M I. Literatūra» garnitūra. Augstspiedums. 13,45 uisk. Iespiedi.; 1535 uuk. krlsu nov.; 11,16 Izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pasūt. M 657-1. Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rlgl, Padomju bulv. 24. Iidevn. .V» 26/3276l/B-954. Iespiesta Latvijas PSR Valsta Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 36/40. Vlka un apvika Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 22*004 Rlgl. Vlenlbaa gatvē 11.

Content

Dreika Dagnija 35 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Bulgāru tautas pasakas. Sērdiene Zeltaine

SĒRDIENE PIE PAVARDA

MĒNESS UN SKRODERIS

LAPSA PIE CARA CIEMOS

KA SAUC, TA ATSKAN

GAILĒNS DROŠULIS

ZIRGS, VĀRDĀ ZVAIGŽŅOTAIS

BURVJU KRAMIŅŠ

PEĻUMĀTE UN KURMJUMĀTE

UZ VIENAS UGUNS CEPINOTIES, VEL ĶĪVĒJAS

SUNS KĀRUMNIEKS

KĀ SVĪRES RADUŠĀS

BAGĀTNIEKS UN GUDRAIS PETRS

GUDRAIS PETRS UN SKALUTURKS

GUDRAIS PETRS ATSTĀJ ĻAUDIS KAUNA

PAZĪST PĒC DRĀNĀM

TĀ ASAKA NO ACS

BUKS UN STIRNASBĒRNS

CIETĪTE, MIKSTITE UN SALDITE

SĒRDIENE — ZELTAINE

LAPSA UN TURANS

DARBĪGAIS DZIEDATĀJSTRAZDS

ZELTA OLAS

DOD MAN OLIŅU

PUISIS, KO ZĪDĪJA DIVDESMIT PIECUS GADUS

TRIS BRĀĻI UN ZELTA ĀBOLI

KLIBIĶIS-KUPRAINIS UN MEžA SKAISTULE

DZĪSLOTAIS AKMENTIŅŠ

JAUNEKLIS AR ZVAIGZNI PIERĒ

STANOJS-BENDESMAISS

DEVIŅNIEKS

SLIMA MATE

VISLABĀKIS STRELNIEKS

IZVEICĪGAIS STRĒLNIEKS UN SUDRABA BRIEDIS

KAĶIS — SVĒTULIS

PASAKA PAR MUCU

ZENS — ARĀJS

KARAVADOŅA BĒRNI

MORAVAS VĒRSĪTIS

saturs