Elsberga Solveiga

36 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Pelnrušķis un trollis. Norvēģu tautas pasakas

Pelnrušķis un trollis. Norvēģu tautas pasakas

..

NEDAUDZ PAR ZEMI, KUR MIT TROĻĻI

Kad dzirdam pasakas vai nostāstus par troļļiem, tad aizvien iedomājam Skandināviju. Šķiet, ka tikai tur var sastapt šos pasaku varoņus. Troļļi. Tos laikam ir redzējuši ari daudzi norvēģi, jo šis tautas fantāzijā spilgti dzivo troļļa tēls.

Ievērojamie norvēģu folkloristi Pēters Kristens Asbjernsens un Jergens Mā savā bērnibā ari ir skatījuši kādu trolli, bet tikai tas bijis trollis no pasakas, kurš ar savu teiksmainibu uz mūžu piesaistījis šo cilvēku mīlestību.

Si milestiba ir auglīga, un, lūk, norvēģu kultūras vēsturē par pagriezienu kļūst tieši 1841. gads, patiesībā pēdējās šī gada dienas, kad iznāk Pētera Kristena Asbjernsena un Jergena Mū € Norvēģu tautas pasaku» pirmā burtnīca. Līdz 1844. gadam dienas gaismu ierauga vēl trīs burtnīcas — pats svarīgākais norvēģu literārais darbs pagājušā gadsimta četrdesmitajos gados — un 1852. gadā — jau pirmais pilnais P. K. Asbjernsena un J. Mū «Norvēģu tautas pasaku» izdevums, kurā apkopotas 58 pasakas — pārsvarā no diviem Austrumnorvēģijas novadiem — Ringerīkes un Telemarkas. Drīz vien šis pasakas piedzīvo pirmos tulkojumus zviedru, dāņu, krievu, angļu, franču un vācu valodā.

Kāpēc P. K. Asbjernsena un J. Mū pirmajam pasaku krājumam, kuram seko vairāki citi papildināti izdevumi, ir tik svarīga nozīme, un kāds ir šo divu ievērojamo norvēģu folkloristu dzīves un daiļrades ceļš?

Jergens Mū (1813—1882) dzimis Ringerīkes novadā, viņa tēva un mātes senči ir senu un krietnu ringerīkiešu dzimtu pārstāvji. Novadā dzivo vairāki tautas pasaku teicēji, no mutes mutē klīst teikas un nostāsti, tautas ticējumi apvij cilvēku dzīvi kā ikdienā, tā svētkos. Un lielā cieņā tur ir ari joki un humors. Visu mūžu J. Mū paliek ringerikietis, cieši saistīts ar novada dabu, vidi un ļaužu dvēseli. Ceļojumu piezīmēs pasaku krājējs ir ierakstījis vārdus, kuros izpaužas viņa personības dziļākā būtība — mīlestība uz dzimto novadu:

tNeviens cits novads nav tāds kā Ringerike, kur ilgas tiecas augšup ziedošu pļavu plašumos, nevienā citā novadā neviz tik sudrabaini mirdzoša upe, nevienā citā novadā nav tādu vēju apņemtu kalnu un sniegotu fjellu, un neviena cita novada kokiem apaugušās nokalnes nevar salīdzināt ar Ringerikes tumšo, šalcošo priežu mežu.»

Pamatizglītību J. Mū gūst mājās, vēlāk viņš turpat Ringerikē apmeklē divgadīgu skolu, kas sagatavo audzēkņus augstskolas iestājpārbaudījumiem. Te J. Mū sadraudzējas ar P. K. Asbjernsenu.

Pēc tam J. Mū ar pārtraukumiem studē teoloģiju un kopā ar savu draugu P. Ķ. Asbjernsenu sāk vākt norvēģu tautas pasakas. Savākto materiālu viņi apkopo. J. Mū ir rakstījis ari dzejoļus pieaugušajiem un bērniem. Folklorista darbu kopā ar P. K. Asbjernsenu vēlāk turpina J. Mū dēls Moltke Mū.

Pēters Kristens Asbjernsens (1812—1885) dzimis Kristiānijā (tagad Oslo) stiklinieka ģimenē un, kaut gan viņš aug pilsētā, tomēr jau no bērnības iemīl pasakas un teikas. Amatnieka mājā tajos laikos mācekļi un meistara palīgi pulcējas kopā ēdienreizēs un vakara atpūtas stundās un katram tad ir ko pastāstīt. Stikla meistars dēlu sūta katedrāles skolā un pēc tam, 1826. gadā, aizved uz Ringerīki un nodod tai pašā Norderhūves divgadīgajā skolā, kurā ir lemts mācīties J. Mū. Vēlāk P. Ķ. Asbjernsens strādā par mājskolotāju Romerlkē un pievēršas tautas pasaku un teiku vākšanai. Viņš izmācās par meža meistaru, bet darbu ar folkloras materiāliem turpina visu mūžu. Apbraukādams un apstaigādams mežus, viņš no ļaudīm dzird pasakas un teikas, kādas no paaudzes paaudzē glabā tautas mutvārdu tradīcija.

Bez norvēģu tautas pasakām P. K. Asbjernsens ir izdevis ari vairākus norvēģu teiku un nostāstu krājumus, rakstījis stāstus, sastādījis mācibu grāmatas, sacerējis populārzinātniskus rakstus.

Ikvienai pasakai J. Mū un P. K. Asbjernsens ir devuši norādi, kurš no abiem to ir pierakstījis, tas ir, izveidojis pasakas galīgo variantu. Bet krājuma kopskaņa ir tik vienota un radusies tik ciešā sadarbībā, ka nav nemaz iespējams un nav ari nepieciešams norobežot viena un otra folklorista devumu.

Pēc atbrīvošanās no ūnijas ar Dāniju J814. gadā Norvēģijā sākas spēcīga nacionālā kustība un līdztekus tai veidojas sarežģīta situācija ar valodu. Sekas izpaužas vēl mūsdienās, proti, Norvēģijā pastāv divas rakstu valodas — norvēģu valoda, kuras pamatā — rīksmols (valsts valoda) jeb būkmols (grāmatu valoda), kas veidojies no pilsētu valodas un izloksnēm, ko runā Austrumnorvēģijā, un jaunnorvēģu valoda. Tās pamatā lansmols (lauku (aužu valoda), radies no izloksnēm Rietumnorviģijā un fjellos. Divvalodības saknes sniedzas tālā senatnē. Un, kaut ari pēc politiskās patstāvības iegūšanas norvēģi savu rakstu valodu sauc par norvēģu valodu, pēc būtības tā ir dāniska. Sākas ciņa par dāniskās rakstu valodas norvēģiskošanu, un šai cīņā veidojas divi virzieni. Vieni iesaka dāniskās rakstu valodas pārveidošanu, ieplūdinot tajā pēc iespējas vairāk īstus un labskanīgus norvēģu vārdus; formas un norvēģiskojot izteiksmes veidu. Otri — dāniskās rakstu valodas aizstāšanu ar vienu no vistīrākajām norvēģu zemnieku izloksnēm un jaunas pareizrakstības izstrādāšanu, t. i., rakstu valodas veidošanu uz īsti norvēģiskiem pamatiem.

P. Ķ. Asbjernsens un J. Mū pie pasaku vākšanas un izdošanas ķeras brāļu Grlmmu tBērnu un mājas pasaku» ietekmē, bet atšķirībā no vācu pasakām norvēģu pasakas ir pierakstītas vienkāršā tautas valodā un tai atbilstošā stilā, atveidojot to cilvēku domāšanas veidu, kas pasakas sacerējuši un saglabājuši tautas atmiņā.

P. K. Asbjernsens un J. Mū izvēlas vienotu, tālaika riksmolam atbilstošu pierakstu — attiecībā uz pareizrakstību un vārdu formām, bet rakstu valodas iekšējā struktūra tiek būtiski mainīta. Tas panākts ar vienkārši veidotiem teikumiem, ar īpatnēju sintaksi un teikumu ritmu, ar skarbu izteiksmi. Jaunajā rakstu valodā ienāk seni norvēģu vārdi, dažādi sinonīmi, frazeoloģiski izteicieni, kas līdz šim ir dzīvojuši tikai izloksnēs. P. K. Asbjernsens un J. Mū cenšas pasakām atrast ideālu formu, saglabājot pirmatnējo pasaku veidolu, piemērot tās ieinteresētajam lasītā-

jam. Lūk, daži salīdzinājumi, ko tauta pasakās ieaudusi no savas dzīves pieredzes: «izskatās kā iezīmēta avs», «izlec ārā no gultas kā zirnis no pāksts», «apsēda atnācēju kā skudras kāpuru».

Tādējādi P. K. Asbjernsena un J. Mū pasaku skarbie, vietumis nežēlīgie, ar humoru un situāciju komiku bagātie un valodas dzirkstelēs sprēgājošie pieraksti ir iemācījuši visām nākošajām norvēģu rakstnieku paaudzēm iekļausities tautas dzīvajā sarunā kā pilsētā, tā laukos. Un jāteic, ka vēl šodien norvēģu sabiedrībā ir jūtama spēcīga tendence aizgūtos vārdus aizstāt ar labskanīgiem norvēģu valodas vārdiem.

Tāpat kā visu citu Eiropas tautu, ari norvēģu pasaku lielākā daļa ir brīnumu pasakas, kurās visskaidrāk izpaužas žanra ipatrubas un stils. Bet norvēģiem daudz ir ari dzīvnieku pasaku, kurās dzīvnieki runā un darbojas kā cilvēki, bet tai pašā laikā ir saglabājuši savu dzīvniekiem raksturīgo izturēšanos un īpašības.

Norvēģu dzīvnieku pasaku varoņi ir lācis, lapsa un vilks, ko dēvē arī par spīdaci. No mājdzīvniekiem izplatīti ir vista, gailis, kaķis. Joku pasakas iepazīstina ar ļoti dažādiem cilvēku tipiem, un viltīgais un attapīgais tajās parasti gūst panākumus.

Mūsdienu proza tiecas pēc oriģinalitātes, toties pasakas, gan norvēģu, gan cittautu, paliek tradicionālas. Tās sākas ar «reiz bija» vai «reiz dzīvoja» un nobeigumā it kā pārceļ no pasaku pasaules atpakaļ īstenībā, piemēram, pavēstot, ka dzirnavas vēl šodien maļ jūras dibenā sāli. Stāstītājs pasakas nobeigumā parasti mēdz pieminēt arī sevi, ka ir bijis tur klāt, ka ir dejojis ar līgavu, ka dabūjis speķrausiti. Notikumi pasakās parasti atkārtojas trīs reizes. Piemēram, pasakā «Balto lāču karalis Valemūns» ir trīs karaļmeitas, jaunākā meita trīs gadus dzīvo pie lāča, abiem piedzimst trīs bērni, ceļā viņa sastop trīs sievietes un dabū no tām trīs brinumpriekšmetus.

Norvēģu pasakām raksturīgas variācijas sinonīmu izvēlē un vārdu kārtībā, kā tas ir, pēc atmiņas stāstot. Pasakas iepazīstina ar tautas dziļo un spilgto dabas izjūtu, un vietējais kolorīts padara pasakas īpatnas un atšķirīgas no citām.

Pasakās redzam gadu tūkstošus vecas klintis, stāvus fjellus, klajas kraujas, kalnus tik gludus kā stikla rūtis un stāvus kā mājas siena, eglēm apaugušas nokalnes, kalnu aizas un kailus

kalnus, augstu kalnu pakājes un ieplakas, tālās kalnu pļavas ar leknu, kuplu zāli. Varoņi steidzas pāri kalniem un lejām, cauri purviem un mežiem, slīkšņām un dumbrājiem. Ce(ā gadās ari līdzenas āres ar plašiem laukiem un pļavām, vareni, kupli ozoli un dižozolu meži. Ieraugām ezerus, dižezerus, jūru un fjordus. Izjūtam dabas nemainīgos ritmus un gadalaiku maiņu.

Si pasaule ir darbiem pilna. Norvēģu pasaku varoņi te ir uzcēluši savas pilis, baznicas, tiltus, mājas un b ūdeles. Te cērt kokus, rok akas un nes ūdeni, cērp aitas, mazgā vilnu, vērpj linus, darina ar zeltu un sudrabu izrakstītas segas, auž smalkus audumus, šūdina kreklus, pļauj sienu, gana kumeļus un apkal tā, lai radzes un atloki būtu asi diezgan, slauc govis, mēž kūtis, kopj mājas soli un glabā klēts atslēgas. Te nolaupa karaļmeitas un ieslēdz kalnos. Baznīca un baznickalni ir vietas, kur notiek ari laicīgās dzīves norises — nolūko līgavas un satiekas.

Norvēģu pasakās darbojas dažādi ļaudis. Karaļi un karalienes, prinči un princeses, bet tos varam sastapt ari kūti un dažādus ikdienas darbus darot. Ogļudeģi, šķiperi, bagātie un nabagie brāļi, kam ne graša vairs nav pie dvēseles, atraitņi, atraitnes, kam mājā maizes ne kumosa, nabaga viri, kas dzīvo no rokas mutē, šā tā vilkdami dzīvību, un sievas, kam badā jānomirst, jo nav ne ēdamā, ne drēbju, ko vilkt mugurā, un bērni kliedz tukšiem vēderiem. Smalki kungi un negllteņi, zagļi, divpadsmit vai trīs tēva dēli.

Atbilstoši pasaku likumībām meitas un puiši tajās daudzreiz ir bez vārda. Tomēr norvēģu pasakās diezgan bieži sastopam ari varoņus ar ziemeļnieku vārdiem — Hokens, Valemūns —, un, ja tie ir trīs brāļi, vecākos parasti sauc Pērs un Pols, un tie turas kopā. Trešais dēls Esbens Pelnrušķis ir melns, sodrējiem notriepies un sēž pie pavarda zem skursteņa, acīmredzot tāda, kādu varam apskatīt ari Zemgales sētā Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā, viņš rušinās pa pelniem un gaida isto laiku, lai darītu lielus darbus. Pelnrušķis saudzīgi un ar mīlestību izturas pret veciem ļaudīm, kurus viņa brāļi nicina. Pameita jeb tēvameita, kas pēc savas būtības ir Pelnrušķa radiniece, palīdz ābelei, saudzē žogu un ieklausās sīko putniņu dziesmā. Galu galā šo abu varoņu labās īpašības tiek novērtētas un bagātīgi atalgotas.

Varoņu pretinieki ir viltīgi karaļi, kas netur vārdu, ļaunas pamātes, raganas, Rudais bruņinieks, velni, milži, pūķi, briesmoņi, bet visbiežāk daudzgalvaini troļļi, paši tipiskākie norvēģu pasaku nevaroņL Troļļi spļauj liesmas un indi, un tajos personificēti cilvēkam naidīgi, akli un grūti valdāmi dabas spēki. Troļļi ir dažādi, tik veci kā pati daba, mazkustīgi un neveikli, milzīgi un smagi. Trollis ir dzimis milzīgu mežu klusumā, kur it kā apstājas laika ritējums. Troļļi mīt ari kalnos un izskatās ar apsūnojušām klintīm saplūduši vai atgādina mežiem apaugušus pakalnus. Tiem ir rupji sejas vaibsti un dažreiz mēdz būt ari aste. Troļļu vecenēm un trollenēm ir garš, smails deguns. Tādus vai līdzīgus troļļus ir iztēlojušies ievērojamie norvēģu pasaku ilustratori Ēriks Vērenšjolds (1855—1938) un Teodors Kitelsens (1857—1914).

Kad troļļi sasaucas, nodun un nodārd kalni. Un vētrā arī reizumis dzird ieskanamies troļļu balsi, tomēr trešais tēvadēls parasti pārvar bailes — viņš apmuļķo un uzveic lielos, bezgala dumjos un neapķērīgos troļļus.

Mežos pie Dovres kalna un arī vēl citur mīt mazi, pundurveidigi trollīši.

No pasakām troļļa tēls ir ieceļojis skandināvu daiļliteratūrā.

Cīņa ar troļļiem un citiem ļauniem spēkiem norvēģu pasakās ir nežēlīga kā pati dzīve — troļļiem nocērt galvas un līst asinis, taču šīs pasakas atspoguļo arī tautas radošo un humora pilno dvēseli.

Skandināvu pedagogi apgalvo, ka tie bērni, kas bērnībā klausījušies un lasījuši pasakas, arī pieauguši ir čaklāki grāmatu lasītāji un dziļāk izprot dzeju. Pasaku pasaule cilvēkus jau no mazotnes mudina uz labiem darbiem.

Solveiga Elsberga

DZĪVNIEKU PASAKAS

..

VISTIŅA, KAS STEIDZAS UZ DOVRES KALNU1, LAI PASAULE NEAIZIETU BOJA

Kādā vakarā vistiņa uzlaidās ozola zarā un tur aptupās. Nakti viņai rādījās sapnis, ka pasaule aizies bojā, ja vien viņa nesteigsies uz Dovres kalnu. Vistiņa aši nolēca no zara un prom bija. Gāja, gāja, satiek gaili.

— Labdien, gailīti Lielībniek! — vistiņa saka.

— Labdien, vistiņa Drostaliņal Kurp iedama rīta agrumā? — gailis taujā.

Ak, steidzos uz Dovres kalnu, lai pasaule neaiziet bojā, — tā vistiņa.

—    Vistiņa Drostaliņa, kas tev teica? — tā gailis.

— Sēdēju ozola zarā un redzēju sapni, — vistiņa attrauc.

—    Iešu tev līdzi, — gailis saka.

Gāja, gāja tālutāl, satiek pīli.

—    Labdien, pīlīte Mīlītel — sauc gailis.

—  Labdien, gailīti Lielībnieki Kurp iedams rīta agrumā? — pīle taujā.

—  Steidzos uz Dovres kalnu, lai pasaule neaiziet bojā, — tā gailis.

—    Gailīti Lielībniek, kas tev teica?

—    Vistiņa Drostaliņa, — gailis atbild.

—    Vistiņa Drostaliņa, kas tev teica? — pīle taujā.

—    Sēdēju ozola zarā un redzēju sapniЈj|vistiņa attrauc.

—    Es iešu līdzi, — pīle saka.

Gāja atkal, gāja kādu gabalu, satiek zostēviņu.

—    Labdien, zostēviņ Drošgalviņl — pīle saka.

1 Dovres kalni — kalnu grēda Norvēģijā. Augstākā smaile 2286 m. Dovres kalns norvēģu folklorā pazīstams kā dažādu pārdabisku būtņu mājvieta.

Sis un turpmākie ir tulkotājas komentāri.

—   Labdien, pīlīte MīlīteJ — zostēviņš atņem. — Kurp Iedama rīta agrumā?

—   Steidzos uz Dovres kalnu, lai pasaule neaiziet bojā, — tā pīle.

—   Pīlīte Mīlīte, kas tev teica? — tā zostēviņš.

—   Gailītis Lielībnieks.

—   Gailīti Lielībniek, kas tev teica?

—   Vistiņa Drostaliņa.

—   Vistiņa Drostaliņa, kā tu to zini? — zostēviņš taujā.

—            Sēdēju ozola zarā un redzēju sapni, zostēviņ DrošgalviņI — vistiņa attrauc.

—   Es iešu līdzi, — zostēviņš saka.

Gāja atkal, gāja kādu gabalu, satiek lapsu.

—   Labdien, lapsa Kūmiņi — zostēviņš saka.

—   Labdien, zostēviņ Drošgalviņl

—   Kurp iedama, lapsa Kūmiņ?

—   Un tu, zostēviņ Drošgalviņ?

— Steidzos uz Dovres kalnu, lai pasaule neaiziet bojā, — tā zostēviņš.

—   Zostēviņ Drošgalviņ, kas tev teica? — tā lapsa.

—   Pīlīte Mīlīte.

—   Pīlīte Mīlīte, kas tev teica?

—   Gailītis Lielībnieks.

—    Gailīti Lielībniek, kas tev teica?

—   Vistiņa Drostaliņa.

—   Vistiņa Drostaliņa, kā tu to zini?

— Sēdēju ozola zarā un redzēju sapni, ka pasaule . aizies bojā, ja mēs nesteigsimies uz Dovres kalnu, — vistiņa attrauc.

— Ak, nieki vien, — lapsa saka. — Pasaule neaizies bojā, ja nesteigsimies turp. Labāk nāciet man līdzi uz alu — būs silti un jauki.

Sacīts — darīts. Visi gāja lapsai līdzi uz alu, un, kad bija tur nonākuši, lapsa sakūra krietnu uguni, tā ka ciemiņiem uznāca miegs. Pīle ar zostēviņu apmetās kaktā, un gailis ar vistiņu uzlaidās uz kādas kārts.

Kad zostēviņš ar pīli bija cieti aizmiguši, lapsa paņēma zostēviņu, uzlika uz uguns un izcepa. Vistiņa jūt, ka ož pēc deguma, uzlec uz augstākas kārts un pusmiegā nosvepst:

—    Pē, kā te ož, kā te ož!

—    Ak, nieki vien, — lapsa saka. — Dūmus tikai sit atpakaļ skurstenī. Guli un pievaldi mēli!

Un vistiņa par jaunu aizmiga. Lapsa nebija vēl lāgā apēdusi zostēviņu, bet prāts jau nesas to pašu darīt ar pīli — paņēma, uzlika uz uguns, izcepa un iesāka ēst.

Vistiņa no jauna uzmostas un uzlec uz vēl augstākas kārts.

—    Pē, kā te ož, kā te ož! — viņa saka, paver acis un ierauga, ka lapsa izcepusi zostēviņu un pīli. Tad viņa uzlec uz pašas augstākās kārts un lūkojas skurstenī.

—    Skat, skat, kādas treknas zosis tur lidinās! — vistiņa saka lapsai.

Kūmiņš metas ārā pakal vēl vienam treknam cepetim. Pa to laiku vistiņa pamodina gaili un pastāsta, kas noticis ar zostēviņu Drošgalviņu un pīlīti Mīlīti. Tad gailītis Lielībnieks un vistiņa Drostaliņa pa skursteni izlidoja ārā, un, ja tie nebūtu steigušies uz Dovres kalnu, pasaule nu gan aizietu bojā.

KĀ ĀZIS UN AUNS UZBŪVJEJA MĀJU RIPLEHEIJĀ

Azis un auns uzbūvēja māju Ripleheijā.

Atnāca vāvere.

—    Vai drīkstu pie jums palikt? — vāvere vaicā.

—    Bet ko tu ēd? — tie noprasa.

—    Priežu čiekurus, un kas nu vēl pagadās, — vāvere atteica.

—    Labi, vari palikt, — tie sacīja.

Tad atnāca sermulis.

—    Vai drīkstu pie jums palikt? — sermulis vaicā.

—    Bet ko tu ēd?

—           Peles un rāpuļus, un kas nu vēl pagadās, — tas atteica. r — Labi, vari palikt.

Atnāca mēsluvabole.

—    Vai drīkstu pie jums palikt? — tā vaicā.

—    Bet ko tu ēd?

—    Mēslus un knišļus, un kas nu vēl pagadās, — mēsluvabole atteic.

—    Labi, vari palikt.

Atnāca lapsa.

—   Vai drīkstu pie jums palikt? — lapsa vaicā.

—   Be-et ko tu ēd?

—   Jērus un kazlēnus, un ko nu vēl dabūju, — lapsa teica.

—   L-a-a-bi, vari palikt.

Atnāca lācis.

—   Vai drīkstu pie jums palikt? — lācis vaicā.

—   Be-bet ko tu ēd?

—   Āžus un aunus, un ko nu vēl dabūju, — lācis atteica.

—   Nē, tu nevari te palikt.

Nedabūjis atļauju palikt pie tiem, lācis gribēja šos apēst. Bet tad viss bars, ko āzis un auns bija pieņēmuši savā mājā, metās lācim virsū: vāvere augšup un lejup gar sienu kā bulta, mēsluvabole ar visiem mēsliem acīs iekšā, un sermulis šņaktin šņāc lācim pie paša deguna. Tad tas lika pāri Ramnejūvai un nositās. Tā Sigrida Jūvija tika pie jauna kažoka.

LAPSA MEŽAZOSU PURVĀ

Lapsa ir viltniece. Bet tajā reizē, kad lapsa devās uz purvainām, viņa tomēr bija vientiesīga. Lapsa bija badojusies trīs nedējas, tāpēc ka gribēja pa likt tik viegliņa, lai mežazosu purvā varētu čiept olas. Bet, nonākusi purva vidū, šī tomēr iestiga. Tad lapsa sacīja:

—    Es badojos trīs nedējas, bet vajadzēja badoties sešas.

LAPSA GANA LOPUS

Reiz kāda sieva gāja līgt ganu un satiek lāci.

—    Kurp iedama? — lācis prasa.

—    Eju līgt ganu, — sieva atbild.

—    Vai mani ņemsi par ganu? — lācis prasa.

—    Kāpēc ne, ja vien tu māki gavilēt, — sieva atsaka.

—    Hē-I! — lācis velk.

—   Nē, tas man neder, — šīs skaņas dzirdēdama, sieva nosaka un aiziet savu ce]u.

Iet, iet un satiek vilku.

—    Kurp iedama? — vilks prasa.

—    Eju līgt ganu, — sieva atbild.

—    Vai mani ņemsi par ganu? — vilks prasa.

—    Kāpēc ne, ja vien tu māki gavilēt, — sieva atbild.

—    Ūh-ūh! — vilks velk.

—    Nē, tas man neder, — sieva nosaka.

Iet, iet un satiek lapsu.

—    Kurp iedama? — lapsa prasa.

—    Eju līgt ganu, — sieva atbild.

—    Vai mani ņemsi par ganu? — lapsa prasa.

—    Kāpēc ne, ja vien tu māki gavilēt, — sieva atbild.

—    Dil-dal-hilam! — lapsa velk smalki un daiļi.

—             Jā, tevi es ņemu par ganu, — sieva nosaka, un nu lapsai ir jāgana lopi.

Pirmajā ganu dienā lapsa apēd visas kazas. Otrajā ganu dienā lapsa notiesā visas sievas aitas. Un trešajā ganu dienā apēd visas govis. Kad vakarā lapsa pārnāk mājā, sieva prasa, kur palikuši visi lopiņi.

—    Ragi upītē un nagi birzītē, — lapsa atbild.

Tobrīd sieva pagrabā kūla sviestu. Bet vajadzēja gan aiziet turp un paskatīties. Un, kamēr viņa prom, lapsa ielavās pagrabā un izēd visu krējumu. Sieva pārnāk mājās, ierauga izēsto krējumu un tā pārskaišas, ka pasmeļ saujā to krējuma mazumiņu, kas vēl pāri palicis, met lapsai pakaļ un trāpa pa asti. Tāpēc lapsai ir balts astes galiņš.

LĀCIS, VILKS UN LAPSA MEDĪBAS

Reiz lācim, vilkam un lapsai kopīgi bija jāiet pēc medījuma. Lācim bija jāmedī zirgi, vilkam — govis un lapsai — aitas un kazas. Vakarā tiem bija jāsatiekas un jāmainās. Labi. Kad tuvojās vakars, tie satikās uz kādas klints, kur kaudžu kaudzēm gulēja visi nomedītie kustoņi.

—            Vai neatpūtīsimies brītiņu, pirms maināmies? — lapsa sacīja. — Pēc tam veiksies labāk.

Lai notiekl Citi arī gribēja atpūsties. Un visi trīs atlaidās nosnausties. Lapsa apgūlās ārmalā, vistuvāk pie kraujas, vilks vidū un lācis iekšmalā.

Kad divi pārējie bija aizmiguši un gulēja, ka šņāc vien, lapsa piecēlās un, aizzagusies garām lācim, apgūlās iekšpusē. Pēc tam lapsa iesaucās:

—   Paej tālāk, paej tālāk, citādi es nokritīšul To izdzirdis, vilks nu virzās, vejas un, domādams, ka tiek tālāk no kraujmalas, nokrīt no klints un nositas.

Lācis tikām gulēja tik ciešā miegā, ka itin neko nedzirdēja, bet pa laiciņam lapsa atkal iesaucās:

—   Paej tālāk, paej tālāk, citādi es nokritīšu!

Lācis, pusmiegā to izdzirdis, virzīsies ar, lai tiek tālāk nost no malas, bet piepeši sāk slīdēt zemē no klints. Taču to pašu brīdi lācis ar priekšķepu vēl pagūst sagrābt lapsas pakaļkāju un paliek karājamies. Nu lapsa nejaudā ne vairs uzvilkt lāci augšā, ne dabūt vaļā savu pakaļkāju.

Tad viņa iesaucas:

— Ķer ciet manu kāju, ķer ciet manu kāju un laid taču vaļā to bērza sakni, tad es varēšu tevi uzvilkt atpakaļ augšāI

Lācis nodomāja, ka patiesi būs saķēris bērza sakni, un gabaliņu tālāk ieraudzīja citu sakni, kuru nu domājās esam lapsas kāju. Un, palaidis vaļā šās kāju, lācis pieķērās pie saknes, bet sakne notrūka — un lācis nokrita zemē un nositās.

Lapsai nu bija lērums zirgu un govju, aitu un kazu. Pielocījusi pilnu vēderu, tā apgūlās un nogulēja līdz pat gaismiņai. Ēdamā tai netrūka un medībās nebija jāiet vēl vairākas dienas.

kada cūkai dzīve

Reiz cūkai bija apnikusi tāda dzīve, kāda tai jādzīvo, un bija ienācis prātā prasīt, lai tings1 piespriežot šai citādu, tāpēc ka šai, lai tur vai plīst vai lūst, tāpat klājoties baudīt laimi kā citiem.

—    Par ko tu žēlojies? — rakstvedis grib zināt.

1 Tings — šeit: tiesa.

—    Ai, man ir apnikusi tāda dzīve, kāda man jādzlvo, tētiņ, — cūka saka. — Zirgi dabū auzas, govis miltūdeni, turklāt gu] kūtī sausos aizgaldos. Bet es nedabūju neko citu kā vien druskas un samazgas, dienā es stiegu dub]os un naktī vārtos pa slapjiem, netīriem salmiem. Vai tas ir pēc tiesas un taisnības, rakstvedi, teic? — cūka jautā.

Rakstvedis nosprieda, ka tai lietā nudien nav kaut kas kārtībā, ieskatījās rakstos un piesprieda cūkai citādu dzīvi.

. — Nebēdā, tagad tu dzīvosi daudz smalkāk, — viņš sacīja,

—   no šās dienas tev dos kviešus un zirņus un Jaus gulēt gultā ar zīdainām segām.

—    Labil — cūka tencināja, aiz prieka pati vairs nezinādama ne rīta, ne vakara.

Un mājupceļā šī nu tikai rukšķ un iekviecas, rukšķ un iekviecas:

—    Dos kviešus un zirņus un ļaus gulēt gultā ar zīdainām segām! Dos kviešus un zirņus un |aus gulēt gultā ar zīdainām segām!

Ceļš veda pāri akmeņainiem, ar kokiem apaugušiem uzkalniem, un vienā tādā uzkalnā starp kokiem gulēja un ausījās lapsa. Tu jau zini, lapsai tūlīt visādas aplamības ir prātā. Atskanēja smalks un spalgs pīkstiens:

—   Dos drupatas un atliekas un ļaus gulēt salmos!

Cūka nelikās dzirdēt un turpināja savu:

— Dos kviešus un zirņus un Jaus gulēt gultā ar zīdainām segām!

Bet atkal un atkal viens un tas pats:

—   Dos drupatas un atliekas un ļaus gulēt salmos! Dos drupatas un atliekas un ļaus gulēt salmos!

Un pēdīgi cūkai tas tā pielipa, ka, nemaz neapjauzdama, šī ņēmās atkārtot.

Kad cūka pārnāca mājā, citi šai nu prasa, kā gājis tingā.

—   Vai piesprieda ar cik necik labāku dzīvi? — citi šai jautāja.

—   Kā tad, kā tad, — cūka sacīja. — Dos drupatas un atliekas un ļaus gulēt salmos! Dos drupatas un atliekas un ļaus gulēt salmos!

Gailis un lapsa..

Gailis reiz stāvējis uz mēslu kaudzes, dziedājis un plivinājis spārnus. Pienākusi lapsa.

—  Labdien! -lapsa sveicina. — Es dzirdu, tu dziedi. Bet vai tu vari nostāvēt uz vienas kājas un dziedāt ar aizvērtām acīm?

—  To es varu pavisam labi, — gailis atbild un nostājas uz vienas kājas. Bet viņš pievēra tikai vienu aci, tomēr dižojās un plivināja spārnus tā, it kā būtu paveicis nezin ko.

—   Tas bija vareni, — lapsa saka. — Bet vai tu vari nostāvēt uz vienas kājas un dziedāt ar abām aizvērtām acīm? Man rādās, ka to tu nevarēsi! Bet tavs tēvs — tas gan bija meistars! — Kūmiņš piebilst.

—  E, es tak ari tā varu! — gailis saka, nostājas uz vienas kājas, aiztaisa abas acis un dzied.

To pašu bridi lapsa metas šim virsū, sagrābj aiz skausta, uzsviež mugurā, tā ka gailis vairs ne iekliegties nedabū, kad lapsa jau laiž kājas va]ā un prom uz mežu, cik ātri vien var.

Aizskrējusi līdz kādai vecai, nokarenai eglei, lapsa nomet gaili uz nokalnes, uzliek ķepu šim uz krūtīm un teju, teju to nogaršos.

—             Bet tu, lapsa Kūmiņ, neesi tik tīrīga kā tavs tēvs, — gailis ieminas. — Viņš noskaloja ķepas, pirms ķērās pie maltītes.

Kā nu ne, tad lapsa gribējusi būt tikpat tīrīga kā tēvs. Palaidusi va]ā gaili, lapsa nu sāks slaucīt ķepas zālē.

Spurks! Un gailis augšā kokā gan.

—              Tik viegli tu man vaļā netiksi! — Kūmiņš pie sevis noteicis. Pagājis gabaliņu nostāk, nāk atpaka] ar divām lielām skaidām no cirsmas. Gailis skatījies, skatījies un nevar saskatīt, kas tas ir.

—    Ko tu tur atnesi? — gailis prasa.

—             Romas pāvests atlaidis man vēstuli, — lapsa atbild.

—   Vai tu nepalīdzētu izlasīt, man tā lasīšana lāgā neiet.

—     Tā jau klātos gan. Bet man nav dūšas, — gailis atsaka. —Tur nāk mednieks. No egles gala es redzu. Redzu! Redzu!

Kad lapsa dzirdējusi gaili ieklakstamies par mednieku, tūlīt pa galvu pa kaklu metusies prom.

Tajā reizē gailis viltībā pārspējis lapsu.

Kāpēc lācim īsa aste ..

Vienreiz lācis satika lapsu lavāmies ar zagtu zivju nastu mugurā.

—   Kur tad tu tās dabūji? — lācis vaicā.

—   Sazvejoju, lāčatēv! — lapsa atbild.

Tad lācis arī gribēja iemācīties zvejot un lūdza, lai lapsa izstāstot, kas šim jādara.

—   Nav nekāda lielā māksla, — lapsa saka, — var iemācīties viens divi. Tev tikai jāuziet uz ledus, jāizcērt āliņģis, jāielaiž āliņģī aste un jāpatur tā ilgāk. Neliecies zinis, kad sāks smelgt; tas būs no tam, ka zivis piekožas. Jo ilgāk tu cietīsies, jo vairāk zivju dabūsi. Un tad tikai ar joni rauj ārāl

Labi, lācis darīja, kā lapsa bij pieteikusi, un tik ilgi turēja asti āliņģī, kamēr tā pavisam iesala. Tad šis ar joni rauj asti ārā — un nost ir. Un nu līdz pat šai dienai lācis staigā ar īsu asti.

LAPSA VAINO LĀCI

Lācis ar lapsu pa abiem reiz nopirkuši ceturtda]podu tauku ziemsvētku cienastam un paslēpuši zem kādas kuplākas egles. Tad pagājuši tālāk un saulainā nokalnītē atlaidusies nosnausties. Laiciņu abi gulējuši, tad lapsa iesaukusies: — Eju jau, ejul — un taisnā ceļā pie tauku poda klāt un izēd krietnu trešdaļu. Kad lapsa atgriezusies un lācis noprasījis, kur šī bijusi un kāpēc šai purns tā spīd, lapsa atbildējusi:

—   Tici vai netici, bet biju ielūgta kristībās!

—   Vai re! Un kā tad to mazuli sauc? — lācis vaicā.

—   Iesākumiņš, — lapsa atbild.

Tad abi atkal nolikušies gulēt. Pēc brītiņa lapsa atkal pielēkusi kājās un iesaukusies: — Eju jau, eju! — un prom pie tauku poda. Un šajā reizē atkal izēdusi labu tiesu. Kad lapsa atnākusi atpakaļ un lācis atkal prasījis, kur šī bijusi, lapsa atbildējusi:

—    Seku atkal biju ielūgta kristībās, tici vai ne.

—    Un kā tad šajā reizē sauc mazuli? — lācis vaicā.

—   Pusīte, — lapsa atbild.

Lācis pabrīnās, pabrīnās par tādu vārdu, bet tad sāk žāvāties un drīz vien atkal aizmieg. Pēc laiciņa notiek tāpat kā abas viņējās reizes. Lapsa atkal pielec kājās, iesaucas: — Eju jau, eju! — un prom pie tauku poda, kuru šajā reizē izēdusi tukšum tukšu. Kad lapsa atnākusi atpakaļ, tā atkal saka, ka bijusi kristībās. Un, kad lācis gribējis zināt, kā sauc mazuli, lapsa atsacījusi:

—    Tukšumtukšs!

Tad abi atkal nolikušies uz auss un nogulējuši labu brīdi. Pēc tam gājuši palūkoties uz savu tauku podu, bet pods bijis izēsts, un lācis nu vainojis lapsu un lapsa lāci. Lācis sacījis, ka lapsa mielojusies ap tauku podu, kamēr šis gulējis, un lapsa sacījusi, ka lācis mielojies, kamēr šī gulējusi.

—   Pag, pag, tūliņ mēs redzēsim, kurš no mums izlaizījis taukus, — lapsa Kūmiņš sacījusi. — Apgulsimies par jaunu uz nokalnītes, un, kuram zem astes visvairāk spīdēs, kad pamodīsimies, tas būs bijis tauku laiža.

Lai notiek, lācis labprāt piekritis tādam pārbaudījumam un, zinādams, ka taukus nav ne pagaršojis, apgūlies saulītē un aizmidzis ciešā miegā. Lapsa nu aizzagusies pie poda un sakasījusi kopā vēl kādu pikuci tauku, pēc tam atgriezusies, sasmērējusi lācim paasti ar taukiem un — ne čiku, ne grabu — nolikusies atkal uz auss. Kad abi pēdīgi pamodušies, tauki saulītē bijuši izkusuši, un neviens cits kā lācis nu bijis tas tauku laiža.

VĒRSIS, KAS GĀJA PAMIELOTIES

Vērsim reiz gribējies pašam iet pamieloties. Ceļu uz šķūni, kas bāztin piebāzts ar sienu, viņš zinājis itin labi. Tā vērsis devies prom no mājas un saticis aunu.

—    Labdien! — sacīja auns.

—    Labdien! — sacīja vērsis.

—    Tālu iedams? — sacīja auns.

—   Eku man gribas pamieloties, ce]u uz šķūni, kas bāztin piebāzts ar sienu, es zinu tīri labi, — sacīja vērsis.

—    Vai ņemsi mani līdzi? — sacīja auns.

—    Ja būsi uzticīgs saimniekam, tad vari nākt.

Labs ir. Un abi gājuši tālāk. Satiek āzi.

—    Labdien! — sacīja āzis.

—    Labdien! — sacīja vērsis.

—    Tālu iedams? — sacīja āzis.

—    Eku ceļu uz šķūni, kas bāztin piebāzts ar sienu, es zinu

tīri labi — man tikai gribētos pamieloties, — vērsis sacīja.

—    Vai ņemsi mani līdzi?

—    Ja būsi uzticīgs saimniekam, tad vari nākt.

Jā, būšot gan. Un gājuši tālāk. Satiek garausi.

—    Labdien! — sacīja garausis.

—    Labdien! — sacīja vērsis.

—    Tālu iedams? — sacīja garausis.

—    Eku man gribētos pamieloties, ceļu uz šķūni, kas bāztin

piebāzts ar sienu, es zinu tīri labi, — sacīja vērsis.

—    Vai ņemsi mani līdzi? — sacīja garausis.

—    Ja būsi uzticīgs saimniekam, tad vari nākt.

Jā, būšot gan. Un gājuši tālāk.

Satikuši sermuli. Lai notiek, tas arī drīkstējis iet līdzi, ja būs uzticīgs saimniekam. Gājuši tālāk. Un satiek gaili — ja būs uzticīgs saimniekam, tas arī drīkstējis iet līdzi. Atkal gājuši tālāk.

Satiek lapsu.

—                      Labdien, — sacīja lapsa, — kur tad nu visi tā pulkā iedami?

Eku vērsis gribot pats pamieloties.

—                      Mani laikam neņems vis līdzi? — sacīja lapsa. Kūmiņam tas gluži nejauši izspruka.

Kāpēc ne, ja vien šī būšot uzticīga saimniekam, tad lai nāk. Kūmiņš, zināms, apsolījis, ka būs uzticīgs saimniekam. Un gājuši tālāk.

Gājuši, gājuši, līdz nonākuši pie šķūņa, sagājuši visi iekšā, aiztaisījuši durvis un ņemas meklēt ēdamo — gailis knābā ārā no siena sēkliņas, un sermulis ik uz soļa uziet peles. Tikai lapsa sēž šķūņa vidū un glūn un blenž uz ēdējiem. Tad lapsa ieprasījusies, vai drīkst iziet ārā palūkot sev jnedījumu, jo šķūnī tai nekā ēdama neesot, un vai citi laidīšot šo atpakaļ iekšā, ja pieklaudzinās.

Jā, kāpēc ne.

Tā lapsa nu iet uz mežu meklēt sev medījumu un satiek lāci.

—    Labdien! — sacīja lapsa.

—    Labdien, — sacīja lācis, — kur nu tā iedama šai dienā?

—     Eju meklēt ēdamo, — sacīja lapsa, — bet tu tak esi stiprinieks, es parādīšu tev šķūni, kas čum un mudž no kustoņiem, un tad mums vairs nebūs jāgudro, ko likt uz zoba.

Un abi gājuši uz šķūni.

—     Piedauzi nu tikai pie durvīm, — lapsa sacīja, pati apsē* dusies sāņus uz nokalnītes.

Labs ir, lācis piedauzījis.

Vērsis sacīja:

—    Laidīsim lapsu iekšā.

—     Nē, pagaidi, — sacīja sermulis, — vispirms jāparaugās, kas tur aiz durvīm iri Tur stāv briesmīgi liels lācīši To nu gan nevar laist iekšā!

Un viņi nelaida lāci iekšā.

—     Gan jau es kaut ko izdomāšu, — lācis sacīja. Un šis parokas tik dzi|i zem sliekšņa, ka dabū iekšā galvu. Bet, līdzko lācis iebāzis šķūnī galvu, vērsis velk šim tieši starp acīm. Un auns ar ieskrējienu no šķūņa otras malas arīdzan velk lācim pa pieri. Un āzis ragus uz priekšu izslējis, cērt lācim purnā — katrā nāsī iedur vienu ragu un nu tikai plēš un rauj tā, ka lācim purns pušu gan. Un tad pieskrējis sermulis un šņāc lācim tieši acīs. Un garausis, pagalam apjucis, ko kājas nes, šaudījies apkārt pa šķūni. Un gailis no liela izbīla uzlaidies augšā uz šķērsbaļķa un kladzina un dzied tā, ka lācis pavisam pārbīstas. Tad šis pēdējiem spēkiem izspraucies atpakaļ ārā un bijis gandrīz vai pagalam. Lumpatojis projām pa ceļu un satiek lapsu. Izdzirdusi, kāds jandāliņš iet vajā pa šķūni, tā pamanījusies vēl gabaliņu tālāk.

—             Ak tu, neliete tāda, kā tu mani iznerroji, — lācis sacīja,

—   esmu gandrīz beigts!

—    Kā tad tas gadījās? — lapsa vaicāja.

—    Āre, vispirms nāca kalējs pats un iesita ar savu āmuru man tieši starp acīm. Tad viens no kalēja puišiem sita ar lielu, lielu veseri, kam abi gali asi, daudz netrūka, ka galva man būtu uz pusēm. Un pēc tam otrs kalēja puisis iecirta man purnā garas, kvēlojošas knaibles — katrā nāsī vienu galu — un plēsa un rāva tā, ka purns man pušu gan. Un tad pieskrēja tāds sīkaliņš, man liekas, tas varēja būt ogļupuika, un šņāc man tieši acīs. Tas bija pats briesmīgākais. Tobrīd es pavisam zaudēju dūšu. Un mazs, balts šunelis skraidīja apkārt pa šķūni un izskatījās tik varen negants, ka būtu varējis izraut man acis ārā no pieres, ja tikai tiktu klāt. Un vēl tur kāds zvaniķis vai kas cits sēdēja uz jumta un dikti jo dikti vilka tādu kā raudu dziesmu. Tad es liku prom. Bet tagad gan tev, negantniecei, būs beigas, tāpēc ka mani tā izmuļķoji.

Nu lapsa devusi kājām vaļu, bet lācis skrien šai pakaļ līdz pat mežam. Tur lapsa — spuktl — kādā alā iekšā. Tomēr lācis sagrābis šo aiz vienas kājas. Tad lapsa sākusi smiet!

—     Ha, ha! Sagrābis priedes salmi un domā, ka tur lapsu aiz kājas!

Lācis nu palaidis lapsas kāju vaļā, sagrābis zobos priedes sakni un kož un grauž to apnikdams. Tā Kūmiņš tajā reizē ticis sveikā cauri.

NEPATEICĪBA IR PASAULES ALGA

Reiz kādam vīram, kam Ēriks vārdā, bijis jābrauc uz mežu pēc malkas. Saticis lāci.

—    Atdod zirgu, ja ne, līdz vasarai apēdīšu visas tavas avis, — lācis saka.

—    Ak, pasarg* dievs, — vīrs atbild, — mājā nav ne pagales malkas. Atļauj man papriekš aizvest mājā malkas vezumu, citādi mēs visi nosalsim. Rītritā atvedīšu tev zirgu.

Labi, lācis atļāvis arī, tikai piekodinājis, ka līdz vasarai apēdīšot visas zemnieka avis, ja šis neatvedīs zirgu.

Virs sakrāvis vezumā malku un laiž uz māju pusi, bet par norunu, saprotams, nav bijis diez cik priecīgs. Te satiek lapsu.

—    Par ko tu tāds saducis? — lapsa klaušina.

—    Ak, sastapu lāci, — vīrs atbild, — bija jāapsolās, ka rit ap to te pašu laiku atdošu šim zirgu, ja ne, tad līdz vasarai saplosīšot visas manas avis.

—     Edze, nebūs tik slikti, — lapsa saka. — Ja tu man dosi savu vistreknāko āzi, es tevi izpestīšu.

Labi, došot. Un vīrs nosolījās lapsu nepievilt.

—     Kad tu rītā atvedīsi lācim zirgu, — lapsa saka, — es ūjināšu te augšā uz nogāzes. Un, kad lācis vaicās, kas tur ūjina, tu saki, ka mednieku Pērs, pats labākais mednieks pasaulē. Un tālāk jau pats tiec galā.

Nākamajā rītā vīrs devās ce]ā, un, kad viņš sastapa lāci, augšā uz nogāzes kāds sāka ūjināt.

—    Pūl Kas tad tas tāds? — lācis saka.

~ — Ak, tas ir mednieku Pērs, pats labākais mednieks pasaulē, — vīrs atbild. — Es pazīstu to ūjināšanu.

—    Vai nemanīji tur lāci, Ērik? — atskan no meža puses.

—    Saki, ka ne! — lācis pavēl.

— Nē, lāča neviena neesmu manījis, — Ēriks atbild.

— Kas tad tur stāv pie ragavām? — no meža puses sauc atkal.

—    Saki, ka tas ir vecs, sveķains bluķis, — lācis čukst.

— Ak, tas ir tikai vecs, sveķains bluķis.

—    Tādus bluķus veļ iekšā ragavās, — no meža puses sauc,

—   ja tu viens nejaudā, es iešu talkā!

— Saki, ka pats tiksi galā, un ievel mani ragavās! — lācis izrīko.

—     Paldies, es pats tikšu galā, — vīrs atsaucas un ieveļ lāci ragavās.

—    To bluķi vajag pamatīgi piesiet, — no meža puses atskan.

—   Vai palīdzēt?

—    Saki, ka pats tiksi galā, un piesien mani! — lācis pavēl.

—     Paldies, es pats tikšu galā, — vīrs atbild un piesien lāci ar visām virvēm, kādas vien ir līdzi, tā, ka tas vairs nevar pakustēt.

—    Tādos bluķos vajag iecirst cirvi, kad tie ir piesieti, — no meža puses atkal atskan, — būs vieglāk tikt pāri lielajiem pakalniem.

—    Izliecies, ka tu iecērt manī cirvi, — lācis čukst.

Te vīrs paņem cirvi un liek lācim pa pieri tā, ka tas uz vietas beigts. Un abi ar lapsu viņi roku rokā brauc mājā, bet, kad ir jau pie vārtiem, lapsa saka:

—     Es mīļuprāt ietu tev līdzi sētā, bet tavi kranči man nepatīk, tāpēc pagaidīšu tepat, kamēr tu atnesīsi āzi, ņem tikai tādu taukāku.

Lai notiek, atnesīšot, vīrs apsola un tencina par palīdzību. Ievedis zirgu stallī, viņš ies uz aitu kūti.

—   Kurp iedams? — sieva vaicā.

—              Are, aitu kūtī man jāparauga tāds treknāks āzis tai lāga lapsai, kas izpestīja mūsu zirgu, — vīrs atbild. — Es apsolīju.

— Ne vella tā zagle nedabūsi — sieva saka. — Zirgs mums paliek un lācis turklāt. Lapsa jau nozagusi mums daudz zosu, tas atsver veselu āzi, un, ja nav nozagusi, tad var nozagt, — viņa piemetina. — Nekā šī nedabūsi Paņem pāri no mūsu krančiem un uzlaid virsū tai zaglei, tad mums varbūt bus miers no šās.

VTram tāds padoms nelicies zemē metams, viņš paņēmis divus savus visniknākos suņus, iebāzis maisā un prom pie lapsas.

—   Vai āzi atnesi? — lapsa vaicā.

—            Jā, nāc saņem pretīl — vīrs saka, atraisa maisam auklu un uzlaiž lapsai virsū suņus.

—    Uhl ft§ lapsa saka un ar lēcienu ir prom.

—             Veca paruna māca, ka nepateicība ir pasaules alga. Un nu es redzu, ka tā patiešām ir. Un taisnība ir ari tā, ka draugs draugam nedraugs, — lapsa noteic.

KATRAM SAVI BĒRNI PATĪK VISLABĀK

Pa mežu reiz gāja mednieks un satiek sloku.

—  Esi tik labs un manus bērniņus, lūdzams, nešauj,|ļ|§ sloka teica.

—    Kādi tad izskatās tavējie? — mednieks vaicā.

—    Paši skaistākie visā mežā! — sloka atbild.

—    Norunāts, tos es nešaušu, — mednieks apsola.

Bet, kad viņš nāk atpakaļ, rokā viņam saišķis ar tikko nošautajām slokām.

—    Ai, ai! Kāpēc tu nošāvi manus bērniņus? — sloka jautā.

—  Tie ir tavējie? — mednieks brīnās. — Es šāvu tikai pašus neglītākos.

—  Tā gan, bet vai tu nu nezini, ka paša bērni katram patīk vislabāk? — sloka atbild.

Brīnumu pasakas

TRIS ĀZĪŠI SPRIGAINĪŠI IET UZ KALNU GANĪBĀM BAROTIES

Trīs āzīši reiz gribēja iet uz kalnu ganībām baroties. Pa ceļam bija strauts, tam pāri veda tilts, un zem tilta mita liels, nejauks trollis — acis tam bija kā alvas šķīvji un deguns tik garš kā grābekļa kāts. Vispirms uz tilta, gribēdams tikt pāri, uzgāja pirmais āzltis.

Trip, trap, trip, trapi — tilts skan. ļrjt — Kas pa manu tiltu trapstina? — iebrēcās trollis.

—   E, esmu pats mazākais āzltis sprigainītis, eju uz kalnu ganībām baroties, — āzis smalkā balstiņā teica.

— Tūlīt es tevi sagrābšu cieti — trollis atbildēja.

—   VI, negrāb vis ciet, esmu aplam maziņš, pagaidi brītiņu, tūlīt nāks vidējais āzltis sprigainītis, tas ir daudz lielāks.

— Varu arī pagaidīt, — trollis sacīja.

Pēc brītiņa uz tilta, gribēdams tikt pāri, uzgāja vidējais āzītis sprigainītis.

Trip, trap, trip, trap, trip, trapi — tilts skan.

BKas pa manu tiltu trapstina? — iebrēcās trollis, f'r — E, esmu vidējais āzltis sprigainītis, man jāiet uz kalnu ganībām baroties; āzis sacīja, un šim te āzim nebija vairs tik aplam smalka balss.

_ Tūlīt es tevi sagrābšu ciet! — trollis teica.

—    Vī, negrāb vis ciet, bet pagaidi vēl brītiņu, tūlīt nāks lielais āzis sprigainis, tas ir daudz, daudz lielāks.

—   Varu arī vēl pagaidīt, — trollis sacīja.

Te uzreiz nāk lielais āzis sprigainis, un trip, trap, trip, trap, trip, trapi — tilts skan. Sis āzis bija tik smags, ka tilts zem viņa svara trapst un rīb tavu rībēšanu.

—    Kas pa manu tiltu rībina? — iebrēcās trollis.

—    Esmu lielais āzis sprigainis, — āzis sacīja briesmīgi rupjā balsī.

—     Tūlīt es tevi sagrābšu ciet! — trollis iesaucās.

—     Divi šķēpi man ir. Nāc vien, nāc!

Un es tev izduršu acis!

Akmeņi man ir. Nāc vien, nāc!

Un slapjums no tevis tik paliks! — to teicis, āzis metās virsū trollim, izdūra šim acis un, sabadījis tik stipri, ka slapjums vien paliek, iemeta troli strautā — un prom uz kalnu ganībām. Tur āzīši uzbarojās, ka spīd, un gandrīz vairs nejaudāja mājā pāriet. Ja tikai barojums nav nogājis, tad tie spīd vēl šobaltdien. Un — snip, snap, snauri! — nu pasaka ir cauri.

PAR PELNRUSĶI, KAS NOZAGA TROLLIM SUDRABA PILES, SEGU UN ZELTA ARFU

Kādam nabaga vīram bija trīs dēli. Kad vīrs nomira, vecākie dēli gāja pasaulē laimi meklēt, bet jaunāko tie negribēja ņemt līdzi.

—     Kur nu tu, — tie sacīja, — tu to vien tikai proti kā sēdēt un rušināties pa pelniem.

—     Tad man būs jāiet vienam pašam, — Pelnrušķis atteica.

Abi vecākie aizgāja pasaulē un nonāca kara]sētā. Tur tie

salīga darbu — viens pie sta||a puiša un otrs pie dārznieka.

Pelnrušķis arīdzan devās prom no mājas un paņēma līdzi lielu luģu1 pāri — tās bija palikušas mantojumā no tēva un no mātes, tāpēc ka abiem vecākajiem brāļiem luģes nebija patikušas. Nest bija smagi, tomēr atstāt negribējās.

Laiciņu gājis, Pelnrušķis arī nonāca karaļsētā un lūdza kādu darbu. Iesākumā viņam atteica, ka nekāda darba neesot, bet, kad viņš lūgtin lūdzās, tad dabūja ar atļauju nammeitai nest malku un ūdeni. Puisis bija čakls un mudīgs, un drīz vien visi sāka viņu labi ieraudzīt, bet vecākie brāļi bija kūtri, tāpēc itin bieži dabūja sukas, maz nopelnīja; redzēdami, ka Pelnrušķim klājas labāk, abi divi sāka brāli skaust.

Viņpus karaļsētai ezera otrā krastā mita trollis, kam piederēja septiņas sudraba pīles ezerā. Tās itin labi bija redzamas no karaļsētas. Karalis ne vienreiz vien jau bija izteicis vēlēša-

1 Luģes — slēpes, apvidus vārds.

nos dabūt tās sev, un tālab abi vecākie brāļi tagad teica sta))a puisim:

—     Brālis sacīja, ja vien gribētu, viņš varētu dabūt karalim tās pīles.

Skaidrs, ka necik ilgi — un sta||a puisis to pateica karalim. Tas pasauc pie sevis Pelnrušķi un saka:

—    Tavi brāli vērpj valodas, ka tu varot dabūt rokā tās pīles, un nu tev tas ir jāizdara.

—     Ne prātā nav nācis kaut ko tādu teikt, — Pelnrušķis atsacīja.

—     Tu esi teicis, — karalis paliek pie sava, — un tev ir jāizdara!

—    Jā-ā, — puisis novelk, — ja nu nekas cits neatliek, tad dodiet man sieku rudzu un sieku kviešu — un es pamēģināšu.

Viņš dabū, ko prasījis, saliek visu luģē un airējas pāri uz otru krastu. Nonācis viņā malā, sāk staigāt pa krastu un kaisa graudus, kamēr pēdīgi izvilina pīles ārā no ezera, iemāna luģē un ar skubu airējas atpakaļ.

Puisis jau ticis līdz ezera vidum, te parādās trollis un ierauga viņu.

—    Tu brauc prom ar visām septiņām manām sudraba pīlēm? — trollis iebrēcas.

—    Jā-ā! — puisis teica.

—    Panāc tik vēl kādreiz šurp!

—    Var gadīties, — puisis atteica.

No tās dienas, kad Pelnrušķis atveda karalim septiņas sudraba pīles, kara|sētā šo vēl labāk ieredzēja. Un pats karalis bilda, ka tas darbiņš esot labi paveikts. Bet brāļi k]uva vēl niknāki un skaudīgāki. Te tiem iešāvās prātā pateikt staļļa puisim — brālis esot sacījis, ja vien gribētu, gluži labi varētu atvest karalim no troļļa sudrabā un zeltā izrakstīto segu. Un stalla puisis šajā reizē tāpat jo nadzīgi vēsta to karalim. Nu karalis teic puisim, brā|i esot tērgājuši, viņš gluži labi varot atvest no troļļa zeltā un sudrabā izrakstīto segu, un nu esot tas jāizdara, citādi galva nost. Pelnrušķis atbildēja, ka ne prātā viņam nav nācis kaut ko tādu sacīt, bet, kad tas nelīdzēja, lūdza trīs dienas pārdomām. Un, kad tās bija aizritējušas, atkal ar luģi pārīrās pāri ezeram, staigā šurpu turpu un ausās. Pēdīgi viņš manīja, ka troļļu saime iznāk ārā no kalna un izkar segu, lai vējojas.

Un, līdzko troļļi bija atkal nozuduši zem kalna, Pelnrušķis paķēra segu un ar skubu airējās atpakaļ.

Puisis jau ticis līdz ezera vidum, te parādās trollis un viņu ierauga.

—    Vai tu paņēmi visas septiņas manas sudraba pīles? — trollis iebrēcās.

—   Jā-āl — puisis teica.

—    Un tagad tu esi pievācis manu sudrabā un zeltā izrakstīto segu arī?

—    Jā-ā! — puisis atteica.

—    Panāc tikai vēl kādreiz šurp!

—    Var gadīties, — puisis sacīja.

No tās dienas, kad Pelnrušķis atgriezās ar zeltā un sudrabā izrakstīto segu, visi viņu vēl labāk ieredzēja un viņš tika iecelts par paša karaļa sulaini. Toties abi brāļi kļuva vēl niknāki, un, lai viņam sariebtu, šie aiziet pie staļļa puiša un teiks:

—    Nupatās brālis sacīja, ka gluži labi varot atvest karalim troļļa zelta arfu, to pašu, kura, kad ieskanas, arī visus bēdīgos padarot līksmus.

Kā tad, staļļa puisis to tūliņ pat izstāsta karalim, un tas puisim sacīja:

—    Ja esi tā teicis, tad tev tas ir jāizdara. Un, ja tu to paveiksi, tad dabūsi princesi un pusi no karaļvalsts, bet, ja ne, galva nost.

. —    Ne prātā man nav nācis kaut ko tādu sacīt, —puisis atbild, — bet nu nekas cits vairs neatliek, būs vien jāmēģina. Bet sešas dienas man pienākas pārdomām.

Kāpēc ne, tās Pelnrušķis dabūšot.

Bet, kad tās dienas bija pagājušas, viņam vajadzēja doties ceļā. Iebāzis kabatā naglu, bērza žagariņu un sveces galu, puisis pārairējas pāri otrā krastā un sāk staigāt šurpu turpu: glūn un ausās. Trollis iznāk ārā no kalna un viņu ierauga.

—    Vai tu paņēmi visas septiņas manas sudraba pīles? — trollis iebrēcās.

—    Jā-ā! — puisis atbildēja.

—    Un manu sudrabā un zeltā izrakstīto segu arī tu paņēmi? — trollis noprasīja.

—    Jā-ā! — puisis sacīja.

Tad trollis sagrābj puisi un ienes zem kalna.

—    Redzi, meitiņ manu, — trollis sacīja, — nu es dabūju rokā to, kas paņēma visas manas sudraba pīles un sudrabā un zeltā izrakstīto segu. Iesprostosim šo aizgaldā un nobarosim, pēc tam nokausim un pamielosim saviniekus.

Trollule bija ar mieru: ielika viņu aizgaldā, un nedē|u Pelnrušķis tur dabūja ēst un dzert, cik daudz vien sirds kāro. Kad nedēļa bija pagājusi, trollis sūtīja meitu, lai iegriež puisim mazajā pirkstiņā un parauga, vai būs jau trekns diezgan. Meita nogāja pie aizgalda.

—    Izbāz ārā mazo pirkstiņu! — viņa sacīja.

Bet Pelnrušķis izbāza no aizgalda naglu, un troļļa meita grib iešņāpt tajā.

—    Nekas neiznāk, viņš ir tik ciets kā no dzelzs, — iegājusi atpakaļ pie tēva, trollule sacīja, — vēl nevar ņemt priekšā!

Vēl pēc nedējas notika atkal gandrīz tas pats, tikai Pelnrušķis tagad izbāza no aizgalda bērza žagariņu.

—    Drusku labāk jau ir, — iegājusi atpakaļ pie tēva, viņa sacīja, — tomēr, lai liktu uz zoba, būs ciets kā koks.

Bet vēl pēc nedēļas trollis par jaunu sūtīja meitu lejā, lai paskatās, vai puisis nu nebūs trekns diezgan, ķ — Izbāz ārā mazo pirkstiņu! — trollule sacīja, nogājusi pie aizgalda.

Un tajā reizē Pelnrušķis izbāza ārā sveces galiņu.

—    Nupat jau der! — viņa sacīja.

—    Ak tā! Tad es eju pēc saviniekiem, bet tu pa to laiku nokauj barokli, pusi no tā izcep un otru pusi izvāri!

Līdzko trollis prom, trollule sāk trīt lielu, garu dunci.

—    Un to tu gribi likt lietā pie kaušanas? — puisis ieprasījās.

—    Tā gan! — troļļa meita atteica.

—    Tas duncis ir neass! — puisis sacīja. — Iešu tev talkā un uztrīšu, lai vieglāk būtu mani nomaitāt.

Šī iedeva Pelnrušķim dunci, un puisis nu ņemas trīt un asināt.

—    Ļauj man izmēģināt dunci pie tavas bizes, — puisis sacīja, — liekas, ka nu būs jau ass diezgan.

Lai notiek, trollule atļāva. Bet, sagrābis troļļa meitu aiz bizes, puisis nogrieza šai galvu un, vienu daļu izvārījis un otru daļu izcepis, sakrauj gaļu galdā. Pēc tam viņš saģērbās troļļa

meitas drēbēs un apsēdās kādā notālākā kaktā. Kad trollis pārnāca kopā ar saviniekiem, šis teiks meitai — domāja tak, ka tur sēž trollule, — lai šī arīdzan nākot pie galda.

—    Nē, man negribas, — puisis atbildēja, — šodien tāds drūms un bēdīgs prāts.

—              Pavei, tu tak zini, kā pret to var līdzēt, — trollis teica,

—   paņem zelta arfu un uzspēlēt

—    Jā, bet kur tad tā stāv? — puisis vēl noprasa.

—    Vai tu nu nezini, pati vēl nesen spēlēji, — karājas turpat virs durvīm 1

Divreiz tas puisim nebija jāsaka. Paņēmis arfu, viņš spēlēdams sāk staigāt iekšā un ārā, bet tad viens divi iestumj ūdenī luģi un airē prom no krasta tik aši, ka ūdens puto vien. Pēc brīža trollim sāk likties, ka meita par daudz ilgi kavējas ārā, šis izies paskatīties, kas tur notiek, un ierauga puisi ar luģi jau tāltālu ezerā.

—    Vai tu paņēmi visas septiņas manas sudraba pīles? — trollis iebrēcās.

—    Jā, — puisis teica.

—    Un paņēmi manu zeltā un sudrabā izrakstīto segu ari?

—    Jā, — puisis atteica.

—     Un nupatās tu esi paņēmis vēl arī manu zelta arfu? — trollis kliedza.

—    Jā, to arīdzan, — puisis sacīja.

—    Un es nemaz neesmu tevi apēdis?

—     Nē, tā bija tava paša trollule, — puisis atbildēja.

To izdzirdis, trollis aiz dusmām pārsprāga. Bet Pelnrušķis aizairējās atpakaļ pie krasta un paņēma sev vēl veselu kaudzi zelta un sudraba — tik daudz, cik luģē var sabērt.

Atvedis uz karajsētu zelta arfu, viņš dabūja kara]meitu par sievu un pusi karaļvalsts pūrā, kā jau karalis bija solījis. Un pret saviem brāļiem viņš bija lādzīgs, tāpēc ka domāja, tie vērpuši valodas, viņam tikai labu vēlot.

BALTASZEMES TRIS PRINCESES

Reiz bija zvejnieks, kas dzīvoja pils tuvumā un zvejoja karaļa galdam zivis. Kādudien, aizgājis zvejot, viņš nevarēja itin

neko noķert — dari ko darīdams un pūlies kā pūlēdamies, āķa galā nav ne asakas. Bet, kad diena jau griezās pret vakaru, virs ūdens iznira kāda galva un saka:

—    Ja man tiek tas, ko tava sieva klēpī nēsā, zivju tev būs, cik uziet.

Vīrs uz vietas piekrita, jo nenojauta, ka sieva ir cerībās. Pēc tam viņš sazvejoja lērumu zivju. Bet, kad vakarā aiziet uz māju un izstāsta sievai, kā ticis pie zivīm, sieva sāk vaimanāt, lej gaužas asaras un lūdz dievu, lai apžēlojas par viņiem un vērš par labu vīra doto solījumu, tāpēc ka viņa, rau, staigājot ar bērnu klēpī. Valodas par zvejnieksievas nedienām aizklīda līdz pašai kara]pilij, un, dabūjis to dzirdēt un izdibinājis iemeslu, karalis apsolīja, ka ņems bērnu pie sevis un mēģinās pasargāt. Laiks gāja savu gaitu, un, kad tā diena bija klāt, sievai piedzima puika. Karalis aizveda to uz pili un audzina kā paša dēlu, kamēr puika ir liels. Tad kādudien puisis lūdz, lai laižot viņu tēvam līdzi uz jūru pazvejot zivis. Gauži griboties, viņš teic. Karalis lāgā nevēlējās atļaut, bet galu galā tomēr atjāva. Puisis ar savu tēvu aizgāja zvejot, un visu dienu tiem veicās itin labi. Vakarā bija jāpārbrauc krastā. Dēls bija aizmirsis mutautu un ielec atpakaļ laivā tam paka]. Bet to pašu bridi, kad viņš pošas kāpt ārā, laiva sāk slīdēt prom no krasta tik ātri, ka viļņi vien šķīst, un, lai kā puisis arī būtu cīnījies ar airiem, nekas nelīdz. Laiva peldēja tikai uz priekšu visu garu nakti un pēdīgi piestāja pie tāltālas, baltas zemes. Tur puisis izkāpa krastā un, gabalu pagājis, sastop vīru ar garu, baltu bārdu.

—    Kā sauc šo zemi? — puisis vaicā.

—    Baltāzeme, — vīrs atsaka un lūdz, lai puisis pastāsta, no kurienes nākdams un kurp iedams, un puisis ņemas visu stāstīt.

—    Tā ja, — vīrs teica, — turies tikai gar krastu — un tu nonāksi pie trīs princesēm, kas ir tik dziļi zemē iekšā, ka galvas vien ārā. Pirmā, pati vecākā, vaimanās un lūgšus lūgsies, lai tu pieej pie tās un palīdzi tikt ārā, un otrā darīs tāpat. Bet nevienai no tām tu nedrīksti iet klāt, steidzies tik garām, it kā tu neko ne redzētu, ne dzirdētu. Bet trešajai gan pieej klāt un dari tā, kā viņa vēlas, tāpēc ka viņa tev nesīs laimi.

Kad puisis nonāk pie pirmās princeses, tā uzsauc šim un ņemas jo sirsnīgi lūgt, lai pieejot klāt, bet puisis tikai iet tālāk,

it kā nebūtu nemaz to redzējis. Un tāpat viņš aizgāja garām arīdzan tai otrajai, bet pie trešās piegāja klāt.

—    Ja darīsi tā, kā es tev vēlēšu, tu no mums visām trim par sievu varēsi ņemt to, kuru gribēsi, — princese teica.

Labi, viņš piekrita. Un tad princese puisim izstāstīja, ka zemē tās visas trīs esot iedzinuši trīs tro||i, bet pirms tam princeses mitušas tai tur pilī aiz meža.

—    Un nu tev būs jāiet uz pili un jājaujas, lai troļļi tevi mizo — par katru no mums savu nakti, — viņa sacīja, — ja spēsi to izturēt, tad mēs būsim glābtas.

—     Labi, — puisis atteica, viņš mēģināšot.

—     Kad iesi iekšā, — princese turpina, — pie vārtiem stāvēs divi lauvas, bet ej tikai droši vārtiem cauri, tad tie tevi neaiztiks. Turpat netālu no ieejas būs mazs, tumšs kambaris, ej tikai iekšā un liecies gulēt. Drīz vien atnāks trollis un nomizos tevi, bet, kolīdz tu paņemsi krūku, kas karājas pie sienas, un apziedīsi sadauzītās vietas, tu atkal atspirgsi. Tad mudīgi paķer zobenu, kas karājas blakus krūkai, un sacērt trolli gabalos.

Puisis rīkojās, kā princese bija vēlējusi: viņš iziet cauri vārtiem, it kā lauvas nemaz neredzētu, un iet taisni iekšā kambarī un noliekas gulēt. Pirmo nakti atnāca trollis ar trim galvām un trim rīkstēm rokā un pamatīgi puisi savicoja, bet tas izturēja, kamēr trollis met mieru. Tad paņēma krūku un, apziedis brūces, sacirta trolli gabalos. Kad viņš no rīta izgāja no pils, princeses jau bija līdz jostasvietai ārā no zemes. Nākamajā naktī notika gandrīz tāpat, tikai trollim, kurš tonakt atnāca, bija sešas galvas un sešas rīkstes rokā un tas puisi savicoja vēl negantāk nekā pirmais. Bet, kad puisis izgāja no pils, princeses jau bija līdz ceļgaliem laukā no zemes. Trešo nakti atnāca deviņgalvains trollis, un šim deviņas rīkstes bija rokā, un nu kuls puisi tik ilgi, kamēr tas pēdīgi paģībst. Un tad trollis to sagrābj un sviež pret sienu, bet krūka pa tam nokrīt no āķa un ziede izlīst tieši puisim virsu, un no tā viņš atkal atžirgst. Nu viņš vairs nekavējas ne mirkli — sagrābj zobenu un sacērt trolli gabalos. Kad viņš torit izgāja ārā no pils, princeses jau bija pavisam laukā no zemes. Jaunako no viņām puisis apņēma par sievu un laimē un saticībā nodzīvoja ar viņu labu laiku.

Te puisim sagribējās aizbraukt mājā un pasērst pie tēva un mātes. Viņa karalienei tas gan nebija pa prātam, bet, tā kā pui

sis bija gauži noilgojies un posās tomēr ceļā, karalienei cits nekas neatlika kā teikt:

—     Tev jānosolās, ka darīsi tikai to, ko tēvs tev vēl, bet to, ko māte vēl, nedarīsi.

Labi, viņš nosolījās. Un tad viņa iedeva vīram gredzenu. Tas, kam gredzens pirkstā, varēja divreiz kaut ko vēlēties. Tūdaļ viņš vēlējās būt mājās, un tēvs ar māti nu nevarēja vien nobrīnīties, cik grezni un cik lepni dēls ir saposies.

Kad pāris dienu viņš bija ciemojies pa māju, māte gribēja, lai dēls ejot uz pili — karalim esot jāredz, kāds vīrs no šā iznācis. Tēvs toties sacīja:

—     Labāk neej vis, tāpēc ka to laiku mums no tevis nebūs nekāda prieka.

Bet tas nelīdzēja. Māte lūdzās un diedelēja tik ilgi, kamēr dēls devās ceļā. Nonācis tur augšā, pilī, viņš izskatījās greznāks un lepnāks par pašu karali. Karalim tas nepavisam nebija pa prātam, un viņš teica:

—     Tā ja, bet tagadīt paskaties, kāda man ir karaliene. Lai gan tavējo man nudien nav lemts redzēt. Bet es neticu, ka tava karaliene varētu būt tikpat daiļa.

_— Ja ar dieva palīgu viņa tagad stāvētu še, tad gan tu redzētu!_ —jaunākais karalis noteica un karaliene tūlīt pat jau stāvēja viņa priekšā. Bet viņa bija pārpārēm noskumusi un teica viņam:

—     Kāpēc tu man nepaklausīji un palaidi gar ausīm, ko tēvs tev saka? Man tūlīt pat jāsteidzas atkal mājā, bet tu esi izteicis jau abas savas vēlēšanās.

Tad, iepinusi jaunajam karalim matos gredzenu, uz kura bija lasāms viņas vārds, viņa izteica vēlēšanos doties atkal uz mājām.

Jaunais karalis nu gauži noskumis dienām un naktīm lauzīja galvu, kā tikt atpakaļ pie savas karalienes. «Būs jāmēģina izdibināt, vai kāds nezina, kur Baltāzeme atrodas,» viņš nosprieda un devās prom pasaulē. Labu laiku gājis, viņš nonāk pie kalna, un tai kalnā mita visu mežazvēru pavēlnieks. Mežazvēri tam klausīja un pulcējās kopā, tiklīdz tas sāka pūst savu ragu. Un nu karalis tam vaicā par Baltozemi.

—     Pats es tādu zemi nezinu, — mežazvēru pavēlnieks atbildēja, bet pavaicāšu saviem zvēriem.

Viņš sapulcināja visus zvērus kopā un prasa, vai kāds no tiem nezina, kur atrodas Baltāzeme. Bet neviens to nezināja.

Tad mežazvēru pavēlnieks iedeva jaunajam karalim slēpju pāri.

—     Uzkāpis uz šīm slēpēm, tu nonāksi pie mana brā|a, kurš dzīvo simt jūdzes no šejienes un ir visu putnu pavēlnieks. Pavaicā tam! Tiklīdz nonāksi tai malā, tā slēpes tikai pagriez atpakaļ, tad tās pašas atkal atskries mājā.

Nonācis tai vietā, karalis pagrieza slēpes, kā zvēru pavēlnieks bija vēlējis, un tās aizskrēja atpakaļ.

Viņš nu atkal vaicāja pēc Baltāszemes. Putnu pavēlnieks ar ragu sapulcināja kopā visus putnus un jautā, vai kāds no tiem nezinot, kur Baltāzeme atrodas. Bet nekā, neviens to nezināja. Krietni vēlāk pēc citiem putniem atlidoja kāds vecs ērglis — tas bijis prom apaļus desmit gadus, bet tāpat nezināja.

—     Nekas, nekas, — vīrs teica, — es tev aizdošu slēpju pāri. Uzkāpis uz tām, tu nonāksi pie mana brāja, kurš dzīvo simt jūdzes tālāk no šejienes un ir visu zivju pavēlnieks. Tikai neaizmirsti pagriezt atpakaļ slēpes!

Karalis pateicās, uzkāpa uz slēpēm un, nonācis pie visu jūras zivju pavēlnieka, pagrieza slēpes. Tās tūdaļ aizskrēja atpakaļ tāpat kā pirmās. Te viņš atkal taujāja pēc Baltāszemes.

Vīrs ar ragu sasauca kopā zivis, tomēr neviena nezināja padoma. Visupēdīgi, kad vīrs jau vairākkārt bija pūtis, atpeldēja kāda veca, veca līdaka. Tā atbildēja:

—    Kā nu ne, to zemi es labi pazīstu, desmit gadus sabiju tur par virēju. Rītu man atkal turp jādodas, jo karaliene, kurai karalis ir aizklīdis tālumā, dzers kāzas ar kādu citu.

— Ja nu tā, tad es tev došu padomu, — vīrs teica. — Tur tālajos purvos trīs brāļi jau simt gadus plēšas platmales, apmetņa un zābaku pāra dēļ. Kam tās mantas pieder, tas var tapt neredzams un nokļūt tur, kur vēlas. Teic brāļiem, ka gribi to mantas izmēģināt, lai pēc tam sadalītu tās visiem trim.

Karalis pateicās, devās prom un darīja visu, kā vēlēts.

—    Par ko jūs te mūžu dienu plēšaties, — viņš uzrunāja brāļus, — ļaujiet man izmēģināt jūsu mantas, un es. izspriedīšu, kas kuram pienākas.

Tie labprāt bija ar mieru, un, dabūjis platmali, apmetni un zābakus, viņš vēl piebilda:

—     Kad nākamreiz tiksimies, spriedums būs gatavs!

Un tad viņš izteica vēlēšanos doties prom.

Pacēlies gaisā, viņš panāca Ziemeļvēju.

—     Kurp tu dodies? — Ziemeļvējš vaicā.

—     Uz Baltozemi, — karalis atbild un izstāsta, kas ar viņu ir noticis.

—     Tā, tad steidzies man drusku pa priekšu, — Ziemeļvējš saka. — Tāpēc ka man te vēl jāizpūš un jāizvējo visi kakti. Bet, nonācis galā, tu paliec ārpusē uz lieveņa, es atbrāzlšu ar tādu svelpoņu, it kā visu pili grasītos sagāzt. Uny kad tas princis, kurš grib precēt tavu karalieni, iznāks ārā paraudzīties, kas no* ticis, sagrāb to aiz apkakles un nomet lejā no lieveņa, bet es mēģināšu dabūt to tālāk prom no pagalma.

Karalis darīja, kā Ziemeļvējš noteicis. Viņš apstājās uz lieveņa, un Ziemeļvējš svilpdams, šņākdams metās pret pils sienu un nodrebināja to; princis iznāca ārā paskatīties, kas noticis. Bet, tiklīdz viņš parādījās, karalis sagrāba to aiz apkakles un nometa no lieveņa. Un tad Ziemeļvējš viņu aiznesa prom. Uzveicis princi, karalis iegāja pilī. No ilgās klejošanas apkārt pa pasauli un no bēdām viņš bija vājš un bāls no vaiga. Iesākumā karaliene viņu nemaz nepazina. Bet viņš parādīja gredzenu, un tad viņa kļuva līksma jo līksma, un pēc tam tika taisītas īstās kāzas, kuras nebeidz vien daudzināt.

DZIRNAVAS, KAS MAĻ JŪRAS DIBENĀ

Sensenos laikos reiz dzīvoja divi brāļi: viens bagāts, otrs nabags. Kad tuvojās ziemsvētku vakars, nabagajam nebija vairs ne drusciņas ēdamā mājās: nedz maizes, nedz aizdara. Viņš nu aizgāja pie brāļa un dieva vārdā lūdza no šā kādu kumosu uz ziemsvētkiem. Neba pirmo reizi brālis lūdza no brāļa dāvanas. Un te nu viņš atkal stāvēja — bagātajam arī šajā reizē nebija par to nekāda prieka.

—    Ja klausīsi manam padomam, dabūsi veselu cūkas šķiņķi, — tā bagātais.

Un nabagais uz vietas apsolās klausīt un vēl pateicas.

—    Se! Un vācies prom uz elli! — bagātais saka un pasviež brālim šķiņķi.

—    Lai notiek, kā esmu solījies, tā arī darīšu, — nabagais brālis sacīja, paņēma šķiņķi un prom bija.

Gāja, gāja visu garu dienu un pret vakaru nonāca tādā malā, kur spīd spoža gaisma. «Jāparaugās, kas tur tā spīd,» nabagais brālis nodomāja. Turpat šķūnītī kāds vecītis ar garu, baltu bārdu skaldīja malku.

—    Labs vakars! — sveicināja tas ar šķiņķi padusē.

—    Labs vakars tev ari! Kurp iedams tik vēlu vakarā? — tā vecītis.

—   Mani sūta uz elli, ja vien nebūšu apmaldījies, — nabagais atbild.

—    Neesi jau, neesi apmaldījies — tepat vien būs, — vecītis saka. — Kad ieiesi iekšā, šie gribēs atpirkt no tevis šķiņķi, jo cūkgaļu ellē nemaz tik bieži neceļ galdā, bet tu nepārdod, iekams neesi dabūjis rokas dzirnaviņas no aizdurves. Kad iznāksi ārā, es tev ierādīšu, kā dzirnaviņas apturēt, tad varēsi tās likt lietā.

Labi, vīrs ar šķiņķi pateicās par padomu un klaudzina pie elles durvīm.

Kad viņš iegāja tur iekšā, viss notika, kā vecais vīrs bija paredzējis: nelabie — gan lieli, gan mazi — apsēda atnācēju kā skudras kāpuru un nu tik diedelēs pēc šķiņķa.

—    Mums ar sievu tas domāts ziemsvētku galdam; ja nu jums tik varen kārojas, lai notiek ar! — vīrs sacīja. — Bet es jums to pārdošu vienīgi par rokas dzirnaviņām — tām, kas aizdurvē.

No dzirnavām nelabais nepavisam negribēja šķirties — lūdzas un gaužas, bet vīrs palika pie sava, un pēdīgi nelabais padevās.

Iznācis atpakaļ pagalmā, nabagais brālis vaicā vecajam malkas cirtējam, kā dzirnaviņas apturamas, un, šo mākslu apguvis, viņš pateicās un ar skubu devās prom. Tomēr mājās viņš nonāca tikai ziemsvētku naktī — tai brīdī, kad pulkstenis jau sit divpadsmit.

pt— Ak, pasaulīt, kur tu tik ilgi sabiji? — tā sieva. — Stundām es te kvernu, tevi gaidīdama, un mājā nav ne žagara, ko pabāzt zem svētku putras kastroļa.

—    Agrāk atnākt es nevarēju, bija jāiet pakal tādai mantai, kas mums noderēs. Un cejš bija tāls. Palūk nu, — vīrs sacīja, nolika uz galda dzirnavas un lūdz izmalt vispirms sveces un galdautu, tad ēdamo un alu — visu, kas liekams svētku galdā. Un dzirnavas izmala, kā vēlēts.

Sieva nu ņemas vīru izprašņāt, gribēdama izdibināt, kā viņš ticis pie dzirnavām, bet to viņš negribēja teikt.

—    Vai nav visviens, kā esmu pie tām ticis, pati redzi, dzirnavas ir labas, nav nemaz jābaidās, ka ūdens aizsals, — tā vīrs.

Nu viņš izmala ēdienus un dzērienus, un gardumus visiem ziemsvētkiem. Uz trešajiem svētkiem vīrs salūdza radus un draugus un ņemas cienāt.

Kad bagātais brālis ieraudzīja visus tos cienastus, kas galdā, tas bija sašutis un pārskaities.

Ziemsvētku vakarā Šis vēl bija tik trūcīgs, ka nāk lūgt no manis žēlastības dāvanas, un nule rīko tādas godības kā pats grāfs vai karalis, — bagātais brālis sacīja. — Bet teic — no kādas elles tu izrāvi visus tos labumus? — viņš vaicāja brālim.

—    No aizdurves, — atbildēja tas, kuram pieder dzirnavas, un sīkāk neko neklāstīja.

Tomēr pret vakaru, kad dzirnavu īpašniekam drusku žvingulis galvā, viņš nespēj vairs novaldīties un parāda dzirnavas.

— Re, kas man palīdzēja tikt pie bagātībasl — viņš sacīja un lika dzirnavām izmalt Šo un to.

Tādus brīnumus redzēdams, bagātais brālis uz karstām pēdām gribēja dzirnavas dabūt sev, un pēdīgi viņam tās tika ari apsolītas uz pļaujas laiku, bet trīs simtus dālderu nācās par tām aizmaksāt.

—    Ja dzirnavas man līdz tam laikam kalpos, es būšu paguvis izmalt sev ēdamo daudzus gadus uz priekšu, — nabagais brālis nosprieda.

Dzirnavas nedabūja rūsēt bez darba, un, kad pienāca pļaujas laiks, bagātais brālis tās aiznesa — otrs tikai nebija papūlējies iemācīt brālim, kā dzirnavas apstādināmas.

Novakarē bagātais pārnesa dzirnavas mājā un no rīta lūdz sievu, lai tā ejot paārdīt sienu, viņš pats salūkošot brokastis.

Kad nāca brokastlaiks, viņš nolika dzirnavas uz saimes galda.

—     Izmal siļķi un piena putru, turklāt labi ātri! — virs pavēlēja.

Un dzirnavas bez apstājas mala siļķi un piena putru —vispirms visas bļodas un podi pilni, pēc tam gāja pāri malām un pa grīdu, ka pludo vien. Vīrs nu visādi izmēģinājās dzirnavas apturēt, bet nekā — dzirnavas maļ vienā malšanā. Un pēc laiciņa putra jau bija sakāpusi tik augstu, ka vīram draudēja noslīkšana. Tad viņš pūlējās atraut vaļā ārdurvis, bet tas nebija nemaz tik viegli izdarāms — dzirnavas bija piemalušas pilnu istabu un vīram tikai ar lielām pūlēm izdevās piena putras vērpetēs sataustīt durvju kliņķi. Dabūjis vajā durvis, viņš, zināms, ne mirkli vairs nepalika istabā, bet posās ārā, kamēr siļķes un putra pāri pagalmam un laukiem ar straumi tecēja šim pakaļ.

Sieva pa tam ņēmās ar siena ārdīšanu. Tad šī nosprieda, ka nule brokastīm jābūt jau galdā.

—    Iesim vien, kaut arī saimnieks vēl nesauci Nav nekāds putras vārītājs, būs man vēl jāiet talkāl — sieva teica.

Sacīts — darīts. Visi posās uz māju. Bet, pakāpušies pakalnā, ierauga, ka straumēm vien pretī plūst siļķes, putra un maize un vīrs pats skrien tai straumei pa priekšu.

—     Kaut katram no jums bijis simt vēderu! Tikai paraugiet, ka nenoslīkstat tais putras blāķos! » vīrs sauca un liek tiem garām, cilpo lejup uz brāļa mājas pusi, it kā pats nelabais mītu uz papēžiem. Aizposis turp, viņš lūdza, lai brālis pievāc dzirnavas, turklāt — ar steigu.

- Ja tās mals vēl stundu, tad viss ciems noslīks siļķēs un putrā, m viņš sacīja.

Bet brālis negrib ņemt dzirnavas atpakaļ, kamēr tas otrs nav aizmaksājis viņam vēl trīssimt dālderus, un, neko darīt, jāmaksā vien bija.

Nu nabagajam bija nauda un dzirnavas arī; drīz vien tam piederēja vēl lepnāka sēta nekā bagātajam brālim. Ar dzirnavām viņš izmala sev tik daudz naudas, ka apšuva savu māju ar tīru zeltu. Un, tā kā māja stāv pašā jūras krastā, tad mirdz tālu pāri fjordam1 . Visiem, kas burā garām, nu bija jāpiestāj krastā

1 Fjords (norv. fjord) — šaurs, stipri izstiepts, dziļš jūras līcis ar stāviem un augstiem krastiem. Fjordi raksturīgi Skandināvijai (it īpaši Norvēģijai) un Grenlandei.

un jāapciemo tas bagātais vīrs zelta mājā, un visi gribēja apskatīt ari brinumdzirnavas. Tās bija izdaudzinātas tuvu un tālu, tā ka visi par tām bija jau dzirdējuši.

Pēdīgi atnāca kāds šķiperis1 un arīdzan gribēja redzēt dzirnavas, un vaicā, vai sāli tās maļot.

—    Kāpēc ne, var izmalt arī sāli, — dzirnavnieks atteica.

To izdzirdis, šķiperis par varītēm gribēja dabūt dzirnavas sev,

lai maksā, ko maksādams. Jo, ja šim piederētu tādas dzirnavas, tad nebūtu vairs jābrauc pāri tālām jūrām pēc sāls kravām. Iesākumā vīrs neparko negribēja dzirnavas atdot, bet šķiperis plijās un lūdzās tik ilgi, kamēr galu galā vīrs pārdod arī un dabū par tām daudzus, daudzus tūkstošus dālderu.

Kad nu šķiperim dzirnavas bija uz muguras, tas necik ilgi tur vairs nekavējās, tāpēc ka bija bail — vīrs var vēl pārdomāt. Pavaicāt, kā dzirnavas apstādināmas, šim nekādi neatlika laika; viņš posa lejā uz kuģi, kājas pie zemes nejauzdams, un, iebraucis kādu gabalu jūrā, paņēma priekšā dzirnavas.

—     Izmaliet sāli, turklāt labi ātri!— šķiperis teica.

Sacīts — darīts. Dzirnavas sāka malt sāli tā, ka šķīst vien. Kad kuģis šķiperim bija ar sāli pilns, šis gribēja dzirnavas apstādināt, bet, dari ko darīdams, dzirnavas ma] vienā malšanā — un sāls kaudzes aug lielākas un lielākas. Beigu beigās kuģis nogrima. Dzirnavas nu ma) jūras dibenā dienām un naktīm, un tāpēc jūra ir sāļa.

BRĪNUMKUMEĻŠ

Reiz kādam bagātam vīram ar sievu bija divpadsmit dēli. Kad jaunākais dēls bija paaudzies, viņš vairs negribēja palikt mājās, bet posās pasaulē laimi meklēt. Vecāki teica, ka mājās visa kā esot gana un viņš varot palikt, kur bijis. Bet jaunākajam dēlam tomēr nebija miera — ceļš vilktin vilka, un tēvam ar māti nekas cits neatlika kā laist dēlu projām. Viņš gāja, gāja,

1 Šķiperis (hol. schipper) — novecojis preču kuģa pārziņa un stūrmaņa nosaukums.

līdz nonāca pie karaļpils. Tur puisis lūdza kādu darbu un dabūja arī.

Karaļa vienīgā meita bija nolaupīta un ieslēgta kalnā. Tā* pēc visi skuma un bēdājās un karalis bija apsolījis princesi un pusi no valsts tam, kas spēs princesi izpestīt. Bet itin neviens to nejaudāja, kaut gan gribētāju bija liels pulks.

Sabijis tur kādu gadu vai vairāk, puisis posās uz mājām pasērst pie tēva un mātes. Bet, kad atnāca mājā, tēvs ar māti jau bija miruši un brāļi visu mantu sadalījuši savā starpā tā, ka jaunākajam brālim nekas nebija palicis pāri.

— Vai es neko nedabūšu mantojumā no tēva un mātes? — viņš jautāja.

—    Kam bija zināt, ka tu, tāds pasaules staigulis, vēl esi starp dzīvajiem? — brāļi atbildēja. — Bet nekas, augšā, kailajos kalnos, mums klīst divpadsmit ķēves, kuras vēl nav sadalītas; ja gribi, ņem tās sev.

Labi. Puisis ar to bija mierā. Viņš sacīja paldies un tūliņ posās prom uz kailajiem kalniem, kur ganās divpadsmit ķēves. Uzkāpis augšā un sameklējis ķēves, viņš redzēja, ka katrai ir mazs kumeliņš, bet vienai bija prāvs, palss kumeļš. Tas bija tā apvēlies, ka spīd vien.

—    Tavu skaistu kumeliņu! — puisis sacīja.

. — Jā, bet, ja tu nokautu visus citus kumeļus, tā ka es gadu dabūju zīst no visām ķēvēm, tad gan tu redzētu, cik liels un skaists es varu izaugt, — kumeļš teica.

Sacīts — darīts. Puisis nokāva visus citus kumeļus un iet mājā.

Kad pēc gada viņš atkal atnāca uzmest acis kumeļam un ķēvēm, kumeļš bija tik apvēlies, tik apvēlies, ka spalva spīd vien, un tik liels izaudzis, ka puisis ar pūlēm tikai uzrāpās tam mugurā. Un katrai ķēvei no jauna bija pa kumeliņam.

—    Atalgojās gan man tas, ka lāvu tev zīst no visām ķēvēm, — puisis teica gadu vecajam kumeļam, — bet tu esi jau liels diezgan, nāc tagad man līdzi!

|— Nē, atstāj mani te vēl gadu, — kumeļš sacīja, — un nokauj visus citus kumeļus, lai es vēl šo gadu dabūju zīst no visām ķēvēm, tad tu redzēsi, cik liels un skaists es būšu nākamvasar!

Sacīts — darīts. Un, kad puisis citu gadu uzkāpa kailajos kalnos, lai uzmestu acis kumeļam un savām ķēvēm, tām atkal bija katrai pa kumeļam. Bet palsais kumeļš bija tik liels, ka puisis netika klāt kumeļam pie kumbra, kad gribēja aptaustīt, cik brangs tas ir. Un kumeļš bija tik spožs, ka spīd un laistās.

—    Kumeliņ manu, liels un skaists tu biji jau pērn, bet šogad esi vēl skaistāks, — puisis teica. — Tāda zirga nav pat karalim. Nu gan nāc man līdzi!

—    Nē, atļauj man palikt te vēl gadu, — palsais kumeļš atkal teica. — Nokauj tikai vēlreiz visus citus kumeļus, lai es dabūju zīst no visām ķēvēm vēl šogad ari, un paskaties uz mani nākošvasar!

Labi. Puisis ari šoreiz paklausīja kumeļam. Viņš nokāva visus citus kumeļus un tad gāja atkal mājup.

Un, kad pēc gada viņš no jauna atnāca uzmest acis palsajam kumejam un savām ķēvēm, tad tīri vai izbijās. Viņš nebija domājis, ka zirgs var izaugt tik liels un dižens. Lai puisis tiktu tam mugurā, palsajam kumeļam vajadzēja nomesties zemē uz visām četrām. Un tad ari puisis tikai ar pūlēm tika augšā. Zirgs bija tik labi barots, ka spīdēja un laistījās kā spogulis. Sajā reizē gan palsais kumeļš vairs neatteicās iet līdzi puisim. Puisis uzkāpa zirgam mugurā, un, kad bija pārjājis mājā pie brāļiem, tie aiz brīnumiem sasita plaukstas un pārmeta krustu, tāpēc ka nebija nedz redzējuši tādu zirgu, nedz dzirdējuši par tādu valodas.

—    Ja esat ar mieru dabūt manam kurnējām pašus labākos pakavus, kādi vien ir, pašus labākos seglus un iemauktus, tad es jums atdodu visas savas divpadsmit ķēves no kailajiem kalniem ar visiem divpadsmit kumeliņiem — jo šogad katrai ķēvei atkal bija pa kumeļam.

Brāļi labprāt bija ar mieru. Un tā puisis dabūja savam zirgam tādus pakavus, ka, jājot pa kailajiem kalniem, dzirkstis vien šķīst, un tādus zelta seglus un zelta iemauktus, kas spīd un mirdz jau pa lielu gabalu.

—    Tagad mēs dosimies uz karaļpili, — teica Brinumkumeļš (tā kumeļš bija nosaukts). — Tikai, lūdzams, neaizmirsti pateikt karalim, ka man vajag labu stalli un labu barību.

Puisis nosolījās, ka neaizmirsīs. Viņš izjāja no sētas un, saprotams, ar tādu zirgu drīz vien bija pie karaļpils.

Kad viņš iejāja pagalmā, karalis, kurš stāvēja ārā uz lieveņa, acis vien ieplēta.

—    Vai die! Vai, die! — karalis teica. — Tāds jātnieks un tāds zirgs savu mūžu nav redzēts!

Un, kad puisis prasīja kādu darbu, karalis kļuva tik līksms, ka teju, teju jau grasījās sākt dancot turpat uz lieveņa. Un darbs puisim, zināms, tika apsolīts.

—    Jā, bet labu stalli un labu barību gan manam zirgam vajag, — puisis teica.

Labi. Smalka siena un auzu palsajam kume|am būšot, cik uziet, un visi citi bruņinieki izvedīšot ārā savus zirgus no stalJa, lai Brīnumkume]am pietiek vietas.

Bet nepagāja necik ilgs laiks, kad citi pils ļaudis sāka neieraudzīt puisi un būtu gribējuši viņam nez ko nodarīt, ja vien uzdrīkstētos. Pēdīgi tiem ienāca prātā pateikt karalim: puisis esot lielījies, ka ir gatavs izpestīt karaļmeitu, ko trollis jau ilgu laiku vārdzina ieslēgtu kalnā. Karalis tūliņ pasauca puisi pie sevis un sacīja, ka šim esot zināms, kam puisis ir gatavs. Lai tik izdarot! Ja tikšot galā, tad, kā solīts, pēc tiesas un taisnības dabūšot tā meitu un pusi no valsts pūrā, bet, ja ne, tad tikšot sodīts ar nāvi. Puisis liedzās gan, ka būtu lielījies. Bet nekā. Karalis nemaz neklausījās, un tad vairs nebija cita padoma — puisis apsolīja, ka pamēģinās.

Skumjš un nobēdājies viņš nogāja stallī. Un Brīnumkume]š vaicāja, kam viņš esot tik sērīgs. Puisis izstāstīja un teica, ka nezinot, ko iesākt, jo izpestīt princesi nav nevienam pa spēkam.

—    Gan būs labi, — Brīnumkumejš atbildēja. — Iešu tev talkā. Tikai apkal gan mani tā pamatīgi. Pakaviem vajadzēs divdesmit pudus dzelzs un divpadsmit pudus tērauda un vienu kalēju pakavu izkalšanai un otru piekalšanai.

Labi. Puisis to visu lūdza karalim, un viņam netika atteikts. Viņš dabūja kā dzelzi un tēraudu, tā kalējus. Tie Brinumkumelu apkala gods godam, un puisis aizjāja prom no kara]pils, ka putekli vien kūp.

Tā nu viņš nonāk pie kalna, kurā ieslēgta princese, un grib tikt augšā līdz tai vietai, kur var ieiet kalna iekšpusē, bet klints ir tik stāva kā siena un tik gludena kā stikla rūts. Puisis pirmo reizi jāj augšā, bet pajāj tikai mazu gabaliņu; palsajam kurnējām paslīd priekškājas, un abi ir atkal zemē, tā ka kalns tikai

nodimd vien. Kad viņš jāj otro reizi, viņi tiek jau mazliet augstāk, bet zirgs paklūp ar vienu priekškāju, un abi atkal ir zemē ar tādu troksni, ka zeme nodreb. Bet trešajā reizē palsais kumeļš teica:

—     Nu, tad aiziet!

Un viņi metās uz priekšu ar tādu sparu, ka akmeņi lido pa gaisu līdz pat debesīm, un augšā ir gan. Puisis pilnos auļos iejāj iekšā kalnā, paķer princesi, ieceļ seglos un aizjāj prom, kamēr trollis nepagūst vēl ne kājās uzslieties. Nu princese izpestīta.

Kad puisis atgriezās pilī, karalis, saprotams, bija līksms un apmierināts, ka ir atdabūjis meitu. Bet, kā tur bija, kā ne, tomēr galminieki arī šajā reizē mācēja sakūdīt karali pret puisi.

—     Lai tev paldies par to, ka izpestīji manu meitu! — karalis teica, kad puisis princesi bija atvedis uz pili. Un karalis pagriezās uz promiešanu.

—     Mana viņa tagad ir tikpat daudz kā tava, ja vien tu turi vārdu, — puisis teica.

—     Labi, labi, tu viņu dabūsi, kā tiku apsolījis, — karalis teica, — bet visupirms tev jāpanāk, ka saule iespīd karaļpilī.

Taču pils logiem priekšā stāvēja liela, augsta klints, kas aizsedza sauli.

—     Tā gan nebija runāts, — puisis teica. — Bet es nežēlojos un darīšu, ko varēšu, tāpēc ka princesi gribu dabūt par sievu.

Viņš atkal nogāja lejā pie palsā kumeļa un izstāstīja, ko karalis paģēr, un Brinumkumeļam likās, ka varēs tikt galā. Tikai šim vajadzēšot atkal jaunus pakavus no divdesmit pudiem dzelzs un divpadsmit pudiem tērauda turklāt. Un divus kalējus ari vajadzēšot — vienu, kas izkaļ, un otru, kas piekaļ pakavus. Tad varēšot nokārtot, ka saule iespīd karaļpilī.

Puisis prasīja to visu karalim un dabūja tūliņ. Jo tādās lietās karalis kauna dē| nekādi nevarēja puisim atteikt. Tā Brīnumkumeļš dabūja jaunus pakavus — un kādus vēl! Puisis apsēdās zirgam mugurā un jās klintī. Un ar katru Brīnumkumeļa lēcienu klints iegrimst zemē par piecpadsmit olektīm*. Tā viņi jāj un jāj, kamēr no klints vairs ne ziņas, ne miņas.

1 Olekts — sens garuma mērs, atbilst 0,6275 rii.

Kad puisis atgriezās karaļpilī, viņš jautā karalim, vai nu varēšot apņemt princesi par sievu, jo saule bez kavēkļiem jau spīd pils logos. Bet galminieki par jaunu bija apvārdojuši karali, un šis atbild, ka dabūšot jau, dabūšot princesi, tur neesot divu domu, bet pirms lai gādājot līgavai tikpat krāšņu zirgu, kā pašam jau ir.

Puisis iebilda, ka par to pirmāk nav bijusi runa un princesi viņš nu jau esot nopelnījis. Tomēr karalis palika pie sava. Ja puisis nesagādāšot zirgu, tad tikšot sodīts ar nāvi, karalis teica.

Puisis atkal nogāja stallī un, jāsaka, bija skumjš un nobēdājies. Viņš izstāstīja Brīnumkumeļam, ka nu karalis paģēr līgavai tikpat skaistu zirgu, kā līgavainim pašam jau ir, ja ne, sodīšot ar nāvi.

— Bet tas nebūs viegli, — puisis teica, — tāpēc ka otra tāda kā tu nav pasaulē.

—     Būt jau ir, — Brīnumkumeļš atbildēja. — Tikai dabūt rokā būs grūti, tāpēc ka tas ir peklē. Bet raudzīsim ko darīt. Tev būs jāiet pie karaļa un jāprasa man jauni pakavi. Un tiem atkal vajadzēs divdesmit pudus dzelzs un divpadsmit pudus tērauda un divus kalējus — vienu, kas izkaļ, un otru, kas piekaļ pakavus. Tikai pieraugi, lai radzes un atloki būtu asi diezgan. Un divpadsmit mucas rudzu un divpadsmit mucas miežu, un vēl divpadsmit kautus vēršus mums vajadzēs līdzi. Un visas divpadsmit vēršu ādas ar divpadsmit simtiem naglu katrā tu ari prasi. To visu mums vajadzēs un vēl darvas vāti ar divpadsmit mucām darvas iekšā.

Puisis aizgāja pie karaļa un prasīja visu, kā Brīnumkumeļš noteicis. Kauna dēļ karalis atkal nevarēja atteikt — un puisis dabūja itin visu.

Viņš apsēdās Brīnumkumeļam mugurā un jāja prom no pils. Jāja, jāja tāltālis pāri kalniem un lejām. Te palsais kumeļš jautā:

—    Vai dzirdi?

—     Kā tad, tur gaisā tik traki švīkst, ka vai bail metas, — puisis atbild.

—    Tie ir plēsīgie meža putni. Atsūtīti mums pretī, lai netiekam tālāk, — Brīnumkumeļš saka. — Iztaisi labības maisos caurumus, tad tiem prātā būs tikai graudi, nevis mēs. *•

Sacīts — darīts. Puisis iztaisīja labības maisos caurumus, tā ka rudzi un mieži skrien ārā uz visām pusēm. No malu malām steidzas plēsīgie meža putni tik lieliem, lieliem bariem, ka aizsedza sauli, bet, līdzko ierauga graudus, nevar vairs noturēties — metas pie zemes un knābā vienā knābāšanā rudzus un miežus, tad savā starpā sāk plūkties.

Puisis un Brīnumkume|š putniem nemaz vairs nav prātā, un viņi abi tiek sveikā cauri.

Nu puisis jāj atkal tāltālis pāri kalniem un lejām, pāri pakalniem un liekņām. Un Brīnumkumeļš par jaunu sāk ausīties un jautā puisim, vai šis nu dzirdot.

—     Kā tad, tur mežā pa visiem kaktiem tā brīkšķ un brākšķ, ka vai bail metas, — puisis atbild.

—     Tie ir plēsīgie meža zvēri, — Brīnumkumeļš saka. — Atsūtīti mums pretī, lai netiekam tālāk. Pamet tos divpadsmit vēršus tiem priekšā, tad zvēriem tie būs prātā, nevis mēs.

Labi, puisis pametīs vēršus. Saskrēja visi plēsīgie meža zvēri — lāči un spīdači, un lauvas, un vēl citi neganti zvēri. Bet, ieraudzījuši vēršus, sāka ap tiem savā starpā plēsties tā, ka asinis šķīst, un puisis ar Brīnumkumeļu bija pavisam aizmirsti.

Tad puisis jāja atkal tālāk. Necik ilgi, tu vari man ticēt, — un abi ar Brīnumkumeļu viņi nonāk aiz trejdeviņiem kalniem. Te palsais kume]š iezviedzas.

—    Vai dzirdi? — tā kumeļš.

—    Jā, lielos tālumos vieglītēm iezviedzās tā kā mazs, mazs kumeliņš, — puisis atsaka.

—              Tas ir pavisam liels zirgs, — Brīnumkumeļš atbild.

—   Tikai gaisa gabals līdz tam jājams, tāpēc tik vieglītēm likās zviedzam.

Jāja, jāja un atkal nonāca aiz trejdeviņiem kalniem. Te Brīnumkumeļš no jauna iezviedzās.

—    Vai dzirdi? — tā kumeļš.

—    Nu es pavisam skaidri dzirdēju zirgu iezviedzamies, — puisis atbild.

—    Jā, un tu to zirgu dzirdēsi vēl reizi zviedzam, — Brīnumkumeļš saka. — Un tad tikai apjautīsi, cik stipra tam balss.

Jāja, jāja atkal līdz ziliem tālumiem un vēl tālāk. Te Brīnumkumeļš iezviedzās trešo reizi. Un, iekams tas paguva pa

vaicāt puisim, vai šis dzird, kad no kalniem atskanēja tāds zviedziens, ka puisim jau likās — kalni sagāzīsies.

—    Tas ir viņš, — Brīnumkumeļš teica. — Uzmet nu aši man virsū vēršu ādas ar naglām iekšā, darvas vāti novel zemē un pats uzrāpies tur, tai lielajā eglē. Kad zirgs nāks tuvāk, no nāsīm tam izšausies liesmas un aizdegsies darvas vāts. Liec tikai vērā: ja liesmu mēles ceļas, uzvara ir manā pusē, bet, ja krītas, — esmu pieveikts. Ja tu redzi, ka uzvara ir manā pusē, uzmet tam otram zirgam virsū apaušus, ko būsi paņēmis no manis, un tas k|ūs rāms kā jērs.

Līdzko puisis bija uzmetis Brīnumkumeļam virsū naglām pilnās ādas, novēlis zemē darvas vāti un uzrāpies eglē, tā atskrēja otrs zirgs — liesmas plandījās tam apkārt, un darvas vāts aizdegās viens divi. Brīnumkume]š iesāka ar to otru zirgu tādu cīniņu, ka akmeņi lido stāvus pret debesīm. Tie koda viens otram un spēra ar priekškājām un pakaļkājām. Un puisis skatījās te uz kumeļiem, te atkal uz darvas vāti, un pēdīgi liesmu mēles sāka kāpt. Lai cik neganti tas otrs zirgs arī būtu kodis un spēris — pret naglām vien atdūrās un bija spiests padoties. To redzēdams, puisis no koka zemē un ar skubu uzmet otram zirgam apaušus. Un nu tas ir tik rāms kā ar diegu novaldāms. Tas otrs zirgs tāpat ir palss un tik līdzīgs Brīnumkumeļam, ka tos abus nemaz nav iespējams atšķirt.

Puisis apsēdās mugurā tam otram palsajam zirgam, kuru bija noķēris, un jāja atpakaļ uz karaļpili. Viņam pa pēdām savā vaļā slcrēja Brīnumkumeļš. Kad viņi nonāca pie pils, karalis stāvēja pils pagalmā.

—    Pasaki nu man — kuru zirgu es nupat noķēru un kurš man jau bija? — puisis sacīja. — Ja nevarēsi pateikt, tad tava meita pieder man — un cauri.

Karalis pienāca tuvāk un ņemas apskatīt abus zirgus no augšas un no apakšas, no priekšas un no muguras, bet ne spalviņa neatšķiras.

—   Nekā, nevaru vis pateikt,ļ— karalis sacīja. — Un, tā kā tu esi sarūpējis manai meitai tik skaistu zirgu uz kāzām, tad ņem arī viņu par sievu. Pirms tikai vēl viens pārbaudījums — viņa paslēpsies divi lāgi un pēc tu — divi lāgi. Un, ja tu viņu abas reizes atradīsi, bet viņa tevi tavā slēptuvē — ne, tad lai notiek — tu būsi izturējis pārbaudījumu.

—   Tā nemaz nebija runāts, — puisis teica. — Bet lai nu būtu, pamēģināsim.

Un princesei pirmajai vajadzēja slēpties.

Viņa pārvērtās par pīli un peld prom pa ezeru, kas turpat pie pils. Bet puisis nogāja stallī un vaicā Brīnumkumeļam, kur nozudusi princese.

—   Ak, paņem tikai bisi, noej lejā pie ūdens un nomērķē uz pīli, kas tur peld, — Brīnumkumeļš teica, — tad princese atkal atradīsies.

Puisis paņēma bisi un nogāja lejā pie ūdens.

—    Gribu tik nokniebt to tur pīli, — viņš teica un sāk mēr-

—   Nē, nē, nešauj vis, mīļais draugs! Es tā esmu! gg princese sacīja un tajā reizē bija puisim rokā.

Otru reizi princese pārvērtās par maizes klaipiņu un apmetās uz galda pie Četriem citiem klaipiņiem. Un bija tik līdzīga tiem citiem, ka ne atšķirt. Bet puisis atkal nogāja lejā uz stalli pie Brīnumkumeļa un teica, ka princese par jaunu esot paslēpusies un viņš nepagalam nezinot, kur šī palikusi.

—   Ak, iztrin tikai tādu pamatīgāku tuteni un posies griezt pušu trešo klaipu no kreisās puses namā uz galda. Tad princese tūliņ atradīsies, — Brīnumkumeļš teica.

Labi. Puisis aiziet uz namu un iztrin pašu lielāko tuteni, kāds ir atrodams, paņem trešo klaipu no kreisās puses un uzliek nazi, it kā grasīdamies griezt.

—    Nogriezīšu sev kādu riku, — tā puisis.

—              Nē, negriez vis, mīļais draugs! Es tā esmu!,— princese atkal teica un pa otri lāgi arī bija puisim rokā.

Nu bija puisim kārta slēpties. Viņš jau laikus bija pateicis Brīnumkumeļam, ka atkal nezina padoma. Bet jāslēpjas bija, un viņš pārvērtās par aklo dunduru un ielīda Brīnumkumeļa kreisajā nāsī. Princese staigā apkārt, meklē un osta visās malās un pēdīgi ies iekšā arī Brīnumkumeļa steliņģī. Bet tas sāk kost un spert tik neganti, ka princesei sametās bail. Tā viņa puisi nevarēja atrast.

—      Nevaru tevi atrast, nāc pats laukā! —| viņa teica, un puisis tūliņ turpat stallī nostājās viņas priekšā.

Otru reizi Brīnumkumeļš arī pateica puisim, par ko pārvērsties. Un šajā reizē viņš pārtapa par zemes piku un ielipa bedrītē

kurnēja kreisās priekškājas pakava vidū. Karaļmeita no jauna staigā apkārt, meklē, meklē visuriņ un pēdīgi nonāk stallī un ies iekšā Brīnumkumeļa steliņģī. Labi, lai nāk vien. Un princese skatījās no augšas un no apakšas, bet zem pakaviem taču nevarēja redzēt — Brīnumkumeļš stāvēja kā zemē iemiets. Un princese nevarēja puisi atrast.

—    Nāc vien pats laukā, nevaru tevi atrasti — viņa teica, un puisis turpat stallī nostājās viņai blakus.

—    Nu es ņemu tevi par sievu, — viņš sacīja princesei un karalim vēl piebilda: — Redzi, tā tam bija jānotiek!

—   Ja tā bija jānotiek, tad lai notiek arīl — karalis atbildēja.

Un drīz tika rīkotas kāzas. Puisis apsēdās Brīnumkumeļa mugurā un karaļmeita — tā līdzinieka mugurā. Un tu pats sapratīsi, ka necik ilgs laiks ceļā uz baznīcu viņiem nepagāja.

MELNMELNAIS UN BALTBALTAIS

Reiz kādam vīram bija pazudis zirgs. Viņš gāja to meklēt. Gāja, gāja pa laukiem un pa pļavām, bet zirgu nevarēja atrast. Uznāca vakars. Te uzreiz vīrs ierauga uguntiņu kādā meža būdelē. Vīrs iegāja tur iekšā. Būdelē veca sieva cepa maizi.

—    Labvakar 1 — vīrs sveicināja.

—    Labvakarl — sieva atņēma. — Paskaties pats, kur apsēsties.

—    Tencinu, — vīrs saka un apsēžas uz kluča. — Vai neesi manījusi kādu zirgu?

—              Kā ne, es tev pateikšu, kur ir tavs zirgs, — sieva atbild.

—    Tas klīst tepat pa laukiem. Bet esmu dzirdējusi, ka tu esot bez sievas. Tu varētu ņemt mani — kā tev liekas? — sieva saka.

—   Tur nekas neiznāks, — vīrs atbild. — No pirmās sievas man ir divi lieli dēli, nebūs lāgā vest viņiem pamāti mājā.

—    Dari nu, kā zini, — sieva atsaka. — Bet projām no kluča tu netiksi, kamēr nebūsi pateicis, ka gribi mani ņemt.

Sī bija ragana, kā redzams.

Nē, un tomēr viņš negribēja šo ņemt.

Bet, labu laiku tā nosēdējis un nevarēdams tikt va|ā, nezināja vairs cita padoma — bija vien jāpiekrīt.

Kad kāzas bija nosvinētas, sieva posās uz kalniem pasērst pie savām māsām. Kalnos tai mita trīs māsas. Sieva paņēma līdzi Melnmelno — vienu no saviem padēliem — un ari savu īsto dēlu, kuram Jermunds vārdā. Bet pirms došanās ce|ā Melnmelnais izurbināja uz sliekšņa bedrīti un teica:

—     Kamēr tā ir pilna ar ūdeni, es esmu dzīvs. Bet, kad tā būs pilna ar asinīm, tad es esmu pagalam.

Kad nu tie bija iegājuši tai kalnā, kur dzīvo pirmā māsa, Melnmelnais apgūlās gultā.

—     Neesmu tāds kā citi, — viņš teica. — Kad man acis ir va]ā, tad esmu aizmidzis. Un, kad man acis ir ciet, esmu nomodā.

Un viņš turēja acis vaļā. Sās domāja, ka viņš guļ.

—     Kā tev patika kāzas? — māsa jautāja.

—     Pavisam labi, — otra atbildēja. — Tikai tos divus dēlus es neieraugu. Un visvairāk to, kurš man ir līdzi.

—     Es zinu padomu, — māsa teica. — Mēs to nomaitāsim. Man ir briesmīgi neganta cūka. Es lūgšu, lai viņš to nokauj. Un cūka puisi pieveiks.

Labi, lai notiekl

No rīta māsa saka Melnmelnajam:

—     Lūdzams, nocērt galvu manai cūkai. Liekas tāda kā nevesela, un man nav neviena cita, kas to varētu izdarīt.

—     Lai Jermunds nokauj! — Melnmelnais atsaka.

—     Kur nu tas, tāds vārgulis! — šās atsaucas.

Labi, Melnmelnais paņēma šķēpu, un, kā cūka nāk viņam virsū, tā viņš jau gaida un nocērt tai galvu.

Tad atkal viņi gāja, gāja pa mežiem un pa pjavām. Un nonāca pie cita kalna, kurā mita raganas otra māsa.

Iegājis kalnu kambarī, Melnmelnais tūdaļ apgūlās gultā.

—     Neesmu tāds kā citi, — viņš teica, — esmu paradis aizmigt ar vaļējām acīm. Kad man acis ir ciet, tad esmu nomodā.

Un viņš turēja acis vaļā.

—     Kā tev, māsiņ, patika kāzas? — otra māsa jautāja.

—    Pavisam labi, — šī atbild. — Tikai es neieraugu tos divus savus padēlus. Un visvairāk to, kurš man ir līdzi.

—   Nekas, tur padoms atradīsies. Man ir negants vērsis,

māsa saka, — es palūgšu, Jai tavs padēls nocērt tam galvu' un man liekas, ka līdz ar to mēs būsim tikušas ar puisi galā. ’

No rīta tā nešķīstene nāca un lūdza, vai Melnmelnais nevarot nokaut šai vērsi.

—    Tam piemetusies kāda kaite, un man nav neviena, kas to varētu nokaut, II šī teica.

—   Lai Jermunds nokauj! — Melnmelnais atbildēja.

—    Jermunds! Kur nu šitas aitasgalva! Nē, Jermunds netiks galā, — tās atteica.

Labi, Melnmelnais paņēma savu šķēpu un nokāva vērsi arī. Tad viņi atkal devās ce|ā un gāja pa kalniem un lejām un ipa augstkalnu klajumiem, kamēr nonāca pie trešās māsas.

Tur Melnmelnais par jaunu apgūlās gultā.

—            Es neesmu tāds kā citi, un man par to dikti kauns, H viņš teica. — Es guļu tikai tad, kad man ir acis vaļā. Un pamostos, tiklīdz man acis ir ciet.

Un viņš gulēja ar vajā acīm.

—    Kā tev patika kāzas?trešā māsa vaicāja,

— Pavisam labi. Tikai, es neieraugu tos divu^ ļJadplusAin visvairāk to, kurš man ir līdzi, — sieva atbildēja. m — Ak, ar to es tikšu galā! Kad iesim ārā, tu''atstāj:riekšā cimdu un palūdz Melnmelnajam, lai ieskrien pakaļ. Es stāvēšu aizdurvē ar indes kausu rokā un uzšļakstīšij viņam virsū indj.

Labi. Kad sieva no rīta gāja projām, viņa atstāja iekšā vienū cimdu.

Kad tie bija gabalu pagājuši, vecā sieva saka:

—   Vai, aizmirsu cimdu! Melnmelnais, aizteci nu pakaļ.

—   Nē, lai Jermunds aiztek! — padēls atbild.

—  Jermundam nav tik vieglas kājas kā tev, aizskrien vien tu pats, — šī atsaka.

Labs ir, aizskries arī. Tur nonācis, puisis tik sparīgi grūdā vajā durvis, ka ragana, kas stāvēja aizdurvē, tūlīt augšpēdus un visa inde pašai virsū. Puisis paņēma cimdu un jož atpakaļ.

Tad tie gāja ilgi jo ilgi un vēl ilgāk par šo «ilgi», kamēr nonāca pie karajpils. Karaļmeita bija nolaupīta, un bēdu un žēlabu tur nu bez sava gala. Karalis bija apsolījis karajmeitu par sievu tam, kas meitu izpestīs.

-       — Iesim uz kalniem, — ragana saka Melnmelnajam, — un jūs par abiem ar Jermundu raugiet izpestīt karaļmeitu.

—           Man nav dūšas iet kopā ar jums abiem, — Melnmelnais atbild. — Kad man draudēs briesmas, jūs bēgsiet prom.

Ne uz to pusi. Par bēgšanu nevarot būt runas, lai padēls nemaz nebaidoties.

Tad viņi aizgāja pie kalna, un Melnmelnais pieklaudzināja.

Te uzreiz nodārdēja tā, ka ausis aizkrīt ciet. Tie divi liek ļekas vaļā — oļi un zemes pikas vien tikai šķīst. Un Melnmelnajam priekšā nostājas trollis ar trim galvām.

—           Kumeliņ manu un sunīti manu, nāciet nu palīgāl — Melnmelnais teica. Un kumeļš un suns tūlīt bija klāt.

Un kumeļS kož un sper,

Un suņa zobi te lieti der.

Viņš škipu ceļ bez steigas —

Un trollim pienāk beigas.1 .

Visas galvas trollim noripoja dancodamas.

Kā tad, nu tie abi — Jermunds un šā māte — ir atkal šurp kā šurp!

Te uzreiz nodārdēja vēl briesmīgāk nekā pirmo reizi. Parādījās trollis ar četrām galvām. Tie abi atkal dod kājiņu vaļu!

. — Kumeliņ manu un sumti. manu, paciet nu palīgāl — Melnmelnais teica.

Un kumeļš kož un sper,

Un suņa zobi te lieti der.

Viņš šķēpu ceļ bez steigas —

Un trollim pienāk beigas.

Kā tad, tie abi nu atkal ir atpakaļl

Te uzreiz nodārdēja trešoreiz — un tik stipri, ka šķita, kalns tūlīt pāršķelsies. Parādījās trollis ar pieci galvām — un tie abi metās prom.

—             Kumeliņ manu un sunīti manu, nāciet nu palīgāt — Melnmelnais teica.

1 Seit un turpmāk atdzejojusi Solveiga Elsberga.

Un kume|š kož un sper,

Un suņa zobi te lieti der.

Viņš šķēpu ceļ bez steigas —

Un trollim pienāk beigas.

Pievārējis trešo trolli ari, Melnmelnais iegāja zem kalna un izveda ārā kara]meitu.

Kā tad, tie abi divi — Jermunds ar māti — jau stāv un gaida. Tikko Melnmelnais iznāk no kalna — tie izrauj viņam no rokām kara]meitu un liek prom.

Melnmelnais nu nemaz vairs nezināja, ko iesākt. Viņš iegāja tumšā, biezā mežā, bet tā sieva bija uzsūtījusi viņam vadātāju — un viņš vairs nezināja ceļu. Kad satumsa vakars, Melnmelnais sakūra lielu ugunskuru un apsēdās pie tā. Piepeši viņa priekšā nostājās jaunava — tik skaista kā saule un ar tādiem zelta matiem, ka apmirdz visu mežu.

—     Pasēdi nu te un sasildies, — jaunava teica.

—    Jau sildos, — viņš atbildēja.

—     Vai es ari drīkstu pasildīties pie tevis? — jaunava vaicāja.

—     Lai notiekl — viņš atbildēja.

Tad jaunava ielika galvu viņam klēpī.

—     Vai tu mani paieskāsi? — viņa lūdza.

Labi, paieskās.

—     Izrauj man matu no galvas un apvij savam kumeļam, būs ko nenoskatītiesl — viņa sacīja.

Viņš paņēma jaunavas matu un apmeta kumeļam.

—     Izrauj man matu no galvas un apvij savam sunim, būs ko nenoskatīties! — viņa atkal teica.

Labi, viņš paņēma matu un apmeta sunim.

Un jaunava saka treši lāgi:

—     Izrauj man matu no galvas un apvij savam šķēpam, būs ko nenoskatīties!

Labi, viņš izdarīja, kā vēlēts.

Tad šī sāka augt, izauga līdz koku galotnēm un top tik nedaiļa un riebīga, ka šausmas. Un tagad tā ir viņa pamāte.

—     Kumeliņ manu un sunīti manu, nāciet nu palīgā! — Melnmelnais sacīja.

—    Mats tur ciet, — viņa sacīja.

—    Mans šķēp, nāc nu palīgāl — viņš sacīja un grib pacelt šķēpu.

—    Mats tur ciet, — viņa teica.

Un Melnmelnais nevarēja pacelt šķēpu. Tad ragana nomaitāja Melnmelno, viņa kumeļu un suni.

Bet Baltbaltais ierauga, ka bedrīte uz sliekšņa ir pilna ar asinīm.

—             Mans brālis ir pagalam, — viņš sacīja, paņēma savu kumeļu un suni un ies meklēt brāli.

Bet pamāte gādāja, lai viņš arī apmaldās tai pašā mežā. Uznāca nakts, Baltbaltais sakūra uguni un apsēdās pie ugunskura.

Kā tad, šī atkal parādījās tās pašas jaunavas izskatā — tik daiļum daiļa, ka nenoskatīties, un ar tik zeltainiem matiem, ka spīd un mirdz cauri mežam.

—    Pasēdi nu un sasildies, — šī saka.

—    Re, sildos jau, — viņš atbild pavisam cietā balsī.

—             Vai drīkstu apsēsties blakus un arī pasildīties? — jaunava jautā.

—    Drīksti, — Baltbaltais atbild.

—             Vai tu mani paieskāsi? — šī vaicā un ieliek galvu Baltbaltajam klēpī.

—    Kā nu mācēdams, — viņš atsaka.

—              Izrauj man matu no galvas un apvij savam kumeļam, būs ko nenoskatītiesl — šī vedina.

Baltbaltais paņēma šās matu un iemeta ugunī.

—    Vī, vī! Kas še tā ož? — šī prašņā.

—    Mežā daudz kas ož, — viņš atbild.

Tad jaunava teiks:

—              Izrauj man matu no galvas un apvij savam sunim, būs ko nenoskatīties!

Labi, viņš paņēma vēl vienu matu un sadedzināja.

—    Vī, vī! Kas še tā ož? — šī prašņā.

—    Mežā daudz kas ož, — Baltbaltais atbild.

_— Izrauj man matu no galvas un apvij savam šķēpam, — šī lūdza, — būs ko nenoskatītiesl

Un trešoreiz viņš iemeta matu ugunf.

—    VI, vl! Kas še tā ož? — jaunava vaicā.

—    Mežā daudz kas ož, — Baltbaltais atsaucas.

Tad šī sāka augt un izauga tik liela un gara kā paši augstākie koki,

—     Kumeliņ manu, sunīti manu un mans šķēp, nāciet nu palīgā! — Baltbaltais teica.

—    Mati tur ciet, — šī saka.

—     Tavi mati deg ugunī, — viņš atbild.

Un kume]š kož un sper,

Un suņa zobi te lieti der.

‘ Viņi šķēpu ceļ bez steigas —

Un raganai ir beigas.

Kad Baltbaltais bija šo pieveicis, viņš sāka pārmeklēt mežu. Nu kā tad, tur jau tie gulēja, beigti — brālis, kumeļš un suns. Bet notālāk pamātei blakus stāvēja vairākas krūkas.. Gribēdams pārbaudīt, kas tur ir jekšā, Baltbaltais. iemērca vienā krūkā pirkstu. Un pirksts viņam nokrita riost. Tā bija raganas kaišu krūka. Tad viņš iemērpa, pirkstu,otrā ķfūkā -—.un pirksts atkal pieauga kljīt,, kā bijis,1 Tā bija dziedinātāja krūka. Baltbaltais iezieda savu brāli no šīs krūkas un tā zirgu uņ suni .arī, Un drīz vien tie pamodās un bija atkal sveiki im; veseli.

Un tad A^elnmelnais pastāstīja, kā viņam bija klājies: par pamāti, par karaļmeitu un par trolli.

—     Tagad mēs abi dosimies uz karaļpili, — Baltbaltais sacīja.

Lai notiek! Un zirgi un suņi kopā ar viņiem.

Kad Melnmelnais iegāja pilī, karaļmeita viņu tūdaļ pazina.

—    Viņš ir mans glābējs, — karaļmeita sacīja, izstāstīja visu, ka bija noticis, un parādīja, kā savu glābēju iezīmējusi. Tas laikam bija gredzens ausī, cik es atceros.

Nu viņi sagrāba Jermundu un iemeta čūsku bedrē. Pēc tam taisīja kazas — ēda, dzēra un priecājās. Un šāva gaisā tik ilgi, kamēr bija lodes un pulveris, bet, kad to aptrūka, tad iestūķēja mani bises stobrā un atšāva šurp pie jums. Tāpēc jau es tik labi zinu par tiem stāstīt.

TAUKUPODS

Reiz kāda sieva cepa maizi. Sai bija puika — apaļš un tukls un liels kārumnieks, tāpēc māte viņu sauca par Taukupodu. Un vēl šai bija suns. To sauca Zeltazobs. Piepeši suns iesāk riet.

—              Izej nu ārā, Taukupodiņ manu, paskaties, ko tas Zeltazobs tā rej! — sieva vedina.

Puika izskrien ārā, bet drīz ir atkal atpakaļ un saka:

—              Vai manu, vai, tur nāk liela, gara vecene ar galvu padusē un maisu uz muguras!

—    Lien pakrāsnē un paslēpies! — māte uzsauc.

' Lielā troļļu vecene ienāk iekšā.

—    Laba diena! — šī sveicina.

—    Ar dieva palīgu! — Taukupoda māte atņem.

—    Vai Taukupods šodien ir mājā? — troļļu vecene jautā.

—              Nav gan, aizgāja tēvam līdzi uz mežu irbes ķert, — māte atbild.

—              Ak tu negals!*— trollene saka. — Man te bija tāds skaists sudraba nazītis, gribēju atdot viņam. .

|P— EkUj eku tees esmu!.— Taukupods uzsauc no pakrāsnes un izlien laukā.

I — Tavu vecu, stīvu muguru! — troļļu sieva sūdzas. — Ielien pats maisā un pameklē!

Kad Taukupods bija ielīdis maisā, troļļu • vecene uzmeta maisu mugurā un ārā pa durvīm. Gāja, gāja, līdz piekusa un jautā:

—    Cik tālu vēl jāiet, lai tiktu nosnausties?

—    Puse no ceļa, — Taukupods atbild.

Tad troļļu sieva nolika maisu ceļmalā, aizgāja aiz krūmiem un apgūlās. Pa to laiku Taukupods pamanījās sameklēt savu nazi, izgrieza maisam caurumu, izlien laukā, ieveļ lielu bluķi vietā un prom uz māju pie mātes. Kad troļļu vecene pāriet mājā un ierauga, kas ir maisā, šī top nikna jo nikna.

Otrā dienā sieva atkal cepa maizi. Piepeši suns sāka riet.

—              Izskrien nu ārā, Taukupodiņ manu, un paskaties, ko tas Zeltazobs tā rej! — māte vedina.

—             Ak vai, ak vai, tas neradījums ir atkal klāt! — Taukupods atbild. — Nāk ar galvu padusē un lielu maisu uz muguras.

—    Lien pakrāsnē un paslēpies! — māte uzsauc.

—     Laba diena! — tro||u vecene sveicina. — Vai Taukupods šodien ir mājā?

—     Tad nē jau, nē, — māte atbild. — Aizgāja mežā tēvam līdzi irbes ķert.

—    Ak tu negals! — trollene saka. — Man te bija tāda skaista sudraba dakšiņa, gribēju atdot viņam.

—     Eku, eku te es esmu! — Taukupods uzsauc un iznāk priekšā.

—     Tavu stīvu muguru! — troJ|u vecene žēlojas. — Ielien pats maisā un paņem!

Kad Taukupods bija ielīdis maisā, trol|u vecene uzmeta maisu mugurā un prom bija. Gāja, gāja, līdz piekusa un jautā:

—    Cik tālu vēl jāiet, lai tiktu nosnausties?

—     Puse jūdzes, — Taukupods atbild.

Tad tro]]u sieva nolika maisu ce]malā, ieiet mežā un noliekas gulēt. Kamēr šī gul, Taukupods iztaisa maisā caurumu un, izlīdis ārā, ieliek vietā lielu akmeni. Kad nu troJlu vecene pāriet mājā, šī sakur pavardā krietnu uguni, uzliek uz uguns biezu grāpi un nu vārīs Taukupodu. Paņem maisu un metīs Taukupodu grāpī, bet izkrīt akmens un pārsit grāpim dibenu, ūdens iztek ārā un apdzēš uguni. Tad trollu vecene sadusmojās un teica:

—     Lai nu kā, bet es viņu tomēr dabūšu ciet!

Trešo reizi viss notika tieši tāpat kā divas pirmās. Zeltazobs sāka riet, un māte Taukupodam sacīja:

—     Izskrien nu ārā, Taukupodiņ manu, un paskaties, ko tas Zeltazobs tā rej!

Puika izskrēja ārā, bet drīz bija atkal atpaka] un teica:

—    Vai manu dieniņ, vai manu dieniņ! Tur nāk trollene ar galvu padusē un maisu uz muguras.

—     Lien pakrāsnē un paslēpiesl — māte uzsauca.

—     Laba diena! — troļļu vecene sveicināja un nāk iekšā pa durvīm. — Vai Taukupods šodien ir mājā?

—     Tad nē jau, nē, — māte atbildēja. — Aizgāja mežā tēvam līdzi irbes ķert.

—    Ak tu negals! — trollene teica. — Man te bija tāda skaista sudraba karotīte, gribēju atdot viņam.

—     Eku, eku te es esmu! — Taukupods uzsauca un izlien no pakrāsnes.

—    Tavu stīvu muguru! — troļļu vecene žēlojās. — Ielien pats maisā un paņem!

Kad Taukupods bija ielīdis maisā, troļļu vecene uzmeta maisu mugurā un prom bija. Sajā reizē ši nemeklēja noma|u vietiņu, kur pagulēt, bet kājoja tik uz māju ar Taukupodu maisā. Kad šī pārradās mājā, bija svētdiena. Un troļļu vecene teica savai meitai:

—    Kamēr pārnākšu, nokauj Taukupodu un izvāri viru. Es braukšu uz baznīcu, salūgšu ciemiņus.

Kad citi mājinieki bija aizbraukuši, meita posās kaut Taukupodu, bet nezināja lāgā, kā jādara.

—              Paga, es tev parādīšu, kā jādara, — Taukupods sacīja,

—   apgulies te, uz bluķa, tad tu redzēsi.

Sacīts — darīts. Nabadzīte apgūlās, Taukupods paņēma cirvi un nocirta šai galvu kā cālim. Tad viņš šās galvu ielika gultā un no rumpja izvārīja viru. Kad tas bija padarīts, puika uzrāpās uz istabaugšas, paņēmis līdzi malkas kluci un akmeni. To vienu viņš nostiprināja virs durvīm un to otru ielika troļļu vecenes mājas skurstenī.

Kad baznīcēni pārradās un ieraudzīja galvu gultā, tie nosprieda, ka meita gul ar miegu. Nu tie posās nogaršot viru.

—    No Taukupoda vira uz goda! — troļļu vecene teica.

—    No troļļu skuķes vira labi smēķē! — Taukupods teica, bet neviens neklausījās.

Trojļu vecene paņēma pavārnīcu un grib pagaršot.

—    No Taukupoda vira uz goda! — šī teica.

—    No troļļu skuķes vira labi smēķē! — Taukupods sauca no skursteņa.

Tad tie sāka ausīties, kas tur runā, un ies laukā skatīties. Bet, kad tie bija priekšiņā, Taukupods uzmeta tiem virsū malkas kluci un akmeni — un beigti tie bija. Viņš paņēma visu troļļu zeltu un sudrabu un bagāts gāja mājā pie mātes.

TRĪS 'MASAS, KAS BIJA ZEM KALNA

Reiz bija veca atraitne, kas ar savām trīs meitām dzīvoja nomaļā vietā augstu kalnu pakājē. Atraitne bija tik nabaga, ka viņai nepiederēja nekas cits, vien vistiņa, un to viņa turēja kā

savu acuraugu. Ar to viņa tērgāja, un to viņa kopa no rīta līdz vakaram.

Te uzreiz vienu dienu vistiņa pazuda. Sieva staigāja apkārt pa māju meklēdama un saukdama, bet vistiņa kā bija, tā bija pazudusi.

—     Ej nu raugi tu atrast mūsu vistiņu, — sieva teica vecā* kajai meitai. — Atpakaļ mums tā ir jādabū kaut vai no kalna apakšas.

Labi, vecākā meita ies un raudzīs atrast. Meita staigāja šurpu turpu, meklēja un sauca, bet vistiņas kā nebija, ta nebija. Te pēkšņi no kalna iekšpuses atskanēja kāda balss:

—    Vistiņa tipina zem kalna!

Vistiņa tipina zem kalna!

Meita gāja paskatīties, kas tur runā, bet, nonākusi pie kalna kraujas, viņa pa kādu caurumu iekrita dzijā, dzijā pazemē. Tur apakšā viņa izstaigāja cauri daudziem kambariem — tie bija cits par citu greznāki — un pašā dzi]ākajā kambarī sastapa milzīgu, neglītu kalnu trolli.

—    Vai gribi būt mana mīļotā? — tas jautāja.

Viņa atteica, ka nepavisam to negribot. Vēloties tūliņ tikt atpakaļ augšā, lai raudzītu sameklēt vistiņu, kas nozudusi.

Tad kalnu trollis tā saniknojās, ka norāva viņai galvu un iemeta pagrabā kā galvu, tā rumpi.

Māte mājās gaidīja, gaidīja, bet meita nenāca un nenāca. Māte pagaidīja vēl laiku, bet, kad no vecākās meitas nebija ne ziņas, ne miņas, teica vidējai meitai, lai ejot un raugot atrast māsu.

—     Un vistiņu ari pameklē pie viena, ii viņa sacīja.

Labi, otrā māsa ies ari, bet ar viņu notika tieši tāpat. Viņa staigāja apkārt, meklēja un sauca, te pēkšņi no kalna iekšpuses atkal atskanēja kāda balss:

—    Vistiņa tipina zem kalna!

Vistiņa tipina zem kalna!

Vidējai māsai tas likās savādi — ies apskatīties, kas tur runā. Un viņa tāpat pa kādu caurumu iekrita dziļā, dziļā pazemē. Tur viņa izgāja cauri visiem kambariem un pašā dzijākajā sastapa kalnu trolli, kurš jautāja, vai viņa gribot būt šā mījotā. Viņa atteica, ka nepavisam to negribot. Vēloties tūliņ tikt atpaka] augšā, lai raudzītu sameklēt vistiņu, kas pazudusi.

Tad kalnu trollis pārskaitās: tas norāva Viņai galvu un iemeta pagrabā kā rumpi, tā galvu.

Kad nu māte ari otru meitu bija izgaidījusies dienām un naktīm, bet no meitas nebija ne ziņas, ne miņas, māte sacīja jaunākajai meitai:

—     Nupat tev jādodas ce)ā un jārauga sameklēt māsas. Nelāgi gan, ka vistiņa nozuda. Bet vēl daudz sliktāk būs, ja nedabūsim rokā tavas māsas. Un vistiņu vari pasaukt pie vienai

Labi, jaunākā meita ies ari. Viņa staigāja šurpu turpu meklēdama un saukdama, bet neatrada ne vistiņu, ne savas māsas. Pēdīgi viņa tāpat nonāca pie kalnu kraujas. Un te viņa izdzirda kādu balsi:

—    Vistiņa tipina zem kalna!

Vistiņa tipina zem kalna!

Jaunākajai māsai tas likās dīvaini — ies paskatīties. Un tad viņa arī pa kādu caurumu iekrita dziļā, dziļā pazemē. Tur apakšā viņa izstaigāja cauri daudziem kambariem, kas cits par citu greznāki. Bet jaunākā māsa nebija nemaz tik pārbijusies. Viņa gāja bez steigas, skatījās apkārt un pamanīja arī pagraba lūku. Pametusi acis tur iekšā, jaunākā meita ieraudzīja savas māsas pagrabā gu]am beigtas. To pašu brīdi, kad viņa bija ielūkojusies pagrabā, viņai pretī nāca kalnu trollis.

—    Vai gribi būt mana mīļotā? — tas jautāja.

—    Jā, kāpēc rie! — meita sacīja, nopratusi, kā ir izgājis viņas māsām.

Kad trollis to izdzirda, tas iedeva meitai skaistas jo skaistas drēbes un visu citu, ko vien sirds kāro, — priecīgs, ka meita ii5 ar mieru būt par šā mī|oto.

Kādu laiku nodzīvojusi pazemē, meita kfuva skumjāka nekā parasti. Te kalnu trollis vaicā, par ko viņa bēdājas.

—    Ai, tas ir tāpēc, ka netieku mājā pie mātes. Viņa tur augšā laikam salkst un slāpst, un mājā nav neviena paša.

—    Iet pie viņas es tev nudien nevaru ļaut, — trollis teica.

—   Bet saliec maisā ēdamo, es aiznesīšu.

Meita sacīja paldies. Labi, viņa darīšot, kā trollis vēlējis. Bet maisa dibenā viņa sakrāva labi daudz zelta un sudraba un tikai virsū uzlika kādu mazumiņu ēdamā. Un tad viņa sacīja trollim, ka maiss esot gatavs, šim tikai neesot brīv skatīties, kas maisā iekšā. Un trollis nosolījās, ka neskatīsies.

Kad kalnu trollis gāja prom, meita nolūkojās tam paka] pa kādu šķirbu, kas bija lūkā. Gabalu pagājis, trollis teica:

—             Sitas maiss ir par daudz smags. Jāpalūko, kas tur ir iekšai

Un sies vaļā auklu.

Bet meita šim uzsauca:

—    Es tevi redzu vēli Es tevi redzu vēl!

— Sasper jods, ir nu gan acis! — trollis sacīja un maisā ieskatīties vairs neuzdrīkstējās.

Nogājis līdz atraitnes mājai, viņš iemeta maisu iekšā pa durvīm.

— Te tev būs ēdamais no meitas. Viņai nekā netrūkst! — trollis teica.

Kad meita vēl labu laiku bija nodzīvojusi zem kalna, kādudien pa lūku iekrita iekšā āzis.

—  Kas tevi te sūta, tu, pinkainais neradījums! — trollis sacīja pārskaities, sagrāba āzi, norāva tam galvu un iemeta pagrabā.

— Ak vai, kamdēļ tu tā izdarīji? — meita teica. — Man būtu bijis ar ko paspēlēties te, apakšā.

—  Netaisi nu tik skābu ģīmi! — trollis atbildēja. — To āzi es varu padarīt atkal dzīvu.

Viņš paņēma krūku, kas karājās pie sienas, uzlika āzim galvu un iezieda no krūkas. Un āzis bija atkal sveiks un vesels.

Tā, tā. Tāda krūka esot kaut ko vērts, meita nosprieda. Nodzīvojusi pie troļļa vēl labu laiku, meita nogaidīja dienu, kad troļļa nav mājā, uzlika savai vecākajai māsai atpakaļ galvu un iezieda no krūkas, kā bija redzējusi trolli darām. Un māsa viens divi atkal atdzīvojās. Meita iebāza māsu maisā, sakrāva virsū kādu mazumiņu ēdamā un, kolīdz trollis bija pārradies mājā, teica šim:

—      Mīļais draugs, nu tev atkal būs jāaizstaigā pie manas mātes ar kādu drusciņu ēdamā. Viņa, nabadzīte, tur augšā laikam slāpst un salkst viena pati. Tikai maisā iekšā gan neskaties!

Labi, maisu šis aiznesīšot un iekšā neskatīšoties, trollis apsolīja. Bet, gabaliņu pagājis, trollis nosprieda, ka maiss ir briesmīgi smags, un, pagājis vēl brīdi, sacīja sev, ka būšot jāpaskatās, kas maisā iekšā.

—    Lai kādas acis viņai bijušas, nupat jau mani vairs neredzēs, — trollis pie sevis noteica.

Bet to pašu brīdi, kad šis jau grasījās atsiet auklu, māsa no maisa teica:

—    Es tevi tomēr redzu vēli Es tevi tomēr redzu vēl!

—    Sasper jods, ir nu gan tai acis! — trollis teica, nodomājis ka runā tā meita, kas zem kalna. Un trollis vairs nemēģināja ielūkoties maisā, bet, ko kājas nes, steidzās aizstiept to pie jaunākās meitas mātes un iemest iekšā pa durvīm.

—    Tev te būs ēdamais no meitas. Viņai nekā netrūkst! — trollis teica.

Nodzīvojusi zem kalna vēl labu laiku, meita tāpat izdarīja ar vidējo māsu. Viņa uzlika māsai galvu, iezieda no krūkas un tad iebāza māsu maisā. Un šajā reizē sakrāva maisā vēl zeltu un sudrabu, cik bija vietas, un tikai pašā virsū uzlika kādu mazumiņu ēdamā.

—    Mījais draugs, — viņa trollim teica, — nu tev atkal būs jāaizstaigā pie manas mātes ar kādu drusciņu ēdamā. Tikai maisā iekšā gan neskatiesl

Labi, trollis darīšot pēc viņas prāta un maisā iekšā soloties neskatīties. Bet, gabaliņu pagājis, trollis nosprieda, ka maiss ir briesmīgi smags, un, pagājis vēl brīdi, nejaudāja it nemaz vairs maisu panest — bija jānoliek zemē un jāatpūšas. Un tad tas grasījās atsiet auklu un pamest aci iekšā. Bet māsa no maisa uzsauca:

—    Es tevi tomēr redzu! Es tevi tomēr redzu!

—    Sasper jods, ir nu gan tai acis! — kalnu trollis teica un neuzdrīkstējās vairs ielūkoties maisā, bet, ko kājas nes, steidzās tik ar maisu prom pie mātes. Nonācis līdz mājas slieksnim, šis iemeta maisu iekšā pa durvīm.

—    Te tev būs ēdamais no meitas. Viņai nekā netrūkst! — trollis teica.

Kad meita bija nodzīvojusi tur vēl labu laiku, viendien trollis atkal posās prom no mājas. Tad meita izlikās, ka ir sasirgusi, un ņemas tik žēloties un gausties.

—    Nenāc mājā agrāk par divpadsmitiem, nebūs nekāda labuma, — viņa sacīja, — ēdiens man ātrāk nebūs gatavs, jūtos tik vārga un nevesela.

Kad trollis bija aizgājis, meita piebāza savas drēbes ar salmiem un nolika šo salmu lelli stūri pie pavarda ar pavārnīcu rokā tā, lai izskatītos, ka tur stāv viņa patit Tad viņa steidzās mājup un paņēma līdzi kādu mednieku, lai tas būtu mājā pie mātes.

Kad pulkstenis bija kādi divpadsmit vai pāri, pārradās trollis.

—    Liec galdā ēdienu! — šis uzsauca salmu lellei.

Nekādas atbildes.

—    Liec galdā ēdienu, kad es tev saku! — trollis sauca otrreiz. — Ēst gribas!

Nekā. Neatbild.

—   Liec galdā ēdienu! — trollis sauca trešoreiz. — Vai dzirdi, kad es tev saku! Jāmodina būs, vai!

Nekā. Meita stāv, kā stāvējusi, un nekustas.

Tad kalnu trollis saniknojās, un, kā spēra meitai, tā salmi pajūk uz visām pusēm. To redzot, trollim radās nelaba nojauta. Tas sāka pārmeklēt visas malas un pēdīgi nokāpa arī pagrabā. Tur vairs nebija nevienas no māsām, un tad kalnu trollis uzreiz aptvēra, kā viss ir noticis.

—    Par to viņa man samaksās! — tas teica un prom uz atraitnes māju. Bet tur stāvēja mednieks un izšāva, kad parādījās trollis. Un trollis baidījās iet iekšā, nodomājis, ka tur rūc pērkons. Ko nagi nes, tas lika atpaka] uz māju, bet, kad bija nonācis pie lūkas, tieši tobrīd uzausa saule — un kalnu trollis pārsprāga.

Zem kalna, saprotams, vēl šobaltdien ir kaudzēm zelta un sudraba, ja vien kāds zinājis, kur ir lūka!

JAUNAVA STIKLA KALNA GALĀ

Reiz kādam vīram augšā kalnu ieplakā bija pļava, un p]avā stāvēja siena šķūnis. Bet jāteic, ka beidzamos gados šķūnī nekā liela nebija iekšā, tāpēc ka ik gadus Jāņu naktī, kad zāle ir visskaistākā un viskuplākā, p]ava tika nograuzta tik pamatīgi, it kā vesels bars lopu tur būtu ganījies. Tā notika vienu gadu, un tā notika otru gadu, bet tad vīram bija diezgan un viņš teica dēliem — to bija trīs, un trešais, zināms, bija Pelnrušķis —, ka vienam no viņiem Jāņu naktī jāejot gulēt tālās p|avas šķūnī un

jāraugot, lai zāle atkal netiktu nograuzta līdz melnai zemei tāpat kā viņus gadus. Un tas, kurš iešot, lai turot acis vaļā, vīrs teica.

Labi, tad vecākais dēls iešot sargāt pļavu. Viņš uzmanīšot zāli tā, ka ne cilvēks, ne zvērs, ne pats velns netikšot tai klāt.

Vakarā viņš aizgāja uz šķūni un nolikās gulēt. Bet nakts vidū sacēlās tāda dimdoņa un dārdoņa, ka sienas un griesti dreb; puisis nu, ne apkārt nepaskatījies, ņem kājas pār pieciem, cik ātri vien var. Un zāle tajā naktī bija noēsta tāpat kā viņus gadus.

Pēc gada Jāņu vakarā tēvs atkal teic: to vairs nevarot pieļaut, ka tie gadu pēc gada zaudējot visu zāli tālajā pļavā, vienam no dēliem jāejot to sargāt un acis jāturot vaļā. Nu bija vidējā dēla kārta. Viņš aizgāja uz siena šķūni un nolikās gulēt tieši tāpat kā brālis. Bet nakts vidū sacēlās vēl lielāka dimdoņa un dārdoņa nekā viņu Jāņu nakti, un, to izdzirdīs, puisis izbijās un ņēma kājas pār pleciem tik ātri, it kā šim par to būtu aizmaksāts.

Pēc gada pienāca Pelnrušķa kārta. Bet, kad viņš posās ceļā, abi vecākie brāli viņu apsmēja.

—    Tu nu būsi tas īstais, kas pļavu nosargās, tu, kas nemāki neko citu kā vien sēdēt un rušināties pa pelniem! — tie teic.

Bet Pelnrušķis par tādām runām nelikās zinis. Novakarē viņš devās uz p|avu. Tur viņš iegāja šķūnī un apgūlās. Bet pēc kāda laika sāk tik neganti dimdēt un dunēt, ka bail. «Tas nekas, ja nenāks vēl kas ļaunāks, tad es izturēšu,» Pelnrušķis nosprieda. Pēc brīža zeme atkal sāka tā dimdēt un drebēt, ka siens lido pa gaisu. «Tas nekas, ja nenāks vēl kas ļaunāks, tad es izturēšu,» Pelnrušķis nosprieda. Bet te pēkšņi zeme sāka dimdēt un drebēt trešoreiz — puisim jau likās, ka sienas un jumts tūlīt sagāzīsies. Kad tas nu bija pāri, visapkārt iestājās liels, liels klusums.

«Nāks laikam vēlreiz?» Pelnrušķis nodomāja. Bet nē, vairs nenāk, un, kā bijis, klusums valda visapkārt. Tad, brītiņu gulējis, Pelnrušķis izdzirda tā kā zirgu ganāmies turpat ārpusē aiz šķūņa durvīm. Puisis piezagās pie durvju šķirbas un paskatīsies, kas tur īsti ir. Tā gan, tur ēd zāli zirgs, turklāt tik liels un krāšņs zirgs, kādu Pelnrušķis nekad mūžā nav redzējis. Segli un pavada, un jātnieka bruņutērps arī bija turpat — viss no vara un tik spožs, ka spīd vien. «Ak šitāl Tu nu būsi tas, kas noēd mūsu zāli,» puisis nodomāja. «Bet es tev vairs to neatļaušu!»

Steigšus paķēris savu krama gabalu, viņš uzmeta to zirgam uz muguras, tā ka tas nevarēja vairs pakustēt ne no vietas — tapis tik rāms, ka puisis nu darīs ar to, ko vien grib. Puisis apsēdās zirgam mugurā un aizjāja uz kādu vietu, par kuru citiem nav ne jausmas. Un viņš atstāja tur zirgu.

Kad viņš pārgāja mājās, brāļi tik irgojās, tik smēja vien un taujā, kā šim esot klājies.

—    Ilgi jau tu tai siena šķūni nepaliki, ja vispār esi bijis līdz tālajai pļavai, — tie teica.

—    Nogulēju siena šķūnī līdz saullēktam, bet neko ne redzēju, ne dzirdēju, — Pelnrušķis teica. — Dievs vien zina, no kā jūs abi tik aplam pārbijāties.

—    Nu redzēsim, redzēsim, kā tu esi to pļavu sargājis, —brāļi atbildēja.

Bet, turp nogājuši, tie redzēja, ka zāle aug tikpat kupla un lekna, kā augusi.

Pēc gada Jāņu naktī gadījās tieši tāpat. Nevienam no vecākajiem brāļiem nebija dūšas iet sargāt tālo pļavu, bet Pelnrušķim bija. Un notika tas pats, kas citās Jāņu naktīs: papriekš sāka dimdēt un drebēt zeme — reizi, tad otru un trešo. Un visa tā dimdoņa un dreboņa tambrīžam bija daudz, daudz stiprāka. Tad visapkārt atkal iestājās liels, liels klusums un puisis izdzirda, ka ārpusē aiz šķūņa durvīm kāds ēd zāli. Cik klusu vien varēdams, viņš piezagās pie durvīm. Kā tad! Turpat pie šķūņa atkal ganījās zirgs — vēl lielāks un krāšņāks par pirmo. Mugurā tam bija segli, turpat bija pavada un bruņutērps jātniekam — viss no spoža sidraba un tik grezns, ka nenoskatīties. «Ak šitā! Tu esi tas, kas naktī noēd mūsu zāli,» puisis nodomāja. «To es tev vairs neatļaušu!» Paķēris savu krama gabalu, viņš pārmeta to pāri zirga krēpēm — un zirgs kļuva rāms kā jērs. Lai notiek! Puisis aizjāj uz to pašu vietu, kur viens zirgs jau stāv, un pēc tam iet atkal uz māju.

—    Šodien gan za]ajā pļavā laikam izskatās skaisti, — brāļi saka.

—    Nūja, — Pelnrušķis atbild.

Tiem par jaunu bija jāiet turp, un zāle auga tikpat krāšņa un kupla, kā augusi. Bet pret Pelnrušķi brāļi aiz tam nekļuva laipnāki.

Kad trešo gadu pienāca Jāņu vakars, nevienam no vecākajiem brāļiem atkal nebija dūšas gulēt tālās pļavas šķūnī un sargāt zāli. Tik gaužām pārbijušies tie bija tai viņā naktī, ka nevarēja un nevarēja to aizmirst, bet Pelnrušķim bija dūša. Un viss notikās tāpat kā divas pirmās naktis. Trīs reizes drebēja zeme — ar katru reizi stiprāk un stiprāk. Trešajā reizē Pelnrušķi jau mētāja no vienas šķūņa sienas pret otru. Bet piepeši iestājās liels klusums. Tad, brītiņu gulējis, Pelnrušķis izdzirda kādu ganāmies turpat ārpusē aiz šķūņa durvīm. Viņš atkal piezagās pie durvju šķirbas — turpat netālu stāv zirgs, daudz, daudz lielāks un krāšņāks par diviem pirmajiem, ko viņš bija jau noķēris. «Ak šitā! Tu nu būsi tas, kas šajā reizē noēd mūsu zāli,» puisis nodomāja. «Bet es tev vairs to neatļaušu!»

Viņš paķēra savu krama gabalu un pārsvieda pāri zirgam. Zirgs nu stāvēja kā pie zemes piekalts, un puisis varēja ar to darīt, ko grib. Viņš aizjāja uz to pašu vietu, kur divi zirgi jau bija, un pēc tam gāja atkal uz māju. Tur brāļi no jauna irgojās un apsmēja viņu tāpat kā citas reizes. Šonakt gan šim būšot paveicies ar sargāšanu, brāļi teic, ja jau staigājot apkārt kā aizmidzis. Bet Pelnrušķis par tādām runām nelikās zinis, viņš teica tikai, lai tie, lūdzams, aizejot paskatīties.

Labi. Un zāle arī šajā reizē stāvēja kupla un lekna.

Tās zemes karalim, kurā brāļi dzīvoja, bija meita, un karalis negribēja meitu atdot nevienam citam kā tikai tam, kas spēj uzjāt stikla kalnā. Kalns bija augsts, augsts, spožs kā ledus un tieši blakus karaļpilij. Karaļmeita sēdēs pašā kalna galā ar trīs zelta āboliem rokā. Tas, kas uzjās kalna galā un paņems trīs zelta ābolus, dabūs viņu par sievu un pusi no karaļvalsts pūrā. To karalis lika pasludināt no baznīckalniem pa visu zemi un citās karaļvalstīs arī turklāt.

Princese bija tik daiļum daiļa, ka visi, kas vien viņu redzēja, iemīlējās viņā, vienalga, grib to vai ne. Saprotams, ka visi prinči un bruņinieki gribēja iegūt princesi un pusi no karaļvalsts pūrā. Tāpēc tie jāja šurp no malu malām tik grezni, ka spīd un laistās, un uz tādiem zirgiem, kas dejodami vien iet. Un ikviens cerēja, ka viņš būs tas, kas dabūs princesi.

To dienu, ko karalis bija nolicis, stikla kalna pakājē bruņinieku un prinču bija, ka biezs. Un katrs, kas vien var paiet vai pakustēt, gribēja būt tur klāt, lai redzētu, kurš dabū kara]meitu. Abi vecākie brāļi arī posās ceļā, bet Pelnrušķi līdzi ņemt negribēja. Ja viņu pulkā būšot tāds te gaudenis, turklāt melns un netīrs pēc visas tās rušināšanās pa pelniem, ļaudis šos tikai apsmiešot vien, tie teic.

—    Ja tā, iešu viens pats, — Pelnrušķis saka.

Kad abi brāļi nonāca pie stikla kalna, prinči un bruņinieki jau jāja tik dūšīgi, ka zirgi bija putās. Bet skaidrs, ka no tā nebija nekāda labuma: tiklīdz zirgi bija pie stikla kalna, tā tūlīt slīd zemē, un neviens netika kalnā ne pāris olekšu augstu. Kas tur arī par brīnumu — kalns bija tik gluds kā stikla rūts un tik stāvs kā mājas siena. Bet karaļmeitas un puses no valsts visiem dikti gribējās, tāpēc tie jāja tik un slīdēja, jāja tik un slīdēja. Pēdīgi zirgi bija tā pārguruši, ka vairāk nejaudāja un putas no tiem tecēja aumaļām. Bruņinieki bija spiesti mest mieru. Karalis teju, teju gribēja pasludināt, ka jāšana turpināsies nākamajā dienā, ja vien tad veiktos labāk, kad pēkšņi parādījās bruņinieks tik skaistā zirgā, kādu neviens vēl redzējis nebija, vara bruņās un ar vara pavadu — viss tik spožs, ka spīd un laistās. Citi viņam uzsauca, lai labāk pietaupot spēkus, tāpēc ka mēģināt uzjāt stikla kalnā neesot nemaz vērts. Bet bruņinieks nepakustināja ne ausu — piejāj pie stikla kalna, jāj augšā pavisam viegli un uzjāj labu gabalu, vismaz trešo daļu, tad pagiež zirgu un jās atkal zemē. Bet princesei bruņinieks šķita tik neredzēti skaists, ka, sēdēdama un skatīdamās, kā šis tur jāj, viņa prātoja: «Lai dievs dod, ka šis tiek augšā!» Un, redzēdama, ka bruņinieks apgriež zirgu, viņa pasvieda pakaļ zelta ābolu — tas iekrita jātniekam kurpē. Nojājis zemē no kalna, viņš aizjāja savu ceļu tik aši, ka neviens nemaz nemanīja, uz kuru pusi.

Vakarā visiem prinčiem un bruņiniekiem bija jāstājas karaļa priekšā, lai tas, kurš uzjājis tik augstu kalnā, varētu parādīt karaļmeitas pasviesto zelta ābolu. Bet ābola nevienam nebija. Tie nāca cits pēc cita un neviens nevarēja parādīt ābolu.

To vakaru Pelnrušķa brāļi pārnāca atkal mājā un gari un plaši ņemas stāstīt par jājienu stikla kalnā — ka iesākumā neviens ne soli neesot jaudājis uzjāt.

—     Bet tad parādījās kāds jātnieks vara bruņās un ar vara

pavadu — viss tik spožs, ka spīd jau no tāluma,'4 — brāļi teica.

—    Tas puisis prata jāt. Viņš pieveica trešo daļu no stikla kalna un būtu uzjājis pavisam augšā, ja tik gribējis. Bet viņš pagriezās atpakaj, jo domāja, ka tai reizei pietiks.

—    Ai, to gan man būtu bijis liels prieks redzēt! -^'-Pelnrušķis teica, kā allaž, sēdēdams zem skursteņa un rušinādamies pelnos.

—   Kur nu! — brāji atbildēja. — Tādam neglītenim kā tu gan būtu īstā vieta starp tiem smalkajiem kungiem!

Nākamajā dienā brāļi atkal posās ceļā, un Pelnrušķis arī šajā reizē lūdza, lai atļaujot šim iet līdzi — griboties paskatīties uz jātnieku. Bet nekā, atļauju viņš nedabūja — esot par neglītu un netīru, šie teic.

—    Ja tā — tā, tad iešu viens pats,-— Pelnrušķis saka.

Kad brāļi nonāca pie stikla kalna, visi prinči un bruņinieki

par jaunu bija sākuši jāt pl apkaluši laikam savus zirgus, bet tas neko nedeva. Tie jāja tik un slīdēja, jāja tik un slīdēja tapat kā pirmajā dienā un neviens netika daudz augstāk par olekti. Kad zirgi bija nodzīti līdz pēdējam, visiem atkal bija jāmet miers. Karalis teju, teju gribēja pasludināt, ka jāšana beidzamo reizi vēl turpināsies pēc dienas, ja vien tad ietu labāk, bet apdomājās: mazliet vēl pagaidīs, varbūt arī šodien parādās tas jātnieks vara bruņās. Tas šoreiz nebija redzams, bet pēkšņi parādījās bruņinieks uz zirga, kas bija daudz, daudz skaistāks par vara bruņinieka zirgu. Šim bruņiniekam bija sidraba bruņas, sidraba segli un sidraba pavadā arī — viss tik spožs, ka spīd un laistās jau no liela tāluma. Citi viņam atkal uzsauca, lai labāk nemaz nemēģinot uzjāt stikla kalnā, tās esot veltas pūles, bet jātnieks nelikās zinis — piejāj pie stikla kalna un jāj augšā vēl lielāku gabalu nekā tas vara bruņās. Bet, nojājis savas divas trešdaļas, apgriež zirgu un jās atkal lejā.

Sis princesei patika vēl labāk, un, tur sēdēdama, viņa vēlējās, kaut nu šis tiktu augšā. Bet, redzēdama, ka bruņinieks apgriež zirgu, viņa pasvieda pakaļ otru zelta ābolu, un tas ieripoja šim kurpē. Nojājis zemē no stikla kalna, bruņinieks nozuda tik aši, ka ne ziņas, ne miņas.

Vakarā atkal visiem vajadzēja stāties karaļa un princeses priekšā, lai tas, kuram ir zelta ābols, varētu to parādīt. Tie nāca cits pēc cita, tikai zelta ābola nevienam nebija.

Tāpat kā pirmajā dienā, divi brāļi tovakar pārnāca mājā un stāsta, kā gājis, kā visi jājuši un nav varējuši tikt augšā.

—    Bet piepeši parādījās kāds jātnieks sidraba bruņās, tam bija sidraba pavada un sidraba segli, — brāļi saka. — Un šis mācēja jāt. Pieveica savas divas trešdaļas no kalna, bet tad pagriezās atpakaļ. Tas tik bija puisis! Un princese šim pasvieda otru zelta ābolu, — brāļi piebilst.

—    Ai, to man patiesi būtu gribējies redzēt! — Pelnrušķis saka.

—    Kā tad! Bija tieši tik spožs kā pelni, kuros tu, netīrelir rušinies! — brāļi atsaka.

Trešajā dienā viss notika tāpat kā divās iepriekšējās dienās. Pelnrušķis gribēja iet līdzi un paskatīties, kā tie tur jāj. Bet brāļi neņēma viņu savā pulkā. Un, kad šie nonāca pie stikla kalna, neviens nebija ticis ne olekti augstu. Visi gaidīja jātnieku sidraba bruņās, bet no tā ne ziņas, ne miņas. Te piepeši parādījās jātnieks uz tik skaista zirga, kādu neviens vēl nebija redzējis. Jātniekam bija zelta bruņas, zelta segli un zelta pavada — viss tik spožum spožs, ka spīd un mirdz jau pa lielu, lielu gabalu. Citi bruņinieki un prinči neattapās pat viņam uzsaukt, ka nav vērts mēģināt, tik pārsteigti visi bija par skaistozirgu un jātnieku. Viņš piejāj pie stikla kalna un lido augšā pavisam viegli, tā ka princese nemaz nepagūst vēlēties, lai šis būtutas, kas pieveic kalnu. Uzjājis stikla kalnā, viņš paņem no princeses rokām trešo ābolu, pagriež zirgu un jāj atkal lejā. Pēc tam jātnieks pazūd no acīm tik ātri, ka citi ne mutes atplest nedabū.

Pārnākuši tovakar mājā, brāļi gari un plaši stāstīja, kā šodien gājis ar jāšanu, un pēdīgi ieminējās par jātnieku zelta bruņās.

—    Tas gan bija puisis! Otra tik skaista bruņinieka nemaz, nav pasaulē! — brāļi stāstīja.

—    Ai, to man būtu bijis prieks redzēt! — Pelnrušķis teica.

—    Nūja, ogļu kaudze, pa kuru tu, melnais sušķi, mūždien rušinies, tik spoži nespīd vis, — brāļi sacīja.

Nākamajā dienā visiem bruņiniekiem un prinčiem bija jāstājas karaļa un karaļmeitas priekšā — jādomā, ka iepriekšējā vakarā bijis jau vēls, — lai tas, kuram ir zelta ābols, varētu to parādīt. Tie nāca cits pēc cita vispapriekš prinči, tad bruņinieki —, bet ābola nevienam nebija!

—    Jā, bet pie kāda tam tomēr jābūt, — karalis teica. — Mēs visi redzējām, ka viens jātnieks tika augšā un paņēma ābolu.

Un karalis pavēlēja visiem saviem pavalstniekiem nākt uz pili, lai atrastu to, kuram ir zelta ābols. Visi nu nāca cits pēc cita, tikai nevienam nebija zelta ābola, un beigu beigās uz pili aizgāja arī abi Pelnrušķa brāļi. Tie bija paši pēdējie, un karalis vaicāja, vai vairāk neviena pavalstnieka neesot.

—    Kā ne, mums ir brālis, — tie saka, — bet zelta ābola gan šim nav. Dienām šis neizkāpj no pelnu kaudzes.

—    Nekas, — karalis saka, — ja visi ir nākuši uz pili, tad lai atnāk viņš arī.

Un tā Pelnrušķim bija jāiet uz pili.

—    Vai tev nav zelta ābols? — karalis jautā.

—    Jā, te būs viens, un te būs otrs, un te būs trešais arī, — Pelnrušķis saka un izņem no kabatas visus trīs zelta ābolus. To pašu brīdi viņš nomet savas sodrējainās skrandas un nu stāv tur zelta bruņās, kas tā vien spīd.

—    Labi. Tu dabūsi manu meitu un pusi no valsts pūrā. Esi nopelnījis kā vienu, tā otru, — karalis saka.

Tad tika rīkotas kāzas un Pelnrušķis dabūja karaļmeitu. Un kāzās, saprotams, tika diets un smiets, jo to visi prata, kaut arī nebija pratuši tikt augšā stikla kalnā. Un, ja vien nav pabeiguši, tie dej un smej vēl šobaltdien.

PUPURĪTIS

Kādreiz dzīvoja nabadzīgu ļaužu pāris. Tie mita nožēlojamā būdelē. Tur valdīja tik liels trūkums, ka nebija ne ko mutē bāzt, ne ar ko krāsni kurināt. Nekā cita šiem ļaudīm nebija, bet bērnu gan — dieva svētība, piedevām katru gadu nāca vēl klāt. Atkal viens nu bija gaidāms, taču vīrs par to diez ko vis nepriecājās. Viņš staigāja apkārt rūkdams un burkšķēdams un sacīja, ka šo dieva dāvanu tiem, viņaprāt, vienreiz nu esot gana. Kad sievai tuvojās radības, vīrs aizgāja uz mežu pēc malkas. Viņš teica, ka negrib nemaz redzēt to jauno brēkuli, gana dabūšot pārklausīties, kā šis brēc, ēst prasīdams. .

Vīrs aizgāja, un sievai piedzima brašs puika. Tikko nācis pasaulē, tūlīt aplaida acis apkārt kambarim.

—  Ak, mīļo māt, — puika sacīja, — iedod man tikai kādu vecu drēbju gabalu, kas brāļiem vairs neder, un ēdamo pāris dienām, es došos pasaulē laimi meklēt. Redzu, ka bērnu tev tāpat jau gana.

—    Dievs pasarg’, puikiņ, — māte atbildēja, — par mazu tak esi. Nevari vēl iet.

Bet puika palika pie sava un lūgšus lūdzās, kamēr māte iedeva ar viņam vecas skrandas un iesēja kādu mazumiņu ēdamā drāniņā. Tad līksms un rimts puika devās pasaulē.

Līdzko viņš bija prom, mātei piedzima vēl viens puika. Viņš tāpat apskatījās apkārt un sacīja:

—   Ak, mīļo māt, iedod man tikai kādu vecu drēbju gabalu, kas brāļiem vairs neder, un ēdamo uz pāris dienām, es došos pasaulē meklēt savu dvīņubrāli. Redzu, ka bērnu tev tāpat jau gana.

—   Dievs pasarg’, manu nabadziņ, par mazu tak §|gE| sieva sacīja. — Nevari vēl iet.

Bet nekā darīt. Puika lūgšus lūdzās, kamēr dabūja ar kādas vecas skrandas un drāniņā iesietu ēdamo. Un tad drošu soli devās pasaulē meklēt savu dvīņubrāli.

Viņš gāja, gāja un, pa gabaliņu priekšā ieraudzījis savu vecāko brāli, uzsauca tam, lai pagaida.

—   Vai, tu joz kā saderēts, — viņš sauca, — būtu vismaz uzmetis acis savam jaunākajam brālim, pirms dodies prom pasaulē!

Vecākais brālis apstājās un atskatījās. Panācis viņu, jaunakais nu izstāstīja, ka viņi ir brāļi, un tad piebilda:

—   Apsēdīsimies un palūkosim, ko māte mums ir iesējusi drāniņā.

Sacīts — darīts.

Tad abi gāja atkal tālāk, kamēr nonāca pie strauta zaļas pļavas vidū, un tai vietā jaunākais brālis teica, ka viņiem klātos vienam otru nokristīt.

—    Nokārtosim to tepat, mājās mums bija dikti jāsteidzas un neatlika laika, — Jaunākais brālis teica.

—| Kādu vārdu tu sev gribi? — vecākais brālis prasa.

—              Gribu, lai mani sauc par Pupurīti, — jaunākais atbild.

—   Un tevi? Kā tevi lai dēvē?

—    Mani par Karali Sīkvīriņu, — vecākais atbild.

Labi. Nokristīja viens otru un gāja tālāk. Gāja, gāja un pēc brītiņa nonāk pie krustaceļa. Tur abi vienojās, ka tālāk ies katrs savu ceļu. Sacīts — darīts. Bet drīz abi atkal satiekas. Tad viņi izšķīrās otrreiz un atkal gāja katrs pa savu ceļu. Bet pēc brītiņa atkal — kā bijis, kā ne — vēlreiz satiekas. Un vēl trešo reizi tāpat. Tad abi brā|i norunāja, ka ies katrs uz savu pusi — viens uz rītiem un otrs uz vakariem.

—    Ja tev reiz uzbrūk liels posts un nedienas, pasauc mani trīs reizes — un es nākšu tev palīgā, — vecākais brālis teica„

—   pielūko, sauc tikai tad, kad glābiņa nav.

—    Tad mēs tik drīz vis neredzēsimies, — Pupurītis atsacīja.

Abi teica viens otram ardievas, un Pupurītis devās uz rītiem,

kamēr Karalis Sīkvīriņš uz vakariem.

Pupurītis nu labu brīdi gāja viens, līdz satiek brīnumvecu, salīkušu vecenīti, kurai ir tikai viena acs.

Pupurītis izce| šai aci;

—    Au, au! — vecenīte kliedz. — Kur mana acs?

—    Ko tu man dosi, lai dabūtu to atpakaļ? — Pupurītis prasa.

—    Došu tev zobiņu, ar kuru var uzveikt lielum lielu karapulku, — vecenīte atbild.

—     Dod šurp!

Vecenīte iedeva Pupurītim zobiņu un dabūja atpakaļ savu aci.

Pupurītis devās tālāk un, brīdi pagājis, atkal satiek brīnumvecu, salīkušu vecenīti, kurai ir viena acs. Ne čiku, ne grabu, Pupurītis pievāc vecenītes acis.

—     Au, au! Kur mana acs? — vecenīte kliedz.

—    Ko tu man dosi, lai dabūtu to atpakaļ? — Pupurītis prasa.

—    Došu tev kuģi, kas peld pāri jūrām un ezeriem, pāri kalniem un dziļām lejām, — vecenīte atbild.

—     Dod šurp!

Vecenīte iedeva puikam tik mazu mazītiņu kuģīti, ka to var iebāzt kabatā. Vecenīte dabūja atpakaļ aci, un katrs aizgāja savu ce]u.

Gāja, gāja labu brīdi un pa trešam lāgam satiek brīnumvecu* salīkušu vecenīti, kurai ir tikai viena a'cs. Pupurītis atkal to pie

vāc, un, kad vecenīte kliedz un spārdās, un grib zināt, kur palikusi šās acs, Pupurltis saka:

’ — Ko tu man dosi, lai dabūtu to atpakaļ?

—    Es tev iemācīšu alu darīt no simt mucām iesala uzreiz.

Labi, par to vecenīte dabūja atpakaļ aci, un katrs aizgāja

savu ceļu.

Brīdi vēl pagājis, Pupurītis nolēma, ka laiks izmēģināt kuģi. Izvilcis to no kabatas, uzlika uz kuģa vienu kāju, tad otru. Līdzko viņš bija ar vienu kāju kuģī, kuģis sāka augt augumā, un, kad puika ir iekāpis tajā arī ar otru kāju, tas bija jau tādā lielumā, kādi pa jūrām brauc.

Pupurītis teica:

—     Skrien nu pa jūrām un ezeriem, pa kalniem un dziļām lejām un neapstājies, kamēr nebūsi ticis līdz karaļpilij!

Vēja ātrumā kuģis tūlīt traucās tālumos un apstājās tikai karaļpils priekšā. Pa pils logiem ļaudis jau bija redzējuši Pupurīti tuvojamies un bija tik gaužām izbrīnījušies, ka metas lejā skatīties, kas tur ar kuģi lido pa gaisu. Bet, kamēr tie skrēja lejā, Pupurītis jau bija izkāpis no kuģa un iebāzis to atpakaļ kabatā. Līdzko viņš bija izkāpis, kuģis tūlīt sarāvās tikpat mazs mazītiņš kā tobrīd, kad vecā sieva to viņam iedeva. Pils ļaudis krastmalā neatrada neko citu kā vien noskrandušu puikiņu. Karalis vaicā, no kurienes šis esot, bet puika atsacīja, ka nemākot teikt un nezinot arī, kā še nonācis. Viņš pazemīgi lūdza, lai dodot viņam pilī kādu darbu, bet, ja neesot cita, tad viņš kalpošot pie nammeitas par namiķi. Tas puikam netika liegts.

Pupurītis uzgāja augšā pilī un redz, ka sienas, jumts un griesti — viss tur ir ar melnu pārklāts kā no ārpuses, tā iekšpuses. Viņš nu jautā nammeitai, ko tas varot nozīmēt.

—     To tu tūdaļ dabūsi zināt, — nammeita saka un pastāsta, ka karaļmeita jau izsenis esot apsolīta trīs troļļiem un nākošo ceturtdien viens no tiem nākšot šai pakaļ. Rudais bruņinieks gan esot solījis princesi pasargāt, bet sazini nu, vai spēšot maz. Saprotams, ka pilī valdot lielas bēdas.

Kad pienāca ceturtdienas vakars, Rudais bruņinieks noveda princesi lejā pie krasta, kur šai bija jātiekas ar trolli; bruņiniekam pašam arī tur bija jāpaliek un princese jāsargā. Trollim nu gan nebija no šā jābīstas, tas skaidrs, tāpēc ka, līdzko princese bija apsēdusies krastmalā, Rudais bruņinieks tūdaļ uzrāpās lielā kokā turpat netālu un, cik vien labi varēdams, paslēpās starp zariem. Princese sāka raudāt un žēli lūdzās, lai neatstājot viņu vienu, bet Rudais bruņinieks nelikās par to zinis.

—     Labāk tomēr, ka tikai viens no mums zaudē dzīvību, nevis abi, — Rudais bruņinieks saka.

Pa to laiku Pupurītis lūgšus lūdza nammeitu, lai atļaujot šim noiet lejā līdz krastmalai.

—     Vī, kas tev tur darāms? — nammeita prasa. — Tev tur nekas nav meklējams.

—      Ir gan, ir, mana labā, palaid tikai mani, ■— Pupurītis saka, — man dikti gribas pakūleņot tur kopā ar citiem bērniem!

—      Labi, vari iet, — nammeita saka, — tikai pieraugi, ka nepaliec ilgāk par to brīdi, kad būs jāliek vārīties vakariņu putra un gailis jāmauc uz iesma. Un atpakaļnākot paķer līdzi kādu prāvāku malkas klēpi.

Labi, Pupurītis apsolījās visu darīt, kā vēlēts, un skrien lejā uz krastmalu.

To pašu brīdi, kad viņš bija nonācis tur, kur sēž karaļmeita, šņākdams, rūkdams atbrāzās trollis ar piecām galvām un tik briesmīgi liels un drukns, ka bail.

—     Sargies! — trollis iebļāvās.

—    Pats tu sargies! — Pupurītis teica.

—    Vai kauties māki? — trollis uzsauca.

—    Ja nemāku, tad iemācīšos! — Pupurītis sacīja.

Trollis gāza viņam ar lielām, smagām dzelzs stangām, kas šim bija rokā, tā ka smiltis uzvirpuļo piecas olektis augstu gaisā.

—              Pī! Ir nu gan! — Pupurītis noteica. — Paskat, kā es cirtīšu!

Te viņš sagrāba zobiņu, ko bija dabūjis no salīkušās vecenītes; kā cērt trollim, tā šim visas piecas galvas noripo smiltīs.

Princese nu redz, ka ir atpestīta, un aiz prieka nemaz nezina, ko iesākt, lēkā tikai un danco vien.

—    Paguli brītiņu man uz klēpja, — viņa saka Pupurītim un, kamēr viņš guļ, uzvelk šim mugurā vara svārkus.

Bet Rudais bruņinieks nomana, ka nekādas briesmas vairs nedraud, un tūlīt lejā no koka. Un ņemas draudēt princesei, kamēr viņa pēdīgi apsolījās ar darīt tā, kā šis liek, un teikt visiem, ka Rudais bruņinieks viņu izpestījis.

—            Ja neklausīsi, es tevi nomaitāšu, — Rudais bruņinieks saka.

Bruņinieks izgrieza trollim plaušas un mēli, iesēja savā mutautā un ved karaļmeitu atpakaļ uz pili. Tur nu šim tika parādīts tāds gods kā vēl nekad. Karalis raudzīja visādi šim izdabāt, un pie galda bruņinieks tagad pastāvīgi sēdēja karalim pie labās rokas.

Pupurītis papriekš uzkāpa uz troļļa kuģa, paņēma tur krietnu grābienu zelta un sudraba stipu un tad tecēja atpakaļ uz kara\sētu. Ieraudzījusi visu to lērumu zelta un sudraba, nammeita pagalam izbijās un jautā:

I — Bet manu mīļo Pupurītl Kur tad tu to ņēmi? — Viņai nudien bija aizdomas, ka tas nav vis iegūts godīgā ceļā.

I — Re, mazuliet biju aizskrējis uz māju, tās stīpas tur bija no mucām nokritušas, paķēru līdzi priekš tevisl

To izdzirdusi, nammeita vairāk neko neprašņā, saka Pupurītim paldies, un viss bija atkal, kā nākas.

•       Nākošās ceturtdienas vakarā notika tāpat: pilī atkal bija lielas bēdas. Nu Rudais bruņinieks teica, ka, izpestījis karaļmeitu no viena troļļa, šis izpestīšot viņu vēl no otra ari, un ved tikai karaļmeitu lejā uz krastmalu. Bet trollim nepavisam nebija no šā ko baidīties, jo, līdzko varēja gaidīt parādāmies trolli, bruņinieks teica tāpat kā viņu reizi:

—   Labāk, ka tikai viens no mums zaudē dzīvību. — Un atkal kokā augšā.

Pupurītis par jaunu lūdza nammeitai atļauju noiet lejā līdz krastmalai.

—    Vai, kas tev tur darāms? — nammeita prasa.

—   Nu palaid vien, mana labā, — Pupurītis saka, — dikti gribas pakūleņot ar citiem bērniem!

Lai notiek! šai reizē ar viņam tiek atļauts iet, tikai ar norunu, ka būs atpakaļ uz to laiku, kad jāgroza gailis uz iesma. Un pie viena esot jāuznes kāds prāvāks malkas klēpis.

Līdzko Pupurītis bija lejā pie krasta, ka šņāc un rūc, atbrāzās trollis, divtik liels kā pirmais un ar desmit galvām.

I — Sargies! — trollis iebļāvās.

—    Pats tu sargies! — Pupurītis teica.

—    Vai kauties māki? — trollis uzsauca.

—    Ja nemāku, tad iemācīšos! — Pupurītis atbildēja.

Trollis gāza viņam ar savām dzelzs stangām.— tās bija vēl lielākas nekā pirmajam trollim —, un smiltis uzvirpuļoja desmit olektis augstu gaisā.

—        Pī! Ir nu gan! — Pupurītis noteica. — Paskat, kā es ciriīšul

Te viņš sagrāba zobiņu; kā cērt trollim, tā šim visas desmit galvas noripo smiltīs.

Nu karaļmeita atkal Pupurītim bilda:

—  Paguli brītiņu man uz klēpja, — un, kamēr Pupurītis guļ, aizvilka viņam mugurā sudraba svārkus.

Tiklīdz Rudais bruņinieks redzēja, ka nekādas briesmas vairs nedraud, tā bija lejā no koka. Un ņemas draudēt princesei, kamēr viņa atkal apsolījās darīt tā, kā šis liek, un teikt visiem, ka šis viņu izpestījis. Pēc tam bruņinieks izgrieza trollim mēli un plaušas, iesēja mutautā un ved karaļmeitu atpakaļ uz pili. Tur nu valdīja līksmība un prieks, karalis kā vien varēdams raudzīja izrādīt bruņiniekam cieņu un godu.

Tikmēr Pupurītis paņēma klēpi zelta un sudraba stīpu no troļļa kuģa. Kad viņš atgriezās karaļsētā, nammeita aiz pārsteiguma sasita plaukstas un gribēja zināt, kur viņš to visu ņēmis. Bet Pupurītis atteica, ka mazuliet aizskrējis uz māju un ka stīpas tur nokritušas no mucām, viņš paķēris tās līdzi, lai atdotu nammeitai.

Pienāca trešais ceturtdienas vakars, un viss notika tieši tāpat kā divas citas reizes: visa karaļsēta bija melnā tērpta, un visi staigāja skumji un nomākti. Bet Rudais bruņinieks teica, ka daudz nemaz nevajagot baiļoties — izpestījis karaļmeitu no •diviem troļļiem, šis viņu izpestīšot no trešā arī. Un bruņinieks noveda karaļmeitu lejā pie krasta. Bet uz to laiku, kad varēja gaidīt trolli parādāmies, bruņinieks atkal uzrāpās kokā un paslēpās. Princese raudāja un lūdzās, lai tā vis nedarot, bet nekas nelīdzēja. Sis palika pie sava.

—        Labāk tomēr, ka tikai viens no mums zaudē dzīvību, nevis abi, — Rudais bruņinieks teica.

To vakaru tāpat Pupurītis lūdza atļauju noiet lejā līdz krastmalai.

—    Vai die\ kas tev tur darāms? — nammeita saka.

Bet Pupurītis lūgšus lūdzās, kamēr dabūja atļauju, tikai ar norunu, ka būs atpakaļ, kad uz iesma jāgroza gailis.

i i Līdzko Pupurltis bija lejā pie krasta, ka šņāc un rūc, atbrā2ās trollis, daudz lielāks par abiem pirmajiem un ar piecpadsmit galvām.

—     Sargies! — trollis ieb|āvās.

—     Pats tu sargies! — Pupurītis teica.

—■ Vai kauties māki? — trollis uzsauca.

—    Ja nemāku, tad iemācīšos! — Pupurītis atbildēja.

, — Nu tad mācies! — trollis uzkliedza un gāza Pupurītim ar savām dzelzs stangām tā, ka smiltis uzvirpuļo piecpadsmit olekitis augstu.

1 — Pī! Ir nu gan! — Pupurītis teica. — Paskat, kā es cirtīšu!

Tajā brīdī viņš saķēra zobiņu; kā cērt trollim, tā šim visas piecpadsmit galvas noripo smiltīs.

Princese nu bija atpestīta un pateicās Pupurītim par izglābšanu un vēlēja visu labu.

•        — Paguli brītiņu man uz klēpja, — viņa teica un, kamēr viņš guļ, uzvilka viņam mugurā zelta svārkus.

—     Bet kā mēs visiem pavēstīsim, ka tu esi mani izglābis? — karaļmeita vaicā.

—     Es tev tūlīt pateikšu, kā, — Pupurītis atbild. — Kad Ru•dais bruņinieks pārvedīs tevi atkal mājā un uzdosies par tavu glābēju, tad, kā tu jau zini, viņš dabūs tevi par sievu un pusi no valsts pūrā. Kāzu dienā tev liks izraudzīties to, kurš piepilda l<ausus. Tad tu saki: «Es ņemu to nabaga puiku, kas nammeitai ■nes malku un ūdeni.» Pildīdams kausus, es nopilināšu kādu pilienu uz Rudā bruņinieka šķīvja, bet uz tava nevienu. Bruņinieks sadusmosies un sāks mani kult — tā notiks trīs reizes pēc •kārtas. Bet trešajā reizē tu saki: «Kaunies kult manu sirdsmīļoto! Viņš mani izpestīja, un viņu es gribu sev par vīru!»

Pēc tam Pupurītis, tāpat kā iepriekšējās reizēs, tecēja atpakaļ uz pili. Bet pirms tam viņš bija uzkāpis uz kuģa un paņēmis no turienes zeltu un sudrabu, un nammeitai viņš atkal iedeva 'krietnu klēpi zelta un sudraba stīpu.

Līdzko Rudais bruņinieks redzēja, ka visas briesmas ir pāri, •tā bija lejā no koka. Un ņemas draudēt karaļmeitai, kamēr viņa apsolījās sacīt, ka šis viņu izpestījis. Viņš aizveda princesi atpakaļ uz pili. Tur nu bruņiniekam tika izrādīts tāds gods kā vēl -nekad: karalim nekas cits vairs nebija prātā, viņš tikai visvisādi Taudzīja izdabāt tam vīram, kas atsvabinājis viņa meitu no trīs troļļiem. Karalis teica, ka bruņinieks, zināms, dabūšot princesi sev par sievu un pūrā vēl pusi no valsts. Bet kāzu dienā princese lūdza, lai pie līgavas galda kausus piepildīt nākot tas puikiņš, kas nammeitai nes malku un ūdeni.

—     Ko tev no tā melnā skrandaiņa vajag? — Rudais bruņinieks jautā.

Bet princese atbildēja, ka grib, lai puikiņš piepilda kausus, vairāk neko. Pēdīgi atļauja tika dota. Te nu viss notika tieši tā, kā Pupurītis ar karaļmeitu bija norunājuši: viņš uzšļaksta kādu pilienu uz Rudā bruņinieka šķīvja, bet uz līgavas šķīvja nevienu. Bruņinieks ik reizes sadusmojās un kūla puiku. Pie pirmā kūliena Pupurītim nokrita skrandas, kādās viņš staigā pa namu. Pie otrā kūliena nokrita vara tērps un pie trešā kūliena — sudraba tērps. Tur nu viņš stāvēja zelta tērpā, kas bija tik krāšņs, ka spīd un laistās. Karaļmeita nu teica:

—     Kaunies kult manu sirdsmīļoto! Viņš mani izpestīja, un viņam es esmu apsolījusies 1

Rudais bruņinieks zvērēja un dievojās, ka viņš esot glābējs.

Te karalis teica:

—     Manas meitas glābējam tak atradīsies kāds pierādījums.

Patiesi, Rudais bruņinieks tūlīt aizskrēja pēc sava mutauta,

kurā bija troļļu plaušas un mēles, bet Pupurītis atnesa visas tās zeltlietas, sudrablietas un dārgumus, ko bija paņēmis no troļļa kuģa. Katrs nolika karalim priekšā savus pierādījumus.

—     Trolli ir nokāvis tas, kuram ir tik daudz zelta, sudraba un dimantu, — karalis sacīja. Pie tik dārgām mantām citādi nemaz nevar tikt.

Rudo bruņinieku iemeta bedrē pie čūskām, un Pupurītis varēja ņemt princesi par sievu un dabūt pusi no karaļvalsts pūrā.

Reiz karalis ar Pupurīti bija izgājuši pastaigāties. Te Pupurītis sāk taujāt karalim, vai tam neesot vēl citi bērni.

—     Bija gan, — karalis teica, — bija vēl viena meita, bet viņu aizveda trollis, tāpēc ka neatradās neviens glābējs. Nu tu dabūsi vienu manu meitu, bet, ja tu varētu izpestīt vēl to, kuru trollis aizveda, es tev dotu viņu arī un vēl otru pusi no karaļvalsts.

—     Es pamēģināšu, — Pupurītis sacīja, — bet līdzi man vajadzēs piecsimt olektis garu dzelzs tauvu, piecsimt vīrus un ēdamo piecpadsmit nedēļām, jo mums būs jābrauc tālās jūrās.

To visu viņš dabūšot. Vienīgi tik lielu kuģi, kurā viss saiet, karalis diez vai varēšot sagādāt.

—    Kuģis man ir pašam, — Pupurītis teica, izņēmis no kabatas to, kuru bija dabūjis no vecās vecenītes.

Karalis pasmaidīja, nodomājis, ka Pupurītis dzen jokus.

Bet Pupurītis teica, lai gādājot šurp prasīto, tad jau karalis pats redzēšot. Nu viss tika sagādāts, un Pupurītis lika, lai vispirms iece] kuģī tauvu. Neviens nejaudāja tauvu pacelt, bet vairākiem vīriem uzreiz pie mazā kuģīša nemaz nebija vietas. Tad Pupurītis pats paņēma tauvu aiz viena gala un sāk ritināt kuģī iekšā. Līdzko tauva bija pieskārusies kuģim, tas pletās lielāks un lielāks, kamēr pēdīgi bija tik liels, ka tajā gan tauvai un piecsimt vīriem, gan ēdamajam un Pupurītim pašam — visam pietika vietas.

—     Skrien nu pa jūrām un ezeriem, pa kalniem un dzi|ām lejām un neapstājies, kamēr nebūsi ticis līdz tai malai, kur mīt kara]meita, — Pupurītis sacīja kuģim.

Kuģis tūlīt traucās prom pāri kalniem un jūrām.

Un, kad tie bija aizkuģojuši lielos, lielos tālumos, kuģis apstājās pašā jūras vidū.

—    Tā, klāt nu mēs būtu, — Pupurītis teica, — bet vēl mums būs jātiek no šejienes projām.

Viņš paņēma dzelzs tauvu un vienu galu apsēja sev ap vidu.

—    Nu es laidīšos dibenā, — viņš sacīja, — bet, kad gribēšu tikt atpakaļ augšā un stingri paraušu tauvu, jums visiem kā viens jāķeras klāt un jāvelk, citādi ne jums, ne man nav izredzes palikt dzīviem.

Pie šiem vārdiem Pupurītis ielēca jūrā tik strauji, ka sagriezās dzeltenas čauvls. Viņš grima un grima, kamēr pēdīgi nonāca pašā jūras dibenā. Tur viņš redz lielu kalnu, un kalnā iekšā ved durvis. Pupurītis iegāja pa tām durvīm. Zem kalna viņš ieraudzīja otru princesi. Viņa sēž un šuj, bet, pamanījusi Pupurīti, sasit plaukstas.

—    Vai manu dieniņ, — viņa iesaucas, — kopš šeit mītu, te nav redzēta neviena dzīva dvēsele!

—    Jā, bet es nāku tev paka|, — Pupurītis saka.

—    Ak vai, mani nu gan tu prom nedabūsi, — karaļmeita atbild, — nav nemaz ko domāt! Ja trollis tevi pamanīs, tad tu būsi pagalam.

—     Labi, ka tu par šo ieminējies, — Pupurītis saka, — kur tad šis ir? Tiktos uzmest acis.

Tad karaļmeita pastāstīja, ka trollis esot aizgājis meklēt meistaru, kas prot alu darīt no simt mucām iesala uzreiz, jo trollis pošoties rīkot dzīres un ar mazāk mucām šim nepietikšot.

—     Es ar to tikšu galā, — Pupurītis saka.

—     Ja trollis nebijis tik nikns, es varētu šim pateikt, — prin^ cese atbild, — bet man bail, ka trollis saplēsīs tevi gabalos, līdzko būs pāri slieksnim. Tomēr es pamēģināšu. Paslēpies pieliekamajā, un lūkosim, kā ies.

Labi. Pupurītis paslēpās, un, tiklīdz viņš bija ielīdis pieliekamajā, tā trollis klāt.

—     Pū! Es saožu cilvēku smaku! — trollis saka.

—     Tiesa, pāri jumtam skrēja putns ar cilvēka kaulu knābī, — karaļmeita atbild. — Kauls iekrita skurstenī. Es to steigšus aizmetu prom, bet smaka laikam būs palikusi.

—     Tā būs gan, — trollis piekrīt.

Nu princese vaicāja, vai šis esot dabūjis rokā meistaru, kas prot alu darīt no simt mucām iesala uzreiz.

—     Nē, nav tāda meistara, — trollis atsaka.

—     Pirms brīža te viens bija ienācis, kas teicās protam, — karaļmeita saka.

—     Kur tev bija galva? — trollis vaicā. — Kāpēc laidi projām? Nezināji vai, ka es meklēju tādu meistaru?

—     Ak, projām jau es to nemaz neaizlaidu, — karaļmeita atbild, — bet mans pavēlnieks mēdz būt sirdīgs, tāpēc es meistaru paslēpu pieliekamajā kambarī. Ja mans pavēlnieks citu nevienu nav atradis, tad var salīgt to tur.

—     Lai nāk iekšā! — trollis saka.

Kad Pupurītis ienāca, trollis noprasīja, vai esot tiesa, ka viņš prot alu darīt no simt mucām iesala uzreiz.

—     Tiesa, — Pupurītis atbild.

—     Labi, ka dabūju tevi rokā, — trollis saka. —| Ķeries tūlīt pie darba. Bet lai dievs tevi sargā, ja alus nebūs stiprs diezgan!

—     Būs stiprs diezgan, — Pupurītis atbild un tūliņ sāk darīt alu. — Tikai ūdens nešanai dod man vēl labi daudz troļļu palīgā. Tie, kas te jau ir, netiek galā.

Labi. Pupurītim saradās vēl tik daudz palīgu, ka čum un murd vien. Tad nu gāja vaļā alus darīšana. Kad misa bija gatava,

skaidrs, ka visiem vajadzēja nogaršot, vispirms trollim pašam un pēc tam pārējiem. Bet Pupurltis misu bija sabrūvējis tik stipru, ka, iemalkojuši no tās, cits pēc cita tie nokrita no kājām kā beigtas mušas. Pēdīgi aizkrāsnē gujam bija palikusi vairs tikai kāda vārga troļļu veča.

—    Ak tu, nabadzīte, tev arī gribas nogaršot, — Pupurītis saka un, aizgājis pie kubla, gar pašu dibenu sasmalsta vēl kādu malku un iedod večai. Un nule viņš ar visiem ir ticis galā.

Te uzreiz Pupurītis pamet acis apkārt un ierauga lielu lādi. Paņēmis lādi, viņš to piekrauj pilnu ar zelta un sudraba lietām, tad apsien sev ap vidu tauvu, piesien vēl klāt princesi un lādi un nu no visa spēka parauj tauvu. Un tos sveikus un veselus izceļ ārā uz klāja. Ticis atpakaļ kuģī, Pupurītis saka:

—     Skrien nu pāri jūrām un ezeriem, pāri kalniem un dziļām lejām un neapstājies, kamēr nebūsi nonācis atpakaļ karaļsētā.

Kuģis tūlīt traucās uz priekšu, tā ka dzeltenas putu vērpetes vien tikai griežas.

Pa karaļpils logiem ieraudzījuši kuģi tuvojamies, visi steidzās to sagaidīt ar dziesmām un dejām. Visi bija līksmi par Pupurīša atgriešanos. Bet vislīksmākais no visiem bija pats ka* ralis, nu atdabūjis arī savu otro meitu.

Tikai Pupurītim vairs nebija nekāds priecīgais prāts, jo abas princeses gribēja viņu sev par vīru, bet viņš pats negribēja nevienu citu kā tikai jaunāko, kuru pirmo bija izglābis. Pupurītis staigāja apkārt un tikai gudro un gudro, kā lai dabū to, kuru grib, nenodarīdams pāri arī otrai. Te kādudien, tā staigājot šurpu un turpu, viņam iekrīt prātā brālis Karalis Sīkvīriņš, kuršviņam tik līdzīgs, ka neviens tos nevar atšķirt. Otru princesi un pusi no valsts var ņemt tas, jo pašam viņam, saprotams, pilnīgi pietiek ar vienu pusi. Tūlīt viņš izgāja pils priekšā un sāka saukt Karali Sīkvīriņu. Bet nekā — neviens nerādījās. Tad Pupurītis sauca vēl reizi un mazliet skaļāk. Bet nekā — neviens tomēr nerādījās. Tad Pupurītis sauca trešo reizi — nu jau no visa spēka. Un brālis nostājās viņa priekšā, i: — Teicu tev, ka tu drīksti mani saukt tikai tad, kad citādi glābiņa vairs nav, — brālis sacīja Pupurītim, — bet te pat ods tev nedara pāri.

Un vecākais brālis metas Pupurītim virsū un nogāž viņu no kājām.

—    Būtu kaunējies mani sist! — Pupurītis teica. — Vispirms es izkaroju sev vienu princesi un vienu pusi no karaļvalsts un pēc tam otru princesi un otru pusi no valsts — un nu gribu atdot to otru princesi un otru pusi no valsts tev. Tev liekas, ka par to neesmu pelnījis neko citu kā tikai kāvienu?

To izdzirdis, Karalis Sīkvīriņš lūdza savam brālim piedošanu, un tūlīt pēc tam starp abiem atkal valdīja draudzība un saticība.

—   Tu zini, mēs esam tik līdzīgi, ka neviens nevar mūs atšķirt, — Pupurītis teica, — apvelc manas drēbes un ej augšā uz pili. Princeses nodomās, ka es nāku iekšā, un tā, kura pirmā ievi nomutēs, būs tava, bet es ņemšu otru.

Zinādams, ka vecākā karaļmeita ir stiprākā, Pupurītis bija izprātojis, kā viss notiks.

Labi. Karalis Sīkvīriņš tūlīt bija ar mieru, samaina ar brāli drēbes un iet augšā uz pili. Kad viņš iegāja kambarī pie princesēm, viņas nodomāja, ka nāk Pupurītis, un abas tūlīt steidzās viņam pretī. Bet vecākā, lielāka un stiprāka būdama, pastūma māsu sāņus, aplika rokas Karalim Sīkvīriņam ap kaklu un viņu nomutēja. Un tā viņš dabūja vecāko karaļmeitu un Pupurītis jaunāko. Saprotams, ka tur nu tika dzertas tādas kāzas, kuras daudzina pāri trejdeviņām zemēm.

ZĒNS, KAS PĀRVĒRTAS PAR LAUVU, ĒRGLI UN SKUDRU

Reiz kādam vīram bija viens vienīgs dēls. Vīrs bija nabags un ar vārgu veselību, un, kad tuvojās beidzamā stundiņa, viņš sacīja dēlam, ka cita nekā viņam neesot, vienīgi zobens, vadmalas metelis un kāds maizes kumoss ||§ to visu dēls dabūšot mantojuma. Kad tēvs nomira, zēns posās pasaulē laimi meklēt. Viņš apjoza zobenu un celamaizei iebāza mēteļa kabatā maizes kumosu, tāpēc ka mita augšā uz mežainas nokalnes un ceļš pie citiem Jaudīm bija tāls. Vajadzēja tikt pāri lielam fjellam1 . Zēns

1 Fjelli (norv. fjeld, zviedr, fjāll) — klinšainas reljefa formas Skandināvijas augstienē, augstlīdzenumi ar maigi viļņotu vai vairogveidīgu virsmu; vairāk vai mazāk noapaļotas augstumu muguras, kupoli un kupri.

bija uzkāpis jau tik augstu, ka atklājās plašs skats; viņš ieraudzīja lauvu, ērgli un skudru plēšamies ap beigtu zirgu. No lauvas viņam sametās tik briesmīgi bail, ka k|uva nelāgi ap dūšu, tomēr viņš uzsauca lauvam, ka izšķirs strīdu un sadalīs zirgu tā, lai katrs dabū savu tiesu.

Zēns paņēma zobenu un sadalīja zirgu, cik vien labi prazdams. Lauva dabūja prāvu da|u no rumpja, ērglim tika iekšas un vēl viens otrs gards kumosiņš, un skudra dabūja galvu. Kad tas nu bija padarīts, zēns sacīja:

. — Man liekas, sadalīts viss ir pēc tiesas un taisnības. Lauvam pienākas visvairāk, tāpēc ka tas ir pats lielākais un pats stiprākais zvērs. Ērglim pienākas visgardākais kumoss, tāpēc ķa tas ir pats cēlākais un pats kārākais putns. Un skudrai pienākas pauris, tāpēc ka tai patīk visur līst un ložņāt.

Nudien, katrs ar savu tiesu bija mierā un nu vaicā zēnam, ko gribot pretī par tik taisnīgu dalīšanu.

—    Ja esmu izdarījis jums pakalpojumu un jūs visi ar to esat mierā, tad pats es ari esmu apmierināts, — zēns atteica. — Nekādas maksas man nevajag.

Kā ne, kaut ko tomēr vajagot, šie teic.

—    Ja negribi neko citu, tad vismaz izsaki trīs vēlēšanās, — lauva sacīja.

—    Bet zēns nezin, ko lai vēlas. Tad lauva vaicāja, vai viņš pie gadījuma nevēloties pārtapt par lauvu, un divi pārējie vaicāja, vai nevēloties pārtapt par ērgli un skudru. Zēnam tas šķitās itin labi un skaisti, un viņš izteica tādu vēlēšanos.

Viņš nu nometa zobenu un mēteli, pārvērtās par ērgli un pacēlās gaisā. Lido, lido, kamēr nonāk pie dižezera. Viņš lido pāri ezeram, bet piepeši jūtas tik pieguris, ka nemaz vairs nevar palidot, un, ieraudzījis ezera vidū stāvu kalnu, apmetās tur atpūsties. Kalns šķita brīnum neparasts, un viņš apmeta kādu līkumu.

Atpūties zēns atkal pārvērtās par ērgli un lido tālāk. Lido, lido, kamēr nonāk pie kara]pils. Tur viņš apsēdās kokā tieši karaļmeitas logu priekšā. Ieraudzījusi putnu, karaļmeita gribēja to noķert. Viņa pievilina ērgli tuvāk, un, kad putns ielido istabā, klakt! — logs ciet. Tad viņa ērgli noķēra un iesprostoja būrī.

Naktī zēns pārtapa par skudru, izlīda no būra, tad pārtapa atpakaļ par to, kas bija īstenībā, un apsēdās karaļmeitai pie

gultas. Kara]meita nu aiz bailēm tā iekliedzās, ka pamodās karalis, ienāca viņas kambarī un vaicā, kas noticis.

—    Kāds ir manā istabā! — viņa sauc.

To pašu brīdi zēns pārtapa par skudru, ielīda būrī un pārtapa atkal par ērgli. Karalis nevar ieraudzīt neko tādu, no kā būtu jābīstas. Un karalis sacīja karaļmeitai, ka šo būs mocījis lietuvēns. Bet, līdzko viņš bija aiz durvīm, tā atkal notika tāpat. Zēns kā skudra izlīda no būra, pārvērtās par to, kas bija īstenībā, un apsēdās karaļmeitai pie gultas.

Viņa spalgi iekliedzās, un karalis ienāca paskatīties, kas tur notiek.

— Kāds ir manā istabāl — karaļmeita sauc.

Bet zēns atkal ielavījās atpakaļ būrī un sēž tur ērgļa izskatā. Karalis meklē un meklē pa visām malām, bet, kad neko nevar ieraudzīt, sadusmojas, ka šim traucē naktsmieru, un teiks, lai meita pārstāj ģeķoties.

—    Ja kliegsi vēl reizi, tad gan dabūsi just, ka tavs tēvs ir karalis! — tas teic.

Bet, līdzko karalis aiz durvīm, tā zēns par jaunu ir pie karaļmeitas. Nu viņa vairs nekliedz, kaut arī aiz bailēm nezina, kur likties.

Tad zēns vaicāja, no kā šī tik dikti baidoties.

Kā nu ne, esot apsolīta kalnu trollim, viņa teic, un, tiklīdz viņa speršot kāju zem klajas debess, šis būšot klāt un aizraušot viņu prom, un, kad zēns atnācis, viņa domājusi, ka tas ir trollis. Katru ceturtdienas rītu no kalnu troļļa uz pili nāk ziņnesis pūķis, kuram karalis ik reizes ir spiests atdot deviņus barokļus, un karalis tāpēc ir pasludinājis, ka atvēlēs karaļmeitu un pusi no valsts tam, kurš atpestīs šo no pūķa.

Zēns sacīja, ka viņš to izdarīšot, un, kad atausa rīts, karaļmeita aizgāja pie karaļa un teica, ka nupat esot atradies kāds, kas grib atbrīvot šo no pūķa un no barokļu nodevas. To izdzirdis, karalis tapa līksms, tāpēc ka pūķis jau bija notiesājis tik daudz barokļus, ka visā valstī gandrīz nebija neviena paša. Tas notika tieši ceturtdienas rītā, tālab zēns devās uz to vietu, kur pūķis mēdz pievākt barokļus, un pils ļaudis rādīja ceļu.

Kā tad, pūķis ar deviņām galvām klāt kā likts. Un, neatradis savus barokļus, tas tapa tik varen nikns, ka spļāva liesmas un uguņus un metās virsū zēnam, it kā dzīvu aprīt gribēdams.

Bet — spukt! — zēns pārtop par lauvu, iesāk cīniņu ar pūķi un rauj tam nost galvas citu pakal citai. Bet pūķis arīdzan bija stiprs un sp]āva liesmas un indi. Tomēr pēc kāda laika tam bija palikusi vairs tikai viena galva. Taču tā bija pati sīkstākā. Pēdīgi zēns dabūja nost arīdzan to, un nu pūķis bija beigts. Tad zēns nogāja pie karaļa, visā pilī beidzot valdīja lielum lielie prieki, un zēns posās precēt karaļmeitu, ļ Bet vienu dienu, kad viņi bija izgājuši dārzā, atdrāzās pats kalnu trollis, saķēra karaļmeitu un aizrāva prom pa gaisu. Zēns uz vietas gribēja mesties pakaļ, bet karalis lūdza, lai tā nedarot vis, tāpēc ka esot pavisam viens tagad, kad meita nolaupīta. Tomēr nelīdzēja ne lūgšanās, ne draudi. Zēns pārtapa par ērgli un prom bija. Bēgļus nekur neredzēja, un tad zēns atcerējās to brīnumstāvo fjellu, kur bija nometies atpūsties, kad pirmoreiz lidoja pa gaisu. Viņš nolaidās uz fjella, pārvērtās par skudru un pa kādu spraugu ielīda iekšā klintī. Rāpo, rāpo labu brīdi un nonāk pie aizslēgtām durvīm. Bet zēns zināja padomu — viņšielīda iekšā pa atslēgas caurumu. Kambarī sēdēja kāda cita karaļmeita un ieskā trolli ar trim galvām.

«Esmu nonācis īstajā vietā,» zēns klusībā nodomāja, jo viņšzināja — karalim troļļi jau agrāk bija nolaupījuši divas meitas.

«Varbūt es atrodu tās citas arī,» viņš pie sevis noteica un ielien iekšā pa atslēgas caurumu vēl pa vienām durvīm.

Tur sēdēja kāda cita karaļmeita un ieskā kalnu trolli, kuram sešas galvas. Tad zēns ielīda pa vēl vienu atslēgas caurumu. Tai kambarī sēdēja pati jaunākā karaļmeita un ieskāja kalnu trolli ar deviņām galvām. Viņš uzrāpoja karaļmeitai uz kājas un iedzeļ. Viņa tūdaļ noģida, ka zēns grib viņai ko teikt, un lūdza trollim atļauju iziet uz brīdi no kambara. Kad viņa izgāja ārā, zēns bija pārtapis par to, kas ir īstenībā, un viņš saka karaļmeitai, lai pavaicājot trollim, vai viņa nekad vairs netiks projām no kalna un atpakaļ uz tēva mājām. Tad viņš no jauna pārtapa par skudru un uzrāpoja viņai uz kājas. Karaļmeita iegāja kambarī un atkal ieskā trolli.

Ieskā, ieskā un te uzreiz iegrimst domās.

—    Tu nemaz mani vairs neieskā. Par ko tu gudro? — trollis vaicā.

—    Man ienāca prātā, ka es laikam nekad vairs netikšu projām no kalna un atpakaļ uz tēva mājām, — karaļmeita sacīja.

—    Tiesa kas tiesa, netiksi vis, — trollis piekrita. — Netiksi tik ilgi, kamēr kāds neuzies smilšu graudiņu.devītajā galvā zem devītās mēles tam pūķim, kas vāc nodevas no tava tēva. Bet neviens jau to neuzies. Ja tas smilšu graudiņš nonāktu uz šī te kalna, tad visi kalnu troļļi pārsprāgtu, kalns pārvērstos par zeltītu pili un dižezera ūdeņi par pļavām.

To izdzirdis, zēns izlīda cauri visiem atslēgas caurumiem un pa šķirbu ārā no klints. Tur pārtapa par ērgli un aizlidoja uz to vietu, kur guļ pūķis. Viņš meklēja tikām, kamēr atrada smilšu graudiņu zem devītās mēles devītajā galvā, un pēc tam lidoja atkal prom. Bet, nonācis līdz dižezeram, bija tik gaužām noguris, ka nolaidās lejā pie krasta un apsēdās uz akmens atpūsties. Tā sēdēdams, viņš uz brīdi iesnaudās; smilšu graudiņš izkrita viņam no knābja un pazuda krastmalas smiltīs. Viņš meklēja trīs dienas, kamēr no jauna to atrada. Bet, kad smilšu graudiņš bija atrasts, viņš ar to taisnā ceļā lidoja uz stāvo fjellu un tur pa spraugu iemeta graudiņu iekšā. To pašu brīdi visi kalnu troļļi pārsprāga, kalns atvērās — un tā vietā stāvēja zeltīta pils, krāšņāka par visām citām pilīm. Un dižezers pārvērtās par tik skaistiem laukiem un zaļām pļavām, ka prieks bija skatīties. Tagad zēns ar visām trim karaļmeitām devās atpakaļ uz karaļpili, un tur sākās lieli prieki un līksmība. Zēns ar jaunāko karaļmeitu bija lemti viens otram, un kāzas tai karaļvalstī svinēja veselas septiņas nedēļas. Un, ja nu viņiem tagad neklājas labi, tad lai tev klājas labāk!

BALTO LĀČU KARALIS VALEMONS

Reiz, kā jau tam jābūt, dzīvoja karalis. Divas meitas šim bija nejaukas un spītīgas, bet trešā bija mīļa un tik jauka kā saulaina diena, tāpēc karalis un visi citi viņu mīlēja. Vienreiz sapnī šai parādījās tik skaists zelta vainags, ka vairs ne dzīvot negribējās, ja tādu vainagu sev nedabū. Bet, tā kā viņa tomēr nevarēja sev tādu vainagu dabūt, tad sāka bēdāties un aiz bēdām nemaz vairs muti nevēra vajā. Dabūjis zināt, ka meita lej asaras pēc vainaga, karalis liek uzzīmēt tādu, kādu karaļmeita ir redzējusi sapnī, un aizsūta ziņu zeltkaļiem tuvās un tālās ze-

mēs, lai atrastu kādu, kas vainagu prot izkalt. Zeltkali strādā dienām un naktīm, bet karaļmeita par dažu vainagu tikai nopūšas un citam ne virsū skatīties negrib. Bet tad reiz, staigādama pa mežu, karaļmeita ierauga balto lāci — ķepās tas groza tieši tādu vainagu, kādu viņa redzējusi sapnī. Karaļmeita .nu grib vainagu no lāča atpirkt. Naudas nevajagot, vienīgi viņas pašas.

Bez vainaga nudien neesot dzīvošana, karaļmeita teic. Viņai esot vienalga, no kurienes un kurp ved ceļš, ka tikai tiek pie vainaga. Tie norunāja, ka lācis nāks viņai paka] pēc trīs dienām, un tas iekrita ceturtdienā.

Kad karaļmeita pārnesa mājā vainagu, visi kļuva tikpat līksmi kā viņa. Un karalis nosprieda, ka nebūs nemaz tik grūti tikt va]ā no baltā lāča. Trešajā dienā visapkārt pilij lācim pretī tika nostādīta karadraudze. Bet, kad baltais lācis tuvojās, neviens nespēja turēties tam pretī un nespēja to aizkavēt — lācis visus nogāza gar zemi, un tur nu tie gulēja kaudžu kaudzēm. Karalis apžēlojās par karadraudzi un sūta pie lāča savu vecāko meitu. Lācis paķēra to uz muguras un prom bija. Kad lācis ar meitu jau bija aiz kalniem un vēl tālāk, lācis vaicā:

—    Vai esi sēdējusi mīkstākos sēdek|os, vai esi redzējusi skaidrākām acīm?

—    Kā nu ne, mātes klēpī bija mīkstāka sēdēšana, un tēva sētā bija skaidrāka redzēšana, — meita atbild.

—    Tad tu nemaz neesi īstā, — lācis teic un aizraida viņu atpakaļ uz māju.

Nākamajā ceturtdienā lācis atnāca atkal un viss notika tieši tāpat. Karadraudze izgāja lācim pretī, bet to nespēja aizkavēt ne dzelži, ne tērauds. Lācis nop|āva tos visus kā zāli, un karalim bija jālūdz, lai met vien mieru. Un tad karalis aizsūtīja pie lāča vidējo meitu. Lācis to paķēra uz muguras un prom bija. Kad tie abi jau bija aiz kalniem un vēl tālāk, baltais lācis vaicā:

—   Vai esi redzējusi skaidrākām acīm, vai esi sēdējusi mīkstākos sēdekļos?

—    Kā nu ne, — viņa atbildēja, — tēva sētā bija skaidrāka redzēšana, un mātes klēpī bija mīkstāka sēdēšana.

—    Tad tu nemaz neesi īstā, — baltais lācis teic un aizdzen meitu atpakaļ uz māju.

Trešajā ceturtdienā viņš atnāca par jaunu. Tagad lācis kāvās vēl negantāk nekā citas reizes. Karalim likās, ka nevar

tomēr |aut apkaut visu savu karadraudzi. Un ar dievpalīgu viņš atdeva lācim savu trešo meitu. Lācis paķēra meitu uz muguras un bija prom aiz kalniem un vēl tālāk. Un, kad lācis ar meitu bija jau prom tāltālos mežos, viņš vaicāja viņai tāpat, kā bija vaicājis šās divām māsām, vai viņa esot sēdējusi mīkstākos sēdekļos un vai esot redzējusi skaidrākām acīm.

—     Nē, nekad, — viņa sacīja.

—    Jā, tu esi īstā, — baltais lācis teica.

Beidzot viņi nonāca pie tik krāšņas pils, ka tēva pils salīdzinājumā ar to izskatījās pēc nabaga būdeles. Te nu viņai būšot miteklis un jumts virs galvas. Un darba tikai tik vien kā raudzīties, lai uguns pavardā neizdziest. Pa dienu lācis bija projām, bet pa nakti bija mājā un tad pārvērtās par cilvēku. Mierā un saticībā aizritēja trīs gadi. Katru gadu meitai piedzima pa bērniņam, un, tiklīdz tie bija nākuši pasaulē, viņš tos tūliņ aizveda prom. Tad karaļmeita arvien vairāk sāka bēdāties un lūdz atļauju pasērst pie tēva un mātes. Kāpēc ne, tam nekas nestāv cejā, tikai viņai bija jānosolās, ka darīs, ko tēvs liek, un nedarīs, ko māte liek. Karaļmeita nu devās uz mājām un, palikusi vienatnē ar tēvu un māti, izstāstīja, kā viņai klājas. Māte nu grasās iedot meitai līdzi sveci, lai varot apskatīt, kāds vīrs izskatās. Bet tēvs sacīja, lai nedarot vis tā:

—     Tas būs uz Jaunu, nevis uz labu.

Bet, kā tur bija, kā ne, sveces galiņš meitai tomēr tika līdzi, kad viņa devās prom. Un, tiklīdz vīrs bija aizmidzis, meita aizdedzināja sveci un ņemas šo aplūkot. Viņš bija tik skaists, kādu viņa nekad vēl nav redzējusi. Bet, kamēr viņa to apskatīja, no sveces viens tauku piliens nopilēja viņam tieši uz pieres, un viņš pamodās.

—     Ko tu esi izdarījusi! — viņš teica. — Pataisīji mūs abus nelaimīgus. Bija atlicis vairs tikai viens mēnesis, un, ja tu to būtu izcietusi, tad es būtu glābts — mani ir apbūrusi ragana, tāpēc pa dienu es esmu baltais lācis. Bet tagad mums ir beigas. Man jāiet pie raganas un jāņem šī par sievu.

Karaļmeita raud un vaimanā, bet nekas nelīdz — viņam ir jādodas prom. Tad viņa lūdza atjauju iet līdzi.

Viņš atteica, ka nekas neiznākšot. Bet, kad viņš pārvērtās par lāci un steidzās prom no pils, viņa tomēr ieķērās viņam kažokā un uzlēca mugurā. Tad abi metās lejup un augšup pa kal-

niem un cauri mežu mežiem, kamēr drēbes viņai bija skrandās un aiz nespēka viņa vairs nezināja, ko dara, un palaida va|ā rokas. Meita pamodās biezā mežā un iet tikai tālāk, pati nemaz nezinādama, kurp ved ce]š. Gāja, gāja un nonāk pie namiņa. Namiņā mīt veca sieva un pavisam jauna meitenīte.

Karaļmeita vaicā, vai šīs abas nav redzējušas balto lāču karali Valemūnu.

—     Kā ne, rīta agrumā viņš aizskrēja te garām, bet skrēja tik ātri. ka tu nemūžam viņu nepanāksi, — šis atbild.

Meitenīte spēlējās ar zelta grieznēm — griež tukšu gaisu, bet zīda un samta gabali tā vien kņud šai apkārt. Kam tādas grieznes,-tam drēbju vienmēr gana.

—    Sai sievai tāli ce|i ejami, un drēbes nodilst viens divi, — meitēns sacīja. — Grieznes šai noderēs daudz vairāk nekā man, lai pataisa sev drēbes.

Meitenīte lūdz at|auju atdot grieznes svešajai sievai. Labi, lai dodot vien.

Un karaļmeita devās prom cauri mežu mežiem, kam nav ne gala, ne malas. Gāja dienu un gāja nakti, kamēr nākamajā rītā atkal nonāk pie namiņa. Namiņā mita veca sieva un pavisam jauna meitenīte.

—     Labdien! — karaļmeita sveicināja. — Vai neesat redzējušas balto lāču karali Valemūnu?

—    Vai tu esi šim varbūt nolemta? — vecā sieva jautāja.

Tā esot gan.

—    Kā ne, vakar viņš aizskrēja te garām. Bet skrēja tik ātri, Ica tu nemūžam viņu nepanāksi, — vecā sieva teica.

Meitēns spēlējās ar krūku. Tā bija tāda krūka, ka no tās var padzerties, ko vien tikai grib. Un, kam tāda krūka pieder, tam dzeramā netrūkst nekad.

—     Sai nabaga sievai tāli ceļi ejami, man liekas, šai būs jā•cieš slāpes un citi grūtumi, — meitenīte sacīja. — Viņai krūka •daudz vairāk noderēs nekā man.

Meitenīte lūdza at]auju atdot krūku svešajai sievai. Labi, lai •dodot vien.

Kara|meita paņēma krūku un devās prom cauri tiem pašiem mežiem. Gāja bez rīta un bez vakara. Trešajā rītā nonāk pie namiņa, un tai namiņā arī mīt veca sieva un jauna meitenīte.

—    Labdien! — karaļmeita sveicināja.

—    Labdien, labdien! — vecā sieva atņēma.

—    Vai neesi redzējusi balto lāču karali Valemūnu? — karaļmeita vaicāja.

—     Vai tu esi šim varbūt nolemta? — vecā sieva jautāja.

Tā esot gan.

—    Kā ne, vakarvakarā viņš aizskrēja te garām. Bet skrēja tik ātri, ka tu nemūžam viņu nepanāksi, — vecā sieva sacīja.

Meitēns plāna vidū spēlējās ar galdautu. Ar tādu galdautu, kuram tikai jāpasaka: «Galdautiņ, klājies gardumiem pilns!» — kad tā ari notiek, un, kam pieder tāds galdauts, tam garda ēdiena nekad netrūkst.

—               Bet šai nabaga sievai tāli ceļi ejami, — meitēns teica,

—    nāksies badoties un ciest, tā ka galdauts šai vairāk noderēs nekā man. — Un meitēns lūdza at|auju atdot galdautu svešajai sievai. At|auja netika liegta.

Tad karaļmeita paņēma galdautu, pateicās un devās prom tāltālu un vēl tālāk cauri tiem pašiem tumšiem mežiem. Gāja cauru dienu un nakti un no rīta nonāk pie kalnu kraujas — tā ir tik stāva kā siena un tik augsta un plata, ka ne gala, ne malas saskatīt. Pie kraujas arī stāvēja namiņš, un, kad viņa iegāja tur iekšā, tad tūliņ pat vaicāja:

—    Labdien, vai balto lāču karalis Valemūns nav skrējis te garām?

—     Labdien, labdien! — vecā sieva atņēma. — Vai tu esi varbūt šim nolemta?

Tā esot gan.

—    Kā ne, pirms trīs dienām viņš uzskrēja te augšā kalnā. Bet bez spārniem neviens cits tur augšā netiek, — viņa teica.

Šis namiņš bija ar bērneļiem pilns, un visi tie raustīja māti aiz brunčiem un prasīja ēst. Sieva uzlika uz uguns ar maziem olīšiem pilnu putras grāpi. Karaļmeita vaicāja, kamdēļ šī tā darot. Sieva atteica, ka nabadzības dēļ — neesot ne ēdamā, ne drēbju, ko vilkt mugurā, nevarot klausīties, kā bērni kliedz tukšiem vederiem. Bet, kad ar vārdiem «Nu ābolīši drīz būs izvārījušies» uzliekot grāpi uz uguns, tad izsalkums it kā pierimstot un uz bridi esot miers. Saprotams, ka karaļmeita drīz vien izklāja galdautu un lika galdā krūku, un, kad bērneļi bija paēdināti un līksmi, viņa ar savām zelta grieznēm piegrieza tiem visiem drēbes.

—    Tā ja, — saimniece sacīja, — tā kā tu biji tik pārmērmīļa pret mums, tad kauns un negods būtu nedarīt to, kas ir mūsu spēkos, un nepalīdzēt tev tikt augšā kalnā. Mans vīrs ir meistarkalējs. Tagad vari atpūsties, kamēr viņš pārnāk mājā, un tad es likšu, lai viņš izka) tev tādus nagus pie rokām un kājām, ka tu tiec augšā kalnā.

Kad kalējs pārnāca mājā, viņš tūda| sāka kalt karaļmeitai nagus, un otrā rītā tie bija gatavi. Nu karaļmeita vairs nekavējās ne mirkli, viņa teica paldies, pielika sev dzelžu nagus un tik lien un rāpo uz augšu visu garu dienu un nakti. Un, kad viņa bija tā piekususi, tā piekususi, ka ne pakustēt vairs, ne noturēties, tad bija jau kalna galā. Tur pletās līdzenas āres ar plašiem laukiem un pļavām, un turpat netālu stāvēja pils un visvisādu kalpu |aužu rosījās tik daudz kā skudru pūznī.

—    Kas šeit notiek? — karaļmeita vaicāja.

Are, te dzīvojot ragana, tā pati, kas nobūrusi balto lāču karali Valemūnu, un pēc trīs dienām raganai būšot ar to kāzas. Karaļmeita vaicāja, vai neesot brīv ar raganu parunāt. Nē, to nu ne. Tad karaļmeita apsēdās pils logu priekšā un griež ar zelta grieznēm tā, ka samta un zīda gabali viļņo kupenām vien. To redzēdama, ragana gribēja atpirkt no karaļmeitas grieznes.

—    Lai kā pūlas skroderi, tie netiek galā, — šī teica. — Tik aplam daudzi man te ir jāsaģērbj.

—    Par naudu es tās nepārdodu, — karaļmeita sacīja. Grieznes ragana dabūšot tikai tad, ja došot karaļmeitai atjauju gulēt pa nakti pie šās mīļotā. Labi, lai guļot, ragana piekrita, tikai pati šī mīļoto apguldīšot un pati tāpat arī pamodināšot. Un, kad Valemūns bija apgūlies, ragana iedeva tam miega dziru, tā ka viņš neparko nevarēja vairs pamosties, lai karaļmeita sauc un vaimanā kā vaimanādama.

Nākamajā rītā karaļmeita par jaunu apsēdās logu priekšā un lej no krūkas. Alus un vīns tecēja straumēm, bet krūka kā nav, tā nav tukša. To redzēdama, ragana gribēja krūku no karaļmeitas atpirkt.

—    Lai kā mani ļaudis steidzas ar alus darīšanu, tie netiek galā — tik aplam daudzi būs. jāpadzirda, .-fšī sacīja.

Par naudu tā krūka neesot pārdodama, karaļmeita teica, bet, ja tiekot dota atļauja pa nakti gulēt pie raganas mīļotā, tad šī krūku dabūšot. Labi, lai guļot, tikai šī pati mīļoto apguldīšot un

pati pamodināšot ari. Un, kad Valemūns posās iet pie miera, ragana atkal iedeva viņam miega dziru, tā kā to nakti negāja labāk. Viņš neparko nevarēja atmosties, lai karaļmeita sauc un vaimanā kā vaimanādama. Bet to nakti blakusistabā strādāja kāds amatnieks. Tas dzirdēja karaļmeitas vaimanas un noģida, kas noticis. Un otrā dienā amatnieks pastāstīja princim, ka laikam atnākusi karaļmeita, kurai lemts ir viņu atpestīt.

Todien ar galdautu notika tāpat, kā bija noticis ar grieznēm un krūku. Ap pusdienlaiku karaļmeita izgāja pils priekšā, izņēma galdautu un teica: — Galdautiņ, klājies ar gardumiem pilns! — Un ēdienu tur tūliņ bija tik daudz, ka simt vīriem būtu gana, bet karaļmeita sēdēja pie galda viena pati. Ieraudzījusi galdautu, ragana gribēja to atpirkt.

—     Lai kā mani ļaudis cep un vāra, tie netiek galā. Aplam daudzas mutes būs jāpabaro, — šī sacīja.

Par naudu tas galdauts neesot pārdodams, karaļmeita teica. Bet, ja viņai tiekot dota atļauja pa nakti gulēt pie raganas mīļotā, tad šī galdautu dabūšot. Labi, lai guļot, ragana sacīja, tikai pati šī mīļoto apguldīšot un pamodināšot arī. K>d Valemūns bija apgūlies, ragana atnesa miega dziru, bet šai reizē viņš bija piesardzīgs un raganu apmānīja. Ragana šoreiz viņam arī lāgā vairs neticēja — lai redzētu, vai Valemūns ir cieši aizmidzis, šī paņem lāpāmo adatu un iedur viņam rokā. Lai cik gauži tas ari būtu sāpējis, viņš pat nepakustējās, un tad karaļmeitai tika dota atļauja iet pie viņa istabā.

Nu bija jātiek vaļā no raganas — un Valemūns bija glābts. Viņš pierunāja namdarus, lai tiltam, pa kuru jābrauc pāri līgavai ar pavadoņiem, ieliek dažus vaļīgus baļķus, jo tai pusē bija paradums, ka līgavai jābrauc pirmai. Kolīdz ragana uzbrauca uz tilta, vaļīgie baļķi sašķiebās — un šī ar visām savām līgavas māsām nogrima dzelmē. Bet karalis Valemūns ar karaļmeitu un citiem kāzu viesiem aizbrauca atpakaļ uz pili un paņēma raganas dārgumus tik daudz, cik var sakraut ratos, un tad tie steidzās prom no tās tur pils un brauca paši uz savu zemi, kur vajadzēja notikt īstajām kāzām. Bet pa ceļam karalis Valemūns ■apstājās un paņēma līdzi trīs mazos meitēnus. Tikai tagad karaļmeita aptvēra, kamdēļ viņš bija aizvedis prom viņas pašas bērnus — tiem bija jāpalīdz karaļmeitai panākt balto lāci. Un tad tika dzertas lepnas jo lepnas kāzas.

PĒRA KUNGS

Reiz dzīvoja kāds nabadzīgs virs ar sievu. Viņiem nebija nekā cita kā tikai trīs dēli. Kā sauc abus vecākos, to es nemāku teikt, bet jaunākajam bija Pērs vārdā.

Kad tēvs ar māti bija nomiruši, dēliem vajadzēja saņemt mantojumu, bet mantot varēja tikai kastroli, pannu un kaķi — citu neko.

Vecākais dēls, kuram pienācās labākā da]a, paņēma kastroli.

—    Kad es aizlienēšu kādam savu kastroli, man tiks, ko palaizīt, — viņš teica.

Otrais dēls paņēma pannu.

—    Kad es aizlienēšu kādam pannu, man tiks plācenītis, ko pagaršot.

Jaunākajam vairs nebija izvēles. Ja gribēja ko ņemt, tad bija jāņem kaķis.

—    Kad es aizlienēšu kādam kaķi, man nekas par to netiks, — viņš teica. — Ja kaķim kāds iedos piena lāsi, viņš pats to izlaķs. Un tomēr es ņemu kaķi sev līdzi. Zēl pamest postā.

; Tad^brāļi devās pasaulē laimi meklēt. Un katrs no tiem aizgāja savu ceļu.

Kad jaunākais brālis kādu brīdi bija gājis, kaķis ierunājās:

—    Tu dabūsi algu par to, ka nepameti mani postā. Es aiziešu uz mežu un raudzīšu sadabūt kādu smalku zvēru, lai tu vari aiziet uz karaļpili, kas rēgojas tur tālumā, un pateikt karalim, ka esi atnesis dāvanu. Un, kad karalis taujās, no kā tā ir, teic, ka no Pēra kunga.

Sacīts — darīts. Un nebija nemaz ilgi jāgaida, kad kaķis atdzina no meža briedi. Uzlēcis briedim uz galvas un apmeties ragu starpā, kaķis teica:

—    Ja tu tagadīt rātni neiesi uz karaļpili, es tev acis izskrāpēšu!

Briedim neatlika nekas cits kā iet.

Nonācis līdz karaļpilij, Pērs ieiet ar visu briedi namā un saka:

—    Es te nāku ar mazu dāvaniņu karalim, ja vien viņš to nenoniecina.

Karalis iznāca namā un, ieraudzījis lielo, skaisto briedi, kļuva varen priecīgs.

—     Bet labais draugs! Kas man sūta tik lepnu dāvanu? — karalis vaicā.

—    Rau, tā ir no Pēra kunga, — puisis atbild.

—    No Pēra kunga? — karalis saka. — Bija man zināt, kur viņš tagad dzīvo! — Jo karalim ir kauns, ka viņš nepazīst tādu krietnu vīru.

Bet puisis karalim neteica, jo saimnieks esot noliedzis.

Karalis iedeva Pērām lielu dzeramnaudu un lūdza aiznest uz māju mīļus sveicienus un lielo paldies par dāvanu.

Otrā dienā kaķis atkal aizgāja uz mežu, uzlēca uz galvas staltradzim un, apmeties tam uz pieres, vēlēja iet uz karaļpiH. Tur Pērs atkal ar visu staltradzi iegāja namā un teica, ka nāk ar mazu dāvaniņu karalim, ja vien karalis to nenoniecina. Par staltradzi karalis tapa vēl priecīgāks nekā par briedi un atkal taujā, kas tad viņam sūta tik lepnu dāvanu.

—     Rau, tā ir no Pēra kunga, — puisis atbild.

Bet, kad karalis grib zināt, kur tas Pēra kungs dzīvo, viņš dabū to pašu atbildi, ko viņdien. Un šajā reizē karalis iedod Pērām vēl lielāku dzeramnaudu.

Trešajā dienā kaķis atved alni. Kad Pērs nu iegāja karaļpils namā, viņš teica, ka nāk ar mazu dāvaniņu karalim, ja vien karalis to nenoniecina. Karalis tūlīt iznāca namā un, ieraudzījis lielo, skaisto alni, kļuva tik līksms, ka dej vien, un tajā dienā šis iedeva Pērām vēl daudz, daudz lielāku dzeramnaudu — tur, zināms, bija kādi simt dālderi. Un, pa visu vari gribēdams izdibināt, kur Pēra kungs dzīvo, karalis nu iztaujā puisi gan šā, gan tā. Bet puisis atbild, ka nedrīkst teikt, jo saimnieks viņam uz visstingrāko to ir noliedzis.

—     Tad lūdz Pēra kungu, lai atnāk pie manis pasērst, — karalis saka.

Labi, puisis apsolās saimniekam to pateikt.

Bet, izgājis ārā no pils un saticies atkal ar kaķi, Pērs saka:

—     Bet nu gan tu būsi iedzinis mani sprukās. Karalis grib, lai eju pie viņa pasērst. Un man nav nekā cita, ko vilkt mugurā, kā vien šīs te skrandas.

—     Ak, nemaz nebaidies! — kaķis atbild. — Pēc trīs dienām dabūsi zirgus un karieti un tik greznas drēbes, ka zelts pil zemē, un tad tu varēsi sērst pie karaļa. Bet, lai karalis tev rādītu ko

rādīdams, tev ir jāsaka, ka mājā tev ir vēl lielāka greznība un bagātība. To liec vērāl

Lai notiek, Pērs to neaizmirsīšot.

Kad trīs dienas bija pagājušas, kaķis klāt ar karieti, zirgiem, drēbēm un ko nu Pērām vēl vajag. Tas viss bija tik krāšņs, kādu neviens vēl nav redzējis. Pērs devās ceļā, un kaķis skrēja nopakaļus. Karalis viesi saņēma atplestām rokām. Lai karalis viņu cienātu ar ko cienādams un lai rādītu viņam ko rādīdams, Pērs sacīja, ka esot jau labi, bet mājās viņam vēl lielāka greznība un bagātība. Karalim tas lāgā nepatika, bet Pērs paliek pie sava, un pēdīgi karalis tā noskaitās, ka nemaz vairs nevalda pār sevi.

—    Braukšu tev līdzi uz māju, lai redzētu, vai tiesa, ka tev tur ir vēl daudz lielāka greznība un bagātība, — karalis teica.

—   Bet, ja tu būsi melojis, tad sargies! Vairāk es tev kā karalis nesaku ne vārda!

—    Nupat gan tu būsi iedzinis mani sprukās, — Pērs teica kaķim, — karalis grib braukt man līdzi uz māju, bet māju nebūs nemaz tik viegli atrast.

—    Ak, nebēdā nenieka, — kaķis atbild, — brauc tikai pakaļ tur, kur es skriešu pa priekšu!

Tagadiņ tie devās ceļā. Priekšgalā Pērs, kurš brauc tur, kur kaķis skrien pa priekšu, un aiz Pēra karalis ar savu svītu.

Brauca, brauca un nonāk pie milzīgi liela avju bara; vilna tām tik gara, ka bezmaz sniedzas līdz zemei.

—    Ja uz karaļa vaicājumu tu atteiksi, ka šis aitu bars pieder Pēra kungam, tad dabūsi šo te sudraba karoti, — kaķis teica ganuzēnam.

Karoti viņš bija paņēmis līdzi no pils.

Labi, gans bija ar mieru.

Piebraucis klāt, karalis ganuzēnam saka:

JP— Nekad vēl neesmu redzējis tik lielu un skaistu aitu baru! Kam šis bars pieder, puikiņ?

—    Pēra kungam, — ganuzēns atbild.

Pēc brīža tie nonāk pie liela jo liela sarkanbrūnu govju bara, kurā govis ir tik brangas, ka spīd un laistās vien.

I— Ja uz karaļa vaicājumu tu atteiksi, ka šis lopu bars pieder Pēra kungam, tad dabūsi šo te sudraba pavārnīcu, — kaķis teica ganumeitai.

Pavārnīcu tāpat viņš bija paņēmis līdzi no pils.

—   Labi, lai notiek! — ganumeita sacīja.

Piebraucis klāt, karalis bija gaužām izbrīnījies par lielo krāšņo lopu baru. Viņam likās, ka tik skaistas govis viņš nekad vēl nav redzējis. Un tad viņš pavaicāja meitai, kura ganīja govis, kam pieder šie sārtbrūnie lopiņi.

—   Pēra kungam, — meita atbild.

Vēl brīdi pabraukuši, tie nonāk pie liela jo liela zirgu bara. Tie bija visskaistākie zirgi, kādus vien var iedomāties, lieli un spoži, un pa seši no katras nokrāsas — dūkanbēri, melni un peīeki…

—   Ja uz karaļa vaicājumu tu atteiksi, ka šis zirgu bars pieder Pēra kungam, tad dabūsi šo te sudraba kausu, — kaķis teica zirgu ganam.

Kausu tāpat viņš bija paņēmis līdzi no pils.

Kāpēc ne, viņš esot ar mieru, puisis sacīja.

Piebraucis klāt, karalis bija gaužām izbrīnījies par lielo, krāšņo zirgu baru. Tādus zirgus viņš neesot nekad vēl redzējis! Pēc tam karalis pavaicāja ganam, kam tie dūkanbērie, melnie un pelēkie zirgi piederot.

—   Pēra kungam, — puisis atbild.

Vēl krietnu gabalu braukuši, tie nonāk pie kādas pils. Pilij priekšā vispirms bija misiņa un pēc tam sudraba, un pēdīgi zelta vārti. Pati pils bija no zelta un tik spoža, ka griež acīs, jo tieši tobrīd, kad tie piebrauca, pili apspīdēja saule. Tie iegāja tur iekšā, un kaķis Pērām pieteica,^ lai sakot, ka tai pilī viņš dzīvo. No iekšpuses pils bija vēl krāšņāka nekā no ārpuses. Viss no zelta — krēsli un galdi, un soli. Kad karalis bija visu apstaigājis un apskatījis kā no augšas, tā no apakšas, viņš gandrīz bija nokaunējies.

—   Tiesa gan, Pēra kungam te ir vēl lielāka greznība nekā pie manis, to nevar noliegt, — viņš teica un pošas uz prombraukšanu.

Bet Pērs lūdz karali palikt uz vakara mielastu, un karalis paliek ar, tomēr visu laiku ir īgns un sabozies.

Kamēr tie abi tur sēdēja pie galda, pārrodas trollis, kam pils pieder, un sāk klaudzināt pie vārtiem.

—   Kādi ķēmi tur iekšā tiesā nost manu maltīti un dzer manu medaļu? — trollis iebrēcas.

To izdzirdīs, kaķis tūliņ pieskrien pie vārtiem.

—  Esi rāms, un es tev izstāstīšu, kā zemnieks kopj ziemas rudzus, — kaķis teica. Un gari un plaši viņš sāk klāstīt par ziemas rudziem. — Vispirms zemnieks uzar savu tīrumu, — kaķis teica, — tad samēslo un pēc tam uzar vēlreiz.

Tajā brīdī uzlēca saule.

— Ja gribi redzēt dai|u jaunavu sev aiz muguras, tad pagriezies tūlīt apkārti — kaķis trollim uzsauc.

Trollis pagriezās, ieraudzīja sauli un sasprāga gabalu gabalos.

—             Nu tas viss pieder tev, — kaķis sacīja Pēra kungam,

—   un man tu tagad cērt nost galvu. Tā ir vienīgā maksa par to, ko tavā labā esmu paveicis.

—    Nē, to nu gan es nedarīšu, — Pēra kungs teica.

—    Darīsi, jo citādi es tev izskrāpēšu acis, — kaķis atbild.

Tad Pēra kungam, lai gan ar smagu sirdi, tomēr bija jāpadodas. Un viņš nocirta kaķim galvu. Bet to pašu brīdi kaķis pārvērtās par pašu dai|āko princesi, kādu vien var iedomāties. Un Pēra kungs viņā gluži vai iemīlējās.

—   Rau, visa šī bagātība reiz piederēja man, — princese sacīja, — bet trollis mani apbūra un pārvērta par kaķi, kas dzīvoja tava tēva mājās. Nu tu vari darīt, kā vien vēlies: vari ņemt mani sev par karalieni un vari neņemt, vienalga, tev pieder karaļvalsts, — princese teica.

Laikam jau notika tā, ka Pēra kungs paņēma skaisto princesi sev par karalieni. Un nedēju nu tur svinēja kāzas un mieloja viesus, bet pēc tam es devos prom no Pēra kunga un viņa karalienes.

TĒVAMEITA UN MĀTESMEITA

Reiz kādam vīram ar sievu katram bija sava meita. Mātesmeita bija laiska un kūtra un nekad negribēja neko darīt. Turpretī tēvameita bija naska un čakla, tomēr nekad nevarēja izdarīt mātei pa prātam, un kā māte, tā meita gribēja tikt no šās vaļā. Vienreiz abām bija jāvērpj pie akas. Mātesmeitai bija lini vērpjami, bet tēvameitai nekas cits kā vien pakulas.

—    Tu vienmēr esi tik čakla un izdarīga, — mātesmeita teica,

—   bet es tomēr zinu, ka man veiksies labāk nekā tev.

Lai notiek! Un viņas norunāja, ka tai, kura pirmā pārraus pavedienu, jālec akā. Tēvameita drīz vien parrāva, un viņai bija jālec akā. Bet, tikusi akas dibenā, viņa nemaz nebija beigta un redz, ka tur visapkārt plešas skaista, zaļa pjava.

Gāja, gāja un nonāk pie statiņu žoga, kuram jātiek pāri.

—    Ai, tikai nekāp man virsū par daudz smagi, — statiņu žogs sacīja, — tad es citreiz tev arī izlīdzēšu.

Viņa centās būt viegla kā pūciņa un kāpa tik vieglītēm, ka gandrīz nemaz nepieskaras žogam.

Gāja, gāja atkal kādu gabalu un nonāk pie govs, kas staigā piesieta, un slaucene tai uzkārta uz ragiem. Liela, branga govs, un tesmenis pierietējis pavisam ciets.

—    Ai, esi tik laba un izslauc mani, — govs sacīja, — esmu stipri pierietējusi. Padzeries, cik tev kārojas, bet ar pienu, kas paliek pāri, apšļaksti man nagus, tad es tev arī kādreiz izlīdzēšu.

Tēvameita darīja, kā govs bija lūgusi. Tiklīdz viņa pieskārās pupiem, piens strūkloja slaucenē. Viņa padzērās, cik slāpst, ar atlikušo pienu apšļakstīja govij nagus un slauceni uzkāra atpakaļ uz ragiem.

Gāja, gāja vēl kādu gabalu pa p|avu un satiek lielu aunu. Tam bija tik bieza un gara vilna, ka velkas gar zemi, un uz viena raga aunam karājās lielas dzirkles.

—    Ak, apcērp mani, — auns teica, — savā vilnas kažokā es slāpstu nost aiz karstuma. Paņem, cik tev kārojas, un to vilnu, kas paliek pāri, aptin man ap kaklu, tad es tev kādreiz ari izlīdzēšu.

Labi, viņa tūdaļ ķērās pie darba; auns pats apgūlās viņai klēpī un gul pavisam rāmi. Un tēvameita cirpa šo tik rūpīgi, ka pat ne reizltes neieskrambāja. Tad viņa paņēma sev tik daudz vilnas, cik gribēja, un atlikušo aptina aunam ap kaklu.

Vēl gabaliņu tālāk viņa nonāca pie ābeles, un tā bija tik pilna ar āboliem, ka zari liecas pie zemes. Pie ābeles bija pieslieta neliela sklanda.

—    Ai, esi tik laba un nolasi man ābolus, — ābele teica,

—    lai varu atkal izsliet zarus, man nav spēka vairs nostāvēt ar tik smagiem zariem. Tikai ar sklandu gan rīkojies vieglītēm

un saudzīgi, tā, lai man dikti nesāp. Ēd, cik tev kārojas, un atlikušos ābolus ierušini man pie saknēm, tad es tev kādreiz arī izlīdzēšu.

Labi. Tēvameita nolasīja tos, kurus varēja aizsniegt, pēc tam paņēma sklandu un saudzīgi nodauzīja citus ābolus. Viņa pieēda pilnu vēderu un atlikumu rūpīgi ierušināja pie saknēm.

Viņa atkal gāja, gāja tāltālu, kamēr nonāk pie lielām mājām, kur mita trollene ar savu meitu. Tēvameita iegāja sētā un vaicā pēc darba.

—    Ak vai, tur nekas neiznāks, — trollene teica, — ne viens vien te ir jau bijis, bet labuma nekāda.

Bet tēvameita lūgšus lūdzas un pēdīgi tomēr tiek salīgta. Labi, lai notiek! Trollene iedod viņai sietu, lai atnesot tajā ūdeni. Tēvameitai likās, ka ūdeni ar sietu nevar atnest. Tomēr viņa nogāja pie akas, un, kad bija tur, sīki, mazi putniņi sāka dziedāt:

—   Mālus zied Virsū sarieml Mālus zied Virsū sariem!

Labi, lai notiek! Tagad viņa ar sietu gluži labi varēja atnest ūdeni. Bet, kad viņa atnesa ūdeni un trollene paskatījās uz sietu, šī saka:

—     Pašai tev tas nebūs ienācis prātā!

Nu trollene lika, lai tēvameita izmēžot kūti un izslaucot govis. Bet, kad viņa nogāja turp, liekšķere bija tik liela, ka ne pakustināt, ne pacelt. Viņa atkal nezināja, ko iesākt, bet putniņi dzied, lai paņemot slotu un izslaukot kādu nieku laukā, tad vjss pārējais izlidošot pats. Sacīts jg darīts, un drīz vien kūts bija tik tīra kā galds. Tagad bija jāslauc govis, bet tās bija tik dīdelīgas, ka spārdās un šņāc vien un tēvameita nekā nedabū tās izslaukt. Bet putniņi kūts priekšā dzied:

—  Sīkiem putniņiem Lāsi lejl

Labi. Viņa izlēja kādu piena lāsi putniņiem. Un govis tūlīt palika tik rāmas, ka ne spārdās vairs, ne šņāc un tēvameita varēja tās visas izslaukt. Neviena vairs nepakustināja ne kājur neko.

Kad trollene redzēja viņu nākam iekšā ar pienu, šī teica:

—     Pašai tev tas nebūtu ienācis prātā! Bet tagad paņem šito melno vilnas kodeļu un izmazgā baltu.

Meita nezināja, kā to izdarīt, jo savu mūžu nebija redzējusi, ka melnu vilnu kāds varētu izmazgāt baltu. Tomēr pretī viņa neko neteica — paņem vilnas kodeļu un noiet pie akas. Tur putniņi dzied, lai samērcot vilnu lielajā toverī, kas turpat stāv, tad tā tikšot balta.

—    Nu nē, — trollene teica, redzēdama, ka tēvameita nāk iekšā ar vilnas kode|u, — no tevis man nav nekāda prieka, tu taču ar visu tiec galā un pēdīgi pavisam sagandēsi man dzīvi, labāk došu tev vilkapasi.

Trollene atnesa trīs šķirstiņus — sarkanu, zaļu un zilu. Tēvameita par algu sev drīkstēja ņemt to, kuru grib. Viņa nu nezināja, kuru lai ņem, bet sīkie, mazie putniņi dziedāja:

—  Zaļo neņem,

Un sarkano neņem!

Zilo tikai ņem,

To, ar krustiņiem, ņem!

Viņa paņēma zilo, kā putniņi bija dziedājuši.

—    Pē, ir nu gan! — trollene sacīja. — Par to tu man vēl samaksāsi!

Kad tēvameita nu posās prom, trollene meta viņai pakaļ nokaitušu krāsns kruķi, bet tēvameita aši izmuka ārā pa durvīm un paslēpās, jo putniņi jau bija pateikuši, kā jādara, un kruķis viņai netrāpīja. Cik ātri vien varēdama, viņa nu steidzās prom, bet, kad bija tikusi līdz ābelei, tad dzird uz ceļa šņākoņu. Trollene ar savu meitu dzenas viņai pakaļ. Tēvameita tā pārbijās, ka nemaz vairs nezina, ko iesākt.

ļ — Nāc šurp pie manis, es tev palīdzēšu, — ābele sacīja.

—    Paslēpies te, zem maniem zariem. Ja tās abas uzkritīs tev virsū, tad atņems šķirstiņu un saplēsīs tevi gabalos.

Labi, viņa paslēpās. Ko nagi nes, atskrēja trollene ar savu meitu.

—    Vai kādu meitu neesi redzējusi te garām ejam? — trollene prasa.

—  Kā tad, — ābele atbild, — pirmiņ te aizskrēja viena garām, bet šī būs jau tik tālu, ka jūs nekad nepanāksiet.

Tad trollene griezās atpaka] uz māju.

Tēvameita pagāja vēl kādu gabalu, bet, kad bija tikusi līdz aunam, tad dzird tādu šņākoņu, ka aiz izbija un baismām nemaz vairs nezina, ko iesākt; viņa nojauta — trollene ir pārdomājusi!

—             Nāc šurp pie manis, es tev palīdzēšu,— auns sacīja,

—   paslēpies zem manas vilnas, tad šās tevi nepamanīs. Citādi atņems tev šķirstiņu un saplosīs tevi gabalos.

Ko nagi nes, atdrāzās trollene.

—  Vai kādu meitu neesi redzējis te garām ejam? — šī vaicā aunam.

—   Kā tad, — auns atbild, — pirmiņ redzēju gan vienu, bet viņa skrēja tik ātri, ka tu nedabūsi rokā.

Tad trollene griezās atpakaļ uz māju pusi. Kad tēvameita bija tikusi tik tālu kā līdz govij, tad dzird uz ceļa šņākoņu.

Nāc šurp pie manis, — govs teica, — es tev palīdzēšu. Paslēpies man zem tesmeņa. Gitādi trollene atņems tev šķirstiņu un pašu saplosīs gabalos.

Nepagāja necik ilgs laiks, kad trollene bija klāt.

—             Vai kādu meitu neesi redzējusi te garām ejam? — trollene prasa govij.

—              Kā tad, pirmiņ redzēju gan, bet šī jau būs gabalā, tāpēc ka skrēja nemēr ātri. Rokā vairs nedabūsi.

Nu trollene pagriezās atpakaļ un devās uz māju.

Kad tēvameita bija nogājusi vēl lielu, lielu gabalu un nebija vairs tālu no statiņu žoga, viņa dzird, ka ceļš dimd, un atkal jūt baismas un izbīli; meita noprot — trollene ir pagriezusies atpakaļ.

—    Nāc šurp pie manis, es tev palīdzēšu, — statiņu žogs teica. — Palien te, zem statiņiem, tad šās tevi neredzēs. Citādi atņems šķirstiņu un pašu saplosīs gabalos.

Labi, viņa ar skubu palīda zem statiņiem.

—    Vai kādu meitu neesi redzējis te garām ejam? — trollene prasa žogam.

—     Nē, neesmu redzējis nevienu meitu, — žogs nikni nošņācās un top tik liels, ka tikt tam pāri nav ko domāt.

Un trollenei neatlika nekas cits kā griezties atpakaļ un doties uz mājām.

Kad tēvameita laimīgi bija pārnākusi mājā, svešmāte ar savu meitu tapa pret viņu vēl nenovīdīgākas nekā agrāk, jo nu viņa bija vēl jaukāka un tik daiļa, ka prieks skatīties. Viņai vairs nebija brīv palikt istabā, šās viņu izdzina ārā uz cūkkūti, un tur viņai bija jādzīvo. Tēvameita tur visu izmēza un iztīrīja, pēc tam pavēra šķirstiņu, lai apskatītos, kādu algu ir nopelnījusi. Tiklīdz tas bija vaļā, tā izbirst ārā tāds lērums zelta un sudraba, un visādu greznumlietu, ka sienas un griesti ir jānoklāj no vienas vietas — un cūkkūts nu izskatās lepnāka pat par vislepnāko kara|pili. Kad svešmāte ar savu meitu to dabūja redzēt, tās nemaz vairs nezināja, kur likties, un sāk tēvameitu izprašņāt, kā viņa to nopelnījusi.

— Ak vai, jūs taču varat iedomāties, ja jau man tāda alga ir aizmaksāta. Tie bija tādi (audis un tāda saimniece, kādas otras nav nemaz pasaulē.

Labi, tad mātesmeita pēdīgi arī gribēja iet darbā, lai nopelnītu sev tādu pašu zelta šķirstiņu. Viņas abas par jaunu apsēdās vērpt. Bet nu mātesmeitai bija jāvērpj pakulas un tēvameitai lini un tai, kura pirmā pārraus pavedienu, bija jālec akā. Saprotams, ka nepagāja necik ilgi, kad mātesmeitai pavediens bija pušu, un viņa ielēca akā.

Un viss notika tāpat. Viņa nokrita akas dibenā, bet nebija beigta un nonāca skaistā, zaļā pļavā.

Gāja, gāja un apstājas pie statiņu žoga, kuram jātiek pāri.

—      Nekāp man virsū par daudz smagi, tad es tev arī izlīdzēšu, — žogs teica.

—    Uh, kas man daļas gar mietu čupu! — šī atsaka un tik smagi uzmin žogam, ka tas noknakst vien.

Pēc laiciņa mātesmeita nonāca pie govs, kas staigā pierietējusi.

ļgfķEsi tik laba un izslauc mani, — govs sacīja, — tad es tev arī kādreiz izlīdzēšu. Padzeries, cik tik gribi, bet ar pienu, kas paliek pāri, aplaisti man nagus.

Labi, lai notiek! Mātesmeita izslauca govi, padzērās, cik tik lien, bet, govij uz nagiem ko uzliet, vairs nebija atlicis. Slauceni viņa aizmeta pa roku galam un devās prom.

Gāja, gāja un nonāk pie auna, kam vilna velkas gar zemi.

—       Ak, esi tik laba un apcērp mani, tad es tev arī kādreiz izlīdzēšu, — auns teica. — Paņem sev vilnu, cik daudz gribi, bet to. kas paliek pāri, aptin man ap kaklu.

Lai notiek! Bet viņa strādāja nevīžīgi, izcirpa kumšķu kumšķiem un visu vilnu paņēma sev līdzi.

Pēc laiciņa mātesmeita nonāca pie ābeles, kurai āboli liec zarus pavisam gar zemi.

—  Esi tik laba un nolasi man ābolus, lai varu atkal izsliet zarus; man nav spēka vairs nostāvēt ar tik noliektiem zariem, — ābele teica. — Tikai esi uzmanīga, lai man dikti nesāp. Ēd, cik tev kāro, un atlikumu rūpīgi ierušini man pie saknēm, tad es tev kādreiz arī izlīdzēšu.

Mātesmeita noplūca tos, kas bija pa rokai, un tos, ko nevarēja aizsniegt, nodauzīja ar sklandu, bet saudzīga nebija itin nemaz — aplauzīja lielus zarus, pieēda pilnu vēderu un tos ābolus, kas palika pāri, atstāja mētājamies zem koka.

Pagājusi vēl gabaliņu, mātesmeita nonāca pie mājām, kur dzīvo trollene. Tur viņa prasīja darbu. Trollene sacīja, ka viņai neviena palīga nevajagot, tāpēc ka meitas vai nu nekur nederot, vai atkal esot tik aplam izveicīgas, ka izputinot šo. Mātesmeita nelikās un nelikās mierā, sacīdama, ka viņai tomēr vajagot darba, un tad trollene atbildēja, ka ņemšot to darbā — varbūt ir tomēr kur liekama.

Vispirms mātesmeitai bija jāatnes sietā ūdens. Labi. Viņa aizgāja pie akas un iesmēla sietā ūdeni, bet tikpat ātri, kā iesmelts, ūdens atkal iztecēja ārā. Tad putniņi sāka dziedāt:

—  Mālus zied Virsū sarieml Mālus zied Virsū sariem!

Bet mātesmeita par putniņu dziesmu nelikās zinis, viņa iemeta putniņiem ar kādu māla piku, tie aizlaidās tālu projām, un mātesmeitai bija jāiet mājā ar tukšu sietu. Pārnākusi viņa dabūja no trollenes sukas. Tagadiņ viņai bija jāizmēž kūts un jāizslauc govis, bet tam darbam viņa šķitās par daudz smalka esam. Uz kūti viņa tomēr devās. Bet, tur nogājusi, viņa nevarēja pakustināt liekšķeri — tik liela tā bija. Putniņi šai sacīja to pašu, ko tēva meitai, lai izslaukot ar slotu laukā kādu nieku, tad viss pārējais izlidošot pats. Bet māte&meita paķēra slotu un met ar to putniņiem. Kad šai nu vajadzēja ķerties pie slauk&anas, govis bija tik dīdelīgas, ka spārdās un šņāc vien, un, tiklīdz kāds mazumiņš piena bija slaucenē, tā govis slauceni ap« gāza.

Putniņi ņemas dziedāt:

—  Sīkiem putniņiem

Lāsi lej!

r Bet mātesmeita slāni un mizo govis, met putniņiem ar visu, kas gadās pa rokai, un plosās tā, ka tīri vai bail. Ne viņa ko izmēž, ne izslauc. Iegājusi istabā, dabūja no trollenes kāvienu un tika ari nozākāta. Un nu viņai melnā vilna bija jāizmazgā balta. Bet ar to negāja nemaz labāk. Tad trollenei bija diezgan, šl atnesa trīs šķirstiņus — sarkanu, za|u un zilu — un teica, ka mātesmeitu šai vairs neesot kur likt, jo tā nekam nederot, bet algai lai tomēr paņemot vienu šķirstiņu, to, kuru pati grib. Tad putniņi sāka dziedāt:

— Zaļo neņem,

Un sarkano neņem!

Zilo tikai ņem,

To, ar krustiņiem, ņeml

Mātesmeita ne ausis nepakustināja par to, ko dzied putniņi, un paņēma sarkano, kas visvairāk zvīļo. Viņa posās ceļā un iet mājup — un varēja soļot mierīgi, bez kādas steigas. Pakaļ neviens neskrēja. Kad viņa pārradās mājā, mātei bija lielum lielie prieki. Abas tūlīt ieiet goda istabā un noliek tur Šķirstiņu, tāpēc ka domāja — tur iekšā nav nekas cits kā zelts un sudrabs. Sienas un griesti tiks apzeltīti — tā šīs cerēja. Bet, kā paver šķirstiņu, tā veļas ārā čūskas un krupji. Un, kolīdz mātesmeita pavēra muti, notika tas pats — vēlās ārā čūskas un krupji, un vēl citi mūdži, kādus tik var iedomāties. Pēdīgi ar Šo nemaz vairs nevarēja kopā dzīvot. Tādu algu mātesmeita bija nopelnījusi par kalpošanu pie trollenes.

Reiz kādam atraitnim no pirmās sievas bija dēls un meita. Tie abi bija rātni bērni un silti mīlēja viens otru. Pēc kāda laika atraitnis apprecējās otrreiz. Par sievu viņš apņēma atraitni, kurai ir meita no pirmā vira. Tā bija neglīta un ļauna, un māte bija tāda pati. No tā laika, kad jaunā sieva rīkojās pa māju, vīra bērniem nekur vairs nebija miera, un puisis devās pasaulē pats sev maizi pelnīt.

Gāja, gāja un nonāk pie karaļpils. Tur viņu pieņēma staļļa puisim par palīgu. Puisis bija čakls un izdarīgs, un zirgi, kurus viņš aprūpēja, bija tik brangi, ka spīd un laistās vien.

Bet māsai, kas palika mājās, klājās sliktāk par sliktu. Pamāte un mātesmeita staigāja viņai pa pēdām, mūžīgi rādamas un nievādamas, un viņai nemaz vairs nebija miera. Paši grūtākie darbi bija viņai uzkrauti. Bāriens bija vietā, nevietā un vēders tukšs.

Viendien viņu aizsūtīja atnest ūdeni no strauta. Te pēkšņi virs ūdens parādījās nejauka briesmoņa galva.

—    Nomazgā mani, vai dzirdil — galva teica.

—    Labi jau, labi, nomazgāšu! — tēvameita sacīja un ņēmās berzt un mazgāt nejaukā briesmoņa viepli. Skaidrs, ka nekāds patīkamais darbs tas nebija. Kad viņa bija to paveikusi, virs ūdens parādījās vēl daudz nejaukāka briesmoņa galva.

—    Sasukā mani, vai dzirdi! — galva teica.

—    Labi jau, labi, sasukāšu! — meita sacīja un ar skubu ķērās klat matu pinkām, bet arī tas nebija nekāds patīkamais darbs, to tu vari saprast. Kolīdz viņa bija ar to galā, virs ūdens parādījās vēl cita — daudz, daudz nejaukāka briesmoņa galva.

—    Dod man mutes, vai dzirdi! M galva teica.

—    Labi jau, labi, došu mutes! •— tēvameita sacīja un iedeva arī, bet viņai tas šķita pats sliktākais darbs mūžā.

Te visas trīs briesmoņu galvas sāka apspriesties, kā samaksāt par tādiem krietniem darbiem.

—    Lai viņa top par visskaistāko meitu pasaulē un ir tik gaiša kā sauldiena! — pirmā galva teica.

—    Lai no matiem viņai sijājas zelts ik reizes, kad viņa tos sukā! — otrā teica.

—             Lai no.mutes viņai birst zelta gabali-ik reizes, kad viņa runā! — trešā galva teica.

Tēvameita pārgāja mājās tik skaista un gaiša kā sauldiena, u n pamāte ar savu meitu, to redzēdamas, kļuva vēl negantākas. Vēl sliktāk bija, kad viņa sāka runāt, un tās abas nu ierauga, ka no mutes viņai birst zelta naudas gabali. Pamāte lielās dusmās aizdzina tēvameitu uz cūkkūti, lai sēž tur ar visu zeltu un istabā kāju vairs nesper.

Necik ilgi — un māte sūtīja īsto meitu uz strautu pēc ūdens, pieiet meita ar spaiņiem pie krasta, un virs ūdens parādījās pirmā briesmoņa galva.

—    Nomazgā mani, vai dzirdi! — galva teica.

—    Pats velns lai tevi mazgā! — īstā meita atbild.

Te parādījās otrā briesmoņa galva.

—    Sasukā mani, vai dzirdi! — galva teica.

—    Pats velns lai tevi sukā! — īstā meita atbild.

Otrā galva aizgāja dibenā, un parādījās trešā galva.

—    Dod man mutes, vai dzirdi! — galva teica.

—    Pats velns lai dod mutes tādam purnam! — meita atbild.

Te visas trīs briesmoņu galvas atkal sāka apspriesties, kā

samaksāt par tādu nelāgu apiešanos. Visi trīs briesmoņi vienojās, ka īstajai meitai jādabū četras olektis garš deguns, trīs olektis garas lūpas un brikšņu puduris uz galvas. Un no mutes šai lai birstot kvēpi ik reizes, kad runā.

Nonākusi līdz ārdurvīm ar saviem ūdensspaiņiem, šī mātei uzsauca:

—    Attaisi durvis!

—    Pati attaisi, meitiņ manu! — māte atteica.

—    Deguns nejauj, — meita atbild.

Kad māte iznāca ārā un ieraudzīja meitu, tu droši vien vari iedomāties, kā šī jutās, kā kliedza un kā uzvedās. Bet ne deguns, ne lūpas no tā nekļuva mazākas.

Tēvameitas brālis, tas pats, kas kalpoja karaļpilī, bija uzzīmējis savu māsu. Zīmējums viņam bija līdzi, un katru ritu un vakaru viņš nometās ceļos šīs bildītes priekšā un lūdza to kungu par savu māsu, kas viņam gaužām mīļa. Citi zirgu puiši bija to dzirdējuši, pa atslēgas caurumu tie pavērās iekšā istabā un redz, ka viņš tup uz ceļiem kāda attēla priekšā. Tie izlaida valodas, ka puisis katru rītu un vakaru tup uz ceļiem kāda elka

priekšā, un pēdīgi tie aizgāja pie paša karaļa un vedina, lai nākot paskatīties pa atslēgas caurumu, tad pats redzēšot.

Karalis negribēja tam lāgā ticēt. Bet visbeidzot tie viņu apvārdoja, karalis uz pirkstgaliem pielavījās pie durvīm un palūrēja. Nudien, viņš redz puisi ar saliktām rokām tupam uz cehiem, un pie sienas karājas attēls.

—     Taisi vaļā durvis! — karalis uzsauc, bet puisis nedzird.

Tad karalis sauca otrreiz, bet puisis lūdz tik kvēli, ka atkal nedzird.

—     Taisi vaļā durvis, kad es tev saku! — karalis sauc vēlreiz. — Es tas esmu!

Te nu puisis pieskrēja pie durvīm un attaisīja vaļā, bet steigā bija aizmirsis par attēlu.

Kad karalis ienāca iekšā un to ieraudzīja, viņš palika stāvam kā apburts — tik brīnumjauks viņam šķita attēls.

—     Tik daiļas jaunavas pasaulē nemaz nav, —karalis teic.

Tad puisis izstāstīja, ka tā ir viņa māsa, ko viņš ir uzzīmējis.

—     Un, ja viņa nav pat vēl skaistāka kā zīmējumā, tad neglītāka ari nav, — viņš sacīja.

—Labi, ja viņa ir tik daiļa, tad es gribu viņu par savu karalieni, — karalis teica un vēlēja puisim uz karstām pēdām braukt uz mājām viņai pakaļ un nekavēties nekur. Puisis nosolījās steigties ātri, ātri un atstāja karaļpili.

Kad brālis pārradās mājās un gribēja vest prom savu māsu, pamāte un īstā meita ari posās līdzi. Tad visi četri devās ceļā, <un tēvameitai bija līdzi skrīne ar zelta gabaliem un suns, kuram Putenītis vārdā. Skrini un suni viņa bija mantojusi no mātes.

Brauca, brauca un nonāk pie ezera, kuram jātiek pāri. Brālis apsēdās laivas pakaļgalā pie stūres un māte ar īsto meitu tin pameitu priekšā. Un nu tie burāja tik un burāja.

Pēc kāda laika pamana krastu.

—     Tur pie tā baltā krasta mēs kāpsim malā, §ļ brālis saka •un rāda pāri ezeram.

—     Ko brālis teica? — tēvameita vaicā.

—    Viņš teica, lai skrini tu metot ūdenī, — pamāte atsaka.

—     Kad jau brālis tā vēl, tad lai notiek! — tēvameita atbild •un izmet skrini pāri malai.

Burāja vēl kādu bridi, un te brālis atkal rāda pāri ezeram.

—    Tur uz to pili mums jādodas, — viņš saka.

—    Ko brālis teica? — tēvameita vaicā.

—    Nupat viņš teica, lai savu suni tu metot ūdeni, — pamāte

atbild.

Tēvameita bēdājās un raudāja, tāpēc ka par Putenlti mīļāka viņai nekā nebija pasaulē, bet pēdīgi viņa to tomēr izmeta pāri bortam.

—             Kad jau brālis tā vēl, tad lai notiek ar, bet dievs ir mans liecinieks, cik smagu sirdi es no tevis šķiros, Putenītl — viņa saka.

Tad tie burāja vēl krietnu gabalu.

, — Redz, kur karalis nāk tev pretī, — brālis saka un rāda uz krastu.

—    Ko brālis tagad teica? — tēvameita vaicā.

—             Nupat viņš sacīja, ka tev pašai tagad ar skubu jālecot ūdenī, — pamāte atbild.

Viņa vaimanāja un lēja asaras, bet, kad jau brālis tā esot noteicis, tad lai notiekot ar. Un viņa ielēca ezerā.

Kad nu tie nonāca karalpilī un karalis ieraudzīja nedaiļo līgavu ar četras olektis garu degunu un trīs olektis garām lūpām, un brikšņu puduri uz galvas, tas aplam izbijās. Bet kāzām jau viss bija sabrūvēts un sacepts un kāzinieki arī sēdēja un gaidīja, tāpēc karalim bija jāņem tā pati.

Bet negants viņš bija, un kurš ņemsies viņu par to nosodīt? Tāpēc puisi viņš lika iemest čūsku bedrē.

Ceturtdienas vakarā tūlīt pēc kāzām dai]a jaunava ienāca kara)pils namā un lūdza no nammeitas matu suku. Dabūjusi suku, viņa sāka sukāt matus — un zelts sijājās zemē. Viņai pa pēdām staigāja šunelis, un viņa tam sacīja:

—    Ej, Putenīt, paskaties, vai drīz svīdīs gaismai

Tā viņa teica trīs reizes, un, kad trešajā reizē suns tika izvadīts ārā, nāca jau diena. Tad viņa. posās prom, bet aiziedama vēl sacīja:

—  V7, brikšņu meita nedaiļā Guļ karaļgultā nu apskauta,

Kad man vieta jūras dibenā Un brālim čūsku bedrē dziļajā!

Es nākšu vēl divi reizes un pēc vairs nekad, — viņa piebilda.

No rīta nammeita izstāstīja, ko ir redzējusi un dzirdējusi, un karalis atbildēja, ka nākamās ceturtdienas vakarā viņš pats palikšot namā, lai redzētu, vai nammeita runā taisnību.

Un toceturtdien, kad bija sācis jau krēslot, karalis iznāca namā pie meitas. Bet, lai kā viņš berzēja acis un pūlējās palikt nomodā, nekas tomēr nelīdzēja. Tāpēc ka brikšņu pudura līgava trillināja un vīteroja tā, ka karalim acis pašas no sevis aizkrita ciet. Un, kad atnāca daiļā jaunava, viņš gulēja un pat krāca. Tāpat kā pirmo reizi, viņa patapināja suku, sukāja matus — un zelts sijājās zemē. Un treji lāgi viņa lika sunim iziet ārā, un, kad svīda gaisma, viņa posās prom. Aiziedama viņa sacīja tos pašus vārdus, ko viņu reizi.

—    Es nākšu vēl vienu reizi un pēc vairs nekad, — viņa piebilda.

Trešās ceturtdienas vakarā karalis atkal gribēja palikt nomodā. Viņš nosēdināja sev katrā pusē pa vīram un lika, lai tie krata un knaiba viņu ik reizes, kad viņš gribēs aizmigt. Un divus vīrus viņš pielika par sargiem pie brikšņu pudura līgavas. Bet novakarē brikšņu pudura līgava par jaunu iesāka trillināt un vīterot tā, ka acis karalim aizkrita ciet un galva noslīga uz sāniem.

Te atnāca daiļā jaunava, dabūja suku, sukāja matus — un zelts sijājās zemē. Un viņa lika sunim iet ārā paskatīties, vai neaust jau diena, un darīja to treji lāgi. Trešajā reizē bija sākusi svīst gaisma, un tad viņa teica:

—  Vī, brikšņu meita nedaiļā Guļ karaļgultā nu apskauta,

Kad man vieta jūras dibenā Un brālim čūsku bedrē dziļajāl

Un nu es nenākšu vairs nekad§; .— viņa piebilda uņ posās prom.

Bet tie divi vīri, kas turēja karali zem padusēm, pamanījās ielikt viņam rokā nazi, un viņš paguva ieskrambāt viņai mazo pirkstiņu — tik vien, lai sāktu nākt asinis. Tad burvības vara bija lauzta un karalis uzmodās. Viņa izstāstīja karalim, kā viss bija noticis un kā pamāte un īstā meita bija viņu pievīlušas.

Viņas brālis ātri vien tika izlaists ārā no čūsku bedres — čūskas viņam neko sliktu nebija darījušas. Un viņa vietā čūsku bedrē iemeta pamāti un īsto meitu.

Nav izstāstāms, kas tie bija par priekiem, kad karalis tika vajā no nejaukās brikšņu pudura līgavas un dabūja atpakaļ savu karalieni, tik skaistu kā sauldiena.

Nu tika taisītas īstās kāzas, un tās daudzināja pa septiņām karaļvalstīm. Karalis ar savu līgavu brauca uz baznīcu, un Putenītis arīdzan sēdēja karietē. Kad laulības bija noslēgtas, visi atkal brauca uz māju, bet manis viņu pulkā tad vairs nebija.

SEPTIŅI KUMEĻI

Reiz mazā mājelē dziļdziļi mežā mita nabaga ļaužu pāris. Vīrs ar sievu dzīvoja no rokas mutē, šā tā vilkdami dzīvību. Bet viņiem bija trīs dēli, un jaunāko sauca Pelnrušķis, tāpēc ka viņš nedarīja neko citu kā tikai sēdēja un rušinājās pa pelniem.

Kādudien vecākais dēls pateica, ka grib doties pasaulē maizi pelnīt. Ātri vien dabūjis atjauju, tas devās prom. Gāja, gāja visu garu dienu un pret vakaru nonāk pie karajpils. Karalis stāvēja uz lieveņa un vaicā, kurp šis iedams.

—    Are, eju darbu meklēt, — puisis atbild.

—    Varbūt tu apņemsies ganīt manus septiņus kumeļus? — karalis vaicā. — Ja noganīsi visu dienu un vakarā pateiksi man, ko tie ēd un dzer, dabūsi princesi par sievu un pusi karaļvalsts pūrā, bet, ja nenoganīsi, tad es izgriezīšu no tavas muguras trīs sarkanas siksnas.

Puisim likās, ka tas nav nekāds grūtais darbs. Viņš tikšot galā, šis teica.

No rīta līdz ar saullēktu staļļa puisis izlaida no steliņģiem septiņus kumeļus. Tie auļoja prom un puisis tiem pakaļ — pāri kalniem un lejām, cauri mežiem un purviem. Labu brīdi tā joņojis, viņš sāka piekust. Kādu gabalu vēl izturēja, bet tad tik aplama ganīšana viņam jau bija līdz kaklam. Necik ilgi — un viņš iznāca pie kalnu aizas. Aizas priekšā ar vārpstiņu rokās sēdēja veca vecenīte un vērpa. Ieraudzījusi puisi joņojam pakaļ kumeļiem tik ātri, ka sviedri līst aumaļām, vecenīte viņam uzsauca:

—    Panāc šurp, dēliņ mīļo, es tevi paieskāšul

Kālab ne, puisis bija ar mieru. Viņš apsēdās blakus vecenītei un nolika galvu viņai uz ceļiem: nu vecenīte sāka to ieskāt un ieskāja visu cauru dienu, tikām puisis laiskojās.

Kad tuvojās vakars, puisis posās projām.

—Laikam būs jālaipo uz māju pusi, — viņš teica, — uz karaļpili vairs nelon iet.

—    Paliec līdz tumsiņai, — vecenīte teica, — tad karaļa kumeļi nāks te atkal garām. Tu varēsi skriet tiem pakaļ uz pili, jo neviens jau nezina, ka tu visu savu ganu dienu esi nogulējis te.

Kad parādījās kumeļi, vecenīte iedeva puisim ūdens krūku un ķērpju kušķi. Lai parādot karalim un sakot, ka septiņi kumeļi no tā ēduši un dzēruši.

—    Vai godam ganīji visu garu dienu? — karalis vaicā, kad puisis vakarā pārrodas pilī.

—    Kā tad, — puisis atbild.

—   Tad tu man varbūt pateiksi, ko mani septiņi kumeļi ēd un dzer? — karalis vaicā.

Labi, un puisis parāda karalim ūdens krūku un ķērpju kušķi, ko dabūjis no vecenītes.

—    Te ir tas, ko tie ēd un dzer, — viņš saka.

Bet karalis tūdaļ noprata, kā puisim ir gājis ar ganīšanu, un tik dikti noskaitās, ka pavēlēja šo uz karstām pēdām dzīt prom, bet pirms tam izgriezt šim no muguras trīs sarkanas siksnas un apkaisīt tās vietas ar sāli.>

Kad puisis pārradās mājās, tad, zināms, nebija nekāds priecīgais. Viņš teica, ka vienreiz devies pasaulē maizi pelnīt, citureiz gan nekad vairs neiešot.

Otrā dienā vidējais dēls pateica, ka grib doties pasaulē laimi meklēt. Vecāki liedza, sacīdami, lai apskata brāļa muguru, bet vidējais dēls nepadevās un, pēdīgi dabūjis atļauju, devās ceļā. Iet viņš tik un iet visu cauru dienu, līdz tāpat nonāk pie karaļpils. Karalis stāv ārā uz lieveņa un vaicā, kurp viņš iedams, un, kad puisis atbild, ka iet darbu meklēt, karalis nu prasa, vai šis būšot ar mieru ganīt septiņus kumeļus. Un noteic to pašu sodu un to pašu algu, ko brālim. Labi, vidējais dēls bija ar mieru. Viņam likās, ka varēs noganīt kumeļus un pateikt karalim, ko tie ēd un dzer. Tā viņš salīga pie karaļa par ganu.

Pelēkā rītausmā sta||a puisis izlaida ārā septiņus kumeļus. Tie atkal tik prom pāri kalniem un lejām;— un puisis pakaļ. Bet viņam izgāja tāpat kā brālim. Krietnu bridi tā joņojis pakaļ kumeļiem, viņš, sasvīdis un noguris, nonāca pie kalnu aizas, kuras priekšā sēdēja veca vecenīte ar vārpstiņu rokā un vērpa. Viņa uzsauca vidējam brālim:

—     Panāc šurp, dēliņ mīļo, panāc šurp, es tevi paieskāšu! Puisim tas bija pa prātam. Viņš ļāva, lai kumeļi skrien savu ceļu, un apsēdās aizā pie vecenītes. Un tur nu viņš gulšņāja un laiskojās visu cauru dienu.

Kad novakarē karaļa kumeļi atgriezās, viņš tāpat dabūja ķērpju kušķi un ūdens krūku, ko parādīt karalim. Karalis vaicāja vidējam dēlam:

—    Nu, tu varbūt pateiksi, ko mani septiņi kumeļi ēd un dzer?

Un vidējais dēls atkal parādīja ķērpju kušķi un ūdens krūku un teica:

—    Te ir tas, ko tie ēd un dzer.

Tad karalis atkal dikti noskaitās un pavēlēja izgriezt puisim no muguras trīs sarkanas siksnas, apkaisīt tās vietas ar sāli un dzīt šo uz karstām pēdām prom.

Pārradies mājās, vidējais dēls tāpat izstāstīja, kā šim gājis, un teica, ka vienreiz devies pasaule maizi pelnīt, citureiz gan nekad vairs neiešot.

Trešajā dienā Pelnrušķis posās ceļā. Viņš ari gribot pamēģināt noganīt tos septiņus kumeļus. Citi par viņu tikai smēja vien.

—      Rau, kā mums izgāja! Bet šis vēl domā tikt galā, atradies tas īstais! Tu jau neko citu nemāki kā tikai rušināties pa pelniem! — tie teica.

—     Lai bijis kā nebijis, es tomēr došos ceļā, — Pelnrušķis saka, — ja reiz esmu to ieņēmis galvā!

Lai citi brāļi smēja kā smiedami un tēvs ar māti lūdzās kā lūgdamies, nekas nelīdzēja — Pelnrušķis devās prom. Cauru dienu gājis, ar tumsu viņš tāpat rionāca pie karaļpils. Karalis stāvēja ārā uz lieveņa un vaicā, kurp šis iedams.

—    Eju darbu meklēt, — Pelnrušķis atbild!

—     No kurienes nākdams? — karalis turpina, gribēdams tagad vairāk izdibināt, ko līgst darbā.

Pelnrušķis izstāstīja, no kurienes nāk, un, pateicis, ka ir brālis tiem diviem iepriekšējiem karaļa kume|u ganiem, lūdza, lai viņam ari ļaujot tos vienu dienu paganit.

—    Ak, tie tādi! — karalis iesaucās, kļuvis pikts tikai no atmiņām vien. — Ja tu esi tiem diviem brālis, tad no tevis ari nebūs nekāda labuma. Tādi gani man jau apnikuši!

—    Ja reiz esmu atnācis šurp, tad gribētu tomēr pamēģināt, — Pelnrušķis saka.

—    Nu, ja tev savas muguras nemaz nav žēl, tad manis dēļ mēģini ari, — karalis piekrīt.

—    Es drīzāk gribu princesi par sievu, — Pelnrušķis atbild.

Līdz ar pelēku rītausmu staļļa puisis atkal izlaida ārā septiņus kumeļus. Un tie tik prom pāri kalniem un lejām, cauri mežiem un purviem — un Pelnrušķis pakaļ. Krietnu bridi tā joņojis, viņš tāpat nonāca pie kalnu aizas. Tur sēdēja vecā vecenīte ar vārpstiņu rokā un vērpa. Un viņa uzsauca Pelnrušķim:

—    Panāc šurp, dēliņ mīļo, panāc šurp, es tevi paieskāšu!

—    Iepūt man! Iepūt mani — Pelnrušķis uzsauca un vicoja tikai tālāk, turēdamies kumeļiem uz pēdām. Kad viņš godam bija ticis kalnu aizai garām, pats jaunākais kumeļš viņu uzrunāja:

—    Sēdies man mugurā, mums vēl tāls ceļš ir priekšā.

Pelnrušķis apsēdās kumeļam mugurā. Un viņi jāja ilgi jo

ilgi.

—    Vai tu kaut ko redzi? — kumeļš vaicā.

I — Nē, — Pelnrušķis atsaka.

Un viņi jāja vēl kādu bridi.

№— Vai nu tu kaut ko redzi? — kumeļš vaicā.

—    Neredzu neko, — puisis atbild.

Un, kad viņi bija nojājuši vēl tālu, tālu gabalu, kumeļš atkal vaicā:

—    Vai nu tu kaut ko redzi?

—   Jā, man liekas, tur rēgojas kaut kas balts, — Pelnrušķis atbild, — tāds kā liels, resns bērza celms, vai.

—    Turp mums jādodas, — kumeļš saka.

Kad viņi nonāca pie celma, pats jaunākais kumeļš pastūma celmu sāņus; aiz celma pēkšņi parādījās durvis, kas ved iekšā mazā mājelē. Mājelē nebijā nekā cita kā skurstenis un pāris

solu, bet aizdurvē karājās liels, sarūsējis zobens un maza krūtiņa.

—    Vai zobenu vari pavicināt? — kumeļš prasa.

Pelnrušķis pamēģināja, bet nekā. Tad viņam bija jāiedzer

malks no krūtiņas — vienu reizi, otru reizi un vēl trešo reizi. Beidzot viņš cilāja zobenu, ka vai nu.

—    Zobenu tu ņem līdzi, — kumeļš teica, — ar to savā kāzu dienā nocirtīsi mums visiem septiņiem galvas — un mēs pārvērtīsimies atkal par prinčiem un būsim tādi paši kā agrāk. Patiesībā mēs esam brāļi tai princesei, kuru tu dabūsi par sievu, kad būsi pateicis karalim, ko mēs ēdam un dzeram. Kāds negants trollis mūs apbūra. Kad nocirtīsi mums galvas, raugi tās nolikt atpakaļ katru savā vietā — tad burvestībai vairs nebūs varas pār mums.

Labi. Pelnrušķis apsolījās, un viņi jāja tālāk.

Garu, garu ceļa gabalu nojāja, un tad kumeļš prasa:

—    Vai tu kaut ko redzi?

—    Nē, — Pelnrušķis atbild.

Tad viņi jāja vēl labu bridi.

—    Un nu? — kumeļš jautā. — Vai tagad kaut ko redzi?

—    Neredzu neko, — Pelnrušķis atbild.

Un viņi jāja pāri kalniem un lejām vēl daudzas, daudzas jūdzes.

—    Un nu? — kumeļš vaicā. — Vai vēl tu neko neredzi?

—    Nu jau gan, — Pelnrušķis atbild, — tur lielā tālumā es redzu tādu kā zilganu svītru.

—    Jā, tā ir upe, — kumeļš saka, — un tai mums jātiek pāri.

Pāri upei veda garš, skaists tilts. Tikuši otrā krastā, viņi

jāja vēl krietnu gabalu, un tad kumeļš atkal jautāja, vai Pelnrušķis kaut ko redzot.

Kā nu ne! Sajā reizē Pelnrušķis lielā tālumā redzēja kaut ko tumsu, un tas izskatījās pēc baznīcas torņa.

—    Turp mums jādodas, — kumeļš teica.

Baznīckalnā kumeļi pārvērtās par cilvēkiem un bija atkal karaļdēli tik krāšņos tērpos, ka spīd un laistās. Viņi iegāja baznīcā un altāra priekšā no mācītāja saņēma dievmaizi un vīnu. Pelnrušķis bija baznīcā līdz ar citiem. Bet, kad viņi, dabūjuši svētību, gāja ārā no baznīcas, Pelnrušķis pievāca vīna krūku un dievmaizi. Uz baznīckalna septiņi karaļdēli pārvērtās atkal

par kumeļiem, Pelnrušķis uzsēdās pašam jaunākajam kumeļam mugurā, un viņi devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atjājuši, tikai daudz, daudz ašākā solī.

Vispirms viņi pārjāja pāri tiltam, tad garām celmam un pēc tam garām vecenītei, kas sēdēja aizas priekšā un vērpa. Viņi jāja tik ātri, ka Pelnrušķis nevarēja sadzirdēt, ko šī kliedz viņiem nopakaļus, bet tik daudz gan noprata, ka tā ir briesmīgi nikna.

Bija jau gandrīz tumšs, kad viņi atgriezās karaļpilī, bet karalis stāvēja ārā uz lieveņa un viņus gaidīja.

—   Vai godam ganīji visu cauru dienu? — karalis Pelnrušķim noprasa.

—    Pūlējos no visa spēka, — Pelnrušķis atbild.

—   Tad tu man varbūt pateiksi, ko mani septiņi kumeļi ēd un dzer? — karalis klaušina.

Pelnrušķis nu parāda karalim dievmaizīti un vīna krūku.

—    Te ir tas, ko tie ēd un ko tie dzer, — viņš saka.

—   Tiesa gan, tu esi godam ganījis, — karalis atbild, — tu dabūsi princesi par sievu un pūrā pusi no valsts.

Pilī sāka posties uz kāzām, un karalis teica, ka tās jārīko> tik krāšņas un lepnas, lai nebeidz vien daudzināt tuvu un tālu. Bet, kad visi jau sēdēja pie kāzu galda, līgavainis piecēlās un gāja lejā uz stalli — viņš teicās tur kaut ko aizmirsis esam, kam jāaizejot pakaļ. Nogājis lejā, viņš izdarīja, kā kumeļi vēlē« juši, — nocirta visiem septiņiem galvas: papriekš vecākajam, tad pēc vecuma visiem citiem. Un Pelnrušķis arī gādāja, lai katra nocirstā galva stāvētu savā vietā īstajam kumeļam pie kakla. Kad tas bija izdarīts, kumeļi pārvērtās par prinčiem. Pelnrušķis nu atveda visus septiņus pie kāzu galda. Ieraudzījis* savus dēlus, karalis kļuva tik līksms, ka apskāva un nomutēja Pelnrušķi, bet līgava vēl vairāk iemīlēja savu izredzēto.

—    Pusi no valsts tu esi jau dabūjis, — karalis teica, — otru pusi tu dabūsi pēc manas nāves. Bet mani dēli lai gādā zemes un valstis sev paši tagad, kad ir atkal prinči.

Un kāzās, zināms, valdīja prieks un līksmība. Es arī tur biju, bet par mani neviens nelikās zinis. Man tika vien speķa rausītis. Iešāvu krāsnī. Rausītis apsvila, tauki iztecēja ārā, un man — nekā.

PELNRUSĶIS UN VIŅA KRIETNIE PALĪGI

Reiz dzīvoja karalis. Viņš bija dzirdējis daudzinām kuģi, kas pa sauszemi skrien tikpat ātri kā pa ūdeni. Karalim sagribējās tādu kuģi, un tam, kas to uzbūvēs, viņš apsolīja karaļmeitu un pusi no valsts pūrā. Ziņneši to pasludināja no visiem baznīckalniem pa visu zemi. Izmēģinājās daudzi — kurš gan negribēs pusi no valsts, visi to gribēja un karaļmeitu turklāt! Bet lielajam vairumam izgāja slikti.

Dziļdziļos mežos dzīvoja trīs brāļi. Vecāko sauca Pērs, vidējo Pols un jaunāko Esbens Pelnrušķis, tāpēc ka viņš pastāvīgi rušinājās pelnos. Bet tosvētdien, kad pasludināja par kuģi, kuru karalis grib lai viņam uzbūvē, bija gadījies tā, ka Pelnrušķis arī stāv baznīckalnā. Kad viņš pārnāca mājā un izstāstīja, ko dzirdējis, Pērs lūdza mātei ceļakuli, jo posās pamēģināt, vai nevarēs uzbūvēt kuģi un iegūt karaļmeitu un pusi no valsts.

Uzmetis mugurā maizeskuli, viņš devās prom no mājas. Ceļā Pērs satiek vārgu un salīkušu vecīti.

—     Kurp iedams? — vecītis taujā.

—    Jāiet uz mežu iztaisīt tēvam sili, negrib ar mums citiem vairs ēst no vienas bļodas, — Pērs atbild.

—     Lai sile vien tad iznāk! — vecītis saka.

—    Un kas tev ir kulē? — vecītis vēl grib zināt.

— Mēsli, — Pērs atbild.

—     Lai tad mēsli vien iznāk! — vecītis saka.

Pēc tam Pērs iegāja ozolu mežā, cērt kokus un būvē tik, cērt kokus un būvē tik bez rimas. Bet, cērt kā cirzdams un būvē kā būvēdams, — siles vien iznāk. Kad tuvojās pusdienlaiks, viņš posās kaut ko iekost un paņem priekšā maizeskuli. Bet kulē ne kripatas no ēdamā. Ēdamā nebija, un darbs arī nevedās, un viņam bija diezgan — metīs cirvi un maisu pār plecu un ies atpakaļ uz māju pie mātes.

Tad izmēģināt laimi posās Pols jārauga, vai nevar uzbūvēt kuģi un iegūt karaļmeitu un pusi no valsts. Viņš lūdza mātei ceļakuli un, kad bija to dabūjis, uzmeta mugurā un gāja projām no mājas. Ceļā viņš satika vārgu un salīkušu vecīti.

—     Kurp iedams? — vecītis taujā.

—    Jāiet uz mežu taisīt mazajiem sivēniņiem sili, — Pols atbild.

—    Lai cūku sile vien tad iznāk! — vecītis saka.

—    Un kas tev ir kulē? — vecītis grib zināt.

.. — Mēsli*,.?—Pols atbild.

—    Lai tad mēsli vien iznāk! — vecītis saka.

Pols iegāja mežā un cērt kokus un tēš tik bez rimas. Bet, cērt cik cirzdams un tēs cik tēsdams, neiznāk nekas cits kā tikai dēļi silei un cūku sile vien. Tomēr viņš nemeta vis mieru un nopūlējās līdz pat vēlai pēcpusdienai, iekams posās mazliet iekost. Gaužām izsalcis, viņš nu ņēma priekšā maizeskuli, bet tur nebija ne kripatas ēdamā iekšā. Pols tik aplam sadusmojās, ka, izgriezis kuli un āru, liek pret celmu, paķer cirvi un tūlīt prom uz mājām.

Kad Pols pārnāca no meža, ceļā posās Pelnrušķis un lūdz mātei maizeskuli.

—   Varbūt man laimējas uzbūvēt kuģi un es dabūšu karaļmeitu un pusi no valsts, — viņš saka.

—    Tu jau nu būsi tas īstais, — māte sacīja, — tu, kas nedari neko citu kā tikai rušinies pa pelniem! Nekādu maizeskuli tu nedabūsi!

Pelnrušķis nelikās mierā, bet lūgšus lūdzās, kamēr pēdīgi dabūja atļauju. Maizeskule viņam netika, tas nekas — paķēris līdzi pāris -auzu plāceņu un krūku ar kādu novadējušos alus malku, viņš devās prom no mājas.

Gāja, gāja un satiek to pašu vārgo un salīkušo vecīti.

—    Kurp iedams? — vecītis taujā.

—    Āre, eju uz mežu un, ja paveiksies, uzbūvēšu kuģi, kas tikpat labi kā pa ūdeni, tā pa zemi skrien, — Pelnrušķis teica.

—   Karalis ir pasludinājis, ka tas, kas uzbūvēs tādu kuģi, dabūs karaļmeitu un pusi no valsts pūrā.

1 — Un kas tev ir kulē? -^vecītis grib zināt.

—     Reku, nekas jau tur lāgā nav, tikai ceļamaize, — Pelnrušķis atbild.

—     Iedod man kādu kumosu no savas ceļamaizes — un es tev iešu talkā, — vecītis saka.

■       II Labprāt, — Pelnrušķis atbild. — Tikai man nav nekā cita kā pāris auzu plāceņu un krūciņa ar novadējušos alu.

Lai būtu cik būdams, ja atdošot viņam, viņš visviens iešot talkā.

Kad viņi nonāca dižozolu mežā, vecītis teica:

—  Tagad izgriez vienu skaidu un pēc tam ieliec atkal atpakaļ vietā, un, kad būsi to izdarījis, vari likties gulēt.

Labi, Pelnrušķis izdarīja, kā vēlēts, un nolikās gulēt. Un pa miegam viņam likās, ka dzird ciršanu un tēšanu, zāģēšanu un ēvelēšanu, bet pamosties viņš nevarēja, kamēr vecītis nemodināja. Tad blakus ozolam stāvēja jau pavisam gatavs kuģis, u Nu tikai kāp iekšā un visus, ko satiec, ņem līdzi, — vīrs teica.

Labi, Pelnrušķis apsolās klausīt padomam, pateicas par kuģi un burās prom.

Burāja, burāja, te ierauga tievu, garu biedēkli stāvam pie kalna un rijam laukakmeņus.

—    Kas tu tāds esi, ka rij laukakmeņus? — Pelnrušķis vaicā. Rau, esot tik izsalcis, ka nekā nevarot dabūt pilnu vēderu,

tāpēc esot jāēd vien tie paši laukakmeņi, šis atsaka un lūdz atjauju kāpt kuģī.

—            Ja gribi braukt līdzi, tad kāp tikai iekšā, — Pelnrušķis saka.

Labi, gribot gan, un biedēklis cejamaizei paķēra līdzi pāris lielu akmeņu.

Burāja, burāja vēl labu gabalu, te ierauga saulainā nokal-

-    nltē kādu vīru zīžam tapu.

—  Kas tev ir noticis? — Pelnrušķis vaicā. — Kam tu te vāļājies un zīd tapu?

—              Edze, kad nav mucas, tad jāiztiek ar tapu, — vīrs atbild,

—    tik briesmīgi dzert gribas, ka nekad nedabūju atdzerties ne alus, ne vīna. — Un vīrs lūdza atļauju kāpt kuģī.

—  Ja gribi braukt līdzi, tad kāp tikai iekšā, — Pelnrušķis teica.

Labi, gribot gan, un vīrs iekāpa kuģī un slāpju dzesēšanai paķēra līdzi tapu.

Burāja, burāja vēl labu gabalu, te ierauga kādu guļam un klausāmies ar ausi pie zemes.

—  Kas tev ir noticis? Kam tu te guli ar ausi pie zemes? — Esbens Pelnrušķis vaicā.

—  Man ir tik labas ausis, ka es klausos, kā dīgst zāle, — vīrs atbild. Un tad lūdz atļauju kāpt kuģī. Viņam tas netiek liegts.

—    Ja gribi braukt līdzi, tad kāp tikai iekšā, — Pelnrušķis teica.

Labi, gribot gan. Un tas vīrs arī iekāpa kuģī.

Burāja, burāja vēl labu gabalu, te ierauga kādu, kas skatās tikai un skatās.

—     Kas tev noticis, kam tu tā skaties un skaties? — Pelnrušķis vaicā.

—    Man ir tik asas acis, ka redzu līdz pasaules malai, — viņš atbild un lūdz atļauju kāpt kuģī.

—    Ja gribi braukt līdzi, tad kāp tikai iekšā, — Pelnrušķis saka.

Labi, gribot gan. Un vīrs iekāpj kuģī.

Burāja, burāja atkal labu gabalu, te ierauga kādu, kas lec uz vienas kājas, un pie otras kājas tam ir septiņus kuģapudus' smaga svara bumba.

—     Kas tev noticis? — Pelnrušķis vaicā. — Kam tu lēkā uz vienas kājas, kamēr pie otras tev ir septiņus kuģapudus smaga svara bumba?

—    Man ir tik vieglas kājas, un, ja es ietu ar abām kājām, tad piecās minūtēs būtu pie pasaules malas, — viņš atbild un lūdz atļauju sēsties kuģī.

L— Ja gribi braukt līdzi, tad kāp tikai iekšā, — Pelnrušķis saka.

Labi, gribot gan. Un viņš tāpat iekāpa kuģī pie Pelnrušķa un viņa ceļabiedriem.

Burāja, burāja atkal labu gabalu, te ierauga kādu, kas tur sev ciet muti.

—    Kas tev noticis? — Pelnrušķis vaicā. — Kam tu stāvi un turi ciet muti?

—    Edze, man ir septiņas vasaras un piecpadsmit ziemas iekšā, — viņš atbild, — tāpēc ir jātur ciet mute. Ja tās visas tiktu ārā, pasaule saietu grīstē. — Un viņš lūdza atļauju sēsties kuģī.

I — Ja gribi braukt līdzi, tad kāp tikai iekšā, — Pelnrušķis saka.

Jā, gribot gan, un viņš iekāpa kuģī pie citiem.

Burāja, burāja vēl labu gabalu un nonāk pie karalpils.

1 Sipunds jeb kuģapuds — sens norvēģu svara mērs — 159 kg.

Pelnrušķis taisnā ceļā iegāja pie karaļa un teica, ka kuģis stāv turpat durvju priekšā un viņš grib karaļmeitu par sievu, kā karalis esot apsolījis.

Bet karalim prāts bija grozījies: Pelnrušķis nebija nekāds skaistais — tādam melnam, sodrējainam lupatlasim karalis nemaz negribēja savu meitu dot. Tāpēc karalis teica, ka būšot nedaudz jāpagaida. Karaļmeitu nedabūšot, pirms nebūšot iztukšojis karaļa gaļas klēti ar trīssimt mucām gaļas.

—    Ja līdz rītrītam tu tiksi ar to galā, tad dabūsi karaļmeitu, — karalis teica.

—    Es pamēģināšu, — Pelnrušķis atbildēja. — Bet vai vienu no saviem ceļabiedriem es drīkstu ņemt palīgā?

Jā, tas viņam tiekot atjauts, varot ņemt kaut visus sešus, karalis teica, jo domāja, ka pat ar sešiem simtiem palīgu nav cerību tikt galā ar to gaļas blāķi.

Pelnrušķis paņēma līdzi tikai to, kurš grauž laukakmeņus un pastāvīgi ir varen izsalcis. Viņi aizgāja uz klēti, un tas vīrs visu notiesāja, atstādams tikai piecas nelielas speķa šķēles — katram ceļabiedram pa vienai. Tad Pelnrušķis iegāja pie karaļa un teica, ka klēts nu esot tukša un viņam pienākoties karaļmeita.

Karalis nogāja uz klēti, un klēts bija tukša, nudien. Tomēr Pelnrušķis bija melns un sodrējains — pavisam nelāgi, ka tādam lupatlasim jādabū karaļmeita. Tāpēc karalis teica, ka viens pagrabs šim esot pilns ar alus un vīna mucām — trīs simti no katra dzēriena — un tās vispirms vajagot izdzert.

—    Un, ja tu līdz rītrītam tās izdzersi, tad dabūsi manu meitu, — karalis sacīja.

—    Es pamēģināšu, — Pelnrušķis sacīja. — Bet vai vienu no saviem ceļabiedriem es drīkstu ņemt palīgā?

—    Kāpēc ne, ņem vien,— karalis atbildēja, būdams pārliecināts, ka alus un vīna viņam pietiks un atliks arī priekš visiem septiņiem.

Pelnrušķis paņēma līdzi tikai to, kas zīž tapu un mūždien ir varen izslāpis. Un karalis viņus abus ieslēdza pagrabā. Izslāpušais nu tukšoja mucu pēc mucas, kamēr nebija vairs nevienas pilnas, bet pēdējā atstāja kādu malku iekšā, lai katram ceļabiedram iznāk pa kausam.

No rīta karaļa ļaudis atslēdza vaļā pagrabu, un Pelnrušķis tūlīt gāja pie karaļa un sacīja, ka mucas nu esot tukšas un viņam pienākoties karaļmeita, kā solīts.

—    Jā, bet vispirms man jānoiet pagrabā un jāpaskatās, — karalis teica, tāpēc ka nespēja ticēt.

Karalis nogāja pagrabā, un tur patiešām bija tikai tukšas mucas. Bet Pelnrušķis bija melns un sodrējains, un karalis nemaz negribēja sev tādu znotu. Tagad viņš sacīja, ka vispirms lai Pelnrušķis tomēr atnesot no pasaules viņas malas karaļmeitai ūdeni priekš tējas — tad gan dabūšot kā karaļmeitu, tā pusi no valsts pūrā. Karalis domāja — to nu Pelnrušķis nemūžam neizdarīs.

h|— Es pamēģināšu, — Pelnrušķis teica.

Viņš pasauca to vīru, kurš lec uz vienas kājas, kamēr pie otras tam karājas septiņus kuģapudus smaga svara bumba. Un svaru bumba tam nu bija jānoņem nost, lai abas kājas naski vien var likt pie zemes, tāpēc ka karaļmeitai priekš tējas desmit minūtēs vajadzēja atnest ūdeni no pasaules viņas malas.

It Vīrs noņēma svaru bumbu, dabūja spaini, devās ceļā un nozuda viens divi. Pagāja vesela mūžība, bet vīrs kā nenāk, tā nenāk vairs atpakaļ. Pēdīgi tikai trīs minūtes bija palikušas — tad laiks būs cauri. Un karalis jau staigāja tik starojošs, itin kā pie jaunas zemes ticis.

Bet Pelnrušķis nu pasauca to, kas dzird zāli dīgstam, lai paklausās, kas noticis.

Vīrs pie akas ir aizmidzis, — tas ar labajām ausīm teica.

—   Es dzirdu, šis krāc un trollis šo ieskā.

Tad Pelnrušķis pasauc to, kurš redz līdz viņai pasaules malai, un liek, lai sašauj trolli. Labi, tas iešauj trollim vienu lodi tieši starp acīm. Trollis iekaucās tā, ka ūdensnesējs pamodās un paguva tikt atpakaļ pilī, kad no tām desmit minūtēm bija vēl palikusi viena minūte pāri.

Pelnrušķis iegāja pie karaļa un teica, ka ūdens ir atnests, lai nu dodot karaļmeitu bez garām runām. Bet karalim Pelnrušķis vēl arvien likās melns un sodrējains un šis tādu nemaz negribēja sev par znotu. Tagad nu karalis sacīja, ka pirtī šim esot trīs simti asis1 malkas, kas domāta graudu žāvēšanai.

1 Ass — garuma mērs, parasti 7 pēdas.

—  Un, ja tu varēsi izturēt tur iekšā un visu sadedzināsi, tad «dabūsi karaļmeitu bez garām runām^— karalis teica.

—  Es pamēģināšu, — Pelnrušķis sacīja. — Bet vai vienu no saviem ceļabiedriem es drīkstu ņemt palīgā?

—  Jā, kaut vai visus sešus, — karalis atbildēja, tāpēc ka domāja — karstuma pietiks atliku likām.

Pelnrušķis paņēma līdzi to, kuram piecpadsmit ziemas un septiņas vasaras iekšā, un aizgāja vakarā uz pirti. Bet karalis bija sakurinājis tādu spelti, ka akmeņi kvēlo vien. Ārā viņi vairs netika, jo, tiklīdz kurinātāji bija tur iekšā, karalis lika aizslēgt pirts durvis ar vairākām piekarināmām atslēgām.

To redzot, Pelnrušķis teica:

—  Palaid nu ārā kādas sešas septiņas ziemas, lai valda tāds patīkams vasaras vēsumiņš!

Tā arī notika, un nu viņi varēja izturēt, bet ap pusnakti kļuva stipri pavēss. Tad Pelnrušķis lika izlaist ārā kādas divas trīs vasaras, un viņi abi nogulēja līdz lielai dienai. Bet, kad izdzirda karali ārpusē grabināmies, Pelnrušķis teica:

—             Izlaid vēl kādas pāris ziemas laukā un pēdējo laid tieši šim virsū!

Labi, lai notiek! Un, kad karalis slēdza vaļā pirts durvis, domādams, ka tie guļ tur apsviluši, abi sēdēja sarāvušies un klabināja zobus un tas, kuram piecpadsmit ziemas iekšā, pēdējo uzlaida tieši karalim virsū, apsaldēdams tam degunu un vaigus.

—   Vai nu dosi karaļmeitu? Pelnrušķis vaicā.

—   Vari ņemt karaļmeitu un pusi no valsts arī, — karalis sacīja, jo šim vairs nebija dūšas teikt «nē».

Nu taisīja kāzas, līksmoja un šāva gaisā ar lielgabaliem. Un, rīkodamies ar lādējamiem iesmiem, tie mani arī iestūķēja stobrā un atšāva šurp, lai varu jums pastāstīt, kas tur notika.

ĪKSTĪTIS

Reiz kādai sievai bija viens vienīgs dēls — īkšķa garumā. Tāpēc viņam bija īkstītis vārdā.

Kad īkstītis bija ticis līdz jaunekļa gadiem, māte viņam sacīja, ka jāejot līgavas meklēt. Mātei likās, ka dēlam laiks domāt par precēšanos.

To izdzirdis, īkstītis kļuva gluži līksms. Sajūdza zirgu, un abi posās ceļā uz karaļpili, kurā dzīvo kāda lepna princese, īkstītis bija tik maziņš, ka māte apsēdināja viņu sev uz plaukstas. Bet, kad tie bija kādu bridi braukuši, īkstītis pazuda. Māte meklē un sauc un, nevarēdama šo nekur atrast, sāk gauži raudāt.

I — Pī, pl! — īkstītis iepīkstas un izlien zirgam no krēpēm, kur bija paslēpies.

Un nu viņam ir jānosolās, ka citreiz tā nedarīs. Bet, kad tie ir vēl gabalu pabraukuši, īkstītis pazūd otrreiz. Māte meklē un sauc, un sāk raudāt, bet īkstīša kā nav, tā nav.

—    Pī, pī!^ īkstītis iepīkstas, un māte noprot, ka dēls smej bārdā, bet atrast viņa to tomēr nekur nevar.

—    Pī, pī, re, kur es esmu! — īkstītis saka un izlien zirgam no auss.

Un tad viņam ir jānosolās, ka vairs neslēpsies. Bet, kad tie ir gabalu pabraukuši, īkstītis nevar nociesties un pazūd par jaunu. Māte meklē un raud, un sauc īkstīti, bet, meklē, cik gribi, puikas kā nav, tā nav.

—    Pī, pī, re, kur es esmul — īkstītis saka.

Bet mātei nav ne jausmas, kur viņš varētu būt, jo balss skan pavisam neskaidri.

—    Pī, pī, re, kur es esmu! — īkstītis atkārto. Māte meklē un nekādi nevar atrast, un īkstītis par to tikai uzjautrinās. Bet tad zirgs spēji nošķaudās — un īkstītis izlido ārā, jo ir tupējis zirga nāsī. Neko darīt, māte iesprosto īkstīti kādā maišelī, tāpēc ka nojauš — citādi nekāda klausīšana neiznāks.

Kad tie nonāk karaļpili, drīz tiek pasludināta saderināšanās, jo princesei īkstītis šķiet brašs puišelis. Un tad nav nemaz ilgi līdz kāzām.

Kāzu mielastā īkstītis apsēžas pie galda princesei blakus, bet, kaut tu izčibētu, viņš netiek klāt ēdienam un nebūtu dabūjis nobaudīt ne skripatas, ja princese neuzcēlusi viņu uz galda. Nu viss rit gludi, kamēr īkstītis var ēst tieši no šķīvja. Bet tad galdā nāk liela, liela putras bļoda — un īkstītis atkal netiek klāt ēdienam. Tomēr īkstītis zina padomu. Viņš uzrāpjas bļodai uz malas. Bet putrai vidū ir sviesta acs. īkstītis to nevar aizsniegt, un viņam ir jāapmetas pie pašas bļodas maliņas. Te uzreiz princese pastiepj lielu karoti, gribēdama putras piku pamērcēt sviestā. Princese ar karoti pagrūž īkstīti, viņš ieveļas sviestā un pagalam ir.

ZĀLES MEITIŅA

Reiz kādam karalim bija divpadsmit dēli. Kad tie bija izauguši, karalis sūtīja dēlus pasaulē līgavas meklēt, bet tikai tādas, kas pa vienu dienu jaudā savērpt, noaust un sašūt kreklu, citādas ne. Katram dēlam karalis iedeva zirgu un jaunas bruņas. Tie nu devās pasaulē līgavas meklēt. Bet, gabalu pajājuši, vecākie brāji nosprieda, ka Pelnrušķi tālāk vairs neņems līdzi, tāpēc ka šis nekur neder.

Neko darīt. Pelnrušķim bija jāpaliek turpat, cits nekas neatlika. Viņš nu bija bez padoma un nezināja, ko tālāk iesākt. Gaužām noskumis nokāpa no zirga, apsēdās zālītē un sāk rūgti raudāt.

Raud un raud, te uzreiz viena asara zālē sakustas, no tās izķepurojas kaut kas balts un nāk Pelnrušķim tuvāk. Pelnrušķis nu redz, ka tā ir maza, balta sieviņa. Maza, maza. Viņa pienāk Pelnrušķim klāt un lūdz, vai šis negribot aiziet un uzmest acis Zāles meitiņai.

Lai notiek! Aizies ar.

Aizgājis viņš redz, ka Zāles meitiņa sēž krēslā dai]a un koša. Un viņa vaicā Pelnrušķim, kurp iedams un ar kādu nolūku.

Pelnrušķis izstāstīja, ka viņi pavisam esot divpadsmit brāļi un karalis iedevis šiem katram zirgu, ieročus un bruņas un pieteicis doties pasaulē līgavas meklēt. Līgavai esot jāsavērpj, jānoauž un jāsašuj krekls pa vienu dienu.

—      Ja tu to varētu izdarīt un gribētu būt man par sievu, tad es nekur tālāk vairs nejātu, — Pelnrušķis teica Zāles meitiņai.

Kāpēc ne! Un viņa steidzās vērpt un aust, un sašūt kreklu, bet tas iznāca tik mazs maziņš, ka bail.

Ar to nu Pelnrušķis posās mājā, kaut arī krekls bija tik mazs, ka grūti saskatīt.

Bet karalis sacīja, ka līgava tomēr būs īstā. Un Pelnrušķis nu līksmu prātu steidzās atpaka) pie savas mījotās.

Aizjājis tai malā, viņš grib uzcelt Zāles meitiņu savā zirgā, bet nekā, viņa nebija tā ar mieru.

Zāles meitiņa sacīja, ka gribot braukt pati savā sudraba karotē, — tā būšot viņas kariete — divi balti zirdziņi šai esot, ko aizjūgt karietei priekšā.

Tā viņi devās ceļā — Pelnrušķis uz zirga un viņa savā sudraba karotē. Un abi zirdziņi, kas viņu velk, bija divas baltas peles.

Bet Pelnrušķis visu laiku turējās ceļa otrā malā, tāpēc ka gauži baiļojās samīt tos citus braucējus, kuri bija tik aplam mazi.

Pēc kāda brīža viņi nonāca pie liela ezera. Tur Pelnrušķa zirgs satrūkās, pārskrēja ceļa otrā pusē un apgāž karoti, tā ka Zāles meitiņa iekrita ezerā.

Pelnrušķis nu bija izmisis un nemaz nezināja, kā lai dabū Zāles meitiņu ārā no ūdens.

Bet te uzreiz no ezera iznāk ūdensvīrs un iznes krastā Zāles meitiņu — un nu viņa ir tapusi tikpat liela kā visi citi cilvēki, tikai vēl dai]āka nekā agrāk.

Pelnrušķis uzcēla viņu sev priekšā uz zirga, un tad abi jāja mājup.

Kad Pelnrušķis pārjāja mājā, visi citi brāli arī bija pārradušies ar savām līgavām. Taču tās visas bija tik briesmīgi neglītas un riebīgas, it kā aiz matiem būtu vilktas pa ce]u. Galvā tām bija ar darvu un sodrējiem notrieptas cepures. Un netīrumi bija tecējuši lejā pa seju, padarīdami līgavas vēl nejaukākas. Kolīdz brāļi ieraudzīja Pelnrušķa iecerēto, tiem sametās greiza sirds. Bet karalis bija tik līksms par Pelnrušķi un viņa līgavu, ka aizraidīja visus citus brāļus prom. Tad Pelnrušķis svinēja kāzas ar Zāles meitiņu. Pēc tam viņi ilgi jo ilgi dzīvoja laimē un saticībā un, ja vien nav nomiruši, dzīvo vēl šobaltdien.

HOKENS PALSSBĀRDIS

Reiz dzīvoja tik lepna un uzpūtīga princese, ka neviens precinieks viņai nebija labs diezgan. Citu pēc cita viņa tos iznerroja un iedeva tiem vilkapasi. Bet, lai kā viņa izrīkojās, precinieki tomēr nāca un nāca, jo tā nejaukā ragana bija daiļa.

Lai princesi bildinātu, kādudien ieradās atkal viens karaļdēls, Hokens Palssbārdis vārdā. Bet jau pirmajā naktī, ko viņš pavadīja pilī, princese lika galma nerram, lai tas nogriež vienam karaļdēla zirgam ausis un otram atplēš muti vaļā līdz ausīm. Kad princis otrā dienā posās pavizināties, princese stāvēja uz lieveņa un noskatījās.

—     Vai, kaut kas tāds nu gan nav redzēts! — viņa iesaucās.

—    Asais ziemelis, kas te pūš, ir nogriezis vienam tavam kumeļam ausis, un otrs, to redzēdams, ir tik dikti zviedzis, ka mute pušu līdz pat ausīm! — pilnā kaklā smiedamās, viņa ieskrēja iekšā, un princis varēja iet, no kurienes nācis.

Viņš devās mājup, bet bija nodomājis atmaksāt. Princis iztaisīja sev kuplu bārdu no ķērpjiem, ietērpās pinkainās ādās kā pēdējais ubags, no zeltkaļa nopirka zelta vērpjamo ratiņu un tad posās ceļā. Un kādurīt sēž karaļmeitas loga priekšā un ņemas ap zelta ratiņu, tāpēc ka tas nav vēl pavisam gatavs — trūkst spoļu.

Pienākusi pie loga, karaļmeita izliecas ārā, uzrunā svešo vīru un jautā, vai tas nepārdotu viņai zelta ratiņu.

—     Nē, pārdošanai tas nav, — Hokens Palssbārdis atsaka,

—    bet, ja tu man atļauj šonakt pārgulēt pie tava sliekšņa, tad es tev ratiņu atdodu.

Labi. Karaļmeitai tāds darījums šķita izdevīgs, un neko bīstamu viņa nemanīja. Viņa dabūja ratiņu, un Hokens Palssbārdins vakarā apgūlās viņas kambara durvju priekšā. Bet pēc pusnakts Hokenam Palssbārdim sāka neizturami salt.

—    Hūtetū, tetū, tetū, salst tik briesmīgi, ka … tu varētu ielaist mani iekšā, — viņš ūjāja.

—     Sajucis esi, vai? — princese atsaucās.

—    Hūtetū, tetū, tetū, man briesmīgi salst, jel ielaid gan iekšā! — Hokens Palssbārdis ūjāja.

—     Kuš, kuš! Rimsties! — princese teica. — Ja izdzirdēs tēvs, ka te ir kāds puisietis, tad esmu pagalam.

—    Hūtetū, tetū, tetū, es salstu nost, jel ielaid mani iekšā un neliedz gulēt uz grīdas! — Hokens Palssbārdis ūvoja.

Jānudien, cita padoma nebija, un princese ielaida viņu iekšā. Ticis kambarī iekšā, svešais vīrs apgūlās uz grīdas un gulēja bez bēdu.

Pēc kāda laika Hokens atnāca vēlreiz, un tagad viņam bija zelta vērpjamā ratiņa spoles līdzi. Viņš par jaunu apsēdās ka* raļmeitas loga priekšā un ņemsies ap spolēm, tāpēc ka tās nav vēl pavisam gatavas.

Izdzirdusi kādu tur vīlējam, princese izliecis pa logu, uzrunāja viņu un jautāja, ko viņš tur dara.

—    Re, kur spoles tam ratiņam, ko princese nopirka, jo man likās, ka viņai vajadzēs arī spoles, ja ratiņš jau ir.

—    Ko tu par tām gribi? — princese jautā.

Pārdošanai tās tāpat neesot domātas, bet, ja viņam tiekot at]auts pa nakti pārgulēt princeses kambarī uz grīdas, tad viņa spoles dabūšot.

Labi, tas viņam tikšot atļauts, tikai lai viņš gu|ot mierīgi un nesākot atkal salt un ūjāt savu «hūtetū».

Hokens Palssbārdis apsolījās gan, bet drīz pēc pusnakts sāka stipri trīcēt un drebēt un lūdzās, lai jel neliedzot viņam gulēt uz grīdas princeses gultas priekšā. Cita padoma nemaz nebija, princesei vajadzēja viņam to at|aut, kamēr karalis vēl nav izdzirdējis. Nu Hokens Palssbārdis apgūlās uz grīdas princeses gultas priekšā un gulēja bez kādu bēdu.

Tad pagāja labs laiks, iekams Hokens Palssbārdis atnāca par jaunu, bet nu viņam bija zelta tītavas līdzi. No rīta viņš ņēmās tās vīlēt princeses logu priekšā. Un notika tāpat kā viņas reizes. Izdzirdusi troksni, princese pienāca pie loga, pasveicināja viņu un jautā, ko viņš gribot par tītavām.

—    Par naudu es tās nepārdodu, bet, ja drīkstu nakti pārgulēt tavā kambarī un galvu atsliet pret gultas malu, tad tītavas ir tavas, — Hokens Palssbārdis teica.

Labi, viņš drīkstēšot, ja apņemoties gulēt mierīgi un necelt nekādu troksni, princese pieteica, un viņš apsolīja, ka darīs, cik būs viņa spēkos.

Bet drīz pēc pusnakts viņš sāka trīcēt un drebēt, un klabināt zobus.

—    Hūtetū, tetū, salst tik briesmīgi! Ui, ņem mani pie sevis gultā un ļauj sasildīties cik necik! — Hokens Palssbārdis teica.

—    Traks esi, .vai? — princese atsaucās.

—    Hūtetū, tetū, tetū, — Hokens Palssbārdis ūjāja, — ui, ņem mani pie sevis gultā, hūtetū, tetū, tetū!

—    Kuš, kuš! Dieva dēļ, rimsties! — princese teica. — Izdzirdēs tēvs, ka te ir kāds puisietis, tad es nudien esmu pagalam, man liekas, viņš nobeigs mani tepat uz vietas.

—    Hūtetū, tetū, tetū, ņem mani gultā! — Hokens Palssbārdis ūjāja un drebēja tā, ka sienas līgojas.

Cita padoma vairs nebija, princesei vajadzēja ielaist viņu gultā, un nu viņš gulēja bez kādu bēdu.

Bet pēc kāda laika princesei piedzima mazs bērniņš, un karalis tā pārskaitās, tā pārskaitās, ka gandrīz nogalēja ir princesi, ir bērniņu.

Pa mazu brīdi, itin kā garām iedams, tur iegriezās Hokens Palssbārdis un sēž virtuvē kā ubags.

Karaļmeita iznāk ārā, ierauga viņu un teiks:

—    Ak, pasarg’ dievs, kādā ķezā tu esi mani iedzinis! Tēvs vai plīst aiz dusmām! Atļauj jele man iet tev līdzi!

ļ'.* — Tu esi par smalku, lai ietu vienu ceļu ar mani, — Hokens atbild. — Man nava nekā cita kā vien skuju būda, kur apmesties. Un ej nu zini, kā es tevi vēl pabarošu, ja pašam reizumis nepietiek ēdamā.

—    Ak, lai bijis, kā bijis, — karaļmeita saka, — atļauj man tikai iet vienu ceļu ar tevi, jo tēvs var mani nogalēt, ja es te vēl ilgi kavēšos.

Viņa dabūja atļauju iet līdzi klaidonim, kā karaļmeita viņu dēvēja.

Viņi gāja, gāja, un karaļmeitai nepavisam nebija viegli tikt galā ar ceļu. Pēdīgi viņi bija ārā no tēva valsts un nonāca kādā citā. Princese vaicāja, kam tā zeme pieder.

—    Rau, tā pieder Hokenam Palssbārdim, —7 viņš atbildēja.

—   Ak šitā, — princese sacīja. — Nūja, man vajadzēja iet pie viņa par sievu, tad nebūtu jāvazājas apkārt kā lupatlasei.

Un, kad viņi gāja gar skaistām jo skaistām pilīm un mājām, un mežiem, princese par jaunu taujāja, kam tas viss pieder.

—    Rau, tas viss pieder Hokenam Palssbārdim, —klaidonis atbildēja.

Un princese gauži nožēloja, ka nav izgājusi par sievu pie Hokena Palssbārža, kuram tik daudz kas pieder.

Visupēdīgi viņi nonāca pie kādas karaļpils. Klaidonis teica, ka viņu tur pazīstot un tāpēc esot cerība sarunāt viņai -kādu

darbu, lai iznāk maizes kumosam. Meža klajumiņā viņš uzcēla skuju būdu, kur apmesties. Pats teicās iet uz karaļpili ķēkšai malku skaldīt un ūdeni nest. Kad viņš atnāca atpakaļ, kāds kumoss ēdamā bija līdzi, bet ilgi ar to nevarēja iztikt.

Vienreiz viņš atkal pārnāca no pils.

—    Rītu es palikšu pie bērna, bet tev būs jāiet uz pili, — viņš teica, — princis vēlēja līdzēt pie cepšanas.

—    Man pie cepšanas? — karaļmeita atbildēja. — Es nemaz neprotu cept, ne reizes neesmu to darījusi.

—    Bet tev ir jāiet, — Hokens Palssbārdis sacīja, — reiz princis tā ir noteicis. Ja neproti cept, tad iemācīsies, noskaties tik, kā citi dara. Tur nogājusi, tu varēsi nolavīt kādu maizes gabalu priekš manis.

—    Zagt es neprotu, — karaļmeita sacīja.

—    Gan iemācīsies, — Hokens Palssbārdis atteica, — tu zini, maizes mums nepietiek! Tikai no prinča gan piesargies, viņš ir acīgs.

Līdzko princese bija aizgājusi, Hokens pa taciņu steidzās prom uz pili un nonāca tur labu brīdi pirms viņas. Viņš nometa skrandas, noņēma ķērpju bārdu un saģērbās prinča drēbēs.

Karaļmeita līdzēja pie cepšanas, viņa darīja, kā Hokens bija vēlējis, un piebāza visas kabatas pilnas ar maizi. Kad vakarā viņa posās prom, princis teica:

—    Šito klaidoņsievu mēs diez ko nepazīstam, būs jāpaskatās, vai nav ko pievākusi.

Viņš sāka griezt uz āru visas viņas kabatas un, uzgājis maizi, kļuva pikts un sacēla lielu traci.

Karaļmeita rūgti raudāja un sacīja:

—    Klaidonis man vēlēja tā rīkoties, un man bija jāklausa.

—   Jānudien, plāni tev būtu klājies, — princis teica, — bet lai nu paliek, tā klaidoņa dēļ tev tiks piedots!

Kolīdz karaļmeita aizgāja, viņš nometa prinča drēbes, ietērpās ādās, pielika ķērpju bārdu un pirms viņas jau bija skuju būdā.

Kad karaļmeita pārradās, viņš vāca bērnu.

—             Tu mani pavedināji darīt to, ko neklājas, — viņa teica.

—   Es zagu pirmo un pēdējo reizi!

Un karaļmeita izstāstīja, kā viņai gājis un ko princis sacījis.

Pēc kādām dienām Hokens vakarā pārnāk skuju būdā. i‘ •— Rītā man būs jāpaliek mājā vākt bērnu, — viņš saka,

—  tev jāiet līdzēt pie lopu kaušanas un desu taisīšanas.

—    Man pie desu taisīšanas? — karaļmeita jautā. — Es nemaz1 neprotu. Desas esmu vien ēdusi, bet taisījusi — ne reizītes!

Hokens atteica, ka viņai tomēr esot jāiet, reiz princis tā noteicis. Lai skatoties tik, kā citi dara, un darot pakaj. Un Hokens vēlēja, lai viņa nolavī priekš viņa kādu desas līkumu.

1 — Nē, zagt es neprotu, — karaļmeita teica, — atminies, kā viņreiz man gāja.

p' Gan iemācīsies zagt, — Hokens atbild. — Nav teikts, ka vienmēr izies greizi.

Līdzko princese bija aizgājusi, Hokens Palssbārdis pa taciņu steidzās prom uz pili un nonāca tur labu brīdi pirms viņas. Viņš nometa ādas un ķērpju bārdu un, kad viņa ienāca virtuvē, stāvēja tur jau prinča drēbēs. Karaļmeita līdzēja pie kaušanas un desu taisīšanas. Viņa darīja, kā Hokens bija vēlējis, — piebāza pilnas kabatas. Kad vakarā viņa posās prom, princis teica:

I — Sitā klaidoņsieva viņreiz palaida nagus, būs jāpaskatās, vai nav ko pievākusi. — Un ņemas griezt uz āru visas viņas kabatas. Uzgājis desas līkumus, viņš par jaunu kļuva pikts, sacēla negantu traci un piedraudēja viņai ar lensmani1 .

—    Ar dieva svētību, ļaujiet man iet! Klaidonis man vēlēja tā rīkoties, — karaļmeita teica, rūgti raudādama.

1 — Jānudien, plāni tev būtu klājies, bet klaidoņa dēļ tiks piedots, — Hokens Palssbārdis teica.

Kolīdz karaļmeita aizgāja, viņš nometa prinča drēbes, pielika ķērpju bārdu un prom pa taciņu. Un, kad viņa pārradās mājās, princis bija jau priekšā. Karaļmeita izstāstīja, kā viņai gājis, un svēti nosolījās, ka tā būs beidzamā reize, kad viņš piedabū viņu uz tādiem darbiem.

Pēc laiciņa klaidonis kādudien atkal nogāja uz karaļpili.

—    Mūsu princim būs kāzas, — viņš teica, pārnācis vakarā mājā, — bet līgava ir sasirgusi, tā ka skroderis nevar noņemt

1 Lensmanis (norv. lensmanti, zviedr, lānsman) — policijas priekšnieks laukos Norvēģijā, Zviedrijā un Somijā.

mēru kāzu tērpam, un princis liek tev aiziet uz kara|pili. Tev noņems mēru līgavas vietā, jo tu esot tai līdzīga kā ūdens pile. Bet, kad skroderis ir tevi nomērījis, neej vēl prom. Paliec un skaties, kā viņš tērpu piegriež, un pamanies nolavīt kādu prāvāku gabalu un pārnes mājā, lai man iznāk cepure ar pušķīti.

—    Nē, zagt es neprotu, — karaļmeita sacīja, — atminies, kā viņreiz man gāja.

—    Gan iemācīsies zagt, — Hokens atbildēja. — Nav teikts, ka par jaunu izies greizi.

Karaļmeitai gan šķita, ka nebūs lāgā, bet viņa gāja un darīja, kā vēlēts. Viņa stāvēja un noskatījās, kā skroderis piegriež tērpu, nolavīja prāvākos gabalus un sabāza kabatās. Kad viņa posās prom, princis teica:

—    Būs jāpaskatās, vai šitā sieva atkal nav palaidusi nagus, — un ņemas griezt uz āru visas viņas kabatas. Uzgājis drānas gabalus, viņš kļuva pikts un šķendējās, un ārdījās kā vēl nekad. Rūgti raudādama, karaļmeita sacīja:

—    Ak, klaidonis man vēlēja tā rīkoties, un man bija jāklausa.

—    Jānudien, plāni tev būtu klājies, bet tā klaidoņa dēļ tev tiks piedots, -tHokens Palssbārdis teica.

Nu notikās tāpat kā viņas reizes. Kad karaļmeita iegāja skuju būdā, Hokens bija jau priekšā.

—    Ak, lai dievs stāv man klāti — viņa teica. — Tevis dēļ es pēdīgi iekļūšu nelaimē, tu vedini mani tikai uz sliktiem darbiem. Princis bija tik pārskaities un negants, ka draudēja man ar lensmani un cietumu.

Pēc kādām dienām Hokens vakarā pārnāk skuju būdā.

—              Princis grib, lai tu ej uz pili par līgavu, II viņš teica,

—    viņa līgava ir sasirgusi un vēl joprojām guļ gultā, bet princis grib svinēt kāzas. Un tu esi līgavai tik līdzīga, ka neviens nevar jūs atšķirt, tāpēc ritritā tev jāpošas uz pili.

—    Man liekas, jūs abi vairs neesat pie pilna prāta^ne tu, ne princis, — karaļmeita atbildēja, — vai tad es izskatos pēc līgavas? Neviena klaidoņsieva neizskatās sliktāk par mani.

—    Tomēr tev būs jāiet, reiz princis ir noteicis,.,^Hokens Palssbārdis sacīja.

Cits padoms neradās, bija vien jāiet. Karaļpilī viņa tika saģērbta un saposta kā visdaiļākā princese, tad ar princi aiz

brauca uz baznīcu un salaulājās, un, kad atbrauca atpakaļ, pili sākās dejošana un līksmība. Bet, dejojot ar princi, viņa pamanīja blāzmu logā un redzēja, ka skuju būda liesmo.

—    Ak vai! Skuju būda deg! Mans klaidonis un bērniņš! — viņa kliedza un bija tuvu bezprātam.

' — Te ir tavs klaidonis un tavs bērniņš. Lai nodeg tā skuju būda! — Hokens Palssbārdis teica.

Pēdīgi viņa pazina princi. Tad pirmo reizi sākās īsts prieks un līksmība. Bet kopš tā laika es neesmu par viņiem vairs dzirdējis ne vārda.

ATRAITNES DĒLS

Reiz dzīvoja pavisam nabaga atraitne, kurai bija viens vienīgs dēls. Viņa puisi uzturēja tikām, kamēr tas bija beidzis iet iesvētības mācībā, bet pēc tam teica dēlam, ka ilgāk to vairs nebaros un nu tam jālūkojot pašam sev maizi pelnīt. Puisis devās pasaulē un, kādu dienu gājis, sastop svešu vīru.

—    Kurp iedams? — svešais vīrs vaicā.

— Dodos pasaulē darbu meklēt, — puisis atbild.

—    Vai negribi nākt pie manis?

—    Kāpēc ne, pie tevis tikpat kā pie cita, — puisis atbild.

—    Nudien, tev pie manis labi klāsies, — vīrs saka, — vajadzēs tikai būt ar mani uz vienu roku un nebūs jādara itin nekas cits.

Puisis aizgāja par kalpu pie svešā vīra, bija paēdis un padzēris, un šim gandrīz nekas nebija jādara, tikai cilvēku gan nevienu viņš neredzēja pie šī vīra.

Kādu dienu svešais vīrs viņam saka:

; — Nupat man uz nedēļu jādodas prom. Pa to laiku tu vari dzīvot viens, tikai tamos četros kambaros tev gan nav brīv iet iekšā! Ja tur spersi kāju, tad galva būs nost, līdzko atgriezīšos.

Nē tak, puisis nosolījās, ka to viņš nedarīšot. Bet, kad vīrs bija jau kādas trīs četras dienas projām no mājas, puisis vairs nevarēja novaldīties un iegāja vienā no kambariem. Viņš skatās apkārt, bet neredz neko citu kā vien plauktu virs durvīm un dzeloņplūmes vicu uz tā.

«Un tas nu bija tik gaužām jāsargā no manām acīm!» puisis nodomāja.

Pagāja nedēļa, un vīrs pārradās mājā.

—    Nebūsi tak gājis iekšā kādā no maniem kambariem? — šis prasa.

—    Nē jel, nē, — puisis atsaka.

—    Nu, to mēs tūlīt redzēsim. — Un vīrs ieiet tai pašā kambarī, kurā puisis ir bijis iekšā.

—    Nudien, tu tomēr esi bijis te iekšā, — vīrs nospriež, — un tagad tev ir beigas.

Puisis raudāja, lūgtin lūdzās, un dzīvība tam netika atņemta, bet pamatīgas sukas gan šis dabūja. Kad nu tas bija izciests, abi atkal satika tikpat labi kā agrāk.

Pēc laika vīrs no jauna devās ceļā un tajā reizē gribēja palikt projām divas nedēļas, bet pirms tam tas atkal pieteica puisim, lai neiet kādā no tiem kambariem, kuros vēl nav spēris kāju. Bet tajā, kurā bija jau reiz iegājis, nu varēja iet, cik tik grib. Un notika tāpat kā viņu reizi, tikai puisis noturējās un negāja kambarī veselu nedēļu. Un tanī kambarī viņš tāpat neredzēja neko citu kā vienīgi plauktu virs durvīm, un uz plaukta bija akmens un ūdens krūze.

«Un par to nu bija tā jābaidās!» puisis atkal nosprieda.

Kad vīrs bija pārnācis mājās, tas noprasīja, vai puisis nav bijis iekšā kādā no kambariem.

Nē, nudien, neesot vis bijis.

—    Nu, to mēs tūdaļ redzēsim. — Un, ieraudzījis, ka puisis tomēr ir bijis tur iekšā, vīrs teica:

—    Tagad gan es tevi vairs nežēlošu, nu tev ir beigas!

Puisis no jauna sāka raudāt, lūgtin lūdzās un atkal tika

cauri ar pērienu, bet tik pamatīgu gan, ka ne pakustēt vairs. Tomēr viņš atlaba, viņam atkal gāja viegli un abi ar vīru tie dzīvoja pa draugam.

Pēc kāda laika vīrs par jaunu posās ceļā un nū gribēja palikt projām trīs nedēļas. Puisim atkal tika noliegts ieiet trešajā kambarī — ja tur speršot kāju, tad lai zinot, ka beigas šim kā likts.

Līdzko pagāja divas nedēļas, puisis vairs nevarēja nociesties un ielavās tur iekšā. Bet viņš tur neredzēja neko citu kā

tikai lūku grīdā. Pacēlis lūkas vāku un pavēries lejup, redz lielu vara katlu vārāmies, bet zem tā — ne liesmiņas.

«Jāpalūko, vai ir maz silts,> puisis nosprieda un iemērc katlā pirkstu. Kad izvilka to atkal ārā, viss pirksts bija apzeltīts. Puisis nu trina un mazgāja, bet zeltījums neiet nost, un viņš aptina ap pirkstu drāniņu. Kad vīrs pārradās mājā un vaicā, kas vainas šā pirkstam, puisis atsacīja, ka esot tā krietni iegriezis. Bet vīrs norauj viņam no pirksta apsēju un redz, kas noticis. Iesākumā vīrs nu gribēja puisi nomaitāt, bet, kad šis atkal sāka raudāt un lūgtin lūdzās, vīrs ņēma un tā šo noslānīja, ka puisis trīs dienas sagulēja slims. Tad vīrs noņēma no plaukta kādu podu, iezieda no tā puisi — un puisis tūdaļ atkal atlaba.

Pēc laika vīrs atkal posās ceļā un šai reizē negrib atgriezties agrāk kā pēc mēneša. Tagad vīrs pieteica puisim, ka šim nu neesot nekādu cerību palikt dzīvam, ja ieiešot ceturtajā kambarī. Divas vai trīs nedēļas puisis novaldījās, bet tad ilgāk gan vairs nespēja — bija tomēr jāieiet tanī kambarī, un viņš iegāja tur iekšā. Steliņģī stāvēja liels, melns kumeļš ar nokaitētu sili priekšā un siena grozu pie astes. Puisim likās, ka tā nav lāgā, viņš apmainīja tos vietām: siena grozu nolika kumeļam priekšā, bet nokaitēto sili pie astes.

Tad kumeļš bilda:

—    Redzu, tev ir laba sirds un tu gribi mani pabarot, par to tevi izpestīšu. Kad trollis pārnāks mājās un redzēs, kas noticis, tas tevi uz vietas nomaitās. Tāpēc uzej augšā tai kambarī, kas ir tieši virs šī, un izvēlies sev bruņas. Ņem no tām, kas karājas pie sienas. Tikai ne no spožajām, bet pašas sarūsējušākās, kādas vien ir, un tāpat izraugies sev arī šķēpu un zobenu.

Puisis izdarīja, kā vēlēts, kaut arī panest to visu smagumu viņam bija grūti.

Kad puisis bija atpakaļ, kumeļš sacīja, ka nu esot jāizģērbjas kailam un jāiekāpj katlā, tai pašā, kas vārās blakuskambarī, un dūšīgi jāapmazgājas. «Nekas labs mani tur negaida,> puisis nosprieda, tomēr izdarīja, kā bija vēlēts. Bet nomazgājies viņš kļuva tik daiļš un ziedošs, tik balts un sārts kā piens un asinis, turklāt daudz stiprāks, nekā bijis.

—    Vai nomani ar kādu pārvērtību? — kumeļš prasa.

—    Jā, — puisis atbildēja.

—    Tad mēģini mani pacelt, — kume|š teica.

Nudien, puisis to varēja, un zobenu ari viņš tagadīt vicināja kā nieku.

—    Labi, tad uzliec man seglus, — kumeļš teica, — un pats sev uzliec bruņas, paņem dzeloņplūmes vicu, akmeni un ūdens krūzi, un ziedes podu. Mēs dosimies prom.

Kad puisis bija uzsēdies kumeļam mugurā, tie metās uz priekšu tik ātri kā vēl nekad.

Pēc kāda laika kumeļš sacīja:

—    Man liekas, aiz muguras es dzirdu tādu kā rīboņu. Paveries atpakaļ — vai kaut kas nav redzams?

—   To tur ir aplam daudz, nudien, vesels lēvenis, — puisis sacīja.

—    Tad jau tas būs trollis ar savu varzu, — kumeļš noteica.

Abi jāja vēl kādu brīdi, kamēr pēdu dzinēji mina jau uz papēžiem.

—    Svied tagad dzeloņplūmes vicu prom pāri plecam, cik tālu vien vari, — kumeļš sacīja.

Puisis aizsvieda, un to pašu brīdi viņiem aiz muguras izauga pamatīgs dzeloņplūmju biezoknis. Puisis nu varēja tikt lielu, lielu gabalu uz priekšu, kamēr trollim bija jāgriežas atpakaļ uz māju pēc kāda rīka, lai varētu izlauzties cauri biezoknim.

Bet pēc kāda laika kumeļš atkal bilda:

—    Paveries atpakaļ — vai kaut kas nav redzams?

—    Nudien, tur nāk vesels bars, — puisis atteica, — tik liels kā draudze.

—    Tas atkal būs trollis, un tam vēl vairāk palīgu līdzi. Met prom akmeni, tikai labi tālu uz aizmuguri!

Tiklīdz puisis izdarīja, kā kumeļš noteicis, viņiem aiz muguras izauga liels, liels akmeņains kalns. Trollim nu bija jāiet uz mājām pēc kāda rīka, ar ko kalnam cauri izcirsties. Un, kamēr trollis ar to bija aizņemts, puisis atkal aizjāja prāvu gabalu uz priekšu. Bet tad kumeļš no jauna lika pavērties atpakaļ, un puisis ieraudzīja tur tik lielus pulkus kā veselu karadraudzi bruņās, kas spīd vien un laistās.

—    Kā tad, trollis, — kumeļš sacīja, — un visi savinieki tam nu ir līdzi. Tagad izlej aiz muguras ūdens krūzi, tikai pieraugi, ka neapšļaksti mani!

Puisis izdarīja, kā bija vēlēts, bet, lai kā viņš sargājās, kāds piliens tomēr tika arī kume|am uz gurna. Tad viņiem aiz muguras izpletās liels, liels ezers. Un no tiem pāris pilieniem, kas izpilēja, kumeļš labu gabalu bija ūdenī, tomēr tam paveicās izpeldēt krastā. Tikuši līdz ezeram, trolli apmetās ūdensmalā un grib izdzert ezeru sausu. Dzēra, dzēra, kamēr pārsprāga pušu.

| — Ar tiem nu esam tikuši galā, — kumeļš sacīja.

Tad viņi jāja ilgi, ilgi, kamēr nonāca za]ā silavā meža vidū.

—    Tagad noņem sev bruņas, — kumeļš teica, — un man noņem seglus, un laid mani paganīties. Bruņas un ieročus paglabā tur tās liepas dobumā. Uzliec sev ķērpju matus un ej uz karajpili, kas tepat tuvumā. Tur prasi kādu darbu. Un, kad tev manis ievajagas, tad atnāc šurp, parausti pavadu — es tūlīt būšu klāt.

Labi. Puisis darīja, kā kumeļš bija noteicis. Viņš uzlika sev ķērpju matus un pārvērtās līdz nepazīšanai, tapis tik neglīts un bāls, ka žēl skatīties. Aizgājis uz pili, viņš iesākumā gribēja palikt turpat namā pie pavāra par namiķi. Bet nammeita noprasīja:

—    Kāpēc tev ir tik aplam nejauka parūka galvā? Tūlīt pat ņem to nost, tādu briesmoni es te negribu redzēti

I — Nevaru, — puisis atbildēja, — man nav tik tīra galva.

—    Iedomājies tikai, un tāds tu domā staigāt gar ēdieniem, — pavārs teica, — nē, ej labāk lejā pie staļļa puiša, stalli tīrīt tev labāk piederēsies.

Bet staļļa puisis tāpatās paģērēja, lai noņem parūku, un, dabūjis to pašu atbildi, arīdzan negribēja puisi paturēt.

—   Vari noiet pie dārznieka, pa zemi rakņāties tev labāk piederēsies.

Pie dārznieka puisis varēja palikt, tikai neviens cits kalps negribēja gulēt ar šo kopā, tāpēc vienam pašam bija jāgul tējas namiņa patrepē — tas stāvēja uz stabiem un bija ar augstām trepēm. Izklājis sev guļvietu ar sūnām, puisis tur iekārtojās, cik nu labi varēdams.

Puisis jau kādu laiku bija nokalpojis karaļpilī, te vienu rītu ap saullēktu iegadījās tā, ka, noņēmis parūku, puisis mazgājās un bija tik daiļš, ka prieks skatīties.

Princese pa logu ieraudzīja dai|o dārzniekpuisi, un šai likās, ka savu laiku vēl nav redzējusi neko tik brīnumskaistu. Viņa vaicā dārzniekam, kāpēc puisim jāguļot patrepē.

—        Neviens no kalpiem negrib gulēt ar šo vienā kambarī, — dārznieks atbildēja.

—        Liec, lai vakarā viņš apgu|as pie mana kambara sliekšņa, — princese sacīja. — Pēc tam neviens no kalpiem vairs nebūs par lepnu, lai dzīvotu ar viņu zem viena jumta.

Dārznieks izstāstīja puisim, ko princese sacījusi.

—    Tu domā, man būtu jādara, kā vēlēts? — puisis jautā.

—   Tad tie varēs mē]ot, ka esmu bijis pie princeses.

—    Tiesa, tādas runas tev neies secen, — dārznieks atbildēja,

—   tāpēc ka esi tik dai]um daiļš!

—  Nu, ja jau ir tā noteikts, tad vajadzēs vien paklausīt, — puisis teica.

Kad vakarā viņš nu iet augšā pa trepēm, tad klumpā un stampā tā, ka citi dabū viņam aizrādīt, lai eitot taču klusāk, tāpēc ka karalis nedrīkst neko zināt. Iegājis pie princeses, puisis tūliņ pat apgūlās pie durvīm un sāka šņākt. Princese sacīja savai kalponei:

—    Pielavies šim klāt un noņem ķērpju matus.

Kalpone darīja, kā vēlēts. Bet tieši tobrīd, kad viņa grasījās noraut puisim parūku, viņš pietur to ar rokām un teic, lai tā gan nedarot. Pēc tam viņš tūliņ atkal apgūlās un iesāk šņākt. Princese no jauna deva zīmi kalponei, lai rīkojas, un šajā reizē tā paguva noraut parūku. Un nu puisis gulēja tur tikpat sārts un balts, un daiļum daiļš, kādu princese šo bija redzējusi rītausmā. No tās dienas puisis ik nakti gulēja princeses kambarī.

Bet nepagāja necik ilgi, un karalim tika izpausts, ka dārzniekpuisis pa nakti guļ princeses istabā. Par to karalis tik gauži apskaitās, ka teju, teju liks puisi nomaitāt. Tā tomēr nenotika — viņš tikai iemeta puisi torņa cietumā un paša meitu iespundēja kambarī — viņai nebija brīv nākt ārā ne dienu, ne nakti. Lai arī kā viņa lēja asaras un lūgšus lūdza apžēlot viņu un puisi, nekas nelīdzēja. Karalis tikai vēl vairāk apskaitās.

Pēcāk tai zemei nāca virsū kari un nemieri. Karalim vajadzēja celt ieročus pret kādu citu karali, kurš grib atņemt tam valsti. To padzirdīs, puisis prasa sargam, lai laižot šo iet pie karaļa izlūgties bruņukreklu un zobenu, un atļauju iet līdzi

karagājienā. Galminieki smej vien, kad sargs ir izteicis savu vajadzību, un lūdz no kara|a kādu vecu krāmu puisim bruņu vietā, lai visi varētu pavīpsnāt, redzot šo nabadziņu karotāju vidū. Labi, tas nu puisim netika liegts, turklāt šis dabūja vēl ari vecu, nožēlojamu kleperi, kas steberē uz trim kājām un ceturto velk gar zemi.

Nu tie devās naidniekam pretī. Necik tālu no karalsētas tikuši, bet puisis ar savu kleperi jau iestidzis slīkšņā. Viņš nu ņemas kleperi stumt un mudināt:

— Heijā, nū! Heijā, nūl

Citiem par to bija lielum lielie prieki, un, jādami tur garām, tie puisi visvisādi apsmēja. Līdzko visi bija prom, puisis pieskrien pie liepas, uzliek bruņas un parausta pavadu. Tūdaļ parādījās kumeļš un teica:

B Pūlies nu no visa spēka, un es darīšu tāpat,!; i Kad puisis nojāja karalaukā, cīņa jau ritēja pilnā sparā un karalim klājās plāni. Bet puisis viens divi aiztrieca ienaidnieku tālu prom. Karalis ar saviem vīriem nu nevar; ,vien nobrīnīties, kas tas tāds varēia būt, kurš bija. nācis palīgā. Tomēr neviens nebija ticis šim tik tuvu, lai varētu pārmīt kādu vārdu. Un, kad kauja bija beigusies, svešais jau bija prom. Kad karapulks jāja atpakaļ, puisis tai pašā slīkšņā vēl ņemas stumt un mudināt savu triskājaino kleperi. Visi nu atkal viņu apsmēja:.

—    Paskat, tas ķēms tup vēl turpat!

Otrā dienā karapulks atkal devās uz kaujaslauku; puisis tup, kur tupējis. Tie atkal viņu apsmej un paļā. Bet, līdzko visi garām, puisis tūdaļ pieskrien pie liepas. Un viss notika tāpat kā viņdien. Visi taujāja, kas ir tas svešais bruņinieks, kurš bija nācis tiem talkā. Tomēr itin neviens nebija ticis svešajam tik tuvu, lai pārmītu kādu vārdu, un skaidrs, ka par puisi jau nu neiedomājās itin neviens.

Kad vakarā karapulks jāja mājā un redz puisi arvien vēl tūļājamies ap savu kleperi, tie atkal viņu apsmēja. Un viens karotājs uzvelk bultu un iešauj puisim kājā. Puisis nu kliedz un vaimanā tik gauži, ka karalis pasviež šim savu mutautu, lai apsien kāju.

Kad trešajā dienā tie jāja uz karalauku, puisis tāpat vēl tupēja slīkšņā.

—    Heijā, nū! Heijā, nū! — viņš mudināja savu, kleperi.

—      Paskat, paskat, tas jau tupēs tur, kamēr nosprāgs badā! — karotāji jāj garām, irgojas un smej tik dikti, ka vai no zirgiem krīt zemē. Kolīdz visi garām, puisis atkal pieskrien pie liepas. Un uz kaujaslauku atjoņo pašā grūtākajā brīdī. Todien viņš nokāva ienaidnieka karali, un karš līdz ar to bija izkarots.

Kad kauja beigusies, karalis ierauga svešajam karotājam ap kāju savu mutautu, un tad jau vairs nebija grūti pazīt puisi, un ar lielum lieliem priekiem karotāji nu ved puisi sev līdzi uz karajsētu. Un princese, tiklīdz ierauga viņu pa logu, top tik līksma kā vēl nekad.

—    Rau, tur nāk mans mī]otais! — viņa iesaucās.

Puisis paņēma ziedes podu, ieziež vispirms sev kāju un pēc tam citus savainotos tāpat, tā ka visi viens divi top atkal veseli. Tad nu viņš varēja ņemt princesi par sievu.

Bet, kad kāzu dienā puisis nogāja lejā uz stalli pie kume]a, kumeļš stāv ar bēdīgi nokārtu galvu un negrib neko vairs pat mutē ņemt.

Jaunais karalis — viņš nu bija k]uvis karalis un dabūjis pusi no valsts — uzrunā kume]u un vaicā, kas šim kait; kumeļš sacīja:

—     Esmu gana tev līdzējis, nejaudāju vairs ilgāk dzīvot. Paņem zobenu un nocērt man galvu!

—     To nu gan ne, — jaunais karalis teica. — Tu dabūsi visu, ko vēlies, un varēsi dzīvot vienā mierā.

—     Ja nedarīsi, kā es saku, tad tavas dienas ir skaitītas, — kumeļš sacīja.

Karalim bija jāpadodas. Bet, pacēlis zobenu cirtienam, viņš bija tik izmisis, ka aizgriež prom galvu, lai nebūtu jāredz, kas notiek. Un, līdzko viņš bija nocirtis kumeļam galvu, tanī pašā vietā nu stāvēja daiļš princis.

—    Kāds vējš tad tevi te atpūtis? — karalis vaicā.

—        Tas kumeļš biju es, — princis atteica. — Senāk es valdīju tai zemē, kuras karali vakar tu nokāvi kaujā. Tas karalis mani bija apbūris un aizvedis pie troļļa. Ļaunais karalis nu ir beigts, es dabūšu atpakaļ savu valsti, mēs būsim kaimiņi un nekad nesāksim karu viens pret otru.

Un viņi patiesi ne reizes neiesāka karu, bet palika draugi, kamēr vien dzīvoja pasaulē, un ik pa laikam brauca ciemos viens pie otra.

GUDRĀ MEITA

Reiz kādam karalim bija vairāki dēli, nezinu īsti, cik to varēja būt. Bet pašam jaunākajam mājās nebija miera, par visu vari viņš alka iet pasaulē laimi meklēt. Visupēdīgi karalis viņam to atļāva.

Viņš gāja, gāja vairākas dienas, nonāk pie milža mājām un salīgst tur par puisi. No rīta milzim jāiet kazas ganīt, un promiedams šis karaļdēlam piesaka, lai izmēžot stalli.

—     Kad būsi ticis ar to galā, šodien tev nekas cits vairs nav jādara, tāpēc ka tavs saimnieks ir lāga vīrs, — milzis teica.

—    Bet, ko esmu licis tev darīt, tas jāizdara, kā pieklājas; bez tam tu nedrīksti spert kāju citos kambaros, tikai tajā vien, kur pārlaidi nakti. Ja ieiesi citos kambaros, tas tev maksās dzīvību.

—     Lāga vīrs, jānudien! — karaļdēls pie sevis sacīja un trallinādams nu danco tikai apkārt pa istabu. Viņam likās, gan jau pagūs stalli vēl izmēzt. «Bet velk nu gan pamest acis tais citos kambaros arī. Tur jābūt kaut kam paslēptam, ja reiz man nav brīv iet,» viņš prātoja — un bija jau pirmajā kambarī iekšā. Pie sienas tur karājās katls, un tajā kaut kas vārījās, bet nekādas liesmas apakš katla karaļdēls nemanīja.

«Kas tur varētu būt iekšā?» viņš gudroja, iemērca katlā matu šķipsnu — un mati tūlīt sāka izskatīties kā no vara.

—     Nudien, savāda vira! Ja kāds to iestrēbtu, tam sāktu spīdēt mute, — puisis sacīja — un bija jau nākošajā kambari iekšā. Pie sienas tur arīdzan karājās katls — tajā kaut kas burbuļoja un vārījās, bet liesmas apakšā tāpat nemanīja.

—    Jāparauga tas ari, — karaļdēls teica, iemērca katlā matu šķipsnu — un mati tūlīt bija apsudraboti.

jr— Mana tēva mājās tik dārgus virumus vis nevāra, — karaļdēls teica, — kā tāds garšo? — Un viņš bija jau trešajā kambari iekšā. Tur arīdzan katls karājās pie sienas, un, tieši tāpat kā citos kambaros, tanī kaut kas vārījās. Karaļdēlam kārojās vēl to ari pārbaudīt. Viņš iemērca matu šķipsnu — un mati bija apzeltīti tik brinumspoži, ka spīd vien.

—    «Gatavais posts,» vecā sieva sacīja, kad bija jāsaka: «Tavu laimi!» — karaļdēls teica. — Bet, ja te šis zeltu vāra, diez kas tad vēl tur vārās?

Tas nu bija jāpalūko, un viņš iegāja pa durvīm, kas ved uz ceturto kambari. Nevienu katlu tur gan nemanīja, bet uz sola sēdēja meita un izskatījās pēc karaļmeitas. Lai kas viņa ari būtu, nevienas citas tik daiļas meitas karaļdēls savu mūžu nebija redzējis.

—    Ak debestiņ, kas tev te meklējams? — meita teica.

—    Vakar es salīgu te par kalpu, — karaļdēls atbildēja.

—     Lai dievs tev stāv klāt še, kur esi nonācis! — viņa teica.

—     Klau, bet man liekas, ka esmu ticis pie laba saimnieka,— karaļdēls sacīja, — neuzkrāva man nemaz milzums darba šai dienai — kad būšu izmēzis stalli, man vairāk nekas nav jādara.

—    Un kā tu ar to tiksi galā? — meita vaicāja. — Ja tu darīsi, kā parasti ļaudis dara, tad par katru mēslu šķipeli, ko būsi izmetis ārā, desmit nāks atpakaļ iekšā. Bet es tev iemācīšu, kā vajag darīt: apgriez lāpstu ar kātu uz leju un sāc lāpstot, tad mēsli paši no sevis kā lidot izlidos ārā.

Lai notiek! Viņš apsolījās ņemt to vērā. Tā karaļdēls nosēdēja kambari pie meitas visu dienu, jo viņš un karaļmeita drīz vien bija sarunājuši, ka precēsies abi divi, un pirmā diena, ko puisis kalpo pie milža, abiem nu, saprotams, nemaz nelikās gara.

Kad diena nu gāja uz vakara pusi, meita teica, ka vajagot izmēzt stalli, iekams milzis pārrodas mājās. Viņš nogāja stallī, un prāts nesās izmēģināt, vai tiesa, ko meita sacījusi..Un viņš sāka mēzt, kā bija redzējis zirgu puišus sava tēva mājās stalli mēžam. Bet drīz vien tam, nudien, bija jāmet miers, jo pēc maza laiciņa viss bija tik pilns ar mēsliem, ka nav gandrīz, kur kāju likt. Tad viņš klausīja karaļmeitas padomam un pagrieza lāpstu ar kātu uz leju, un, tā lāpstojot, stallis viens divi bija tīrs kā izslaucīts. Kad tas padarīts, viņš atgriezās tai kambarī, kur milzis bija viņam atļāvis palikt, un trallina un danco apkārt pa istabu.

Pārnāca milzis ar kazām.

. — Vai stalli izmēzi? — milzis jautāja.

—    Tīrs kā galds, saimniek! — karaļdēls atteica.

—    Gribu redzēt! — milzis atbildēja un prom uz stalli.

Bet tur izskatījās tā, kā karaļdēls teicis.

—    Tu, zināms, esi runājis ar manu gudro meitu, jo pats ar to nebūtu ticis galā, — milzis teica.

—    Ar Gudromeitu? Kas tad tas tāds par radījumu? — karaļdēls sacīja, izlikdamies dumjš kā zābaks. — Gribētu redzēti

—    Gan jau ar laiku redzēsi! — milzis atteica.

Otrā rītā milzim atkal bija jāiet kazas ganīt. Un pirms prom* iešanas tas noteica karaļdēlam, ka tajā dienā jāiedzenot iekšā zirgs no ganībām. Un, kad tas būšot padarīts, tad varot atpūsties līdz pat vakaram.

—    Tavs saimnieks ir lāga vīrs — to liec vērā! — milzis par jaunu teica. — Bet, ja tu spersi kāju kādā no tiem kambariem, par kuriem es vakar tiku minējis, tad tev būs galva nost! — milzis piebilda un prom bija ar savu kazu baru.

^ IrLāga vīrs, jānudien! — karaļdēls sacīja. — Bet es tomēr iešu parunāties ar gudro meitu. Man viņa varbūt drīz piederēs tikpat daudz kā milzim. — Un viņš iegāja pie gudrās meitas:

Viņa vaicāja, kas viņam tai dienā esot jādara.

—            Nav nekas briesmīgs, kā liekas, — karaļdēls atteica,

—   man tikai jāaiziet uz ganībām un jāatved mājā milža zirgs.

—    Nu, un kā tu ar to tiksi galā? — karaļmeita vaicāja.

— Ak, pārjāt mājā zirgu nav nekāda lielā māksla, — karaļdēls teica, — ar straujiem kumeļiem es, saprotams, esmu jājis ne vienu reizi vien.

—    Sito kume]u nebūs vis tik viegli atjāt mājā, — gudrā meita teica, — bet es tev pamācīšu, kā vajag darīt. Tikko tu ieraudzīsi kumeļu, tas skries tev klāt ar tādu joni, ka no nāsīm kā lāpas šaujas ārā liesmas. Tikai pieraugi, ka paņem līdzi iemauktus, kas karājas aizdurvē, un laužņus dabū kumeļam mutē, tad tas taps tik rāms, ka tu ar to varēsi darīt, ko vien gribi.

Labi. Viņš ņemšot to vērā. Karaļdēls atkal nosēdēja kambarī pie meitas visu dienu, un abi trieca un valodoja par šo un par to, bet visupirms jau par to, cik brīnumjauki būs, kad tie apprecēsies un tiks vaļā no milža. Kara|dēls būtu pavisam aizmirsis ganības un zirgu, ja vien gudrā meita, kad tuvojās vakars, nebūtu viņam par to atgādinājusi, sacīdama, ka nu gan lai ejot pēc kumeļa, kamēr milzis vēl nav pārnācis.

Labi. Viņš paņēma no āķa iemauktus un prom uz ganībām. Tūliņ kumeļš klāt, tā ka dzirksteles un sarkanas liesmas šaujas ārā no nāsīm, bet puisis nenokavēja to bridi, kad zirgs bija viņam blakus ar atvērtu muti, un dabūja laužņus šim mutē. Kumēļš tūdaļ k|uva rāms kā jērs, un aizvest to uz stalli, saprotams, nebija vairs nekāda māksla. Pēc tam puisis par jaunu iegāja savā kambarī un nu tik trallinās un dziedās.

Vakarā milzis pārnāca mājā ar kazām.

—     Vai kumeļu pārvedi no kalnu ganībām? — milzis jautāja.

—     Kā tad, pārvedu, saimnieki Patīkami būtu bijis ar tādu kumeļu izmest kādu līkumu, bet es tomēr jāju tieši uz stalli, — karaļdēls teica.

—     Gribu redzēti — milzis sacīja un prom uz stalli.

Un tiešām — kumeļš tur stāv, kā karaļdēls teicis.

—     Tu, zināms, esi runājis ar manu gudro meitu, jo pats ar to nemūžam nebūtu ticis galā, — milzis par jaunu sacīja.

—    Vakar jau saimnieks minēja kaut kādu tur Gudromeitu, un šodien atkal tās pašas valodasl Āre, ar dieva palīgu saimnieks būtu varējis man parādīt to radījumu, man briesmīgi patiktos uzmest aci, — karaļdēls teica, par jaunu izlikdamies neattapīgs un dumjš kā zābaks.

—     Gan jau ar laiku redzēsi, — milzis teica.

Trešās dienas rītā milzim atkal bija jādodas ar kazām uz mežu.

—     Šodien tev jāiet uz elli pēc uguns nodokļa, — šis sacīja karaļdēlam, — kad būsi ticis ar to galā, vari līdz vakaram atpūsties, tāpēc ka tavs saimnieks, redzi, ir lāga vīrs. — Un prom uz mežu tas bija.

—     Lāga vīrs, jānudien, tikai sliktus darbus tu liec man darīt, — karaļdēls teica; — Raudzīšu tomēr atkal uzmeklēt tavu gudro meitu. Tu saki, viņa piederot tev, bet varbūt dos man tomēr kādu padomu. — Un puisis iegāja viņas kambarī.

Kad gudrā meita nu vaicāja, kas viņam tai dienā jādara, viņš pastāstīja, ka jāejot uz elli pēc uguns nodokļa.

—     Un kā tu tiksi ar to galā? — gudrā meita jautā.

—     Jā, tu nu varētu to man pateikt, — karaļdēls sacīja, — tāpēc ka ellē agrāk nekad neesmu bijis un, pat ja zinātu ceļu, tad nemaz nezinu, cik lielu nodokli prasīt.

—     Labi, es tev to pateikšu. Aizej līdz fjellam tur aiz kalnu ganībām, paņem milnu un pieklaudzini pie klints, — gudrā meita sacīja. — No klints iznāks ārā viens tāds, no kura lec dzirksteles, un tam tu pasaki, ko tev vajag. Un, kad šis vaicā, cik daudz tev vajag, tad saki, ka tik daudz, cik var panest.

Labi. Ņemšot to vērā. Karaļdēls atkal nosēdēja kambarī pie meitas visu dienu līdz pat vakaram. Un sēdētu vēl tagad, ja vien gudrā meita nebūtu viņam atgādinājusi, ka jāiet uz elli pēc uguns nodokļa, kamēr milzis vēl nav pārnācis.

Tad viņš devās ceļā un darīja mats matā, kā gudrā meita bija pieteikusi: aizgāja pie klints sienas, paņēma milnu un pieklaudzināja. Parādījās viens tāds, kuram no acīm un deguna skrien ārā dzirksteles.

1 — Ko gribi? — šis vaicā.

—    Milzis mani atsūtīja pēc uguns nodokļa, — karaļdēls atbild.

—   Cik daudz tev vajag? — tas otrais turpina.

—    Tikai tik vien, cik var panest, — karaļdēls atsaka.

—    Labi gan, ka tu neprasi veselu vezumu, — saka tas, kurš bija parādījies no klints. — Nāc man līdzil

Sacīts — darīts. Un, tici vai netici, karaļdēls dabūja tur redzēt zelta un sudraba kalnus. Kalna iekšpusē tā visa bija tikpat daudz, cik akmeņu uz nokalnes. Viņš dabūja sev mugurā nastu, tieši tik lielu, cik var panest, un gāja savu ceļu.

Kad milzis pārnāca mājā ar kazām, karaļdēls kambarī ņemas trallināt tāpat kā citus vakarus.

—    Vai uz elli pēc uguns nodokļa biji? — milzis jautā.

—    Kā citādi, saimnieki — karaļdēls atbild.

—    Kur ir?

— Zelta maiss stāv uz sola, — karaļdēls atsaka.

—    Gribu redzēti — milzis saka un prom pie sola.

Bet maiss bija savā vietā un tik pilns ar zeltu un sudrabu, ka nāk pāri malām, tiklīdz milzis bija atsējis vaļā galu.

—     Tu, zināms, esi runājies ar manu gudro meitu, — milzis saka, — un, ja tā ir, tad es tev noraušu galvu.

—    Ar Gudromeitu? — karaļdēls brīnās. — Vakar jau saimnieks pieminēja kaut kādu tur Gudromeitu, un šodien atkal tās pašas valodas, un aizvakar arī bija tāpat. Man gribētos gan redzēt to radījumu, — viņš saka.

Labi, labi. Pagaidi tik līdz rītrītam, tad es pats tevi ievedīšu pie viņas, — milzis saka.

—     Ak, lielais paldies, saimniek, bet vai tas nebūs joks vien? — karaļdēls taujā.

Nākamajā dienā milzis ieveda viņu pie gudrās meitas.

—      Nokauj nU šito un izvāri tai lielajā katlā, tu jau zini, kurā. Kad virums būs gatavs, uzsauc man, — milzis teica, apgūlās uz sola un viens divi sāka krākt tik stipri, ka fjelli dunēt dun. :

Tad gudrā meita paņēma nazi, iegrieza puisim mazajā pirkstiņā un uzpilināja trīs asins pilienus uz krāģa1 . Pēc tam Viņa savāca vecas pazoles, lupatas un skrandas, kas gadījās pie rokas, un sagāza to visu katlā. Pēc tam piebēra sieku pilnu ar maltu zeltti; paņēma sālsakmeni un' ūdens krūku, kas karājās pie durvīm. Viņa paņēma līdzi arīdzan vienu zelta ābolu, zelta vistu un gaili. Un abi ar karaļdēlu viņi tad aizgūtnēm steidzās prom no milža mājas. Gāja, gāja ūn pēc laiciņā nonāk pie jūras, tad brauca pāri jūrai, bet, kā šie dabūja kuģi, to es neesmu izdibinājis.

Labu bridi nogulējis uz sola, milzis sāka staipīties.

—     Vai drīz būs izvārījies? — tas noprasa.

—     Nupat tikai sāka, — pirmais asins piliens no krāģa atsaucas.

Labi. Milzis par jaunu nolikās gulēt un nogulēja vēl labu bridi. Tad sāka atkal grozīties.

—     Vai nu drīz būs izvārījies? — tas noprasa, nemaz nepacēlis galvu un būdams vēl pusmiegā tāpat kā pirmo reizi.

—     Pusvārījles jau iri — otrais asins piliens saka, un milzis notic, ka atkal atsaucas gudrā meita.

Tad milzis pagriezās uz otriem sāniem un aizmiga no jauna. Nogulējis atkal vairākas stundas, tas sāka knosīties un staipīties.

—     Nu gan būs izvārījies? — milzis saka.

—     Gatavs iri — trešais asins piliens atsaucas.

Milzis sāka celties un berzēt acis, bet nevar saskatīt, kur ir gudrā meita, un nu tik sauks viņu. Bet atbildes kā nav, tā nav.

—     Eku, būs laikam drusku izgājusi laukā, — milzis nosprieda, paņēma pavārnīcu un grib nogaršot virumu. Bet katlā

Krāģis (arī kraģis, skraģis, skrāģis) — sākotnēji — koka trijkājis sēdēšanai, mūsd. sar. vai. — neliels sols, ari ķeblis.

nav nekā cita kā vecas pazoles, lupatas un skrandas — viss savārījies vienā putrā, ej nu sazini, vai tas ir virums vai nav. Kad milzis to redzēja, tad tūlīt noģida, kas noticis, un kļuva tik negants, ka nevar vairs savā ādā rimties — vēja ātrumā dzenas paka] karaļdēlam un gudrajai meitai. Bet drīz vien šis nonāca pie jūras un nevarēja tikt pāri.

— Paga, paga, padoms tūliņ atradīsies, man tikai jāpasauc šurpu mans upju sūcējs, — milzis teica.

Sacīts-— darīts. Milzis atsauca upju sūcēju, tas izstiepās guļus pie krasta un iedzer kādus divus trīs malkus. Un ūdens jūrā tūda] tik stipri nokritās, ka milzis ierauga gudro meitu un karaļdēlu uz kuģa.

—    Met nu ūdenī sālsakmeni, ~ gudrā meita teica.

Labi. Kara]dēls iemeta. Sālsakmens pārvērtās par lielu augstu klinti šķērsām pāri visai jūrai — milzis nejaudāja tikt pāri, un upju sūcējs ūdeni ar vairs nedabūja prom.

— Paga, paga, padoms tūliņ atradīsies, — milzis teica un aizsūtīja pēc sava kalnu urbēja, lai izurbjot klintī caurumu, tā ka upju sūcējs no jauna var izdzert jūru. Bet, tiklīdz klintī bija radies caurums un upju sūcējs sāka dzert, gudrā meita teica, lai karaļdēls no krūkas iepilinot pāris pilienu jūrā, un jūra tūlīt atkal bija pilna līdz malām. Un, kamēr upju sūcējs paguva nodzert vēl vienu malku, viņi jau bija tikuši krastā un izglābušies.

Nu viņi posās uz karaļdēla tēva mājām, tikai karaļdēls negribēja atļaut, ka gudrā meita ietu kājām, viņam likās — tas nepiedien ne viņai, ne viņam pašam.

—    Pagaidi te mazu bridi, kamēr es aiziešu uz tēva mājām pēc tiem septiņiem kumeļiem, kas man stāv stallī, — viņš teica.

—   Ceļš nav necik tāls, un drīz es būšu atpakaļ. Es negribu, ka mana sirdsmī]otā kājām nāk uz pilil

—    Ai, neej vis proml Aizgājis uz pili, tu mani aizmirsīsi, to es zinu jau tagad, — gudrā meita sacīja.

—    Kā es varu tevi aizmirst pēc visām tām nedienām, ko esam kopā pārcietuši, turklāt vēl iemīļodami viens otru? — karaļdēls teica.

Bet, lai tur plīst vai lūst, viņam tomēr bija jāiet mājā pēc karietes ar septiņiem zirgiem priekšā un gudrajai meitai vaja

dzēja palikt jūras krastā. Pēdīgi gudrajai meitai nekas cits neatlika kā piekrist, tāpēc ka karaļdēls lūgšus lūdzās.

—      Bet, nonācis karaļsētā, netērē lieki laiku un nesasveicinies ne ar vienu, ej tikai taisnā ce]ā uz stalli, sajūdz zirgus un brauc atpaka], cik ātri vien vari. Visi pils ]audis gan saskries tev apkārt. Bet tu neliecies zinis un nogaršot arī neko neņem. Ja paņemsi — būs par nelaimi mums abiem, — viņa teica.

Labi. Kara]dēls apsolīja.

Bet, kad viņš nonāca karalpilī, viens no viņa brā]iem posās svinēt kāzas un līgava ar panāksniekiem jau bija klāt. Visi nu sanāca viņam apkārt, iztaujā par šo un par to un aicina iekšā. Viņš nelikās par tiem zinis, bet gāja tikai uz stalli, izved ārā zirgus un jūdz priekšā karietei. Kad karajdēls neparko nebija dabūjams līdzi iekšā, tie iznesa ārā ēdienus, dzērienus un visvisādus kāzu gardumus. Karaļdēls tomēr neko i mutē neņēma un steidzas tikai jūgt zirgus. Te pēdīgi līgavas māsa aizripina pāri pagalmam pie viņa ābolu.

—     Ja negribi nogaršot neko citu, tad pagrauz vismaz ābolu, būsi taču izslāpis un izsalcis pēc garā ce]a, — šī sacīja.

Labi. Karaļdēls paceļ no zemes ābolu un iekož. Bet, tiklīdz ābola gabaliņš bija mutē, viņš aizmirsa kā gudro meitu, tā arī to, ka jābrauc viņai paka].

-I Sajucis esmu, vai? Kam man zirgi un kariete? — viņš sacīja, ieved zirgus atpakaļ stallī un iet citiem līdzi uz pili. Un notika tā, ka viņš pošas precēt līgavas māsu, to pašu, kura bija atripinājusi ābolu.

Gudrā meita sēdēja jūras krastā un gaida vienā gaidīšanā, bet no karaļdēla ne ziņas, ne miņas. Tad viņa devās prom. Gāja, gāja un nonāk pie mazas mājiņas nomajā meža klajumā netālu no pils. Viņa iegāja tur iekšā un lūdz pajumti. Mājiņa piederēja kādai vecai sievai; šī bija nikna un īgna ragana un iesākumā nemaz negribēja gudro meitu pie sevis pieņemt, bet pēc mīļas lūgšanās un solījuma labi samaksāt galu galā pieņēma tomēr. No iekšpuses mājiņa bija melna un nemājīga kā cūkkūts, tāpēc gudrā meita sacīja, ka uzposīšot māju tiktāl, lai vismaz izskatās kā pie citiem ļaudīm. Vecajai sievai tas nebija pa prātam, šī gaudās un niknojās, bet gudrā meita neliekas par to zinis. Viņa paņem sieku un iemet ugunī pusmuciņu zelta putekļu; zelts, ka sprakšķ vien, izšāvās pa visu istabu un apzeltīja mājiņu no

iekšpuses un no ārpuses. Bet to pašu bridi, kad zelts bija sācis sprakšķēt, vecā sieva tā pārbijās, ka metās ārā, it kā pats nelabais dzītos šai paka). Durvīs šī aizmirsa pieliekt galvu un nositās pret stenderi.

Nākamajā rītā tai vietai garām brauca lensmanis. Cik viņš bija gaužām izbrīnījies, redzot zelta mājiņu, kas spīd un laistās meža klajumā, to tu vari iedomāties. Vēl vairāk viņš brīnījās, kad iegāja iekšā un ieraudzīja dai|o jaunavu, kas tur sēž. Lensmanim gudrā meita tā iepatikās, ka viņš viņu bildināja to pašu brīdi un lūdz jo daiļi un pazemīgi, lai k|ūstot par lensmaņa madāmu.

ļ — Nu, ja tev ir dikti daudz naudas, tad jau… — gudrā meita teica.

Kāds mazumiņš būšot gan, lensmanis teica. Un viņš tūlīt brauca uz māju naudai pakaļ. Vakarā viņš bija atkal klāt, un maisā līdzi pusmučele naudas, ko tūda| nomet turpat uz sola.

Labi, ja jau lensmanim esot tik daudz naudas, gudrā meita viņu gribot gan par vīru. Un abi nu posās uz gulēšanu. Bet, tiklīdz viņi bija gultā, gudrā meita atkal celsies augšā.

—    Aizmirsu sabikstīt uguni, — viņa teica.

—              Ūja, vai tev nu jālec tādēļ augšā! — lensmanis atbildēja.

—   Es sabikstīšu.

Viņš izlēca no gultas un vienā rāvienā prom pie skursteņa.

—    Tikai uzsauc man, kad kruķis tev būs rokā! — gudrā meita teica.

—     Nu man kruķis ir rokā! — lensmanis sacīja.

—     Tad lai tu turētos pie kruķa un kruķis pie tevis — biksti nu uguni un karsējies svelmē līdz pat gaismiņai! — gudrā meita teica.

Un lensmanim bija jāpaliek tur visu nakti, jābiksta uguns un jākarsējas svelmē. Lai kā viņš brēca un lūdzās, ugunssvelme no tā netapa vēsāka. Bet, kad atausa diena un lensmanis tika vajā no kruķa, viņš tur, zināms, vairs nepalika ne mirkli un lika prom, itin kā fogts1 vai pats velns būtu viņam uz papēžiem. Un visi, ko viņš satika ceļā, pavēra mutes un ieplēta acis, tāpēc ka lensmanis skrēja kā jucis un izskatījās, it kā būtu dabūjis

1 Fogts (vēsturiski) — amatpersona, piemēram, pils un pils novada pārvaldītājs, tiesnesis, soģis.

pa ādu. Ļaudis nu gribēja zināt, kur viņš ir bijis, bet aiz kauna viņš neko neteica.

Nākamajā dienā garām tai vietai, kur gudrā meita dzīvo, brauca skrīveris. Viņš redz, ka mājiņa meža klajumā spīd un laistās, un tāpat posās iekšā apskatīties, kas tur dzīvo. Kad viņš iegāja istabā un ieraudzīja daijo jaunavu, viņam meita iepatikās vēl vairāk nekā lensmanim. Viņš bildina meitu uz karstām pēdām. Kā tad, gudrā meita deva viņam tieši tādu pašu atbildi kā lensmanim, sak, ja viņam esot dikti daudz naudas, tad jau…

Kāds mazumiņš būšot gan, skrīveris teica, un viņš tūlīt posās uz māju naudai paka). Vakarā bija atkal klāt ar lielu, platu naudas maisu — domājams, ka naudas tur iekšā bija vesela muca,.— un noliek to gudrajai meitai priekšā uz sola. Tad vajadzēja notikties tā, ka skrīveris dabū gudro meitu par sievu un viņi apgūlās gultā. Bet tovakar gudrā meita bija aizmirsusi aiztaisīt ārdurvis.

—     Ūja, vai tev nu tas jādara! — skrīveris teica. — Paliec vien gultā, es aiztaisīšu.

Viņš izlec ārā no gultas tik aši kā zirnis no pāksts un prom uz vējtveri.

—     Tikai uzsauc man, kad kliņķis tev būs rokā, — gudrā meita teica.

—     Nu man kliņķis ir rokā! — skrīveris sauc no vējtvera.

—     Tad lai tu turētos pie durvīm un durvis pie tevis — un virinieties vaļā un ciet līdz pat rītausmai! — gudrā meita teica.

Un jādomā, ka skrīveris visu to nakti gan dabūja dancot. Tādu valsi viņš agrāk nekad vēl nebija piedzīvojis un citreiz arī vairs negribēja piedzīvot. Te durvis gāja līdz sienai, te atkal viņš, te durvis, te viņš — un skrīveris bezmaz tika sadauzīts. Papriekš viņš lādējās, pēc sāka raudāt un lūgties. Bet durvis nelikās par to zinis un tikai darīja savu, kamēr atausa diena. Kad viņš tika vaļā no durvīm, tad joza prom tā, it kā par to viņam būtu aizmaksāts. Nebija vairs prātā ne nauda, ne precības, un viņš bija priecīgs, ka ārdurvis nevirinās pakaļ. Visi, ko skrīveris satika, pavēra mutes un ieplēta acis, tāpēc ka viņš jogoja kā jucis un izskatījās, it kā visu nakti viņu būtu badījuši auni.

Trešajā dienā tur garām brauca fogts un arī ierauga zelta mājiņu meža klajumā. Viņam tāpat sagribējās ieiet iekšā un apskatīties, kas tur dzīvo. Kad fogts ieraudzīja gudro meitu, meita viņam tā iepatikās, ka viņš meitu bildināja, tikko labdienu padevis. Gudrā meita atbildēja tāpat kā tiem diviem pirmajiem, sak, ja fogtam esot dikti daudz naudas, tad viņa ņemšot šo par vīru.

r Kāds mazumiņš būšot gan, fogts teica un tūlīt pošas uz māju naudai paka]. Un, kad vakarā viņš bija atkal klāt, līdzi bija vēl lielāks naudas maiss nekā skrīverim — naudas tur iekšā, zināms, bija kādas pusotras mucas —, un viņš noliek maisu uz sola. Neko darīt, tad vajadzēja notikties tā, ka fogts dabū gudro meitu par sievu.

. Bet, tiklīdz viņi bija apgūlušies, gudrā meita saka, ka esot aizmirsusi ielaist teju kūtī, būšot jāce|as augšā un jāielaiž.

Ūja, vai viņai nu tas jādarot, viņš ielaidīšot, fogts saka. Tumīgs un tauks — šis augšā no gultas un ārā kā tāds jauns puika.

—     Tikai uzsauc man, kad esi saķēris teju aiz astes, — gudrā meita teica.

Labi.

. — Nu es turos tejam pie astes! — fogts sauc.

—     Tad ar dieva palīgu lai notiek tā, ka tu turies tejam pie astes un teja aste pie tevis, — un skrieniet nu abi apkārt, kamēr uzausīs dienai — gudrā meita teica.

Un fogts nudien dabūja izkustināt kājas. Klupdami krizdami abi skrēja pāri kalniem un dzijām lejām, un, jo skajāk fogts lādējās un brēca, jo vairāk tejš laida kājas vajā. Kad sāka svīst gaisma, fogts bija bezmaz pārrāvies un, ticis vajā no teja astes, tapa tik priecīgs, ka aizmirsa savu naudas maisu un visu citu. Tiesa, uz māju viņš gāja drusku lēnāk nekā lensmanis un skrīveris, bet, jo lēnāk viņš gāja, jo vairāk jaudīm bija laika viņu apskatīt, un tie nudien pavēra mutes un ieplēta acis — tik novārdzis un noskretis viņš izskatījās pēc tās dancošanas apkārt pa pasauli tejam aiz astes.

Nākamajā dienā karajpilī vajadzēja notikt kāzām un uz baznīcu posās kā vecākais brālis ar savu līgavu, tā arī tas otrs, kurš bija kalpojis milzim un nu precēja līgavas māsu.

Kad tie bija sasēdušies karietē un gribēja braukt ārā no pagalma, aizjūgam salūza tapa, un, kad tie ielika otru un trešo vietā, tās tāpat salūza, un nekas nelīdzēja — taisi tapas, no kāda koka vien gribi. Laiks gāja, tie netika ne no vietas un sāka bēdāties.

Bēt tad lensmanis — viņš, zināms, ari bija ielūgts kāzās — pastāstīja, ka meža klajumā dzīvojot kāda jaunava.

—   Ja jūs patapinātu viņas krāsns kruķi, ar ko viņa biksta uguni, tas turētu uz galvošanu, — viņš teica.

Labi. Karalis aizsūtīja ziņnesi uz mājiņu meža klajumā un lika lūgt jo pazemīgi, lai jaunava aizdodot tiem krāsns kruķi, par kuru lensmanis bija stāstījis. Nēvārds tur netika teikts, un nu tiem tik tiešām bija tapa, kas nelūst. Bet to pašu bridi, kad tie gribēja sākt braukt, izkrita ratu dibens. Tie mudīgi ieliek jaunu, bet, ņem, kādu koku vien gribi, nekas nelīdz, un, kā brauks ārā no pagalma, tā ratu dibens atkal pūšu gan. Visi nu bija nobēdājušies vēl vairāk nekā par aizjūga tapu. Te uzreiz skrīveris saka, jo, ja reiz lensmanis bija ielūgts kāzās, tad skrīveris, bez šaubām, arī:

—   Tur meža klajumā dzīvo kāda jaunava. Ja vien jūs patapinātu viņas vējtvera durvis, tās turētu uz galvošanu.

Labi. Karalis par jaunu aizsūtīja ziņnesi uz mājiņu meža klajumā un lika lūgt jo pazemīgi, lai jaunava aizdodot tiem savas apzeltītās ārdurvis, par kurām skrīveris bija stāstījis. Durvis tie tūlīt dabūja un nu brauks prom. Bet zirgi nejaudā pavilkt karieti. Seši zirgi jau bija karietei priekšā. Nu tie aizjūdza astoņus, desmit un divpadsmit, bet, jūdz, cik daudz zirgu jūgdams, un pātago tos, kā gribi, — nekas nelīdz. Kariete nekustēja no vietas. Diena jau gāja uz otru pusi, un uz baznīcu tiem gaužām vajadzēja tikt, tāpēc visi, kas bija karaļpilī, sāka stipri bēdāties.

Un tad fogts ieminējās, ka apzeltītajā iebūvieša mājiņā dzīvojot kāda jaunava un, ja vien no viņas tiktu patapināts teļš, tad…

—   Tas uz galvošanu pavilktu karieti, kaut ari tā bijusi tik smaga kā klints, — fogts teica.

Braukt uz baznīcu ar teļu diez cik piemēroti gan nelikās, bet, neko darīt, karalim par jaunu vajadzēja sūtīt ziņnesi un

lūgt jo pazemīgi, lai jaunava aizdodot to teļu, par kuru fogts bija ieminējies. Gudrā meita ari šai reizē neteica «nē» un tūlīt iedeva teļu. Kad tas tika aizjūgts ratiem priekšā, tad, zināms, tūlīt gāja, ka vai nu. Un tie drāzās pāri ceimainēm un akmenājiem ar tādu joni, ka zib vien, brīžiem pieskardamies zemei un brīžiem lidodami pa gaisu. Bet, kad baznīca bija klāt, rati sāka iet riņķī kā tītavas un braucēji tikai ar lielām pūlēm varēja izkāpt. Un atpakaļ kariete skrēja vēl straujāk, tā, ka tie ne attapties nedabūja, kad bija jau pilī.

Kad visi bija sasēdušies ap galdu, karaļdēls, tas pats, kurš bija kalpojis pie milža, ieminējās, ka no mājiņas meža klajumā pieklātos ataicināt uz pili to jaunavu, kas aizdevusi viņiem krāsns kruķi, ārdurvis un te]u.

i — Nebijis mums to trīs lietu, mēs vēl tagadiņ nebūtu ārā no pagalma, — viņš teica.

Jā, karalim ari šķita, ka tas būtu pareizi darīts, un viņš aizsūtīja uz apzeltīto iebūvieša mājiņu piecus savus krietnākos vīrus. Tie gudrajai meitai sacīja, ka karalis sūtot viņai mīļus Sveicienus un lūdzot, vai viņa nebūtu tik laipna un neatnāktu uz pili pusdienās.

■— Aiznesiet karalim sveicienus un pasakiet tā: ja viņš pats ir par smalku, lai atnāktu pie manis, tad es tāpat esmu par smalku, lai ietu pie viņa, — gudrā meita teica.

Tad pašam karalim vajadzēja doties ce]ā, un nu gudrā meita uz karstām pēdām posās līdzi. Karalis noprata, ka viņa ir kaut kas vairāk nekā tā, par kuru uzdodas, un pie kāzu galda apsēdināja viņu augstā krēslā blakus jaunākajai līgavai.

Pēc maza laiciņa gudrā meita izlika sev priekšā uz galda gaili un vistu, un zelta ābolu, ko bija paņēmusi līdzi no milža mājas. Gailis ar vistu tūlīt sāka plūkties ap zelta ābolu.

■                   * — Re, kā tie cīnās ap zelta ābolu! — karaļdēls teica.

—   Jā, mēs abi tāpat cīnījāmies, kad gribējām tikt prom no milža mājas, — gudrā meita atbildēja.

Tad karajdēls viņu pazina un, skaidrs, bija priecīgs. Bet to raganu, kas atripinājusi viņam ābolu, viņš lika saraut gabalos starp diviem desmitiem un vēl četriem zirgiem tā, lai nekas no tās nepaliek pāri. Nu tikai sākās īstās kāzas. Un, kaut arī stipri cietušii lensmanis, skrīveris un fogts.arīdzan ņēma kāzās dalību un izturēja līdz galam.

PUIKA, KAS POSAS BILDINĀT NOSTŪRA MĀMUĻĀS MEITU

Reiz kādai sievai bija dēls, tik liels sliņķis un lētdabis, ka savu mūžu neķērās klāt nevienam darbam. Toties uz dziedāšanu un dancošanu gan tam puikam bija nags — to viņš darīja visu garu dienu un kādu nostundu naktī arī vēl iekšā. Jo dienas jo tai sievai sliktāk klājās. Puika auga lielāks un ēst gribēja dūšīgi. Un drēbēm tāpat izgāja arvien vairāk — jādomā, ka ilgi tās vis neturēja, tāpēc ka puika dancoja apkārt pa mežiem un laukiem.

Galu galā tā sieva apskaitās. Kādudien viņa sacīja puikam, ka nu šim gan jāķeroties pie kāda derīga darba, citādi abiem būšot badā jānomirst. Bet puikam lāgā negribējās. Viņš sacīja, ka labāk bildināšot nostūra māmuļas meitu un, dabūjis to par sievu, mūža dienu varēšot dzīvot cepuri kuldams, dziedāt tik un dancot, par darbu nebūšot vairs nekādu rūpju.

Tādas valodas dzirdēdama, sieva nosprieda, ,ka iet precībās nebūtu nemaz tik slikti, un viņa saposa puiku, cik labi vien varēdama, lai ir izskatīgs, kad noies pie nostūra, māmuļas, un puika devās prom no mājas, i

Kad viņš izgāja laukā, silti un jauki spīdēja saule, bet naktī bija lijis, tāpēc zeme mitra un visas slīkšņas ar ūdeni pilnas. Puika noskatīja pašu īsāko ceļu, kas ved pie nostūra māmuļas, un cilpoja prom dziedādams kā arvienu. Tā lēkādams un diedams, puika bija nonācis pie dumbrāja — tam pāri veda laipas. No vienas laipas puikam nācās lēkt pāri akatei1 , lai tiktu uz ciņa un nesamērcētu kurpes. Kad puika bija uz ciņa, zem kājām nožjūkstēja — plump! Ar visu cini viņš nu brauca uz leju, kamēr nebija nonācis nejaukā, tumšā alā. Iesākumā puika itin neko tur neredzēja. Bet pēc brīža samanīja žurku luncināmies un ložņājam pa alu ar atslēgu saišķi uz astes.

—     Klāt esi, manu zēn! — žurka sacīja. — Paldies, ka atnāci pasērst! Sendienām jau tiku tevi gaidījusi. Skaidrs, ka tu posies mani bildināt. Tu negribi kavēties, cik es noprotu. Tomēr tev būs vēl kādu laiciņu jāpaciešas, jo man būs liels pūrs un vēl ēs'

1 Akate (arī akata) — akacis.

neesmu saposusies uz kāzām, bet es raudzīšu, lai drīz viss būtu, kā nākas.

To pateikusi, viņa tai modē, kā žurkas mēdz ēst, cēla puikam priekšā vairākas olu čaumalas ar visādām ēdiena drupstalām un sacīja:

—    Pabaudi jele kaut kol Būsi taču noguris un izsalcis.

Bet puikam lāgā nevilka baudīt tādu ēdienu. «Tiktu vismaz

prom no šejienes un atpakaļ augšā,» viņš prātoja, tomēr neko neteica.

—    Varu iedomāties, ka tagad tev gribas atkal uz māju, — žurka sacīja. — Es zinu, tu tvīksti pēc kāzām, un es steigšos, cik jaudas. Paņem līdzi šito linu pavedienu un, ticis augšā, neskaties vairs atpakaļ, bet ej taisni uz māju. Pa ce]am nesaki neko citu kā vien: «Priekšā īss un garš aizpusē,» — un viņa ielika puikam saujā linu pavedienu.

— Paldies dievam, — puika sacīja, ticis augšā, — te nu es vairs ne reizes nenākšu.

Bet pavediens viņam bija rokā, un viņš cilpoja prom dziedādams kā arvienu. Pat nedomādams vairs par žurku alu, puika tomēr skandināja:

—    Priekšā īss un garš aizpusēl

Priekšā īss un garš aizpusē!

Nonācis pie lieveņa, puika atskatījās: tur gulēja daudzas, daudzas olektis gari un balti jo balti linu audekli — tik smalki, ka pati veiklākā audēja nemācētu noaust smalkākus.

—    Māmuļa, klau, māmuļa, panāc šurp! — puika sauca.

Sieva izmetās ārā un vaicā, kas noticis. Pamanījusi audeklus, kas stiepās tik tālu, cik acis rāda, un vēl mazu gabaliņu tālāk, šī negribēja ticēt, iekams puika nebija pastāstījis, kā tas noticis. Bet, to visu izdzirdusi un izčamdījusi audeklu ar rokām, sieva kļuva tik līksma, ka dziedās un dancos, nudien, viņa arī.

Tagad viņa paņēma audeklus, izgrieza un sašuva kreklus puikam un pati sev. Un ar citiem aizgāja uz pilsētu, pārdeva un dabūja naudu. Par to abi kādu laiku dzīvoja zaļi. Bet, kad nauda bija cauri un mājās maizes vairs ne kumosa, sieva sacīja dēlam, ka nu šim beidzot jāķeroties pie kāda derīga darba, citādi abiem būšot badā jānomirst.

Bet puikam prāts vairāk nesās noiet pie nostūra māmuļas un bildināt tās meitu. Sieva nosprieda, ka tas nemaz nebūtu tik

slikti —. puikām tagadiņ bija lepnas drēbes mugurā un viņš izskatījās tīri labi. Viņa puiku apkopa un saposa, kā nu labi varēdama. Viņš! paņēma savas jaunās kurpes un nospodrināja tās tik spožas'kā' spoguli. Ticis ar to galā, puika devās prom no mājas.

Viss bija uz mata tāpat kā viņreiz. Kad viņš’izgāja! laukā, silti un jauki spīdēja saule, bet naktī bija lijis, tāpēc zeme slapja un dub]aina .un visas: slīkšņas ar ūdeni pilnas. Puika noskatīja pašu īsāko ce)u, kas ved pie nostūra māmu|as, un cilpoja dziedādams kā aiVienu. Viņš gāja pa citu ce|u nekā pirmo reizi. Bet lēkādams un diedams atkal nonāca uz. laipām pāri dumbrājam. No vienas laipas puikam nācās lēkt pāri akatei, lai tiktu' uz ciņa un nesamērcētu' savas kurpes. Nožļūkstēja 9* plump! 1 — un ar visu cini viņš brauca uz leju, kamēr nonāca nejaukā,'tumšā-alā. Iesākumā puika itin neko tur neredzēja. Bet pēc laiciņa samanīja žurku luncināmies un ložņājam ar atslēgu saišķi uz astes.

—    Klāt esi, manu zēni — žurka sacīja. — Sveicināts mūsmājās! Labi gan, ka tu mani atkal apciemo. Cik noprotu, tu kaisti un tvīksti pēc manis, tomēr tev būs vēl laiciņu jāpaciešas, jo pūrs vēl nav pavisam gatavs. Kad tu atnāksi vēl reizi, viss būs, kā klājas.

To pateikusi, viņa tai modē, kā žurkas mēdz ēst un kā tām garšo, cēla puikam priekšā olu čaumalas ar ēdiena drupstalām. Bet puikam tās izskatījās pēc ēdiena atliekām un uz ēšanu prāts nemaz nenesās. «Tiktu vismaz prom no šejienes un atpaka) augšā,» viņš prātoja, tomēr neteica neko.

Pēc brītiņa žurka sacīja:

—   Varu iedomāties, ka tagad tev gribas atkal uz māju. Ar kāzām es steigšos cik varēdama. Paņem tikai līdzi šito vilnas dzijas pavedienu un, ticis augšā, neskaties vairs atpaka], bet ej taisni uz māju. Pa ce)am nesaki neko citu kā vien: «Priekšā īss un garš aizpusē,» — un viņa ielika puikam saujā vilnas dzijas pavedienu.

—              Paldies dievam, ka tiku laukā, — puika pie sevis sacīja,

—    te es, nudien, vairs ne reizes nenākšu. — Un viņš cilpoja prom dziedādams kā arvienu. Par žurku alu puika vairs nedomāja, un tomēr viņš skandināja visu ce)u:

—     Priekšā īss un garš aizpusē!

Priekšā īss un garš aizpusē!

Pie sliekšņa viņš atskatījās: tur gulēja visskaistākā vilnas drāna — simtiem olektis gara, nudien, pat pāri par pusjūdzi, un tik smalka, ka neviens pilsētas lepniķis nevarētu vēlēties smalkāku saviem svārkiem.

—      Māmuļa, klau, māmuļa, panāc šurpl — puika sauca.

Sieva sasita plaukstas un, redzēdama visus tos smalkās drānas blāķus, bija kā bez prāta aiz priekiem. Puikam nu bija jā-, stāsta no viena gala līdz otram, kā viss noticis.

No tā, zināms, nāca lielum liela labklājība. Puika dabūja jaunas, lepnas drēbes, sieva vēl aizgāja uz pilsētu un pārdeva pa gabalam, un dabūja par to žūksni naudas. Tagad viņa uzposa māju un pati uz vecumdienām tapa tik koša, gluži kā lielmāte. Abi nu kādu laiku dzīvoja zaļas dienas, bet pēdīgi arī tā nauda bija cauri un pienāca diena, kad mājā vairs nebija ne kumosa maizes. Sieva nu sacīja dēlam, ka šim beidzot jāķeroties pie kāda kārtīga darba, citādi abiem būšot badā jānomirst.

Bet puika nosprieda, ka labāk ies pie nostūra māmuļas un bildinās tās meitu. Sieva arī šajā reizē bija mierā un neteica puikam neko pretī, tāpēc ka tagadiņ viņam bija jaunas, lepnas drēbes mugurā un viņš izskatījās tik labi, ka būtu tīrais neprāts, ja tik skaists puisis dabūtu «kurvīti». Viņa puiku apkopa un saposa, cik vien labi varēdama. Pats viņš paņēma savas jaunās kurpes un nopucēja tās tik spožas kā spoguli. Ticis ar to galā, viņš gāja prom no mājas.

Sajā reizē viņš nenoskatīja pašu taisnāko ceļu, bet gāja līkumu līkumiem, jo negribēja vairs laisties lejā pie žurkas — tās luncināšanās un līžņāšanas, tāpat kā mūžīgo runu par kāzām viņam jau gana. Laiks un ceļš bija mats matā tāds pats kā viņas reizes. Dubļi un slīkšņas laistījās saulē, un puika cilpoja dziedādams kā arvienu. Bet, tā lēkādams un diedams, ne attapties nedabūja, kad atkal bija uz tām pašām laipām pāri dumbrājam. Un no vienas laipas puikam nācās lēkt pāri akatei, lai tiktu uz ciņa un nesamērcētu savas spožās kurpes. Nožļūkstēja — plumpl — un ar visu cini viņš brauca uz leju un neapstājās, kamēr nebija atkal tumšā, nejaukā alā. Iesākumā puika bija priecīgs, tāpēc ka itin neko tur neredzēja. Bet pēc laiciņa samanīja to pašu briesmīgo žurku ar atslēgu saišķi uz astes, kura viņam bija apnikusi līdz kaklam.

—     Labdien, manu zēn! — žurka sacīja. — Esi sveicināts atkal mūsmājās! Redzu, ka tu nespēj ilgi bez manis iztikt; par to tev paldies. Bet tagad uz kāzām viss ir sarūpēts, un tūliņ mēs brauksim uz baznīcu.

«Skaidrs, ka no tā nekas neiznāks,» puika prātoja, tomēr neteica neko.

Tagad žurka iepīkstējās — un no visiem nostūriem, ka čum un mudž, nāca ārā mazākas žurkas un peles, sešas lielas žurkas atvilka milzīgu cepešpannu. Divas peles apsēdās aizmugurē par sulaiņiem un divas priekšā par kučieriem, pāris iesēdās iekšā un žurka ar atslēgu saišķi vidū.

Žurka nu puikam sacīja:

—    Ceļš te ir maķenīt pašaurs. Tev būs jāiet ratiem blakus, manu zēn, kamēr cejš kļūs platāks un tu varēsi apsēsties man pie sāniem.

«Tas nu gan būs vareni!» puika prātoja. «Ja vien-,es4i-ktu ar veselu ādu augšā, tad laistu pekas va|ā un prom no visas tās varzas.» Bet teikt viņš neko neteica.

Viņš turējās līdzi kā nu spēdams — dažubrīd līda rāpus un dažubrīd pielieca muguru, tāpēc ka ceļš vietumis bija pavisam šaurs, bet, kad tas metās platāks, puika steidzās pa priekšu un lūsinājās, kā tikt no tā bara vaļā, lai ņemtu kājas pār pleciem. Piepeši viņam aiz muguras atskanēja dzidra, skaista balss:

—    Tagad ceļš ir labs. Nāc nu sēdies ratos, draugs!

Puika steigšus pagriezās atpakaļ un aiz brīnumiem gandrīz pazaudēja degunu un ausis: tur stāvēja vislepnākā kariete, kāda jebkad redzēta, ar sešiem baltiem zirgiem priekšā, un karietē sēdēja jaunava, tik gaiša un skaista kā saule, un viņai apkārt citas — tik mīļas un maigas kā zvaigznes. Tā bija karaļmeita ar savām rotaļu biedrenēm, kas visas bija noburtas. Bet nule viņas bija atpestītas, tāpēc ka puika bija bijis pie viņām lejā, neteikdams neko pretī.

—     Nāc nu! — karaļmeita vedināja.

Puika nu iekāpa karietē un brauca līdzi uz baznīcu.

Kad abi atstāja baznīcu, karaļmeita sacīja:

—    Visupirms brauksim pie manis un pēcāk aizsūtīsim pakaļ tavai māmuļai.

«Tas nu gan būs vareni!» puika prātoja, bet arī šajā reizē viņš neko neteica, kaut arī labāk būtu gribējis laist uz māju,

nevis uz nejauko žurku alu. Bet te uzreiz viņi bija pie krāšņas pils. Viņi iegāja iekšā, un tur viņiem bija jāpaliek, bet lepnā kariete ar sešiem zirgiem priekšā aizbrauca pakaļ puikas māmuļai. Kad viņa ieradās pilī, tad tika taisītas kāzas. Tās ilga divi nedēļas.

Un varbūt viņi tur dej un smej vēl šobaltdien. Ja pasteigsimies, var gadīties, ka mēs ari laikā tur vēl nokļūstam, lai varētu saskandināt ar līgavaini un padancot ar līgavu.

PĒRS, POLS UN ESBENS PELNRUSĶIS

Reiz kādam tēvam bija trīs dēli — Pērs, Pols un Esbens Pelnrušķis. Dēli vien, cita nekā, jo viņš bija tik nabags, ka ne graša pie dvēseles. Tāpēc viņš dēliem ne vienu reizi vien tika sacījis, lai tie ejot pasaulē sev maizi pelnīt — mājā tikai bada nāvi vien varot sagaidīt.

Labu gabaliņu no šī nabaga vīra mājas bija karaļpils, un tieši pils logiem priekšā bija izaudzis ozols, tik varens un kupls, ka aizēno gaismu. Karalis bija apsolījis aizmaksāt lielu, lielu naudu tam, kas nocirtīs ozolu. Bet neviens to nejaudāja, jo, tiklīdz stumbram izcirta šķilu, tās vietā ieauga divas jaunas. Bez tam karalis vēl gribēja, lai viņam izrok tādu aku, kurā cauru gadu būtu ūdens, — visiem kaimiņiem bija tādas akas, bet šim ne, un karalis to uzskatīja par negodu. Tam, kas mācētu izrakt tādu aku karalis bija apsolījis kā naudu, tā citus labumus. Bet neviens netika ar to darbu galā, jo karaļpils stāvēja augstā, augstā kalnā un, parakuši tikai nedaudzas collas dziļi, racēji atdūrās pret klintīm. Bet karalis bija ieņēmis galvā, ka viņam vajag kādu, kas to visu paveic, tālab viņš lika pasludināt no visiem baznīckalniem uz visām četrām debespusēm: tas, kas varēs nocirst vareno ozolu karaļpils priekšā un izrakt aku, kurā visu gadu turas ūdens, dabūs princesi un pūrā pusi no valsts.

Ka gribētāju netrūka, to tu vari iedomāties, bet, cērt kā cirzdams un roc kā rakdams, — nekā un nekā. Ozols ar katru cirtienu* tiek arvienu resnāks, un klints mīkstāka ari nepaliek.

Pēc kāda laika trīs brāļi arī posās ceļā, lai izmēģinātu laimi,, un tēvs nevarēja vien nopriecāties, sak, ja nedabūs princesi un

pusi no karaļvalsts, salīgs vismaz darbā pie kāda krietna vīra — un labi vien būs. Kad brāļi bija nolēmuši doties uz pili, tēvs tūliņ deva piekrišanu. Tā arī Pērs, Pols. un Esbens Pelnrušķis gāja projām no mājām.

Gāja, gāja un nonāk pie eglēm apaugušas nokalnes, virs kuras ir klaja kalnu krauja. No kraujas puses skan klaudzieni.

—    Kas tur uz kalna varētu tā klaudzināt? — Esbens Pelnrušķis brīnās.

—     Ir nu gan gudrinieks, mūžam atrod, par ko brīnīties, — Pērs un Pols atbild, — kāds meža cirtējs droši vien klaudzina cirvi.

riji Man tomēr gribas apskatīties, kas. tas ir, — Esbens Pelnrušķis saka un prom ir.

ļTāds kā bērns, nu viņam staigāt ar vēl būs jāmācās! — brāli nosauc paka], bet Esbens neliekas dzirdot..

Augšup pa nogāzi Esbens rāpās uz to pusi, no kurienes skan klaudzieni, un, nonācis tur, ieraudzīja cirvi, kas bez rimas cērt tikai un cērt vienu un to pašu priedes stumbru.

—    Labdien! — Esbens Pelnrušķis sveicināja. — Tu cērt te un cērt?

jļhfb" Jā, gadu gadiem jau cērtu tikai un cērtu, tevi gaidīdams, — cirvis atteica.

—              Te nu es esmu! ļg3 Esbens teica, izsita cirvi no kāta un iebāza kā cirvi, tā kātu savā kulē.

Kad viņš bija nogājis lejā pie brāļiem, tie sāk.« viņu apsmiet.

—             Nu, kādus lielos brīnumus tad tu tur augšā kalnā redzēji? — tie jautāja.

—    Ak, tikai cirvis vien jau bija.VEsbens atbildēja.

Gāja, gāja atkal kādu laiku un nonāk pie kraujas. Dzird, ka augšā uz kraujas kāds klabina un kaļ.

—    Kas tur augšā uz kraujas varētu klabināties un kalt? — Esbens Pelnrušķis brīnās.

—     Ir nu gan gudrinieks, mūžu dienu atrod, par ko brīnīties, — Pērs un Pols par jaunu saka. — Putnus neesi dzirdējis kokos klabinām un kaļam?

—     Man tomēr gribas apskatīties, kas tas īsti ir! — Esbens Pelnrušķis saka. Lai arī kā brā|i viņu apsmej, neliekas par to zinis un prom ir. Viņš kāpj augšā uz kraujas un, nonācis tur, redz, ka tas ir kaplis.

—  Labdien! — Esbens Pelnrušķis sveicināja. — Tu viens pats te klabinies un kal?

—  Jā, gadu gadiem jau klabinos un kaļu, tevi gaidīdams, — kaplis atbildēja.

—  Te nu es esmu! — Esbens atkal teica, izsita kapli no kāta, paslēpa kulē un ies lejā pie saviem brājiem.

—  Nu, kādus lielos brīnumus tad tu tur uz kraujas redzēji? — Pērs un Pols jautāja.

—   Ak, tikai kaplis vien jau bija.

Gāja, gāja atkal labu laiku visi kopā, kamēr nonāk pie strauta. Visi trīs bija izslāpuši pēc ceja un notupās pie strauta padzerties.

—  Nez no kurienes sitas strauts tek? — Esbens Pelnrušķis brīnās.

—   Tev laikam ar galvu kaut kas nav kārtībā, — Pērs un Pols atbild. — Un, ja tu vēl neesi jucis, tad no tās lielās brīnīšanās drīz vien patiešām nojuksi. Vai tad ūdeni no avota sūcamies nekad neesi redzējis?

—    Un tomēr man gribas paskatīties, no kurienes tas tek! — Esbens saka un prom ir. Iet augšup gar strauta krastu: Un, lai kā brāļi sauc viņu atpakaļ un apsmej, nekas nelīdz. Viņš iet savu ceļu. Jo tālāk viņš gāja, jo strauts metās sīkāks un sīkāks* un vēl pēc kāda gabaliņa Esbens ieraudzīja lielu valriekstu, no kura straumītē tek ārā ūdens.

—   Labdien! — Esbens par jaunu sveicināja. — Tu viens pats te pili un teci?

—             Jā, gadu gadiem jau pilu un teku, tevi gaidīdams, — valrieksts atbildēja.

—              Te nu es esmu! — Esbens teica. Ar sūnu vīkšķi viņš aizbāza valriekstam caurumu, lai ūdens netek ārā, un ielika valriekstu kulē. Tad gāja atkal atpakaļ pie brāļiem.

—             Nu, vai redzēji, no kurienes tek ūdens? Bija lielum lielie brīnumi, vai ne? — Pērs un Pols teica.

—             Tikai caurums vien bija, — Esbens atbild, un abi brāļi ņēmās Esbenu apsmiet un zobot, bet viņš nelikās par to zinis.

—    Man tomēr gribējās redzēt, — viņš teica.

Atkal viņi gāja, gāja un nonāk pie karaļpils. Bet, tā kā visi pavalstnieki zināja, ka dabūs princesi un pūrā vēl pusi no valsts, ja vien nocirtīs vareno ozolu un izraks karalim aku, tad

daudzie laimes meklētāji ozolu bija padarījuši divtik lielu un resnu nekā iesākumā. Tas tāpēc, ka, vienu Šķilu tam izcērtot, divtik, kā zināms, ieauga vietā. Un nu karalis bija noteicis sodu: katrs, kas mēģinās un nespēs nogāzt ozolu, ar apgrieztām ausīm tiks aizsūtīts prom uz salām.

Bet brā]us tas nebiedēja. Tie cerēja, ka spēs tikt galā ar ozolu, un Pērs, vecākais būdams, pirmais ķērās pie darba. Bet viņam izgāja tāpat kā visiem citiem, kas bija pūlējušies nocirst koku. Katrai šķilai, ko Pērs izcirta, divas ieauga vietā, un karaļa kalpi sagrāba Pēru, apgrieza šim ausis un aizsūtīja prom uz salām.

Nu ķērās klāt Pols, bet viņam klājās tieši tāpat. Kad bija izcirstas divas trīs šķilas, tūlīt k|uva redzams, ka ozols aug, — karaJa kalpi viņu tāpat sagrāba un aizsūtīja uz salām. Un ausis viņam tika apgrieztas vēl īsākas, sak, vajadzēja ņemt vērā brāļa mācību.

Tad savu laimi gribēja izmēģināt Esbens Pelnrušķis.

—    Ja tu arī gribi izskatīties kā iezīmēta avs, mēs nogriezīsim tev ausis tūliņ pat, nevajadzēs nemaz pūlēties, — karalis teica, noskaities uz Esbenu brāļu dē|.

ļfeMan tomēr gribas vispirms pamēģināt, — Esbens sacīja, un viņam atjāva arī.

Izņēmis no kules cirvi, viņš ielika to kātā.

—   Cērt nu pats! — viņš cirvim uzsauca, un tas ņemas cirst, ka skaidas šķīst vien, un drīzi jau ozols bija gar zemi.

Kad tas bija padarīts, Esbens izņēma kapli un ielika kātā.

—    Kal nu pats! — viņš teica kaplim, un tas ņemas lauzt un rakt, tā ka zeme un akmeņi lido uz visām pusēm. Zināms, aka drīz vien bija izrakta. Tiklīdz tā bija liela un dziļa diezgan, Esbens Pelnrušķis izņēma valriekstu, ielika akas dibenā un izrāva sūnu vīkšķi no cauruma.

—    Teci nu tecēdams! — Esbens sacīja, un ūdens sāka plūst strūklām vien, tā ka aka drīz tika pilna līdz malām. Tā nu Esbens bija nocirtis ozolu, kas aizēno karalim logus, un izracis pie karaļpils aku. Tāpēc viņš dabūja par sievu princesi un pūrā vēl pusi no valsts — tieši tā, kā karalis bija apsolījis. Un labi gan, ka Pērām un Polam nebija vairs ausu, citādi viņiem augu dienu būtu bijis jādzird ļaužu valodas, ka Esbena Pelnrušķa brīnumi bijuši uz laimi.

JOKU UN FORMULU PASAKAS

..

DOVRES KAĶIS

Vienreiz kāds vīrs augšā ziemeļos — Finmarkā — bija noķē^ ris lielu balto lāci. Viņš gribēja aizvest to Dānijas karalim. Sagadījās tā, ka ziemsvētku vakarā vīrs nonāca pie Dovres kalna. Tur viņš iegriezās kādās mājās pie viena cita vīra, kam Halvors vārdā, un lūdza naktsmājas sev un savam baltajam lācim.

—     Pasarg’ dievs, — Halvors teica, — nupat mēs itin nevienam nevaram dot naktsmājas, jo ik ziemsvētku vakaru te sanāk tik pulka troļļu, ka biezs, — pašiem mums jāiet prom no mājas un jāpaliek bez pajumtes.

—     Nekas, dod man tomēr naktsmājas, — vīrs sacīja. — Lācis apgulsies pakrāsnē un es pats — pieliekamajā kambarī.

Vīrs tā lūdza, ka dabūja arī atļauju. Halvors ar visu savu saimi aizgāja prom no mājas, un troļļiem palika pilnum pilni galdi — ar krējuma putru, ar kaltētām zivīm, ar desas līkumiem un visvisādiem citiem labumiem — kā uz lieliem godiem.

Te uzreiz sanāk troļļi ~ citi lieli* citi mazi, garastaini un bez astēm,_ un vēl ar gariem, gariem deguniem. Tie ēstin ēda un dzertin dzēra, un mielojās ap visu to bagātību.

Te kāds mazs trollītis pamana balto lāci guļam pakrāsnē. Šis paņem desas gabalu, uzdur uz iesma, apcep un nu ies un piebāzīs baltajam lācim tik tuvu, ka tas apsvilina purnu. Un trollītis vēl uzsauc:

—    Vadzi, kaķi, vai desu negribi?

Bet baltais lācis pielec kājās un rūkdams aizgaiņā prom no mājas visu to baru — kā lielus, tā mazus.

Pēc gada ziemsvētku priekšpusdienā Halvors aizbrauc mežā, pēc malkas, tāpēc ka atkal gaida troļļus. Viņš cērt malku, te uzreiz dzird mežā saucam:

—    Halvor, ei, Halvor!

—    Nu? — Halvors atsaucas.

—    Vai tev tas lielais kaķis vēl ir mājā?

— Kā tad, guļ vēl arvienu pakrāsnē, — Halvors atsaka. Bļ Apbērnojies ari — septiņi mazuļi nākuši klāt — vēl lielāki un niknāki par pašu.

— Tad mēs pie tevis nemūžam neiesim! — trollis no meža dziļuma saka.

Kopš tās dienas pie Dovres Halvora neviens trollis ziemsvētku putru nav vairs nācis ēst.

ZAĶIS, KAS BIJA PRECĒJIES

Zaķis reiz ganījās pļaviņā.

— Heijā, heijā, hop! — viņš klaigāja un lēkāja un pēkšņi, apmetis kūleni, nostājās uz pakaļkājām.

Luncinādamās pienāca lapsa.

—      Labdien, labdien! — zaķis sveicināja. — Es šodien esmu tik priecīgs, tik priecīgs, tāpēc ka biju precējies, vai saproti? — viņš teica.

—    Tad nu gan ir labi, — lapsa sacīja.

—     Tik labi nemaz nav, tāpēc ka sieva stipri šķielēja un bija tīrā ragana, — zaķis atteica.

— Tad gan tev ir gājis slikti, — tā lapsa.

—     Tik slikti nemaz negāja, — zaķis atteica, — es tiku pie mantas — viņai piederēja namiņš!

— Tad gan tev ir labi gājis, — tā lapsa.

—     Tik labi nemaz negāja, — zaķis atteica, — jo namiņš nodega un tam līdzi sadega viss, kas mums piederēja.

—    Jad nudien ir slikti, — tā lapsa.

— Tik slikti tomēr nav, — zaķis atbildēja, — tāpēc ka sieva ari sadega.

OGĻUDEĢIS

Reiz kādam ogļudeģim bija dēls — tāpatās ogļudeģis. Kad tēvs bija viņā saulē, dēls apprecējās, bet pie darba ķerties lāgā tomēr nevēlas. Ogļubedri arī viņš uzraudzīja tikai pa roku galam, un pēdīgi neviens vairs negribēja viņam uztiĢēt dedzināt

ogles. Bet vienu bedri viņš tomēr bija izdedzinājis, tāpēc aizbrauca uz pilsētu un pārdeva pāris ogļu vezumu. To paveicis, klaiņo pa ielu un skatās apkārt. Mājupceļā, saticies ar kaimiņiem un novadniekiem, iesāk priecāties un plītēt un triec par visu, ko pilsētā redzējis. Visērmīgākais esot bijis tas, viņš teic, ka tur staigājuši apkārt tik aplam daudzi mācītāji un visi ļaudis tos sveicinājuši un cilājuši cepures to priekšā.

—    Es arīdzan gribētu būt mācītājs, mani varbūt tāpat sveicinātu, kaut gan tagad neliekas nemaz redzot, — viņš saka.

—    Kā tad, ja ne citādi, tad tikpat melns kā mācītājs tu vismaz jau esi, — kaimiņi ogļudeģim atbild. — Bet nu gan mums jādodas ceļā, lai paspējam uz ūtrupi vecā mācītāja mājās; tur dabūsim ieķert vēl kādu kraķīti, kamēr tu būsi aizņemts ar uzsvārča un apkaklītes pirkšanu.

Sacīts — darīts. Un, kad viņš pārbrauca mājās, kabatā vairs nebija ne šiliņa.

—    Nu būsi atvedis ir ēdamo, ir naudu? — sieva prašņā.

—   Jā, ēdamā mums tagad netrūks, māt, — ogļudeģis atbild,

—   esmu pārvērties par mācītāju. Rau, te man būs uzsvārcis un apkakle!

—    Nestāsti nu! Stipram alum liela mute, — sieva sacīja.

—    Tu man esi tāds balamute, ka visu sagriez ar kājām gaisā.

—    Raudi vai smejies savā bedrē, nekas nelīdz, kad ogles jau melnas, — ogļudeģis attrauca.

Tad vienu dienu pa ceļam uz karaļpili gar ogļudeģa namiņu gāja garām tik daudzi mācītāju uzsvārčos tērpti vīri, ka varēja noprast — tur kaut kas ir gaidāms. Ogļudeģis gribēja iet līdzi, nudien, viņš arī, un tāpēc ietērpās mācītāja uzsvārcī. Sieva sprieda, ka tikpat labi šis būtu varējis palikt mājā, jo, ja arī dabūs pieturēt kādam smalkākam kungam zirgu un par to tiks kāds grasis, viss būs saliets rīklē.

—    Visi runā tikai par dzeršanu, bet neviens nepiemin slāpes, siev, — vīrs sacīja, — jo vairāk dzer, jo vairāk slāpst, — viņš vēl piebilda un pošas prom uz karaļpili. Visus svešos vīrus tur iesauca iekšā pie karaļa, un ogļudeģis iegāja tiem līdzi, nudien, viņš arī. Tad karalis sacīja, ka esot pazaudējis savu visdārgāko gredzenu un esot pārliecināts, ka to kāds nozadzis. Tāpēc karalis saaicinājis kopā visus gudros mācītājus, varbūt kāds spēj uzrādīt zagli. Karalis apsolīja bagātīgi atalgot to, kas uz

rādīs. Ja gudrais vīrs vēl tikai mācījās, tad tikšot iecelts par mācītāju, ja bija mācītājs, tad tikšot par virsmācītāju, ja bija virsmācītājs, tad tikšot par bīskapu, bet, ja bija bīskaps, tad tikšot karalim par pašu tuvāko vīru. Karalis apstaigāja tos citu pēc cita un iztaujā, un, nonācis pie ogļudeģa, viņš prasa:

—    Kas tu tāds esi?

—    Esmu no gudrajiem mācītājiem un patiesajiem sludinā* tājiem, — ogļudeģis atbildēja.

—    Tad tu varēsi man pateikt, kas ir paņēmis manu gredzenu, — karalis sacīja.

—   Jā, kaut gan, kas ir noticis tumsā, tas nemaz tik viegli nenāk gaismā, — ogļudeģis teica. — Bet laši jau tāpatās ik gadus nelēkā pa kokiem, — viņš vēl piebilda. — Esmu mācījies un mocījies sevis un savējo labā jau septiņus garus gadus, bet mācītāja godā vēl neesmu ticis, tā ka zaglim ir jānāk gaismā.

Lai tikai dodot laiku un labi daudz papīra, jo vajadzēšot vest rēķinu&unozrakstīties cauri zemju zemēm.

Lai notiek, šim tikšot dots laiks un papīru dabūšot, cik tik grib, lai tikai uzrāda zagli.

Karaļpilī viņam iedeva pašam savu kambari, un drīz vien visi noģida, ka viņš zina daudz vairāk par tēvreizi, tāpēc ka papīru aprakstīja kaudžu kaudzēm. Un itin neviens neprata izlasīt ne vārda no tā, kas tur stāvēja rakstīts, — kaut kādi ķekši un kāši tikai vien. Bet laiks gāja — un no zagļa ne vēsts. Visbeidzot karalim tas apnika, un viņš noteica, ka trīs dienās jāuzrāda zaglis, ja ne, tad lai atvadās no dzīves.

—   Ja grib veikt, tad nedrīkst steigt. Es nelāpstošu ārā ogles, kamēr ogļubedre nav apdzēsta, — ogļudeģis sacīja.

Bet karalis palika pie sava, un ogļudeģis noprata, ka viņa dzīvība te nav nekādā vērtē.

Trīs sulaiņi katrs savu dienu pēc kārtas apkalpoja ogļudeģi — un visi trīs kopā tie bija arī nozaguši gredzenu. Kad viens no šiem nu vāca nost vakariņu galdu un posās iet ārā no istabas, ogļudeģis smagi nopūtās un, pavadījis to ar skatienu, teica:

—    Sitais ir pirmais, — domādams pavakaru, kas jau pienā* cis vienai no trīs vēl atvēlētajām dienām.

—   Tas mācītājs gan pieprot šo to vairāk nekā tikai ēst vien, — sulainis teica saviem biedriniekiem, kad tie bija pali

kuši vieni, un izstāsta, ka mācītājs bildis: «Sitais sulainis^ ir pirmais.» Otram sulainim, kas apkalpos nākamajā dienā, nu vajadzēja labi iegaumēt, ko mācītājs šim teiks. Kā tad, kad sulainis vāca nost vakariņu traukus, ogļudeģis platām acīm pavērās uz to un ar dziļu nopūtu saka:

—    Sitais ir otrais.

Nu trešajam sulainim bija jāvēro, ko mācītājs darīs trešajā dienā, — un nekas labāks, pat vēl sliktāk, tāpēc ka tobrīd, kad sulainis jau gāja ārā ar vakariņu traukiem, mācītājs salika rokas un saka:

—    Sitais ir trešais, — un nopūtās tā, ka sirds plīst pušu.

Viņš iznāca ārā tik pārbijies, ka ne elpu atvilkt, — skaidra

lieta, ka mācītājs zina. Tie nu iegāja viņa kambarī, nokrīt ceļos oģļudeģa priekšā un padevīgi lūdz, lai tikai nesakot* ka tie pievākuši gredzenu: došot viņam pa simt dālderiem katrs, ja vien viņš ir ar mieru pasargāt tos no nelaimes.

Tas bija uz galvošanu — neviens te nenonāks nelaimē, ja ogļudeģis dabū naudu, gredzenu un krietnu pikuci biezputras. Biezputrā viņš, kā nākas, paslēpa gredzenu un lika, lai viens no sulaiņiem izbaro to visdūšīgākajam karaļa veprim un pierauga, ka apēsts tiek līdz pēdējam.

No rīta atnāca karalis. Viņš gribēja tiesāt zagli.

—    Jā, esmu te vedis rēķinus un izrakstījies cauri zemju zemēm, — ogļudeģis teica, — bet no ļaudīm neviens to gredzenu nav pievācis.

—    Pū! Un kas tad? — karalis vaicāja.

—    Karaļa lielais vepris, — ogļudeģis atteica.

Labi. Ņems un nokaus to vepri. Un patiesi — gredzens bija šim vēderā.

Tad ogļudeģis tika iecelts mācītāja godā, turklāt karalis bija tik līksms, ka piešķīra šim vēl zirgu, mājas un simt dālderu. Ogļudeģis bez kavēšanās devās prom no pils, un pirmajā svētdienā pēc iecelšanas mācītāja godā viņam vajadzēja baznīcā nolasīt rulli par savu stāšanos amatā. Bet pirms došanās ceļā nācās ieturēt rīta maltīti. Viņš uzmet rulli uz plāceņu bļodas, bet, kā gadījās, kā ne, pamērcē vēl buljonā un, tā kā šķiet tāds pasīksts, pasviež to sunim, un suns norij rulli viens divi.

Nu viņš nezināja, ko iesākt. Uz baznīcu tomēr vajadzēja doties — draudze gaida. Nogājis baznīcā, viņš tūdaļ kāpj kancelē.

Un dižojas tā, ka visi nospriež: tas nu gan būs varen lepns mācītājs! Bet pēdīgi tik lepni vairs nemaz negāja.

I— Tiem vārdiem, kurus šodien draudzei būtu bijis jādzird, ne suns vairs pakaļ neries. Bet atnāc atkal citsvētdien, mana mīļā'draudze, tad būs jaunas runas. Un ar to nu mans sprediķis šai reizē ir galā.

Draudze nosprieda, ka tas būs neparasts mācītājs, tāpēc ka tādssprediķis vēl ne reizes nebija dzirdēts. Viņš noteikti ies plašumā, bet, ja ne, tad gudrosim, ko darīt, tie sprieda. Nākamsvētdien atkal bija dievkalpojums uri baznīca bāztin piebāzta ar baznīcēniem, kuri visi nu grib dzirdēt, ko teiks jaunais mācītājs. Rau, tur jau viņš nāk un tūdaļ.pat kāpj kancelē. Tur viņš stāv labu brīdi un nesaka ne Vārda. Bet tad nodārdina pa visu baznīcu:

Vadzi, vecā Buku Bērita, kamdēļ tu sēdi tik tālu, citiem aiz muguras?;.

— Vī, tētiņ, man vecas kurpes kājā, — viņa atteic.

— Edze, paņem kādu stingrāku cūkādu un iztaisi sev jaunas, tad varēsi nākt tikpat tuvu priekšā kā visas citas gaspažas. Katram visnotaļ ir jādomā, kādus ceļus staigā. Tāpēciņ ka es redzu, kā kurais nāk uz baznīcu: citi nāk no tukšumiem un citi atkal no dienvidiem, un tas pats notiekas, kad ļaudis stūrē prom no šejienes. Bet tie apstājas, un tad nu ir jāvaicā: kas tagad būs? Nudien, ej nu sazini, kas ar mums visiem būs! Un tagadīt es gribu darīt jums zināmu par to melno ķēvi, kas bija noklīdusi vecā mācītāja gaspažai. Tai bija plušķainas kājas un vēl šis tas tāds, ko es negribu še minēt. Un manu veco ūzu ķešā iraid caurums — es zinu, bet citi to nezina. Bet, vai kādam pie rokas ir lupata, kas der tieši tam caurumam, IS to nezina tie citi un nezinu ari es.

Ar tādu sprediķi draudze bija pārpārēm mierā. Sis mācītājs esot labs un īstajā laikā atsūtīts, vieni sprieda. Bet otri bija tais domās, ka tas itin nekur neder, un, kad sprediķot bija ieradies virsmācītājs, tie otri sāk žēlpties par savu mācītāju un saka, ka tādi sprediķi pasaulē vēl neesot dzirdēti. Un pēdējais sprediķis vienam tā bija iespiedies atmiņā, ka tas atstāstīja to virsmācītājam.

Gluži labs sprediķis, virsmācītājs teica, un, kā rādās, līdzībās viņu mācītājs esot runājis par tiekšanos uz gaismu un vai

rīšanos no tumsas. Un no tumsas izrīcībām ar tiem, kas staigā vai nu pa platiem, vai pa šauriem ceļiem. Un īpaši skaista viņam liekoties tā līdzība, kurā mācītājs sludinājis par melno mācītāj ķēvi, rādīdams ar to, kā mums visiem galā izies, virsmācītājs teica. Caurā ķeša apzīmējot trūkumu un ielāps bija upuri un žēlsirdības veltes, ko mācītājs gaida no saviem baznīcēniem, virsmācītājs nobeidza.

—    Tiesa, tik daudz mēs paši arī noģidām, ka tā ķeša būs ķesele, — sūdzētāji secināja.

Beigās virsmācītājs vēl sacīja, viņam liekoties — draudze tikusi pie tik laba un prātīga baznīckunga, ka nav pamata žēloties. Un citu mācītāju tie nedabūja.

Bet tiem otriem šķita, ka ar sprediķiem iet arvien sliktāk, un tad tie sūdzēja bīskapam.

Nūja, pēdīgi tas arī saposās uz to pusi — un tika izsludināts bīskapa dievkalpojums. Bet dienu pirms tam ogļudeģis, nevienam nezinot, bija ielavījies baznīcā un aizzaģejis kanceli tiktāl, ka tā ar dievu uz pusēm vēl turējās, ja, kancelē kāpjot, soļus lika vieglītēm. Kad draudze bija sanākusi un ogļudeģim bija jāsludina pirms bīskapa, viņš uztipšināja kancelē un liek vaļā — kā jau parasti. Kādubrid tā turpinājis, viņš pacēla balsi un, rokas izpletis, nodārdināja:

—    Ja te atrastos kāds, kuru nospiež slikta sirdsapziņa un nelabi darbi, tad lai tūdaļ pat iet ārā, citādi te uz vietas notiksies kaut kas tāds, kas nav pieredzēts no pašiem pasaules sākumiem, — un viņš cirta pa kanceles malu tā, ka nodun. Un kancele ar visu mācītāju nobrauc lejā no baznīcas sienas ar tādu būkšķi, ka draudze metas ārā no baznīcas, itin kā pastarā diena bijusi jau klāt.

Bet bīskaps sacīja draudzei, viņš nevarot vien nobrīnīties, ka baznīcēni žēlojas par baznīckungu, kuram ir tik izcilas spējas un tik gaišs prāts paredzēt uz priekšu. Viņš teica, ka šim mācītājam jātop par virsmācītāju. Un drīz vien mācītāju arī iecēla par virsmācītāju. Nu nekas cits vairs neatlika — visiem jābūt ar šo mierā.

Bija iegadījies tā, ka tās zemes karalim ar karalieni nav bērnu, un, kad nu karalis padzirda, ka viens laikam tomēr būs gaidāms, tad aplam gribējās zināt, vai būs mantinieks zemei un valstij vai tikai princese vien. Visus gudros nu sasauca pilī, lai

pasaka, kas nāks pasaulē. Bet, tā kā neviens no tiem nevarēja neko pateikt, karalis ar bīskapu iedomāja ogļu degi — ātri vien tas bija to abu pulkā un tiek izvaicāts. Nē, viņš ari nezinot, tāpēc ka neesot lāgā centies izdibināt to, ko itin neviens nezina.

. — Tiesa kas tiesa, — karalis sacīja, — priecīgs es esmu tāpat, vienalga, vai tu zini vai nezini, bet, tā kā tu esi gudrais mācītājs un gaišreģis, kas redz tālāk par citiem, taču teikt man neko negribi, tad tev tiks atņemts kā uzsvārcis, tā ari apkaklīte. Iepriekš es tevi tomēr vēl pārbaudīšu, — karalis piebilda.

Viņš paņēma pašu lielāko sidraba krūzi, kāda šim pieder, un iet lejā pie krasta.

—            Ja tu zināsi pateikt, kas man krūzē, — karalis sacīja,

—   tad zināsi pateikt vēl citu ko arī, — un viņš noņēma krūzei vāciņu.

Bet ogludeģis tikai lauza rokas un vaimanā:

—   Ak vai, tavu nelaimīgu rāpuli, kā tāds vēzis vien uz šīs zemītes — cik uz priekšu, tik atpakaļ.

—    Te nu bij, tātad tu zini gan! — karalis sacīja, jo sidraba krūzē šim bija liels vēzis.

Tad ogļudeģim bija jāiet uz dižistabu pie karalienes. Viņš paņēma krēslu un apsēdās plāna vidū, kamēr karaliene staigāja šurpu turpu pa istabu.

—    Nav lāgā taisīt aizgaldu, iekams teļš vēl nav mājā, tāpat kā meklēt vārdu bērnam, kamēr tas nav vēl pasaulē, — ogļudeģis sacīja. — Kaut kas tāds nav ne redzēts, ne dzirdēts, — viņš turpināja. — Kad karaliene nāk uz manu pusi, tad man vairāk izskatās, ka būs princis, bet, kad viņa pagriežas prom, tad atkal šķiet, ka būs princese.

Piedzima dvīņi, tā ka ogludeģis ari šai reizē bija trāpījis. Un tāpēc, ka viņš bija varējis pateikt to, ko neviens nezina, viņš dabūja vezumu naudas un kļuva pats augstākais vīrs tūlīt pēc karaļa. Triku, treku, tralka, viņš tika vēl augstāk, nekā alka.

PELNRUŠĶIS, KAS PRINCESI PĀRMELOJA

Vienreiz karalim bija meita, tik aplam liela mele, kāda otra nav redzēta. Tad karalis pasludināja, ka tas, kurš pratīs princesi pārmelot, dabūs viņu par sievu un vēl pusi no karaļvalsts

pūrā. Gribētāju bija daudz — kurš gan nekāros princesi un pusi no valsts pūrā! Bet nevienam nevedās.

Trīs brāji ari posās izmēģināt laimi. Vispapriekš ceļā devās divi vecākie, bet tiem negāja labāk par citiem. Tad Pelnrušķim bija kārta doties ceļā, un princesi viņš sastapa kūti.

—     Labdien! — Pelnrušķis sveicināja. — Un paldies par viņu reizi!

—    Labdien! — princese atņēma. — Tev tāpat paldies par viņu reizi! Bet jūsmājās kūts gan nebūs tik liela kā mūsmājās, — viņa teica, — ja katrā mūsējās kūts galā stāv pa ganam un pūš ragu — tie nevar viens otru sadzirdēt.

—     Tomēr, tomēr, — Pelnrušķis atsaucās, — mūsējā ir vēl daudz lielāka. Kad vienā kūts galā govi aplec bullis, otrā galā tā nonāk tikai tad, kad ir jau laiks atnesties.

—    Ak šitā! — princese atsvieda. — Bet tik liela vērša kā mums jums taču nav. Pats redzi! Kad uz katra raga sēž pa jātniekam, tie nevar viens otru aizsniegt pat ar kārti.

—     Pū! — Pelnrušķis atteica. — Mūsējais vērsis ir tik liels, ka ne izteikt, un, ja uz katra raga tam sēž pa jātniekam un pūš tauri, tie viens otru nevar sadzirdēt.

—     Ak šitā! — princese atsvieda. — Bet jums nav tik daudz piena kā mums. Mēs pieslaucam milzīgus toverus, sanesam iekšā, pielejam milzīgus grāpjus un sienam milzīgus sierus.

—    Ak, bet mēs pieslaucam milzīgas vātis1 , ievelkam tās iekšā ar vēršiem, salejam alus vārāmajos kublos un sienam tik milzīgus sierus kā mājas. Un ķēve, ābolaina kā alnis, mums stampā to sieru. Bet vienu dienu ķēve tieši siera rituli atnesās. Kad bijām ēduši no tā jau septiņus gadus, izēdāmies līdz lielam, ābolainam zirgam. Kādudien es pošos braukt ar to uz sudmalām — te uzreiz zirgam mugura pārlūst pušu. Bet es zināju padomu — izrāvis mazu eglīti, iespraudu to zirgam muguras vietā. Un kopš tās dienas citas muguras zirgam nebija. Egle toties auga auguma un izauga tik liela, ka es uzkāpu debesīs un izstaigājos. Un, kad biju tur nonācis, jaunava Marija sēdēja un vērpa no putraimu dziras virvi. Te uzreiz egle nolūza, un es nevarēju vairs nokāpt lejā. Bet jaunava Marija nolaida mani lejā ar virvi,

1 Vāts (ari vāte) — liela koka muca.

un es nonācu tieši lapsas alā. Tur sēdēja mana māte ar tavu tēvu un lāpīja zābakus, un mana māte pēkšņi tā vilka tavam tēvam, ka šim kraupis1 no galvas nost.

—    Tu melo! — princese iesaucās. — Mans tēvs savu mūžu nav bijis kraupjains!

SEPTIŅUS GADUS VECA BIEZPUTRA

Reiz kādam puisim vajadzēja iet līgavu lūkot. Viņa mātei patika tik sakopta māja, «ka tur ne puteklītis nav ieraugāms», kā viņa mēdza sacīt.

Puisim ari, un tālab viņš gribēja nolūkot sev sievu, kas ir tikpat kārtīga kā māte. Bet ej nu izdibini, vai to māju ļaudis ir kārtīgi vai nevīžīgi! Puisis labu laiku lauzīja galvu. Un pēdīgi padoms bija atrasts. Vienu roku viņš satina autos un drānās, itin kā tā viņam gauži sāpētu, un tad devās ceļā.

Un tais mājās, kur viņš nonāca, viņu uzņēma, kā jau klājas uzņemt precinieku: netrūka ne alus, ne brandavīna; laiks pagāja cienājoties un runājoties. Drīz vien puisim tika vaicāts, kas noticis viņa rokai, kas tai kait.

—   Ak vai, tajā esot iemeties kāds nelabums, par slapjo puvi to mēdzot saukt, — puisis atbildēja. Viņš esot gājis pie dziedniekiem un riebējiem, bet padoma nav.

—   Padomu jau visās lietās var atrast, tikai pret nāvi ne, — sacīja to māju ļaudis.

—    Jā, viens padoms esot gan, — puisis atsacīja.

—    Un kāds tad tas ir?

—   Vajagot septiņus gadus vecu biezputru, bet kur tu tādu dabūsi? — tā puisis.

—    Ūja, un tik vien? — tie iesaucās. — Tad jau glābiņš ir rokā, jo mūsu grāpjos un putras bļodās ir ne tikai septiņus, bet ari divreiz septiņus gadus vecas kārtas.

Are, kur tīrīgi ļaudis!

i Kraupis — lipīga ādas slimība (kašķis, nieze); no slimības rodas virsmas nelīdzenums.

KAD PRECINIEKS MAJA

Reiz kādam puisim bijis jāiet līgavu meklēt. Gājis, gājis un nonāk kādās mājās, kur valda viens vienīgs posts un nabadzība. Bet, kad precinieks atnācis, skaidrs, ka to māju (audis par varītēm nu grib izskatīties pārtikuši. Saimnieka kamzolim bijusi piešūta viena jauna piedurkne.

—     Piesēdi, — šis preciniekam saka, — ir nu gan te viss vienos putekļos! — Un ņemas tik berzt un slaucīt solus un galdus ar jauno piedurkni, kamēr otra roka tikusi turēta aiz muguras.

Saimniecei bijis viens jauns puszābaks kājā. Sī nu staigā apkārt, stumdīdama un spārdīdama ar to pēc kārtas visus ķebļus un krēslus.

—    Tad ta maisās pa kājām, tad ta piekrāmēts! — šī saka.

Un tie sākuši saukt meitu, lai nāk un piekopj māju. Meitai

bijis jauns vainags galvā, tāpēc tā pabāž tikai galvu pa durvīm un šūpo šurpu turpu.

—    Nevaru tak visur būt vienā laikā! — šī saka.

Kā nu ne, ar pārtikušiem ļaudīm preciniekam te ir bijusi darīšana.

«SKIC, LEJA NO GALDA!»

Reiz kādam puisim vajadzējis iet līgavas līgt, un tas bijis tālā nokalnē. Iegriezies kādā sirmā sētā. Tur bijusi dūmistaba, kur pavarda dūmi krājas augšā pie jumta un gaisma arī nāk iekšā pa lūku jumtā. Tajā sētā bijusi viena meita precību gados. Jautāta, kā viņu sauc, šī atbildējusi itin silti. Bet tomēr šai bijusi kāda vaina.

Precinieks uzņemts gluži labi. Krāmējot galdā plāceņus un plātsmaizes, krējuma putru un pamatīgu sviesta pikuci, ieplīsis kāds bruncis, un nu to ar skubu vajadzējis aizraut ciet. Vajadzējis adatas, bet neviena nav bijusi atrodama.

Saimniece uzsaukusi:

—    Meklē tu arī, meitiņ manu, tev taču ir tik labas acis!

Sacīts — darīts. Meita arī meklējusi pa malu malām. Pēdīgi šī ieurbjas ar acīm lūkas sklandā.

—     Re, kur adata, — meita saka, — pašā augšā pie lūkasl Kā tad, adata tikusi dabūta lejā, ieplīsums aizlāpīts ciet, viss bijis atkal, kā nākas, un meita dižojusies plāna vidū. Bet istabā šiem bijis dzeltenraibs kaķis. Meitai licies, ka kaķis uzkāpis uz galda, bet par kaķi šī noturējusi sviesta kampu. Un meita pasit ar roku uz sviesta kampas pusi, tā ka noskan vien: 1 — Skic, lejā no galda, škicl Tai meitai nu gan bijušas labas acis.

KLĒTS ATSLĒGA SPRĒSLENĪCA

Kādam bagātam saimniekdēlam reiz vajadzējis iet līgavu derēt. Viņš noskatījis meitu, kas bijusi gan daiļa un mīlīga, gan čakla un rūpīga, kad mājas solis kopjams un ēdiens gādājams. Viņš gājis tur tāpēc, ka tā meita bijusi tieši tāda, kādu viņš grib. To māju ļaudis tūdaļ aptvēruši, kālab viņš ir atnācis. Tie nu ar skubu lūguši viņu apsēsties kambarī uz sola, tērzējuši ar viņu par šo un par to pēc veca paraduma un kavējuši šim laiku ar sīkiem cienastiem, kamēr ēdiens tiek galdā. Mājinieki staigājuši iekšā — ārā, tā ka preciniekam bijis laiks arī aplaist acis kambarim apkārt. Kādā kaktā puisis pamanījis vērpjamo ratiņu, un sprēslenīca bijusi ar liniem pilna.

—     Kas ar to ratiņu vērpj? — puisis prasa.

—    Are, tak jau mūsu meita, — saimniece atbild.

—     Tik milzīgi liela linu kodaļa, — puisis saka, — būs ko norauties vairākas dienas, kamēr tos visus savērps.

—     Nekā nebija, — saimniece atbild, — nepaies ne cēliens, kad viss būs jau savērpts.

Saimniekdēls nospriedis, ka tik īsā laikā neviens ar tādu darbu galā tikt nevar.

Tā kā posušies klāt galdu, visi mājinieki reizē uz brīdi izgājuši no nama, un saimniekdēls palicis viens pats. Pamanījis uz palodzes lielu, vecu atslēgu, viņš paņēmis to, iebāzis aiz sprēslenīcas un kārtīgi paslēpis linos. Tad ar lielu sirsnību ticis ēsts un dzerts, un, kad puisim šķitis, ka nu jau būs gana ciemoties, viņš tencinājis un gājis savu ceļu. Tomājieši lūguši viņu atnākt

atkal, un viņš apsolījies, bet bildinājumu nav vēl izteicis, kaut arī meita šim patikusi gluži labi.

Pēc ilgāka laika viņš atkal nogājis šomājās. Un ticis uzņemts pat vēl labāk nekā pirmajā reizē. Kad iesākuši tērzēt, saimniece saka:

—     Viņreiz, kad tu biji mūsmājās, notika kaut kas gluži neredzēts — nozuda klēts atslēga —, un līdz pat šai dienai mēs nevaram to atrast.

Ne vārda neteicis, puisis piegājis pie ratiņa, kas stāv kaktā un gaida ar tikpat lielu linu kodeļu kā viņreiz, un pabāzis roku aiz sprēslenīcas.

—     Seku atslēga, — viņš saka, — kas tā par vērpšanu, kad viens darba cēliens ilgst no Miķeļdienas1 līdz pat lieldienām!

Tad puisis posies prom un šajā reizē ar nav izteicis bildinājumu.

NE BRAUKŠUS UN NE JĀŠUS

Reiz kāds karaļdēls saderinājies ar meiteni. Bet, kad tapuši labi draugi un visu norunājuši, karaļdēls nodomājis, ka viss var palikt, kā bijis, un nav vairs gribējis meiteni precēt — šī neesot smalka diezgan. Visbeidzot karaļdēls nospriedis, ka viņam jātiek no meitenes vaļā, tāpēc sacījis meitenei, ka ņems šo par sievu tikai tad, ja viņa mācēs nokļūt pie viņa ne braukšus un ne jāšus, ne kājām ejot un ne kamanās, ne izbadējusies un ne paēdusi, ne kaila

un ne apģērbusies, ne dienu un ne nakti.

*  Miķeļdiena Norvēģijā — 29. septembris.

Viņam šķitis, ka meitene to nespēs.

Meitene nu apēdusi trīs kviešu graudus, tā ka bijusi ne paēdusi, ne ari pavisam neēdusi. Un tad pārmetusi sev pāri vilnas šķidrautu, tā ka bijusi ne kaila un ne apģērbusies.

Pēcāk uzsēdusies mugurā aunam, tā ka kājas velkas pa zemi, un tenterējusi uz priekšu, bet tas bijis ne braukšus un ne jāšus, ne kājām ejot un ne kamanās.

Bijusi krēslas stunda. Nonākusi līdz pils sargiem, viņa lūgusi atļauju parunāt ar princi. Tie negribējuši laist meiteni iekšā, tāpēc ka šī izskatās pēc rēga. Bet princis no trokšņa pamodies un piegājis pie loga.

Pa to starpu meitene aiztenterējusi līdz logam, nomaukusi aunam vienu ragu, tad pakāpusies aunam uz muguras un ar ragu pieklaudzinājusi pie loga. Tad beidzot viņai (āvuši iet augšā pie prinča — un viņa k|uvusi par princesi.

KA VĒJŠ KARSTA SAULE

Vienreiz divas meitas jaunās dienās bija lieliski turējušās kopā. Drīz pēc apprecēšanās tās abas reiz satiekas baznīcas priekšā un vaicā viena otrai, kā viņām patīk pašu vīri.

—     Re, manējais man ir kā vējš karstā laikā, — tā viena.

—     Bet manējais kā audekla sākuma un beigu gals, — tā otra sieva.

Vīri bija to noklausījušies, un pirmais varen noskaitās, tāpēc ka viņam Šķita — viņš ir bijis pret sievu tik labs, cik vien var. Pa taisnāko ce(u viņš aizskrien mājās, sasien lielu paunu un steigsies prom.

To laiku, kad viņš izgāja uz ce(a ar smago paunu uz muguras, bija neganti karsts. Viņš nosvīda, tāpēc apsēdās un gribēja brīdi atpūsties. Uzpūta vēss vējš, un tas bija tik patīkami, ka vīrs sāka pārlikt.

—     Nu, ja reiz tā tas ir domāts, tad es eju atpakaļ uz māju,— viņš teica. Un sacīts — darīts.

Tas otrs — tas bija apmierināts, tāpēc ka domāja — audekla sākuma un beigu gals esot pats labākais. Bet, saprotams, tas ir pats nedaiļākais.

VIŅMĀJU POLS

Reiz kādai sievai bijis pakurls vīrs, liels mūlāps turklāt, un šai tāpēc labāk paticis kaimiņš, kuru sauc par Viņmāju Polu. Kurlā vīra puisis to nomanījis un kādudien saka saimniecei:

—     Saderam uz desmit dālderiem, ka es jūs pašu piedabūšu atklāt savu negodu, maizesmāt!

—     Lai notiek! Saderam! — saimniece atbild.

Sacīts — darīts. Viņi saderējuši.

Kādudien, kad puisis ar kurlo vīru piedarbā kuļ labību, puisis redz, ka Viņmāju Pols ieiet pie saimnieces. Viņš nesaka ne pušplēstu vārdu. Bet labu bridi pirms brokasta pagriežas pret piedarba durvīm un iesaucas:

—    Jā jau, jā!

—    Jāiet uz māju? — vīrs prasa, tā kā nav neko manījis.

—    Jāiet ir, kad maizesmāte sauc, — puisis atsaka.

Kad viņi iegājuši vējtverī, puisis sāk klepot un rīstīties, lai saimniece pagūst paslēpt Viņmāju Polu. Kad nu viņi ieiet istabā, uz galda stāv bļoda ar krējuma putru.

—              Skat, skat, maizesmāt, — vīrs saka, — tu mums šodien liec galdā krējuma putru!

—     Ēdiet vien, ēdiet! — saimniece atbild zaļa aiz dusmām.

Kad puisis ar kurlo vīru paēduši iziet atkal ārā, viņa Polam

saka:

—              Tā būs mūsu puiša vaina, tas velns ir kaut ko uzodis. Bet nu gan taisies, ka tiec, vēlāk es tev aiznesīšu launagu uz pļavu.

Bet puisis stāv vējtveri un visu noklausās.

—              Maizestēv, mums vajadzētu noiet ielejā un salabot žogu, ko vējš ir sagāzis, citādi viņmāju cūkas nāk un izrakņā mūsu pļavu.

—    Jā, kāpēc ne! — vīrs atbild, jo dara visu, ko tam pasaka priekšā.

Ap launaglaiku saimniece palēkdamās nāk lejā uz pļavu, un kaut kas viņai ir zem priekšauta.

—     Skat, skat, maizesmāte! Nemaz pēc viņas neizskatās, — vīrs saka. — Launagu ar mēs vēl dabūsim, vai?

—     Ēdiet vien, ēdiet, — viņa atbild vēl zaļāka un niknāka nekā pirmīt.

Abi nu krietni ieturas — paēd plāceņus ar sviestu un uzdzer brandvlnu virsū.

—    Aiznesīšu Viņmāju Polam ar kādu kumosu, maizesmāt,— puisis saka, — citādi launagu nemaz nedabūs.

—    Aiznes gan, — saimniece piekrīt, ar reizi atmaigusi.

Pa ceļam puisis drupina pirkstos plāceni un tik pamet šur un tur.

Viņmāju Polam puisis saka:

—     Tev vajag sargāties, mūsējais ir manījis, ka tu bieži apciemo viņa sievu. Viņš nevar to vairs ciest un solās sacirst tevi gabalos, tiklīdz tiks klāt.

Pols nu ne pa jokam izbijies un nokaunējies. Un puisis gājis atpakaļ pie saimnieka.

—              Polam ar arklu kaut kādas nedienas, — puisis saka,

—   viņš lūdz saimnieku paņemt cirvi un iet viņam drusku palīgā.

Labi, vīrs paņēmis cirvi un ies ar, bet Viņmāju Pols, kā šo ierauga, tā ņem kājas pār pleciem.

Vīrs izgroza un izcilā arklu, apskata no visām pusēm, bet, nekādas vainas tam neatradis, iet atpakaļ. Un pa ceļam viņš lasa augšā plāceņa gabalus, ko puisis ir izmētājis.

Saimniece labu bridi stāv un nevar apjēgt, ko vīrs tur lasa augšā.

—    Ak vai, maizestēvs lasa akmeņus, — puisis saka, — ir manījis, ka tas Viņmāju Pols pie mums tik bieži piestaigā! Viņš nevar to vairs ciest un solās tevi, maizesmāt, ar akmeņiem nomētāt.

Nu saimniece metusies prom, ko kājas nes.

—     Kam maizesmāte tur tā aizskrien? — vīrs jautā, pienācis pie puiša.

—    Ak vai, no krāsns pasprukusi uguns, — puisis atsaka.

Virs meties saimniecei paka), bet sieva skrien pa priekšu un bļauj:

—    Nenomētā mani ar akmeņiem, nenomētā tikai, un es ne* kad vairs neļaušu Viņmāju Polam pie mums nākti

—     Nupat tie desmit dālderi ir mani! — puisis iesaucies.

PATS SAIMNIEKTĒVS KAMBARĪ

Reiz kāds virs dzīvojis starp dziļiem mežiem. Viņam bijis daudz aitu un kazu, bet spldacis tam nelicis un nelicis mieru.

—     Es to pelēci piemānīšu, — pēdīgi vīrs teica un ņemas rakt vilku bedri. Kad bedre bija dziļa diezgan, viņš bedres vidū iesprauda mietu, mietam galā uzmauca ripuli, uz ripuļa uzsēdināja šuneli, bedrei pāri pārsedza zarus, uzkaisīja skujas un gružus un uzbēra virsū sniegu, lai mežainis nemana, ka apakšā ir bedre.

Kad tuvojusies nakts, mazajam šunelim bijis apnicis stāvēt savā vietā. — Vau, vau, vau! — šis sācis vaukšķēt un ņavina1 uz mēnesi.

Lūsinādamās tuvojusies lapsa, nodomā, nu gan būs gards kumosiņš, un taisa lēcienu — tieši vilku bedrē iekšā.

Kad bijusi vēl dziļāka nakts, mazais šunelis, gauži apnicis un izsalcis, sācis ņavināt un vaukšķ uz mēnesi:

—    Vau, vau, vau!

Te uzreiz klunduru klunduriem tuvojies spldacis. Nodomā, nu gan būs trekns kumosiņš, un taisa lēcienu — tieši vilku bedrē iekšā.

Pirms gaismas ziemelis atpūtis sniegu un sācis tā salt, ka mazais šunelis trīc un dreb vien pārguris un izbadējies.

| — Vau, vau, vau! — tas vaukšķ vienā vaukšķēšanā.

Gāzelēdamies šurp lampā lācis, nodomā, būs gards kumosiņš rīta reizei. Uzlampā virsū zariem — un tieši vilku bedrē iekšā.

Dienai austot, ies garām kāda veca vazanda2 , kas klīst no sētas uz sētu ar kuli uz muguras. Pamanījusi mazo šuneli, kas

1 Ņavināt — vienveidīgi, žēli riet (arī ņaudēt).

*  Vazanda — apkārtstaigule, klaidone.

tur ķaukst, šī skrien skatīties, vai pa nakti vilku bedrē būs ticis iekšā kāds zvērs. Nometas uz ceļiem un žūrē iekšā.

—    Esi sprostā, kūmiņ? — šī teiks lapsai, tāpēc ka to samana pirmo. — Tā tev vajag, zosu zagle! Un tu ari, spldaci, — šī saka vilkam. — Tu ēd aitas un kazas, par tavu postu bēda man maza. Eku lācis! Tu ari sēdi kambari, ķēvju plēsēj? Tevi mēs dīrāsim — gaļu baļļā iekšā un ādu pār kārti! — vecā sieva uzbrēca un draud lācim.

Te uzreiz — kule pār galvu, un pati šī ari iebrauc tieši iekšā vilku bedrē.

Tup nu visi četri un blenž cits uz citu katrs no sava kakta: lapsa no viena, spīdacis no otra, lācis no trešā un vecā vazanda no ceturtā.

Kad bijis jau pavisam gaišs, lapsa sāk lēkāt un šaudīties apkārt — raudzīs tikt ārā.

Bet vecā sieva sacījusi:

—    Vai nevari palikt mierā, dīdekle, ko tu te mētājies šurpu turpu! Paskat, kā pats saimniektēvs kambari sēž tik cienīgs kā mācītājs, — šī nu grib ar lāci būt lielos draugos.

Bet tad atnācis vīrs, kam vilku bedre pieder. Vispirms izvilcis ārā veco sievu, pēc tam nositis visus zvērus — nav žēlojis ne pašu saimniektēvu kambarī, ne spīdaci, ne lapsu-dīdekli. Un nospriedis, ka to nakti šim bijis labs ķēriens.

JISKE

Reiz dzīvoja atraitnis, un tam bija kalpone, Jiske vārdā. Jiske karsti kāroja, lai saimnieks viņu prec, un, rīts vai vakars, kārās šim kaklā. Saimniekam tas tik aplam bija apnicis, ka tas nemaz vairs nezina, ko lai iesāk un kā lai no meitas atkratās.

Starp siena laiku un labības pļauju, tolaik, kad kaņepes gatavas, vajadzēja iet uz lauku. Jiskei arvienu bija licies, ka viņa ir varen daiļa un izdarīga, un viņa nu tā plūc, tā plūc tās kaņepes, ka no stiprās smaržas sagriezās galva, un, nokritusi augšpēdu, Jiske paliek kaņepju laukā guļam. Kamēr viņa tur tā gulēja, atnāca saimnieks ar grieznēm, nogrieza viņai svārku stēr-

beli un nozieda meitu vispirms ar taukiem un pēc tam ar sodrējiem. tā ka nu viņa izskatījās pēc paša velna.

Kad Jiske pamodās un redz, cik nejauka izskatās, viņa pati sevi vairs nepazina.

• — Vai tā būtu es? — Jiske prasa. — Nudien, es tā neesmu, būs laikam pats velns.

Bet viņa gribēja zināt, kas un kā, tāpēc iet uz māju pie saimnieka, paver durvis un taujā:

—     Vai jūsējā Jiske mājās, saimniektētiņ?

—     Kā tad, mājās gan, — saimnieks atbild, gribēdams tikt no viņas pavisam vajā.

«Are, tad es vis neesmu viņējā Jiske,» meita nodomā un manās prom, bet saimnieks nevar vien nopriecāties, ka ticis no viņas vaļā.

Jiske gāja, gāja un nonāk pie liela meža, tur satiek divus zagļus, «lešu pie viņiem,» Jiske nodomā, «ja reiz esmu pats velns, tad zagļu pulkā man īstā vieta.»

Bet zagļi tā vis nedomāja. Ieraudzījuši Jiski, tie ar skubu ņēma kājas pār pleciem, domādami, ka pats nelabais grib tos paraut.

Bet bēgšana zagļiem nelīdzēja, tāpēc ka Jiske bija ar garām, mudīgām kājām un ātri vien tos panāca.

—              Gribu iet jums talkā, kad posīsieties zagt, — Jiske saka,

—   es labi pazīstu apkārtni.

To izdzirduši, zagļi nosprieda, ka tāds palīgs tiem lieti noder, un bailes bija kā ar roku atņemtas.

Tiem esot padomā zagt aitu, nezinot tikai, kur lai atrod, ļj; — Tas būs lēti nokārtojams, — Jiske saka, — es labu laiku tiku kalpojusi pie saimnieka tur viņpus meža un aitu kūti varu uziet kaut vai nakts vidū.

Pēc zagļu domām, tas nemaz nebija peļami, un visi trīs devās turp. Jiske ielīda kūtī, lai izdzītu ārā aitu, un zagļi palika ārpusē pie durvīm. Aitu kūts bija pie pašas mājas, kur kambari guļ saimnieks, tāpēc, lavīdamās iekšā kūti, Jiske lika solus viegli jo viegli. Bet no kūts viņa zagļiem uzsauca:

—    Vai lai ņemu teķi vai aiču? Tās mantas te ir atliku likām!

—    Cst, cst! Ņem ciet tādu treknāku — un cauri! — zagli čukst.

—    Labi, labi, bet vai gribat teķi vai aiču? Teķi vai aiču? Jo te tās mantas ir atliku likām! — Jiske sauc.

—   Cst tak, cst! — zagļi saka. — Ņem tik ciet tādu treknāku, alga viena, teķis vai aita!

—    Kā tad, kā tad, bet vai gribat teķi vai aiču? Teķi vai aiču? Te tās mantas ir atliku likām! gf Jiske nerimstas.

—    Pievaldi žaunas un ņem tik ciet tādu treknāku, vienalga, teķis vai aita! — zagļi saka.

No trokšņa kambari pamodās saimnieks un vienā kreklā iznāk ārā skatīties, kas tur notiek.

Zagļi liek ļekas vaļā, un Jiske jož pakaļ ar tādu joni, ka uzskrien virsū saimniekam un nogāž šo no kājām.

—    Pag, pag, tēvaiņi! — Jiske kliedz.

Saimnieks nav redzējis neko citu kā vien melno nezvēru un, nodomājis, ka pats nelabais bijis šā aitu kūtī, tā pārbīstas, ka ar pūlēm tikai uzslienas kājās.

Sis nu nezina cita padoma — modina saimi un liek visiem kopā skaitīt pātarus, tāpēc ka ir dzirdējis, tā esot aizdzenams nelabais.

Otru vakaru zagļiem bija padomā zagt treknu zosi, un Jiske bija par ceļvedi. Kad visi trīs nonāca pie kūts, Jiske ielīda iekšā, lai iznestu zosi ārā, tāpēc ka pazina tur katru kaktu, un zagļi palika ārpusē pie durvīm.

—    Vai lai ņemu zosi vai zostēviņu? Tās mantas te ir atliku likām! — Jiske sauc, tikusi kūtī iekšā.

—    Cst, cst! Ņem tik ciet tādu treknāku! — zagļi čukst.

—    Kā tad, kā tad, bet vai ņemt zosi vai zostēviņu? Zosi vai zostēviņu ņemt? Tās mantas te ir atliku likām! — Jiske sauc.

—    Cst, cst! Ņem tik ciet tādu treknāku, alga viena, zostēviņš vai zoss, un izbeidz žvankstēt! —■ tā zagļi.

Kamēr Jiske ar zagļiem apspriežas, viena zoss sāk gāgināt, tai iet talkā otra, un te ar reizi visas jau gāgā pilnā kaklā. Saimnieks skrien ārā skatīties, kas tur notiek. Zagļi, ko nagi nes, liek prom un Jiske pakaļ tik ātri, ka saimnieks viņu notur par melno velnu, jo bēglei ir garas kājas un brunči tajās nepinas.

—    Paga, tēvaiņi! — Jiske sauc. — Varējāt tak dabūt, ko gribat, — kā zosi, tā zostēviņu!

i Tiem vairs ne prātā nenāk apstāties, bet mājās, kur tie ir piestaigājuši, gan lieli, gan mazi — visi nu skaita pātarus, domādami, ka tas nudien ir bijis pats velns.

Kad trešā diena gāja uz vakaru, tie visi trīs — abi zagli un Jiske — bija tik gaužām izsalkuši, ka nemaz vairs nezināja, kur sprukt. Un tie nosprieda, ka ies pie dižsaimnieka turpat meža ielokā un raudzīs šā klētī atrast kaut ko ēdamu. Sacīts — darīts. Visi trīs nogāja turp, un Jiskei vajadzēja līst klētī iekšā, zagļiem bija bail, tie palika gaidīt ārpusē. Jiske ielīda klētī, bet tur visa kā bija papilnam — gaļa un šķiņķis, desa un plāceņi. Zagli bija piekodinājuši, lai Jiske daudz nerunā un sviež tikai ārā ēdamo. Un lai neaizmirst, kā šai pirmo un otro nakti gājis.

Bet Jiske iesāk atkal savu:

—    Ko jūs gribat — gaļu vai šķiņķi, desu vai plāceņus? Tavus skaistus plāceņus! — viņa sauc pilnā rīklē. — Varat dabūtr ko vien gribat, te visa kā ir papilnam! Visa ir papilnam!

Saimnieks, no tā trokšņa pamodies, iznāk ārā palūkot, kas tur notiek. Zagli pa galvu pa kaklu liek prom. Piepeši no klēts melna un nedaiļa izmetas Jiske.

—    Paga, paga, tēvaiņi! — viņa sauc. — Varat dabūt, ko vien gribat, te visa kā ir papilnaml

Kad saimnieks ierauga briesmīgo nezvēru, tas arīdzan nodomā, ka uzradies pats velns, jo viņš atceras, kas noticis divus citus vakarus. Un viņš sāk skaitīt pātarus tāpat kā citās mājās tai apvidū, kur visi zina — velnu var aizdzīt ar dievvārdiem.

, Sestdienas vakarā zagļi sagudro nozagt treknu āzi svētdienas maltītei. Un kā nu ne — vairākas dienas tie jau ir badojušies, bet Jiski ņemt līdzi tie šoreiz negrib. Ar savu mutes virināšanu šī tiem esot tikai par traucēkli.

Svētdienas rītā zagļus pārnākam gaidīdama, Jiske bija pagalam izsalkusi. Jau trīs dienas viņa nebija gandrīz neko baudījusi. Iegājusi rāceņu laukā, viņa izrauj pa rācenim un iesāk grauzt. To māju saimnieks svētdienas rītā iznāca pagalmā, ur> viņam sametās tik nemierīgs prāts par rāceņu lauku, ka vilktin vilka uzmest tam acis. Labi. Iekāps biksēs un aizstaigās līdz purvam — tur blakus uzkalnā ir rāceņu lauks. Nonācis galār saimnieks redz: kaut kas melns kust un lokās pa rāceņu lauku. Te nu atkal bija jādomā, ka tur ņemas pats velns. Saimnieks,.

kājas pie zemes nejauzdams, metas prom uz māju un sacīs, ka pats velns staigā pa šā rāceņu lauku. To izdzirdusi, saime pagalam izbīstas, un tiek nolemts sūtīt ziņu mācītājam, lai tas savalda nelabo.

—       Nekas tur neiznāks, — saimniece saka, — svētdienas rītā pēc mācītāja nav ko iet, viņš nav vēl uzcēlies un, ja ar būtu uzcēlies, tad pārdomā savu sprediķi un šurp neparko nenāks.

—      Nekas. Es apsolīšu šim treknu jēra cepeti, tad nāks, — saimnieks atbild.

Saimnieks pošas projām pie mācītāja, un, kad ir tur nonācis, mācītājs tomēr nav vēl piecēlies. Meita aicina saimnieku istabā un pati iet augšā pie mācītāja teikt, ka lejā gaida zemnieks, kam vajag padoma. Padzirdis gaidītāju esam mantīgu vīru, mācītājs uzreiz augšā no gultas un steidzas lejā tāpat čībām kājās un naktskreklā.

Saimnieks izteic šim savu vajadzību, sak, velns esot pasprucis un staigājot pa tā rāceņu lauku, bet, ja mācītājs nākšot saimniekam līdzi un velnu savaldīšot, tad šim tikšot atsūtīts trekns jēra cepetis.

Kā nu ne, cepeša mācītājam gribas, un šis tūdaļ uzsauc puisim, lai apseglo zirgu, kamēr pats ies augšā saģērbties.

—      Nē, tētiņ, tā nebūs lāgā, — saimnieks saka,Pvelns ilgi tur nestāvēs, un, ja būs ticis prom, tad ej nu sazini, kur atkal var parādīties. Labāk nāciet tūliņ pat man līdzi.

Un mācītājs posās tam līdzi tāds, kā stāv, — vienā naktskreklā un čībām kājās. Bet, kad šie nogāja pie purva, tas bija tik aplam slapjš, ka mācītājs ar čībām kājās nekā nevar tikt pāri. Saimnieks nu paņem šo pikupaunā un stieps pāri. Un laipo no celma uz celmu, no cinatas uz cinatu. Bet pašā purva vidū tos samana Jiske un domā — zagļi tur nāk ar āzi.

—       Vai ir gana trekns, ir gana trekns, trekns? — Jiske uzsauc tā, ka viss mežs noskan.

—    Velns viņu zina, trekns šis vai liess? Gribi zināt, nāc šurp un paraugi! — saimnieks atsaucas un pats tūdaj tā pārbīstas, ka turpat purva vidū nomet mācītāju un ņem kājas pār pleciem. Un mācītājs tur vāļājas vēl šobaltdien, ja vien nav izbridis malā.

PUISIS UN VELNS

Reiz puisis gājis pa ce]u, riekstus kozdams. Tad rokā gadījies tārpains rieksts, un to pašu bridi puisis saticis velnu.

—             Vai tiesa valodām, — puisis vaicā, — ka velns varot sarauties, cik mazs vien grib, un izlīst caur adatas aci?

—    Tiesa, — velns atbild.

—             Tad parādi man, kā to dara, un ielien te tai riekstā! — puisis uzsauc.

Un velns ielien.

Bet, kad velns ir ielīdis, puisis tārpu izēsto caurumu aizbāž ciet ar puļķīti.

| — Nu tu man esi rokā, — viņš nosaka un ieliek riekstu kabatā.

Puisis iet tālāk un nonāk pie smēdes. Viņš ieiet iekšā un lūdz kalēju, vai tas nevarot pārsist viņam vienu riekstu.

—             To nav grūti izdarīt, — kalējs atbild, paņem mazāko āmuriņu, noliek riekstu uz laktas un sit. Bet nekā. Rieksts negrib iet pušu. Tad viņš paņem mazliet lielāku āmuru, bet ari tas ir par vieglu. Tad paņem vēl lielāku, bet tas ari neder. Un nu kalējs saskaišas un paķer veseri.

—             Es tevi tomēr dabūšu pušul — viņš iesaucas un gāž no visa spēka.

Tad nu gan rieksts pāršķeļas ar tādu sparu, ka puse no smēdes jumta aizlido pa gaisu un troksnis ir tik liels, it kā visa ēka taisītos sagrūt.

—     Pats velns vai būs bijis tur iekšā, — kalējs nosaka.

—    Tiesa kas tiesa, — puisis atbild.

«LABDIEN, PUISIETI!» — «CIRVJA KĀTS»

Reiz dzīvoja prāmnieks, tāds kurlausis, ka ne lāgā dzird, ne saprot, ko šim saka. Viņam bija sava veča un divi dēli, un meita, bet tiem maza bēda par šo — dzīvo tik cepuri kuldami, kamēr bija no kā dzīvot. Pēc tam ņēma uz parāda pie iebraucamās sētas saimnieka — dzīro ķildojas ik dienas.

Kad uz parāda neviens vairs nedeva, lensmanim vajadzēja nākt un apķīlāt šo mantu par tiem pašiem parādiem un tēriņiem. Tad veča ar bērniem aizsteidzās pie saviniekiem, lai kurlausis vīrs viens pats sagaida lensmani ar palīgu.

Vīrs staigāja apkārt pa māju, šo to piekopdams, un prāto, ko lensmanis šim jautās un ko šis lensmanim atbildēs.

—               Ņemšos ap kaut ko darboties, — viņš pie sevis nosprieda,

—    tad lensmanim būs ko jautāt. Sākšu tēst cirvim kātu. Lensmanis vaicās, kas tur iznāks. Un es sacīšu: «Cirvja kāts.»

Pēcāk lensmanis vaicās, cik garš tas būs. Es teikšu: «Līdz šitam zaram.»

Tālāk lensmanis vaicās man par prāmi. Un es teikšu: «Tas prasās darvojams. Stāv lejā pie krasta, ieplaisājis no abiem galiem.»

Tad lensmanis prasīs: «Un kur ir tava palsā ķēve?» Es atbildēšu: «Stāv stallī grūsna.»

Visbeidzot lensmanis prasīs: «Kur stāv tavi lopi, un kur ir vasaras laidars?» Un es atteikšu: «Tas nav nemaz tālu. Kad uzkāpsi pakalnā, turpat jau būs.»

Kā rādās, tad viss bija labi un pamatīgi pārdomāts.

Pēc brīža atnāca lensmanis — viņš nelika ilgi uz sevi gaidīt. Bet palīgs gan bija iegriezies iebraucamajā sētā — sēdēja tur un dzēra.

—     Labdien, puisietil — lensmanis sacīja.

—    Cirvja kāts, — prāmnieks atbildēja.

—    Ak tā, — lensmanis teica. — Cik tālu ir līdz iebraucamajai sētai? — viņš jautāja.

—     Līdz šitam zaram, — vīrs sacīja un nomēra vienu gabalu no kāta.

Lensmanis nogrozīja galvu un platām acīm pavērās uz prāmnieku.

—     Kur ir tavs sievišķis, puisieti? — viņš jautāja.

—    Tas prasās darvojams. Stāv lejā pie krasta, ieplaisājis no abiem galiem.

—    Un kur tava meita?

—    Stāv stallī grūsna, — prāmnieks atteica, domādams, ka atbild labi un pamatīgi.

—     Tāds kā prātā salauzies, ak, ej tu uz… — lensmanis teica.

—     Tas nav nemaz tālu. Kad uzkāpsi pakalnā, turpat jau būs, — prāmnieks atbildēja.

VIRS, KURAM BIJA JASAIMNIEKO PA MAJU

Reiz bijis kāds īgns un negants vīrs, kam allažiņ licies, ka sieva mājā nekā nedara. Pārnācis vakarā no pļavas, šis ņemas ieviest kārtību un nevar vien beigt šķendēties.

—    Mīļo draudziņ, neesi nu tik sirdīgs, — sieva saka, — rītā apmainīsimies ar darbiem — es iešu uz pļavu sienu pļaut un tu saimniekosi pa māju.

Vīrs mierā, nudien, viņam ne prātā nenāca iebilst.

Agri no rīta sieva uzmeta plecā izkapti un aizgāja uz pļavu sienu pļaut, un vīram bija jāpaliek kopt mājas soli. Vispirms viņš gribēja sakult sviestu, bet, laiciņu pakūlis, sāka just slāpes un noiet pagrabā pēc alus. Kamēr krūzē tecēja miestiņš, viņš dzird, ka sivēns ielavījies namā. Ar spundi rokā viņš nu, ko māk, metas augšā pa pagraba trepēm, lai sivēns nedabū apgāzt sviesta ķērni. Bet, ieraudzījis, ka sivēns jau ir apgāzis ķēmi un vanda iekšā krējumu, kas iztecējis pa grīdu, viņš tik varen apskaitās, ka, pavisam aizmirsis par alus mucu, ar joni metas virsū sivēnam. Durvīs vīrs sivēnu nogrāba un ievilka tam tik pamatīgi, ka tas turpat palika guļam. Tad, pamanījis sev rokā spundi, vīrs lika atpakaļ uz pagrabu, bet muca jau bija tukša.

Par jaunu nogājis uz piena klēti un sagrabinājis vēl cik necik krējuma, lai ķērne tiek atkal pilna, vīrs nu ņēmās kult sviestu uz pusdienām. Brītiņu pakūlis, viņš atcerējās, ka mājas govs vēl stāv kūtī un nav dabūjusi ne ēst, ne dzert, kaut arī saule jau gabalā. Iet ar govi uz ganībām likās par daudz tālu, un viņš nolēma uzlaist lopiņu uz jumta — mājai bija ar lielu, kuplu zāli apaudzis velēnu jumts. Māja slējās pie stāvas nogāzes, un, pielicis pie jumta planku, viņš cerēja govi uzdabūt pa to_augšā. Bet ķērni vīrs vairs neuzdrīkstējās atstāt bez uzraudzības^ — rāpodams un dzīvodamies pa grīdu, bērnelis varēja nejauši to apgāzt. Tāpēc ķēmi viņš uzsēja sev uz muguras, bet, iekams

vilka govi augšā uz jumta, to vēl vajadzēja padzirdīt. Kā gan citādi — paņēmis spaini, vīrs gāja uz aku pēc ūdens, bet, kad viņš bija pārliecies pāri akas malai, krējums sāka tecēt ārā un aizlija aiz apkakles.

Drīz jau pusdienlaiks, bet sviests viņam vēl nebija sakults. Tad vīrs nolēma uzvārīt biezputru un pakāra virs pavarda grāpi ar ūdeni. Ticis ar to galā, vīrs iedomājās, ka govs var nokrist no jumta un salauzt sev kājas vai nolauzt kaklu, tāpēc viņš uzkāpa uz jumta un gribēja govi piesiet. Striķa galu viņš aplika govij ap kaklu un tad, nolaidis striķi lejā caur skursteni, otru galu apsēja sev ap vidu, jo ūdens grāpī jau bija sācis vārīties un viņam vajadzēja maisīt putru. Un, kamēr viņš noņēmās ar biezputru, govs tik tiešām gāzās zemē no jumta un ierauj vīru skurstenī. Tur viņš iesprūda, bet govs palika karājamies pie mājas sienas un, nevarēdama tikt ne atpakaļ augšā, ne arī lejā, šūpojās starp debesīm un zemi.

Sieva līdz apnikumam izgaidījās, kad vīrs pēdīgi sauks pusdienās, bet nekā un nekā. Beigās viņa nosprieda, ka laiks ir jau pāri, un iet uz māju. Ieraudzījusi govi tik nelāgi karājamies, viņa piegāja tai klāt un ar izkapti pārcirta striķi. Vīrs nu izkrita ārā no skursteņa, un, kad sieva iegāja istabā, viņš ar galvu uz leju bija iestidzis biezputras grāpī.

GODBRANDS NO KALNU IELEJAS

Reiz dzīvoja kāds vīrs, Gūdbrands vārdā. Augstu kalnu ielejā viņam piederēja mājas, un tāpēc viņu sauca par Gūdbrandu no Kalnu ielejas. Sieva viņam bija tik krietna un tik padevīga, ka itin viss, ko vīrs dara, šai likās labāk par labu. Vīrs varēja darīt tā un šitā — sievai vienalga viss sagādāja tikai prieku. Viņi kopa savu zemi, simt dālderu viņiem glabājās lādes dibenā un kūtī stāvēja divas govis.

Bet te kādudien sieva sacīja Gūdbrandam:

—    Man liekas, būtu tā kā jānoiet pilsētā un jāpārdod tā viena govs, lai dabūjam vēl kādu mazumiņu naudas klāt, esam tak krietnu ļaužu, tāpēc mums nāktos vēl kādu šiliņu turēt kabatā, tāpat kā citi tur. Tos simt dālderus, kas stāv lādes dibenā.

nebūtu lāgā aiztikt, bet tā otra govs mums ir tikpat kā lieka. Turklāt būs vēl tāds labums, ka man paliks tikai viena kopjama govs un nebūs vairs jābaro divas un divām jāsien aste ar salmiem.

Gūdbrandam tāda doma šķita itin pareiza un prātīga. Paņēmis govi saitē, viņš veda to uz pilsētu pārdot. Bet, nogājis pilsētā, neatrada savai govij neviena pircēja. Neko darīt, un Gūdbrands nosprieda, ka būs vien jāiet ar govi atpakaļ uz māju, kur tai, zināms, ir savs kakts un savs valgs, kaut arī atpakaļceļš iznāk tikpat garš kā šurpceļš. Un Gūdbrands devās,uz māju pusi.

Gāja, gāja un satiek vīru, kuram zirgs pārdodams. Tad Gūdbrands nosprieda, ka zirgs viņam labāk noderēs, un iemainīja zirgu pret govi.

Gāja, gāja atkal un satiek vīru, kas dzen sev pa priekšu cūku. Nospriedis, ka trekna cūka viņam labāk noderēs nekā zirgs, Gūdbrands iemainīja cūku pret zirgu.

Pagājis vēl gabalu tālāk, viņš sastop vīru ar kazu. Un, nospriedis, ka kaza viņam nudien noderēs labāk par cūku, viņš dabū pret cūku sev kazu.

Pēc tam atkal gāja un gāja, kamēr satiek vīru ar aitu. Un ar to vīru viņš arīdzan samainījās, pārlicis, ka aita viņam nudien noderēs labāk par kazu.

Atkal bridi gājis, Gūdbrands sastop vīruļar; zosi un aizmaina prom aitu pret zosi.

Tad nu gāja tik un gāja, kamēr satiek vīru ar gaili. Ar to vīru atkal samainījās, nospriedis, ka gailis viņam nudien noderēs labāk par zosi.

Tā nu viņš gāja, gāja, kamēr diena jau griežas uz vakara pusi un sevi liek manīt izsalkums. Nu Gūdbrands pārdeva savu gaili par divpadsmit šiliņiem un nopirka par tiem ēdamo. Jo paglābt sevi no bada nāves taču ir prātīgāk nekā paturēt gaili, Gūdbrands no Kalnu ielejas spriež.

Tad viņš par jaunu turpināja mājupceļu, kamēr nonāk līdz kaimiņmājām. Tur viņš iegriezās pasērst.

—     Kā tev gāja pilsētā? — tomāju ļaudis vaicā.

—     Nu, tā un šitā, — Gūdbrands atbild, — nevaru nedz īpaši debesīs celt, nedz pelt savu laimi. — Un no|viena gala līdz otram viņš izstāstīja kaimiņiem, kā viņam gājis.

—    Tad nu gan tevi saņems ar atplestām rokām, — kaimiņš sacīja. — Lai dievs tev palīdzi Tavā ādā būt es negribētu.

—     Liekas, man varēja iziet vēl sliktāk, — Gūdbrands no Kalnu ielejas atbild. — Bet, lai man būtu klājies slikti vai labi, sieva man ir tik krietna, ka nemūžam mani nenopels, lai es darītu ko darīdams.

—    Zinu jau, zinu, un tomēr šai reizē es tam neticu, — kaimiņš teica.

—    Saderam? — Gūdbrands no Kalnu ielejas saka. — Man lādes dibenā glabājas simt dālderi, vai vari likt tikpat daudz pretī?

Labi. Saderēja. Gūdbrands palika kaimiņmājās līdz vakaram, kad sāk jau mesties tumšs, un tad abi kaimiņi kopā iet uz Gūdbranda māju. Tur nu šomāju saimnieks paliek ārpusē aiz durvīm klausīties, bet Gūdbrands iet iekšā pie sievas.

—     Labs vakars! — iegājis istabā, Gūdbrands no Kalnu ielejas sveicināja.

—    Labs vakars! — sieva atņēma. — Paldies dievam, ka esi pārnācis!

Patiesi, mājās gan. Pēc tam sieva prasīja, kā gājis pilsētā.

— Nu, tā un šitā, — Gūdbrands atbildēja, — nav ar ko lielīties. Kad biju ticis līdz pilsētai, govi neviens negribēja pirkt, un tad es to iemainīju pret zirgu.

—     Par to tu nudien esi pelnījis paldies, — sieva teica,

—    mēs esam tik krietnu ]aužu, ka mums uz baznīcu klājas braukt tāpat kā citiem, un, kad nu mums tagad ir zirgs, mēs varēsim likt to lietā. Ved zirgu stallī, mīļais!

—    Are, bet zirga man vairs nemaz nav, — Gūdbrands teica.

—   Gabalu pagājis, es iemainīju to pret cūku.

—     Klau, bet tas taču ir tik pareizi, ka es būtu tieši tāpat darījusi, — sieva atsaucās. — Tu par to esi pelnījis paldies! Nu mums mājā būs gala tāpat kā citiem, varēsim to celt galdā ciemiņiem. Ko gan mēs iesāktu ar zirgu? Ļaudis valodotu, ka esam kļuvuši bramanīgi un vairs nevīžojam aizstaigāt līdz baznīcai kājām. Ej un ved cūku kūtī, mīļais!

—    Bet cūkas man arī vairs nemaz nav, — Gūdbrands teica,

pagājis vēl gabalu tālāk, es to iemainīju pret pienīgu kazu.

—     Paskat, paskat, cik labi tu ar visu tiec galā! — sieva atsaucās. — Kad tā padomā 3 kur tāda cūka der? Ļaudīm tikai

būtu ko kult mēles, ka mēs apēdam visus savus kustoņus. Bet tagad man būs gan piens, gan siers un pati kaza ar vēl paliks. Ved nu kazu kūtī, mīļais!

—     Are, bet kazas ar man vairs nemaz nav, — Gūdbrands teica. — Gāju, gāju un tad aizmainīju kazu prom un dabūju tās vietā dūšīgu aitu.

—      Paklau, bet tu esi darījis gluži kā pēcmana prāta, tas izskatās itin kā manis pašas roku darbs, — sieva iesaucās, — ko mēs būtu iesākuši ar kazu? Man nāktos skraidīt tai pakaļ pa kalniem un lejām un vakarā vēl būtu jāvelk tā kaza uz mājām. Bet no aitas būs vilna un drāna, un pavalgs ar turklāt. Ved nu aitu kūtī, mīļais!-

. — Bet aitas man ar vairs nemaz nav^JGūdbrands teica.

—   Gāju, gāju un tad iemainīju to pret zosi.

—     Paldies tev par to, — sieva sacīja, gg lielais paldies! Ko es iesāktu ar aitu? Man nav ne ratiņa, ne sprēslenīcas un netīkas nemaz noņemties ar aušanu, drānas mēs;; varam nopirkt tāpat kā līdz šim. Bet tagad būs zoss cepetis, pēc kura jau sen aplam kārojas. Un būs vēl dūnas spilventiņam^ Laid zosi kūtī, mīļais! |H S *

—     Are, bet zoss ar man vairs nemaz naiv»— Gūdbrands teica. — Vēl kādu gabalu pagājis, es to iemainīju pret gaili!

—     Dievs vien zina, kā tu visu tik labP izdomā, — sieva atsaucās. — Viss notiek tieši tā, kā es pati būtu darījusi. Gailis! Gluži tas pats, itin kā tu būtu nopircis mums modinātājpulksteni: gailis ik rītu dzied četros, un nu mēs bū^m kājās pašā laikā. Ko mēs iesāktu ar zosi? Zoss cepeša man nemaz vairs nekārojas, un spilventiņu es varu piebāzt arī [arfzāles pūkām. Ej nu ielaid gaili kūtī, mīļais!

—     Āre, bet gaiļa ar man vairs nemaz nav, — Gūdbrands teica. — Vēl gabalu pagājis, es jutos tik briesmīgi izsalcis, ka gaili man nācās pārdot par divpadsmit šiliņiem, lai paglābtu sevi no bada nāves.

—     Un paldies dievam, ka tā izdarīji,!—| sieva iesaucās.

—    Lai tu darītu kā darīdams, tev allaž iznāk tieši tā, kā es pati būtu rīkojusies. Ko mēs iesāktu ar gaili? Paši' esam sev noteicēji un varam no rītiem gulēt, cik ilgi mums tīk. Paldies dievam, ka tu pats, kas visu izdara tik labi, esi atgriezies, tad man vairs nevajag ne gaiļa, ne zoss, ne cūkas, ne govs —heko!

Tad Gūdbrands attaisīja ārdurvis.

—     Nu, vai man pienākas tie simt dālderi? — viņš jautāja. Un kaimiņam bija jāpiekrit, ka pienākas gan.

SKREJMĒLĪTES

Reiz dzīvoja karalis, kuram bija meita ar tik asu un lokanu mēli, ka neviens nejaudā to aizrunāt. Tad karalis izsludināja, ka viņa meitu par sievu un vēl pusi no karaļvalsts klāt dabūs tas, kas meitu aizrunās. To izdzirduši, trīs brā|i arī posās izmēģināt laimi. Uzskatīdami sevi par lielākiem gudriniekiem, ce|ā vispirms devās divi vecākie brā|i. Bet netika ar princesi nekādā galā un saņēma sodu. Tad no mājas aizgāja trešais dēls. Kādu gabalu pagājis, viņš ieraudzīja uz ce)a kārklu vicu un paceļ to. Vēl gabalu pagājis, puisis ieraudzīja krūzes lausku un pace| ari to no ce|a. Un, vēl mazliet pagājis, viņš atrada beigtu žagatu un gabaliņu nostāk līku āža ragu. Vēl kādu gabalu no tās vietas — otru tādu pašu. Iedams jau pa kara]a tīrumiem, kur bija izvesti mēsli, viņš atrada vecu pazoli. Visas šīs mantas viņš paņēma līdzi uz pili un tad gāja iekšā pie princeses.

—    Labdien! — viņš sacīja.

—     Labdien! — princese atņēma un novaibstās.

—    Vai drīkstu uzcept savu žagatu?

—     Baidos, ka tā nepārsprāgst.

—    Nekā nebija, es to aptīšu ar kārkla vicu, — puisis sacīja un parāda kārkla vicu.

—    Tauki iztecēs ārā, — princese sacīja.

— Paturēšu apakšā to te, — puisis teica un parāda krūzes lausku.

—    Tu proti izlocīties, — princese sacīja.

—    Ko nu par mani, bet tas te gan ir izlocīts, — puisis teica un parāda vienu ragu.

—    Nē, otru tik līku ragu es neesmu redzējusi! — princese iesaucās.

—    Un te nu tu redzi otru, — puisis teica un parāda otru āža ragu.

—     Man rādās, tu esi nonācis galā — būsi mani aizrunājis, — princese sacīja.

—    Nē, es vēl neesmu nonācis galā, bet tā gan ir galā, — puisis teica un parāda pazoli.

Uz to princesei vairs nebija ko sacīt.

—     Nu tu esi mana, — puisis teica.

Tā viņš dabūja princesi un pusi no karaļvalsts.

DRAMBOTE

Fjēlstadē, Ringerīkes novadā, sensirmos laikos kādam saimniekam bijusi varen lepna govs — par Dramboti saukta. Starp ragiem šai bijis tāds gaisa gabals, ka ne izteikt, un, ja uz katra raga sēž pa ganam, tie nav dzirdējuši, ko taurē viens otram. Kad govs iemāvusies Retlā pie Krūkskūgenes, mājās Fjēlstadē nodrebējis durvju kliņķis. Un piena šī »devusi jūru. No kalnu ganībām vajadzējis ietaisīt reni, lai piens tek mājās.

Kad kūluši sviestu, krējums bijis jālej kalnu.aizā, un, sieru sienot, bijusi jāņem palīgā ieplaka, bet pie mīcīšanas — darba zirgs. Vienreiz iegadījusies ķēve, un, sieru mīcot, tai atskrējis kumeļš. Bet siera bijis tik daudz, ka saimnieks .kumeļu uzgājis tikai pēc gada, kad paņēmis ceļamaizei kādu rituli. Sviestu saimniece krāvusi kaudzē kalna malā. Kad gribējusi notirgot, uzkāpusi kaudzes galā un brauc lejā. Kājstarpēfbijis noteikts svars.

Drambote bijusi liela skrējēja, tāpēc saimnieks Bēruma fabrikā nopircis kuģapudu smagu svara bumbu un piekāris govij pie kakla, bet šī skraidījusi tikpat neganti un ^nogāzusi krietnu lērumu meža, tā ka iznākuši lieli līdumi. Savilkuši celmus kaudzē un dedzinājuši līdumdegas. Tad sasējuši Āidzus, un tie izauguši tik pamatīgi, ka uz māju nācies vest^ziemā ar baļķu ragavām. Graudi bijuši tik rupji, ka vajadzējis pārcirst četriniski, pirms laiž iekšā dzirnavās. Ziemu tur pa ledtč pāri uz tirgiem braukuši hallingdāliešu1 vezumnieki. Iebraukuši iekšā kādā salmā, kas palicis zemē, un brauc trīs dienasikamēr tiek ārā.

1 Hallingdāles novada iedzīvotāji.

GAILIS UN VISTA LAZDULIENĀ

Gailis ar vistu reiz aizgājuši uz lazdulienu riekstot.

Pēkšņi vistai riekstu čaumala ieskrējusi nerīklē. Viņa apgūlusies zemē un spārnus vien cilā. Gailim bijis jāatnes viņai ūdens. Viņš aizskrējis pie avota un saka:

—    Avotiņ mī|o, iedod man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazdulienā pakritusi, ar nāvi cīnās.

Avots atbild:

—    Odeni tu no manis nedabūsi, kamēr es nedabūšu no tevis lapas.

Tad gailis aizskrēja pie liepas:

—    Liepiņ mīļo, iedod man lapas, es došu avotam lapas, avots dos man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazduiienā pakritusi, ar nāvi cīnās.

Liepa atbild:

—    Lapas tu no manis nedabūsi, kamēr es nedabūšu no tevis zeltsārtaino lenti.

Tad gailis aizskrējis pie jaunavas Marijas:

—    Marijiņ mīļo, iedod man zeltsārtaino lenti, es došu liepai zeltsārtaino lenti, liepa dos man lapas, es došu avotam lapas, avots dos man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazdulienā pakritusi, ar nāvi cīnās.

—    Zeltsārtaino lenti tu no manis nedabūsi, kamēr es nedabūšu no tevis kurpes, — jaunava Marija atbild.

Tad gailis .aizskrējis pie kurpnieka:

—    Kurpnķciņ mīļo, iedod man kurpes, es došu jaunavai Marijai kurpes, jaunava Marija dos man zeltsārtaino lenti, es došu liepai zeltsārtaino lenti, liepa dos man lapas, es došu avotam lapas, avots dos man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazdulienā pakritusi, ar nāvi cīnās.

—    Kurpes tu no manis nedabūsi, kamēr es nedabūšu no tevis suku, — kurpnieks atbild.

Tad gailis aizskrējis pie cūkas:

—    Cūciņ mīļo, iedod man suku, es došu kurpniekam suku, kurpnieks dos man kurpes, es došu jaunavai Marijai kurpes, jaunava Marija dos man zeltsārtaino lenti, es došu liepai zeltsārtaino lenti, liepa dos man lapas, es došu avotam lapas, avots dos

man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazdulienā pakritusi, ar nāvi cīnās.

—    Suku tu no manis nedabūsi, kamēr es nedabūšu no tevis graudus, — cūka atbild.

Tad gailis aizskrējis pie kūlēja:

—     Kūlējiņ mīļo, iedod man graudus, es došu cūkai graudus, cūka dos man suku, es došu kurpniekam suku, kurpnieks dos man kurpes, es došu jaunavai Marijai kurpes, jaunava Marija dos man zeltsārtaino lenti, es došu liepai zeltsārtaino lenti, liepa dos man lapas, es došu avotam lapas, avots-dos man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazdulienā pakritusi, ar nāvi cīnās.

—     Graudus tu no manis nedabūsi, kamēres nedabūšu no tevis plāceni, — kūlējs atbild.

Tad gailis aizskrējis pie maiznieces:

—     Maizniecīt mīļo, iedod man plāceni, es došu kūlējam plāceni, kūlējs dos man graudus, es došu cūkai graudus, cūka dos man suku, es došu kurpniekam suku, kurpnieks dos man kurpes, es došu jaunavai Marijai kurpes, jaunava :Marija dos man zeltsārtaino lenti, es došu liepai zeltsārtaino lentMliepa dos man lapas, es došu avotam lapas, avots dos man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazdulienā pakritusi,uar nāvi cīnās.

—     Plāceni tu no manis nedabūsi, kamēr es iedabūšu no tevis malku, — maizniece atbild.

Tad gailis aizskrējis pie malkas cirtēja:

—     Malkas cirtējiņ mīļo, iedod man malkuļ esļdošu maizniecei malku, maizniece dos man plāceni, es došii kiaējam plāceni, kūlējs dos man graudus, es došu cūkai graudus, cūka dos man suku, es došu kurpniekam suku, kurpnieks dds man kurpes, es došu jaunavai Marijai kurpes, jaunava Marija dos man zeltsārtaino lenti, es došu liepai zeltsārtaino lenti| liepa dos man lapas, es došu avotam lapas, avots dos man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazdulienā pakritusi, ar nāvi cīnās.

—    Malku tu no manis nedabūsi, kamēr es nedabūšu no tevis cirvi, — malkas cirtējs atbild.

Tad gailis aizskrējis pie kalēja:

—     Kalējiņ mīļo, iedod man cirvi, es došu malkas cirtējam cirvi, malkas cirtējs dos man malku, es došu maizniecei malku, maizniece dos man plāceni, es došu kūlējam plāceni, kūlējs dos

cnan graudus, es došu cūkai graudus, cūka dos man suku, es <lošu kurpniekam suku, kurpnieks dos man kurpes, es došu jaunavai Marijai kurpes, jaunava Marija dos man zeltsārtaino lenti, «s došu liepai zeltsārtaino lenti, liepa dos man lapas, es došu avotam lapas, avots dos man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas lazdulienā pakritusi, ar nāvi cinās.

—     Cirvi tu no manis nedabūsi, kamēr es nedabūšu no tevis ogles, — kalējs atbild.

Tad gailis aizskrēja pie ogļudeģa:

—     Ogļudeģīt mīļo, iedod man ogles, es došu kalējam ogles, kalējs dos man cirvi, es došu malkas cirtējam cirvi, malkas cirtējs dos man malku, es došu maizniecei malku, maizniece dos man plāceni, es došu kūlējam plāceni, kūlējs dos man graudus, •es došu cūkai graudus, cūka dos man suku, es došu kurpniekam suku, kurpnieks dos man kurpes, es došu jaunavai Marijai kurpes, jaunava Marija dos man zeltsārtaino lenti, es došu liepai zeltsārtaino lenti, liepa dos man lapas, es došu avotam lapas, avots dos man ūdeni, ūdeni es došu vistiņai savai, kas, lazdulienā pakritusi, ar nāvi cīnās.

Tad ogļudeģis apžēlojās par gaili un iedeva šim ogles. Un kalējs dabūja ogles un malkas cirtējs cirvi, un maizniece malku, un kūlējs plāceni, un cūka graudus, un kurpnieks suku, un jaunava Marija kurpes, un liepa zeltsārtaino lenti, un avots lapas, un gailis ūdeni, un ūdeni viņš iedeva vistiņai savai, kas lazdulienā ar nāvi cīnās. Un tad vistiņa atkal atlaba.

SATURS

Elsberga S. Nedaudz par zemi, kur mīt troļļi

Dzīvnieku pasakas

Vistiņa, kas steidzās uz Dovres kalnu, lai pasaule neaizietu boiā ; Kā āzis un auns uzbūvēja māju Ripleheijā ; Lapsa mežazosu purvā ; Lapsa gana lopus ; Lācis, vilks un lapsa medībās ; Kāda cūkai dzīve ; Gailis un lapsa ; Kāpēc lācim īsa aste ; Lapsa vaino lāci ; Vērsis, kas gāja pamieloties ; Nepateicība ir pasaules alga ; Katram savi bērni patīk vislabāk .

Brīnumu pasakas

Trīs āzīši sprigainīši iet uz kalnu ganībām baroties ; Par Pelnrušķi, kas nozaga trollim sudraba pīIes, segu un zelta arfu ; Baltāszemes trīs princeses ; Dzirnavas, kas maļ jūras dibenā ; Brīnumkumeļš ; Melnmelnais un Baltbaltais ; Taukupods ; Trīs māsas, kas bija zem kalna ; Jaunava stikla kalna galā ; Pupurītis ; Zēns, kas pārvērtās par lauvu, ērgli un skudru ; Balto lāču karalis Valemuns ; Pēra kungs ; Tēvameita un mātesmeita  ; Brikšņu pudura līgava ; Septiņi kumeļi ; Pelnrušķis un viņa krietnie palīgi ; Īkstītis ; Zāles meitiņa ; Hokens Palssbārdis ; Atraitnes dēis ; Gudrā meita ; Puika, kas posās bildināt nostūra māmuļas meitu ; Pērs, Pols un Esbens Pelnrušķis

Joku un formulu pasakas

Dovres kaķis ; Zaķis, kas bija precējies ; Ogļudeģis ; Pelnrušķis, kas princesi pārmeloja \; Septiņus gadus veca biezputra ; Kad precinieks mājā ; «Skic, lejā no galda!» ; Klēts atslēga sprēslenīcā ; Ne braukšus un ne jāšus ; Kā vējš karstā saulē ; Viņmāju Pols ; Pats saimniektēvs kambarī ; Jiske ; 'Puisis un velns ; «Labdien, puisietil» — «Cirvja kāts» .; Vīrs, kuram bija jāsaimnieko pa māju . Gūdbrands no Kalnu ielejas ; Skrejmēlītes ; Drambote ; Gailis un vista lazdulienā

Серия «Страна волшебных превращений» АСКЕЛАДДЕН И ТРОЛЛЬ Норвежские народные сказки Рига «Лиесма» 1987 На латышском языке Автор предисловия, составитель и переводчик Солвейга Элсберга Художник Илзе Рамане

ИБ № 4750

Jaunākā skolas vecuma bērniem PELNRUSĶIS UN TROLLIS Norvēģu tautas pasakas

Redaktore S. Naumova. Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore I. Kalniņa Nodota salikšanai 31.12.86. Parakstīta iespiešanai 22.05.87. Formāts 70X90/16. Dobspiedes papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 15,21. uzsk. iespiedi.; 17,11 uzsk. krāsu nov.; 12,54 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt № 1691-1. Cena 75 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 165(32660)B-959. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks un apvāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Content

Elsberga Solveiga 36 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Pelnrušķis un trollis. Norvēģu tautas pasakas

NEDAUDZ PAR ZEMI, KUR MIT TROĻĻI

DZĪVNIEKU PASAKAS

VISTIŅA, KAS STEIDZAS UZ DOVRES KALNU1, LAI PASAULE NEAIZIETU BOJA

KĀ ĀZIS UN AUNS UZBŪVJEJA MĀJU RIPLEHEIJĀ

LAPSA MEŽAZOSU PURVĀ

LAPSA GANA LOPUS

LĀCIS, VILKS UN LAPSA MEDĪBAS

kada cūkai dzīve

Gailis un lapsa..

Kāpēc lācim īsa aste ..

LAPSA VAINO LĀCI

VĒRSIS, KAS GĀJA PAMIELOTIES

NEPATEICĪBA IR PASAULES ALGA

KATRAM SAVI BĒRNI PATĪK VISLABĀK

TRIS ĀZĪŠI SPRIGAINĪŠI IET UZ KALNU GANĪBĀM BAROTIES

PAR PELNRUSĶI, KAS NOZAGA TROLLIM SUDRABA PILES, SEGU UN ZELTA ARFU

BALTASZEMES TRIS PRINCESES

DZIRNAVAS, KAS MAĻ JŪRAS DIBENĀ

BRĪNUMKUMEĻŠ

MELNMELNAIS UN BALTBALTAIS

TAUKUPODS

TRĪS 'MASAS, KAS BIJA ZEM KALNA

JAUNAVA STIKLA KALNA GALĀ

ZĒNS, KAS PĀRVĒRTAS PAR LAUVU, ĒRGLI UN SKUDRU

BALTO LĀČU KARALIS VALEMONS

PĒRA KUNGS

TĒVAMEITA UN MĀTESMEITA

SEPTIŅI KUMEĻI

PELNRUSĶIS UN VIŅA KRIETNIE PALĪGI

ĪKSTĪTIS

ZĀLES MEITIŅA

HOKENS PALSSBĀRDIS

ATRAITNES DĒLS

GUDRĀ MEITA

PUIKA, KAS POSAS BILDINĀT NOSTŪRA MĀMUĻĀS MEITU

PĒRS, POLS UN ESBENS PELNRUSĶIS

JOKU UN FORMULU PASAKAS

DOVRES KAĶIS

ZAĶIS, KAS BIJA PRECĒJIES

OGĻUDEĢIS

PELNRUŠĶIS, KAS PRINCESI PĀRMELOJA

SEPTIŅUS GADUS VECA BIEZPUTRA

KAD PRECINIEKS MAJA

«SKIC, LEJA NO GALDA!»

KLĒTS ATSLĒGA SPRĒSLENĪCA

NE BRAUKŠUS UN NE JĀŠUS

KA VĒJŠ KARSTA SAULE

VIŅMĀJU POLS

PATS SAIMNIEKTĒVS KAMBARĪ

JISKE

PUISIS UN VELNS

«LABDIEN, PUISIETI!» — «CIRVJA KĀTS»

VIRS, KURAM BIJA JASAIMNIEKO PA MAJU

GODBRANDS NO KALNU IELEJAS

SKREJMĒLĪTES

DRAMBOTE

GAILIS UN VISTA LAZDULIENĀ

SATURS