Jēgere Biruta

37 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Tēva padoms. Tadžiku tautas pasakas

Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Tēva padoms. Tadžiku tautas pasakas

PRIEKŠVĀRDS

Tadžikija — mums tāla un sveša zeme, kas cauri ilgiem gadsimtiem spējusi iznest savu valodu un kultūru. Vēl pirms mūsu ēras tai pāri gājuši Maķedonijas Aleksandra karapulki, 8. gs. to iekarojuši arābi, bet 13. gs. mongoļu-tatāru ordas.

Latviešu lasītāji var iepazīt tadžiku-persiešu literatūras Izelta laikmeta» (9.—15. gs.) dižos dzejniekus Rudāki, Rūmi, Džāmī, Hāfizu, Saadi Sirāzi (U. Bērziņa atdzejoto «Rožudār zu»), Omāru Haijāmu (A. Kurcija atdzejotās «Četrrindes»). Vēl par tadžiku tautas pagātni, dzīvesveidu un tradīcijām varam izlasīt latviešu valodā iznākušajās grāmatās: I. Ziedonis, V. Ko rotičs, G. Janaitis ļPerpendikulārā karote», F. Muhammadijevs ILielais hādžs jeb Ceļojums uz viņpasauli», S. Ulugzade «Mūsu dzīves rīts». Un tagad iznāk tadžiku tautas pasakas «Tēva padoms».

Tadžiku rakstītās literatūras pirmsākums ir folklora, kas veidojusies garu gadsimtu gaitā. Daudzveidīgi un poētiski izpaužas tadžiku tautas fantāzija brinumpasakās. Cik ļoti šo pasaku varoņi alkst pēc brīvības, pēc laimes, kā viņi sapņo uzveikt dabas spēkusl Ceļā uz savu mērķi viņi pārvar neskaitāmus šķēršļus, bezbailīgi cīnās ar ienaidniekiem un pārdabiskiem spēkiem, uzceļ jaunas pilsētas un pārvērš ziedošos dārzos veselus tuksnešus.

Tadžikiem, tāpat kā pārējām Vidusāzijas tautām, mūžsens sapnis ir bijis ūdens — ūdens, kas liek visam atdzīvoties un saulē izdegušos tuksnešus pārvērš auglīgos tīrumos. Veselā virknē brlnumpasaku radušas atbalsi šīs sensenās tadžiku tautas ilgas pēc ūdens. Par to vēsta pasakas ļBezbailīgais Seraks» un IZarīna un Bahodūrs».

Pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem persiešu-tadžiku dzejas pamatlicējs Rudāki uzrakstīja poēmu «Kalila un Dimna», ņemdams par pamatu tāda paša nosaukuma indiešu pasaku ciklu par dzīvniekiem. Daudzas no šis poēmas pasakām atnākušas ari līdz mūsdienām, tikai ne vairs dzejā, bet prozā.

Dzīvnieku pasakas tadžiku folklorā ir pašas vecākās. Ari pasakās par dzīvniekiem, tāpat kā brīnumpasakās, nosodīta varmācība, muļķība un netaisnība, bargu atmaksu saņem ļaunie un alkatīgie. Daudzās pasakās cilvēks nāk talkā dzīvniekiem, un ari otrādi: dzīvnieki palīdz cilvēkam tikt galā ar tā ienaidniekiem.

Pēc lielā satīrisko un joku pasaku klāsta varam spriest, ka iadžiki jau kopš senseniem laikiem cienījuši humoru.

Tautā sevišķi iecienīts un mīlēts bija tadžiku 16. gs. dzejnieks Mušfigi, kas savos satīriskajos dzejoļos izsmēja cilvēku trūkumus un netikumus. Mušfigi satīriskie darbi bija tik ļoti iecienīti un izplatīti tautā, ka nākamajos gadsimtos dzejnieks pats kļuva par humoristisku noveļu varoni.

Savukārt anekdošu varonis Hodža Nāsretdins jeb Afandijs ir pazīstams ari vēl daudzām citām tautām: azerbaidžāņiem, uzbekiem, turkmēņiem, arābiem, turkiem. Viņu uzskata par savējo gan Rumānijā un Serbijā, gan Ķrimā un Aizkaukāzā. Ar Hodžas Nāsretdīna jeb Afandija vārdu saistītās anekdotes ceļo no vienas zemes uz otru, nepazīdamas nedz laikmetu, nedz valstu robežas, un kļūst par daudzu tautu īpašumu.

Vēl šobaltdien arī Tadžikijā mēdz stāstīt anekdotes gan par jautro, attapīgo asprāti Afandiju, gan par iemīļoto tautas varoni Mušfigi. Un, kamēr dzīvs ir tautas gars, tās folklora, tikmēr dzīva un spēkpilna ir pati tauta.

Tulkotāja

SEPTIŅI BRĀLI

Reiz dzīvoja virs ar sievu. Viņiem bija septiņi dēli un ne vienas\pašas meitas. Dēli bieži jo bieži mēdza teikt:

—    Māmiņ, mums vajadzīga māsiņa, par kuru mēs varētu rūpēties, kuru mēs mīlētu un lolotu.

Gan māte, gan brāļi aizvien vēl dzīvoja cerībā, ka viņu ģimenē piedzims māsa.

Septiņi brāļi katru dienu gāja medībās. Viņi klejoja pa kalniem, šaudami antilopes, kalnu tītarus un dažādus plēsīgos zvērus.

Kādudien brāļi sacīja mātei:

—    Māmiņ, mēs aizejam medībās. Ja mums piedzims māsiņa, tad lieciet, lai uz vārtiem pakarina vērpjamo ratiņu, bet, ja atkal piedzims brālītis, uzkariet loku.

Nepagāja‘necik ilgs laiks, un patiesi — piedzima māsiņa. Māte gauži nopriecājās un teica bērnu saņēmējai:

—    Ejiet un pakariet pie vārtiem vērpjamo ratiņu, pārnāks mājās mani dēli un būs varen priecīgi.

Vecā sieva izgāja un pakāra pie vārtiem vērpjamo ratiņu. Bet septiņiem brāļiem kaimiņos dzīvoja kāds nenovīdīgs vīrs, kurš allaž ar skaudību noraudzījās uz bagāto medījumu, ko pārnesa brāļi. Viņš jau agrāk bija noklausījies brāļu un mātes sarunu un nu vērpjamā ratiņa vietā uzkāra pie vārtiem loku.

Pārnākuši mājās, brāļi ieraudzīja, ka pie vārtiem karājas loks.

—    Ak vai, mums atkal piedzimis brālis! — viņi noteica un, mājās neiegriezušies, devās prom plašajā pasaulē. Gāja, gāja, līdz nonāca kādā valstī un apmetās tur uz dzīvi.

Tikmēr viņu māsai Gulmohai jau apritēja divpadsmitais gads. Reiz spēlējoties Gulmoha sastrīdējās ar draudzeni, kuras tēvs bija viņas brāļu ienaidnieks.

—     Tu atnes tikai nelaimi! — draudzene pārmeta.-—Kad tu piedzimi, pazuda tavi brāļi. Mēs ar tevi vairs nespēlēsimies, citādi paliksim bez brāļiem tāpat kā tu.

Meitene gauži nobēdājās un sāka tik rūgti raudāt, ka viņas asaru strautiņi ietecēja kādas večiņas pagalmā. Večiņa, nākdama pa strautiņa malu, ieraudzīja, ka raud kaimiņu meitēns, un noprasīja:

—     Kāpēc tu raudi?

—     Draudzene man pārmet, ka es esot piedzimusi, bet brāļi tai pašā laikā pazuduši. Tā ir taisnība vai nav?

Vecā sieva sacīja:

—     Ej mājās un saki mātei, lai sagrauzdē kviešus, tikai neļauj viņai tos iebērt kādā traukā. Teic, lai dod taisni rokās, bet, tiklīdz māte tā darīs, saķer viņas roku, iebāz karstajā katlā un noprasi: «Kur ir mani brāļi?»

Pārnākusi mājās, Gulmoha teica mātei:

—    Māmiņ, briesmīgi gribas ēst, sagrauzdē man kviešus!

Māte sagrauzdēja kviešus un pavārnīcā padeva tos Gulmohai, meitene neņēma. Padeva tos karotē, meitene neņēma un sacīja:

—     Iedod man rokā!

Māte tā arī gribēja izdarīt, taču Gulmoha saķēra mātes roku un iebāza to katlā.

— Saki taisnību — man ir brāļi vai nav?

—     Nav tev brāļu. Laid vaļā roku, sadedzināsi.

Cieši turot mātes roku, Gulmoha atkal noprasīja:

—    Man ir brāļi vai nav?

— ir, tev ir septiņi brāļi.

—     Kur tad ir mani brāļi? ļii Gulmoha vaicāja.

—    Es nezinu, tajā dienā, kad tu piedzimi, viņi aizgāja medībās un vairs nepārnāca. Sirds man aiz bēdām lūst vai pušu.

To noklausījusies, Gulmoha iejāva mīklu, izcepa divpadsmit kukulīšus, iesēja tos drāniņā un teica mātei:

—    Māmiņ, es iešu meklēt brāļus.

—    Neej, meitiņ! Kur tu viņus atradīsi! Un iznāks tā, ka es vēl tevi pazaudēšu, — māte centās Gulmohu atrunāt, taču meita viņu nepaklausīja.

Gulmoha gāja un gāja: cauri tuksnešiem, pāri kalniem un tīrumiem, šķērsoja straujas upes, atstāja aiz sevis pilsētas un ciemus. Kad jutās izsalkusi, apēda kukulīti un atkal turpināja iet.

Tā meitene nogāja garu ceļu, un viņai palika vairs tikai viens kukulītis. Gulmoha nolika kukulīti uz zemes, tas sāka ripot uz priekšu, un viņa tam sekoja. Pēc kāda laika, stipri izsalkusi, Gulmoha nolauza kukulītim vienu galu un apēda, un kukulītis vairsneripoja. Meitene paņēma kukulīti rokās un sāka tik gauži raudat, ka zeme no asarām visapkārt pārvērtās par miklu mālu. Gulmoha paņēma gabaliņu māla, pielipināja pie kukulīša un nolika saulē žāvēties. Māli sakalta, kukulītis atkal ripoja, un Gulmoha tecēja tam nopakaļ. Tā viņa nonāca pie kalna, kura virsotnē stāvēja namiņš. Kukulītis pieripoja pie pašiem vārtiem.

Iegājusi pagalmā, Gulmoha redzēja, ka tur nav neviena cilvēka, vienīgi uz namiņa sienām karājas visvisādi medījumi: gazeles, kalnu kazas, irbes, savvaļas tītari, māla podi pilni ar eļļu, tīnes pilnas ar miltiem, vārdu sakot, visa kā atliku likām.

Paņēmusi no tīnes miltus, Gulmoha iejāva mīklu, izcepa maizi un gardus raušus, izsautēja.irbes, izvārīja garšīgu, treknu plovu ar gaļu. Visu tā sagatavojusi, meitene ielīda lādē un paslēpās.

Pēc neilga laika pārnāca mājās septiņi jaunekļi. Ienāca istabā un jau grasījās taisīt vakariņas, bet te pēkšņi redz: plovs izvārīts, maize- un rauši izcepti. Brāļi brīnās nenobrīnīdamies„ jo līdz šim neviens viņu namiņā ne kāju nebija spēris, bet tagad nu kāds pat ēst iztaisījis. «Ek, lai būtu kā būdams, rītu visu dabūsim zināt,» nosprieda brāļi un ar gardu muti notiesāja plovu un raušus.

Nākamajā rītā seši brāļi devās medībās, bet vecākais brālis palika mājās, lai redzētu, kas pie viņiem nāk. Viņš tikmēr sēdēja un skatījās, kamēr aizmiga. Gulmoha, manīdama, ka jauneklis aizmidzis, paklusām izlīda no lādes, samīcīja mīklu, izcepa gardus raušus, sataisīja veselu katlu ar pelmeņiem un atkal ielīda lādē.

Vecākais brālis pamodās un redz,: rauši sacepti, pelmeņi sataisīti. Viņš sēž un brīnās, līdz pārnāk brāļi un prasa šim:

—   Kas bija atnācis?

—      Mazdrusciņ iesnaudos, kad pamodos, viss jau bija gatavs.

Jaunekļi pasmējās, ka viņu vecākais brālis ir tāds miegamice, paēda vakariņas un gāja gulēt. Nākamajā dienā viens no brājiem atkal palika mājās, bet arī viņš aizmiga un neko neredzēja. Neviens no sešiem brājiem tā arī nespēja atminēt, kas allaž nāk pie viņiem.

Septītajā dienā mājās palika visjaunākais brālis. Kad viņam uzmācās snauda, viņš iegrieza pirkstā un rētai virsū uzbēra sāli. Sāpēja tik briesmīgi, ka miegs vairs nebija ne prātā. Pēkšņi jaunākais brālis redz, ka no lādes izkāpj skaista meitene. Viņš jau grasījās ķert meiteni ciet, bet tad nosprieda, ka labāk paskatīsies, ko viņa darīs tālāk.

Gulmoha atkal samīcīja mīklu, izcepa raušus, izvārīja gardu gaļas zupu, uzlēja tēju un, atstājusi tējkanniņu uz pavarda malas, jau grasījās līst atpakaļ lādē, te pēkšņi jaunākais brālis viņu saķēra aiz kājas.

—   Kas tu tāda esi? — viņš iesaucās. — Cilvēkbērns vai labā feja, kas apmetusies mūsu mājā?

—   Neesmu labā feja, esmu parasta meitene, jūsu māsa.-

—   Mēs esam septiņi brāļi, māsas mums nav, — izbrīnījies atbildēja jauneklis.

Gulmoha nu izstāstīja viņam visu, ko bija uzzinājusi no mātes. Jauneklis, pārliecinājies, ka meitene ir viņu māsa, nopriecājās, apskāva meiteni un nobučoja, tad sāka izjautāt par mājām, par māti. Ari vecākie brāļi, pārnākuši mājās, nevarēja vien nopriecāties par jaunatrasto māsu, visi pēc kārtas nomutēja viņu un apskāva.

Gulmoha tagad dzīvoja kopā ar brāļiem. Viņi visi bija priecīgi un laimīgi. Brāļi pa dienu gāja medībās, bet māsa apkopa mājas soli: slaucīja, mazgāja, šuva. Lai Gulmoha negarlaikotos, brāļi kādudien pārnesa viņai mājās kaķi; Meitene kaķi ļoti iemīļoja un katru kumosu dalīja ar to uz pusēm. Kādurīt, slaukot grīdu, Gulmoha ieraudzīja rozīni. Viņa to pacēla, nopūta putekļus un apēda. Kaķis, kas bija cerējis dabūt pusi no rozīnes, saskaitās, aizskrēja pie pavarda un apdzēsa uguni.

Gulmoha samīcīja mīklu, drīz vien tā uzrūga. Nu vajadzēja kurt krāsni. Gulmoha steidzās uz pavardu pēc oglēm, bet ierau-

dzija, ka uguns tajā apdzēsta. Noskumusi meitene izgāja ārā pa vārtiem, aplaida skatienu visapkārt un pēkšņi ieraudzīja, ka mežā kādā vietā stīdz augšup tieva dūmu strūkliņa. Neizlaizdama no acīm dūmu strūkliņu, Gulmoha teciņiem steidzās iekšā mežā. Piegājusi pie ugunskura, meitene redz: tur stāv ragana, vienā rokā tur bērnu, kas zīž krūti, bet ar otru maisa katliņā kviešus. Ko tu padarīsi, nācās Gulmohai iet klāt pie raganas. Piegājusi viņa sveicināja:

—     Labdien, vecomāt!

—     Labdien! — pagriezusi galvu, ragana atbildēja. — Ja tu nebūtu mani pasveicinājusi, es tevi dzīvu apēstu! Kālab tu atnāci?

—    Man apdzisa uguns, atnācu pēc uguns, — Gulmoha paskaidroja.

Ragana iedeva meitenei nedaudz ogļu, saujiņu kviešu un teica:

—    Kviešus izbārsti uz ceļa, pa kuru tu iesi, tikai pieraugi, lai pietiktu līdz pašām mājām!

Gulmoha, izbārstījusi pa ceļam kviešus, pārnāca mājās. Viņa izkurināja krāsni, izcepa maizi un gaļas pīrādziņus, izvārīja gardas pusdienas. Pārnāca mājās brāļi, paēda un, aizmirsuši visas bēdas un rūpestus, ilgi jo ilgi sēdēja un tērzēja, būdami dziļi pateicīgi savai izveicīgajai māšelei. Pēc tam visi devās pie miera, bet, saulei lecot, brāļi atkal aizgāja medībās._

No rīta, kad Gulmoha slaucīja pagalmu, pa vārtiem sēdus uz āža piepeši iejāja ragana. Iejāja un ņēmās bļaut:

—    Ei, tu, izdzimtene! Nāc piesien manu āzi!

Gulmoha teciņiem piesteidzās pie raganas un piesēja āzi pie mietiņa.

—    Tagad nāc saķemmē man matus! — ragana pavēlēja.

Gulmoha sāka ķemmēt matus un ieraudzīja, ka ragana ir

savākusi kviešus, ko viņa vakar pa ceļam bija izbārstījusi, un tagad tie visi pārvērtušies par adatām. Ragana paņēma vienu adatu un iedūra to Gulmohai sānos. Meitene aiz sāpēm cieši sakoda zobus uri turpināja ķemmēt matus, bet ragana sūca viņai asinis.

Tā tas turpinājās vairākas dienas. Skaistā, spriganā meitene kļuva dzeltena, novājēja un izdila. Kādudien brāļi viņai jautāja:

—    Kas ar tevi notiek: vai tu par maz ēd, par maz dzer, jeb

vai skumjas tevi māc? Kāpēc tu nobālē un sakrities jo dienas jo vairāk?

Gulmoha izstāstīja visu, kas ar viņu bija noticis. Nākamajā dienā visjaunākais brālis negāja vis uz medībām, bet palika mājās. Durvju priekšā viņš izraka bedri, pievēla pie tās milzīgu akmeni, bet pats paslēpās aiz durvīm.

Drīz vien pagalmā iejāja ragana un uzbļāva:

—     Ei, tu, izdzimtenel Nāc piesien manu āzi!

Gulmoha teciņiem piesteidzās pie raganas, piesēja āzi pie mietiņa un gāja iekšā istabā. Ragana šai pa pēdām. Bet, tiklīdz ragana tuvojās durvīm, jaunākais brālis izlēca no savas slēptuves, iegrūda raganu bedrē, uzvēla tai virsū akmeni un vēļ apbēra ar zemi.

Vakarā no medībām atgriezās brāļi un prasīja, kas pa dienu noticis.

—     Uz mūsu māju bija pasākusi nākt ragana. Labi, ka laikus par to dabūjām zināt, citādi viņa nogalētu mūsu māšeU. — Un jaunākais brālis izstāstīja, ko bija izdarījis ar raganu.

Pēc tam vecākais brālis sacīja Gulmohai:

—     Dieva dēļ, tikai nelej bedrei virsū ūdeni, citādi ragana atdzīvosies!

Tā pagāja vairākas dienas. Reiz Gulmoha, izmazgājusi katliņu un krūzītes un aizmirsusi brāļa brīdinājumu, izlēja ūdeni uz aizbērtās bedres. Pēc kāda laika bedre apauga ar dillēm — ar tik smaržīgām dillēm, ka ne vārdos izsacīt, ne ar spalvu aprakstīt.

Reiz vakarā brāļi izdzirda māsu smagi nopūšamies un vaicāja:

—     Kālab tu tik smagi nopūties?

—-. Esmu noilgojusies pēc tēva un mātes, pēc draugiem un draudzenēm, — Gulmoha atbildēja.

—    Ari mēs esam noilgojušies pēc tēva un mātes, pēc savas dzimtenes. Ja jau tā, tad rītu pat dosimies ceļā, — sacīja brāļi.

Nākamajā dienā brāļi lika un kārtoja mantas, bet Gulmoha izvārīja gardu rīsu zupu. Kad zupa bija gatava, meitene sarāva dilles, sagrieza un iebēra tās katram zupas šķīvī. Brāļi apsēdās pie dastarhona1 un, kolīdz apēda karoti zupas, tā acumirklī pār-

1 Galdauts. (Tulk.)

vērtās par baložiem un aizlidoja prom. Pārsteigtā Gulmoha klusībā nodomāja: «Ak vai, es taču saplūcu dilles, kuras aug virs bedres. Pavisam aizmirsusi par raganu, es, muļķe tāda, iebēru dilles zupā, un tāpēc brāļi pārvērtās par baložiem. Ko tagad darīt? Lai notiek — kļūšu arī es par balodi,» meitene nosprieda un apēda karoti zupas. Vienā mirklī arī viņa pārvērtās par balodi, uzspurdza debesīs un aizlidoja pakaļ brāļiem.

Astoņi baloži atgriezās dzimtenē un nolaidās savā dārzā. Septiņi brāļi pārvērtās par septiņām papelēm, bet Gulmoha par ābeli.

Viņu māte, iznākusi dārzā, pārsteigumā apstājās: nez no kurienes uzradušās septiņas staltas papeles un viena kupla ābele, un viņu dārzs ar šiem brīnišķīgajiem kokiem nu izskatījās pasakaini skaists. Māte tagad katru dienu nāca ārā dārzā, mīlestības pilnām acīm raudzījās uz šiem brīnumainajiem kokiem, nespēdama atraut no tiem acis.

Pienāca pavasaris, ābele ietērpās ziedu mākonī, pēc tam tajā aizmetās daudz āboltēnu, vasarā tie nogatavojās — kļuva sarkani, skaisti, smaržīgi.

Reiz pādšāha dēls, dodamies medībās, jāja garām dārzam un juta degunā iesitamies tīkamu ābolu smaržu. Viņš apturēja zirgu un sacīja saviem kalpiem:

—    Kāda patīkama smarža. Ejiet ātrāk un uzziniet, no kurienes tā nāk!

Divi kalpi, iegājuši dārzā, redzēja tur augam ābeli, kurai zari pilni ar āboliem, bet visriņķī apkārt slejas slaidas papeles.

—    Norausim pāris ābolu un aiznesīsim princim, viņš būs priecīgs^i-TT-sacīja viens no kalpiem un, piegājis pie koka, jau pastiepa roku, kad pēkšņi no ābeles stumbra atskanēja balss:

—     Ei, ceļinieki! Pievāciet rokas!

Kalpi pārsteigumā pakāpās atpakaļ. Bet viens no viņiem bilda:

pļgp Mūs atsūtīja princis, gribējām viņam noraut kādus divus trīs ābolus.

Koks no jauna ierunājās:

—    Ei, mani mīļie brālīši! Prinča kalpi atnākuši pēc āboliem» dosim viņiem vai nedosim?

Tai pašā brīdī no septiņu papeļu puses atskanēja balss:

—     Ko labu darījis princis, ka mums viņam jādod āboli?

Kalpi ar skubu metās pie prinča un viņam visu izstāstīja.

—   Ko jūs man stāstāt, vai tad koki māk runāt? — princis sacīja, pats iegāja dārzā un jau grasījās noraut ābolu, kad ābeie pēkšņi ierunājās:

—   Ei, ceļiniek! Pievāc rokasl

—  Es esmu šās zemes valdnieka dēls, gribu noraut pāris ābolu.

—  Ei, brālīšil Sās zemes valdnieka dēls atnācis pēc āboliem, dosim viņam vai nedosim?

—   Ko labu darījis princis, ka tev viņam jādod savi āboli? Tavus ābolus var ņemt tikai tas, kas visu mūžu cilvēkiem darījis labu.

Princis pastāvēja, padomāja, bet nespēja atcerēties nevienu krietnu darbu, ko būtu izdarījis cilvēku labā, un bija spiests aiziet no dārza.

Kādu citu reizi garām dārzam gāja vecs, nabadzīgs večuks. Viņš ieraudzīja zem ābolu smaguma nolīkušos zarus, viņam loti iegribējās nogaršot kādu augli. Večuks ienāca dārzā un jau pa^ stiepa roku, lai norautu ābolu, kad pēkšņi ābele ierunājās:

—            Ei, brālīšil Sis sirmgalvis grib noraut ābolu, dosim viņam vai ne?

—            Dod viņam ābolul — brāļi vienā mutē atsaucās. —* Sis sirmgalvis visu savu mūžu cilvēkiem darījis tikai labu.

To izdzirdis, večuks nopriecājās un norāva vienu ābolu. Tajā pašā mirkli ābeles stumbrs pavērās un no tā iznāca daiļa jaunava. Acumirklī pavērās arī septiņu papeļu stumbri un no tiem iznāca septiņi daiļi jaunekļi. Septiņi brāļi un viena māsa metās iekšā mājā pie tēva un mātes. Vecāki viņus apkampa, skūpstīja un raudāja aiz prieka. Kopš tā laika viņi dzīvo laimē un priekā, nepazīdami ne posta, ne bēdu.

SPĒKAVĪRS UN SĪMURGS

Kādā ciemā dzīvoja kalējs. Viņam bija dēls, liels spēkavīrs, vārdā Halīms. Jau kopš bērnības Halīms ēda briesmīgi daudz un auga neticami ātri. Kalējs viņu nekādi nespēja pieēdināt.

Beidzot pienāca tāds laiks, kad Halīmam vairs nepietika pat ar trim kamieļiem dienā, ko viņš notiesāja. Jaunajam spēkavīram bija kauns no tēva, ka viņš tāds rīma, un viņš nolēma doties prom no mājas un iegūt ēdamo medījot.

Pirms iešanas prom Halīms palūdza, lai tēvs viņam nokaļ četrdesmit pudus smagu ķēdi, un tad, uzkrāvis ķēdi sev kaklā, devās, kur acis rāda.

Tā nu spēkavīrs klīda pa plašo pasauli: medīja zvērus, ēda, gulēja un atkal gāja tālāk.

Kādu dienu Halīms savā ceļā nejauši sastapa spēkavīru Sa dakanu. Tas stāvēja uz ceļa un ar vienu roku ar visām saknēm rāva laukā vecu simtgadīgu karagaču1 . Par Sadakanu klīda valodas, ka viņš esot stiprākais spēkavīrs visā pasaulē.

Kad Sadakans ieraudzīja jauno stiprinieku, augumā lielāku par sevi, ar četrdesmit pudus smagu ķēdi ap kaklu, viņam uznāca vēlēšanās ar to paspēkoties.

Abi dūšīgie vīri nosprieda tā: kurš uzvarēs, tas arī būs pirmais spēkavīrs.

Un tā nu cīņa sākās. Slavenais Sadakans kalējdēlu Halīmu nejaudāja ne no vietas izkustināt, bet Halīms viņu nogāza gar zemi vienā rāvienā. Pazaudējis savu bijušo slavu, Sadakans sāka ienīst jauno stiprinieku.

Abi spēkavīri ilgi klīda pa pasauli — šāva putnus, medīja plēsīgos zvērus, un beidzot viņi nonāca kādā tālā zemē.

Seit izdevās veiksmīgas medības: viņi nošāva daudz savvaļas kazu, izvārīja tās milzīgā katlā, paēda un atlikušo gaļu paglabāja nākamajai dienai. Otrā rītā pamodušies, spēkavīri ieraudzīja, ka katls ir tukšs un pazudušas arī kazu ādas.

Abi ņēmās meklēt zagli, tomēr nevienu tuvumā neatrada; tad gāja tālāk un nonāca pie dziļas aizas.

Spēkavīri ieskatījās aizā un ieraudzīja tur milzīgu pūķi guļam uz vakar nošauto kazu ādām.

Halīms, daudz nedomādams, uzmeta pūķim virsū savu četrdesmit pudus smago ķēdi, un pūķis bija uz vietas beigts.

Tad abi stiprinieki uzmanīgi nokāpa lejā aizā un tur, pūķim aiz muguras, ieraudzīja zelta vārtus, bet aiz tiem — brīnišķīgu dārzu ar maziem dīķīšiem, strūklakām, čalojošiem strautiņiem

1 Vīksnu dzimtas koks ar kuplu, biezu lapotni. (Tulk.)

un raibin raibu ziedu paklāju. Šai dārzā dzīvoja jaunavas, ko pūķis bija sagūstījis.

Vārtus apsargāja kāda veča, kas neparko negribēja stipriniekus laist iekšā. Taču Halīms, večā neklausīdamies, ar varu atdarīja vārtus un iegāja dārzā. Gūsteknēm viņš pateica, ka pūķis ir nogalināts un ka viņas ir brīvas un var iet, kur sirds vēlas. Pats viņš izraudzījās kādu daiļu jaunavu, lūdza to kļūt par viņa līgavu un ceļot pa pasauli kopā ar viņu. Arī jaunavai stiprinieks patika, un viņa bija ar mieru doties tam līdzi.

Taču Sadakans, kuram arī bija iepatikusies skaistā jaunava, briesmīgi apskauda jauno spēkavīru.

Halīms viegli kā spalviņu pacēla daiļavu uz rokām un devās uz to pusi, kur bija izeja no aizas.

Nonācis tajā vietā, kur viņi bija nokāpuši lejā, Halīms noņēma no kakla ķēdi un atvēzējies uzmeta to augšā. Ķēde aizķērās aiz koka, kas auga aizas malā. Halīms lika Sadakanam, lai tas pirmais uzrāpjas pa ķēdi augšā un kārtīgi apsien to ap koku. Sadakans uzrāpās augšā un arī jaunavai palīdzēja tikt no aizas ārā. Nu bija kārta Halīmam. Taču Sadakans nolēma izmantot šo izdevīgo gadījumu: viņš atsēja ķēdes galu un uzmeta to Halīmam uz galvas.

Halīms novēlās aizas dibenā, un ķēdes gals trāpīja viņam pa galvu. Spēkavīrs zaudēja samaņu. Ļaunais Sadakans sagrāba sava biedra līgavu un devās uz mājām.

Ilgi būtu nogulējis Halīms aizas dibenā, ja spēkavīru nebūtu ieraudzījušas gūsteknes, ko viņš bija atbrīvojis. Pēc spēkavīru aiziešanas ari jaunavas bija izgājušas ārā pa zelta vārtiem un bēgušas projām no pūķa valstības.

Nonākušas pie aizas, jaunavas ieraudzīja asins peļķē gulošo spēkavīru. Viņas nosprieda, ka Halīms ir miris, un vēsti par tā nāvi izlaida tālu pasaulē.

Un palūk — kad savainotais, izsalkuma un slāpju mocītais spēkavīrs pusdzīvs gulēja aizas dibenā, skaidrajās debesīs pēkšņi parādījās melna mākoņtūce, no tās atdalījās kāds tumšs priekšmets un nokrita viņam blakus. Izrādījās, ka tas ir auna liemenis.

Spēkavīrs kāri notiesāja svaigo auna gaļu un juta, ka viņam paliek labāk. Un tā dienu dienā vienā un tajā pašā laikā debesīs

parādījās melna mākoņtūce un stipriniekam blakus nokrita auna liemenis.

Halīms sāka ātri atkopties. Beidzot pienāca diena, kad viņi> jau varēja piecelties kājās.

Halīms ņēmās mest augšā ķēdi, lai tā kaut kur aizķertos. Pēkšņi spēkavīrs juta, ka ķēde pati no sevis sāk celties augšup. Viņš abām rokām satvēra ķēdi un nepaguva ne attapties, kad bija jau augšā. Tur Halīms ieraudzīja, ka ķēdes galu tur knābī kāds milzīgi liels putns. Tad putns atlaida ķēdes galu, kā melns mākonis uzlidoja debesīs un nozuda aiz kalnu grēdas. Halīms nezināja, kas tas par putnu, savu mūžu viņš nebija redzējis tik milzīgu spārnaini.

Spēkavīrs paņēma savu loku ar bultām, samedīja zvērus un, krietni paēdis, devās meklēt savu līgavu.

Gāja, gāja, līdz tālumā ieraudzīja kādu pilsētu. Kad Halīms nonāca pilsētā, viņu no visām pusēm apņēma ļaužu raudas un vaimanas. Spēkavīrs sāka izprašņāt cilvēkus un dabūja zināt, ka pilsētas iedzīvotājus jau vairākus gadus vārdzina briesmīgs drakons. Briesmonis ik dienas aprij vienu kamieli, vienu aunu un vienu jaunavu. Un tagad viņš jau apēdis visas jaunavas, palikusi viena vienīgā — pādšāha meita, kurai lemts iet bojā šonakt.

Halīms apstaigāja pilsētu, izprašņādams par drakonu. Cilvēki viņam pastāstīja, ka briesmonis dzīvojot upē, netālu no pilsētas. Tiklīdz tas pamanot savu upuri, tā visā spēkā sākot vilkt uz iekšu gaisu. Sacēlies viesulis paceļot upuri gaisā un iemetot to drakonam tieši rīklē. Daudzi drosmīgi vīri esot mēģinājuši atsvabināt pilsētu no drakona varas, taču nekas no tā nav iznācis, viņi paši gājuši bojā.

To visu spēkavīram pastāstīja pilsētas iedzīvotāji.

Vakarā Halīms devās uz upi, kur dzīvoja drakons. Ap pusnakti viņš juta, ka drakona saceltais viesulis sāk viņu vilkt upē,, taču smagā dzelzs ķēde palīdzēja Halīmam noturēties krastā. Pēkšņi drakons mitējās vilkt uz iekšu gaisu, šņākdams izlīda krastā un metās virsū spēkavīram. Viņš paņēma ķēdi un atvēzējies visā spēkā iesita ar to drakonam pa galvu.

Drakons ar sadauzītu galvu nogāzās zemē. No drakona muguras visā tās garumā spēkavīrs izgrieza platu siksnu un devās

uz pilsētu. Nonācis pie pādšāha pils, Halīms uzmeta siksnu uz jumta, bet pats aizgāja prom.

Agri no rīta pādšāhs devās uz drakona mājvietu, lai apraudātu meitu, taču — ak tavu brīnumu! — meita sēdēja upes malā sveika un vesela, arī kamielis ar aunu ganījās turpat blakus. Un pādšāha kalpi ziņoja savam pavēlniekam, ka drakons ir nogalināts un no tā muguras visā garumā izgriezta plata siksna.

Atgriezies ar meitu pilsētā, pādšāhs ieraudzīja uz pils jumta uzmesto siksnu.

—     Kas nogalinājis drakonu? Kur ir šis spēkavīrs? — jautāja pādšāhs.

Bet neviens neko nezināja pateikt.

Tad pādšāhs lika pa visu pilsētu izziņot: tam, kurš no pils jumta noņems no drakona muguras izgriezto siksnu, viņš atdos savu meitu par sievu.

Daudzi mēģināja nonest no jumta siksnu, tomēr neviens no viņiem nejaudāja to pat pakustināt, tik bieza un smaga tā bija.

Tad uzradās pats spēkavīrs Halīms, iebāza mazo pirkstiņu siksnas caurumā un norāva to no jumta. Pādšāhs nopriecājās, apkampa spēkavīru un tūliņ pat pavēstīja, ka savu vienīgo meitu atdod viņam par sievu.

Bet Halīms sacīja, ka viņam jau esot līgava.

Pādšāhs tomēr gribēja pateikties jaunajam stipriniekam par meitas izglābšanu un atļāva tam prasīt no viņa visu, ko vien tas vēlas. Halīms izstāstīja pādšāham par viltīgo Sadakanu, kas nodevīgā kārtā bija nolaupījis viņa iemīļoto, un lūdza padomu, kā un kur lai atrod savu līgavu.

Pādšāhs pavēlēja sasaukt visus pilsētas prātniekus, lai tie dotu jauneklim kādu gudru padomu.

Prātnieki apspriedās vairākas dienas un tad pavēstīja pādšāham:

—    Kaut kur, nez kādā pasaules malā, dzīvo brīnumputns Sīmurgs, kas dara cilvēkiem labu. Sis putns ir tik milzīgs, ka knābī spēj paņemt veselu kamieli. Ja tas izpleš spārnus, tad saule vairs nav redzama. No Sīmurga spārnu vēzieniem saceļas vētra. Sis putns dēj neiedomājami lielas olas un dzīvo divtūkstoš gadu. Vienīgi Sīmurgs spēj remdēt jaunā stiprinieka sirdssāpes — atrast viņa līgavu.

Halīms patencināja prātniekus par padomu un devās meklēt Sīmurgu.

Ilgi gāja spēkavīrs Halīms, līdz beidzot ieraudzīja milzīgu platānu, kuras galotne iesniedzās debesīs. Platāna bija ļoti resna. Ja to nozāģētu, tad uz tās celma varētu izvietoties vesels ciems.

Piegājis cieši klāt pie platānas, Halīms koka dobumā ieraudzīja ligzdu ar putnēniem, kas bija kamielēna augumā. Putnēni bija par kaut ko ļoti uztraukti un skaļi čērkstēja.

Paskatījies visapkārt, Halīms ieraudzīja ārkārtīgi lielu čūsku ar pavērtu muti lienam uz platānas pusi. Spēkavīrs, aši norāvis no kakla ķēdi, metās čūskai pretim un atvēzējies iesita ar to rāpulim pa galvu. Čūska bija uz vietas beigta. Putni ligzdā nomierinājās un pārstāja čērkstēt.

Tajā pašā mirklī spēkavīrs Halīms ieraudzīja lidojam milzīgu putnu, kurš turēja knābī veselu kamieli. Putns apsēdās uz kāda augstās platānas zara, un koks salīgojās no putna svara. Putns saplosīja kamieli gabalos un baroja ar tiem bērnus. Spēkavīrs saprata, ka šis nu ir tas Sīmurgs un putnēni — viņa bērni.

Sīmurgs, redzēdams uz ceļa beigto čūsku un platānas pakājē spēkavīru, teica:

—    Agrāk šī čūska izzaga no ligzdas manas olas, tagad tā gribēja apēst mazos putnēnus. Es redzu, ka tu esi paglābis no nāves manus bērnus. Saki — kas tev uz sirds, izpildīšu jebkuru tavu vēlēšanos.

—    Vai tas nebiji tu, kas izglāba mani no bada nāves pūķa aizā? Vai tas nebiji tu, kas paņēma ķēdes galu un palīdzēja man izkļūt no aizas? — taujāja spēkavīrs.

—    Tu nogalināji ļauno pūķi, — sacīja Sīmurgs, —tāpēc es tev palīdzēju grūtā brīdī. Ko es tagad varu izdarīt tavā labā?

Spēkavīrs^ jautāja Sīmurgam, kā lai viņš atrod savu līgavu. Putns atbildēja, lai Halīms gatavojas tālam un ilgam ceļam. :f? r— Es tevi aiznesīšu uz to vietu, kur paslēpta tava līgava. Lai ceļā nevajadzētu apstāties, tev jānokauj četrdesmit auni, jāsasien aiz pakaļkājām virtenē cits aiz cita un jāuzmet man uz muguras. Pēc tam tu pats uzsēdīsies man mugurā un stingri turēsies, lai nenokristu.

Spēkavīrs Halīms izdarīja visu, ko putns viņam lika.

Sīmurgs savēcināja savus varenos, spēcīgos spārnus un ātri pacēlās debesīs. Viņi lidoja pāri kalniem un mežiem, pāri laukiem un jūrām. Sīmurgs nekur nenolaidās, un Halīms ik reizi, kad putns paprasīja, bāza viņam mutē milzīgus auna gaļas gabalus. Četrdesmit auni jau bija apēsti, bet Sīmurgs vēl arvien lido un lido.

—    Iedod man vēl drusciņ gaļas, nu: jau drīz būsim galā, S putns sacīja spēkavīram.

Halīms, ne brīdi nevilcinoties, nogrieza gabalu no savas gūžas un iedeva putnam.

—     Klāt esam! — Sīmurgs sacīja pēc kāda brīža. — Tagad ej taisni uz priekšu, un tu nonāksi pie liela dārza. Tava līgava būs tajā dārzā. Bet es lidošu atpakaļ pie saviem bērniem.

Spēkavīrs Halīms nokāpa zemē, bet gūža tā sāpēja, ka viņš nespēja paiet.

—    Kas tad tev? — jautāja Sīmurgs.

Putns ieraudzīja dziļu brūci spēkavīra gūžā un saprata, ka viņš pat sevi nav pažēlojis. Tad Sīmurgs ar knābi pieskārās brūcei, un tā vienā mirklī aizdzija.

Spēkavīrs Halīms pateicās Sīmurgam par palīdzību, atvadījās no viņa un viens pats turpināja ceļu.

Drīz vien Halīms nonāca pie liela dārza, kas bija apjozts ar dzelzs sētu. Sāka viņš klauvēt pie dzelzs vārtiem, taču nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Tad spēkavīrs izlauza dzelzs vārtus ar visiem stabiem, iegāja dārzā un pašā tālākajā nostūrī ieraudzīja savu līgavu. Skumju māktā jaunava sēdēja zem šēru vītola, bet priekšā stāvēja viņas nolaupītājs Sadakans un pieprasīja, lai viņa nāk pie tā par sievu.

Spēkavīrs Halīms piegāja pie krāpnieka, sagrāba to aiz rokām, pacēla augstu gaisā un ar tādu spēku trieca lejā, ka tas pilnīgi iegrima zemē.

Bet spēkavīrs ar savu daiļo līgavu atgriezās mājās, noņēma no kakla ķēdi un visu savu milzu spēku ielika darbos, kas nesa labumu tautai.

TĒVA PADOMS

Reiz kādā ciemā dzīvoja dzirnavnieks. Viņam bija trīs dēli. Dzirnavniekam pienāca vecums. Juzdams, ka pēdējā stundiņa nav vairs tālu, viņš pasauca pie sevis vecāko dēlu un teica tam:

—     Es drīz miršu. Ko tu gribi saņemt mantojumā — bagātību vai tēva padomu?

—    Man vajadzīga bagātība, — vecākais dēls atbildēja, — no padoma vien paēdis nebūsi.

Labi, atstāju tev mantojumā dzirnavas, pusi savas naudas, un dzīvo, kā gribi!

Dzirnavnieks paaicināja savu vidējo dēlu un teica tam:

—. Es drīz miršu. Ko tu gribi saņemt mantojumā — bagātību vai tēva padomu?

—    Novēliet, tēvs, man savu bagātību, ar padomu vien šai pasaulē grūti izdzīvot.

—    Labi, kad es nomiršu, tu dabūsi māju, pusi manas naudas, un dzīvo, kā gribi!

Pēc tam dzirnavnieks paaicināja pie sevis jaunāko dēlu un teica tam:

—    Es drīz miršu, dēliņ. Ko tu gribi saņemt mantojumā — bagātību vai tēva padomu?

—    Ja jūs vairs nebūsiet, kā gan es dzīvošu bez jūsu padoma? jaunākais dēls skumji atbildēja. — Bagātības man nevajag. Atstājiet savu tēva padomiņu, tas man dzīvē noderēs.

—    Tu man esi labs dēls! Iļļ sacīja tēvs. — Nu tad klausies manu tēva padomiņu: kad es nomiršu, trīs naktis pēc kārtas atnāc pie mana kapa. Tur es pateikšu, kā tev tālāk rīkoties.

Raudādams aiz žēlabām par savu veco tēvu, jaunākais dēls izgāja no istabas. To pašu nakti dzirnavnieks nomira.

Vecākie dēli pasēroja un, apglabājuši tēvu, ar skubu ņēmās dalīt mantu. Jaunākajam dēlam nekas netika, viņš pat nezināja, kur lai tagad dzīvo.

Vecākais brālis teica:

—    Kamēr atradīsi kādu vietu, padzīvo manā mājā.

Vidējais brālis teica.: ļ§

—    Ja gribi, vari dzīvot manā mājā.

Jaunākais brālis patencināja savus vecākos brāļus un sacīja tā:

—   Negribu dzīvot kā liekēdis jums uz kakla, tāpēc ganīšu jūsu lopus.

Un tā viņš kjuva par ganu pie saviem brāļiem.

Pirmajā naktī, pēc tam kad tēvs bija apglabāts, jaunākais brālis aizgāja pie tēva kapa. Viņš pieminēja tēvu ar labu vārdu un apraudāja tā nāvi rūgtām asarām. Piepeši jauneklis dzird zirgu iezviedzamies. Pagriezies viņš ierauga sev blakus skaistu spārnotu zirgu kraukļa melnumā ar biezām krēpēm un garu asti, ar zelta segliem un sudraba iemauktiem.

—   Kāp man mugurā, un lidosim, kur tu gribēsi! — saka zirgs.

—   Es nekur nevaru lidot, esmu gans, man jāgana lopiļļrr atbild jauneklis.

—    Izrauj man no krēpēm kādu šķipsnu un noglabā to. Kad būšu tev vajadzīgs, paņem vienu astru un sadedzini, un tajā pašā mirklī es būšu klāt.

Jauneklis izrāva astru šķipsnu melnajam zirgam no krēpēm un iesēja to jostas lakata1 stūrītī, bet zirgs tikmēr pazuda.

Arī nākamajā naktī jaunākais brālis aizgāja pie tēva kapa. Viņš pieminēja tēvu ar labu vārdu un apraudāja tā nāvi rūgtām asarām. Te uzreiz jauneklis dzird zirgu iezviedzamies. Pagriezies viņš ierauga sev blakus skaistu spārnotu bēri ar biezām krēpēm un garu asti, ar zelta segliem un sudraba iemauktiem.

—      Kāp man mugurā, un lidosim, kur tu gribēsi! H saka zirgs.

—      Es nekur nevaru lidot, esmu gans, man jāgana lopi, — atbild jaunākais brālis.

—      Izrauj man no krēpēm kādu šķipsnu un noglabā to. Kad būšu tev vajadzīgs, paņem vienu astru un sadedzini, un tajā pašā mirklī es būšu klāt.

Jauneklis arī brūnajam zirgam izrāva astru šķipsnu no krēpēm, un zirgs pazuda.

Tāpat trešajā naktī jaunākais brālis aizgāja pie tēva kapa.. Atcerējās tēvu un raudāja rūgtām asarām. Te atkal jauneklis

1 Jostas lakatu vīrieši apsien ap vidu kā jostu vai ari izklāj uz zemes un apsēžas uz tā, ieturot maltīti. (Tulk.)

pēkšņi dzird zirgu iezviedzamies. Viņš pagriež galvu un ierauga sev blakus skaistu spārnotu baltiņu ar biezām krēpēm un garu asti, ar zelta segliem un sudraba iemauktiem.

—     Kāp man mugurā, un lidosim, kur tu gribēsi! — saka zirgs.

—     Es nekur nevaru lidot, esmu gans, man jāgana lopi, — atbild jauneklis.

—     Izrauj man no krēpēm kādu šķipsnu un noglabā. Kad būšu tev vajadzīgs, paņem vienu astru un sadedzini, un es tūlīt būšu klāt.

Jauneklis izrāva astru šķipsnu baltajam zirgam no krēpēm, un tajā pašā mirklī baltiņš, klusi iezviedzies, pazuda.

Gāja laiks. Jauneklis ganīja abu vecāko brāļu lopus. Dienu dienā agri no rīta viņš izdzina ganāmpulku laukā ganīties un vēlu vakarā pārdzina to mājās. Jaunākais brālis gulēja turpat laidarā pie lopiem, ēda atsevišķi no vecākajiem brāļiem un par savu likteni nevienam nežēlojās.

Kādu vakaru jaunākais brālis dzen savu ganāmpulku mājās un redz, ka pa pilsētiņas ielām steidzas ziņotājs un sauc:

—     Pādšāhs grib zināt, kas ir labākais jātnieks viņa valstī! Tas, kurš vienā rāvienā uzauļos pa četrdesmit pakāpienu augstajām pils kāpnēm, tiks iecelts par karapulku vadoni un dabūs par sievu visdaiļāko pādšāha zemes jaunavu!

No visām valsts malām pie pādšāha pils sāka pulcēties labākie jātnieki. Ikvienam gribējās parādīt savu prasmi, kļūt par karapulku vadoni un dabūt par sievu visdaiļāko pādšāha zemes jaunavu.

Noliktajā dienā laukumā pils priekšā salasījās visi pilsētas iedzīvotāji. ,Uz turieni aizsteidzās arī abi vecākie brāļi. Bet jaunākais brālis lēnā garā sadzina lopus laidarā, nomazgājās un devās uz kapsētu pie tēva. Tur viņš apraudājās, pieminēja tēvu ar labu vārdu, tad atraisīja jostas lakatu, izņēma no turienes vienu melnā zirga astru un'sadedzināja to. Tajā pašā mirklī uzradās melnais zirgs, uz zelta segliem tam gulēja dārgas drēbes.

p —' Ģērbies ātri! — sacīja zirgs.

Skaista, melna zirga mugurā pilsētiņas ielās parādījās jātnieks, ģērbies dārgās, greznās drānās. Ielas bija ļaužu pilnas.

Uz lēzenajiem māju jumtiem muzikanti spēlēja karnajus1 un zurnas1 un sveica jātniekus, kas steidzās uz sacensību_vietu.>

Laukums pils priekšā raibi mirdzēja no visdažādāko krāsu apģērbiem, kuros bija tērpušies sacensību dalībnieki.^ Tomēr grezni ģērbušos jaunekli, kas sēdēja melnā zirga mugurā, uzreiz pamanīja visi, kas atradās laukumā.

Daudzi drošsirdīgi jātnieki jau bija parādījuši savu māku, bet neviens vēl nebija spējis uzaujot pat līdz pusei pa augstajām kāpnēm.

Pienāca kārta jauneklim melnajā zirgā. Visu acis bija pievērstas viņam. Melnais zirgs viegli uzauļoja kāpnēm līdz pusei, bet tad paklupa un griezās atpaka].

Pirmā sacensību diena bija beigusies. Jātnieki, sarūgtināti par neveiksmi, sāka izklīst. Ļaudis atgriezās mājās, dedzīgi pārspriezdami nākamās dienas sacensības.

Jaunākais brālis aizjāja uz kapsētu pie tēva kapa, nokāpa no zirga un, pārģērbies savās vecajās drēbēs, steidzās uz māju, lai nokļūtu tur agrāk par brā]iem.

Vecākie brāli pārnāca mājās priecīgi un uzbudināti. Viens otru pārtraukdami, viņi ņēmās stāstīt par nepazīstamo jātnieku, kas savā skaistajā, kraukļmelnajā zirgā bija uzau(ojis augstāk par citiem.

Nākamajā dienā brāli atkal devās uz pils laukumu. Bet jaunākais brālis, pārdzinis ganāmpulku mājās agrāk un ielaidis to laidarā, nomazgājās un aizsteidzās uz tēva kapu. Tur viņš, pieminēdams tēvu, rūgti apraudājās, tad, atraisījis jostas lakata stūrīti, izņēma brūnā zirga astru un sadedzināja to. Tajā pašā mirklī uzradās bēris ar zelta segliem un sudraba iemauktiem. Uz segliem gulēja dārgas drēbes, vēl skaistākas un greznākas nekā iepriekšējā dienā.

—    Ģērbies ātri! — sacīja zirgs.

Jauneklis sava skaistā bēra mugurā ieau]oja pils laukumā. Arī šodien pilsētiņas ielas bija laužu pārpilnas, skanēja mūzika. Skaisto jātnieku visi uzreiz pazina un sveicināja viņu skaliem saucieniem. Šoreiz vēl vairāk ļaudis pārsteidza jaunek]a un viņa zirga skaistums un bagātīgais rotājums.

1 Mūzikas instrumenti. (Tulk.)

Arī šodien daudzi labi jātnieki mēģināja uzjāt augšā pa kāpnēm. Taču veltīgil Neviens no viņiem nejaudāja tikt pat līdz pusei.

Jātnieks brūnajā zirgā ieradās vēlāk nekā pārējie, tāpēc viņam vajadzēja jāt pēdējam. Bēris viegli traucās augšup pa kāpnēm, lūk — tas jau ir pāri pusei! Pūlī atskanēja priecīgi izsaucieni. Taču, sasniedzis trīsdesmito pakāpienu, zirgs pēkšņi paklupa un griezās atpakaļ. Pārāk.augstas izrādījās kāpnes!

Tā bez panākumiem beidzās arī otrā sacensību diena.

Abi vecākie brāļi atkal, viens otru pārtraukdami, pilnām mutēm ņēmās stāstīt jaunākajam par sacensībām un it īpaši par jauno jātnieku, kura zirgs šodien bijis vēl skaistāks un ātrāks nekā vakar.

Trešajā dienā, pārdzinis ganāmpulku mājās agrāk, jaunākais brālis nomazgājās un aizsteidzās pie tēva kapa. Vispirms viņš atcerējās tēvu un rūgti apraudāja viņa nāvi. Tad, atraisījis jostas lakata stūrītī iesieto mezglu, izņēma ārā baltā zirga astru un to sadedzināja. Tajā pašā mirklī uzradās zirgs — baltiņ balts kā kokvilna. Baltiņam bija zelta segli, sudraba kāpšļi un uz segliem gulēja drānas, vēl greznākas nekā pašam šāham.

Jaunākais brālis pārģērbās, uzlēca zirgam mugurā un aujoja uz pilsētu. Ielas bija ļaužu pārpilnas, mūzika skanēja vēl skaļāk nekā dienu iepriekš, ļaužu pūļi satraukti murdēja.

Jauneklis baltā zirga mugurā šodien izskatījās vēl lieliskāks nekā iepriekš. Zirgs gāja it kā dancodams, kaklu daiļi izliecis. Ļaudis sveica jātnieku skaļiem saucieniem.

Jātnieki pils laukumā bija nostājušies vienā rindā un pēc kārtas jāja augšup pa kāpnēm. Taču arī šodien neviens no viņiem nespēja uzjāt pat līdz pusei.

Pats pēdējais jāja jaunākais brālis. Ātri kā vējš viņa zirgs traucās augšup pa kāpnēm. Lūk — tas jau ir kāpnēm līdz pusei un joņo tālāk! Līdz augšai palikuši tikai nedaudz pakāpieni…

Visās, malās skanēja uzmundrinoši saucieni. Jauneklis iespieda piešus zirgam sānos. Baltiņš, vienā rāvienā pārvarējis pēdējos; pakāpienus, kā putns uzlidoja augšā un sastinga plašajā kāpņu laukumiņā.

Cilvēku saucieni cēlās augšup debesīs. Atskanēja karnaju un zurnas skaņas. Pādšāhs iznāca kāpņu laukumiņā un pavēstīja tautai, ka ieceļ uzvarētāju par karapulku vadoni un atdod viņam

par sievu skaistāko savas zemes jaunavu. Taču no uzvarētāja vairs nebija ne miņas. Kā viesulis viņš notraucās lejup pa kāpnēm un aizauļoja pie tēva kapa. Tur jauneklis palaida vajā zirgu, pārģērbās vecajās drēbēs un gāja uz mājām.

Vecākie brāji, viens otru pārtraukdami, ņēmās stāstīt par laimīgo uzvarētāju, kas uzauļojis pa četrdesmit pakāpienu augstajām kāpnēm un tik negaidot nozudis.

Nākamajā rītā jaunākais brālis, izdzinis lopus ganībās, pats aizsteidzās uz kapsētu pie tēva kapa. Tur viņš, pieminēdams tēvu ar labu vārdu, rūgti apraudājās, tad izņēma baltā zirga astru un to sadedzināja. Tajā pašā mirklī uzradās baltais zirgs, un uz zelta segliem tam gulēja drānas, vēl lepnākas nekā iepriekšējās dienās.

Jauneklis pārģērbās, uzlēca zirgam mugurā un auļoja prom uz pilsētu.

Šahs bija izdevis pavēli, ka tajā dienā visiem viņa karapulkiem jāsavācas pils pagalmā. Tūkstošiem karakalpu, kas bija sajājuši, stājās taisnās rindās. Un tad parādījās arī vakardienas uzvarētājs. Viņa zirgs traucās kā bulta. Jādams garām vecākajiem brāļiem, jauneklis pieturēja zirgu un smaidīdams pamāja tiem ar roku. Brāli, viņu pazinuši, iesaucās:

—    Brālīt, tas esi tu?!

—    Jā, tas esmu es! Vakarā neaizmirstiet pārdzīt mājās lopus! — jaunākais brālis viņiem uzsauca un aizauļoja pie saviem karapulkiem.

ZVEJNIEKA DĒLS UN ZIVS ZIEDNESĪTE

Reiz dzīvoja zvejnieks. Kādu dienu viņš aizgāja uz upi, iemeta tajā makšķeri un noķēra zivi. Tā nebija parasta zivs, bet īsta skaistule ziednesīte — viscaur no galvas līdz astei izrotāta ar ziediem. Zvejnieks nopriecājās un, noņēmis zivi no āķa, sāka to aplūkot, bet ziednesīte piepeši izslīdēja zvejniekam no rokām, iekrita atpakaļ upē un aizpeldēja.

Kopš tā brīža zvejnieks zaudēja sirdsmieru. Viņš pameta savu māju, upes malā uzcēla būdiņu un apmetās tajā uz dzīvi.

Augām dienām un naktīm zvejnieks sēdēja upes malā ar makšķeri rokās. Taču zivs ziednesīte nekad vairs neuzķērās viņam uz āķa. Tā arī nomira zvejnieks upes malā.

Zvejniekam bija dēls. Jau krietni paaudzies, viņš kādudien sacīja mātei:

—    Man pienācis laiks iemācīties kādu amatu. Saki — ko darīja mans tēvs? Es turpināšu viņa iesākto darbu.

—    Ak, dēliņi — iesaucās māte. — Neprasi man, ko darīja tavs tēvs. Izvēlies sev kādu citu nodarbošanos.

Taču zēns par katru cenu gribēja dabūt zināt, ko darījis viņa tēvs. Beidzot māte, smagi nopūtusies, teica:

— Ja tu gribi zināt, kas noveda kapā tavu tēvu, paskaties augšā uz jumta.

Paskatījies uz jumtaugšu, zēns ieraudzīja tēva makšķeres.

: — Tātad mans tēvs bija zvejnieks! — iesaucās zēns. — Es arī gribu ķert zivis.

Viņš noņēma no jumta makšķeres, notīrīja rūsu no āķiem un nosmērēja tos ar eļļu, tad palūdza mātei:

—    Māmulīt, izcep man plāceņus, es iešu ķert zivis.

fļgl Ak, dēliņ, neej gan! — māte lūkoja dēlu atrunāt, tomēr tas viņai neizdevās. Viņa izcepa plāceņus un, izvadot zēnu ce\ā, sacīja:

—  Mīļo dēliņ, pie upes ilgi nekavējies, nāc drīzāk mājās!

Zēns nonāca upes krastā un iemeta makšķeri upē. Un itin drīz makšķeres kāts notrīsēja un pludiņš pazuda zem ūdens. Zēns izcēla makšķeri ar zivi uz āķa. Tā nebija vis parasta zivs, bet zivs ziednesīte, un ziedi uz viņas zvīņām klātā ķermeņa saules staros mirdzēja un zaigoja. Bezgala skaista bija šī zivs. Zēns ievīstīja zivi slapjā lakatiņā un skriešus steidzās uz mājām.

—    Māmiņ, paskaties, ko es noķēru! — viņš sauca. — Skaties ātrāk — tā ir zivs ziednesīte!

Māte brīnījās, dzirdēdama dēla vārdus, taču, ieraugot zivi ziednesīti, viņu sajūsmināja tās skaistums.

—             Tādu zivi nedrīkst ne cept, ne vārīt; — sacīja māte.

—   Nāc, ielaidīsim to baseinā mūsu mājas pagalmā.

Viņi ielaida ziednesīti baseinā un sāka skatīties, kā tā, saules staros zaigodama, peld un rotājas ūdenī. Dēls ar māti pasauca arī kaimiņus un parādīja viņiem zivi ziednesīti. Un visi

lielā sajūsmā vēroja zivtiņu, līdz uznāca vakars, norietēja saule un zivs aizgāja pie miera baseina dibenā.

Nākamajā rītā, kad gaismiņa vēl tikko bija uzaususi^ pie sētas vārtiņiem atskanēja klauvējieni. Zvejnieka dēls_ atvēra vārtiņus un savā priekšā ieraudzīja no galvas līdz kājām apbruņotus pādšāha kalpus.

—    Mūsu kungam ausīs nākusi ziņa, ka tu esot noķēris skaistu zivi ziednesīti, — sacīja pādšāha kalpi. — Viņa augstība pādšāhs grib redzēt tavu zivi, tāpēc bez kavēšanās tev tā jānogādā pilī!

Neko darīt — zvejnieka dēls ielaida ziednesīti traukā ar ūdeni, pārsedza tam pāri drāniņu un devās uz pili.

Pādšāhs lika ielaist zivi pils baseinā. Ziednesīte peldēja un rotājās baseina tīrajā ūdenf, un ziedi uz viņas zvīņām klātā ķermeņa saules staros mirdzēja un zaigoja. Pādšāhs priecīgu prātu vēroja zivtiņu un ar lepnumu bilda:

—    Nevienam visā pasaulē nav tādas zivtiņas ziednesītes! Visā pasaulē nav nekā skaistāka par manu zivtiņu ziednesīti!

Pādšāhs lika iztaisīt zivtiņai no krāsainas safjānādas astoņstūrainu baseiniņu, kuru, saņemot aiz stūriem, pēc viņa pavēles varētu pārnest no vienas vietas uz otru.

Krāsainajā ādas baseinā ziednesīte likās vēl skaistāka, un kalpi pēc pādšāha pavēles staipīja baseiniņu viņam visur pa pēdām paka].

Reiz no kādas tālas zemes pie pādšāha ieradās ciemiņš. Pādšāhs parādīja viņam zivtiņu ziednesīti un teica:

—    Visā pasaulē nav nekā skaistāka par manu zivtiņu ziednesīti! Nekas cits man nav vairs vajadzīgs.

—     Lai viņa augstības pādšāha laime aug augumā! — sacīja viesis no tālās zemes. — Nevienam cilvēkam visā pasaulē nav tādas brīnumainas zivs, un tomēr pādšāha Cinmočina meita ir vēl daiļāka par zivtiņu ziednesīti. Ja pie šī baseina vēl sēdētu pādšāha Cinmočina meita ar zelta auskariem ausīs, tad jums tik tiešām vairs nebūtu ko vēlēties.

Tādas runas dzirdēdams, pādšāhs apskaitās un, sasaucis savus vezīrus un galminiekus, pavēlēja tiem uz karstām pēdām atrast princesi Cinmočinu un atvest viņu šurp. Bet vezīri un galminieki tik skatījās cits uz citu, blisināja acis un nekustēja ne no vietas, jo neviens nezināja, kur lai meklē princesi Cinmo-

Činu. Tad viņi atcerējās zvejnieka dēlu, kas bija noķēris zivtiņu ziednesīti, un sacīja:

—     šis jauneklis gan varēs atrast un atvest šurp princesi Cinmočinu ar zelta auskariem! Viņš taču bija tas, kurš noķēra zivtiņu ziednesīti!

Zvejnieka dēlu atveda pie pādšāha, un tas viņam lika, lai uz karstām pēdām tiktu atrasta princese Cinmočina, kura ir skaistāka par pašu zivtiņu ziednesīti.

—     Nu, ko tu stāvi kā miets! — pādšāhs iesaucās. — Ej aši un atrodi princesi Cinmočinu, citādi likšu nocirst tev galvu!

Jauneklis atvadījās no mātes un sāka iet uz labu laimi. Viņš gāja ilgi jo ilgi. Tad pamanīja, ka uz ceļa mētājas veca kurpe, un paspēra to ar kāju. Pēkšņi no kurpes apakšas izskrēja liela skudra un teica:

—     Paldies tev, tu mani atsvabināji. Kurpe bija mani saspiedusi, un es jau domāju, ka gals klāt. Paņem vienu manu Ūsiņu. Ja tev kādreiz klāsies slikti, aizdedzini to un es tev steigšos palīgā.

Jauneklis patencināja skudru un iesēja dāvanu jostas lakata stūrītī.

Pēc dažām dienām jauneklis nonāca pie platas upes. Tur stāvēja kāds milzis, ar vienu kāju atspēries vienā upes krastā, ar otru kāju — otrā krastā.

Milzis jautāja jauneklim:

—    No kurienes tu nāc, ceļiniek?

—     Es nāku no Turkestānas pādšāha zemes, — jauneklis atbildēja.

—     Vai tu gadījumā nepazīsti jauno zvejnieku, kas noķēris zivtiņu ziednesīti?

—     Es pats esmu tas zvejnieks.

—    Tieši tevi es gaidu! — milzis priecīgi iesaucās. — Jau ilgus gadus es tā stāvu, pāri upei ar kājām balstīdamies abos upes krastos, un man ir teikts, ka varēšu izkustēties no vietas tikai tad, kad atnāks un mani atbrīvos zvejnieks, kurš ir noķēris zivtiņu ziednesīti. Nu beidzot esmu brīvs! Uz kurieni tu ej?

—     Eju meklēt princesi ar zelta auskariem, šāha Cinmočina meitu, atteica jauneklis. — Vai tu nepalīdzētu man tikt pāri upei?

Milzis noliecās pie upes un sāka dzert ūdeni. Drīz vien upē vairs nebija ne piliena ūdens un jauneklis pa sauso upes dibenu it viegli pārgāja uz otru krastu. Tad milzis atkal ielaida ūdeni atpakaļ un devās līdzi jauneklim.

Viņi gāja tik un gāja vairākas dienas no vietas, līdz beidzot nonāca kāda kalna pakājē. Tur stāvēja cits milzis ar briesmīgi lielu kapli rokās. Ar vienu kapļa vēzienu viņš nocirta pusi kalna un tad atkal uzbēra to atpakaļ. Ceļinieki piegāja tuvāk un apsveicinājās ar milzi.

—     No kurienes nākdami un uz kurieni iedami? ii milzis jautāja.

—     Es nāku no Turkestānas pādšāha zemes un eju meklēt princesi ar zelta auskariem, Cinmočina pādšāha meitu, — jauneklis atbildēja.

—     Ak tā! Ja jau tu nāc no Turkestānas pādšāha zemes, vai tu nepazīsti zvejnieku, kas noķēris zivtiņu ziednesīti? — milzis vaicāja.

—     Es pats esmu tas zvejnieks.

—     Beidzot tu esi klāt! — milzis iesaucās. — Visas acis esmu izskatījis, tevi gaidīdams. Jau ilgus gadus es te stāvu, gan no rakdams, gan atkal uzbērdams kalnu. Man ir teikts, ka tas turpināsies tikmēr, kamēr nebūs ieradies zvejnieks, kas noķēris zivtiņu ziednesīti. Tagad nu es varu uzmest kapli plecā un doties jums līdzi.

Zvejnieka dēls bija priecīgs par šādu ceļabiedru.

Viņi trijatā gāja un gāja vairākas dienas, līdz kamēr tālumā ieraudzīja augstu minaretu.

—     Ei, zvejniek! Lūk, uz kurieni tev jāiet! Tā ir pādšāha Cinmočina pilsēta, — teica abi milži.

Piegājuši tuvāk, viņi redzēja, ka minareta smaile iesniedzas pašās debesīs, bet sienas zaigo un laistās visās varavīksnes krāsās, jo tajās iemūrēti dārgakmeņi. Augšā uz minareta šurpu turpu pastaigājas bundzinieks, bet lejā stāv sirms sardzes vīrs, apjozies ar zobenu.

Zvejnieka dēls piegāja pie sardzes vīra un goddevīgi viņu sveicināja. Sardzes vīrs jautāja:

—    Kas tu tāds esi, no kurienes nāc, un ko tev vajag?

—    Es atnācu no Turkestānas pādšāha zemes, lai aizvestu sev līdzi princesi ar zelta auskariem, — zvejnieka dēls sacīja.

—     Daudzi tādi jaunekļi kā tu nākuši pēc mūsu pādšāha meitas, taču viņi dabūjuši aiziet tukšām rokām, — sardzes vīrs teica.

—    Tēvs, sakiet man — kā lai es dabūju redzēt pādšāhu vaigu vaigā? — jauneklis vaicāja.

—    Es tev atdarīšu durvis, un tu uz minareta sienas izlasīsi vārdus, ko teicis viņa augstība pādšāhs. Tur ir uzrakstīti trīs uzdevumi, kas jāizpilda tam, kurš grib iegūt pādšāha meitu. Izlasi tos un apsver, vai tie tev ir pa spēkam. Tad uzkāp augšā minaretā, uzsit trīsreiz pa bungām un gaidi.

Jauneklis izlasīja uzrakstu, pa kāpnēm uzskrēja augšā minaretā un, paņēmis vālīti, ar tādu spēku iesita pa bungām, ka tās izjuka. Bungu apdullinošā dārdoņa uzmodināja pādšāhu, un viņš pavēlēja nekavējoties atvest pie viņa bundzinieku.

—    Ei, jaunekli, mani noteikumi acīmredzot tevi nav nobiedējuši, ja jau tu uzdrošinājies sist bungas, — pādšāhs sacīja.

—   Tūkstošiem cilvēku ir mēģinājuši izpildīt manus noteikumus, tomēr nav spējuši to izdarīt. Tu vēl esi jauns, būs labāk, ja izmetīsi šīs domas no galvas.

—    Lai notiek kas notikdams! — jauneklis iesaucās. — Atkāpšanās nav manā dabā. Es gribu dabūt princesi ar zelta auskariem.

•— Bet vai tu saproti, cik grūti ir mani noteikumi? — pādšāhs jautāja. — Apdomā labi: tev viena nakts jāpārlaiž sarkani nokaitētā vara krāsnī — tāds ir pirmais noteikums. Tev jānoskrien mans visātrākais kamielis — tāds ir otrais noteikums. Vienas nakts laikā tev jāizšķiro vesela kaudze dažādu graudu—ģ tāds ir trešais noteikums.

—    Es visu saprotu, — jauneklis bilda. — Man ir tikai viens lūgums.

— Runā!

—    Man ir divi draugi, ja tu atļauj, es negribētu no viņiem šķirties.

— Man ir vienalga, kādi cilvēki būs ar tevi. Galvenais, lai tu izpildītu manus noteikumus.

Pādšāhs pavēlēja, lai zvejnieku un viņa biedrus ielaiž sarkani nokveldētajā vara krāsnī. Zvejnieks, nespēdams izturēt milzīgo karstumu, iekliedzās:

—    Es degu!

Milzis ūdensdzērājs jau iepriekš bija sadzēries ūdeni, un tagad viņš no iekšpuses aplaistīja pirts sienas. Tās drīz vien atdzisa, un nevienam nekas Jauns nenotika.

Nakts pagāja. No rīta pirts durvis tika atslēgtas, un visi aiz brīnuma sastinga: zvejnieks un viņa biedri bija sveiki un veseli.

Tautā ātri paklīda valodas, ka Turkestānas zvejnieks -esot izpildījis pādšāha pirmo noteikumu.

Nākamajā dienā šāhs lika sava visātrākā kamieļa mugurā uzsēdināt kalpu un iedot tam ādas maisu ūdenim. Otru tādu pašu ādas maisu viņš iedeva zvejniekam un teica:

—   No šīs vietas tu vienā laikā ar kamieli dosies uz upi, kas atrodas astoņu verstu attālumā, tur tev jāiesmej ūdens un jāatgriežas agrāk par kamieli.

Paklausot pādšāha mājienam, kalps kamieļa mugurā un zvejnieks kājām sāka mērot ceļu uz upi. Milzis ar kapli devās viņiem līdzi. Tiklīdz visi bija tikuši ārā no pilsētas, tā milzis divas reizes iecirta ar kapli un kamielim priekšā uzbūra augstu;pakalnu. Kamēr kamielis ar pūlēm uzkāpa pakalnā un nokāpa no tā lejā, tikmēr zvejnieks jau bija aizskrējis līdz upei un piesmēlis ādas maisu pilnu ar ūdeni. Kad jauneklis atgriezās pie pakalna, milzis aši to nolīdzināja, un tā zvejnieks atnāca atpakaļ pie pādšāha vairākas stundas pirms kamieļa.

Tautā atkal paklīda valodas, ka Turkestānas zvejnieks izpildījis arī otro pādšāha noteikumu.

Trešajā dienā pādšāhs lika samaisīt kopā vienu mēru dažādu graudu: kviešus, miežus, rīsus un kukurūzu un teica zvejniekam:

'—  nakti, līdz rīta gaismai, tev jāizšķiro šie graudi un jāsaber atsevišķās kaudzītēs, tikai pielūko, lai neviens graudiņš nebūtu pieklīdis, kur tam neklājas.

—     Sāds darbs būtu pa spēkam vienīgi skudrām, — ļaudis runāja.

Šie vārdi jauneklim atsauca atmiņā skudru, ko viņš bija izpestījis no kurpes apakšas.

Kad pienāca nakts un visi aizgāja, zvejnieks atraisīja savu jostas lakatu, izņēma skudras Ūsiņu un to sadedzināja. Tajā pašā mirklī zemē pie viņa kājām pavērās sprauga un no tās sāka skriet ārā skudras. To bija tūkstošiem, un viņas ar skubu ņēmās šķirot graudus.

Nākamajā rītā pādšāhs, paņēmis līdzi savus vezīrus, ieradās pie zvejnieka un redzēja, ka arī trešais viņa noteikums ir izpildīts. Vēsts par to ātri izplatījās visās malās, un ļaudis priecājās, ka veiklais zvejnieks paveicis visus trīs grūtos pādšāha uzdevumus.

Pādšāhs nu pavēlēja ieģērbt jaunekli dārgās drānās un gatavoties kāzām.

—     Ak, pādšāhl Es esmu nabadzīgs jauneklis un pats atradīšu sev līgavu. Bet princese ar zelta auskariem man jāaizved savas zemes pādšāham.

Pādšāham Cinmočinam šie zvejnieka vārdi bija pa prātam. Viņš pavēlēja sagatavot veselu karavānu ar dāvanām un, iedevis meitai līdzi krietnu baru kalpoņu, izvadīja visus ceļā.

Zvejnieks ar savu karavānu gāja vairākas dienas, līdz nonāca pie augsta kalna. Milzis pāris reižu iecirta ar kapli, un kalns pazuda ļcā nebijis. Viņu acīm pavērās gluds, līdzens ceļš.

—     Un nu, mīļais draugs, atvadīsimies, — milzis ar kapli sacīja zvejniekam. -SļEs tev kalpoju ar sirdi un dvēseli. Lai tev veicasl Un neaizmirsti mani!

Zvejniekam kļuva skumji, jo negribējās šķirties no tik uzticama drauga, taču ko tu padarīsi.

Vēl pēc dažām dienām zvejnieks ar savu karavānu nonāca pie dziļas un platas upes. Milzis ūdensdzērājs nostājās ar vienu kāju vienā upes krastā, ar otru kāju — otrā krastā un noliecies sāka dzert ūdeni. Pēc maza brītiņa upes dibenā vairs nebija ne lāses ūdens. Zvejnieks ar savu karavānu pa sauso upes dibenu pārgāja uz otru krastu. Tad milzis ūdensdzērājs izlaida ūdeni atpakaļ upē un sacīja:

—     Tālāk vairs neiešu kopā ar tevi, palikšu te, savā dzimtenē. Ar sirdi un dvēseli es kalpoju tavā labā. Lai tev veicas! Un reizēm atceries mani!

Zvejniekam bija ļoti grūti šķirties arī no šā uzticamā drauga, bet viņš taču nedrīkstēja likt draugam pamest dzimteni.

Pādšāhs svinīgi sagaidīja Cinmočina meitu un nekavējoties paziņoja, ka ņem viņu par sievu. Tika sarīkotas lepnas kāzas. Nākamajā dienā pādšāhs nosēdināja princesi ar zelta auskariem blakus zelta tronī un jautāja saviem vezīriem:

—  Nu, vai es varu vēlēties vēl kaut ko vairāk?

—    Tagad jums vairs nav nekā ko vēlēties, veziri atteica,

—   nevienam cilvēkam visā pasaulē nav tādas princeses ar zelta auskariem.

Bet trešajā dienā princesei sametās garlaicīgi. Viņa kļuva pikta, sāka brēkt, sist kājas pie zemes un galu galā izdzina pād šāhu no istabas. Pādšāhs, gribēdams princesi nomierināt, lika aiznest viņai safjānādas baseiniņu ar zivtiņu ziednesīti, par kuru nav nekā skaistāka pasaulē. Bet arī tas neko nelīdzēja, princese brēca vēl skaļāk, dauzīja kājas vēl stiprāk un, paņēmusi, zivtiņu ziednesīti, izmeta to laukā.

Tur zivtiņu atrada zvejnieka dēls, ievīstīja to mitrā drāniņā un aiznesa uz upi.

—    Labāk tev brīvi peldēt upes dzelmē nekā būt rotaļlietai niķīgas princeses rokās, — zvejnieks sacīja un palaida zivtiņu ziednesīti upes viļņos.

ASARU PĒRLES UN SMIEKLU ROZES

Reiz dzīvoja zemnieks. Viņam bija sieva un meita. Kādudien sieva nomira, atstādama meitai mantojumā govi, ko pati savām rokām bija izaudzējusi no telītes. Pēc mātes nāves bārenīte ar lielu mīlestību kopa savu gotiņu. Pagāja laiks, un zemnieks apņēma par sievu atraitni, kurai arī pašai bija meita.

Pamāte bārenīti neieredzēja ne acu galā un lika meitenei no rīta līdz vēlam vakaram ganīt govi tālu prom stepē. Reiz pamāte iedeva bārenītei veselu kaudzi kokvilnas, lai viņa ganos to visu savērptu.

Bārenīte paņēma kokvilnu, ratiņu un ganos augu dienu vērpa un vērpa, galvu nepaceldama. Tomēr vakarā izrādījās, ka nav savērpta ne puse kokvilnas. Bārenītei pa vaigiem sāka ritēt lielas asaras.

«Kā lai tagad eju mājās, ko lai saku pamātei?» meitene domāja.

Tobrīd pienāca govs, kas visu dienu bija turpat netālu ganījusies, apēda pārpalikušo kokvilnu, un tūliņ pat viņai pa muti

sāka nākt ārā diegi. Meitene tik tikko jaudāja pavedienus satīt kamolā.

No tā brīža bārenīte allaž savērpa visu kokvilnu, lai cik daudz vērpjamā pamāte bija iedevusi.

Reiz bārenīte ganīja govi tālin tālu stepē. Piepeši sacēlās stiprs vējš, tas sagrāba kokvilnas pumbuli un nesa to projām pa stepi.

Bārenīte metās kokvilnai paka). Viņa skrēja un skrēja, līdz pieskrēja pie kāda kalna un ieraudzīja, ka vējš kokvilnu iepūtis alā. Bārenīte arī iegāja alā un redz — tur sēž kāda patīkama izskata večiņa. Meitene paklanījās, laipni padeva labudienu un jautāja:

Vai vējš te nav iepūtis manu kokvilnu?

—     Jā, te ir tava kokvilna, vari to ņemt. Tikai vispirms sasukā man matus un uzkop manu mitekli.

Bārenīte rūpīgi izsukāja večiņai matus un sapina tos bizēs. Pēc tam tīri uzkopa sirmgalves mitekli.

—  Lai tev ilgs mūžs, meitiņ! — vecā sieva novēlēja. — Tagad ieej manā mantu glabātavā un paņem savu kokvilnu!

Meitene iegāja glabātavā un aiz pārsteiguma apstājās: tur stāvēja daudzas lādes, pilnas ar zeltu. Netālu kaktiņā atradās arī kokvilnas pumbulis. Bārenīte to paņēma, iznāca ārā no glabātavas un, pateikusi ardievas večiņai, izgāja no alas.

—     Tu esi godīga un strādīga meitenellp večiņa teica, pavadīdama bārenīti ar skatienu, ļļ Lai tev rozes birst no mutes, kad tu līksmi smiesies! Un tad, kad tu rūgti raudāsi, lai tev asaru vietā pērles rit no acīm! Bet tad, kad tev dzīvē klāsies grūti, lai no labās kājas apakšas krīt zelta ķieģelīši, bet no kreisās kājas apakšas — sudraba ķieģelīši! Kjūsti tik daiļa, lai tev līdzīgas nebūtu visā pasaulē!

Iznākusi no alas, bārenīte sameklēja govi un iedeva tai apēst kokvilnu. Govs izlaida pa muti diegus, meitene tos satina kamolā un gāja mājās.

— Apžēliņ, kas noticis? Tu esi kļuvusi tik skaista! — pamāte iesaucās, ieraudzīdama pameitu.

Bārenīte paskatījās spogulī un neticēja pati savām acīm. Viņa izstāstīja pamātei visu, kas ar viņu bija noticis.

— Tā ir veča, kas tevi padarījusi par skaistuli, — pamāte sacīja.?^ Rīt lai iet ganos mana meita.

Nākamajā rītā pamātes īstā meita izdzina govis ganos. Atkal sāka pūst stiprs vējš, pacēla gaisā kokvilnas pumbuli un nesa to prom. Pamātes meita skrēja pakaļ kokvilnai, līdz sasniedza alu, un, tajā iegājusi, ieraudzīja večiņu.

—    Vai tu neredzēji manu kokvilnu? — pamātes meita jautāja večiņai, pat nepadevusi tai labudienu.

—    Jā, tava kokvilna ir tepat, vari to ņemt, tikai vispirms sasukā man matus un uzkop manu mitekli!

Meitene negribīgi, šā tā sasukāja večiņai matus, steigā pavirši izslaucīja grīdu un pat gružus neizmeta ārā.

—    Nu labi, — vecā sieva teica. — Tagad ej manā mantu glabātavā un paņem savu kokvilnu.

Meitene iegāja glabātavā un aiz pārsteiguma apstājās: redzot ar zeltu pilnās lādes, viņai acis sprāga vai no pieres laukā. Ar skubu viņa grāba zeltu, bāza to kabatās un azotē, bet, kad vairs nebija nevienas vietas, kur to noslēpt, viņa paņēma kokvilnu un izgāja no glabātavas. Pat neatsveicinājusies no vecās sievas, pamātes meita metās laukā no alas un skrēja pie govs.

—    Ak tu, badīgā, slinkā meitene! ļ8j večiņa teica, pavadīdama ar skatienu pamātes meitu. — Lai tev uz pieres izaug puns tik liels kā dūre!

Pamātes meita pārnāca mājās.

— Vai manu dieniņ! — pamāte iebrēcās, ieraudzījusi meitu.

—    Kur tu dabūji tādu punu? Un kāpēc nesavērpi kokvilnu?

Meita izstāstīja visu, kas ar viņu bija noticis, un gribēja parādīt mātei zeltu, taču izrādījās, ka kabatās un azotē ir visparastākie akmeņi.

Skatīdamās uz daiļo bārenīti un uz savu meitu ar punu pierē, pamāte aiz dusmām un skaudības sprāga vai no ādas ārā. Tagad viņa vēl jo vairāk neieredzēja pameitu.

Bet bārenīte tikmēr augām dienām ganīja govi un vakaros nesa mājās veselu kamolu kokvilnas diegu.

Te kādu dienu pamāte saka vīram:

—    Man bail no govs. Kamēr tu to nenokausi, man nebūs mierīgs prāts.

—     Sī govs meitai nākusi mantojumā no nelaiķes mātes. Es nevaru viņai atņemt mātes pēdējo dāvanu, — zemnieks lūkoja iebilst.

—    Rīt pat tev govs jānokauj! — pamāte stingri noteica.

Nabaga virs zināja, ka ar sievu nav iespējams atrast kopīgu valodu, un vakarā, kad meita bija pārdzinusi mājās govi, teica viņai:

—   Sieva ieņēmusi galvā, ka iākauj nost govs. Nezinu, ko lai dara. Laikam jau vajadzēs nokaut. Nepiktojies, meitiņl

Bārenīte noskumusi aizgāja pie govs, iemeta tai silē zāli un sacīja:

—   Pamāte liek tevi nokaut. Kas ar mani notiks, kad tevis vairs nebūs?

Bet govs atbildēja:

—  Nebēdājies, ļauj, lai mani nokauj. Pēc tam savāc visus manus kauliņus, saber tos maisā un maisu ieroc kūtī. Kad tev kaut ko ievajadzēsies, skrien uz kūti, izroc maisu ārā, un tu dabūsi visu, ko gribi.

Nākamajā dienā govi nokāva. Bārenīte savāca kauliņus un ieraka tos kūtī

Reiz pamāte ar savu meitu saposās uz kāzām. Pirms aiziešanas viņa sabēra kopā divus pudus rīsu ar diviem pudiem kviešu un noteica, lai, viņai atgriežoties, rīsi un kvieši būtu sašķiroti katrs savā kaudzē.

Bārenītei bija sava iemīļota vista, kura visur staigāja viņai pa pēdām. Vista ieraudzīja, ka meitene nobēdājusies sēž kaudzes priekšā un nezina, ko iesākt. Vistai sametās meitenes žēl, un viņa sāka atlasīt rīsus no kviešiem. Pēc kāda laika bārenīte paceļ acis un redz: vienā kaudzē ir risi, otrāj^ kvieši. Viņa nopriecājās, pameta vistai sauju graudu, bet klusībā nodomāja: «Pamātes mājās nav, darbs ir padarīts, kā būtu, ja es ari aizietu uz kāzām?»

Bārenīte aizsteidzās uz kūti, atraka bedri, kurā bija paslēpts maiss ar kauliem, un ieraudzīja tajā milzīgu saini. Meitene attaisīja saini vaļā un gluži vai sastinga aiz brīnumiem: iekšā bija skaistas, dārgakmeņiem rotātas drānas. Tiklīdz viņa bija apģērbusies, tā acumirklī blakus uzradās zirgs ar pasakaini grezniem iemauktiem. Meitene uzkāpa zirgam mugurā, un tas aizjoņoja kā vējš. Zirgs apstājās pie kādiem vārtiem. Ļaudis steidzās meitenei pretim.

—     Šāha meita atjājusi uz kāzām! — visās malās skanēja saucieni.

Viešņu ieveda mājas sieviešu pusē un nosēdināja pašā goda vietā. Sievietes, cita citu apsteigdamas, cienāja meiteni ar visādiem kārumiem. Vienubrīd kādā kaktā bārenīte pamanīja sēžam pamāti un viņas meitu, taču viņas abas bārenīti nepazina.

Kad kāzu svinības bija galā, bārenīte aši steidzās pie sava zirga, lai agrāk par pamāti nokjūtu mājās. Zirgs traucās ātri kā bulta, un vienā brīdī, kad tas lēca pāri arikam1 , meitenei no kājas nokrita ar zeltu šūdināta kurpīte.

Pārjājusi mājās, meitene nolēca no zirga, un tas pazuda kā nebijis. Meitene aši noģērba greznās drānas, iesēja tās sainī un paslēpa to kūtī.

Drīz vien pamāca arī pamāte ar savu meitu.

—   Tās tik bija kāzas! Kāda neredzēta skaistule tur bija atjājusi! Visi skatījās, mutes aiz brīnumiem atpletuši.

—   Ja jūs būtu paņēmusi mani līdzi, es arī būtu varējusi paskatīties uz šo skaistuli, — bārenīte sacīja pamātei.

Pēc dažām dienām paklīda valodas, ka pādšāhs esot jājis medībās, bet te uzreiz viņa zirgs apstājies pie arika un nav gribējis lēkt tam pāri. Pādšāhs licis saviem kalpiem paskatīties, kas tur ūdenī ir. No arika dibena esot izvilkta maza, ar zeltu šūdināta kurpīte. To ieraudzījis, pādšāhs licis, lai viņa pils kalpotājas — vecas večas — iet no mājas uz māju un pielaiko kurpīti visām meitenēm. To, kurai kurpīte būšot pašā laikā, viņš ņemšot par sievu.

Tā ari tika izdarīts: pādšāha pils vecās kalpotājas apstaigāja māju pēc mājas, pielaikodamas kurpīti meiteņu kājām, taču nevienai tā nederēja.

Pamāte, ieraudzījusi, ka mājai tuvojas pils kalpotājas, aši noslēpa bārenīti lielajā maizes krāsnī -^tanūrājžf un parādīja viņām tikai savu meitu, bet viņas meitai kurpe nederēja.

—    Vai jums meitu vairāk nav? — večas apvaicājās.

—    Nē, man ir tikai viena meita&— pamāte atteica.

Večas nu ies atpaka] uz vārtiem, bet viņām apkārt tekalē vista un runā:

i — Daiļava sēž krāsnī! — Un vista skrien uz krāsns pusi, večas seko tai pa pēdām. Pieiet viņas pie krāsns un redz —tajā tik tiešām sēž skaistule. Večas izvilka meiteni ārā, no galvas

1 Apūdeņošanas kanāls, kura ūdeni izmanto ari dzeršanai. (Tulk.)

līdz kājām nosmērējušos ar kvēpiem un pelniem, pielaikoja viņai kurpīti — tā der kā uzlieta.

Večas atgriezās pilī un pateica pādšāham, ka atradušas skaistuli ar mazu kājiņu.

Pādšāhs nosūtīja bārenītes tēvam lielu izpirkuma maksu. Sākās gatavošanās kāzām.

īsi pirms tam, kad bārenītei vajadzēja doties uz pādšāha pili, pamāte sacepa tik sāļu gaļu, ka to nevarēja ne mutē ņemt, un piespieda bārenīti šo gaļu apēst.

Līgavu iesēdināja ratos. Pamāte un viņas meita arī iekāpa ratos.

Pa ceļam līgavu sāka mocīt slāpes.

—     Mīļo māmiņ, iedodiet man ūdeni! — bārenīte lūdzās pamāti.

—     Izrauj savu aci un atdod man, tad dabūsi nodzerties! — pamāte atteica.

Neko darīt — bārenīte izrāva sev vienu aci un atdeva pamātei, un tā pasniedza meitenei vienu malku ūdens.

Brauc viņas tālāk. Bārenīte aiz slāpēm mirst vai nost.

—    Mīļo māmiņ, iedodiet ūdeni! — viņa lūdzās pamātei.

—     Izrauj savu otru aci un atdod man, tad dabūsi ūdeni! — pamāte atteica.

Bārenīte nespēja izturēt slāpju radītās mokas, izrāva sev otru aci un atdeva pamātei.

Tad pamāte noģērba aklajai meitenei dārgās drānas un viņu pašu iegrūda akā. Bet līgavas kleitu uzvilka savai meitai un, apsegusi to ar plīvuru, ieveda pilī.

Tikai pēc kāzām pādšāhs ieraudzīja savu ķēmīgo sievu ar punu pierē.

Netālu no akas, kurā pamāte bija iegrūdusi bārenīti, kāds večuks lasīja žagarus. Izdzirdis raudas, viņš piegāja pie akas. Večuks ieskatījās iekšā un nevarēja vien nobrīnīties: akas dibenā sēž īsta skaistule un gauži raud.

Vecais vīrs izvilka meiteni no akas un, iežēlojies par viņu, aizveda uz savām mājām.

—    Mums pašiem nav ko ēst, bet tu vēl pārved mājās aklu ubadzi! -Igvečuka sieva pārskaitusies brēca.

— Ak, vecmāmiņ! Nedzeniet mani ārā! — meitene sacīja un sāka raudāt. Viņai no acīm cita pēc citasritēja peries. Vecais un veča brīnījās nenobrīnīdamies, tad metās uzlasīt pērles.

Meitene pagājās pa istabu, un no labās kājas apakšas viņai krita zelta ķieģelīši, bet no kreisās kājas apakšas — sudraba ķieģelīši. Meitene iesmējās, un no mutes viņai sāka birt smaržīgas rozes.

Vecie ļaudis pieņēma bārenīti meitas vietā.

—      Vectētiņ, — meitene kādudien teica, — ielieciet groziņā rozes un pērles, aizejiet pie pādšāha pils un uzsauciet: «Pērles un rozes!» Uz pils balkona iznāks sieviete un jautās, ko jūs pārdodat. Jūs viņai atbildiet: «Es pārdodu asaru pērles un smieklu rozes. Cilvēkam, kurš atdos man savas acis, brīdī, kad tas raudās, no acīm ritēs pērles, bet tad, kad tas smiesies, no mutes birs rozes.»

Vecais vīrs paņēma groziņu ar pērlēm un rozēm, piegāja pie pādšāha pils un sāka saukt, kā viņam bija likusi aklā meitene.

Uz pils balkona iznāca kāda sieviete un pajautāja, ko večuks pārdodot. Viņš parādīja mirdzošās pērles un sarkanās rozes, un sievietei alkatībā iedegās acis.

—    Atdod man savas acis! — vecais vīrs teica, ļjļ Un tad brīdī, kad tu raudāsi, tev no acīm ritēs pērles, bet, kad tu smiesies, tev no mutes birs rozes.

Sieviete atdeva večukam savas acis, paņēma pērles un rozes un aizgāja.

Tā bija pādšāha sieva. Neko neredzēdama, viņa aiztaustījās uz savu istabu un aiz žēluma pret sevi sāka raudāt. Viņai no acīm ritēja lielas pērles. Nopriecājusies par to, pādšāha sieva iesmējās, un viņai no mutes sāka birt rozes.

«Kas tad tas? Vai tik tā nav pameitas vaina?» klusībā sprieda pamāte, ar skumjām lūkodamās uz savu aklo meitu.

Pamāte sameklēja kādu ļaunu burvi, iedeva tai daudz naudas un lika noskaidrot, kas noticis ar viņas pameitu.

—      Ja dabūsi zināt, ka viņa ir dzīva, tad dari visu, lai viņu izdeldētu no zemes virsas!

Veča aprunājās vienā vietā, aprunājās otrā un dabūja zināt: kādā ciemā diviem sirmgalvjiem uzradusies skaistule meita.

Ļaunā burve noskatīja brīdi, kad abu veco nebija mājās, iegāja istabā pie meitenes, izlikdamās, ka ir nogurusi no ceļa, un palūdza skaistuli sasukāt viņai matus r— tiklīdz jpamātes

meita bija atdevusi savas acis par asaru pērlēm un smieklu rozēm, bārenīte atkal bija kļuvusi redzīga.

Meitene noguldīja večas galvu sev uz ceļiem un sāka sukāt tai matus, bet ļaunā veča tikmēr paslepen nosūca meitenei asinis. Un tā burve nāca katru reizi, kad abu veco nebija mājās. Bārenīte dienu no dienas arvien vairāk izdila un novājēja, līdz beidzot vairs nespēja ne piecelties.

—     Kas tev noticis, meitiņ? — vecīši taujāja.

—    Man laikam atlicis pavisam maz ko dzīvot, — meitene sacīja. — Kad es nomiršu, vectētiņ, uzcel stepē mājiņu no zelta un sudraba ķieģelīšiem un noguldi mani tajā.

Nākamajā dienā, tiklīdz abi vecīši izgāja no mājas, tā atkal bija klāt pamātes sūtītā ļaunā burve. Viņa izrāva bārenītei no krūtīm sirdi un aiznesa to pādšāha sievai. Tā savukārt ielika sirdi maisiņā un nēsāja to sev uz krūtīm.

Paklausot bārenītes novēlējumam, večuks uzcēla stepē mājiņu no zelta un sudraba ķieģelīšiem un noguldīja tajā meiteni.

Vakaros, kad pādšāha sieva noņēma no krūtīm maisiņu ar bārenītes sirdi, viņa savā mājiņā atdzīvojās. Bet no rītiem, kad pādšāha sieva uzkāra maisiņu kaklā, bārenīte atkal iegrima nāves miegā.

Reiz, jādams mājās no medībām, pādšāhs pamanīja tālu stepē mirdzošu mājiņu. Kad pādšāhs piejāja tai klāt, saule jau bija norietējusi, visapkārt valdīja tumsa. Pādšāhs iegāja mājiņā un izbrīnīts apstājās: tur gulēja neaprakstāmi daiļa meitene. Pādšāhs ilgi raudzījās viņā, tīksminādamies par viņas skaistumu. Pēkšņi meitene nopūtās, atvēra acis un piecēlās.

Tajā brīdī pādšāha sieva, iedama pilī gulēt, noņēma no krūtīm maisiņu ar sirdi. Tāpēc bārenīte tajā pašā mirklī savā mājiņā atguva dzīvību.

Pādšāham bārenīte ļoti iepatikās. Valdnieks palika pie meitenes līdz pašam rītam, kad viņa atkal iegrima nāves miegā. Kopš šā brīža pādšāhs katru nakti ieradās pie bārenītes. Viņš sāka to saukt par savu sievu un aizvien domāja, kā lai to atbrīvo no ļaunās burvestības.

Gāja laiks, un palūk — bārenītei piedzima dēls. Tas bija īsts brīnumbērns, jo auga acīm redzot. Pādšāhs tagad cauras dienas aizvadīja kopā ar dēlu, rotaļājās ar viņu un tikai paretam aizjāja uz pili.

Kad zēns bija paaudzies, māte tam sacīja:

—   Palūdz tēvam, lai ņem tevi līdzi uz pili. Tur tu ieraudzīsi sievieti ar punu pierē. Viņai uz krūtīm ir paslēpts maisiņš. Mēģini šo maisiņu dabūt rokā un atgādā to man.

Zēns tā ari izdarīja. Pādšāhs paņēma dēlu sev līdzi uz pili. Sievai pādšāhs sacīja, ka tas ir viņa drauga dēls. Pādšāha sieva paņēma puisēnu klēpī un sāka ar viņu runātieš. Bet zēns, nogaidījis izdevīgu brīdi, norāva sievietei no krūtīm maisiņu un metās bēgt.

Pādšāha sieva kliedza zēnam nopakaļ, bet viņš pieskrēja pie tēva un lūdza viņu aizvest atpakaļ uz mājām. Pādšāhs tā arī izdarīja.

Māte izņēma maisiņu dēlam no rokām un teica:

—   Tagad es būšu dzīva ari pa dienu, tāpat kā citi cilvēki.

Un viņa izstāstīja pādšāham visu, kas ar viņu bija noticis.

Dusmās zvērodams, pādšāhs aizauļoja uz pili, lika atvest četrdesmit zirgus, tiem pie astēm aiz matiem piesiet ļauno pamāti un viņas meitu un palaist zirgus stepē.

Bet skaistuli sievu un dēlēnu pādšāhs atveda uz pili, un viņi dzīvoja ilgi un laimīgi.

ZARĪNA UN BAHODURS

Pādšāham Bahromam bija četrdesmit dēli — viši glīti noauguši, stalti puiši.

Reiz pādšāhs kopā ar dēliem un lielu pavadītāju svītu devās medībās. Viņi aizjāja tāltālu stepē un medīja tur vairākas dienas.

Pādšāhs ar bagātīgu guvumu jāja mājās, bet te pēkšņi redz: pašā viņā zemes malā četrdesmit jaunavas, nesdamas krūzes uz pleca, zosu gājienā cita aiz citas kāpj lejā no kalna. Viņas nokāpa pie upes, piesmēla krūzes ar ūdeni un atkal devās augšā kalnā, pazuzdamas skatienam.

Bahroms izbrīnīts apturēja zirgu un vēroja šo ainu. Kad pēdējā jaunava bija nozudusi aiz kalna, viņš sacīja savam ve zīram:

—    Tūliņ pat nosūti ziņnešus, lai noskaidro, kas tās tādas: labās fejas vai parastas jaunavas? Un kāpēc viņas nes ūdeni krūzēs pāri kalnam?

Ziņneši straujos zirgos vēja ātrumā aizdrāzās uz tālo kalnu pusi un drīz vien nozuda skatienam. Pādšāhs turpināja ceļu uz mājām. Ziņneši panāca pādšāhu un viņa svītu, kad tie jau jāja iekšā pilsētā.

Lūk, ko ziņneši pavēstīja pādšāham:

—     Aiz tiem tālajiem kalniem dzīvo pādšāhs Dijors. Viņam ir četrdesmit meitas un nav neviena dēla. Dijora zemē valda posts un nabadzība, jo tur nav ūdens. Dārzi, lauki, tīrumi un ganības — viss sausumā izkalst. Bet tās četrdesmit jaunavas, kuras kāpa lejā pēc ūdens un'kuras jūs redzējāt, ir pādšāha Dijora meitas.

Un vēl ziņneši bija dabūjuši zināt, ka pādšāhs Dijors atdošot savas meitas cilvēkam, kuram esot četrdesmit dēli un kurš izraksies cauri kalnam un novadīs ūdeni viņa zemē.

Bahroms nopriecājās, ka viņa dēliem atradušās līgavas. Nākamajā dienā Bahroms nosūtīja preciniekus ar bagātīgām dāvanām pie Dijora un lika tam pateikt, ka viņš lūdz Dijora četrdesmit meitas kļūt saviem četrdesmit dēliem par sievām un ka ir ar mieru novadīt ūdeni no savas auglīgās zemes uz kaimiņvalsti.

Uz visām četrām Bahroma zemes debespusēm aizauļoja ziņneši, aicinādami ļaudis darbā. Arī pādšāha Dijora pavalstnieki !kopš agra rīta pulcējās kalna pakājē.

Četrdesmit dienas un četrdesmit naktis tauta raka eju cauri kalnam. Kad beidzot ūdens pa izrakto gultni sāka plūst uz Dijora zemi, abi pādšāhi sarīkoja svētkus, kas ilga četrdesmit dienas un četrdesmit naktis. Pēc tam tika svinētas kāzas, kurās Bahroma četrdesmit dēli apņēma par sievām Dijora četrdesmit meitas. Vecākie dēli apprecēja vecākās meitas, bet pats jaunākais Bahroma dēls Bahodūrs apprecēja visjaunāko un visskaistāko Dijora meitu Zarīnu.

Zarīna bija ne vien skaista, bet arī sirsnīga un gudra. Viņa ;mīlēja zvērus un putnus. Zarīnas dārzā dzīvoja gazeles, pāvi un

strausi, un viņa pati tos ar lielu rūpību kopa un baroja. Putni allaž sagaidīja meiteni, priecīgi vidžinādami, bet pāvi mūždien staigāja viņai pa pēdām. Taču vairāk par visu Zarīna mīlēja baložus. Virs viņas istabas loga bija novietota baložu mājiņa. Zarīna pa logu meta mājiņā graudus. Kad jaunava iznāca pagalmā, baloži sēdās viņai uz galvas un pleciem. Putni nebaidījās no Zarīnas, viņa tos glāstīja un bieži, paņēmusi mutē ūdeni, deva baložiem dzert. Viņa negribēja ticēt nostāstam, ka šai brīnišķīgajā putnā ir iemājojusi dēmona dvēsele.

Kad uz pādšāha Dijora zemi sāka plūst ūdens, Zarīna līksmu prātu devās pastaigā gar jaunās upes krastu, priecādamās par zaļajiem tīrumiem un pļavām.

Zarīna iet, skatās visapkārt un nevar vien nopriecāties par ziedošajiem laukiem, kas vēl pavisam nesen bija neauglīgs, saulē izdedzis tuksnesis.

Pēkšņi Zarīna redz: pretī nāk sirmgalvis ar garu bārdu un labsirdīgu seju. Vienā rokā viņam ir kūja, bet otrā bļoda ar visvisādām sēkliņām.

—              Se, meitiņ, ņem šo bļodul — vecais vīrs saka Zarinai.

—    Ej pa upes krastu un met zemē pa vienai sēkliņai. Tikai pieraugi — neskaties atpakaļ, kamēr neesi izsējusi pēdējo sēkliņu.

Zarīna paņēma bļodu un, iedama gar upi un atpakaļ neskatīdamās, meta zemē sēklu pēc sēklas. Un raug — kad bļodā bija palikusi vairs tikai sauja sēklu, Zarīnai briesmīgi iegribējās paskatīties atpakaļ, kas tur notiek.

Jaunavai aiz muguras upes krastā, kur viņa bija iesējusi sēklas, jau kuploja vesels dārzs: aprikozes, mandeļkoki, ābeles, ķirši, persiki. Augļi ātri ienācās. Zarīna, ieraudzījusi tādu augļu bagātību, laimīgi smiedamās, metās skriet pa dārzu.

JaunaVa rāva augļus un pa vienam ņēmās tos nogaršot. Katrs nākamais auglis bija saldāks un gardāks par iepriekšējo. Un tad Zarīnai gadījās neliels auglis, pilns ar mazām, zeltainām sēkliņām, saldāks par medu. Tā bija vīģe. Pēc tam jaunava ieraudzīja lielus, lielus augļus, pilnus ar rubīnsarkanām sēkliņām. Augļu sula bija līdzīga saldam, biezam vīnam. Šie augļi bija granātāboli.

—     Sie ir visgardākie! — Zarīna sacīja un sāka meklēt kokus ar šiem pašiem augļiem, bet tādu koku bija tikai divi. Zarīna palūkojās bļodā un nodomāja, ka pārpalikušās acīmredzot ir

vīģeskoka un granātkoka sēklas. Jaunava ar skubu paņēma sēklas un izsēja tās krastā. Bet tieši tobrīd sacēlās vējš un iepūta sēklas upē. Zariņa tagad gauži nožēloja, ka bija atskatījusies atpakaļ pārāk ātri, bet neko vairs nevarēja līdzēt. Un tāpēc pād šāha Dijora zemē granātkoku un vīģu auga mazāk nekā citu augjukoku. §§§ • ,

Beidzās kāzu svinības, Bahroms ar četrdesmit dēliem un četrdesmit vedeklām ceļoja atpakaļ uz savu zemi. Kamieļu un zirgu karavāna izdegušajā, svelmainajā tuksnesī bija izstiepusies veselas versts garumā.

Kad bija noiets jau pusceļš, karstā dienvidū pēkšņi sagriežas virpuļviesulis, nesdams pa gaisu smilšu stabus. Smilšu stabs stāvēja uz vietas, aizšķērsodams karavānai ceļu. Kamieļi un zirgi apstājušies tramīgi sprauslāja un spiedās cits pie cita. Art cilvēki, nokāpuši no zirgiem, bailēs drebēja un spiedās bariņā. Neviens neuzdrošinājās iet uz priekšu.

To redzēdams, priekšā iznāca pādšāha Bahroma jaunākais dēls Bahodūrs, Zarinas vīrs, un lūdza tēvam, lai tas viņam atjauj iet uzzināt, kāds briesmīgs spēks aizšķērsojis viņiem ceļu.

Kad Bahodūrs pienāca klāt virpuļviesulim, smilšu stabs sāka kustēties, griezties un plesties plašumā, līdz pārvērtās par tumšu mākoni, kurā piepeši tapa redzams briesmīgs dēmons.

—       Tieši tevi es gaidu, Bahodūr! — sacīja dēmons. — Tātad tas esi tu, kas apņēma par sievu Dijora meitu, kura sastādīja dārzus manā tuksnesī un tagad grib visu zemi pārvērst zaļā,, ziedošā paradīzē? Es to nepieļaušu! Tūliņ pat atdod man savu skaistuli sievu, citādi es aizbēršu ciet jūsu izrakto kanālu, apturēšu upes tecējumu un abas valstis apbēršu ar smiltīm.

Bahodūrs atgriezās atpakaļ pie karavānas un izstāstīja, ka viņiem ceļu aizšķērsojis ļauns dēmons, kurš prasa atdot tam Zariņu.

Ēgp Citādi viņš aizbērs izrakto kanālu un izpostīs abas mūsu valstis, — Bahodūrs sacīja.

Igpi Ved mani pie dēmona! Labāk es viena pati eju bojā nekā dabū ciest visa tauta$^ Zariņa teica vīram.

Bahodūrs negribēja šķirties no sievas, un, atvadījušies no tēva, māsām un brāļiem, viņi abi devās pie dēmona.

Kg Mēs abi esam gatavi iet bojā, tikai nedari ļaunu mūsu tautam! — ta viņi sacīja dēmonam.

Dēmons aši paķēra viņus abus, pacēlās augstu gaisā un lidoja tālin tālu, uz pašu tuksneša malu. Tur viņš nolaidās zemē un veda gūstekņus iekšā savā miteklī. Ieeju pazemes alā apsargāja kāds šausmīga paskata briesmonis, kas pustumsā bija tik tikko saskatāms. Tiklīdz parādījās dēmons, durvis atvērās un tūda) arī aizvērās aiz ienācējiem. Iegrūdis Bahodūru un Zarīnu kaktā, dēmons sacīja:

—     Esmu piekusis, iešu tagad gulēt, bet rīt no rīta apēdīšu jūs abusl

Dēmons iegāja vēl dziļāk alā, nolikās garšļaukus un, ātri vien aizmidzis, sāka krākt. Bahodūrs un Zarīna gaidīja atnākam nāvi.

«Diena jau beidzas, drīz pienāks mūsu pēdējā nakts,» viņi domāja, «un rīt no rīta mūsu dzīvības pavediens pārtrūks.»

Zarīna iečukstēja vīram ausī:

—    Paskaties, tur, augšā, akmens nišā, ir lādīte. Vecmāmiņa man stāstīja, ka dēmona dvēsele ir paslēpta lādītē. Sai lādītē jābūt iekšā vēl otrai lādītei, un tajā savukārt jābūt balodim, bet balodī ir iemājojusi dēmona dvēsele. Ja balodi nogalina, nomirst arī dēmons.

Bahodūrs klusiņām piecēlās un nedzirdamiem soļiem piegāja pie akmens nišas, kur atradās lādīte. Virs tās karājās milzīgi liels zobens. Bahodūrs to paņēma un visā spēkā cirta pa lādīti. Lādīte sašķīda gabalos. Alā atskanēja šaušalīgs dēmona rēciens.

Zeme sāka drebēt. Dēmons šaudījās pa alu un tad metās virsū Bahodūram. Jauneklis, ieraudzījis, ka sasistajā lādītē ir vēl otra, atvēzējās un cirta zobenu pa to. Dēmons bez dzīvības nokrita zemē.

Bahodūrs atvēra smagās durvis, kas veda ārā no alas. Te viņam metās virsū briesmonis, kas apsargāja ieeju, bet Bahodūrs ar zobenu notrieca zemē ari to. Cieši sadevušies rokās, vīrs ar sievu izskrēja no alas… Bija dziļa nakts. Debess velvē spoži j mirdzēja zvaigznes.

Lūkodamies zvaigznēs, Bahodūrs un Zarīna gāja pa stepi, kam nebija ne gala, ne malas.' Rīta pusē viņi ieraudzīja ganāmies zirgu baru un, izraudzījušies divus labākos zirgus, tālāk devās jāšus. Nākamajā dienā ap brokastlaiku viņi panāca savu karavānu. Jau iztālēm viņi sadzirdēja savu tuvinieku raudas un vaimanas. Bet, kad visi ieraudzīja, ka Bahodūrs un Zarīna ir

sveiki un veseli, asaras un vaimanas nomija prieks un līksme. Pēc pādšāha pavēles šim gadījumam par godu sarīkoja lepnu mielastu — skaļi spēlēja mūzika, skanēja bungu rībieni, tika dziedātas dziesmas.

Te pēkšņi, putekļu mākonī ietinies, no Bahroma zemes atauļo ziņnesis un saka:

—     Kamēr jūs ar saviem četrdesmit dēliem spēkavīriem viesojāties Dijora zemē, mūsu pilsētā iebruka svešzemnieku karapulki. Viņi sagrāba savās rokās pilsētu, aplaupīja iedzīvotājus. Tagad netālu no pilsētas viņi ierīkojuši slēpni un gaida jūs atgriežamies, lai visus saņemtu gūstā.

Bahroms sagatavojās kaujai. Karapulku priekšā viņš izvietoja savus četrdesmit dēlus spēkavīrus, par karavadoni ieceldams jaunāko dēlu Bahodūru, kas bija pieveicis dēmonu.

Skaļi kliegdami un aurodami, Bahroma karapulki drāzās virsū ienaidniekam. Drosmīgi cīnījās karavīri un viņu vidū arī četrdesmit brāļi stiprinieki. Bet ienaidnieka pārspēks bija desmit reižu lielāks.

Skaistule Zariņa, acu nenovērsdama, lūkojās uz kaujas lauku. Un viņu pārņēma nemiers: «Vai tikai Bahodūrs nav paguris? Vai pietiks spēka viņa karapulkiem un brāļiem spēkavīriem?»

Nespēdama vairs izturēt, Zariņa uzlēca zirgā, kas stāvēja turpat netālu, apjāja apkārt karavānai un lika savām māsām ātri pārģērbties vīriešu drēbēs un ari kāpt zirgiem mugurā. Tad viņas visas paslēpās aiz kāda pakalna un sāka gaidīt.

Kad Zarīnai šķita, ka ienaidnieks teju, teju uzveiks Bahroma karaspēku, viņa, skaļi iekliegdamās, kopā ar māsām metās palīgā nogurušajiem karotājiem.

Ienaidniekam likās, ka Bahromam palīgā atsteigušies jauni, lieli spēki. Svešzemnieku rindas pajuka. Daudzi no viņiem tika nogalināti, vieni metās bēgt, citi padevās gūstā. 9%

Tā, lūk, drosmīgā un apķērīgā Zariņa palīdzēja savam vīram un paglāba tautu no verdzības.

Bahroma četrdesmit dēli un Dijora četrdesmit meitas nodzīvoja ilgu mūžu. Viņu pēcteči dzīvo vēl šobaltdien un zina stāstīt teiku par varonīgo Bahodūru, kurš uzveica dēmonu, un skaisto, gudro Zariņu, kas upes krastos izaudzēja dārzus.

DROSMĪGĀ MEITENE

Reiz sensenos laikos kādā pilsētā dzīvoja vecs vīrs. Viņan» bija trīs meitas un neviena paša dēla, taču sirmgalvis aizvien bija ilgojies pēc dēla. Te kādudien vecajam vīram piemetās smaga acu kaite un viņš kļuva akls. Dziednieki darīja, ko spēja, tomēr nekas nelīdzēja.

Sirmgalvis nedz vairs redzēja dienas gaismu, nedz savas mīļās meitas, nedz radus, nedz draugus, dzijās bēdās sirds viņam vai lūza. Dienu no dienas viņš tapa aizvien vājāks un vārgāks. Reiz kāds ceļavīrs pastāstīja sirmgalvim, ka tālin tālā malā dzīvojot dziednieks un dārzā viņam augot kāds stāds, no kura lapām viņš taisot zāles, kas līdzot pret visām acu kaitēm.

To izdzirdis, sirmgalvis smagi nopūtās:

—    Ja man būtu dēls, viņš, protams, dotos turp, atvestu man zāles un es taptu izdziedināts no akluma.

Sirmgalvja vecākā meita piecēlās un lūdza tēvu:

—    Mīļo tētiņ, atjaujiet man doties ceļā, un es jums atvedīšu šīs zāles.

—    Ak, meitiņ, tev tas nebūs pa spēkam, tu tikai veltīgi nomocīsies.

Taču meita neatlaidās, viņa tikmēr lūdzās un pierunāja tēvu» līdz tas bija ar mieru.

Meita nu apsegloja zirgu, pārģērbās vīriešu drēbēs, pārmetamo plecu somu pielika pilnu ar ēdamo un devās cejā.

Vairākas dienas un vairākas naktis jāja vecākā meita, līdz beidzot ceju krustojumā ieraudzīja mazu koka mājeli. «Ieiešu iekšā un paprasīšu ceļu,» meitene nosprieda un, nokāpusi no zirga, pieklauvēja pie mājeles durvīm.

—    Kas tur ir? — iekšā atskanēja sievietes balss. — Esmu savārgusi un nevaru piecelties, nāc vien iekšā!

Meitene atvēra durvis, iegāja mājā un padeva labudienu sirmgalvei, kas gulēja slima.

—     Kas jums kait, māmiņ? — meitene vaicāja.

—   Ak, dēliņ, ij nejautā, — vecā sieva atteica, — jau kur tas laiks, kopš esmu savārgusi, bet nav neviena, kas mani aprūpētu.

Meitene tūliņ pat iebāza roku plecu somā, izvilka no turienes līdzpaņemto ēdienu un paēdināja sirmgalvi. Cik necik atguvusies, vecā sieva uzrunāja meiteni:

—    No kurienes tu, dēliņ, nāc un uz kurieni iedams?

—    Jāju no tālas pilsētas, — meitene atbildēja, — manam tēvam piemetusies acu kaite, viņš kļuvis akls, tāpēc jāju meklēt zāles pret aklumu.

—    Ak, dēliņ, — vecā sieva sacīja, — atsakies no šā nodoma. Daudzi drosminieki devušies meklēt šīs zāles, taču nav varējuši tās atrast un gājuši bojā. Nav ne mazāko iespēju dabūt šīs zāles, tāpēc atgriezies mājās!

To izdzirdusi, meitene zaudēja jebkuru cerību un pārjāja atpakaļ mājās. Tēvs, atguvis sirdsmieru, noteica:

—    Es, meitiņ, gauži priecājos, ka esi atgriezusies sveika un vesela.

Meitene izstāstīja tēvam un māsām par savu tikšanos ar veco sievu.

—    Nav ne mazāko iespēju dabūt šīs zāles — tā teica vecā sieva. Daudzi drosminieki devušies meklēt šīs zāles, taču nav varējuši tās atrast un aizgājuši bojā.

Vidējā meita, nepievērsdama uzmanību māsas vārdiem, piecēlās no savas vietas un lūdza tēvam:

—    Mīļo tētiņ, ļaujiet man doties ceļā. Es noteikti atradīšu zāles.

—    Tev izies tāpat kā vecākajai māsai. Paliec vien labāk mājās, citādi aiziesi bojā ne par šo, ne par to.

Tomēr arī vidējā meita neatlaidās, tikām lūdzās, līdz beidzot tēvs ļāva viņai doties pēc zālēm. Meitene apsegloja zirgu, pārģērbās vīriešu drēbēs, paslēpa bizes zem cepures un aizjāja. Viņa jāja un jāja un pēc vairākām dienām ieraudzīja to pašu koka mājeli, kas atradās ceļu krustojumā. Piesējusi zirgu pie koka zara, meitene pieklauvēja pie mājeles durvīm. Iekšā atsaucās vecas sievietes balss:

—    Kas tur ir? Esmu savārgusi un nevaru piecelties, nāc vien iekšā!

Meitene iegāja mājā, padeva sirmgalvei labudienu un sāka viņu iztaujāt par veselību.

—    Ak, dēliņ, ij neprasi, — vecā sieva atteica, Јļ jau kur tas laiks, kopš esmu savārgusi, bet nav neviena, kas mani aprūpētu.

Meitene tūliņ pat iebāza roku plecu somā, izvilka no turienes līdzpaņemto ēdamo un iedeva sirmgalvei. Mazliet atguvusi spēkus, vecā sieva sāka iztaujāt meiteni, no kurienes tā nākdama un uz kurieni iedama.

Vecā sieva, izdzirdusi, ka meitene dodas meklēt zāles savam slimajam tēvam, sacīja:

—    Ak, dēliņ, atsakies no šā nodoma, jo dabūt šīs zāles ir gaužām grūti, tu aiziesi bojā ne par šo, ne par to.

Un sirmgalve ņēmās stāstīt tādas briesmu lietas par priekšā stāvošo ceļu, ka arī vidējā meita izbijās ne pa jokam un atgriezās mājās. Tur viņa visu izstāstīja tēvam un māsām.

Tēvs, smagi nopūties, sacīja:

—    Cik gan slikti ir cilvēkam, kam nav neviena dēla!

Sie tēva vārdi dziļi aizskāra jaunāko meitu. Nākamajā dienā viņa piegāja pie tēva un lūdza:

—    Mīļo tētiņ, neiebilstiet — es došos jums sameklēt šīs zāles.

—    Mīļo meitiņ, — sacīja tēvs, — tev izies tāpat kā vecākajām māsām, un tu atgriezīsies mājās tukšām rokām.

Jaunākā meita ļoti lūdzās tēvu, līdz beidzot viņš bija ar mieru un ļāva meitai doties ceļā. Meitene bez kavēšanās pārģērbās vīriešu drēbēs, lielu plecu somu pielika pilnu ar ēdamo un jāja prom.

Viņa jāja tik un jāja, kamēr pēc vairākām dienām sasniedza slimās sirmgalves māju. Meitene piesēja zirgu pie koka zara un pieklauvēja pie mājeles durvīm. Iekšā'atskanēja vecas sievietes balss:

1— Kas tur ir? Lai tu būtu kas būdams, pats attaisi durvis!' Esmu savārgusi un nejaudāju tikt augšā.

Meitene iegāja mājā, silti un sirsnīgi apsveicinājās ar sirmgalvi, pēc tam aizsteidzās pēc ūdens, lai vecajai sievai būtu kur nomazgāties, un tad ņēmās viņu cienāt ar līdzpaņemto ēdienu.

:— Nu, dēliņ, pastāsti — no kurienes tu nākdams, uz kurieni iedams?priecādamās par meitenes izturēšanos, jautāja sirmgalve.

—    Es atjāju šurp no tālas pilsētas, dodos meklēt zāles pret acu kaiti.

Vecā sieva nopūtās un dusmīgi teica:

—     Ak tu muļķa puisieti! Vai tad tu nezini, ka daudzi spēkavīri, kas jājusi pa šo ceļu, zaudējuši dzīvību? Un tu, tāds trausls jauneklis, nepavisam nedrīksti to darīt! Vai nu paliec -pie manis, vai arī atgriezies mājās!

Meitene, neizbijusies no sirmgalves vārdiem, drosmīgi •iebilda:

—    Ak, māmiņ! Vīrietis nedrīkst ne no kā baidīties. Nav tādu grūtību, kuras nebūtu pārvaramas. Mājās es neatgriezīšos, lai ftiotiek kas notikdams!

Un meitene piecēlās, lai dotos prom.

—     Dēliņ, — sirmgalve viņu aizturēja, — es redzu, ka esi •bezbailīgs un no sava nodoma neatkāpsies. Taču gribu brīdināt, ka tev priekšā stāv grūts un bīstams ceļš. Pateikšu, kā vari izvairīties no šīm grūtībām. Ja izpildīsi visu, ko tev teikšu, tu nokļūsi pie mērķa. Bet dziednieks tev nedos zāles par velti, kā samaksu viņš pieprasīs tā koka sēklas, kurš aug pie trejgalvainā dēmona. Sā koka augļi ir dziedinoši un palīdz pret daudzām slimībām. Kad tu nonāksi dēmona miteklī, esi laba pret visiem viņa kustoņiem un kalpotājiem. Tad pacenties dabūt tā koka sēklas un bēdz prom. Dēmons dzīsies tev pakaļ, tāpēc paņem, xau, šo te spogulīti, ķemmi un galodu. Tiklīdz dēmons būs tev •cieši uz pēdām, tā met viņam virsū vienu no šiem priekšmetiem — tā tu viņam aizšķērsosi ceļu.

Tagad ej, un lai tev veicas!

Meitene paņēma spoguli, ķemmi un galodu, mīļi jo mīļi patencināja veco sievu un jāja tālāk.

Vairākas dienas un vairākas naktis jāja meitene, līdz sasniedza trejgalvainā dēmona mitekli. Piejāja pie vārtiem un redz — tie ir pagalam netīri un izļodzījušies. Meitene bez kavēšanās vārtus salaboja un notīrīja. Iegājusi pagalmā, vienā pusē viņa ieraudzīja daudz ķēdē piesietu suņu, otrā — zirgus. Zirgiem priekšā bija nomesti kauli, bet suņiem — siens. Meitene savāca kaulus un pasvieda tos suņiem, bet sienu aiznesa zirgiem. Iet viņa tālāk un redz: pagalma vidū vaļējā krāsnī — tanūrā — vairākas kalpones cep dēmonam plāceņus, kurus pie karstajām tanūra sienām pielipina ar kailām rokām, tāpēc tās ir vienās deguma brūcēs.

Meitene padeva kalponēm labudienu un tūliņ pat uzšuva katrai pa uzrocim, lai būtu ko vilkt rokās, plāceņus cepot. Kalpones varen nopriecājās par uzročiem un jautāja:

—     Ei, daiļais jaunekli, kālab esi šeit ieradies?

Meitene izstāstīja, kas viņai veicams.

—     Tas ir ļoti grūti izdarāms, — kalpones sacīja, — šā koka ■sēklas dēmons glabā sev pagalvī, un nav viegli tikt tām klāt. Pat ja tu paņemsi sēklas, no dēmona nagiem tomēr neizspruksi.

—     Ja tik dabūju sēklas, gan tad zināšu, ko darīt tālāk! — meitene atbildēja.

—     Ja jau tā, tad ej vien! — kalpones sacīja. — Dēmons guļ, izstiepies uz muguras. Paskaties —ja viņam abas acis atvērtas, tad viņš ir aizmidzis, un tu paklusām izvelc maisiņu no pagalvja. Bet, ja viena acs ir vaļā, tas nozīmē, ka dēmons neguļ, un tad tev jābēg prom.

Iegājusi dēmona mājoklī, meitene redz — abas acis ir vaļā. Viņa klusiņām piezagās klāt, izvilka maisiņu no pagalvja un metās bēgt.

Taču dēmons tūliņ pat pamodās un iebrēcās:

— Uū, kalpones! Ķeriet zagli!

—     Nē, mēs viņu neķersim, — kalpones atteica, — viņš mums izdarīja labu darbu — pašuva uzročus.

—     Uū, zirgi! Aizturiet jūs viņu! — dēmons sauca.

—     Nē, mēs viņu neaizturēsim, — zirgi atteica, — tu mūs baroji ar kauliem, bet viņš mums iedeva sienu.

—     Uū, suņi! Kampiet viņu ciet! — dēmons pavēlēja. _

—     Nē, mēs viņu nekampsim, — suņi atteica, — tu mūs baroji ar sienu, bet viņš mums iedeva kaulus.

—     Uū, vārti! Grābiet viņu ciet! — dēmons pavēlēja.

—     Nē, mēs viņu negrābsim, — vārti atteica, — tu mūs nosmērēji un sašķiebi, bet viņš mūs salaboja un notīrīja.

Dēmons nu redz, ka neviens drosminieku neķers, un pats nnetas meitenei pakaļ. Skrēja, cik jaudas, teju pat panāca meiteni, jau pastiepa roku, lai saķertu zirgu aiz astes, taču meitene pameta atpakaļ spoguli, ko viņai bija iedevusi veca sieva. Spo guiis acumirklī uzvilnīja, pārvērzdamies par lielu, platu upi.

Dēmons metās iekšā upē. Ar lielām pūlēm viņš tika otrā krastā.un turpināja sekot meitenei. Dēmons teju pat panaca meiteni, jau pastiepa roku, lai saķertu zirgu aiz astes, taču meitene

pameta atpakaļ galodu. Ar briesmīgu dārdoņu galoda pārvērtās par augstu kalnu. Dēmons palika kalna viņā pusē, bet meitene vēja ātrumā auļoja uz priekšu.

Pagāja krietni ilgs laiks, kamēr dēmons tika pāri kalnam un atkal drāzās pakaļ meitenei. Dēmons teju pat panāca meiteni, jau pastiepa roku, lai saķertu zirgu aiz astes, taču Šoreiz meitene pameta atpakaļ ķemmi. Brakšķēdams un krakšķēdams no ķemmes izauga mežs, kam nebija ne gala, ne malas. Dēmons nejaudāja tikt cauri šim mežam un griezās atpakaļ uz mājām.

Krietnu laika sprīdi auļojusi, jaunākā meita sveika un vesela sasniedza dziednieka pilsētu. Iztaujājusi garāmgājējus, viņa atrada dziednieka māju un pieklauvēja pie vārtiem.

—    Tūlīt! — atskanēja balss. Tad atvērās vārti un tajos parādījās jauneklis — dziednieka dēls. Viņš saņēma ciemiņu un aizveda to pie tēva.

Apsveicinājusies ar dziednieku, meitene izstāstīja viņam sava apmeklējuma iemeslu.

—    Šīs zāles, — sacīja dziednieks, — es iedošu tam cilvēkam, kurš man atvedīs kāda koka sēklas.

—    Es atvedu! — pārģērbtā meitene iesaucās un sniedza dziedniekam sēklas.

—    Ļoti labi, ļoti labi! — dziednieks nopriecājās. — Jūs esat izdarījis cēlu darbu. Ar šā koka augļiem es izdziedināšu daudzus mūsu zemes cilvēkus no slimībām, kuras varētu atnest nāvi.

Pēc tam dziednieks sāka iztaujāt ciemiņu:

—     šā koka sēklas taču atradās pie trejgalvaiņā dēmona, kā jūs tās dabūjāt! Pie viņa pūlējušies nokļūt visstiprākie spēkavīri, taču neviens to nav spējis izdarīt.

Meitene izstāstīja dziedniekam, kā bija nokļuvusi dēmona miteklī.

—             Vareni, vareni, jaunekli! — dziednieks atzinīgi noteica.

—   Jūs esat drosmīgs cilvēks! Palūk, ņemiet pusi no šīm sēklām, iesējiet tās savā dārzā un izaudzējiet, bet augļus dodiet slimajiem, un tie taps veseli. Un te, rau, būs zāles pret aklumu, iepiliniet tēvam acīs, un tās kļūs redzīgas.

—    Paldies jums, es izpildīšu visu, ko jūs man teicāt, — meitene sacīja.

Dziednieks izstāstīja, kā pagatavot zāles, un tad aicināja meiteni pāris dienu paviesoties viņa mājā. Meitene bija ar mieru.

Dziednieks salūdza radus un tuvus draugus un sarīkoja mie Jastu, kas ilga trīs dienas.

Viens no tuvākajiem dziednieka draugiem viņam sacīja:

—    Jūsu ciemiņš ir vīriešu drēbēs pārģērbusies jaunava.

—    Nē, — dziednieks iebilda, — tas ir spēcīgs jauneklis, kas parādījis neiedomājamu varonību un spējis iegūt visvērtīgāko anantu pasaulē.

—    Jūs maldāties, tā ir jaunavai — dziednieka draugs neatlaidās. — Kad visi ciemiņi aizies uz mājām, šim viesim saklājiet guļvietu sava dēla istabā. Tad katram pie gultas nolieciet baltu rožu pušķirJa jūsu viesis būs meitene, rozes novītīs, bet, ja būs jauneklis, paliks tādas pašas, kā bijušas.

Dziednieks bija ar mieru tā izdarīt. Taču attapīgā meitene •visu noģida un līdz vēlai naktij dziednieka dēlam stāstīja pasakas un teikas. Kad dziednieka dēls iemiga, meitene no sava galvgaļa paņēma novītušo rožu pušķi, aizmeta prom un, klusiņām izgājusi ārā, sarāva dārzā svaigas rozes un nolika sev •galvgalī.

Dziednieka dēls tomēr negulēja un ar vienu acs kaktiņu redzēja visu, ko meitene dara.

No rīta dziednieks ienāca modināt dēlu un savu viesi. Kad abi jaunie no istabas bija izgājuši, dziednieks paņēma rozes no abu guļvietu galvgaļa un redzēja, ka abi pušķi ir svaigi kā nupat plūkti.

Trīs dienas bija pagājušas, un meitene posās atceļā uz mājām. Dziednieks izvadīja viņu ar lielu cieņu un goddevību.

No visiem atvadījusies, meitene devās ceļā. Arī dziednieka dēls, izprasījis tēvam atļauju, jāja meitenei līdzi.

Tā viņi jāja vairākas dienas, vairākas naktis, līdz nojāja pilsētā, kur dzīvoja meitene.

Bija pagājis daudz laika, kopš meitene bija devusies ceļā. ^Viņas vecāki un māsas vadīja dienas vienos uztraukumos, domādami, ka jaunākajai māsai atgadījusies kāda nelaime. Tēva ■ciešanas pieauga vēl vairākkārt, jo viņu mocīja nožēla, ka bija ļāvis meitai doties prom.

Taču tuvinieku bēdas nomija bezgalīgs prieks, kad vienā jjaukā dienā jaunākā māsa atgriezās mājās sveika un vesela.

Meitene pastāstīja visu, kas ar viņu pa šo laiku bija noticis, tad paņēma zāles un iezieda ar tām tēvam acis. Dienu no dienas viņam kļuva aizvien labāk, līdz beidzot viņš atkal ieraudzīja dienas gaismu. Gauži iepriecināts tēvs sacīja meitai:

—     Mījo meitiņ, tagad es vairs nenožēloju, ka man nav dēla. Tu esi paveikusi darbu, kas būtu pa spēkam desmit dēliem, tu padarīji mani laimīgu. Dzīvo ilgu mūžu, un lai tevi allaž pavada laime!

Pēc tam veco vīru uzrunāja dziednieka dēls un lūdza viņam meitas roku.

Sirmgalvis, kas jau bija iepazinis jaunekli, labprāt atdeva viņam savu meitu par sievu.

Bezbailīgā, gudrā meitene izgāja par sievu pie dziednieka dēla, un viņi dzīvoja ilgi un laimīgi.

SPĒKAVĪRS ERADŽS

Reiz sensenos laikos dzīvoja prasmīgs akmeņkalis, vārdā Sa fars. Viņš taisīja dzirnakmeņus dzirnavām, slīpēja tos piļu un cietokšņu kolonnām un sienām.

Pēkšņi viņa zemei uzbruka nežēlīgu briesmoņu karapulki. Akmeņkalis kopā ar saviem tautiešiem devās karā pret briesmoņiem. Sekmes šai karā bija mainīgas, reizēm uzvarēja vieni, reizēm otri, un galu galā akmeņkalis nokļuva briesmoņu gūstā.

Ilgus gadus par akmeņkali Safaru nebija nekādu ziņu. Sa fara dēlēns Eradžs, kuram ritēja tikai pirmais dzīves gads, kad; Safars aizgāja karā, auga bez tēva.

Jau kopš agras bērnības Eradžs izcēlās ar drosmi un apķērību. Viņš bija neparasti veikls un reizē goddevīgs, tāpēc iemantoja ciema laužu mīlestību.

Māte aizveda dēlu uz skolu. Eradžs mācījās labāk par visiem. Skolas biedri viņu loti iemīļoja un starpbrīžos apstāja no visām pusēm. Ikkatram, kam vien tas bija vajadzīgs, Eradžs allaž nāca talkā.

Gāja laiks, un Eradžs izauga liels. Nu viņš bija diža auguma spēkavīrs platiem pleciem un varenām rokām.

Reiz agrā pavasari, nourūza1 laikā, visi ciema ļaudis, ģērbušies svētku drānās, sapulcējās laukumā aiz ciema. Tur notika jāšanas sacensības un bumbas spēle. Cīkstoņi, muzikanti, dziedātāji un jokdari te rādīja savu mākslu.

Kopā ar citiem priecājās arī Eradžs. Viņš piedalījās visās sacensībās, tomēr sevišķu prasmi un veiklību Eradžs parādīja bumbas spēlē. Sēdēdams zirga mugurā, viņš vairākas reizes ievadīja bumbu pretinieka vārtos un izpelnījās skaļus atzinības un sajūsmas saucienus.

Tad sākās sacensības šaušanā ar loku. Par mērķi tika izraudzīts gredzens. Daudzi jo daudzi jaunekļi, paņēmuši rokās lokus un bultas, šāva šai mērķī, taču vienīgi Eradžam un vēl diviem šāvējiem izdevās trāpīt gredzenā.

: — Tas nav nemaz tik grūti! — Eradžs sacīja. — Izveicīgs šāvējs var iešaut trīs bultas citu citā.

1— Ja jau tu tā saki, tad parādi savu māku! — skatītāji sauca.

Eradžs paņēma loku un bultas, atbalstījās uz kreisā ceļgala, atliecās mazdrusciņ atpakaļ un iešāva bultu kokā, otro bultu <viņš iešāva pirmajā, bet trešo —^otrajā.

Visapkārt atskanēja skaļi sajūsmas saucieni.

Nākamajā dienā Eradžs uzaicināja draugus spēlēt karu. Viņš izveidoja karapulku no jauniešiem un bērniem un sadalīja to divās daļās. Vieni bija ienaidnieki, otri — mūsējie. Izrādījās, ka Eradžs ir izcils karavadonis.

, Trešajā svētku dienā laukumā sapulcējās cīkstoņi no apkārtējiem ciemiem. Kopā ar saviem biedriem laukumā ieradās ari Eradžs. Visās malās skanēja kamaja, zumas skaņas un bungu rīboņa. Sākās sacensības. Cīkstoņi no dažādiem ciemiem sacentās cits ar citu.

Visi cīkstoņi no Eradža ciema piedzīvoja zaudējumu. Tad laukumā devās pats Eradžs. Kaimiņciema cīkstonis, redzēdams, īka viņam pretī nostājas piecpadsmit sešpadsmit gadus vecs jauneklis, sacīja:

—    Tu vēl esi bērns, ej cīkstēties ar bērniem!

Sie vārdi sāpīgi aizskāra Eradžu, un viņš iesaucās:

ļ Nourūzs — Jaunais gads, tas sākas 21. martā. (Tulk.)

—     Nav-svarīgi, esmu bērns vai neesmu! Nāc un rādi, ko tu spēj! — Un, ar labo roku saķēris cīkstoni aiz rokas, tik spēcīgi parāva to uz savu pusi, ka tas paskrējās soļus trīs uz priekšu. Kaimiņciema puisis nu saprata, ka cīņa būs nopietna. Viņš aši. satvēra Eradžu, taču Eradžs saķēra viņu aiz apkakles un, spēcīgi parāvis uz savu pusi, pats pieliecās, pārmeta puisi pāri galvai un piespieda viņu pie zemes.

No visām pusēm atskanēja aplausi, kas jaucās kopā ar zur nas un karnaja skaņām.

Vakarā, svētkiem beidzoties, vesels pulks ļaužu, to starpā arī veci, cienījami vīri, nāca un apsveica Eradžu par parādīto drosmi, spēku un veiklību.

—    Lai tūkstoš paldies tavam tēvam, — viņi teica, — tu būsi tāds pats drosmīgs karotājs, kāds bija viņš.

Dzirdēdams, ka tēva vārds tiek tik ļoti daudzināts, Eradžs pirmo reizi mūžā nopietni aizdomājās par viņu. «Mans tēvs ir gūstā pie ienaidniekiem, bet es šeit dzīvoju vienā mierā,» viņš sev pārmeta. Prieku Eradža sejā acumirklī nomija bēdas, un viņa lielās, skaistās acis apdzisa. Skumju mākts, Eradžs atgriezās mājās.

Tur, mīļi smaidīdama, viņu sagaidīja māte. Taču Eradžs bēdīgs un kluss apsēdās istabas kaktā un nogrima domās. Vērīgā, iejūtīgā māmuļa tūliņ pat noprata, kāpēc dēls ir tik bēdīgs, asaru pilnām acīm apskāva viņu, noskūpstīja uz pieres un sacīja:

—    Mīļais dēliņ, mans acuraugs! Kāpēc šai svētku dienā, kad visi priecājas, tu esi tik skumjš un grūtsirdīgs?

—    Mījo māmiņ, ja šodien tu būtu bijusi laukumā un redzētu, kas ar mani notika, tu būtu vēl skumjāka par mani, §§ Eradžs atbildēja un, paklausīdams mātes lūgumam, izstāstīja visu, kas ar viņu bija noticis. Dēla vārdi dziļi'aizkustināja māti, un viņa bēdīgā balsī sacīja:

—    Mīļais dēliņ, nebēdājies! Reiz pienāks diena, kad atgriezīsies arī tavs tēvs.

Kad viņš atgriezīsies? — Eradžs smagi nopūtās. Sļļ Un vai viņš pats spēs izkļūt brīvībā? Es ne reizi neesmu tēvu redzējis, tu tikai mierini mani ar tukšiem solījumiem.

Eradža mātei vajadzēja izstāstīt visu, kas bija noticis ar viņa tēvu.

—    Mīļais dēliņ, tavs tēvs bija apdāvināts cilvēks, viņa vārdu daudzināja tālin tālu, jo viņš bija izcils akmeņkalis. Bet tad mūsu zemei uzbruka asinskāri briesmoņi. Tavs tēvs aizgāja karot pret viņiem. Pirmajā laikā pienāca vēstis, kas liecināja par tēva varonību un vīrišķību, taču vēlāk par viņu nekas vairs nebija dzirdams un ļaudis zināja stāstīt, ka viņš nokļuvis gūstā pie asinskārajiem briesmoņiem. Viņiem esot milzum lielas acis, galvas ar govs ausīm, apaļām nāsīm un dziļi iekritušām mutēm. Tiklīdz viņi ieraugot cilvēku, tā tūliņ ar varu grābjot to ciet un raujot pie sevis, šie briesmoņi apdraud mūsu zemes mierīgo dzīvi, viņi moka cilvēkus gan uz jūras, gan sauszemes. Briesmoņi dzīvo uz salas, ko no visām pusēm apņem ūdens. Reizēm viņi pamet savu salu, uzbrūk zemēm, kas dzīvo mierā -un labklājībā, izlaupa tās un cilvēkus aizved gūstā.

Klausīdamies mātes vārdos, Eradžs iztēlojās, kādas mokas jācieš tēvam, kas nokļuvis briesmoņu gūstā.

Augu nakti Eradžam rādījās sapņos, kā viņš karo ar briesmoņiem. Viņš redzēja sevi gan uguns apņemtā tuksnesī, gan sēžam mugurā brīnumputnam Sīmurgam, gan cīnāmies ar briesmoni, te stāvam alā, te kalna virsotnē.

No rīta pamodies, Eradžs joprojām nekādi nespēja atgainīt domas par tēvu. Viņš nosprieda, ka dosies cīņā pret briesmoņiem un atbrīvos tēvu. Apjozies zobenu, Eradžs iegāja pie mātes un sacīja:

— Es nu iešu!

Māte un kaimiņi domāja, ka Eradžs saposies uz medībām, un sacīja:

—    Paliec sveiks! Drīzāk atgriezies mājās, mēs tevi gaidīsim.

Eradžs iesmējās, noskūpstīja mātei roku un, uzlēcis zirgam mugurā, aizauļoja.

Vairākas dienas un vairākas naktis viņš jāja gan pa tuksnešiem, gan kalnu takām. Beidzot pārguris viņš nokāpa no zirga un atlaidās atpūsties pie avotiņa.

Jauneklis sēdēja, domās iegrimis, kad pēkšņi tālumā kalna pakājē pamanīja kādu cilvēku. Eradžs pielēca kājās un steidzās pie šā vīra, bet tas, viņu nepamanījis, turpināja kaut ko lasīt. Jauneklis vērīgi aplūkoja svešinieku: tas bija skaists gara auguma vīrietis. Eradžs laipni padeva labudienu un palika stāvam kājās. Svešinieks pacēla galvu un, atņēmis sveicienu, sacīja:

—     Sēdies! — Tad atkal turpināja lasīt. Un tikai pēc krietna brīža vīrs pacēla galvu, palūkojās uz Eradžu un apvaicājās:

—    No kurienes nākdams un uz kurieni iedams?

—     Esmu ceļinieks, tāpat vien klejoju apkārt, — Eradžs atbildēja, — bet vai jūs, cienījamais, nepateiktu, ko šeit darāt viens pats?

—     Esmu te ieradies, lai darītu galu asinskāro briesmoņu varai.

lzdzirdis par briesmoņiem, Eradžs tūliņ pielēca kājās un* zemu paklanījies svešinieka priekšā, sacīja:

—     Es arī esmu te ieradies, lai cīnītos pret briesmoņiem.

—     Tad jau mums abiem ir viens mērķis, — svešais vīrs noteica. — Es tevi vadīšu šai cīņā, taču tev jāsaglabā gara stingrība un apņēmība. Bez pašaizliedzības, drosmes un varonības mērķi nav iespējams sasniegt.

Eradžs stāvēja un piekrizdams māja ar galvu. Pēc tam vīrs paņēma rokās savu zobenu un, sniegdams to Eradžam, sacīja:

—     Zobenam, kuru es tev nododu, ir daudz dažādu īpašību. Pirmkārt, ar šo zobenu tu vari pārcirst jebkuru metālu; otrkārt, šā zobena cirtiena brūci nevar izārstēt ne ar kādām zālēm; treškārt, ja šis zobens nonāks ienaidnieka rokās, tad ar to nevarēs pāršķelt pat gurķi. Ņem vēl arī šo burtnīcu, ja tev gadīsies kādas grūtības, šajā burtnīcā tu uzzināsi, kā tev jārīkojas.

Paņēmis burtnīcu un to atšķīris, Eradžs redzēja, ka tajā nav nekā — vienas vienīgas baltas lapas. Jauneklim tas likās savādi, tomēr viņš neko neteica.

—    Viss, kas tev nepieciešams, ir ierakstīts šai burtnīcā, taču tas taps redzams vienīgi tad, kad būs tev vajadzīgs, — svešinieks piebilda.

Eradžs atvadījās no vīra, uzkāpa zirgam mugurā un jāja turp, kurp viņš bija norādījis.

Gaismai austot, Eradžs piejāja pie kalna, kura virsotnē vīdēja liels melns cietoksnis; tā priekšā stāvēja vairāki tūkstoši karavīru ar karogiem. Eradžs nostājās savma]us un sāka gaidīt, kas būs tālāk.

Tiklīdz visvarenā saule apspīdēja zemi, karaspēka rindās ieskanējās karnajs un bungas. Acumirklī atdarījās melnā cie

tokšņa vārti, un cilvēku armijai pretī virzījās tūkstošiem drausmīgu briesmoņu. Arī viņu karaspēkā bija dzirdamas karnaja skaņas, taču tās līdzinājās zvēru rēcieniem. No šiem šaušalīgajiem rēcieniem Eradža zirgs metās aulos, un Eradžs, pietuvojies briesmoņiem, ielūkojās vērīgāk un redzēja, ka tas, ko māte bija: stāstījusi par briesmoņiem, atbilst patiesībai.

Tajā pašā brīdī no laužu karaspēka izjāja priekšā skaists,, spēcīgs jauneklis. Viņa augumu sedza dzelzs bruņas un galvā» bija bruņucepure. Ar loku un arkānu uz pleca, ar pīķi un zobena rokās viņš stāvēja briesmoņu karapulku priekšā un pieprasīja sev pretinieku.

Pēkšņi no ienaidnieka karaspēka, ziloņa mugurā sēdēdams,, izjāja briesmonis ar milzīgu karavāii, kas izskatījās pēc vērša* galvas, un bruņucepures vietā uz galvas tam bija uzlikts dzirnakmens. Briesmonis tik drausmīgi ierēcās, ka zeme sāka drebēt un zirgi sacēlās pakaļkājās.

Tiklīdz jauneklis ieraudzīja savā priekšā milzīgo briesmoni, tā, ne mirkli nevilcinoties, bezbailīgi vadīja tam virsū zirgu un ar zobenu rokās stājās tam pretim.

Milzīgais briesmonis dzina savu ziloni jauneklim virsū, ar vairogu atvairīja viņa zobena cirtienu un pats metās jauneklim pretim ar karavāii, kas atgādināja vērša galvu. Drosmīgais jauneklis aizsedzās ar vairogu, bet briesmonis ar tādu niknumu sita tam ar karavāii, ka jaunekļa zirgam pārtrūka seglu josta, bet no cirtiena spēka nodrebēja zeme un kalni. Tajā pašā mirklī no ļaužu karaspēka jauneklim tika pievests cits zirgs. Viņš uzlēca zirgam mugurā un ar savu desmit metrus garo zobenu pāršķēla briesmonim kreiso plecu, tas gluži kā kalns novēlās zemē. Jauneklim pretim stājās vēl vairāki briesmoņi, taču katru no tiem viņš iznīcināja ar vienu zobena cirtienu.

Gluži negaidot no briesmoņu karaspēka izjāja šaušalīgi lielais briesmonis Hengils, kas viens pats bija vairāku briesmoņu augumā. Hengils pietuvojās pie jaunekļa, uzmeta viņam arkānu un, norāvis no zirga, aizvilka viņu uz cietoksni; pēc tam šaušalīgais briesmonis no jauna atgriezās kaujas laukā.

Daudzi cīnītāji stājās pretim Hengilam, citi aizgāja boja, citi tika saņemti gūstā.

Eradžs nejaudāja vairs sevi apvaldīt un tik stipri iesita zirgam ar pātagu, ka tas vienā stiepienā pārlēca pāri briesmoņa galvai. Nedz briesmoņu, nedz ļaužu karaspēkā neviens vēl nebija redzējis tādu veiklību.

Eradžs, sēdēdams zirga mugurā, četras reizes apjāja apkārt briesmonim, tad apstājās tam iepretim un sacīja:

—    Jau kur tas laiks, kopš manā sirdī iemājojis naids pret ;tevi; cik labi, ka beidzot tu esi gadījies man ceļā!

Hengils iesmējies atbildēja:

—   Ja tu būtu karotājs, tad tev būtu vairogs un bruņas.

—    Vairogs un bruņas ir tev, un drīz tie piederēs man, — Eradžs atbildēja.

Briesmonis iesvilās naidā un ar karavāli metās jauneklim virsū. Eradžs palēca sāņus, un briesmonis visā spēkā ietrieca ar vāli pa zemi. Ja šis sitiens būtu trāpījis pa kalnu, tad tas •būtu sadrupis gabalos.

—     Tagad ir mana kārta! — Eradžs iesaucās un dzina zirgu virsū Hengilam. Zirgs uzmeta priekškājas uz pleciem zilonim, •kura mugurā sēdēja Hengils. Tad Eradžs cirta Hengilam ar .zobenu, tas nogāzās un augšā vairs necēlās.

Ļaužu karaspēkā atskanēja līksmi bungu rībieni, visi nu metās virsū briesmoņiem — daļa no viņiem tika nogalināta, bet «daļa saņemta gūstā.

Vēl vajadzēja ieņemt melno cietoksni un galīgi sakaut briesmoņus.

Ļaužu karapulku drosmīgais karavadonis Fīrūzs pavēlēja:

—    Uz priekšu, uz melno cietoksni!

Pēkšņi no melnā cietokšņa sāka šauties liesmu mēles un birt akmeņu krusa. Drosmīgie cīnītāji nekādi nevarēja pietuvoties •cietoksnim: melni dūmi aizsedza visu apkārtni, cilvēki neredzēja cits citu. Ļaužu karaspēku pārņēma šausmas.

Eradžs bezbailīgi izrāvās priekšgalā, piejāja pie cietokšņa, "taču uguns jūra un akmeņi aizšķērsoja viņam ceļu, un viņš vairs netika uz priekšu. Piepeši Eradžs atcerējās burtnīcu un, izņēmis to no kabatas, atšķīra vaļā. Burtnīcā parādījās ieraksts: «Ei, Eradž! Kopā ar pieciem pašiem bezbailīgākajiem karotājiem dodies uz cietokšņa aizmuguri. Tur, alā, atrodas uguns vēmējs briesmonis. Pieejiet tam no mugurpuses, lai tā skatiens jūs nesadedzinātu, un uzmetiet tam arkānu!»

Eradžs kopā ar pieciem karotājiem apgāja cietoksni no aizmugures un uzmeta arkānu ugunsvēmējam briesmonim. Pēkšņi

sacēlās negaiss, zibsnīja zibeņi, dārdēja pērkons un sākās spēcīga lietusgāze. Uguns jūra aprima, akmeņu krusa beidzās, un ļaužu karapulki ieņēma melno cietoksni.

Eradžs un vairāki citi karotāji gāja atbrīvot gūstekņus, kurus briesmoņi turēja tumšā pazemē. Karotāji, norāvuši no durvīm smagas, masīvas priekškaramās atslēgas, iegāja tumšajos cietumos, kur bezspēkā gulēja izmocītie cilvēki dzeltenām sejām, zaudējuši jebkādu cerību atgūt brīvību. Ieraudzījuši savus atbrīvotājus, gūstekņi cēlās augšā un sagaidīja tos ar līksmiem saucieniem un prieka asarām.

Eradžs, pūlēdamies atrast tēvu, kuru viņš nepazina, citu pēc cita apstaigāja gūstekņus, vērīgi ielūkodamies to sejās.

Bet tad, pametis acis uz kreiso pusi, dzelzs būrī Eradžs pamanīja skaistu puisēnu. Kopā ar vēl dažiem jaunekļiem Eradžs tuvojās būrim, taču gluži negaidīti būris atgrūda karotājus atpakaļ un viņi aizlidoja metrus desmit nostāk.

Eradžs saprata, ka vēl palicis kāds briesmonis, kam piemīt burvju spēks, un būris ir viņa varā. Tad Eradžs pajautāja uguns vēmējam briesmonim, kā uzveikt būri.

—     Zem šā būra guļ lauva, un, ja to padarīs aklu, tad burvestība izzudīs un būris vairs nekustēsies.

Eradžs palīda zem būra un ieraudzīja tur lauvu, kas izskatījās pēc pūķa. Pamanījis jauno drosminieku ar zobenu rokās, lauva tik briesmīgi ierēcās, ka Eradžs šausmās atsprāga trīs soļus atpakaļ. Bet tad, saņēmis dūšu, jauneklis pacēla zobenu* un cirta ar to lauvam pa galvu, tas aizvērtām acīm, bez dzīvības nogāzās zemē. Tajā pašā mirklī būris pārstāja kustēties, ure Eradžs atbrīvoja puisēnu.

Eradžs un vēl divi jaunekļi soli pa solim izstaigāja visu melno cietoksni un citu gūstekņu vidū pamanīja pagalam izdēdējušu vīru, kurā dzīvība turējās vairs mata galā. Eradžs iznesa viņu āra svaigā gaisā un saulē. Drīz vien gūsteknis atvēra acis, dziļi nopūtās un beidzot bija spējīgs atbildēt uz Eradža daudzajiem jautājumiem.

Visi nu dabūja zināt, ka tas ir tas pats slavenais akmeņkalis, kas paveicis ne mazums varoņdarbu karā pret naidniekiem un galu galā nokļuvis gūstā pie asinskārajiem briesmoņiem. Tagad atkal viņš bija brīvs un varēja kalpot tautai, likdams lietā* savu apbrīnojamo amata prasmi.

Tā, lūk, drosmīgais Eradžs iznīcināja varmācīgos briesmoņus, izglāba tēvu no nāves un kopā ar viņu atgriezās mājās par lielu prieku un apmierinājumu mātei.

DILOROMA

Reiz dzīvoja kāds pādšāhs — augstprātīgs un nežēlīgs valdnieks. Viņa vaigs allaž bija drūms un samācies. Nevienu pādšāhs necieta ne acu galā, vienīgais cilvēks, ko viņš mīlēja, bija viņa dēls — princis Boborahīms.

Kad Boborahīms paaugās, pādšāhs viņu ievadīja valsts lietās un parādīja viņam visas savas bagātības. Viņš aizveda dēlu uz saviem mantu kambariem, kur stāvēja lādes, līdz malām pilnas ar zeltu, sudrabu un visvisādām dārglietām. Pādšāhs izvadāja dēlu pa istabām, kur bija savākti brīnišķīgi paklāji, smalki, puķoti zīda audumi, dārgas ādas, lieliski trauki. Pādšāhs izrādīja Boborahīmam visas istabas un tikai vienā vienīgā viņu neieveda, pagāja garām tās aizslēgtajām durvīm. Boborahīmu šāda rīcība pārsteidza, taču viņš neuzdrošinājās neko jautāt tēvam. Bet kopš tās dienas viņam nedeva miera doma, kas gan varētu būt tajā istabā.

Princis bija pārliecināts, ka tēvam ir kāds noslēpums, kuru tas nevienam negrib atklāt. Boborahīmu neciešami mocīja ziņkāre, un beidzot viņš izlēma, ka paslepus no tēva izdibinās tās istabas noslēpumu.

Kādu dienu pādšāhs, stipri noguris ilgās medībās, bija aizmidzis ciešā miegā. Boborahīms izvilka viņam no kabatas slepenās istabas atslēgu un, atslēdzis durvis, iegāja istabā. Tā bija neliela telpa, viscaur izklāta ar paklājiem. Bet pie sienas karājās liela neaprakstāmi skaistas jaunavas ģīmetne: viņas seja atgādināja mēness atspulgu rāmā ūdens spogulī, tumšās acis mirdzēja spoži kā zvaigznes, bet melnās bizes bija tik garas, ka apvija jaunavas stāvu vairākiem lāgiem. Skaistā jaunava gluži kā dzīva raudzījās no ģīmetnes, un Boborahīms, pārsteigts par viņas daiļumu, bezsamaņā sajima uz grīdas.

Pēc laiciņa atģidies, Boborahīms iznāca no istabas, aizslēdza durvis un atslēgu iebāza atpakaļ tēvam halāta kabatā.

Kopš tās dienas princi vairs nevarēja ne pazīt: bija pagaisusi bērnišķīgā bezrūpība, prieks un līksme. Boborahīms kļuva kluss, noslēgts, nekas viņu vairs neinteresēja, miegs viņam nenāca, un dienu no dienas viņš kļuva aizvien vājāks un bālāks.

Pādšāhs drīz vien pamanīja pārvērtības, kas notika ar dēlu, un saprata, ka tas izdibinājis aizslēgtās istabas noslēpumu. Pādšāhs pasauca Boborahīmu un jautāja viņam:

—     Saki taisnību — vai tu iegāji istabā, kuru es tev negribēju rādīt?

—    Jā, tēt, es nespēju izturēt, tik ļoti man gribējās šo istabu redzēt, un iegāju tajā bez tavas atjaujas.

—    Ak tu, nelaimīgais! — iesaucās pādšāhs. — Kas tagad notiks ar tevi?!

—     Tēt, šī daiļā jaunava dienu un nakti stāv man acu priekšā. Ja esmu jums mīļš, tad pasakiet — kas viņa tāda ir, kā viņu sauc un kā lai es viņu atrodu? — Boborahīms lūdzās.

~ So daiļavu sauc par Diloromu, — pādšāhs sacīja, — viņa dzīvo tālin tālu. Ja varētu lidot pa gaisu, tad līdz viņas mājai vajadzētu lidot mēness virzienā septiņas dienas un septiņas naktis. Māja stāv kalnā, un tai visapkārt ir augstas mūra sienas gluži kā cietoksnim. Sā cietokšņa vārti netiek aizslēgti, jo tos apsargā tīģeri, bet pašu māju uzmana pūķis. Preciniekus Dilo roma nepieņem. Viņa esot teikusi, ka vīru izraudzīšoties sev pati. Nedomā par šo daiļavu, dēls, centies viņu aizmirst! — pādšāhs sacīja dēlam.

Bet, kur jaunība, tur mājo arī cerība!

Reiz Boborahīmam nāca ausīs ziņa, ka viens namdaris, vārdā Sangsabūrs, gribot iztaisīt lidojošu koka zirgu. To padzirdējis, Boborahīms steidzās pie tēva.

—      Tēt, tu esi varens valdnieks, it viss ir tavā varā. Liec ierasties visiem savas zemes namdariem un galdniekiem, apsoli viņiem lielas balvas un liec uzbūvēt lidojošu koka zirgu. Es gribu aizlidot pie Diloromas un izmēģināt savu laimi.

Pādšāhs nevarēja atteikt savam mīļotajam dēlam. Viņš lika sapulcināt visus savas zemes namdarus un galdniekus un pavēlēja tiem triju dienu laikā uzbūvēt lidojošu koka zirgu. Tas, kurš šo pavēli izpildīs, no pādšāha mantas kambariem saņems

krietnu apbalvojumu. Bet, ja pēc trim dienām zirgs nebūs gatavs, viņus visus sodīs ar nāvi.

Divas dienas un divas naktis namdari un galdnieki lauzīja galvu, kā lai uzbūvē lidojošu zirgu. Taču, lai viņi gudroja cik gudrodami, neko izgudrot nespēja. Namdaru un galdnieku sievas un bērni, apraudādami mīļoto tuvinieku likteni, izmisumā plēsa sev matus. Noteiktais laiks tuvojās beigām, teju klāt bija trešā diena, un namdariem draudēja nāve.

Bet tad trešās dienas naktī no visattālākā kišlaka ieradās jauns namdaris — spēkavīrs Sangsabūrs. Viņš teica:

Es zinu, kā jābūvē lidojošais zirgs, bet man vienam šis darbs nav pa spēkam.

—  Mēs tev palīdzēsim! — sauca pārējie namdari un tūliņ pat ķērās pie darba. Viņu bija tik daudz, ka katram vajadzēja izgatavot tikai kādu vienu detaļu, un rīta pusē zirgs bija gatavs. To svinīgi aiznesa pādšāham, un viņš pavēlēja Sangsabūram izmēģināt zirgu.

Koka zirgs kustējās gluži kā dzīvs, tas ne vien skrēja pa zemi, bet arī pacēlās gaisā un lidoja.

Pādšāhs bija sajūsmā un sacīja Boborahīmam:

—    Tagad, dēls, es tev atļauju doties pie Diloromas izmēģināt laimi.

Vakarā, kad uzlēca mēness, Boborahīms atvadījās no tēva un uzkāpa zirgam mugurā.

Sangsabūrs viņam paskaidroja:

—     Kad gribēsi pacelties gaisā, pagriez zirga labo ausi, kad laidīsies zemē, pagriez kreiso ausi.

… Augstu gaisā, virs mākoņiem, mēness virzienā lidoja brīnišķīgs zirgs ar plīvojošām krēpēm un garu asti. Tas lidoja tik ātri, ka Boborahīms nespēja saskatīt, kādām zemēm viņi laižas pāri.

Tā viņš lidoja sešas dienas un sešas naktis. Septītās dienas beigās zirgs nolaidās mazliet zemāk. Kad saule norietēja un uzlēca mēness, Boborahīms ieraudzīja lejā milzīgu pilsētu. Liels staru kūlis no pilsētas sniedzās augšā debesīs. Princis savā prātā nosprieda, ka pienācis laiks laisties lejā, un pagrieza zirga kreiso ausi. Zirgs nolaidās pilsētas nomalē. Cilvēki vēl negulēja un bariem vien staigāja pa ielām.

Kad Boborahīms pacēla acis un palūkojās debesis, viņš jutās Joti pārsteigts: tumšajā debesu velvē spīdēja divi mēnestiņi — viens bija spožāks, bet otrs mazliet blāvāks. Pārsteigtais Boborahīms pajautāja kādam garāmgājējam, ko tas nozīmē.

—   Var redzēt, ka tu neesi šejienietis, — bilda garāmgājējs.

—       Blāvais mēness ir īstais, bet spožais ir skaistules Diloromas sejas atspulgs. Gaisma caur skaistules istabas griestu lūku atstaro debesīs.

—  Bet kur viņa dzīvo, un kā lai viņu satiek? jautāja Boborahīms.

—   Diloroma dzīvo, rau, tajā cietoksnī, kas stāv kalna virsotnē. Taču ceļu, kas ved uz cietoksni, apsargā-briesmīgi tīģeri, un pie pašām durvīm guļ milzīgs pūķis.

—  Vai tiešām nav nekādas iespējas viņu ieraudzīt? — Boborahīms iesaucās.

—     Ieraudzīt viņu var, — garāmgājējs atteica..— Vakaros viņa Joti bieži iznāk no cietokšņa un staigā pa pilsētu ļaužu vidū. Tieši tāpēc mūsu pilsētas iedzīvotāji ilgi neiet gulēt un klīst pa ielām, cerēdami, ka dabūs redzēt Diloromu. Tajā vietā, kur iet garām Diloroma, no viņas sejas mirdzuma kļūst gaišs kā dienā. Visi steidzas Diloromai pretī, un ikkatrs cenšas paskatīties uz skaistuli; tiem, kas viņu dabū redzēt, ap sirdi top viegli un līksmi. Nav neviena jaunekļa, kurš negribētu ieskatīties Diloromai acīs, taču daiļava nevienam nelūkojas tieši virsū. Lēnā gaitā viņa iziet cauri pilsētai un atgriežas savā mājā kalna virsotnē.

Klausīdamies runātīgajā garāmgājējā, princis juta, ka ir briesmīgi izsalcis. Iet uz tējnīcu kopā ar savu neparasto zirgu negribējās, jo viņš baidījās pievērst sev citu cilvēku uzmanību, tāpēc Boborahīms griezās pie sava jaunā paziņas:

—   Izpildi manu lūgumu! Reku, paņem šo zelta gabalu, aizej uz tuvāko tējnīcu un nopērc kādus desmit, piecpadsmit iesmus ar šašliku. Lai tas neatdzistu, nopērc ari liekšķerīti kvēlojošu

Kad vīrs bija atnesis šašliku, princis uzkapa zirgam mugura, iesmus ar šašliku un liekšķerīti ar oglēm paņēma kreisajā rokā, bet ar otru roku pagrieza koka zirga labo ausi.

Zirgs gluži kā putns uzšāvās debesīs. Boborahīms gribēja nolaisties kaut kur ārpus pilsētas, apēst šašliku, paslēpt zirgu un pēc tam kājām atgriezties pilsētā.

Tiklīdz zirgs pacēlās gaisā, tā uzliesmoja viņa biezās krēpes, kurās ieskrēja dzirkstele no kvēlojošām oglēm.

Princis pārbijies izmeta liekšķeri no rokām un steigšus pagrieza zirga kreiso ausi, un zirgs tūliņ nolaidās zemē. Taču uguns no krēpēm pārsviedās uz kaklu, un zirgu vienā mirkli apņēma liesmas.

Tas viss norisinājās tik ātri, ka vīrs, kurš bija nopircis Bo borahīmam šašliku, vēl atradās turpat netālu un ieraudzīja degošo zirgu. Viņš ar skubu steidzās palīgā, bet bija par vēlu — zirgs jau beidza degt, atstādams tikai čupiņu pelnu.

Princis, to redzēdams, sāka rūgti raudāt. Pilsētnieks ņēmās viņu mierināt un pēc tam kopā ar princi devās uz pilsētu. Tējnīcā, kur abi iegāja, Boborahīms pasūtīja pilnu bļodu ar plovu, vienu tējkannu tējas un cienāja arī savu ceļabiedru.

Tobrīd viena mēness gaisma debesjumā apdzisa. Ļaudis sāka uztraukties, kļuva nemierīgi. Pēc maza brīža viena pilsētas daja pielija ar spilgtu gaismu.

—    Diloroma iznākusi ārā! — pilsētnieks skali iesaucās.

—    Skatieties — gaisma virzās uz mūsu pusi, tas nozīmē, ka Diloroma nāk šurp.

Piepeši visapkārt kļuva tik gaišs, ka acīs iedūrās sāpe.

Tajā pašā mirklī princis ieraudzīja jaunavu ar garajiem matiem. Kā divas ūdens lāses viņa bija līdzīga tai ģīmetnei, ko Boborahīms bija redzējis slepenajā tēva istabā. No viņas baltās sejas staroja gaisma, acis mirdzēja spoži kā divas zvaigznes, oglmelnie mati, sapīti daudzās mazās bizītēs, bija tik gari, ka vilkās pa zemi kā melna zīda šlepe. Diloromas kvēlais skatiens slīdēja pār cilvēku sejām: tas it kā meklēja kādu, bet nevarēja atrast un slīdēja jo brīdi jo tālāk.

Satrauktais Boborahīms, izspraucies pašā priekšā, alkaini lūkojās uz daijavu, taču viņas skatiens ne mirkli neapstājās pie prinča; viņa turpināja ceļu.

Tiklīdz Diloroma bija pagaisusi laužu skatieniem, pilsēta iegrima tumsā.

Noskumušais Boborahīms atgriezās tējnīcā un likās gulēt, taču ilgi nespēja aizmigt.

«Vai tad Diloroma var mani pamanīt šai cilvēku jūrā?» viņš prātoja. «Ja es kaut kā varētu nokļūt cietoksnī un satikt tur skaistuli vienu pašu, tad viņa varbūt mani iemīlētu. Bet kā lai es pie viņas nokļūstu — zirgs taču sadega!»

Boborahīms aizmiga tikai uz rīta pusi un nogulēja visu dienu.

Tagad princis dzīvoja vienā pilsētā ar Diloromu. Viņš katru vakaru klīda pa ielām, gaidīja daiļo jaunavu un centās sev pievērst viņas uzmanību. Taču Diloroma ne manīt nemanīja princi — ne reizi tās skatiens nepakavējās pie viņa sejas.

Boborahīms skuma, redzēdams savu neveiksmi, un negulēja augas naktis. Viņš uzaudzēja garu bārdu un matus un sāka izskatīties pēc prātā jukuša cilvēka.

Varenais pādšāhs, Boborahīma tēvs, caurām dienām un naktīm gaidīja dēlu atgriežamies. Kad bija pagājušas trīs nedēļas pēc dēla aizlidošanas, pādšāhs krita briesmīgā izmisumā.

Ne mazāk par pādšāhu uztraucās arī Sangsabūrs. Viņš saprata: ja gadījumā viņa izgudrotais zirgs salūzīs un princis aizies bojā, arī viņam no nāves neizbēgt.

Nevienam neko neteicis, Sangsabūrs nosprieda, ka ies meklēt Boborahīmu. Naktī, tiklīdz bija uzlēcis mēness, Sangsabūrs paslepus izgāja no pilsētas un devās uz to pusi, kur bija aizlidojis Boborahīms.

Dažas dienas pēc tam, kad Sangsabūrs bija devies ceļā, pādšāhs jutās bezgala nomākts un, sasaucis savus vezīrus, sacīja tiem:

—    Es pavēlu Sangsabūram un amatniekiem uzbūvēt jaunu zirgu un doties meklēt manu dēlu.

Kad pādšāham pavēstīja, ka Sangsabūrs ir nez kur nozudis, pādšāhs pārskaities iekliedzās:

—    Sūtiet pēddziņus, lai meklē rokā princi un ātrāk nerādās man acīs, kamēr nebūs viņu atraduši vai kaut ko uzzinājuši!

Pādšāhs nedz vairs ēda, nedz gulēja, tik sēdēja skumjš un sadudzis.

Bet Sangsabūrs tikmēr gāja un gāja, līdz kādudien nonāca pie lielas upes. Pēkšņi viņš izdzirda žēlu kliedzienu. Paskatījies visapkārt, Sangsabūrs ieraudzīja upē kādu putnu, kas vairs nejaudāja turēties uz ūdens. Viņš iebrida upē un, aizķēris ar savu loku slīkstošo putnu, izvilka to malā. Taču putns palika nekustīgi guļam. Sangsabūrs noliecās, lai paskatītos, kāpēc tas nelido prom. Izrādījās, ka putns sapinies garum garā melnā matā.

Sangsabūrs sāka tīt matu sev ap roku, lai atsvabinātu putna spārnus, — mats bija Četrdesmit metrus garš.

—    Tas taču ir Diloromas matsl — Sangsabūrs iesaucās.

—  Tātad es eju pareizi.

Atbrīvotais putns noskurinājās, izpleta spārnus un uzspur dza debesīs.

Tagad Sangsabūrs nešaubīdamies virzījās gar upes krastu uz augšu. Saule jau bija nogrimusi aiz tālajiem, sniegotajiem kalniem un pār zemi nolaidusies tumsa, kad pēkšņi Sangsabūrs pamanīja gaismas kūli, kas stiepās no zemes līdz pat debesīm. Sajūsmas pilnām acīm raudzīdamies uz šo gaismu, viņš steidzās turp, kur tā likās ceļamies augšup no zemes.

Sangsabūrs iegāja kādā pilsētā, un tajā pašā mirklī brīnumainās gaismas kūlis pazuda. Satraukti ļaužu pūļi skrēja Sang sabūram garām un sauca:

—    Diloroma! Nāk Diloromal

Piepeši vienā pilsētas malā kļuva gaišs kā dienā, un Sangsabūrs ieraudzīja ļaužu baru pašķiramies un parādāmies neizsakāmi daiļu jaunavu.

Sangsabūrs sajūsmināts raudzījās skaistules sejā, kas izstaroja gaismu. Jaunavas smaids bija tik apburošs, ka savaldzinātais spēkavīrs nespēja izdvest ne zilbītes.

Pienākusi pavisam tuvu klāt Sangsabūram, Diloroma apstājās un ilgi jo ilgi lūkojās viņā, bet tad pagriezās un steidzās atpakaļ uz cietoksni.

Vēl nekad nebija gadījies, ka Diloroma tik ātri grieztos atpakaļ uz mājām, tāpēc ļaužu vidū paklīda valodas, ka skaistule pēkšņi saslimusi.

Kā parasti, pūlī bija arī Boborahīms. Viņš vēl joprojām nebija zaudējis cerību pievērst sev Diloromas uzmanību un aizvien, nenolaizdams acu no viņas sejas, izspraucās pašā priekšā.

Tagad princis skaudīgi pameta acis turp, kurp lūkojās Diloroma, un ieraudzīja kādu putekļiem klātu, nogurušu, taču skaistu un spēcīgu jaunekli. Boborahīms pazina Sangsabūru un, izklaidīgi noklausījies viņa stāstījumu par savu tēvu pādšāhu, pavēlēja amatniekam, lai tas izdomā, kā iegūt Diloromas labvēlību.

Pagāja vairākas dienas. Saule norietēja, iestājās nakts, taču cietokšņa vārti neatvērās un skaistule nenāca uz pilsētu pastaigāties. Cilvēki uztraucās un bēdājās. Tad paši vecākie un cienījamākie pilsētas vīri sapulcējās vienuviet un ņēmās spriest, kas gan skaistulei Diloromai būtu atgadījies.

—    Jāsūta kāds cilvēks uz cietoksni, lai redz, kas tur noticis, — tā nosprieda pilsētas vecajie.

Uz pilsētas malu malām tika nosūtīti ziņneši, kas ska]ā balsī aicināja:

—    Eil Kurš būs tas drošsirdīgais spēkavīrs, kas uzdrīkstēsies doties uz cietoksni pie skaistules Diloromas?

Tā nu pilsētas nomalē sanāca vesels pulks ]aužu. Vieni gribēja tikt garām niknajiem tīģeriem, cīnīties ar pūķi un iekļūt cietoksnī. Citi atkal vēlējās paskatīties uz tiem bezbailīgajiem, kas to uzdrošināsies darīt. Uz šejieni bija atnākuši arī Boborahīms un Sangsabūrs.

—     Ak! Ja man tagad būtu lidojošais zirgs, es ar to aizlidotu pie Diloromas un nonāktu tur pats pirmais, — Boborahīms sacīja Sangsabūram.

— Tagad tādu nav iespējams uztaisīt, — Sangsabūrs teica Boborahīmam. — Tavu lidojošo zirgu būvēja simtiem amatnieku, kas bija sanākuši no visām zemes malām. Atgriezies mājās, un mēs tev uztaisīsim citu zirgu.

— Bet tikmēr kāds iekļūs cietoksnī un apprecēs brīnišķīgo skaistuli. Nē, es nekur prom neiešu! — Boborahīms cieti noteica.

Pa to laiku daudzi ievērojami pilsētas jaunekļi mēģināja iekjūt cietoksnī pie Diloromas, bet tīģeri, kas apsargāja vārtus, nikni metās tiem virsū, un jaunekļi atkāpās. Tad Sangsabūrs, gariņ garo Diloromas matu notinis nost no kreisās rokas, aptina to ap labo roku un droši devās uz vārtiem.

Tīģeri, pacēluši gaisā savas briesmīgās ķepas, metās drosminiekam virsū. Sangsabūrs, satvēris zobenu labajā rokā, cirta ar to pirmajam tīģerim, pēc tam otrajam, un tie nogāzās zemē. Sajūsminātais pūlis skaļiem saucieniem apsveica bezbailīgo stiprinieku. 5

Te pēkšņi līksmos, satrauktos saucienus nomainīja šausmu pilni kliedzieni: šņākdams un svelpdams, spļaudams uguni un laizdams caur nāsīm dūmus, Sangsabūram tuvojās briesmīgs pūķis. Tas uzslējās visā savā milzīgajā augumā un grasījās brukt virsū Sangsabūram.

Drosmīgais spēkavīrs, ilgi nedomādams, metās pūķim pretī un iedūra tam zobenu vēderā. Pūķis iegaudojās un bez dzīvības sabruka zemē. Uguns viņa rīklē apdzisa.

Ceļš pie skaistules Diloromas nu bija brīvs. Ļaudis bariem vien devās uz cietokšņa vārtiem.

Vistālākajā istabā, nolaidusi galvu uz ceļiem, sēdēja garmatainā skaistule un nebilda ne vārda. Sievietes jautāja, vai tik viņa nav apslimusi, bet Diloroma neko neatbildēja un tāpat vien sēdēja nolaistu galvu. Tad sievietes ņēmās pierunāt skaistuli, lai viņa parādās tautai.

—    Ai, skaistule Diloroma, izej terasē, apsēdies uz augstas zīda segu kaudzes, atbalsties pret spilveniem un ļauj, lai visi, kas alkst redzēt tavu vaigu, noiet tev garām.

Diloroma izgāja terasē un apsēdās uz augstas segu kaudzes. Gariņ garās bizes, apsegušas skaistules augumu, pārkārušās pār terases malu, sniedzās līdz zemei.

Un tā nu cilvēki, sākot ar septiņus gadus veciem bērniem un beidzot ar septiņdesmitgadīgiem večukiem, rindām vien gāja garām Diloromai, sveicinādami un uzlūkodami viņu mīlestības pilnām acīm.

Ģērbies dārgās drānās, šurpu steidzās princis Boborahīms. Nākdams arvien tuvāk, princis nenolaida acu no daiļās jaunavas, cerēdams, ka tā palūkosies uz viņu un izraudzīsies sev par vīru.

Taču Diloroma sēdēja nekustīgi, nodurtām acīm.

Vienīgi Sangsabūrs nesteidzās pie skaistules. Papriekšu viņi aizgāja pie*baseina un nomazgājās pēc sīvās cīņas ar pūķi. Pie terases viņš piegāja viens no pēdējiem.

Tiklīdz Sangsabūrs bija pienācis, Diloroma pacēla galvu, viņas seja nosarka gluži kā rītausmas sārtotas debesis un acis priecīgi iemirdzējās. Viņa atmeta uz muguras savas garās, daudzās bizītes, piecēlās un paklanījusies sacīja Sangsabūram:

—    Es sveicinu tevi, tu krietnais spēkavīri

Un tā nu ļaudis saprata, ka Diloroma izraudzījusies sev par vīru Sangsabūru — prasmīgu amatnieku, kas uzbūvējis lidojošo koka zirgu; krietnu cilvēku, kas izglābis slīkstošu putnu; dros mīgu, stipru spēkavīru, kas pieveicis tīģerus un pūķi.

Nebija pasaulē cilvēka laimīgāka par Sangsabūru.

Par godu garmatainajai Diloromai un prasmīgajam amatniekam Sangsabūram tauta sarīkoja lepnas kāzas.

Skumjš un bēdīgs tajās sēdēja ari Boborahīms, kuram tagad bija palikusi viena vienīga cerība, ka Sangsabūrs uzbūvēs viņam vēl vienu lidojošo zirgu un palīdzēs atgriezties pie tēva.

Melnādainais vergs

Reiz valdīja kāds pādšāhs. Viņam bija pieaugusi meita. No malu malām cits pēc cita nāca precinieki, taču princese par precēšanos ne dzirdēt negribēja. Beidzot šāhs sasauca uz apspriedi vezīrus un sacīja:

—     Manai meitai pienācis laiks iziet pie vīra, ko lai mēs darām?

—     Laiks pienācis, — vezīri piekrita, — tikai jādabū zināt, kādu vīru viņa grib.

—     Es iziešu par sievu pie paša stiprākā un paša skaistākā spēkavīra pasaulē, — meita atbildēja uz tēva jautājumu.

Visi nu ķērās pie meklēšanas. Papriekš meklēja tepat savā pilsētā, tomēr tāda spēkavīra, kas būtu visskaistākais un visstiprākais pasaulē, atrast nevarēja.

—     Došos pats uz citām pilsētām un pameklēšu meitai vīru, — pādšāhs sacīja.

Viņš jāja un jāja, līdz sasniedza kādu platu upi.-Tās krastā sēdēja sirmgalvis zaļās drānās, zaļu kūju rokās un zaļin zaļu, ūdensaugiem līdzīgu bārdu. Sirmgalvis ar melnu akmeni kaut ko rakstīja uz baltiem akmentiņiem un meta baltos akmentiņus ūdenī.

Pādšāhs piejāja pie sirmgalvja un jautāja, ko šis tur tā rakstot un metot ūdenī.

—    Es pareģoju cilvēkiem nākotni, tas, ko uzrakstu uz baltajiem akmentiņiem un iemetu upē, piepildās, — sirmgalvis atbildēja.

—     Vai tu nevari pareģot manas meitas nākotni? Kas kļūs par viņas vīru? — pādšāhs jautāja un pažēlojās sirmgalvim par

savu gražīgo meitu, kura grib iziet par sievu tikai pie visstiprākā un visskaistākā spēkavīra pasaulē.

Večuks pasmaidīja, kaut ko uzrakstīja uz akmentiņa, iemeta to ūdenī un sacīja:

—    Tava meita izies par sievu pie melnā verga.

—    Vai! Ko tu runā?! — pādšāhs izbailēs iesaucās. Viņš izbijās tāpēc, ka viņam pilī bija viens melnādains vergs — briesmīgi stiprs un čakls vīrs.

Pādšāhs, pagalam skumjš un bēdīgs, steidzās atpakaļ uz māju, visu ceļu prātodams, kā lai paglābj meitu no pašas likteņa. Atgriezies pilī, viņš sasauca uz apspriedi savus vezīrus un izstāstīja tiem, kas sagaida princesi.

—    Šitāda nelaime! Melnais vergs grib precēt manu meituf Ko lai es tagad daru?

—    Viņš jāsoda ar nāvi! — vezīri, ne brīdi nešaubīdamies, sacīja.

Bet melnādainais vergs, dabūjis zināt, ka viņam draud nāve, zvērēja un dievojās, ka viņš nepavisam negribot precēt princesi.

—     Kādas viņam tiesības atteikties no pādšāha meitas? Tāds cilvēks pelnījis nāvi! — vezīri runāja.

Netālu no pils mazā būdiņā dzīvoja vecum vecs, cienījams prātnieks. Viņam jau bija tik daudz gadu, ka viņš pats vairs nejaudāja paiet. Kad prātniekam nāca ausīs pādšāha pavēle, viņš palūdza kaimiņiem:

—    Noguldiet mani uz baltas tūbas, saņemiet to aiz četriem stūriem un aiznesiet pie pādšāha.

—    Cienījamo tēv, ko jūs teiksiet? — pādšāhs uzrunāja prātnieku. — Kādu padomu dosiet?

—     Ei, pādšāh! — prātnieks sacīja. — Ar saviem kalpiem tu vari izrīkoties pēc sirds patikas. Aizsūti savu melnādaino vergu kaut uz pasaules malu, liec viņam darīt, ko vien gribi, taču nesodi ar nāvi nevainīgu cilvēku!

Pādšāhs lika atvest melnādaino vergu un sacīja viņam:

—     Ei, melnais vergs! Dodies pasaulē un atrodi man divas dārgas melnās pērles rieksta lielumā, ar mēnesnīcas mirdzumu. Ja tu tās atradīsi, es atcelšu nāvessodu un dāvāšu tev brīvību.

Melnais vergs devās meklēt melnās pērles rieksta lielumā, ar mēnesnīcas mirdzumu.

Ilgi jo ilgi melnais vergs klīda pa pasauli, zaudēdams spēkus, ciezdams badu un aukstumu, ļaužu ņirgas un izsmieklu. Beidzot viņš nonāca pie upes, kuras krastā sēdēja sirmgalvis zaļās drānās, zaju kūju rokās, ar zaļin zaļu, ūdensaugiem līdzīgu bārdu. -<

Melnais vergs paklanījies sacīja večukam:

—     Ei, cienījamo tēv! Vai tu nepateiktu, kur var atrast dārgās melnās pērles?

—     Skatos, ka tu pats esi īsta pērle — skaidrs un neviltots kā bērns. Es zinu, kas un uz kurieni tevi ir sūtījis. Nu labi, būs tev jāsameklē pērles. Pasēdi te un pagaidi mani!

To teicis, večuks nokāpa lejā pie upes un pazuda zem ūdens. Upes virspusē peldēja tikai zaļas ūdenszāles. Bet tad ūdens ieguldzējās, ūdenszāles pašķīrās un večuks, iznācis no ūdens, izbēra no halāta malas veselu kaudzi lielu pēr)u.

—     Se tev pērles, aiznes tās pādšāham. Taču visas uzreiz nerādi, sākumā iedod tikai divas.

Melnādainais vergs neatpūties steidzās atpakaļ uz pilsētu. Nonācis pilī, viņš nolika pādšāham priekšā divas milzīgas melnās pērles ar mēnesnīcas mirdzumu. Pādšāhs, paskatījies uz vergu, nikni iebrēcās:

—     Tagad gan tu iekriti! Divas šādas pērles bija manā dārgumu glabātavā, bet tās pazuda. Tātad tu man esi nozadzis šīs pērles?

—     Ei, visaugstais pādšāh, cik šādu pērļu bija jūsu dārgumu glabātavā? — vergs jautāja.

—     Divas, tieši divas! — pādšāhs atteica.

Melnādainais vergs atsēja savu maišeli un nobēra pādšāham

priekšā veselu kaudzi melno pērļu.

Divu pērļu vietā ieraudzījis veselu kaudzi, pādšāhs aiz brīnumiem gluži vai zaudēja valodu un apjucis un piesarcis saaicināja savus vezīrus uz apspriedi.

—     Ja jau melnais vergs divu pērļu vietā ir varējis atrast veselu kaudzi pērļu, skaidrs, ka viņš grib apprecēt manu meitu! Bet es taču nevaru atdot meitu melnajam vergam, tāpēc likšu viņu sodīt ar nāvi, — pādšāhs sacīja.

Vezīri nezināja, kādu padomu lai pādšāham dod, un aizgāja pie prātnieka.

—     Pādšāham jāpilda dotais vārds, viņš nedrīkst no tā atkāpties, — prātnieks teica vezīriem.

—     Bet ar savu vergu es varu darīt, ko gribu! — pādšāhs iebilda un lika pasaukt melnādaino vergu.

—     Ei, melnais vergs! Dodies uz pasaules malu, pavēro, kā tur uzlec saule un mēness, pēc tam nāc atpakaļ un pastāsti man, un tad es atcelšu piespriesto nāvessodu un dāvāšu tev brīvību.

Nabaga vergs, neteicis ne vārda, devās uz pasaules malu, tur, kur uzlec saule un mēness.

Bet pādšāhs ar skubu ņēmās meklēt virti savai meitai, kas nu jau bija krietni gados.

Aizritēja dienas, nedēļas, mēneši. Melnādainais vergs gāja un gāja, šķērsodams gan tuksnešus, gan augstas kalnu grēdas. Viņa jēlmītās ādas kājavi un apģērbs noplīsa, ceļa spieķis kļuva tievs kā adata. Vai sniga sniegs, vai lija lietus, vai stindzināja sals, vai kveldēja tveice — viņš tik gāja un gāja uz priekšu. Būdams izsalcis, viņš ubagoja un saņēma sitienus par to, ka bija aizmidzis svešu sētu pavārtēs.

Beidzot viņš nonāca pie augsta kalna, kura virsotne iesniedzās debesīs. Vergs gribēja kāpt kalnā augšā, bet tas nebija iespējams, jo kalnam visapkārt pacēlās tikai gludas, stāvas klintis. Spēkus zaudējis, viņš apsēdās zemē un skumji nolūkojās uz nepieejamajām klintīm. Pēkšņi kalna virsotnē parādījās baltās drānās ģērbusies jaunava. Tā bija labā feja.

—     Kas tu tāds esi, un ko tu meklē? — viņš sadzirdēja fejas balsi.

—     Es esmu pādšāha melnādainais vergs. Pādšāhs man pavēlēja aiziet uz to vietu, kur lec saule un mēness. Bet es līdz šim brīdim vēl neesmu pat uzzinājis, kur tā vieta atrodas.

—    Aiztaisi acis! — jaunava sacīja.

Un pēc brīža, atvēris acis, melnādainais vergs ieraudzīja, ka stāv kalna virsotnē blakus jaunavai baltajās drānās.

—     Nāc, iesim, es tev parādīšu to, ko tu meklē, — jaunava sacīja, un viņi, pārgājuši pāri zaļai, ziediem klātai pļaviņai, devās pie lieliem kokiem, kuru kuplie zari nokārās līdz pašai zemei. Kad viņi bija pienākuši pie kokiem, vergs redzēja, ka tie ir sēru vītoli, kas no visām pusēm ieskāvuši lielu, rāmu ezeru. Ezers bija tik skaists, ka vergs pat apstājās, nespēdams novērst no tā acu.

—    Cik te ir brīnišķīgi! — vergs iesaucās un nokāpa lejā pie paša ūdens.

—     Paklausies! — jaunava bilda. — Sajā ezerā peldas saule un mēness, Šim ūdenim piemīt brīnumainas spējas. Ja tu ezerā nopeldēsies uzreiz pēc tam, kad tajā būs spoguļojies mēness, tu iemantosi baltu ādu un tīkamu sārtumu un pādšāha meita ar prieku izies pie tevis par sievu.

—    Man prāts nepavisam nenesas pādšāha meitu ņemt par sievu, — vergs noteica, — un es nemaz negribu mainīt ādas krāsu.

—    Ja jau tā, tad pagaidi, kamēr ezerā izpeldēsies saule. Ja ieiesi ezerā pēc tam, kad tur būs spoguļojusies saule, tu iemantosi milzu spēku un kļūsi varens stiprinieks, — to pateikusi, jaunava nozuda verga skatienam.

Vergu mocīja slāpes, taču viņš, stāvēdams turpat ezera krastā, nepieskārās ūdenim. Vergam gribējās atpūtināt nogurušo ķermeni šā brīnumainā ezera viļņos, taču viņš pacietīgi gaidīja, kamēr izpeldēsies saule un mēness.

Tuvojās vakars, ātri sabiezēja krēsla. Dienas zeltaino gaismu nomainīja sudrabota migla. Piepeši iestājās tumsa un kalns nodrebēja. Kaut kas milzīgi liels iegremdējās ezera^ rāmajā dzīlē, un krastā uzšļakstīja vilnis. Pēc brīža spožs, apaļš mēness izkāpa no ūdens un pacēlās augšā debesīs. Apkārt viss iedzirk stījās, iemirdzējās un mēness gaismā kļuva sudraboti balts.

Augu nakti vergs sēdēja teiksmainā ezera krastā, nespēdams novērst acu no brīnumskaistās ainavas. Bet tad mēness sāka bālēt, ausa gaisma. Pēkšņi atkal nodrebēja kalns un kaut kas milzīgi liels iegremdējās ezera rāmajā dzīlē. Pēc brīža vergs ieraudzīja no ezera paceļamies zeltainu sauli. Tā kāpa aizvien augstāk un augstāk, spoži apspīdēdama zemi, un visu pasauli apņēma zeltaina gaisma un tīkams siltums.

Tā melnais vergs redzēja sauli uzlecam. Prieka pilns viņš ar skubu norāva drēbes, iebrida ezerā, padzērās un metās peldus. Tajā pašā mirklī vergs juta, ka spēki viņā pieaug desmitkārtīgi. Nākdams ārā no ūdens, vergs pieķērās pie sēru vītola zara, un vītols, nespēdams izturēt viņa svaru, noliecās līdz pašai zemei. Starp sēru vītola saknēm vergs atrada apaļu vairogu, asu zobenu, augstu bruņucepuri un jaunas, skaistas drānas.

Vergs uzģērba jaunās drānas, paņēma rokās ieročus un devās meklēt feju. To viņš atrada tajā pašā vietā, kur bija saticis pirmo reizi, un sāka pateikties par visu, ko tā viņa labā darījusi.

—     Es tev palīdzēju vienīgi tikt augšā virsotnē, — jaunava sacīja. — Savu mērķi tu sasniedzi pats, aizgājis līdz vietai, kur lec saule un mēness, tu pacietīgi gaidīji tos uzlecam, tu iebridi ezerā pēc tam, kad tur bija peldējusies saule, tu dzēri ūdeni, kas dāvā dzīvību un laimi, un kļuvi neuzveicams spēkavīrs. Lai tavs milzu spēks nenes pasaulei postu, lai tas nesagādā cilvēkiem mokas un ciešanas!

—      Ai, daiļavai No sirds apsolu, ka būšu labs pret ļaudīm! — ^spēkavīrs iesaucās. — Tikai papriekš man jāiet pie sava saimnieka — pādšāha — un jāiegūst brīvība …

Un melnādainais spēkavīrs atgriezās zemē, kur ilgus gadus bija vergojis pādšāham.

Pa ceļam viņš paveica daudzus varoņdarbus, un slava steidzās viņam pa priekšu. Tā spēkavīrs nonāca līdz pilsētai, kur valdīja pādšāhs.

Pādšāhs vēl joprojām meklēja vīru savai meitai.

—     Atri vediet viesi šurp uz pili! — pādšāhs sacīja, kad viņam tika pavēstīts par spēkavīra ierašanos. — Un pasakiet princesei — varbūt viņa būs ar mieru iziet pie tā par sievu. Nav un nav viņai neviens pa prātam.

Pādšāha meita pa durvju šķirbu lūrēja uz vareno spēkavīru.

—     Es piekrītu! — viņa teica. — Esmu ar mieru būt par šā spēkavīra sievu. Viņš ir visstiprākais un visskaistākais pasaulē!

—     Nu tad beidzot! — pādšāhs iesaucās.

Aiz priekiem viņš pavēlēja saviem kalpotājiem, lai tie sarīko lepnas dzīres, bet pats apsēdināja viesi goda vietā un ņēmās iztaujāt, kur tas bijis un ko redzējis.

—     Es biju tajā vietā, kur lec saule un mēness, — viesis sacīja.— Pats savām acīm redzēju, kā saule un mēness mazgājas ezerā, kas atrodas augstu kalnos. Es arī peldējos šajā ezerā, un tas man piešķīra varenu spēku.

Pādšāhs saprata, ka viņa priekšā sēž bijušais melnais vergs, kas kļuvis par spēkavīru, taču izlikās to nepazīstam.

«Ja viņš apprecēs manu meitu, tad, būdams znots, atkal kalpos man. Es viņu sūtīšu karagājienos, un viņš vairos manu slavu un bagātību,» pādšāhs klusībā sprieda.

Pabeidzis savu stāstu, spēkavīrs sacīja:

—     Esmu izpildījis visu, ko man likāt, un tagad izpildiet jūs savu solījumu. Vai jūs to atceraties?

—     Preci manu meitu! — pādšāhs ar skubu noteica. — Kopā ar viņu tu iegūsi arī brīvību.

Melnais spēkavīrs iesmējās.

—    Jūs galīgi nezināt, kas ir brīvība, ja gribat to dot kā piedevu savai meitai! Kam gan vajadzīga jūsu vecā, uzpūtīgā muļķa meita? Pat melnādainais vergs nebūtu ar mieru ņemt to par sievu.

Pādšāhs, pārskaities par spēkavīra izsmējīgajiem vārdiem, pavēlēja saviem kalpotājiem grābt viņu ciet. Bet melnādainais spēkavīrs izmētāja kalpotājus uz visām pusēm un, izvilcis zobenu, metās virsū pādšāham. Gļēvulīgais un vārgmiesīgais pādšāhs neuzdrošinājās stāties pretī spēkavīram un laida ļekas vaļā — kā zaķis no briesmīga lauvas.

Melnādainais spēkavīrs, pametis pādšāha pili, brīvi klejoja pa pasauli, aizstāvēdams nabagos un vājos.

Bet pādšāha meita, tā ari netikusi pie vīra, palika vecmeitās.

BRĪNIŠĶĪGĀ PILSĒTA NAVOBODA

Reiz dzīvoja kāds labsirdīgs un taisnprātīgs cilvēks. Viņš bija izcili labs dārznieks un savā mūžā izaudzēja lielu, brīnišķīgu dārzu. Mazpamazām tuvojās vecums, un dārznieks vairs nejaudāja strādāt dārzā, to viņš uzticēja savam dēlam Hamda mam, kurš, tāpat kā tēvs, bija godīgs un labsirdīgs un ar mīlestību aprūpēja ziedus un kokus dārzā.

Hamdamam bija sieva un divi lieliski dēli.

Kādudien vecais dārznieks, juzdams, ka pēdējā stundiņa nav vairs tālu, pasauca dēlu un draugu un kaimiņu klātienē deva viņam šādu padomu:

—     Mīļais dēliņ Hamdam! Es drīz beigšu savas šis zemes gaitas, taču tu nepamet manis iesākto darbu, neapdzēs gaismekli, ko esmu aizdedzinājis. Strādā pēc labākās sirdsapziņas, esi krietns un godīgs. Nekad nepiesavinies to, kas pieder citiem. Tāds ir mans padoms. Cik es atminos, nevienam neesmu parādā un neviens nav man parādā. Bet vai nu visu cilvēks var paturēt prātā, varbūt esmu no kāda kaut ko paņēmis un piemirsis… Ja kāds tev prasīs nomaksāt manus parādus, neatsakies, nomaksā, lai varu kapā mierīgi gulēt.

To pateicis, dārznieks apklusa un iekrita nemaņā. Apkārt stāvošie klusi izgāja ārā.

—     Ei, Hamdam, neaizmirsti, ko tev teica tēvs, it īpaši viņa pēdējos vārdus, — pie vārtiņiem apstājies, sacīja kāds tirgonis.

Tajā paša naktī vecais dārznieks nomira. Hamdams ar lielu godu izvadīja tēvu pēdējā gaitā un ilgi sēroja pēc viņa.

Hamdams centās sekot tēva novēlējumam. No tumsas līdz tumsai viņš strādāja dārzā, bija viesmīlīgs namatēvs un nevienam neliedza savu pajumti un palīdzību.

Kādu vakaru Hamdama pagalmā ienāca tas pats tirgonis, kas bija klāt brīdī, kad tēvs izteica dēlam savus novēlējumus.

—     Esi sveicināts, Hamdam! Atnācu pie tevis darīšanās. Tavs nelaiķa tēvs aizņēmās no manis naudu. Solījās drīz atdot, bet acīmredzot aizmirsa to izdarīt. Jau pagājis krietni ilgs laiks. Es neko neteicu, jo domāju, ka tu pats atdosi tēva parādu. Vai tad tēvs tev neko neteica?

—    Nē… tēvs man neko neteica, — Hamdams izbrīnījies atbildēja. — Cik daudz naudas viņš no jums paņēma?

—    Piecsimt tangas.

—     Uzgaidiet brītiņu šeit pat, — Hamdams sacīja tirgotājam, ātri iegāja mājā un, atgriezies ar piecsimt tangām, atdeva tās.

—    Paldies, paldies! Tagad tavs tēvs mierīgi varēs gulēt kapā, jo dēls nav apkaunojis viņa piemiņu.

Pēc dažām dienām pie Hamdama atnāca kāds bajs, tēva paziņa. Viņš ilgi minstinājās, it kā neuzdrošinādamies iesākt sarunu, taču beidzot tomēr sacīja:

—     Hamdam, vai pirms nāves tēvs neko tev neteica par saviem parādiem?

—       Nē… Bet kas tad ir? — Hamdams mazdrusciņ iztrūcies noprasīja.

—    Viņš aizņēmās no manis graudus. Vispirms viņš paņēma tavām kāzām desmit mērus kviešu… Es viņam neatgādināju par parādu, un tā viņš arī to neatdeva… Pēc tam par godu tavu dēlu piedzimšanai viņš aizņēmās vēl divpadsmit mērus kviešu un piecus mērus rīsu.

—   Jocīgi gan, tēvs man neko nesacīja, ka viņam būtu tik lieli parādi! — Hamdams neizpratnē noteica.

—   Kas tur jocīgs, — iebilda bajs. — Tavs tēvs gluži vienkārši parādu aizmirsa.

Hamdams neko nevarēja iebilst. Viņš atminējās tēva pirmsnāves novēlējumu, un gribot negribot viņam nācās atzīt šo parādu. Taču, lai nomaksātu parādu, Hamdamam bija jāatdod daja no dārza.

Pēc šā parāda nomaksāšanas pie Hamdama nāca vēl citi cilvēki, kas arī pieprasīja atdot viņiem tēva atstātos parādus. Hamdams vairs nestrādāja dārzā, bet noņēmās tikai ar to, ka izpārdeva no tēva mantoto īpašumu. Beigās viņš ar sievu un bērniem palika pliks un nabags, bez jumta virs galvas, un tikai tad tēva draugi un paziņas lika Hamdamu mierā.

—   Tagad, kad esam kjuvuši nabagi, kauns dzīvot šeit, kur visi mūs pazīst, — sacīja Hamdama sieva. — Visi draugi un paziņas no tevis novērsušies. Labāk paņemsim bērnus un dosimies prom kaut kur svešumā. Tur mūs neviens nepazīs un pat tad, ja dzīvosim no rokas mutē, mūs neviens nenosodīs.

Hamdamam iepatikās sievas padoms, un pēc dažām dienām viņš ar sievu un dēliem atstāja dzimto pilsētu.

Ilgi jo ilgi viņi gāja pa stepēm un tuksnešiem. Beidzot viņi nonāca jūras krastā. Piestātnē Hamdams palūdza kuģa īpašniekam nogādāt viņu ar sievu un bērniem uz kādu pēc iespējas tālāku vietu.

Nakts vidū jūrā sacēlās spēcīga vētra. Kuģis valstījās viļņos no vieniem sāniem uz otriem, un pēkšņi nakts tumsā tas uzskrēja virsū otram — pretimnākošam kuģim. Daudz cilvēku noslīka, bet tie, kas palika dzīvi, pieķērušies pie kuģu atlūzām, mētājās jūras viļņos.

Tā vairākas dienas un naktis viļņi mētāja arī Hamdamu. Aiz bada un slāpēm viņš bija gandrīz nemaņā, tomēr nelaida no rokām ārā dēli, pie kura bija pieķēries.

Vētra pamazām norima. Hamdams bija izstiepies uz dēļa un aiz pārguruma iesnaudies. Viļņi izmeta dēli krastā, un, kad tas atdūrās smiltīs, Hamdams pamodās un acu priekšā ieraudzīja plešamies kailu tuksnesi, kam nebija ne gala, ne malas. Tā vien šķita, ka šeit nedz cilvēks spēris kāju, nedz putns pārlidojis pāri.

Tālāk jūras krastā Hamdams pamanīja koku un sāka četrrāpus līst uz tā pusi. Taču, kā par nelaimi, kokam nebija ne lapu, ne augļu, tas bija nokaltis. Pārgurušais Hamdams apgūlās zem koka un pēc brīža iegrima dziļā miegā.

Sapnī viņš redzēja sievu un abus dēlus. Viņi raudāja un sauca Hamdamu, bet kaut kādi šaušalīga paskata jūras briesmoņi nelaida viņu pie tuviniekiem. Pēkšņi tas viss pazuda, un kāds sirmgalvis, ģērbies dzeltenās drānās, ar spieķi rokās pienāca pie Hamdama un teica:

—    Esi sveicināts, ceļiniek! Nelaime tevi atdzinusi šajā tukšajā, saules izdedzinātajā tuksnesī, bet tu neskumsti un nesēdi bez darba! Sī zeme pieder tev. Centies, strādā un padari šo zemi auglīgu un ziedošu! Aizej pie jūras, iegremdē roku ūdenī un izvelc laukā to, ko tu saķersi. Tas tev palīdzēs nokļūt pie mērķa.

Sirmgalvis aizgāja prom. Hamdams pamodās un ieraudzīja sev blakus lauvas pēdas. Viņš piecēlās, aizgāja pie jūras, iebāza roku ūdenī un satvēra to, kas tur bija. Kad izvilka ārā, izrādījās, ka tās ir jūraszāles un krāsaini akmentiņi. Hamdams turpināja vilkt ārā jūraszāles un akmentiņus un meta tos krastā tikmēr, kamēr nogura.

Pēc tam viņš aizgāja atpakaļ pie koka un ieraudzīja, ka tam izplaukušas lapas un nogatavojies viens auglis. Hamdams norāva augli un, remdējis izsalkumu, aizgāja gulēt.

Vairākas dienas Hamdams vilka ārā no jūras akmentiņus, līdz beidzot bija sakrauta vesela kaudze brīnišķīgu, mirdzošu akmeņu. Naktī tie spīdēja tik spoži, ka visapkārt tuksnesī kļuva gaišs.

Tālu prom no jūras, tuksneša vienā malā, bija iemīts karavānu ceļš. Ieraudzījuši tālumā spīdam gaismu, ceļinieki bija

pagalam pārsteigti un nosūtīja dažus vīrus uzzināt, kas tur tā spīd. . ,

Pienākuši pie jūras krasta, ceļinieki ieraudzīja zem koka sēžam cilvēku un viņam blakus — kaudzi mirdzošu, skaistu akmeņu. .

—    Kas tu tāds esi? — jautāja cejinieki. — Cilvēks vai divs? Kur tu dabūji šos brīnišķīgos akmeņus?

—     Es esmu cilvēks. Nelaimes gadījums mani atveda šajā vientulīgajā tuksnesī, un šos dārgakmeņus es ieguvu pats savām rokām.

—    Vai tu mums nepārdotu šos dārgakmeņus? — ceļinieki apvaicājās.

—    Kāpēc ne, tikai ne par naudu. Atvediet man dažādu labību un augļu koku sēklas un visu, kas nepieciešams dzīvei.

Ceļinieki bija ar mieru. Apmaiņai pret sēklām un dažādām mantām Hamdams iedeva katram pa maisiņam dārgakmeņu. Karavānas vīri priecīgi un apmierināti turpināja ce]u un stāstīja visiem par veiksmīgo darījumu.

Tagad visas karavānas sāka iegriezties pie Hamdama. Ceļinieki deva viņam dažādas preces un pretī dabūja dārgakmeņus. Karavānas atgādāja arī visādus celtniecības materiālus un prasmīgus celtniekus.

Saules izkveldētajā tuksnesī drīz vien sāka ziedēt dārzi, parādījās skaistas mājas un izauga vesela pilsēta. Pašā pilsētas vidū tika uzcelta brīnišķīga pils. Tās sienas rotāja dārgakmeņi, kurus Hamdams bija izcēlis no jūras dzīlēm. Pils spīdēja gluži kā saule un bija redzama tālu jo tālu. Ikvienam, kas ieradās pilsētā, Hamdams sacīja:

—    Dariet zināmu visiem nabagiem, bezpajumtniekiem un atraitnēm, ka viņi var nākt uz pilsētu, vārdā Navoboda, un strādāt kopā ar mani. Seit viņi atradīs visu, kas vajadzīgs cilvēka <izīvei.

Navobodas iedzīvotāji ievēlēja Hamdamu par savu galvu. Bet koks, zem kura Hamdams pirmo reizi atpūtās, kad jūra viņu izmeta krastā, tagad auga liela dārza vidū un bija lapu un augļu pārpilns. Hamdams mēdza ilgi lūkoties uz šo koku, kavēdamies atmiņas par savu bijušo dārzu, māju un pazudušo ģimeni.

Valodas par brīnišķīgo pilsētu Navobodu izplatījās tālu jo tālu, un Jaudis no dažādām zemēm brauca, lai to redzētu.

Kādu dienu ar kuģi atbrauca viens tirgonis ar savu neīsto māsu. Vakarā tirgonis atnāca viesos pie Hamdama un lūdza, lai pie viņa māsas durvīm noliktu sargus. Tirgoņa lūgums tika izpildīts.

Pie durvīm viens otram pretī apsēdās divi jaunekļi. Viņi nebija pazīstami, tāpēc iesākumā nesarunājās.

—    Garlaicīgi tā sēdēt visu nakti, nepārmijot ne vārda, — ierunājās viens no jaunekļiem. — Labāk pastāsti kaut ko!

—     Izskatās, ka tu esi novalkājis vienu kreklu vairāk nekā es, tātad tu zini vairāk, tāpēc stāsti tu! — atsaucās otrs jauneklis.

—     Lai notiek, izstāstīšu tev savu dzīvi. Man bija jaunākais brālis. Tēvs ar māti kļuva nabagi un nolēma pārcelties uz citu dzīvesvietu. Atceros, kā mēs iesēdāmies kuģī un kaut kur braucām. Naktī sacēlās vētra. Necaurredzamā tumsā saskrējās divi kuģi un, dabūjuši smagus bojājumus, sāka grimt. Lielākā daļa cilvēku noslīka. Laikam jau bojā aizgāja arī mani vecāki un brālis. Bet es tiku izmests krastā, un mani paņēma pie sevis kāds labs cilvēks. Tiklīdz izdzirdu runājam par pilsētu Navobodu, tā uzreiz devos šurp, lai izmēģinātu laimi. Arī pilsētas galva te ir labsirdīgs un gādīgs kā tēvs. Un arī vārds viņam tāds pats kā manam tēvam — Hamdams.

—     Bet kā sauc tevi pašu? — apjautājās pārsteigtais sarunu biedrs.

—     Par Rafi.

—     Un tavu brāli?

Hāfizs.

—    Mīļo brālīt! Es esmu Hāfizs! Tavs jaunākais brālis!

Tā abi brāļi atrada viens otru. Priecīgi satraukti viņi apkampās un sabučojās.

Abu brāļu sarunā aiz durvīm klausījās tirgoņa neīstā māsa un raudāja rūgtām asarām. Taču brāļi, kas sievieti apsargāja, viņas raudas nedzirdēja.

Nākamajā rītā atnāca tirgonis, lai neīsto māsu vestu apskatīt pilsētu. Abi sargi aizgāja uz mājām.

—     Kas tev kait? -— jautāja tirgonis. — Kāpēc tu raudi?

—     Pie tā vainīgi mani sargi, — sieviete atbildēja.

Tirgonis pārskaities tūliņ pat aizsteidzās pie Hamdama žēloties.

—    Dieva vārds, mēs nepateicām neko tādu, kas aizvainotu šo sievieti! Mēs runājām tikai par sevil — sargi dievojās.

—    Pasauciet sievieti un viņas klātbūtnē atkārtojiet visu, ko runājāt naktī! — Hamdams pavēlēja sargiem.

Un Rafi sievietes un pilsētas galvas klātbūtnē no sākuma līdz beigām atkārtoja savu nakts stāstījumu.

—     Mani mīļie dēli! Es esmu jūsu tēvs! — iesaucas Ham *dams un apkampa dēlus.

Tad sieviete atmeta nost sejsegu.

—    Mani bērni! Mans vīrs! — viņa iesaucās.

Hamdams ieraudzīja, ka šī sieviete ir viņa sieva. Priekiem nu nebija gala.

Tā brīnišķīgajā pilsētā Navobodā Hamdams atkal kļuva lai« mīgs.

MEDNIEKS UN VIŅA DRAUGI

Reiz dzīvoja kāds mednieks. Viņš bija lielisks šāvējs un no medībām nekad neatgriezās tukšām rokām.

Kādudien, nākdams mājās no meža, mednieks satika nabadzīgu zemnieku.

—  Apsveicu ar veiksmīgām medībām! Ir nu gan brangs ķēriens! Droši vien par to dabūsi lielu naudu?

Mednieks paskatījās uz zemnieku un teica:

—   Manā darbā vajadzīgas tikai skaidras acis un droša roka. Nezinu, ko man citi dotu par šo medījumu, bet tev es to pārdošu labprāt. Ņem medījumu un iedod man par to, cik vari.

—   Paldies, draudziņ! Bet kur nu man pirkt medījumu! Nodokļi mūs pavisam izputinājuši. Māja tukša, sēta tukša, palicis viens vienīgs zirgs. Ar plānu miltu siteni vien velkam dzīvību. Nezinām, kā izdzīvosim līdz jaunai ražai.

—   Labi, ņem tāpat medījumu, nekā man no tevis nevajag. Ed uz veselībām! — mednieks sacīja.

Zemnieks, paņēmis medījumu, tencināja:

—   Paldies, draugs, es neaizmirsīšu tavu labo sirdi. Vari uzskatīt, ka, sākot no šā brīža, esmu tavs draugs. Ikreiz, kad

iesi garām manai mājai, neaizmirsti iegriezties, allaž būsi gaidīts ciemiņš.

—      Labs iri — noteica mednieks un aizsteidzās uz mājām. Pēc dažām dienām viņš atkal devās medībās. Sašāvis mežā daudz visādu putnu un zvēru, mednieks gāja uz mājām. Nonācis jau pie pašas pilsētas, mednieks ieraudzīja sētmalē guļam vārgu večuku. .

—     Esi sveicināts, tētiņi Kas tev noticis? — mednieks apvaicājās.

—      Slikti man, dēliņ, esmu palicis vecs un slims. Kamēr vēl spēks bija kaulos, tikmēr kalpoju pādšāham, pārtiku no ta, ko man atmeta. Tagad nu, kad spēki jau galā, strādāt vairs nejaudāju. Nav man ko ēst, un neviens gar mani neliekas ne zinis.

—    Se, ņem, tētiņ, manu medījumu! — mednieks sacīja.

—   Nē, dēliņ, kā nu es tā ņemšu. Tas tak dārgi maksā.

—                      Dārgi maksā vienīgi redzīgas acis un prasmīgas rokas, bet medījumu es dabūju viegli. Ņem ciet, tev te pietiks ilgam laikam. — To teikdams, mednieks nolika večukam priekšā visus nošautos putnus un zvērus. Večuks, aizkustināts par mednieka labo sirdi, sacīja tam:

—    Kamēr vien dzīvošu, vari uzskatīt, ka esmu tavs draugs. Lai kad tu ietu garām manai būdiņai, katrā ziņā iegriezies, uzņemšu tevi kā paša dēlu.

Mednieks patencināja veco vīru un atvadījies gāja uz mājām. Pēc kāda laika mednieks atkal devās uz mežu, nošāva tur daudz putnu un zvēru un, nākdams mājās, ieraudzīja plaši atvērtus vārtus. Uz mājas priekšā izklāta tepiķa sēdēja bagātnieks un dzēra tēju. Turpat sētā apja vidū, kas bija uzvilkts uz zemes, sēdēja kāds nabaga vīrs.

—    Kāpēc tu sēdi apļa vidū, ko esi nogrēkojies?— mednieks vaicāja vīram.

—     Esmu bagātniekam parādā un nevaru viņam parādu atdot. Tāpēc viņš mani iesēdināja aplī un lika tā sēdēt līdz vakaram. Ja pa šo laiku mani neviens neizpirks, es kļūšu par bagātnieka vergu. Turīgu radinieku, kas varētu parādu nomaksāt, man nav. Ko lai dara, tāds laikam mans likteniskļūt par vergu.

To nu gan es nepieļaušu! — mednieks iesaucās. — Se,

ņem šos nošautos zvērus un putnus, atdod tos bagātniekam, un viņš tevi atlaidīs.

Nabaga vīrs neticīgi paskatījās uz mednieku, bet viņš, noņēmis no pleca medījumu, nolika to vīram priekšā.

—    Paldies, draugs! — nabaga vīrs tencināja. — Tu mani izglābi, tagad esmu tavs parādnieks. Rau, tur pāri pretī ir mana mājele. Iegriezies pie manis, kad vien gribi. Ja iesi garām maniem vārtiem, es apvainošos. Kopš šā brīža vari uzskatīt mani par savu draugu!

— Labs ir, gan kādreiz iegriezīšos, — mednieks sacīja un devās mājās.

Pēc neilga laika mednieks atkal devās uz mežu. Šoreiz viņš klaiņāja ilgi jo ilgi, taču nošaut neko neizdevās. Skumīgu prātu mednieks jau grasījās doties uz mājām, kad piepeši mežā uzdūrās dzinējiem. Pādšāhs lūkoja nomedīt antilopi, bet nekādi nespēja tai trāpīt. Dzinēji aplenca antilopi no visām pusēm. Mednieks ari nostājās viņu vidū.

. Notrenktais zvērs, ko dzinēji bija aplenkuši, metās te uz vienu, te uz otru pusi, pādšāhs šāva uz to, taču atkal netrāpīja un kļuva gluži vai traks aiz dusmām. Pēkšņi antilope metās uz mednieka pusi un, zibens ātrumā aizdrāzusies tam garām, joņoja uz kalnu pusi.

Pādšāhs raidīja tai nopakaļ bultas, bet arī šoreiz tās netrāpīja mērķī. Tad mednieks uzvilka loku, palaida bultu, un antilope nokrita zemē kā nopļauta.

Saniknotais pādšāhs lika pakārt mednieku par to, ka tas bija uzdrīkstējies nošaut viņam domāto zvēru.

Sasieto mednieku nogādāja uz pilsētu un tur pieveda pie karātavām.

—             Ak, dižais pādšāh! — mednieks griezās pie valdnieka.

—   Atvēli man vēl divas stundas laika, lai varu aiziet pie drauga un pateikt tam ardievas.

Pādšāhs jutās pārsteigts, ka cilvēks pirms nāves vēl atceras kaut kādu draugu. Viņš uz laiku atcēla nāvessodu un pavēlēja sargiem pavadīt mednieku.

—     Lai iet pie sava drauga, — pādšāhs sacīja, gļ tikai pielūkojiet, ka neaizbēg. Tieši pēc divām stundām viņš tiks sodīts ar nāvi.

Sargi veda mednieku pie drauga. Bet pādšāhs, ātri pārģērbies zemnieka drēbēs, sekoja medniekam un sargiem pa pēdām. Viņam gribējās redzēt, kas īsti par cilvēku ir mednieka draugs un kā tas uzņems savu nelaimē nokjuvušo biedru.

Mednieks, nonācis pie sava pirmā drauga mājas, pieklauvēja pie durvīm. Zemnieks iznāca ārā un, Ieraudzījis mednieku, no sirds nopriecājās un lūdza to nākt iekšā mājā.

— Āk, draugs, vai tad tu neredzi, ka man sargi visapkart? Mani piemeklējusi nelaime.

Un mednieks izstāstīja draugam par neveiksmīgajām medībām, par tikšanos ar pādšāhu, par nošauto antilopi un par to, ka viņam atlikušas vairs tikai divas stundas, ko dzīvot.

Visu to noklausījies, zemnieks sacīja:

— Pag, pag, nebēdājies! Es aizvedīšu pādšāham savu zirgu un lūgšu, lai tevi atbrīvo.

Pādšāhs stāvēja turpat tuvumā, Jaužu vidū, kas bija sanākuši paskatīties, kas šeit notiek.

«Ir nu gan jocīgs cilvēks tas zemnieks!» klusībā sprieda pādšāhs. «Vai viņam tiešām nav žēl atdot savu pēdējo zirgu?»

Zemnieks bez kavēšanās izveda ārā zirgu un devās tālāk kopā ar mednieku.

—    Pagaidiet! Rekur ir mana otrā drauga māja! — mednieks iesaucās. — Mums laikam nebūs vairs lemts tikties, tāpēc iešu pateikt viņam ardievas.

Mednieks pieklauvēja pie vārtiņiem. Arā iznāca sirmgalvis. Ieraudzījis mednieku, vecais vīrs gauži nopriecājās, sirsnīgi viņu apkampa un sāka iztaujāt par labklāšanos.

Mednieks izstāstīja večukam, kāds liktenis viņu sagaida.

—     Nē, to es nepieļaušu! — sirmgalvis iesaucās. — Iešu kritīšu pādšāham pie kājām un lūgšu, lai valdnieks tev piedod. Visu mūžu esmu kalpojis pādšāham, vai tiešām viņš neizpildīs manu lūgumu? Bet, ja jau viņam katrā ziņā vajadzīga kāda galva, tad lai viņš ņem manu balto galvu!

Pādšāhs stāvēja ļaužu vidū un visu dzirdēja.

«Tas nevar būt!» viņš domāja. «Neviens-neatdos savu dzīvību cita cilvēka labā.»

Mednieks sargu un abu draugu pavadībā gāja pa ielu, kad pēkšņi pamanīja sava trešā drauga māju.

—     Pagaidiet! — viņš iesaucās. — Man jāatvadās arī no šī drauga. Viņš apvainosies, ja es neiegriezīšos pie viņa mājās.

Sargi negribēja atļaut medniekam iet pie trešā drauga. Viņi baidījās, ka vēlu nonāks pilī un pādšāhs liks arī viņus sodīt ar nāvi.

—    Ek! Kas jūs par cilvēkiem! Nomirt nekad nav par vēlu,— mednieks sacīja.

Izdzirdis troksni, pa vārtiņiem iznāca mājas saimnieks. Ieraudzījis mednieku, viņš priecīgi metās tam klāt, apkampa to un teica:

—    Cik labi, ka tu atnāci, mīļais draugs! Tev šodien nav medījuma, toties es tevi varu pacienāt!

—    Ak, mīļais draugs, es pats esmu iekļuvis lamatās, — mednieks noteica un izstāstīja draugam visu, kas ar viņu bija atgadījies.

—     Nē, tas gan nenotiks! — nabaga vīrs iesaucās. — Es darīšu visu, lai tevi atbrīvotu! Ja pādšāhs tik tiešām gribēs sodīt tevi ar nāvi, es pats savām rokām viņu nožņaugšu.

Izdzirdis šos vārdus, pādšāhs izbrīnīts klusībā nodomāja: «Sis cilvēks droši vien sajucis prātā! Vai tiešām iespējams pacelt roku pret savu valdnieku kaut kāda tur mednieka dēļ?»

Pādšāhs pārskaities iznāca no ļaužu pūļa, paslepus atgriezās pilī un, pārģērbies savās lepnajās valdnieka drānās, gaidīja ierodamies mednieku ar tā draugiem.

Tiklīdz viņi tuvojās, pādšāhs izgāja no pils un pavēlēja izpildīt nāvessodu.

Bende saķēra mednieku un vilka pie karātavām. Tajā pašā mirklī zemnieks pieveda zirgu pie pādšāha un sāka lūgties:

—    Ak, dižais valdniek! Ņem, rau, šo manu vienīgo zirgu un apžēlojies par manu dārgo draugu!

Pādšāhs nebilda ne vārda.

—    Ak, valdniek! — iesaucās sirmgalvis, nokrizdams pādšā ham pie kājām. — Visu mūžu esmu tev godīgi kalpojis, izpildi tagad manu lūgumu: apžēlojies par šo labo cilvēku! Liec, lai mani pakar viņa vietā!

Pādšāhs neko neteica, tikai ar izbrīnu raudzījās te uz mednieku, te uz viņa draugiem.

Bet tad mednieka trešais draugs, nebildis ne vārda, izrāva no maksts zobenu un metās klāt pādšāham.

Pādšāhs, briesmīgi pārbijies, apjukumā pameta ar roku un laidās teciņiem uz pili. Visi uzskatīja valdnieka rokas mājienu par zīmi, ka mednieks tiek atbrīvots.

Mednieku nekavējoties aizveda prom no karātavām. Draugi metās viņu apskaut. Ļaudis no sirds^priecājās un sprieda, ka īsta draudzība ir stiprāka par pādšāha dusmām.

BEZBAILĪGAIS ŠERAKS

Nelielā kišlakā, kas atradās augsta kalna nogāzē, kopā ar savu vectēvu dzīvoja kāds jauneklis, vārdā Seraks. Viņu mājeles lēzenais jumts reizē bija arī pagalms kādam citam namiņam, kurš atradās augstāk kalna nogāzē un kurā kopā ar vecākiem dzīvoja Suraija.

Sā kišlaka iemītnieki dzīvoja no rokas mutē. Viņu mājeles bija aukstas, durvis vecas un izkurtējušas, lodziņi mazi mazītiņi, zemes pleķīši niecīgi.

Lai cik grūti klājās ļaudīm šeit, augsta kalna nogāzē, viņi negribēja kāpt lejā un apmesties uz dzīvi ielejā. Tur, saules izdedzinātā zemē, valdīja cietsirdīgs pādšāhs un neželīgs tuksneša dēmons. Dēmons uzsūtīja stipras smilšu vētras un no ceļa noklīdušās karavānas aizrāva uz pādšāha pili. Pādšāhs šīs karavānas aplaupīja un, saņēmis ceļiniekus gūstā, pārvērta tos par vergiem.

Dēmona saceltie spēcīgie viesuļi no smiltīm un putekļiem izveidoja tuksnesī tik brīnumainus barhanus, ka tie no tālienes izskatījās pēc jūras viļņiem.

Glābdamies no dēmona un pādšāha ļaunās varas, kišlaka iemītnieki kāpa arvien augstāk un augstāk kalnos un apmetās uz dzīvi bargās dabas vidū, gluži blakus sniegiem klātajām virsotnēm. Ļaudis sprieda, ka kalnos viņus neaizsniegs tuksneša dēmona uzsūtītās vētras, un nolēma nekad nekāpt lejā — saules izdedzinātajā līdzenumā.

Gaidīdami ziemu, kišlakieši bija savākuši milzum daudz žagaru. Ilgajos ziemas vakaros viņiem gauži patika sēdēt namiņā, kas atradās viszemāk kalna nogāzē, un klausīties garos, brīnu-

mainos Seraka vectēva nostāstos. Jo sevišķi visiem patika klausīties teiku par to laiku, kad vēl nebija ne pādšāha, ne tuksneša dēmona, kad no kalniem tekošās upes izplūda tālu uz visām pusēm, kad ieleja priecīgi zaļoja un ziedēja.

Seraks un Suraija kopš agras bērnības auga kopā un bija čakli palīgi pieaugušajiem: ziemā viņi tīrīja sniegu, raka ceļu, kas veda no augšējā namiņa uz apakšējo; pavasaros Seraks un Suraija no lauciņa vāca nost akmeņus, kas bija noripojuši no kalna nogāzēm, raka zemi, apsēja to un aprūpēja savus niecīgos sējumiņus.

Kišlakieši ļoti mīlēja Seraku, visiem viņš centās palīdzēt. Paaudzies lielāks, Seraks uztaisīja rokas dzirnavas, kurās viņš visiem samala miltus.

Suraijai toties jau bērna gados patika izšūt. Meitene uzzīmēja rakstu uz savas kleitas apakšmalas, piedurknēm, apkaklītes, pēc tam izšuva to ar daudzkrāsainiem dzīpariem. Neviena meitene kišlakā nevarēja lepoties ar tik brīnumainiem rakstiem un smalku izšuvumu kā Suraija.

Kādudien vectēvs sacīja Serakam:

—    Labāku sievu par Suraiju savam mazdēlam nevaru ne iedomāties.

Seraks bezgala nopriecājās par vectēva vārdiem un sāka pārbūvēt lielāku savu mazo namiņu, kurā viņi dzīvoja.

Lai Seraks darīja ko darīdams: strādāja lauciņā vai būvēja māju, viņš arvien dziedāja. Jaunekļa brīnišķīgās dziesmas aizskanēja tālin tālu, tās bija dzirdamas ari ielejā.

Jau labu laiku tuksneša dēmonam nebija gadījusies neviena karavāna. Neganti pārskaities viņš kādudien izdrāzās no savas mītnes, kas atradās zem pādšāha pils, un nosprieda, ka lidos tālāk nekā jebkad agrāk, sacels melnu smilšu un putekļu vētru, nomedīs karavānas un atnesīs pādšāham dāvanas.

Izlidojis ārā no sava mājokļa, dēmons pēkšņi izdzirdēja skanam maigu melodiju. Dēmons apstājās, pieklusināja vēja gaudas, tomēr nespēja noteikt, no kurienes plūst šī dzidrā melodija, kuras skaņām pielijuši visa ieleja.

Dēmons šaudījās pa tuksnesi, saceldams aiz sevis karstus putekļu mākoņus, bet maigā melodija bez pārtraukuma skanēja kaut kur viņam virs galvas. Dēmons kā virpuļviesulis pārskai I ties joņoja pa tuksnesi, tomēr nekur nevarēja ieraudzīt dziedā-

tēju. Tādā kā neprātā viņš gluži vai nospodrināja solončaku spogulīšus, izrāva un dzenāja pa tuksnesi ērkšķainos krūmus. Piepeši apklusinājis smilšu vētru, dēmons ļāva saules stariem atspīdēt solončaku spogulīšos, un tajos nu atspulgoja augstais kalns, kura virsotnē dēmons pamanīja paslēpušos mazu kišlaku. Tajā pašā mirklī viņš novirzīja smilšu vētru uz turieni, un kišlaku apņēma melna migla. Spēcīgi vēja brāzieni lieca pie zemes jaunos labības stiebrus, lauza un dauzīja mājeļu durvis.

Vētras pārbiedētie ļautiņi metās glābt savus niecīgos sējumu pleķīšus. Viņi ģērba nost drēbes un piespieda tās pie zemes ar smagiem akmeņiem, lai apsegtu un pasargātu lauciņus.

Ari Seraks ar Suraiju izmisuši skraidīja gar sējumiem, mēģinādami kaut ko glābt. Bet nežēlīgais dēmons, pamanīja Se raku un Suraiju, ierāva tos savā virpulī un nesa no kalna lejup. Ierauti briesmīgajā viesulī, Seraks un Suraija ar šausmām pamanīja milzīgu klintsbluķi, kas novēlies aizsprostoja upīti, kura tecēja cauri viņu kišlakam.

Tiklīdz dēmons aizvirzīja vētru prom no kišlaka un migla izklīda, cilvēki pamanīja, ka pazuduši abi jaunieši. Kišlaka iemītnieki sēdēja pie izpostītajiem sējumiem un raudāja, bēdādamies par pazudušo Seraku un Suraiju, par aizsprostoto upīti, kas viņiem bija vienīgais dzīvības avots.

Lai nenomirtu, kišlakiešiem bija jāpamet ierastā dzīvesvieta un jākāpj augstāk kalnos.

Smilšu viesuļvētra, ko bija sacēlis dēmons, atnesa Seraku un Suraiju pie karavānas — tā kustējās uz priekšu melnā tumsā. Viesuļvētra savā varā bija sagrābusi gan cilvēkus, gan kamieļus un nu dzina tos uz priekšu. Negantais dēmons bez žēlastības mocīja savus gūstekņus: šaustīja tos ar vērpetēm, piepūta pilnas acis, ausis un muti, gāza cilvēkus no kājām.

Ar pēdējo vētras brāzienu dēmons atrāva vaļā smagos cietokšņa vārtus un iegāja savā mājoklī, kas atradās zem pādšāha pils.

Pa cietokšņa vārtiem izskrēja laukā pādšāha kalpotāji un vergi. Viņi sāka ņemt nost no kamieļiem vērtīgo laupījumu. Ari Serakam lika nest kādu smagu ķīpu, bet raudošo Suraiju aizrāva projām uz pili. Seraka sirds aiz bēdām plīsa vai pušu, skatoties, kā aizved prom Suraiju — vienīgo tuvo cilvēku, kas vēl bija palicis.

Kad Seraks kopā ar citiem gūstekņiem nesa ķīpu uz pādšāha pili, viņš redzēja abās pusēs ceļam lielu, skaistu augludārzu un puķudobes, kurās auga dažādas brīnišķīgas puķes. Sulīgi vīnogu ķekari nokarājās lejup no lapeņu griestiem.

Brīnumainais dārzs tik loti pārsteidza Seraku, ka viņš paklupa un izmeta no rokām ķīpu.

—   Ko stāvi, aunagalva, muti atplētis? Tavi zobi ar šiem augļiem galā netiks, — pādšāha uzraugs ņirdzīgi noteica un lika Serakam celt augšā nokritušo ķīpu. Pūlēdamies izprast uzrauga vārdus, Seraks joprojām nenolaida acu no brīnišķīgā dārza. Viņš skatījās, skatījās un pēkšņi saprata, ka viss šajā dārzā ir nekustīgs, ka daba tajā ir mirusi. Zelta, sudraba un vara koku zaros karājās augļi no dažādiem dārgakmeņiem: rubīna, jahonta, smaragda, tirkīza. Arī skaistās puķes dobēs bija no metāla.

Dārzā atradās pils, kas bija rotāta ar zeltu, sudrabu un dārgmetāliem. Saules staros pils mirdzēja un laistījās visās varavīksnes krāsās. Pils smalko apdari bija veidojuši neskaitāmi gūstekņu pulki. Uz pils augsto portālu tika būvētas garas marmora kāpnes.

Uzraugs lika Serakam pagriezties uz labo pusi. Visapkārt pilij atradās daudzas ieejas, kas veda pādšāha apakšzemes mantu glabātavās. Vienā no šādām glabātavām nokāpa Seraks ar savu ķīpu un bija pārsteigts par milzīgajām bagātībām, kuras pādšāhs, dēmonam piepalīdzot, bija salaupījis.

Tikai vēlu vakarā Serakam un citiem vergiem ļāva atpūsties mitrā pazemē. Pārgurušiem, izsalkušiem viņiem vajadzēja gulēt uz kailas zemes un, gaismiņai austot, atkal celties un iet darbā.

Nabaga nelaimīgie vergi naktī pastāstīja Serakam, ka visi pils rotājumi, visi smalkie apdares darbi ir veikti ar viņu rokām, taču pādšāhs tur viņus pusbadā un liek dzīvot mitrā pazemē.

gfegi Seit ar mums apietas sliktāk nekā ar suņiem*,.^"vergi stāstīja. — Kad pādšāhs iznāk no pils un dodas pastaigā pa dārzu, mums jābēg prom, lai nepatrāpāmies viņam acīs. Tas, kurš nepaklausa, uz vietas tiek nogalināts …

«Tad redz, kāda ir šī neciešamā verdzība, kas cilvēku noved nāvē! Suraija ilgi neizturēs tādu dzīvi!» Seraks domāja. Augu

nakti viņš nespēja ne acu aizdarīt, kavēdamies domās pie nelaimes, kas bija uzbrukusi viņiem abiem ar līgavu.

Seraks bija spēkpilns, zaļoksnējs jauneklis, tāpēc pādšāha uzraugs pielika viņu pie visgrūtākā darba: viņam vajadzēja pienest baltās marmora plāksnes, no kurām būvēja augstās kāpnes uz pils portālu.

Ilgu laiku Seraks neko nezināja par Suraijas likteni, un šī neziņa bija ļoti mokoša. Tagad viņš pats saprata, ka vergus no viņu jūga spēj atbrīvot vienīgi nāve.

Kādudien Seraks, stiepdams smagu marmora plāksni, uzkāpa līdz pašai trepju augšai un gribēja mazdrusciņ atvilkt elpu. Pils iekšpusē Seraks ieraudzīja zāli ar izrakstītām sienām un kolonnām, ar mīkstiem, grezniem paklājiem. Taču uzraugs neļāva Serakam atpūsties un aizdzina viņu pēc jaunas plāksnes.

Tik tikko cilādams kājas, ar smagu plāksni uz muguras, Seraks atkal gāja garām pilij. Piepeši viņš pamanīja tievas rociņas, kas bija aptvērušas pazemes cietuma loga restes. Pēc tam pie restēm pieplaka bāla sejiņa ar mirdzošām, asaru pilnām acīm.

—    Serak, pagaidi, paklausies, ko tev teikšu! — Seraks izdzirda lūdzošo Suraijas balsi. — Sajā pazemes cietumā man liek visu dienu bez mitas izšūt. Tumsā un mitrumā es jau sāku zaudēt acu gaismu. Mūs tur pusbadā! Serak, es jūtu, ka ilgi vairs neizturēšu, -r^Suraija žēlabaini čukstēja.

Ieraudzījis mīļoto, Seraks aiz uztraukuma bija pakritis un nu gulēja zem smagās plāksnes, nemaz nepūlēdamies tikt augšā, un klausījās, ko stāsta Suraija.

—    Serak, vakar šeit nomira kāda veca verdzene, — Suraija turpināja. — Pirms nāves viņa pastāstīja, ka zem šā cietokšņa dzīvojot tuksneša dēmons, kas palīdzot pādšāham, kur vien varot. Neskaitāmās pādšāha bagātības esot salaupījis dēmons. Tas, kurš uzveikšot dēmonu, uzveikšot ari pādšāhu. Dēmons baidoties no ūdens. Pat no viena piliena ūdens viņš paliekot slims. Pēc katras lielākas vētras viņš trīs dienas gujot galīgi bez spēka …

Tobrīd uzraugs ieraudzīja zemē gulošo vergu. Viņš pieskrēja klāt un sāka to sist ar pātagu.

Seraks pacēla galvu, it kā būtu pamodies no miega. Turēdams smago plāksni uz muguras, viņš ar mokām slējās kājās un

pārlaida acis pazemes cietuma loga metāla režģim, bet tur ne viena nebija.

Par spīti nogurumam, Seraks augu nakti nespēja aizmigt. Acu priekša visu laiku stāvēja Suraijas seja, kurā savas pēdas bija atstājis nogurdinošais darbs tumšajā pazemē. Mocīja un nedeva miera meitenes degošās, asaru pilnās acis.

«Man jāglābj Suraija, kaut ari pašam būtu jāiet bojā. Man jāatbrivo vergi! Bet kā lai to izdara?» Seraks domāja. Un viņš izstāstīja vergiem jau bērnībā no vectēva dzirdēto teiku par ziedošo ieleju un par vecās verdzenes vārdiem, kurus viņam šodien bija darījusi zināmus Suraija.

—    Sāksim cīņu pret dēmonu! Mēs varam viņu uzvarēt! — Seraks dedzīgi aicināja vergus.

—    Tik un tā verga dzīve ir īsa! Tava drosme, Serak, modina mūsos cerību, ka kļūsim brīvi. Esam ar mieru tev palīdzēt! — no visām pusēm sauca vergi, tā apliecinādami savu vēlēšanos kopā ar viņu cīnīties pret dēmonu un pādšāhu.

Tumšajā pazemē Seraks domāja par tuksneša dēmona milzīgo spēku. Viņš atcerējās, ar kādu naidu dēmons ar klintsblu ķiem aizsprostoja no kalniem plūstošos strautus, kā smilšu virpulī sagrāba un aizrāva prom cilvēkus. Seraks saprata, ka cīņa ar tuksneša dēmonu nebūs viegla, taču viņš lieliski zināja ari to, ka labajam jāuzvar Jaunais. Izmocītajiem vergiem, kurus gaidīja neizbēgama nāve, nebija citas izejas, un viņi nolēma rakt eju uz dēmona mitekli un applūdināt to ar ūdeni.

Ilgas naktis pūlējās vergi, rakdami eju uz pazemes mitekli. Seraks aizvien bija priekšgalā un vadīja visus darbus. Un beidzot viņš samanīja, ka priekšā ir vairs tikai plāna siena, kas vergus atdala no dēmona. Seraks vispirms nolēma iztaisīt nelielu spraugu.

Pa mazo spraugu pazemes krēslā grūti bija kaut ko saskatīt. Seraks piespieda ausi pie cauruma un izdzirdēja svelpjošus krācienus. Bet tad krēsla pamazām sāka izzust un kļuva redzami kāda milzonīga ķermeņa apveidi. Taču tajā pašā mirklī vergi pavēstīja Serakam, ka esot laiks iet darbā.

—     Ejiet laukā! Es palikšu pēdējais, — Seraks sacīja, neatraudams acis no spraugas.

Pazemes miteklī ielauzās uzaustošās saules stars un apspīdēja uz raibām panteras ādām gulošu milzonīgo briesmoni, kura vēders no ska]ās krākšanas līgot līgojās. Seraks aši aizlipināja) ciet spraugu un aizsteidzās uz darbu.

Nākamajā naktī, kad pēc smagā dienas darba vergi sanāca, pazemē, Seraks viņiem paziņoja, ka eja uz tuksneša dēmona mītni ir izrakta un tagad jādomā, kā ar viņu tikt galā.

Vergi izteica visādus minējumus, kā dēmonu varētu iznīcināt. Lielākā daļa uzskatīja, ka dēmona mītni vajagot applūdināt ar ūdeni, ņemot to no vienīgās dzijās akas, kas atradās pādšāha> cietokšņa vistālākajā malā.

—      Ar vienas vien akas ūdeni būs par maz, lai applūdinātu dēmona mitekli, — Seraks iebilda, — ja mēs viņu nenogalināsim, bet tikai aizkaitināsim, tas var slikti beigties: dēmons noslaucīs no zemes virsas gan pādšāha cietoksni, gan mūs visus Labāk izraksim vēl vienu eju, kas ved uz kalnu, un mēģināsim* novadīt uz dēmona mitekli veselu ūdens straumi.

Vergi izraka vēl vienu pazemes eju, kas veda uz kalnu.

Kādu dienu dēmons atkal sacēla stipru smilšu vētru. Sagriezis milzīgus viesuļu stabus, viņš ietina biezā putekļu plīvurā* lielu karavānu un kopā ar bagātīgu laupījumu aizdzina to uz. pādšāha cietoksni. Jaunatnākušie vergi, pagalam izmocīti un* pārguruši, izstāstīja Serakam un tā biedriem, cik briesmīgu vētru sacēlis tuksneša dēmons, lai saņemtu viņus gūstā.

—     Nu ir īstais bridis! — Seraks stingri un svinīgi sacīja» vergiem. — Sāksim cīņu! Mūsu pulks aizvien pieaug.

Un Seraks pastāstīja saviem līdzbiedriem, ka tikmēr, kaijiēr viņi bija rakuši eju uz kalnu, viņš sapazinies ar visiem pils kalpotājiem un sargiem.

—     Viņi visi cīnīsies mūsu pusē/'V Seraks nobeidza savu» stāstījumu.

Pusnaktī Seraks lika vergiem skriet prom un uzrāpties klintī, kas bija pārkārusies pāri cietoksnim. Viņš pats aizgāja un pavēstīja par to pādšāha kalpotājiem un apsardzei.

Klusi atvērās pazemes cietuma durvis, un brīvību atguvušie vergi kāpa augšā klintī. Pats pēdējais tur atskrēja Seraks.

—     Suraija, vai tu te esi? — viņš skaļi uzsauca.

—      Es tepat esmu! — Suraija atsaucās un virzījās tuvāk Serakam.

Cilvēki spiedās cieši cits citam klāt, nezinādami, kas viņus sagaida.

— Brāļi! — Seraks uzrunāja apkārtstāvošos. — Mēs visi zinām, ka no augstajiem, ar sniegu klātajiem kalniem tek lejā daudz ūdens, taču klintsbluķi, ar kuriem tuksneša dēmons aizsprostojis šīs straumes, neļauj ūdenim tecēt uz ieleju. Nāciet, visi kopā mēģināsim nogrūst apakšējo klinti!

Tiklīdz klints bija nogrūsta, gar tās malām guldzēdamas sāka plūst ūdens straumes.

—    Kāpiet augstāki ļ~ sauca Seraks. — Grūdīsim nost arī citas klintis!

Cilvēki kāpa aizvien augstāk un augstāk, nogrūzdami savā ceļā daudzas klintis, un no katras šādas klints apakšas varenā straumē izlauzās ūdens.

Ausa rīts. Vergi jau bija augstu kalnos. No šejienes viņi redzēja, kā atsevišķi strauti saplūst kopā varenā straumē, kas, strauji plūzdama lejup, aizrauj sev līdzi klintsbluķus.

Uzlēca saule. Visa apkārtne pielija ar zeltainu gaismu. Platā <upe, kas bija izveidojusies no nelielajiem strautiem, nogāza pār pādšāha cietoksni pārkārušos klinti, un tā uzgruva virsū cie 'toksnim. Varena un rāma upe aizplūda līdz ielejai un sāka tecēt pa šo sauso, izslāpušo zemi.

—     Ūdens spēks izrādījās daudz lielāks, nekā mēs bijām gaidījuši! — Seraks sacīja. — Vienā mirklī tas apraka zem sevis •cietoksni un uz mūžīgiem laikiem atsvabināja mūs no cietsirdīgā pādšāha un briesmīgā tuksneša dēmona varas.

To visu redzēdami, daži bijušie vergi sāka vaimanāt:

—     Ko mēs esam izdarljušil Iznīcinājām paši sava darba augļus!

—     Vai tad cietoksnī bija kaut kas tāds, ko būtu vērts nožēlot?® Seraks iesaucās.

—    Viss tur bija skaists un dārgs, taču bez dzīvības! Tagad mēs zemi padzirdīsim ar ūdeni un sāks zaļot un ziedēt dārzi, vējā līgosies druvas.

— Vajadzīgas sēklas, bet sēklu mums nav— cilvēki joprojām sūrojās.

—     Sēklas mums iri — atskanēja kāda veca vīra balss, kas, uz spieķa balstīdamies, bija nokāpis no kalna un nu spraucās iekšā ļaužu barā.

—     Vectētiņ! Jūs jau esat atnācis? — Seraks iesaucās un apskāva večuku.

Kopā ar Seraka vectēvu bija atnākuši arī Suraijas vecāki.

—     Kalnos visi dabūja zināt par jūsu bezbailību un sāka kāpt uz ieleju, — večuks sacīja. Un, pacēlis uz augšu maisu, turpināja sakāmo:

—    Visu mūžu esmu vācis retas auglukoku un labības sēklas. Nāciet — iesēsim sēklas šai auglīgajā zemē, kas pēc tām izsal' kusi.

Šaubas un neticība pamazām izzuda. No visām pusēm atskanēja saucieni:

—    Mēs iznīcinājām tuksneša dēmonu un pādšāhu! Mēs esam brīvi! Strādāsim visi plecu pie pleca un dzīvosim kā brāli!

Arī daudziem citiem, kas dzīvoja kalnos, baidīdamies no tuksneša dēmona, atradās visvisādas sēklas. Brīvību atguvušie ]audis tūliņ pat ķērās pie darba.

Nekad vairs šai ielejā neplosījās viesuli un smilšu vētras. Cilvēku prasmīgās rokas pārvērta to par ziedošu dārzu.

Brīvību ieguvušie vergi un no kalniem nokāpušie ļaudis šai ziedošajā ielejā dzīvoja ilgu un laimīgu mūžu.

TRĪS BRĀĻI

Sensenos laikos dzīvoja kāds nabadzīgs sirmgalvis. Viņam bija trīs dēli, trīs gudri, attapīgi jaunekļi. Vecākais dēls Sitora šinoss bija zvaigžņu tulks; viņš novēroja debess spīdekļus, pētīja to stāvokli, pēc zvaigznēm spēja paredzēt gaidāmos notikumus un brīdināja ļaudis par iespējamām briesmām un nelaimēm.

Vidējais dēls Darjobands valdīja pār ūdeņiem, upju straumes viņš padarīja sev paklausīgas un novadīja tās uz cilvēku apdzīvotām vietām.

Jaunākais dēls Samšerbozs bija drosmīgs karotājs, viņš tik veikli rīkojās ar zobenu, ka neviens viņam šajā ziņā nespēja līdzināties.

Valodas par šo trīs brāļu spēkavīru bezbailību un lielo amata prasmi bija izgājušas tālu pasaulē.

Bet tad tēvs sadomāja apprecināt vecāko dēlu. Brāli, to padzirdējuši, meta darbu pie malas, sanāca visi kopā un

apspriedušies nolēma: ja jau jāprecas, tad viņi visi trīs precēsies vienā dienā.

Brāļi trijatā aizgāja pie tēva un saka tam:

—        Tēvs, apprecini mūs visus trīs vienā dienā 1 Ja tu to nevari, tad ļauj mums paklejot pa citām pilsētām, mēs tur atradīsim sievas un apprecēsimies visi vienā dienā.

Vecajam vīram gauži negribējās šķirties no dēliem, un viņš pats sāka meklēt tiem sievas, lai apprecinātu visus vienā diena.

Meklēja, meklēja, taču nespēja atrast piemērotu sievu pat vienam dēlam. Tā nu vecajam vīram nekas cits neatlika kā )aut dēliem doties prom celojumā.

Ilgi jo ilgi klīda pa pasauli trīs brāļi. Kādu dienu viņi jāja pāri laukam: vecākais brālis pa priekšu, vidējais — aiz viņa un jaunākais pašās beigās. Uz lauka, tieši viņiem ceļā, gulēja milzīgs akmens. Vecākais brālis Sitorašinoss, apjājis akmenim apkārt, turpināja ceļu tālāk. Arī vidējais brālis Darjobands izdarīja tieši tāpat. Bet jaunākais brālis Sāmšerbozs, piejājis pie akmens, nokāpa no zirga un ar zobena galu aizsvieda to sāņus. Vietā, kur bija stāvējis akmens, čumēja un mudžēja no skudrām. Tās saskrēja visapkārt spēkavīram, rāpoja augšup pa zābaku stulmiem. Sāmšerbozs, baidīdamies skudras samīt, nekustēja ne no vietas. Pēkšņi viņš izdzirdēja kādu balsi:

—     Paldies tev, spēkavīr! — tā sacīja pati lielākā skudra.

—     Mēs gribam tev atdarīt par tavu labo sirdi. Paņem vienu manu spārnu un noglabā to. Ja būšu tev vajadzīga, tad aizdedzini spārnu, un tajā pašā mirklī es būšu klāt ar visu savu armiju.

Sāmšerbozs nobrīnījās, tad vieglītēm pieskārās skudrās spār niņam, un tas tūliņ pielipa viņam pie pirksta. Spēkavīrs nokratīja spārniņu no pirksta un iesēja to jostas lakata stūrītī.

Skudras acumirklī izklīda uz visām pusēm. Sāmšerbozs uzkāpa zirgam mugurā un steidzās pakaļ brāļiem. Bet, kad bija viņus panācis, neko neteica par skudrām, jo baidījās, ka brāļi varētu viņu izsmiet par tik niecīgu palīdzību.

Beidzot tālumā brāļi ieraudzīja lielu pilsētu. Tā bija viņu valsts galvaspilsēta. Piejājuši tuvāk, viņi redz: milzu pūlis stāv pie pilsētas vārtiem, bet zālē guļ liels dzelzs gabals.^

—     Kas noticis? — spēkavīri apjautājās.

—     Tam, kas pārcirtis uz pusēm dzelzs gabalu, pādšāhs atdos par sievu vienu no savām meitām, — paskaidroja apkārt stāvošie.

Brāļi uzzināja, ka daudzi stiprinieki mēģinājuši pārcirst dzelzs gabalu, tomēr neviens to nav spējis izdarīt.

—     Tas nav man pa spēkam, — Sitorašinoss sacīja un nojāja maliņā.

—     Es arī to nespēju izdarīt, — Darjobands noteica un sekoja vecākajam brālim.

Šamšerbozs piejāja pie dzelzs gabala, izņēma zobenu no maksts un atvēzējies cirta ar tādu spēku, ka tūliņ pāršķēla to divās daļās. Taču pie pādšāha Šamšerbozs atteicās iet un kopā ar brāļiem jāja tālāk.

Pēc kāda laika brāļi piejāj pie ezera un redz: tam apkārt sastājušies ļaudis, tie visi skatās ūdenī un raud gaužas asaras.

Brāļi apstājas un sāk izprašņāt ļaudis, par ko šie tā bēdājas.

Izrādās, ka ezerā iemājojis milzīgs pūķis. Katru nakti tas izpeld krastā un pieprasa sev vienu jaunavu, četrdesmit aunus un desmit dastarhonus ar cienastiem.

Pūķis jau bija aprijis visas jaunavas pilsētā. Nu pienākusi kārta abām pādšāha meitām. Taču pādšāhs gribot atrast spēkavīru, kas spētu nogalināt pūķi.

Visu to noklausījušies, brāļi sāka apspriesties, ko darīt.

—     No grūtībām mēs nekad neesam baidījušies, — Samšer-: bozs sacīja. — Mums vajadzētu atsvabināt pilsētu no šā ļaundara varas.

—     Tev taisnība, — bilda Sitorašinoss, — taču šis darbs nav man pa spēkam. Es varu pēc zvaigznēm vienīgi noteikt pūķa atrašanās vietu.

—               Bet manā varā ir ūdens stihija, — sacīja Darjobands.

—    Ja Sitorašinoss pēc zvaigznēm noteiks, kur tieši atrodas pūķis, tad aizvadīšu no turienes prom ūdeni, lai briesmonis pamokās slāpēs. Bet, ja pūķis saniknots metīsies krastā, es nejaudāšu stāties tam pretī.

—    Cīnīties ar pūķi — tas ir mans darbs! — priecīgi iesaucās Šamšerbozs.

Tuvojās vakars. Šamšerbozs devās pie ezera apskatīt krastus. Sitorašinoss sāka novērot zvaigznes debesu velvē, bet Darjobands aizgāja gulēt, lai uzkrātu spēkus cīņai ar ūdeni.

Un tā nu Samšerbozs iet gar ezera krastu un redz, ka pād šāha kalpi izklāj tepiķi, uz tā apsēžas jaunava, viņai priekšā tiek nolikti desmit dastarhoni ar bagātīgu cienastu, bet visapkārt pie mietiem piesieti četrdesmit auni. Pabeiguši savu darbu, kalpi teciņiem vien aizsteidzās atpakaļ uz pilsētu.

Samšerbozs piegāja pie jaunavas, kas lēja rūgtas asaras un drebēja bailēs, un dabūja zināt, ka viņa ir pādšāha meita.

—   Neraudi! — spēkavīrs viņu mierināja. — Es ar brāļiem tevi izglābšu.

—   Ak, cēlsirdīgais spēkavīr! Pūķi nav iespējams uzveikt! Tāpēc sargi savu dzīvību, savu jaunību un steidzies drīzāk prom no šejienes! — jaunava iesaucās.

Spēkavīru dziļi saviļņoja jaunavas vārdi, un sirds viņam iesmeldzās žēlumā.

—   Nē, es nekur prom neiešu! Jau šonakt pat cīnīšos ar pūķi*§s Samšerbozs sacīja.

Piepeši no ūdens iznira milzīga briesmoņa rīkle, no kuras vēlās dūmu mutuļi, bet no acīm sprēgāja dzirksteles. Briesmonis piepeldēja pie krasta. Samšerbozs ieskrējās, cirta zobenu atvērtajā rīklē un pāršķēla briesmoni uz pusēm.

Kolīdz pūķis bija uzveikts, spēkavīrs lika jaunavai doties uz mājām. Viņa, aiz priekiem palēkdamās, aizskrēja mājās un visu izstāstīja tēvam. Pādšāhs pavēlēja atgādāt pie viņa stiprinieku, kas uzveicis pūķi.

—  Jauki, jauki, drosmīgo spēkavīr! — pādšāhs sacīja. — Ja tu no tiesas esi tik stiprs, tad izpildi vēl vienu uzdevumu, un tu varēsi izraudzīties par sievu vienu no manām meitām.

—   Nē, kungs, ja es izpildīšu vēl vienu uzdevumu, tad gādā rokā trīs meitas, — Samšerbozs sacīja un klusībā nodomāja: «Ja jau esmu pārcirtis uz pusēm lielu dzelzs gabalu un uzvarējis briesmīgo puķi, vai tad nu šis darbs nebūs man pa spēkam.»

—    Man ir tikai divas meitas, un manā valstī jaunavu vairs nav, — pādšāhs sacīja. — Ļaudis aiz bailēm no pūķa izklīduši kur kurais. Labība manos laukos pāraugusi un izbirusi. Palīdzi, spēkavīr, savākt izbirušos graudus, citādi visa raža pagalam. Sim darbam dodu tev vienu dienu laika.

Samšerbozs neko neatbildēja pādšāham un, aizgājis pie brāļiem, izstāstīja tiem visu, kas bija noticis.

—    Tādu darbu mēs pat trijatā nevaram vienā dienā izdarīt! — Sitorašinoss iesaucās. Viņam pievienojās arī vidējais brālis Darjobands.

—     Līdz šim mēs esam uzveikuši visas grūtības, padomāsim arī tagad, kā varētu izdarīt šo darbu, — Samšerbozs sacīja. Un viņš pats domāja ar tādu piepūli, ka seja tam pārklājās sviedru lāsēm. Spēkavīrs noraisīja jostas lakatu un ņēmās slaucīt nosvīdušo seju. Pēkšņi viņš sajuta rokās kaut ko cietu un paskatījies ieraudzīja lakata stūri iesieto mezglu. Tajā pašā mirklī spēkavīrs atcerējās skudras un, ātri piecēlies, skriešus aizskrēja uz lauku un aizdedzināja tur skudras spārnu.

Tūliņ pat labības druvā sāka tekalēt tūkstošiem skudru. Nepagāja ne stunda, kad laukā jau bija parādījusies labības kaudze, kas ar katru brīdi auga augumā. Neaptverami lielā skudru armija dažās stundās savāca izbirušos graudus un pazuda kā nebijusi.

Vakarpusē uz lauka atnāca pādšāhs. Redzēdams, ka zemē nav neviena paša graudiņa, viņš kļuva bāls aiz bailēm un sāka drebēt pie visām miesām.

—     Neko darīt, ņem par sievu vienu no manām meitām! — pādšāhs noteica. Viņš gribēja paziņot tautai, ka izprecina savu meitu.

—    Pagaidi, cienījamais! Atļauj uzdot tev vienu jautājumu. — Samšerbozs apturēja pādšāhu.

Pādšāhs muti vien iepleta aiz brīnumiem par tādu pārdrošību, taču ļāva jauneklim runāt.

—    Kad velkat mugurā kreklu, ko jūs darāt papriekš — iebāžat galvu vai bāžat rokas piedurknēs?

—    Skaidrs, ka papriekš iebāžu rokas piedurknēs, — pādšāhs atbildēja.

—     Nu kā tad, visi tā dara, -— Samšerbozs sacīja. — Man ir divi brāļi, kā lai es, visjaunākais, lienu priekšā vecākajiem? Tas nav labi. Es izpildīju divus jūsu uzdevumus, tagad izpildiet jūs divus manus lūgumus: savu vecāko meitu atdodiet par sievu manam vecākajam brālim Sitorašinosam. Viņš, tā teikt, ir spēkavīrs zinībās. Pēc debess ķermeņu kustības viņš iepriekš spēj noteikt dabas parādības un visādas nelaimes. Bet savu otru meitu atdodiet vidējam brālim Darjobandam. Viņš ir ūdeņu pavēlnieks, spēj apturēt upju tecējumu, pagriezt to vajadzīgajā virzienā, apvienot vairākas upes vienā.

Tiklīdz pādšāhs izdzirdēja par Samšerboza brāju brīnumainajām spējām, viņam briesmīgi iegribējās, lai tie kalpotu viņa iabā. Pādšāhs tūliņ piekrita atdot abas meitas Samšerboza brāļiem par sievām.

Taču brāļi, padzirdējuši par pastarīša augstsirdīgo nolūku, stingri atteicās lauzt norunu.

Samšerbozs ņēmās viņus pierunāt:

—   Grūti atrast sievas mums visiem trijiem uzreiz. Tagad es palīdzu jums, bet pēcāk jūs palīdzēsiet man.

—   Kad būsim palīdzējuši tev, tad arī runāsim par precēšanos! — abi brāļi sacīja.

Samšerbozs tomēr nepadevās:

—   Ja jau tā, tad lūdzu jūs vismaz trīs dienas nenoraidīt pād šāha piedāvājumu, pēcāk — kā būs, tā būs.

Sim priekšlikumam brāji piekrita.

Par godu uzvarai pār pūķi un ražas novākšanai pādšāhs sarīkoja lielas godības, uz kurām uzaicināja arī visus trīs spēkavīrus.

Mielasta laikā pādšāhs ar saviem galminiekiem krietni sadzērās. Bet trīs brāļiem vīns negāja pie sirds, viņi mierīgi sēdēja un sarunājās. Samšerbozam iegribējās apskatīt pādšāha pili. Nevienam nemanot, viņš piecēlās no dzīru galda un gāja paklaiņot pa pils istabām. Kalpotāji, pazinuši slaveno spēkavīru, jāva tam iet, kur pats grib. Apstaigājis visu pili, Samšerbozs nonāca dārzā, kuru apgaismoja daudzi lukturi. Pēkšņi kādā dārza stūrī viņš izdzirdēja sievietes raudas. Spēkavīrs steidzās uz turieni. Dārza dziļumā pie neliela namiņa viņš uzdūrās diviem sargiem.

—              Kas tu tāds esi? Taisies ātrāk prom no šejienesl — uzsauca viens no sargiem.

—        Kas tur raud? — bargi noprasīja Samšerbozs, un sargi pazina, ka šis cilvēks ir slavenais spēkavīrs.

—        Te paslēpta kāda jaunava, — viens no sargiem paskaidroja, — viņa ir nabadzīga, bet tik neizsakāmi daiļa, ka pats pādšāhs grib apņemt viņu par sievu, tiklīdz būs izprecinājis savas meitas.

«Tātad palikusi dzīva vēl viena jaunava?» spēkavīram pazibēja prātā doma.

Samšerbozs, ilgi nedomādams, ar plecu paspieda ar dzelzi apsistās aizslēgtās durvis un it viegli tās atgrūda. Ieiedams iekšā, viņš nemanīja, ka aiz durvīm uztraukusies paslēpjas kāda veča. Otrā istabā sēdēja brīnumskaista jaunava. Divas garas, melnas bizes slēpās viņas platās kleitas ielocēs, no kopā saaugušo, lokā izliekto uzacu apakšas spēkavīrā raudzījās lielas, melnas acis.

—    Ai, stipriniek, paglāb mani no pādšāha varas! — jaunava raudādama pēkšņi sāka lūgties. — Ja tu to nedarīsi, es nomiršu!

—     Rau, ar šo te zobenu, kas līdz šim sakāvi vēl nav pieredzējis, esmu gatavs tev palīdzēt, — Samšerbozs sacīja. — Un, ja pādšāhs tev ir netīkams, vai esi ar mieru kļūt par spēkavīra sievu? — viņš jautāja un izstāstīja daiļavai, kāpēc viņi, trīs brāļi, klīst apkārt pa pasauli. Samšerbozs pateica arī to, ka abiem vecākajiem brāļiem sievas jau atrastas, bet ka viņam tās vēl nav.

Runādamies ar jaunavu, Samšerbozs apsēdās uz paklāja malas. Zobenu viņš nolika sev blakus.

—    Viss mans spēks slēpjas šajā zobenā, — Samšerbozs sacīja. — Tikmēr, kamēr zobens ir pie manis, neviens nespēj mani pieveikt!

Daiļās jaunavas priekā mirdzošās acis liecināja par to, ka spēkavīrs atradis sievu. Samšerbozs novilka sev no pirksta gredzenu un lūkoja to uzmaukt jaunavai pirkstā, tādējādi aplieci nādams, ka tā nu ir viņa līgava.

Piepeši spēki viņu atstāja un Samšerbozs bez dzīvības saļima uz paklāja.

Bez diviem sargiem jaunavu uzmanīja ari kāda viltīga veča. Viņa no gūsteknes neatkāpās ne soli. Kad Samšerbozs ienāca namiņā, veča paslēpās pirmajā istabā un noklausījās abu sarunu. Kad Samšerbozs pateica, ka viss viņa spēks slēpjas zobenā, veča pa atvērtajām durvīm klusiņām ieslīdēja vāji apgaismotajā istabā, un brīdī, kad spēkavīrs, iepriecināts par jaunavas piekrišanu precēties ar viņu, vilka daiļavai pirkstā gredzenu, veča paņēma zobenu. Tajā pašā mirklī Samšerbozs zaudēja savu spēku.

Viltniece, pakampusi zobenu, aši izsteidzās no istabas un

aizslēdza durvis. Gribēdama pakalpot pādšāham, viņa iedeva zobenu vienam sargam, lai tas ātri aizjāj pie upes un iemet zobenu visdziļākajā atvarā.

Pādšāhs, pavisam apskurbis no vīna, ar mokām pietrausās kājās un devās uz savām istabām. Pēc viņa cēlās augšā ari citi mielasta dalībnieki.

Sitorašinoss un Oarjobands, uztraukušies par brāļa ilgo prombūtni, gāja viņu meklēt, bet nekur nevarēja atrast. Tad Sitorašinoss pacēla acis uz debesīm.

«Kur gan ir brālis?» viņš prātoja un pēkšņi pamanīja, ka no trim spožām zvaigznēm, kas allaž bija stāvējušas cieši blakus, viena noslīdējusi pavisam zemu virs apvāršņa.

—      Brālim gadījusies nelaime! — Sitorašinoss sacīja Darjo bandam. — Atri jāsteidzas viņam palīgā!

Nebilduši nevienam ne vārda, brāļi uzlēca zirgiem mugurā un jāja turp, kur spīdēja rietošā zvaigzne. Tā viņi jāja un jāja, līdz nokjuva pie kādas tālas upes. Zvaigzne stāvēja virs pašas dzelmes upes vidū.

—      Brāļa noslēpums meklējams šai upē, — Sitorašinoss teica, — ko lai tagad darām?

—      Bet tas taču ir mans darbs! — Darjobands iesaucās. Viņš priecājās, ka beidzot varēs parādīt ari savu prasmi.

Novilcis smagās virsdrēbes, Darjobands devās gar upi uz augšu. Pēc tam, iebridis ūdenī, viņš virzījās uz upes vidu, kur bija visdziļākais atvars. Izpletis rokas, viņš bezbailīgi gāja uz priekšu, apturēdams straumes plūdumu. Kad Darjobands nonāca līdz atvaram, straume apstājās pavisam.

Kamēr Darjobands ar savu milzu spēku aizturēja straumi, Sitorašinoss, nenolaizdams acu no zvaigznes, pa upes dibenu devās uz atvaru. Nonācis vietā, kur tieši virs galvas spīdēja zvaigzne, Sitorašinoss paskatījās sev zem kājām un pašā atvara viducī ieraudzīja zobena spalu. Paķēris zobenu, Sitorašinoss, ko kājas nes, metās krastā. Bet Darjobands palaida vajā ūdeni, un straume sāka tecēt, kā tecējusi.

Rītausmā abi spēkavīri atgriezās pilī un ņēmās taujāt, kur ir viņu brālis.

Veča pādšāham bija visu izstāstījusi. Un nu, ieraudzījis brāļiem rokās zobenu, kam piemita tāds teiksmains spēks, pādšāhs pārbijās un nekavējoties lika parādīt, kur guļ Samšerbozs.

Tiklīdz brāļi iebāza zobenu makstī, SamŠerbozs acumirklī atvēra acis un pielēca kājās.

—     Kur ir mana līgava? — viņš iesaucās, palūkojies uz atvērtajām istabas durvīm. Taču neviens neko viņam neatbildēja, paskatījies uz roku, SamŠerbozs ieraudzīja, ka gredzens atkal ir •viņam pirkstā.

«Vai pēc nelaimes, kas man uzkrita, viņa tiešām būtu pār domājusi un lauzusi doto vārdu?» spēkavīrs domāja un devās meklēt jaunavu.

Lai gan vecākie brāļi nezināja, kas bija atgadījies pastarītim, tomēr no viņa pirmā izsauciena tie saprata, ka pilī ir vēl viena jaunava. Gribēdami drīzāk sasniegt mērķi, arī vecākie brāļi steidzās meklēt rokā jaunavu. Viņi meklēja augu dienu, līdz vakarā beidzot priecīgi pavēstīja jaunākajam brālim:

—     Ej apsēdies pie baseina un gaidil Tur atnāks kalpone, ar viņu tad arī visu norunā.

Vakara mijkrēslī pie baseina pienāca kalpone un piesmēla krūzi ar ūdeni. Spēkavīrs piesteidzās pie viņas, nomauca no pirksta gredzenu un, iemetis to krūzē, sacīja:

—     Vispirms ūdeni no šīs krūzes izlej, kur tev liks, bet, kas paliks pāri, ielej tās daiļavas piālā, kuru apsargā viltīgā veča. Ja daiļā jaunava tev kaut ko jautās, tad saki: «Izej ārā pie baseina, tur tu visu uzzināsi.»

Pēc večas pavēles kalpone ielēja ūdeni katlā, bet to, kas palika pāri, ielēja piālā, kura atradās jaunavai priekšā.

Tiklīdz daiļava ieraudzīja piālā sava iemīļotā gredzenu, tā tūlīt saķēra kalponi aiz rokas un čukstus noprasīja:

—     No kurienes te uzradies šis gredzens?

—    Mēģini iziet ārā pie baseina, un tu pati dabūsi visu zināt, — klusiņām sacīja kalpone.

Jaunava piegāja pie večas un, slēpdama savu prieku, bēdīgā balsi ierunājās:

—    Acis man no asarām aiztūkušas. Atļaujiet kopā ar kalponi iziet laukā pie baseina, gribu nomazgāt seju aukstā ūdenī.

Vecā pasauca kalponi un pavēlēja tai neizlaist jaunavu no acīm.

Iznākusi pie baseina un ieraudzījusi tur spēkavīru, daiļava metās viņa apkampienos, līksmi saukdama:

—     Tagad es ne no kā nebaidos!

Trīs brāļi un jaunava devās pie pādšāha.

Visas tautas priekšā pādšāhs pavēstīja, ka abas savas meitas izdod par sievām spēkavīriem, kas atceļojuši šurp no svešas malas.

—   Dari zināmu, ka arī trešajam brālim ir līgava, — Sito rašinoss teica pādšāham un izstāstīja sanākušajiem ļaudīm par to, kā viņi, trīs brāļi, bija solījušies apprecēties vienā un tai pašā dienā.

—   Manā valstī trešās jaunavas nav! — pādšāhs dusmīgi noteica.

—   Ir gan! — skaļi iesaucās Samšerbozs un norādīja uz jaunavu, kas stāvēja viņam aiz muguras..

Pādšāhs dusmās nobālēja. Viņš jau grasījās saukt sargus,, lai tie soda spēkavīrus, bet pie viņa pienāca Darjobands un sacīja:

—   Mūs nebaida nedz upes, nedz dziļas jūras, mēs esam draugos ar debess spīdekļiem, mūsu rokās ir zobens, kas nepazīst sakāvi! Atlaid mūs kopā ar līgavām, sveikas un veselas mēs tās nogādāsim dzimtenē, savās tēva mājās; tur nosvinēsim kāzas un mūža galā iepriecināsim savu tēvu.

Aiz lielām dusmām pādšāhs nespēja ne vārda dabūt pār lūpām. Viņš zināja, ka šiem varenajiem spēkavīriem nevar stāties pretī.

Un tā nu Sitorašinoss, Darjobands un Samšerbozs sasniedza savu mērķi: aizveda līgavas uz dzimteni, un visi trīs nosvinēja kāzas vienā dienā.

BRĪNUMPODIŅŠ

Reiz kādā ciemā dzīvoja divi bārabērni — zēns un meitene. Viendien viņi bija briesmīgi izsalkuši, taču neka ēdama viņiem nebija.

Meitenīte devās meklēt kaut ko ēdamu. Viņa gāja pa ciemu un ieraudzīja vecu večiņu, kas ar mokām stiepa lielu ūdens krūzi. Meitene pieskrēja pie večiņas un teica:

—    Vecomāt, ļaujiet, es jums palīdzēšul

—    Labi, — vecā sieva bija ar mieru.

Tagad viņas abas pa kārtai nesa lielo ūdens krūzi, līdz pārnesa to mājās. Večiņa pateicās meitenei par palīdzību un uzdāvināja viņai podu.

1 — Sis ir brīnumpodiņš, — vecā sieva sacīja. — Ja tu to uzliksi uz dastarhona un pateiksi: «Podiņ, izvāri biezputru!» — tas tūliņ bez rīsiem izvārīs tev tik daudz biezputras, cik vien gribēsi. Bet, kad tu pateiksi: «Paldies, podiņ, pietiekl» — tas pārstās vārīt. Meitene gauži nopriecājās, paņēma podiņu un te •ciņiem laidās uz māju.

Tagad nu brālis un māsa allaž bija paēduši. Tiklīdz viņi jutās izsalkuši, tā uzlika podiņu uz galdauta un teica: «Podiņ, Uzvāri biezputru!» Un podiņš bez kavēšanās izvārīja biezputru.

Kādudien meitenīte bija aizgājusi uz tīrumu. Zēnam sagribējās ēst, un viņš, nespēdams māsu sagaidīt, uzlika podiņu uz .galdauta un teica:

— Podiņ, izvāri biezputru!

Kad podiņš bija pilns ar biezputru, vajadzēja sacīt: «Palādies, podiņ, pietiekl» — taču zēns šos vārdus bija aizmirsis.

—     Nevajag, vairāk nevāri! — zēns sauca, bet podiņš tik vā rrīja un vārīja.

Galu galā biezputra sāka tecēt no podiņa ārā, tā pārklāja 'galdautu, tad notecēja uz grīdas, pēc tam, piepildījusi pagalmu, izplūda uz ielas. Cilvēki brīnījās nenobrinīdamies, taču nezināja, iko iesākt.

Tobrīd mājās atgriezās meitene un redzēja, ka visas malas ir pilnas ar biezputru. Viņa tūliņ saprata, kas noticis, un jau iho ielas skaļa balsī uzsauca:

—    Paldies, podiņ, pietiekl

Podiņš^ acumirklī pārstāja vārīt. Meitene, stigdama biezputrā, iegāja istabā. Puisēns sēdēja ierāvies sienas nišā un raudāja.

Turpmāk zēns nekad vairs neņēma podiņu, nepaprasījis māsai atļauju.

Sandalkociņš

Reiz dzīvoja zemnieks, kam bija divi dēli un viena meita — Mairambī, neparasti daiļa meitene.

Zemniekam kaimiņos dzīvoja bagāts bajs. Kādudien viņam ienāca prātā doma, ka vajadzētu precēties, un viņš teica saviem kalpiem: —    Ejiet un atrodiet man sievu, kas būtu tikpat skaista kā Mairambī!

Precinieki uzāva kājās koka tupeles, paņēma rokās dzelzs spieķus un devās meklēt bajam sievu. Meklēja, meklēja, tomēr nekur neatrada jaunavu, kas būtu tikpat daiļa kā Mairambī. Atnākuši atpakaļ pie baja, precinieki viņam sacīja^

—   Ak, mīļais kungs, mūsu tupeles novalkājās un kļuva cauras kā siets, mūsu spieķi nodila tievi kā adatas, taču nekur neredzējām jaunavu, kas spētu līdzināties Mairambī.

Mazdrusciņ padomājis, bajs teica:

—  Ejiet pie Mairambī tēva un sakiet, lai viņš man izprecina savu meitu. Es viņam došu daudz lopu, daudz naudas, lai tikai atdod par sievu savu meitu.

Precinieki nu aizgāja pie Mairambī tēva un teica tam:

—  Bajs sola tev daudz lopu un daudz naudas, ja atdosi viņam savu meitu par sievu.

Mairambī tēvs aprunājās ar sievu, ar vecāko dēlu un piekrita atdot meitu bajam par sievu.

Nu sāka taisīties uz kāzām. Tika atvesti auni un risi, samalti kvieši, sakults sviests.

Mairambī tēvs izbēra saulē vienu maisu risu un, pasaucis meitu, sacīja viņai:

Meitiņ, uzmani rīsus, lai putni tos neizknābā.

Mairambī bija ar mieru apsargāt rīsus, viņa apsēdās tiem blakus un sāka izšūt tibeteju. Meitene sēdēja un izšuva, bet te pēkšņi pielidoja klāt žagata un sāka žadzināt. Mairambī redzēja putnu, taču neko neteica. Žagata no jauna ņēmās žadzināt. Tad Mairambī sacīja:

—    Tiš! Ko tu te žadzini?!

Žagata atbildēja:

—       Ļauj man mazlietiņ paknābāt rīsus, kad būšu pieēdusi pilnu guzu, pateikšu tev patīkamu ziņu.

—     Labi, ēd ar*, — Mairambī bija ar mieru.

Žagata pieēda pilnu guzu, tad paziņoja:

—       Sie risi domāti tavām kāzām, tevi izdod par sievu jūsu kaimiņam bajam.

Mairambī kļuva bēdīga un sacīja žagatai:

—     Tišl

Žagata aizlidoja prom.

Pēc brīža atlaidās cits putns kopā ar saviem mazuļiem un arī ņēmās knābāt rīsus.

—      Tiš! — Mairambī viņu aprāja. — Ko knābā rīsus, atļauju neprasījis!

—      Ļauj man paknābāt, — putns sacīja. — Kad pieēdīšu pilnu guzu, pateikšu tev patīkamu ziņu.

— Labi, ēd ar’, — Mairambī bija ar mieru.

Kad putns un tā mazu]i bija pieēduši pilnas guzas, putns sacīja:

—              Ai, daijaviņ, nezinu, vai tu bēdāsies vai priecāsies, taču šie rīsi domāti tavām kāzām, tevi izdod par sievu jūsu kaimi ņam bajam.

Mairambī kļuva pavisam bēdīga un sacīja putnam:

Bet pati klusībā nodomāja: «Vai dieviņ, ja jau putni tā runā*, tad te kaut kas nav kārtībā. Vai tiešām tēvs, māte un brālis atdos mani par sievu šim vecajam sakārnim? Vai tad viņi ir mani ienaidnieki?:»

Tā nodomājusi, meitene dzijās bēdās izņēma adatu no šuvekļa, iedūra to zemē un sāka gauži raudāt. Tajā vietā, kur bija iedurta adata, sāka augt platāna. Tā auga un auga, līdz galotne ietiecās debesīs.

Mairambī piespiedās pie platānas un teica:

Ai, sandalkociņ.

Uztaisi krēsliņu!

Pacel mani augstāk,

Pacel mani augstāki

Tiklīdz Mairambī bija izteikusi šos vārdus, platāna sāka celt viņu uz augšu.

Tad šurpu atsteidzās māte, kuru ]audis bija pasteigušies brīdināt.

—             Ak, meitiņ Mairambī! Atgriezies, atgriezies, kāp zemē! Ja kāds tev ir kaut ko teicis, tā nav taisnība, kāp zemē!

Bet Mairambī raudādama atbildēja:

Ai, sandalkociņ,

Uztaisi krēsliņu!

Pacel mani augstāk,

Pacel mani augstāk!

Tu biji man māte,

Nu tapi naidniece.

Ai, sandalkociņ,

Uztaisi krēsliņu!

Pacel mani augstāk,

Pacel mani augstāk!

Māte aizsteidzās pie tēva.

—    Ak, tēvs! Mēs esam zaudējuši savu bērnu, savu meitiņu! Tēvs pārbijies atskrien un, ieraudzījis, ka meita jau ir augstin augstu, pašā platānas galotnē, ņemas viņu lūgties:

—        Meitiņ Mairambī, griezies atpakaļ! Ja kāds tev ir kaut ko teicis, tā nav taisnība, kāp zemē!

Bet Mairambī, sākdama raudāt vēl gaužāk, sacīja:

Ai, sandalkociņ,

Uztaisi krēsliņu!

Pacel mani augstāk,

Pacel mani augstāk!

Tu biji man tēvs,

Nu tapi ienaidnieks.

Ai, sandalkociņ,

Uztaisi krēsliņu!

Pacel mani augstāk.

Pacel mani augstāk!

Pa tam arī vecākais brālis, izdzirdīs par māsu, atsteidzās šurpu un lūgšus lūdzās:

—   Ak, mī]ā māsiņa Mairambī! Griezies atpakaļ, kāp zemē, neatstāj mūs vienus!

Taču Mairambī raudādama atbildēja:

Ai, sandalkociņ,

Uztaisi krēsliņu!

Pacel mani augstāk.

Pacel mani augstāki Tu biji man brālis.

Nu tapi ienaidnieks.

Ai, sandalkociņ,

Uztaisi krēsliņu!

Pacel mani augstāk,

Pacel mani augstāk!

Tad vecāki atnesa Mairambī jaunāko brālīti un teica:

—             Tava māsa grib mūs pamest, raudi un lūdzies, lai viņa paliek, lai kāpj zemē.

Mazais brālītis sāka gauži jo gauži raudāt. Mairambī brālīti ļoti mīlēja. Viņai sametās brālīša žēl, un viņa teica:

Ai, sandalkociņ,

Uztaisi krēsliņu!

Nolaid mani zemāk.

Nolaid mani zemāki

Tiklīdz Mairambī bija to pateikusi, platāna nolaida meiteni zemāk. Pastiepusi brālītim vienu savu bizi, Mairambī sacīja:

—     Ķeries klāt, es tevi uzcelšu augšā.

Brālītis ieķērās bizē, Mairambī pacēla viņu augšā, uzsēdināja sev uz pleciem un atkal noskaitīja:

Ai, sandalkociņ.

Uztaisi krēsliņu!

Pacel mani augstāk,

Pacel mani augstāk!

Platāna uzcēla Mairambī un viņas brālīti sev pašā galotnē. Tad pēkšņi māsa ar brāli atģidās tuksnesī, kuram neredzēja ne gala, ne malas. «Kas būs — būs,> Mairambī noteica un kopā ar brālīti devās iekšā tuksnesī. Nogājuši krietni ilgu laiku, abi sāka just izsalkumu. Mairambī apstājās un, aplaidusi acis visapkārt, ieraudzīja zemniekus, kas ar vēršiem ara zemi. Paņēmusi brālīti uz rokām, Mairambī piegāja pie viena no zemniekiem un uzrunāja viņu:

—             Klau* vectētiņ, mans brālītis ir ļoti izsalcis, prasa maizīti. Vai jums nebūtu kāds gabaliņš?

—      Ir jau gan, — sirmgalvis atbildēja. — Rau, tur uz ežas, zem mana halāta, ir gan maize, gan ūdens. Ejiet, meitiņ, abi ar brālīti un paēdiet.

Mairambī aizgāja, paēdināja un padzirdīja brālīti un, atgriezusies pie sirmgalvja, sacīja tam:

—     Vectētiņ, mēs esam ceļinieki, nezinām, uz kuru pusi jāiet. Parādiet mums ceļu.

—      Mīļie bērni, ejiet, rau, uz to pusi, — sirmgalvis sacīja, norādīdams uz austrumiem. — Jūs nonāksiet pie ezera, kas būs pilns ar vardēm. Neļauj dzert brālītim ezera ūdeni un arī pati to nedzer, citādi pārvērtīsieties par vardēm. Pēc tam ejiet tālāk, līdz nonāksiet pie nelielas upītes. Arī upītes ūdeni nedzeriet, citādi paliksiet par jēriem. Tad iesiet tālāk, līdz nonāksiet pie lielas upes. Tās ūdeni varēsiet padzerties.

Mairambī patencināja gādīgo sirmgalvi, uzsēdināja brālīti pikpaunā un devās prom.

Viņi gāja un gāja, līdz nonāca pie kāda ezera, kas bija pilns ar vardēm. Brālītis, ieraudzījis ūdeni, sāka lūgties:

—     Māsiņ, man rīkle galīgi izkaltusi, briesmīgi gribas dzert, es padzeršos ezera ūdeni.

—      Nē, nē! — Mairambī iesaucās. — To tu nedrīksti darīt, citādi kļūsi par vardi!

Brālītis nobijās un nedzēra ūdeni. Abi atkal devās ceļā. Laiks bija ļoti karsts, un pēc brīža brāli un māsu no jauna sāka mocīt slāpes. Viņi gāja, līdz nonāca pie upes. Odens tajā bija tik skaidrs un dzidrs, ka upes dibenā varēja saskatīt oļus.

Mairambī atstāja brālīti krastā, bet pati iebrida upē noskalot seju un rokas. Brālītis, neko neteikdams, padzērās upes ūdeni un tūliņ pārvērtās par jēriņu. Izmisumā viņš nezināja, ko darīt.

—     Vai manu dieniņ! — Mairambī bēdīgi iesaucās. — Tu padzēries upes ūdeni? Ko mēs tagad iesāksim?

Rūgtas asaras liedama, Mairambī kopā ar brālīti jēriņu devās tālāk.

Viņi gāja un gāja, līdz nonāca pie kādas milzum platas upes. Mairambī apsēdās krastā un atkal sāka gauži raudāt.

—     Kā gan mēs tiksim pāri šai upei? -ģviņa bēdājās.

Tobrīd pie Mairambī pienāca kalnu kaza un apvaicājās:

—     Ei, meitēn, kāpēc tu raudi?

—     Mēs netiekam pāri upei, tāpēc arī raudu, — Mairambī, smagi nopūtusies, atbildēja.

—      Kāpiet man mugurā, — kalnu kaza aicināja, — un es jūs pārnesīšu pāri upei.

Mairambī un brālītis uzrāpās kalnu kazai uz muguras, un tā, pārnesusi viņus pāri upei, teica:

—     Ejiet tagad, kur jums jāiet.

Mairambī pateicās kalnu kazai par palīdzību un kopā ar forālīti devas tālāk.

Gāja un gāja, līdz nonāca plašā pļavā.

Mairambī salauza zarus, uzcēla no tiem būdiņu un būdiņas tuvumā izlika putniem cilpu. Pēc brīža cilpā iekļuva irbe, Mai rambī to noķēra, izcepa un apēda.

Tieši tajā dienā bija izjājis medībās tās zemes pādšāhs. Medību piekūns, dzīdams sev pa priekšu divas irbes, ielidoja Mairambī zaru būdiņā. Piekūnam pa pēdām būdiņā ieskrēja pādšāha kalps un, noķēris piekūnu, ieraudzīja, ka iekšā sēž daiļa jo daiļa meitene, bet viņai blakus stāv jēriņš. Kalps pārsteigumā sastinga un labu brīdi, acu nenolaizdams, raudzījās meitenē, tad pajautāja:

Kas tu esi — pasaku feja vai parasta meitene, un ko tu dari šai tuksnesīgajā pļavā?

— Ak, tēvocīt, neesmu es nekāda feja, bet parasta meitene un vajadzības spiesta dzīvoju šai zaru būdiņā.

—     Tev jau pavardā kuras uguns, vai tu neizceptu šīs irbes? Es tās aiznestu pādšāham.

—  Kāpēc ne, — Mairambī bija ar mieru.

Viņa tūliņ pat noplūca irbes, notīrīja tās, tad vienu padeva pādšāha kalpam, bet otru pati sāka cept uz uguns. Kalps, Mairambī skaistuma savaldzināts, nespēja novērst no viņas acu un uz mirkli pat zaudēja samaņu, bet irbe iekrita pavardā un aplipa ar pelniem.

Toties Mairambī irbe izcepās brīnišķīgi. Kalps paņēma abas irbes un aiznesa tās pādšāham. Pādšāhs, ieraudzījis, ka viena irbe labi izcepusies, bet otra novārtīta ar pelniem, noprasīja kalpam, kāpēc tas tā.

Kalps izstāstīja pādšāham par daiļo meiteni, kas bija izcepusi irbi, tāpat ari to, ka viņa dzīvo zaru būdiņā un nezina, kurp lai dodas.

Pādšāhs iedeva kalpam zirgu un pavēlēja:

—    Jāj un atved viņu šurp! _

Aizjāja kalps pie Mairambī, izstāstīja, ka pādšāhs viņu aicina pie sevis, un aizveda daiļavu uz pili. •

Tiklīdz pādšāhs ieraudzīja Mairambī, tā tūliņ viņu un brālīti aizvadīja uz saviem kambariem un lika padotajjem taisīties uz kāzām. Kāzas dzēra vairākas dienas un vairākas naktis. Mairambī kjuva par pādšāha vismīļāko sievu.

Pādšāham bija vēl divas citas sievas, kas ne acu galā necieta Mairambī.

Pagāja kāds laiks, un nu jau Mairambī staigāja mātes cerībās. Ap to laiku, kad bērniņam vajadzēja nākt pasaulē, pādšāhs devās medībās, pieteikdams abām vecākajām sievām rūpēties par jaunāko — Mairambī. Bet tās nosprieda, ka tikmēr, kamēr pādšāhs būs prom, jātiek vaļā no Mairambī.

Cauri pādšāha dārzam tecēja upe, kuras krastā auga augsta platāna. Abas vecākās sievas platānas zaros iekāra šūpoles, ar varu aizvilka pie tām Mairambī un iesēdināja viņu šūpolēs. Tad abas sievas spēcīgi iešūpoja Mairambī un iegrieza šūpoļu virves. Tās pārtrūka, un Mairambī iekrita upē. Taču, meitenei krītot, viena viņas matu sproga aizķērās platānas zarā.

Vecākās sievas, nopriecājušās, ka tikušas vaļā no Mairambī, devās atpakaļ uz pili.

Bet brālītis raudāja tik gauži, ka asaras lija gluži kā lietutiņš no pavasara mākoņa.

Tuvojās laiks, kad pādšāham vajadzēja atgriezties. Abas sievas sacepa daudz plāceņu, izžāvēja tos saulē un salika nišā. Vecākā sieva apgūlās uz segas pie sienas. Pādšāhu sagaidīt izgāja tikai vidējā sieva.

— Bet kur tad ir jaunākā sieva, kāpēc viņa mani nesagaida? — pādšāhs tūliņ pat apvaicājās.

—  Ak, nemaz neprasiet! — vidējā sieva atsaucās. — Ka viņu nelabais parautu — šo jūsu sievu! Dievs vien zina, kas viņa par radījumu — nešķīstais gars vai labā feja, tikai viņa pazuda tūlīt pēc tam, kad jūs bijāt aizgājis medībās. Labāk ejiet apraudzīt savu vecāko sievu, viņa teju, teju var nomirt.

Pādšāhs iegāja pie vecākās sievas un redz, ka viņa ir smagi slima. Kad viņa griežas uz sāniem, krūtīs tai dzirdama smaga gārdzoņa.

Pādšāhs izbrīnījies saka:

—      Kas tā par slimību? Drīzāk ataiciniet mullu1 un dziednieku. Mulla noskaitīs lūgšanas, dziednieks iedos zāles.

— Nesauciet ne dziednieku, ne mullu, — slimā sieva saka.

—    Lieciet, lai nokauj jēriņu. Viņa gaja mani izdziedēs.

Pādšāhs lika diviem miesniekiem, lai tie nokauj jēriņu. Miesnieki saķēra jēriņu, sasēja tam kājas un, nogāzuši to gar zemi, jau taustījās pēc naža, kad jēriņš pēkšņi cilvēka balsī ierunājās:

—     Nekaujiet mani nost, man gribas padzerties. Ļaujiet aiziet uz upi, norīt kaut vienu ūdens malku, tad varēsiet kaut mani nost.

Miesnieki atlaida jēriņu padzerties. Viņš pienāca pie upes un saka:

—     Māsiņ, klau, māsiņ! Mani grib nokaut!

Māsa, cauri ūdenim sadzirdējusi brāļa balsi, atbildēja:

—     Es gu]u upes dibenā. Mana matu cirta ieķērusies platānas zarā. Tam, kurš gribēs tevi nokaut, nazis taps truls un neass.

Aizskrēja nu jēriņš pie miesniekiem un saka:

—     Tagad kaujiet mani nost!

Miesnieki no jauna sasēja jēriņam kājas un gribēja to nokaut, taču nazis bija kļuvis tik neass, ka viņi neko nespēja jēriņam padarīt.

—     Ļaujiet, iešu vēl un padzeršos ūdentiņu! — jēriņš atkal saka miesniekiem.

Miesnieki palaida jēriņu va]ā un paši aizsteidzās viņam nopakaļ. Piegāja jēriņš pie upes un saka:

—     Māsiņ, klau, māsiņ! Mani grib nokaut!

No upes atskanēja balss:

—     Es guļu upes dibenā. Mana matu cirta ieķērusies platānas zarā. Tam, kurš gribēs tevi nokaut, nazis taps truls tfti neass.

Šos vārdus izdzirduši, miesnieki aizsteidzās pie pādšāha un saka tam:

-         Ak, varenais valdniek! Mēs redzējām brīnumu! Gribējām nokaut jēriņu, taču nevarējām to izdarīt: cilvēka balsī viņš paprasīja mums nodzerties, mēs gājām viņam pa pēdām un dzirdē-

1 Mulla — garīdznieks. (Tulk.)

jām, kā viņš pie upes runājas ar savu māsu, kas atbildēja viņam no pašām ūdens dzīlēm.

Miesnieki aizveda pādšāhu pie upes, un viņš platānas zarā ieraudzīja savas jaunākās sievas matu cirtu. Pādšāhs nekavējoties lika ataicināt spēkavīru ūdensdzērāju.

Spēkavīrs ūdensdzērājs atnāca un izdzēra no upes ūdeni. Visi nu pamanīja upes dibenā mazu istabiņu ar diviem šūpuļiem, starp kuriem sēdēja Mairambī un izšuva tibeteju. Bet šūpuļos gulēja divi skaisti jo skaisti puisēni.

Tiklīdz jēriņš ieraudzīja māsu, tā gauži nopriecājās, pieskrēja viņai klāt, uzlika priekškājas uz pleciem un atkal pārvērtās par cilvēkbērnu.

Pādšāhs brīnījās nenobrīnīdamies un prasīja, kas te noticis. Mairambī izstāstīja, kā abas vecākās sievas ar varu iesēdinājušas viņu šūpolēs, stipri tās sašūpojušas un tad iegriezušas virves. Mairambī nokritusi upes dibenā, tur viņai piedzimuši divi dēliņi. Viņa no upes oļiem un gliemežvākiem uzcēlusi tiem mazītiņu istabu.

Pādšāhs iesvilās dusmās un lika abas vecākās sievas piesiet četrdesmit ķēvēm pie astes, bet ķēvēm pakaļ vēl palaist četrdesmit ērzeļus.

Mairambī ar dēliem un brāli pādšāhs aizveda uz pili. Viņš jutās ļoti laimīgs, jo līdz šim viņam bērni nebija bijuši. Par godu dēlu dzimšanai pādšāhs lika sarīkot lielas dzīres un visus pacienāt. Jūs bijāt šeit, mēs bijām tur, ēdām sātīgu plovu un rozīnes ar cukuru.

RUNĀJOŠĀ NAUDA

Reiz dzīvoja kāds skopulis. Gadiem ilgi viņš staigāja vienā un tai pašā noplīsušajā halātā, pats neēda, cik gribējās, un arī sievu un bērnus turēja pusbadā. Viņam stāvēja prātā tikai vienas rūpes — sakrāt pēc iespējas vairāk naudas. Tā nu viņš sakrāja krūzi zelta, krūzi sudraba un ieraka abas krūzes zemē pie mūra sētas, kas apņēma māju.

Bet tad uznāca bada gads, un skopuļa ģimenei, tāpat kā citām kišlakiešu ģimenēm, vairs nebija ko ēst. Lai kā_ skopulim negribējās, tomēr viņš bija spiests atcerēties savas dārgās krūzes. Un tā kādu rītu skopulis sētas malā ņēmās rakt ārā krūzi ar zeltu. Bet, tiklīdz viņš paņēma krūzi un grasījās taisīt to va]ā, tā atskanēja balss: «Neaiztiec, tā ir Kurbana nauda!»

—     Vai! Kas tad tas? — pārbijies iesaucās skopulis, steigšus aiztaisījis ciet krūzi, kur bija zelts, un sāka rakt ārā krūzi, kurā glabājās sudrabs.

Bet, tiklīdz viņš attaisīja krūzi, tā atkal atskanēja tā pati balss: «Neaiztiec, tā ir Kurbana nauda!»

—     Ko tas galu galā nozīmē? — pārbijies un izbrīnīts iesaucās vecais, ar skubu taisīdams krūzi ciet. — Es krāju zeltu un sudrabu, bet nu izrādās, ka tas pieder nez kādam tur Kurbanamt Tas gan nenotiks!

Skopulis atkal ieraka abas krūzes zemē, apsēdās pie mūra sētas un iegrima domās. «Mana nauda grib piederēt kaut kādam Kurbanam! Tik tiešām^ netālu kaimiņos dzīvo viens Kurbans, zeltkalis. Bet kas ir zeltkalis? Tas ir cilvēks, kas mīl zeltu un sudrabu! Tāpēc arī zelts un sudrabs mīl zeltkali. Tātad mana nauda grib nonākt zeltkaļa rokās?! Bet tas taču biju es, kas sakrāja šo naudu, un es negribu, ka mani ietaupījumi nonāk cita cilvēka rokās!»

Skopulis teciņiem aizmetās uz malkas šķūni, paņēma tur cirvi un zāģi un, uzsēdies ēzelim mugurā, jāja uz kalniem. Tur, arčas1 koku birzī, skopulis nozāģēja resnu arčas koku, pēc tam atzāģēja no tā divus pamatīgus klučus un, uzsējis tos ēzelim uz muguras, pārveda klučus mājās.

Mājās skopulis katrā klucī izdoba pa caurumam, izraka krūzes ar zeltu un sudrabu, pēc tam, vienā kluča caurumā iebēris zeltu, otrā — sudrabu, abus caurumus rūpīgi aizbāza ciet ar skaidām, tā ka nepalika ne spraudziņas. To visu nodarījis, ve-< cais uzsēja klučus ēzelim uz muguras, aizveda pie upes un iemeta tos ūdenī, teikdams:

—     Tagad nu redzēsim, kā tu, naudiņ, piederēsi Kurbanamt

Uz upi pat nepaskatījies, skopulis uztrausās ēzelim mugurā un pārjāja mājās.

1 Par arčām Vidusāzijā sauc kokveidīgās kadiķu sugas. (Tulk.)

Visu cauru nakti vecais skopulis ne acu neaizvēra, domāja tik un domāja: «Vai, ko gan es izdarīju! Krāju, krāju naudiņu un beigās pats savām rokām iemetu upē!»

Tā, redz, bēdas dzītin aizdzina skopulim miegu.

Tiklīdz svīda gaismiņa, vecais uzāva kājās zābakus un devās uz upi meklēt rokā savus klučus ar naudu. Skatās vecais uz vienu krastu, skatās uz otru, domādams, ka kluči varbūt kaut kur aizķērušies. Bet kas to deva!

Un skopulis pa upes krastu gāja uz priekšu, meklēdams naudu, līdz nonāca kaimiņpilsētā.

Tai pilsētā dzīvoja kāds bagātnieks, vārdā Kāsimbajs. Viņš bija nolīdzis divus vīrus, kas augu dienu stāvēja upes malā un ķeksēja ārā baļķus un zarus, kuri peldēja pa straumi. Vakaros vīri savu guvumu uzkrāva ēzelim mugurā un nogādāja Kāsim baja namā. Un tā kādudien vīri izvilka no upes abus arčas koka klučus ar naudu un aizveda Kāsimbajam uz māju.

Tai pašā pilsētā dzīvoja arī nabadzīgs kalējs, vārdā Kurbans. Viņš parasti pirka malku no baja un bija iedzīvojies lielos parādos. Tai dienā, kad vīri bija izzvejojuši no upes arčas klučus, Kāsimbajs, ataicinājis pie sevis kalēju, teica tam:

—     Ja nevari atdot parādu, tad atstrādā to. Man ir vajadzīgas kokogles. Ej tagad manā sētā, paņem tur malku un iztaisi no tās ogles.

Kurbans iegāja sētā, un tūlīt viņam acīs iekrita abi arčas koka kluči.

—     Paskat vien: arčas koka kluči, no tiem iznāks labu labās ogles, ^ kalējs noteica un, uzsējis klučus ēzelim mugurā, nogādāja tos savā smēdē. Paņēmis cirvi, kalējs atvēzējās un pāršķēla kluci uz pusēm, bet no tā — kur gadījies, kur ne — sāka birt laukā sudrabs.

—     Siev! Siev! — klusiņām pasauca Kurbans. — Nāc ātrāk šurp un paķer līdzi kādu bļodu!

Kalēja sieva, atskrējusi ar bļodu rokās, ieraudzīja zemē izbirušu veselu kaudzīti sudraba un steigšus ņēmās to lasīt augšā.

—     Aiznes naudu mājās un noslēp! — kalējs sacīja. — Beidzot varēšu nomaksāt bajam parādus.

Kurbans atvēzējies pāršķēla uz pusēm otru kluci. No tā dzeltenā straumē sāka birt laukā zelts. Kalējs, aiz priekiem gluži bez prāta, pilnā balsī iesaucās:

—    Sieviņ, nāc ātrāk šurp! Un paķer līdzi vēl otru bjodu!

—   Laime acīmredzot pievērsusi mums savu vaigu, tagad nu mūsu bērneji būs apģērbti un paēduši, — runāja kalēja sieva, lasīdama b]odā zelta gabalus.

—    Rītu pat nomaksāšu bajam parādu un iešu uz tirgu. Nopirkšu rīsus, ejju, jēra gaļu un saldumus bērniem. Bet mums visiem — nopirkšu jaunas drēbes, ičigus' un galošas, pats sev iegādāšos citu laktu un āmuru un arī smēdi uzcelšu no jauna.. Darbs tad ies no rokas un trūkums mūs vairs nespiedīs, — Kur bans sacīja sievai.

Pēc dažām dienām, vakarā, tai pilsētā ieradās skopulis, kas* visu laiku bija gājis gar upes krastu. Ienācis pilsētā, viņš uzrunāja pirmo pretimnācēju:

—    Es esmu ceļinieks, saki — kur lai pārlaižu šo nakti?

—    Klauvē pie jebkurām durvīm, neviens tev neatteiks. Skopulis pieklaudzināja pie pirmajiem vārtiņiem, aiz tiem:

atradās kalēja Kurbana māja.

—    Kas tur ir? — Kurbans jautāja, pienācis pie vārtiņiem.

—             Esmu ceļinieks, — skopulis atsaucās*,vai jūs man neļautu pārnakšņot savā mājā?

Lūdzu, nāciet iekšā, būsiet mūsu viesis, — Kurbans aicināja.

Viņš ieveda ciemiņu mājā un lika sievai viņu pacienāt.

Pēc tam kad galds bija novākts, Kurbans apvaicājās:

—    Sakiet, dārgo ciemiņ, — no kurienes jūs nākdams un kurp* iedams?

—    Ak, tāds posts nācis pār manu galvu, ij mēle neklausa,, lai to izteiktu … Redzu, ka esat lādzīgs un krietns cilvēks, tāpēc atklāšu jums savu noslēpumu …

Un skopulis izstāstīja Kurbanam visu, kas bija ar viņu noticis. Pārsteigtais kalējs tik vien jaudāja izdvest;

—    Tad redz, kas par lietu! — pēc tam nokāra galvu un sēdēja, ne vārda nebilzdams.

Kad viesis savā guļvietā iesnaudās, Kurbans iegāja blakusistabā, kur gulēja sieva ar bērniem, un klusiņām iečukstēja viņai, ausī:

1 Zābaki ar mīkstu zoli, bez kapes un papēžiem. Tos valkā kopā ar galošām. (Tulk.)

—    Atradies zelta un sudraba saimnieks. Mums viņam jāatdod nauda, kas palikusi pāri, bet tas jādara tā, lai viņš nemanītu, ka daja jau ir iztērēta. Kā lai mēs to labāk izdarām?

—    Es samīcīšu mīklu un uz rīta pusi izcepšu divus lielus plāceņus. Vienā no tiem iecepšu zeltu, bet otrā — sudrabu, — sieva ieteica. — No rīta, kad ciemiņš ies prom, iedosim tos viņam līdzi ceļā. Tā viņš dabūs atpakaļ naudu, kas mums vēl atlikusi.

Kalējam iepatikās sievas padoms, un viņi tā arī izdarīja.

No rīta, paēdis brokastis, ciemiņš posās uz promiešanu.

—     Are, šos divus plāceņus paņemiet līdzi ceļā, — kalējs uzrunāja viesi.

Ciemiņš paņēma plāceņus no laipnā saimnieka rokām, pielika tos pie acīm, noskūpstīja un tad, ietinis drāniņā, iesēja savā jostas lakatā.

—     Paldies tev par viesmīlību, labais cilvēki lešu atpakaļ uz mājām. Nav manos spēkos ātrajā upes straumē atrast pazaudēto mantu. Toties tagad zinu, kā ir jādzīvo, — skopulis sacīja un izgāja no Kurbana sētas.

Viņš bija jau teju pat otrā pilsētas malā, kad pēkšņi saplīsa zābaks. Skopulis devās pie tuvākā kurpnieka un sacīja:

■      — Meistar, sašujiet zābaku. Tikai naudas gan man nav, ko samaksāt par darbu. Vai tās vietā jūs nepieņemtu šo plāceni. Izlīdziet nu — man tāls ceļš stāv priekšā.

—    Labi, velciet nost zābaku, ^ kurpnieks sacīja.

Kurpnieks ievēra adatā piķa drāti un, paņēmis īlenu, mēģināja to iedurt zābakā, bet īlens tik noknakšķēja vien un nolūza. Kurpnieks paņēma citu īlenu, taču arī tas nolūza. Un tā, nesašuvis zābaku, kurpnieks citu pēc cita nolauza četrus īlenus.

— Tas nu gan ir zābaksl — kurpnieks iesaucās. — Es nekad neesmu nolauzis nevienu pašu īlenu, bet tagad vienā reizē veselus četrus! Vairāk īlenu man nav, jums vajadzēs pasēdēt un pagaidīt, kamēr aiziešu pie kalēja un salabošu savus darbarīkus.

Kurpnieks savāca nolauztos īlenus un jau grasījās iet, kad viņam pēkšņi ienāca prātā, ka šodien nav vēl neko nopelnījis. Paņēmis rokās ceļinieka iedoto plāceni, kurpnieks sacīja:

—      Naudas man nav. Neesmu vēl šodien neko nopelnījis, kalējam par darbu vajadzēs atdot šo jūsu plāceni.

—     Kazi, ar vienu vien nepietiks, Še, ņem arī otru, — skopulis sacīja un atdeva kurpniekam otru plāceni.

Iebāzis plāceņus azotē, kurpnieks devās taisnā ceļā pie kalēja Kurbana un lūdza viņam salabot īlenus. Kurbans izkala kurpniekam Četrus jaunus īlenus.

—     Neņem ļaunā, taču šodien neesmu vēl neko nopelnījis, tāpēc samaksāšu tev par darbu ar šiem plāceņiem, — kurpnieks sacīja un atdeva kalējam abus plāceņus.

—     Kāpēc divus? Pietiks ar vienu, otrs lai paliek tev pašam, — Kurbans teica un atdeva kurpniekam otru plāceni.

Iepriecinātais kurpnieks pateicās kalējam un steidzās prom uz savu māju.

Vakarā Kurbans atdeva sievai plāceni, ko bija nopelnījis. Viņa, vērīgi to aplūkojusi no visām pusēm, iesaucās:

—     Tas taču ir mans plācenis! — un pārlauza to uz pusēm. Kā tad — tas bija tas pats ar zeltu pildītais plācenisl

—     Ak kungs! Ko nu darīsim? Man nevajag sveša mantas! — iesaucās Kurbans.

—     Bet kur lai mēs tagad atrodam īpašnieku? Viņš jau sen ir gabalā! 11= kalēja sieva sacīja. — Acīmredzot tu arī esi tas Kurbans, kuram gribēja piederēt nauda. Tāpēc jau tā nevēlas no tevis šķirties.

Bet vecais skopulis atgriezās mājās un pats sev nosolījās, ka naudu vairs nekrās — visus ienākumus tērēs savas ģimenes vajadzībām.

GUDRĀ MEITENE UN SLIŅĶIS

Reiz pādšāhs vezīra pavadībā jāja medībās. Te uzreiz viņiem pāri galvām ķērkdama pārlaidās vārna.

—     Ko viņa tur noķērca? — pādšāhs jautāja vezīram.

—     Nezinu. Tā taču bija vārna! — vezīrs atteica.

—    Kas tu par vezīru, ka nesaproti, ko ķērc vārna? Tev jāzina viss! Ja līdz rītam nepateiksi, ko šī tur ķērca, likšu tevi sodīt ar nāvi!

Samācies kā melns padebesis vezīrs pārjāja mājās.

—    Tētiņ, kāpēc jūs tik drūms? — meita viņam jautāja.

__ Ak, meitiņ, ritu pādšāhs mani sodīs ar nāvi. — Un vezīrs

izstāstīja meitai, kas bija noticis medībās.

—    Nebēdājies, tētiņ, — sacīja meita, — es mēģināšu uzzināt, ko ķērca vārna.

Vezīra meita draudzējās ar kādu nabadzīgu meiteni, kas dzīvoja tajā pašā pilsētā un bija tālu pazīstama ar savu gudro galvu. Runāja pat, ka viņa mākot putnu valodu. Vezīra meita cerēja, ka šī gudrā meitene palīdzēs, un vakarā aizskrēja pie viņas uz mājām.

—     Neraudi, es tev pateikšu, ko ķērca vārna,..?— gudrā meitene mierināja vezīra meitu. — Vārna noķērca: «Gudra sieva ari mujķa vīru pataisīs gudru.» Manus vārdus atstāsti savam tēvam, un pādšāhs viņu apžēlos, taču par mani nevienam neko nesaki!

Vezīra meita pārnāca mājās un pateica tēvam, ko nozīmē vārnas ķērkšana.

Nākamās dienas rītā pādšāhs, ataicinājis vezīru pie sevis, tūliņ pat noprasīja:

—    Nu, ko tad ķērca vārna?

—              Vārna noķērca: «Gudra sieva ari muļķa vīru pataisīs gudru.»

Pādšāhs, neko neatbildējis, klusībā nodomāja: «Vezīrs neprot putnu valodu. Kā viņš var zināt, ko ķērca vārna. Tātad kāds nācis viņam talkā. Sis cilvēks ir jāatrod.»

Pādšāhs nu ņēmās visus iztaujāt un dabūja zināt, ka viņa pilsētā dzīvo kāda gudra meitene, kas māk putnu valodu.

Pādšāha galmā vajojās četrdesmit sliņķi. Pādšāham patika noskatīties, kā šie sliņķi dīko un laiskojas. Augām dienām viņi neko citu nedarīja kā tikai ēda un gulēja. Galu galā viņi nolais kojās tiktāl, ka vairs nejaudāja pakustināt ne roku, ne kāju.

Pādšāhu urdīja ziņkāre: kurš no četrdesmit sliņķiem ir viskūtrākais. Un pādšāhs pavēlēja visus sliņķus aizstiept uz koka namiņu, aizslēgt to un pēc tam aizdedzināt.

Tā ari izdarīja. Namiņu aši apņēma liesmas. Aizdegās griesti, un degošās sijas krita virsū sliņķiem.

—       Vai! Tā tak var nomirt, pirms vēl pēdējā stundiņa klāt! — iesaucās viens no sliņķiem un pielēca kājās. Pēc viņa ari citi sliņķi sāka lauzt vaļā durvis un logus, lai tiktu laukā.

Vienīgi divi sliņķi palika guļam. Vienu jau sāka apņemt liesmas, bet viņš tikai nedaudz paslējās uz augšu un izdvesa:

—    Ak dievs!

Bet otrs sliņķis ne kustēt nepakustējās.

Par to pavēstīja pādšāham. Viņš lika apdzēst ugunsgrēku un atvest pie viņa vislielāko sliņķi. Pēc tam ataicināja gudro meiteni un sacīja:

—    Mans vezīrs nemāk putnu valodu. Tu, kaut arī nedzirdēji, ko noķērca vārna, samācīji-viņu, kāda atbilde man jādod. Tagad tev jāpierāda, ir vai nav taisnība tas, ko teica vārna. Es tevi, gudrinieci, izdodu par sievu visslinkākajam savas zemes cilvēkam. Pierādi, ka tavi vārdi atbilst patiesībai.

Pēc pādšāha pavēles sliņķi un meiteni aizveda stepē un tur atstāja.

Sliņķis gulēja nepakustēdamies, pat nepagrieza galvu uz meitenes pusi un neko neatbildēja uz viņas jautājumiem.

«Labi, es pierādīšu, ka tas, ko teica vārna, atbilst patiesībai,» meitene nodomāja.

Sliņķim meitene vairs nesacīja ne vārda, pameta viņu vienu guļam stepes vidū un pati devās uz tuvāko kišlaku.

Tur viņa atrada kādu vientuļu, nabadzīgu večiņu un lūdza to pieņemt viņu savā pajumtē.

Kad bija pagājusi viena diena, meitene paņēma divus plāceņus un aizgāja uz stepi pie sliņķa.

Sliņķis bija traki izbadējies, tomēr, ieraudzījis sievu, ij nepakustējās. Vienu plāceni meitene nolika triju soļu attālumā no sliņķa un sacīja:

Ei, sliņķi! Celies augšā, es tev atnesu plāceni.

Sliņķis pavēra acis, un meitene viņam parādīja plāceni.

—     Paņem to un apēd, tu taču esi izsalcis, — meitene teica, bet pati pagāja sāņus un apsēdās.

Sliņķis paskatījās uz plāceni vienreiz, paskatījās otrreiz. Galu galā bads viņu piespieda kustēties. Viņš lēnītēm pastiepa roku, taču nevarēja aizsniegt plāceni. Tad sliņķis pagriezās uz sāniem, mazdrusciņ palīda uz priekšu, paņēma plāceni un badīgi to notiesāja.

Meitene atdeva sliņķim arī otru plāceni un aizgāja uz mājām.

Nākamajā dienā, apkopusi mājas soli, meitene atkal paņēma divus plāceņus un aizgāja pie sliņķa, šoreiz viņa nolika plāceni desmit soļu attālumā no sliņķa.

—     Ņem ātrāk un ēd nost! Tu taču esi izsalcis, — meitene sacīja.

Izdzirdis meitenes balsi, sliņķis pacēla galvu un ieraudzīja, ka plācenis ir pārlieku tālu, bet meitene vēl tālāk. Viņš aizgriezās prom, taču bads tomēr piespieda viņu līst pie plāceņa.

Otro plāceni meitene nolika vēl tālāk un aizgāja mājās.

Trešajā dienā meitene ieraudzīja sliņķi guļam tajā pašā pozā. Viņa uzlika plāceni uz kāda koka apakšējiem zariem, pavisam tālu no sliņķa, un pamodināja to:

—     Celies augšā! Redz, kur ir plācenis, ņem un ēd!

Sliņķis paskatījās un ieraudzīja, ka plācenis atrodas tālu — koka zaros. Viņš lēnām pielīda pie koka un pastiepa roku, taču nejaudāja plāceni aizsniegt. Tad pielīda vēl tuvāk, atkal pastiepa roku, bet atkal nekā. Neko darīt — sliņķis uztrausās kājās, piesteberēja pie koka un paņēma plāceni. Otro plāceni meitene uzlika uz cita koka zariem un aizgāja uz mājām.

Nākamajā dienā viņa atkal atnesa divus plāceņus. Vienu uzlika vēl augstāk koka zaros un sacīja:

—’ Ej paņem plāceni!

Sliņķis lēni pietrausās augšā un, ar mokām cilādams kājas, aiztuntulēja līdz kokam. Pastiepa roku, taču nevarēja aizsniegt plāceni.

Neko darīt — bija vien jārāpjas kokā. Sliņķis paņēma plāceni un badīgi to notiesāja.

Otru plāceni meitene nolika uz akmens ceļa malā un uzsauca sliņķim:

IJl Redz, kur ir plācenis uz akmens, nāc un paņem to!

Sliņķis sāka steberēt uz akmens pusi, bet meitene paņēma plāceni un aiznesa vēl tālāk. Sliņķis joprojām vilkās turp, kur bija plācenis. Tad meitene paņēma plāceni, iebāza to azotē un sacīja:

—     Vai ēst gribi?

—     Mmm, — sliņķis noņurdēja.

—     Ja gribi ēst, nāc man līdzi! — meitene sacīja un devās uz kišlaku. Sliņķis vilkās viņai nopakaļ. Tā meitene aizveda sliņķi uz večiņas māju.

—    Te tev neviens par velti ēst nedos, — meitene teica,

—    maize ir jānopelna! Ja gribi ēst maizi — strādā! Ja strādāt negribi — ej prom!

Sliņķis, domās iegrimis, stāvēja un skatījās uz meiteni. Viņa iedeva tam rokās lielu krūzi un sacīja:

— Ej atnes ūdeni no baseina!

Sliņķis paņēma krūzi un aizgāja uz baseinu, piesmēla to pilnu ar ūdeni un ienesa mājā. Meitene iedeva sliņķim cirvi un norādīja uz klučiem:

—      Saskaldi malku, uzvārīšu tev tēju un pie reizes ari pusdienas.

Sliņķis, neteica ne vārda, paņēma cirvi un saskaldīja malku.

Kopš tās dienas sieva un vīrs sāka dzīvot un strādāt večiņas mājā. Mazpamazām sliņķis kļuva par čaklu un strādīgu vīru.

Kādudien tika vākti ļaudis darbam pādšāha pilī. Kopā ar citiem pilī nokļuva arī bijušais sliņķis.

Pēkšņi saslima un nomira pādšāha galvenais vezīrs.

Galminieki palaida vaļā laimes piekūnu, lai tas norādītu, kurš ir cienīgs stāties vezīra vietā.

Piekūns lidinājās, lidinājās, līdz nosēdās uz pleca sliņķim. Un tā nu sliņķis tika iecelts par pādšāha galveno vezīru.

Darbodamies šajā amatā, viņš parādīja lielu prātu un attapību un iemantoja pādšāha labvēlību.

WMI Beidzot man galmā parādījies gudrs cilvēks! — kādudien pādšāhs sacīja savam jaunajam vezīram. — No kurienes tev tā gudrība nākusi?

—      Gudra sieva arī muļķa vīru pataisīs par gudru, — vezīrs atbildēja.

Pādšāhs nu pazina, ka vezīrs ir viņa bijušais sliņķis. Tā gudrā meitene pierādīja, ka viņas vārdi atbilst patiesībai.

DZĪVNIEKU PASAKAS

ALKATĪGAIS SUNS

Reiz, skrienot garām skārnim, suns ieraudzīja lielu kaulu. Viņš ātri pakampa to zobos un metās prom.

Citi suņi, viņu pamanījuši, drāzās paka).

Suns ar kaulu zobos joņoja, cik ātri vien jaudāja. Skriedams pa tiltiņu, kas stiepās pāri upei, suns nejauši paskatījās ūdenī un ieraudzīja skrienam otru suni ar milzīgu kaulu zobos.

«Ohol Tam ir lielāks kauls par manējo!» suns nodomāja un, izlaidis kaulu no zobiem, metās ūdenī.

Un, tikai ar lielām pūlēm kuldamies pa upes straujo ūdeni* suns saprata, ka ir pievīlies: pazaudējis savu kaulu un pie cita nav ticis.

VILTNIECE LAPSA

Reiz dzīvoja lapsa. Visu laiku tā zaga un mielojās ar kišla kiešu vistām. Taču mazpamazām nāca virsū vecums, un lapsa vairs nejaudāja čiept vistas, tāpēc viņa nosprieda, ka tiks pie tām ar blēdībām un viltu.

Kādu rītu agri jo agri lapsa, paņēmusi spieķi, devās uz kišlaku. Tiklīdz viņa iegāja kišlakā, tā uzreiz viens gailis, stāvēdams uz žoga, ska]ā balsī ņēmās saukt:

—              Kikirigī, kikirigī! Rekur nāk viltīgais kūmiņš ar spieķīti! Izliekas par vecu un nevarīgu, grib piemānīt mazākos kustoņus un tos apēst!

—    Ak, gaili, tā nerunāl Es no tiesas esmu palikusi veca un apsolos, ka nevienam vairs pāri nedarīšu. Klausies, esmu atradusi kādu brīnišķīgu dārzu, kurā aug vīnogulāji un augļu koki, bet blakus ir kviešu un prosas lauks, un izbirušie graudi guļ taisni zemē. Man pašai nekas vairs nav vajadzīgs.

—    Vai tas, kūmiņ, ko tu saki, ir taisnība? — gailis apjautājās.

*— Skaidrs, ka taisnība. Vai nu es vecuma galā iešu melot? — lapsa attrauca.

Gailis, mazliet padomājis, sacīja:

—     Klau, kūmiņ, vai tu neaizvestu mani uz savu dārzu? Es papriecāšos par to, saēdīšos papilnam graudu.

—    Kāpēc lai neaizvestu? Nāc, iesim! — lapsa aicināja.

Gailis un lapsa devās ceļā. Gāja un gāja, līdz satika vistu.

—    Ak, viltniece lapsa! Piemānījusi gaili un nu ved viņu, lai apēstu! — vista sāka skaļi kladzināt.

Lapsa nebilda ne vārda, bet gailis sacīja:

—     Ak, vistiņ, tā nerunā! Lapsa ir jau veca un apsolījusi, ka nevienam vairs pāri nedarīs. Viņai ir brīnišķīgs dārzs, kurā aug

vīnogulāji un aug]u koki, bet blakus ir kviešu un prosas lauks, un izbirušie graudi guļ taisni zemē. Mēs tagad ejam uz šo dārzu. Vai tā ir taisnība, kūmiņ? — apjautājās vista.

—   Skaidrs, ka taisnība! Vai tad tu netici savam radiniekam gailim?

Vista, mazliet padomājusi, sacīja:

—   Vai mani jūs nepaņemtu līdzi? Es arī papriecātos par brīnišķīgo dārzu, saēstos papilnam prosas un kviešu.

—   Kāpēc lai nepaņemtu? Nāc, iesim! — lapsa un gailis aicināja.

Un tā nu viņi trijatā devās tālāk. Gāja un gāja, te pēkšņi viņiem no pašas kājapakšas uzšāvās gaisā paipala. Palidojusi gabaliņu, apsēdās uzkalniņā un saka:

Ak, viltniece lapsa! Piemānījusi gaili un vistu un nu ved viņus, lai apēstu.

Gailis un lapsa nebilda ne vārda, bet vista sacīja:

—               Ak, paipaliņ, tā nerunā! Lapsa ir jau veca un apsolījusi, ka nevienam vairs pāri nedarīs. Viņai ir brīnišķīgs dārzs, kurā aug vīnogulāji un augļu koki, bet blakus ir kviešu un prosas lauks, un izbirušie graudi guļ taisni zemē. Mēs tagad ejam uz šo dārzu.

—     Ei, kūmiņ, vai tā ir taisnība? -Sapjautājās paipala.

—     Skaidrs, ka taisnība! Vai tad tu netici saviem paziņām? Paipala, mazliet padomājusi, sacīja:

jflg Vai mani jūs nepaņemtu līdzi? Es arī papriecātos par brīnišķīgo dārzu, saēstos papilnam prosas graudu.

—     Kāpēc lai nepaņemtu? Nāc, iesim! Ej lapsa, gailis un vista aicināja.

Un tā viņi četratā devās tālāk. Bija aizgājuši krietni tālu, kad lapsa ierunājās:

—    Esmu veca, jūtos nogurusi. Kādreiz man te bija māja. Iesim atvilksim mazdrusciņ elpu, tad dosimies tālāk.

Gailis, vista un paipala bija ar mieru un gāja lapsai nopakaļ. Vecā blēde pieveda visus pie alas un aicināja:

—     Lūdzu, ejiet iekšā, mīļie ciemiņi!

Ejiet jūs pa priekšu, kūmiņ, jūs esat vecāka par mums,— gailis teica.

—    Nē, nē! — lapsa iebilda. — Tā ir mana māja, un jūs esat mani viesi, tāpēc ejiet pa priekšu.

Gailis, vista un paipala iegāja alā. Lapsa apsēdās pie izejas un sacīja:

—     Nu, gailīt, pastāsti kaut ko, bet mēs paklausīsimies!

—     Es neko nezinu, jūs pati pastāstiet, jo esat visvecākā, daudz pieredzējusi un pārdzīvojusi, — gailis atteica.

—     Ja tu neko nezini, kāpēc tad katru rītu kliedz «kikirigī» un modini cilvēkus no salda miega? Par to es tevi sodīšu ar nāvi!

Pēc tam lapsa griezās pie vistas:

—     Klau, vista, pastāsti kaut ko, bet mēs paklausīsimies!

—     Kā lai es zinu, ko stāstīt, — vista, bailēs drebēdama, no klukstēja. — Stāstiet jūs, jo esat gudrāka un vairāk zināt.

—     Ja nezini neko pastāstīt, kāpēc tad, olu izdējusi, tik briesmīgi skaļi kladzini, ka cilvēkiem ausis krīt ciet. Tevi arī es sodīšu ar nāvi.

Pēc tam lapsa pievērsās paipalai:

—     Tu arī, paipala, esi vainīga. Tu allaž izlido no kājapakšas un visus izbiedē.

—     Nē! — attrauca paipala. — Tādā nodarījumā tu nevari mani vainot. Man ir divi liecinieki, un viņi apstiprinās, ka neesmu vainīga. Atļauj, es aizlidošu viņiem pakaļ.

Lapsa klusībā nodomāja: «Ja viņa atvedīs vēl pāris paipalas, man būs pieci putni un es varēšu ēst un priecāties vairākas dienas no vietas.»

—     Lido prom un atved abus savus lieciniekus! — lapsa bija ar mieru.

Paipala izspurdza no alas. Viņa aizlidoja līdz mežam, kur klaiņoja mednieks ar suni.

Paipala apstājās sunim priekšā. Suns grasījās to saķert, bet paipala palidoja gabaliņu uz priekšu. Suns atkal metās putnam virsū, gribēdams to saķert, bet paipala atkal aizlidoja gabaliņu tālāk. Tā paipala aizvadīja suni līdz lapsas mitekļa durvīm. Suns sāka ošņāt gaisu un saprata, ka alā ir vēl citi dzīvnieki. Suns ieskrēja alā un, ieraudzījis tur lapsu, metās tai virsū. Lapsa izskrēja no alas, bet suns drāzās tai pakaļ.

.— Skat, šie ir tie divi mani liecinieki! — paipala lapsai priecīgi uzsauca.

—     Paldies, paipaliņ, tu mūs izglābi! — gailis un vista pateicās, dodamies atpakaļ uz kišlaku.

Bet suns tikām dzenāja lapsu, kamēr tā pakrita un bija pagalam.

TĪĢERIS UN LAPSA

Reiz, meklēdama medījumu, lapsa ieklīda biezos brikšņos. Piepeši tai pretī izlēca tīģeris. Lapsa bailēs nodrebēja un metās bēgt. Tīģeris tai pakaļ. Te uzreiz ceļā gadījās dziļa grava. Lapsa, nezinādama, ko darīt, ko ne, uzlēca uz liela akmens un sāka gauži raudāt.

Tīģeris izbrīnījies noprasīja:

—     Ei, lapsa, kāpēc tu raudi?

—    Ak, ieraugot jūs, es atcerējos jūsu nelaiķa tētiņu. Viņš bija tik veikls, ka lēca pāri visplatākajām gravām. Cik žēl, ka man vairs nenāksies pieredzēt tādu varonību! Tāpēc es raudu.

Tīģeris, gribēdams palielīties, lepni izslēja galvu un lēca pāri gravai, taču, otru krastu neaizsniedzis, novēlās lejā.

Lūkodamās lejup, lapsa izsmējīgi noteica:

—    Tā jau es domāju: kur nu jums līdzināties savam tētiņam!

ATTAPĪGĀ VISTA

Kādudien izsalcis šakālis, skriedams garām kišlakam, pamanīja zem koka kašājamies treknu vistu.

«Redz, kur ir pusdienas!» klusībā noteica šakālis un pazagšus lavījās pie koka.

Taču vista pamanīja ienaidnieku un, skaļi kladzinādama, uzlaidās kokā.

Šakālis tomēr nezaudēja cerību un, nostājies zem koka, ņēmās mīlīgi runāt:

—     Klau, vistiņ, vai tad tu neesi dzirdējusi jauno ziņu?

Putnu un zvēru starpā ir pasludināts miers. No šā brīža mums jāk]ūst par draugiem. Laidies zemē! Aizmirsīsim visu, kas bijis, un aprunāsimies mierīgā garā!

«Pagaidi, krāpniek!» nodomāja vista. «Es tev gan parādīšu!»

Kaklu izstiepusi, vista uztraukta skatījās apkārt. Sarkanie auskariņi drebēja, kaklā viņai kaut kas guldzēja.

—    Ei, vistiņ, skaistulīt! Kas tev noticis? — apjautājās šakālis. — Tu laikam esi no kaut kā izbijusies?

—    Kā lai neizbīstos? No kišlaka drāžas Šurp vesels bars suņu! Baidos, ka tik viņi mani nesaplosa.

Izdzirdis par suņiem, šakālis metās teciņiem prom.

—    Kur tad tu, šakāli? Putnu un zvēru starpā taču esot no* slēgts miers! — vista sauca šakālim nopakaļ.

. — Bet ja nu suņi par mieru neko nezina? — šakālis attrauca, rikšodams prom vēl jo ātrāk.

Tā gudrā vista paglābās no krāpnieka šakāļa.

TRĪS SUŅI UN VILKS

Reiz trīs suņi dzina vilku. Mēles izkāruši, suņi joņoja vilkam pa pēdām, ne mirkli neļaudami tam atvilkt elpu. Galīgi zaudējis spēkus, vilks ar mokām uzskrēja kādā paugurā, apsēdās uz pakaļkājām un, pagriezies pret suņiem, iesaucās:

—    Pagaidiet! Tagad padomāsim, kāpēc jūs dzenaties man pakaļa -

Izdzirduši vilka balsi, suņi apstājās.

—    Kā suns tu esi? =1 zobus atiezis, vilks noprasīja melnajam sunim.

—     Es esmu gana suns.

—     Kā suns tu esi? — vilks noprasīja baltajam sunim.

—     Es esmu miesnieka suns.

—     Tā, tā! — Vilks pamāja ar galvu.

Tad viņš uzrunāja rudo suni:

—     Un kā suns tu esi?

—     Es esmu podnieka suns.

Brīdi padomājis, vilks pievērsās melnajam sunim:

—      Tev, melnais suns, ir tiesības dzīties man pakaļ, jo esmu nozadzis un saplosījis vairākus aunus no tava saimnieka ganāmpulka.

Melnais suns piekrītoši pamāja ar galvu.

—      Tev, baltais suns, arī ir tiesības dzīties man pakaļ, — vilks teica, skatīdamies tam virsū, — jo šad tad nočiepu pa gaļas gabalam no tava saimnieka.

Arī baltais suns apstiprinoši pamāja ar galvu.

Tad vilks uzrunāja rudo suni:

—      Bet tu, podnieka suns! Kādas tev tiesības dzīties man pakaļ? Vai tad es ēdu tava saimnieka podus un krūzes?

Rudais suns kaunīgi nodūra galvu un pagriezies rikšoja projām.

«Vai gan vērts dzīties vilkam pakaļ dažu gaļas gabalu dēļ?» klusībā nodomāja baltais suns un griezās atpakaļ.

«Ai, ko gan es viens iesākšu pret vilku?» melnais suns izbijās un skriešus metās draugiem pa pēdām.

Bet vilks, smiedamies par suņu muļķību, gāja tālāk savu ceļu.

Lapsa, bruņurupucis un skudra

Reiz lapsa, bruņurupucis un skudra devās ceļojumā.

Gāja viņi visi trīs, gāja, līdz ceļa malā ieraudzīja izkaisītu prosu. Apstājās visi un sāka prātot, ko lai dara ar prosu. Lapsa bija pirmā, kam iešāvās prātā kāda doma, un viņa teica:

—             Ņemsim un iesēsim prosu, bet ražu sadalīsim līdzīgās dāļāsi

Lapsa, bruņurupucis un skudra uzlasīja visu prosu līdz pēdējai sēkliņai.

—             Tagad jāatrod lauks, kuru mēs,varētu apsēt, — sacīja bruņurupucis, un visi trīs devās meklēt piemērotu lauku.

—    Āre, te mēs varam iesēt prosul — skudra iesaucās.

Lapsa un bruņurupucis piekrita skudrai, un nu visi trīs ķērās

pie darba.

Kad bija kādu laiciņu pastrādāts, lapsa, pēkšņi pametusi acis uz tuvējo pakalnu, ierunājās:

—             Ak, mīļie draugi, šis kalns var uzgāzties virsū sējumam un iznīcināt visas mūsu pūles. Jūs ariet vien tālāk, bet es iešu un pieturēšu kalnu.

* Tā pateikusi, lapsa aizgāja kalnam viņā pusē un mierīgi likās uz auss.

Vakarā, pabeiguši sēt prosu, bruņurupucis un skudra gāja meklēt sev atdusas vietu un negaidot pamanīja lapsu. Viltniece, viņus ieraudzījusi, stenēdama un pukstēdama ņēmās vicināt kapli un aizelsdamās runāja:

—              Labi, ka es laikā paspēju atnākt, kalns jau sāka gāzties virsū mūsu laukam, tad būtu vējā gan mūsu darbs, gan mēs paši aizietu bojā.

Pienāca rudens. Skudra un bruņurupucis nopļāva dzelteno prosu, izkūla to un izvētīja. Te uzreiz, kur gadījusies, kur ne, uzradās lapsa. Kārām acīm skatīdamās uz zeltaino prosas kaudzi, lapsa apgāja tai apkārt un sacīja:

ļgjg Mīļie draugi, raža nav nemaz tik liela, tāpēc nav vērts to dalīt. Noslēgsim derības, un ražu dabūs tas, kurš vinnēs derības.

—    Kas tās par derībām? — bruņurupucis painteresējās.

—     Nostāsimies, rau, zem tā kuplā karagača un visi reizē

sāksim skriet uz prosas kaudzi. Kurš pirmais pie tās pieskries, tas ari dabūs ražu.

Bruņurupucim un skudrai nekas cits neatlika kā piekrist, un viņi visi trīs devās pie karagača.

—     Sagatavoties! — lapsa uzsauca.

Bruņurupucis un lapsa sagatavojās skrējienam.

—     Skriešus! — nokomandēja lapsa un metās uz priekšu.

Skudra, izmantojusi izdevīgu bridi, jau iepriekš bija ieķērusies lapsai astē.

Lapsa pirmā pieskrēja pie prosas kaudzes un, mierīgi uzlikusi tai virsū savu kuplo asti, skaļā balsī iesaucās:

—     Re nu, raža tagad pieder man! — un pilnā kaklā iesmējās.

—     Ūja, kūmiņ! Pacel augšā asti, citādi tu mani nospiedīsi!— ierunājās skudra, kas no astes bija noskrējusi prosas kaudzē. — Tu saki «raža tagad pieder man»? Nerunā niekus! Es jau kur tas laiks, kopš atskrēju šurp.

—     Tu nevarēji atskriet ātrāk par mani! Nemūžam neticēšu, ka tu skrien ātrāk par mani! —^ lapsa turējās pretī.

Bet tad atrāpoja bruņurupucis un, gribēdams palīdzēt skudrai tikt vaļā no lapsas, sacīja:

—     Mīļais draugs lapsa kūmiņ! Vai tad tu nezini, ka tavas pēdas dzen divi medību suņi? Viņi gadījās man ceļā un prasīja, lai es'parādot tavu māju, bet es atteicos to darīt, un tāpēc viņi mani stipri sakoda. Klau, viņu rejas nāk arvien tuvāk!

Izdzirdusi par suņiem, lapsa pārbijās un deva kājām ziņu.

Tā bruņurupucis un skudra tika vaļā no viltnieces lapsas, sadalīja savā starpā prosas ražu, kuras viņiem pietika visai ziemai.

Kamielis un ezelis

Reiz kāda karavāna pa stepēm un tuksnešiem, pāri kalniem un ielejām devās uz tālu zemi. Kamielis un ēzelis, ilgā ceļa nogurdināti, atpalika no karavānas. Viņi atrada jauku, ziedošu pļavu un sāka tur ganīties.

Dienu un nakti viņi ganījās pļaviņā. Drīz vien ēzelis apvēlās pavisam apaļš. Lielā labpatikā viņš vāļājās pa zemi, tad atkal lēca kājās un spriņģoja pa pļaviņu.

—    Ei, draugs kamielil — kādu dienu skaļi iekliedzās ēzelis. — Esmu gluži kā piedzēries, briesmīgi gribas dziedāt un līksmot.

—    Apžēliņ, ko tu runāl — kamielis izbijās. — Tagad tu nedrīksti dziedāt, tādas domas met no galvas laukā! Iedzīvosimies vēl nelaimē!

—    Ak, mīļais draugs! — teica ēzelis. — Man tā gribas dziedāt, ka sirds vai pušu plīst.

Un ēzelis, neņemdams vērā kamieļa vārdus, iebrēcās pilnā balsi, tā ka noskanēja visa apkārtne. Ēzeļa brēcienu sadzirdēja karavānā, kas turpat netālu gāja pa ceļu.

—    Kur tad te gadījies ēzelis? — karavānas vīri brīnījās un aizsūtīja divus cilvēkus pārmeklēt apkaimi. Ēzeli un kamieli atrada un aizveda pie karavānas.

Karavānas ļaudis uzkrāva kamielim smagas nastas, divi vīri uzsēdās mugurā ēzelim, un karavāna devās tālāk.

—    Nu, vai es neteicu, ka iekulsimies nelaimē? Bet tu mani neklausīji! — kamielis pārmeta ēzelim, ar mokām cilādams kājas zem smagās nastas.

Ēzelis nebilda ne vārda, bet tad pēkšņi nokrita ceļa putekļos un sāka vārtīties pa zemi.

Karavānas vīri bez žēlastības sita un dauzīja ēzeli, tomēr augšā viņš necēlās.

fllu Nabaga ēzelim, liekas, piemetusies kāda slimība, — ļaudis sprieda. — Tāds smuks lopiņš, žēl atstāt.

Un vīri uzvēla ēzeli mugurā viņa draugam kamielim. Karavāna gāja pa šauru kalnu taciņu. Lejā aizā tecēja liela, strauja upe. Kamielis, pacēlis galvu augšup, sacīja:

—               Ei, draugs ēzeli! Man ienāca prātā tā jaukā dziesmiņa, ko tu dziedāji. Tā man neiziet un neiziet no prāta, esmu gluži kā piedzēries, briesmīgi gribas dancot.

ļ — Ai, to nu gan nedari!'^ sāka lūgties šausmu pārņemtais ēzelis. — Kāda te var būt dancošana, apžēlojies jel par mani!

—     Man sirds vai pušu plīst, kā gribas dancot, — teica kamielis un dejas solī sāka cilāt kājas. Ēzelis noslīdēja no kamieļa muguras un ielidoja aizā, kur straujā kalnu upe sagrāba viņu un, pret akmeņiem dauzīdama, aiznesa lejup.

GUDRAIS ĒZELIS

Reiz dzīvoja zemnieks. Viņam bija divi vērši un viens ēzelis. Katru rītu, gaismiņai,svīstot, zemnieks uzkrāva ēzelim mugurā kviešu maisus, uzsēdās pats un, dzīdams vēršus pa priekšu, jāja uz tīrumu.

Kādu dienu, kad darbadiena jau bija galā, viens no vēršiem pažēlojās ēzelim, kas, uz sāniem izstiepies, saldi gulēja.

—      Ei, draudziņ, — sacīja vērsis, — tu esi laimīgāks par mums, saimnieks neliek tev tik daudz strādāt. Tu aizved uz lauku kviešus, atved no turienes malku, un ar to tavs darbs ir galā. Ak vai, cik sūrs liktenis ir vēršiem, mūsu mokas ir neaprakstāmas. Diendienā saimnieks liek mūs aizjūgā un dzen bez apstājas no rīta līdz vakaram. Ja aiz pārguruma mazdrusciņ palēninām soli, viņš mūs bez žēlastības dauza līdz asinīm. Grūta, grūta mums dzīve.

Brīdi padomājis, ēzelis sacīja:

—      Došu tev padomu, ja tu paklausīsi, tad tavas mocības beigsies.

—     Teic, mī]ais draugs, — kas tas par padomu? — vērsis lūdza.

— Rīt neko neēd, izliecies, ka esi slims, un sāc stenēt. Saimnieks domās tevi slimu esam un nedzīs uz tīrumu.

šis padoms vērsim bija pa prātam. Kad no rīta saimnieks, atnācis uz kūti, ielika redelēs salmus un sienu, viņš ievēroja, ka ēzelis un viens vērsis ar lielu labpatiku sāk ēst, taču otrs vērsis gluži kā slims uz barību nemaz neskatās. Saimnieks bija pārliecināts, ka vērsis savārdzis, un nodomāja: «Ko lai tagad daru? Ar vienu vērsi taču nevar art!» Taču piepeši viņa skatiens apstājās pie apaļīgā, dūšīgā ēzeja. Saimnieks nopriecājās, ka atradis izeju, aizdzina ēzeli un vienu vērsi uz tīrumu, iejūdza vienā aizjūgā un sāka art.

Vakarpusē ēzelis bija nomocījies tīri pie gala. No neierastā darba viņam smeldza viss ķermenis. «Kā gan vērši pacieš šitādas mocības?» ēzelis klusībā domāja.

Nākamās dienas rītā ēzelis, jau iedomājot vien iepriekšējo dienu, sāka trīcēt pie visām miesām. Taču neko darīt — tā viņam nācās nostrādāt vairākas dienas no vietas.

Kādu vakaru ēzelis sāka lauzīt galvu, kā sevi paglābt, un pēkšņi viņam ienāca prātā doma. Ēzelis aiz prieka iebrēcās pilnā balsī, tad, pagriezies pret «slimo» vērsi, sacīja:

—     Draudziņ, es šodien dzirdēju saimnieku runājamies ar sievu. Saimnieks teica tā: «Ja vērsis nepaliks vesels, es viņu nokaušu, gaļu pārdošu un nopirkšu jaunu vērsi vietā.» Klausi manam padomam: sāc dūšīgi ēst, lai redz, ka esi vesels, citādi tev labi neklāsies.

Vērsis nebija gaidījis šādu pavērsienu. Pateicies ēzelim par rūpēm, viņš paklausīja tā padomam.

Kad saimnieks atnesa barību, vērsis, rādīdams, ka ir vesels, tjēmās pilnām mutēm ēst. Saimnieks gauži nopriecājās un no rīta iejūdza aizjūgā abus vēršus.

Tā pagāja vairākas dienas. Vērsis atkal sāka žēloties ēzelim par savu grūto likteni. Ēzelis domāja ilgi jo ilgi, kā atvieglot vērsim dzīvi, tomēr neko nespēja izdomāt. Taču kādu vakaru viņam atkal ienāca prātā doma. Aiz prieka iebrēcies pilnā balsī, ēzelis apjautājās vērsim: ļi5ļļg Tu gribi tikt vaļā no sava jūga? jļļlļļļ Skaidrs, ka gribu! — vērsis atteica.

—  Ja jau tā, tad bēgsim prom. Kaut kur tālu, tālu atradīsim pļavu un varēsim tur brīvi ganīties.

—   Tavs priekšlikums ir vilinošs, bet kā lai mēs paglābjamies no vilka un tīģera zobiem? — šaubījās vērsis.

BBIiļGan kaut ko izdomāsim, — ēzelis pašpārliecināti noteica.

Tajā pašā naktī ēzelis un vērsis aizbēga no sava saimnieka. Nakti viņi pārlaida kāda ciema nomalē, bet no rīta, kad gribēja doties tālāk, viņus no jumta pamanīja gailis un noprasīja:

—    Ei, draugi, kurp iedami?

—              Mēs aizbēgām no sava saimnieka, — ēzelis paskaidroja.

—    Tagad iesim kaut kur tālāk un dzīvosim tur brīvā vaļā.

—              Ja jau tā, vai jūs neņemtu mani sev līdzi? ļS lūdza gai lisЈ Saimnieks taisās kaut mani nost un apēst. Bet, aizbēgot no viņa, es varētu paglābties.

— Lai notiek, nāc ar! — ēzelis bija ar mieru. — Sēdies man uz muguras, trijiem tomēr ir labāk nekā diviem.

Tā nu viņi trijatā gāja tālāk. Ejot garām kādam ciemam, viņiem ceļā pagadījās pele.

—     Ei, draugi, kurp iedami? — pele apjautājās.

—     Mēs aizbēgām no sava saimnieka, — ēzelis paskaidroja, g Tagad dosimies kaut kur tālāk un dzīvosim tur brīvā vaļā.

—               Vienā mājā man bija miteklis, — pele ņēmās stāstīt.

—    Pirms pāris dienām saimnieks pārnesa mājās kaķi. Ja ne šodien, tad ritu tikšu kaķim nagos un aiziešu postā. Ja jūs būtu ar mieru, es ietu jums līdzi un tā paglābtos no briesmīgajiem kaķa nagiem.

—     Lai notiek, nāc ar! — piekrita ēzelis. — Rāpies man uz muguras.

Ēzelis apgūlās, un pele uzskrēja viņam uz muguras.

—    Kam mums šie vārgie liekēži? — vērsis teica, būdams nemierā ar laipnību, kādu ēzelis parādīja gailim un pelei. — Kāpēc mums vajadzīga šī liekā nasta?

—   Neuztraucies, — sacīja ēzelis, — labi, ja ir draugs, vienalga, vai tas liels vai mazs. Draugs vienmēr ir vajadzīgs.

Tā nu viņi ne vairs trijatā, bet četratā gāja uz priekšu.

Pēc dažām dienām nonāca kāda kalna pakājē un redz: vieta ir skaista, visapkārt aug bieza, lekna zāle, savvaļas prosa un kukurūza.

—    Te arī. būs mūsu dzīvesvieta, — sacīja ēzelis. — Grūti atrast labākas un skaistākas ganības par šīm.

Visi bija vienisprātis ar ēzeli un apmetās uz dzīvi kalna pakājē. Dienas aizritēja jautri un priecīgi. Dzīve kalna pakājē vairāk par visiem patika ēzelim. Viņš ar baudu allaž pieēda pilnu vēderu, vāļājās no vieniem sāniem uz otriem, līksmi skraidīja šurpu turpu. Tikai kāds sīkums traucēja viņam būt pilnīgi laimīgam: draugi, baidīdamies no vilkiem, bija aizlieguši viņam brēkt.

Taču reiz ēzeļa pacietības mērs bija pilns.

—    Es vairs nespēju izturēt, cik ļoti man gribas brēkti jgļp iesaucās ēzelis un, neņemdams vērā draugu aizrādījumus, iebrēcās skaļi un spalgi.

Atbalss aizskanēja tālu kalnos, un to izdzirdēja izsalcis vilku bars, kas tur klaiņoja, meklēdams laupījumu. Bara vadonis sacīja kādam spēcīgam un veiklam vilkam:

—    Tur brēc ēzelis, skrien un uzzini, kur viņš atrodas un vai ir viens pats vai kopā ar vēl kādu.

Bara vadoņa sūtītais vilks rikšoja turp, kur bija brēcis ēzelis. Vilka tuvošanos pirmais pamanīja gailis, kas sēdēja kokā, un pavēstīja par to draugiem.

Vērsis apskaitās uz ēzeli: ļļļiļ Tā, redz, ir: neklausīji mūs un piesauci nelaimi! Mūsu asinis būs uz tavas sirdsapziņas!

—    Neuztraucies, draudziņ!?ļp ēzelis viņu mierināja. -e*jGan es kaut ko izdomāšu. Tu tagad paslēpies un nenāc ātrāk ārā, kamēr tevi nesaukšu!

Vērsis paslēpās. Vilks atskrien un redz: pļavā ganās apaļīgs, dūšīgs ēzelis. Iesākumā vilks nodomā: «Iešu un paziņošu pārējiem,» — bet tad viņam mutē saskrien siekalas un viņš klusībā

nosaka: «Papriekšu pats saēdīšos līdz kaklam, lai tad notiek kas notikdams,» — un vilks taisnā ceļā dodas pie ēzeļa.

—     Ei, ēzelil Pienākusi tava pēdējā stundiņa, tūliņ tevi apēdīšu.

—     Labs ir, ko tu padarīsi, — ēzelis nosaka. — Man starp pakaļkājām ir varen mīksta, trekna gaļa. Es apgulšos uz muguras, bet tu nāc un ēd!

—    Labs ir, guliesl — pavēlēja vilks.

Ēzelis apgūlās uz muguras un izpleta kājas. Tiklīdz vilks pienāca un noliecās, ēzelis cieši saspieda vilka galvu ar kājām un iesaucās:

—    Ei, stiprinieki, nāciet sitiet vilku!

Pieskrējušais vērsis sāka badīt vilku ar ragiem, pele ņēmās urķēt zemi apakš vilka kājām, lai tas nokristu, bet gailis bez mitas kliedza savu «kikirigī».

Vilks bija vienās asinīs, kad ēzelis palaida viņa galvu vaļā. Saņēmis pēdējos spēkus, vilks metās skriet, cik ātri vien jaudāja. Pieskrējis pie bara, viņš iesaucās:

—     Mūciet ātri prom, jo uzradušies četri stiprinieki: viens tur un nelaiž vajā, otrs sit, trešais rok kapu, bet ceturtais skaita dvēseles aizlūgumu!

Vilki pārbijušies deva kājām ziņu, un kopš tā laika neviens no viņiem ielejā nav vairs rādījies. Ēzelis, vērsis, pele un gailis bez baiļu dzīvoja šai ielejā līdz mūža galam.

STĀRĶIS DZIEDNIEKS

Kāds vilks allaž zaga aitas no zemniekiem. Reiz, noķēris jēru, vilks steidzās to apēst, bet pēkšņi viņam rīklē iesprūda kauliņš. Rīkle sāpēja, nevarēja nedz norīt siekalas, nedz kārtīgi paelpot. Vilks briesmīgi pārbijās un steigšus aizrikšoja pie ārsta.

—    Tavai vainai nekādas zāles nelīdzēs, — noteica ārsts.

—    Kauls iestrēdzis tik dziļi rīklē, ka to nav iespējams izvilkt. Būs tev jāmirst.

Vilku pārņēma šausmas, viņš metās te uz vienu, te uz otru pusi un skaļā balsī vaimanāja.

Turpat purviņā, vardes ķerdams, pastaigājās stārķis. Izdzir dis vilka vaimanas, stārķis piegāja tam klāt un noprasīja:

—    Kas tev, vilciņ, noticis? Ko tu vaimanā?

—            Ak, nemaz neprasi! — vilks atteica. — Ar mani ir cauri. Man rīklē iesprūda kauls, un ārsts neko nevar līdzēt.

Stārķis redz, ka vilkam nudien nav labi, un putnam sametās pelēča žēl. _

—            Panāc nu tuvāk šurp! — svētelis saka vilkam. — Mans tēvs bija dziednieks, un es arī esmu šo to iemācījies no viņa.

—            Ak, mīļais draugs! — priecīgi iesaucās vilks. — Ja tu mani izdziedēsi, dabūsi visu, ko gribēsi!

Stārķis iebāza vilkam rīklē savu garo knābi un izvilka kaulu ārā.

Vilks, uzreiz juzdams atvieglojumu, rikšiem metās prom.

—    Ei, pagaidi! Izpildi taču savu solījumul — stārķis sauca.

—             Un tu vēl esi neapmierināts? — brīnījās vilks. — Tu iebāzi savu galvu man rīklē un sveiks un vesels izvilki to laukā. Vai tad tā nav pateicība no manas puses? Es taču varēju tevi aprīt. Lasies tagad prom un nerādies man acīs!

Stārķis, ne vārda nebildis, nicīgi paskatījās uz vilku un nodomāja, ka tik nepateicīgus slimniekus gan nekad vairs neār stēs.

DROSMĪGAIS ZAĶĪTIS

Mežā piedzima zaķītis. Viņš baidījās no itin visa: baidījās, ja mežā nolūza kāds zariņš, ja putns savēcināja spārnus, ja no koka nobira sniegs; zaķītis tik baidījās un raudāja vienā laidā.

Tāds bailīgs zaķītis bija vienu dienu, divas, nedēļu un, visbeidzot, — veselu gadu.

Taču paaudzies viņš uzreiz kļuva drosmīgs un teica:

—             Es ne no kā nebaidos! — tā klaigādams, zaķītis ļekoja iekšā mežā.

—             Ko tad tu, lielībniek, — vai no vilka ari nebaidies? — apjautājās kāds cits zaķītis.

—             Nebaidos ne no vilka, ne no lapsas, ne no lāča! — zaķītis atteica.

Visi meža iemītnieki nevarēja vien. nobrīnīties par zaķīša drosmi. Bet zaķītis, izlikdamies vēl jo drošāks, piebilda:

—   Ja ieraudzīšu vilku, es pats viņu tūliņ apēdīšu.

—   Tu vēl esi galīgs mujķis! — sacīja kāds cits zaķis._

Un tieši tajā brīdī uzradās vilks. Viņš bija ilgi klīdis pa mežu, nomocījies un klusībā domāja: «Būtu labi, ja man cejā patrāpītos zaķis.» Te pēkšņi vilks izdzirda zaķīša balstiņu. Vilks sāka ošņāt gaisu un zaglīgi lavījās uz priekšu.^

Pielavījās pie zaķēniem, kas bija aizrāvušies rotaļā, vilks izdzirda, kā viņu apsmej lielīgais greizacis.

«Pagaidi, lielībniek, gan tu man velnu redzēsi!» vilks noteica, raudzīdamies uz mazo īsļipi.

Bet lielībnieks iekarsa un, uzlēcis uz celma, ņēmās saukt:

—  Klausieties, ei, zaķpastalas, klausietiesl Es jums kaut ko interesantu parādīšu! Es… es …

Šai pašā mirklī zaķītis īsļipītis pamanīja vilku un balss viņam aizcirtās. Aiz bailēm viņš novēlās no celma un uzkrita vilkam tieši uz galvas. Tad attapies metās bēgt. Viņš drāzās tik -ātri, ka pavisam zaudēja spēkus. Isļipītim šķita, ka vilks skrien viņam pakaļ un tūliņ, tūliņ saķers viņu un apēdīs.

Galu galā aiz noguruma zaķītim pārstāja klausīt kājas. Viņš aizvēra acis un nokrita zem krūma, nevarēdams vien nobrīnīties, ka vilks viņu negrābj ciet.

Taču vilks pēc tam, kad zaķītis uzkrita viņam uz galvas, ko kajas nes, metās skriet pavisam uz citu pusi, jo bija nodomājis, ka uz viņu kāds izšāvis.

Bet zaķītis, pēc brīža atkal atguvis drosmi, izlēca no krūmājiem un sauca:

—    Nu, vai tad es neteicu? Man pat no vilka nav bail!

Pārējie zaķēni izskrēja no savām slēptuvēm un sajūsmināti ■saka lēkāt apkārt lielībniekam.

KAZIŅA SPROGKĀJĪTE

Reiz dzīvoja kaziņa sprogkājīte. Viņai bija trīs kazlēni: Alūls, Bulūls un Hištaki Saritanūrs. Ik reizi, dodamās ganībās, kaziņa sprogkājīte sacīja kazlēniem:

—    Mans Alūliņ, mans Bulūliņ, mans Hištaki Saritanūriņ!

Es tagad aizeju uz pļavu ganīties, atnesīšu uz ragiem zālīti, mutē ūdentiņu, tesmenī pieniņu. Aiztaisiet durvis, sēdiet mājās un iekšā nevienu nelaidiet!

Kādudien, tiklīdz kaziņa bija aizgājusi, pie durvīm pieskrēja šakālis un sāka gaudot:

—    Mans Alūliņ, mans Bulūliņ, mans Hištaki Saritanūriņ! Drīzāk taisiet vaļā durvis!

Taču kazlēniņi pēc balss pazina šakāli un durvis vaļā nevēra.

Pagāja kāds laiciņš, un pie durvīm pienāca vilks: viņš bija stāvējis aiz mājas stūra un dzirdējis, ko kaziņa sprogkājīte teica kazlēniem. Vilks, atdarinādams kaziņas balsi, sacīja:

—    Mans Alūliņ, mans Bulūliņ, mans Hištaki Saritanūriņ! Atveriet durvis, es jums atnesu uz ragiem zālīti, mutē ūdentiņu, tesmeni pieniņu!

Noturējuši vilku par savu māti, kazlēni atvēra durvis.

Vilks ieskrēja mājā, aprija kazlēniņus un prom bija. Vakarā no ganībām pārnāca kaziņa sprogkājīte. Iegāja mājā un redz, ka nav ne Alūla, ne Bulūla, ne Hištaki Saritanūra.

Kaza sāka raudāt un saukt:

—     Alūliņ, Bulūliņ, Hištaki Saritanūriņ! Kur jūs esat? Es jums atnesu uz ragiem zālīti, mutē ūdentiņu, tesmenī pieniņu!

Neviens neatsaucās. Kaziņa gauži jo gauži raudāja, bet tad klusībā nodomāja, sak, vai tikai suns nav apēdis manus kazlē niņus. Kaziņa aizgāja līdz suņa mājai, uzrāpās uz jumta un pieklaudzināja ar kājām.

Suns, izdzirdis klaudzienus, noprasīja:

Kas tur uzkāpis uz jumta?

Kas birdina smiltis maniem viesiem plovā?

Plovs kļuvis rūgts,

Mani viesi kļuvuši akli.

Kaziņa atbildēja:

Es esmu kaziņa sprogkājīte,

Es klaudzinu abām kājām.

Kas aiznesa Alūlu?

Kas apēda Bulūlu?

Un Hištaki Saritanūru?

Kam ir loks un bultas?

Kas stāsies man pretim?

Suns aiz bailēm iežmiedza asti kājstarpē un trīcēdams teica:

Neaiznesu Alūlu,

Neapēdu Bulūlu,

Neredzēju Hištaki Saritanūru.

Nav man ne loka, ne bultu,

Un nestāšos tev pretim!

Ei, kaziņa, tu taču zini, ka neesmu tev ienaidnieks, tieši otrādi — es apsargāju kazas un aitas. Tavus bērnus būs apēdis šakālis, ej pie viņa!

Kaziņa aizgāja līdz šakā)a mājai, uzrāpās uz jumta un pieklaudzināja ar kājām.

Izdzirdis klaudzienus, šakālis noprasīja:

Kas tur uzkāpis uz jumta?

Kas birdina smiltis maniem viesiem plovā?

Plovs kļuvis rūgts,

Mani viesi kļuvuši akli.

Kaziņa skaļā balsi atsaucās:

Es esmu kaziņa sprogkājīte,

Es klaudzinu abām kājām.

Kas aiznesa Alūlu?

Kas apēda Bulūlu Un Hištaki Saritanūru?

Kam ir loks un bultas?

Kas stāsies man pretim?

Šakālis, izdzirdīs kaziņas vārdus, bailēs drebēdams, iesaucās:

Neaiznesu Alūlu,

Neapēdu Bulūlu,

Nedz ar’ Hištaki Saritanūru.

Nav man ne loka, ne bultu,

Un nestāšos tev pretim!

Tavus bērnus apēdis vilks, ej pie viņa!

Kaziņa aizgāja līdz vilka mājai, uzrāpās uz jumta un dusmīgi ņēmās klaudzināt ar kājām.

Vilks nikni noprasīja:

Kas tur uzkāpis uz jumta?

Kas birdina smiltis treknajā plovā?

Plovs kļuvis rūgts,

Mani viesi kļuvuši akli.

Kaziņa saniknojās un ņēmās klaudzināt vēl skaļāk.

Es esmu kaziņa sprogkājltet Es klaudzinu abām kājām.

Vai tu apēdi Alūlu?

Vai tu apēdi Bulūlu?

Manu Hištaki Saritanūru?

Ja tev ir loks un bultas —

Nāc drīzāk, stājies man pretiml

Vilks augstprātīgi atsmēja:

Es apēdu Alūlu!

Es apēdu Bulūlu,

Hištaki Saritanūrul Man ir loks un bultas.

Es stāšos tev pretim!

Vilks iznāca no mājas. Abi ar kazfņu nosprieda, ka vispirms aizies pie trinēja, lai tas uztrin kaziņai ragus, bet vilkam zobus.

Pārnāca kaziņa mājās, savā pašas pienā iejāva miklu, izcepa gardus raušus un, aiznesusi tos trinējam, lūdza:

-        Meistar, meistar! Uztriniet man ragus asus jo asus! Atnesu jums gardus raušus.

Meistaram rauši ļoti garšoja, un viņš uztrina kaziņai ragus.

Vilks paslepen noskatījās, kādu ciemkukuli kaziņa aiznes meistaram. Viņš redzēja, kā kaziņa baltus putekļus sajauc ar baltu šķidrumu, samīca mīklu un izveido raušus. Arī vilks atrada baltus māla putekļus, sajauca tos ar ūdenskrituma putām, izveidoja raušus un, saulē tos izžāvējis, aiznesa meistaram.

-        Meistar, meistar! Uzasini man zobus, es tev atnesu gardus raušus!

Meistars paņēma atnestos raušus un, ne vārda neteicis, izrāva vilkam visus zobus, bet to vietā ielika kokvilnas sēklas.

Vilks nu priecīgs stājās kazai pretim un augstprātīgi teica:

—     Kaza, ei, kaza! Papriekš sit tu, lai tev nav jāmirst, grēkus nenožēlojušai.

Bet kaziņa pieticīgi bilda:

—     Sit tu papriekš!

Vilks pamatīgi ieskrējis un ar savu kokvilnas sēklu pilno muti mēģināja iekost kazai vēderā, taču neaizskāra pat ne spalviņas.

Tad kaziņa pamatīgi ieskrējās un ar saviem dimantasajiem ragiem iebadīja vilkam vēderā. Vēders pārplīsa, un no tā sveiki un veseli izlēca ārā Alūls, Bulūls un Hištaki Saritanūrs. Kazlēni priecīgi un laimīgi kopā ar māti rikšiem aizsteidzās uz māju.

PAIPALA UN LAPSA

Reiz lapsa noķēra paipalu un gribēja to apēst.

—     Es tagad esmu galīgi izkāmējusi, neēd mani, — teica paipala.

—     Apēdīšu gan!

—     Es izdarīšu tā, ka tu dabūsi pieēst pilnu vēderu.

—I Kā tu to izdarīsi? — jautāja lapsa.

—     Redzi, tur iet kāda sieviete, viņa nes uz lauku vīram pusdienas, palaid mani vaļā un skaties, ko es darīšu.

Un patiesi — pa ceļu gāja sieviete, nesdama uz galvas foļodu.

Paipala aizspurdza un sāka laidelēties sievietei acu priekšā.

—     Ja dievs dos, noķeršu šo putneli, — sieviete teica un, nolikusi bļodu zemē, ar izstieptām rokām sekoja paipalai.

Bet lapsa pa to laiku teciņiem piesteidzās pie bļodas, noņēma vāku un izēda visu līdz pēdējai kripatai, atkal uzlika vāku un aizskrēja. Paipala aizlidoja prom no sievietes un panāca lapsu.

—     Nu, vai esi paēdusi? — paipala jautāja.

—     Vēl neesmu, — lapsa atbildēja.

Sieviete tukšām rokām atgriezās pie bļodas, uzcēla to uz galvas un gāja tālāk uz lauku pie vīra. Vīrs nocēla bļodu sievai no galvas, noņēma vāku un redz — bļoda tukša kā izslaucīta.

' — Kas tad tas? — viņš izbrīnījies prasa.

Sieva nezina, ko teikt, ko ne.

Vīrs sāka sievu rāt, un viņa raudādama aizskrēja uz mājām. "Vīrs izsalcis sekoja sievai.

—     Nāc, iesim viņiem pakaļ, — paipala teica lapsai, — paskatīsimies, kas tur notiks.

Lapsa un paipala nonāca kišlakā,' uzkāpa uz tās mājas jumta, kurā dzīvoja vīrs ar sievu, un pa vēdināmo lūku sāka skatīties, kas notiek iekšā. Vīrs ar sievu sēdēja pie pavarda un strīdējās.

—     Pagaidi mani te! — paipala teica lapsai un ielaidās iekšā istabā.

Ieraudzījusi paipalu, sieva ātri pateica vīram:

—     Re, kur ir tas putns, kas mani piemānīja. Aiztaisi durvis, un mēs viņu noķersim.

Vīrs aiztaisīja durvis. Paipala nolaidās istabas kaktā uz kaudzē sakrautajām segām.

—     Pag! — sacīja vīrs. — Es viņu nositīšu!

Vīrs norāva no kājas kurpi, meta ar to paipalai, bet netrāpīja.

Paipala pārlidoja pāri istabai un nolaidās uz katla malas, kas bija pilns ar ēdienu. Sieva pakampa pavārnīcu, vīrs — nūju, un abi metās putnam virsū. Taču paipala pēkšņi izlidoja ārā pa vēdināmo lūku. Sieva ar vīru izdrāzās paipalai pakaļ pagalmā, atstādami durvis vaļā. Tikām lapsa ielavījās mājā un izēda katlu pa tīro. Izskrējusi pagalmā, viņa teica paipalai:

—     Nu beidzot esmu pieēdusi, iesim tālāk.

Bet paipala domāja, kā lai tiek vaļā no viltīgā kūmiņa.

Pēkšņi viņa ieraudzīja divus suņus. Suņi gribēja paipalu noķert, bet paipala aizlaidās uz lapsas pusi. Pamanījuši lapsu, suņi drāzās tai pakaļ. Lapsa aiz bailēm metās prom, ko nagi nes, un paslēpās kādā alā.

Paipala pie alas, kurā bija noslēpusies lapsa, pievēla tukšu, izžuvušu ķirbi.

Vējš ripināja ķirbi pa zemi, un sēkliņas tam iekšā skanēt skanēja.

Lapsa, no šīs skaņas pārbijusies, sāka rakt izeju citā vietā. Raka, raka, līdz galīgi zaudēja spēkus. Kad viņa pēc kāda laika, aiz bailēm drebēdama, izbāza galvu laukā, tad pie vecās izejas ieraudzīja ripināmies ķirbi. Lapsa, varen pārskaitusies, pieskrēja ķirbim klāt un iesaucās:

—    Ak tu, bezgodi! Sitā mani izbiedēt! Par to es tevi noslīcināšu!

Lapsa iebāza ķirbī galvu, aizskrēja pie upes un nolaida ķirbi ūdenī. Ķirbis ātri pieplūda pilns ar ūdeni un, aizraudams sev līdzi lapsu, kas vairs nejaudāja izvilkt galvu laukā, nogrima upes dibenā.

GAIDI VIEN!

Reiz dzīvoja sīlis. Katru gadu augstu kokā viņš taisīja sev ligzdu, dēja olas un perēja bērnus.

Bet, tiklīdz putnēni paaugās, tā pie koka atnāca rūsgans zvērs ar mazām, smailām ausīm.

—     Sīli, ei, sīli! — tas sauca. — Met zemē savus putnēnus! Ja tu to nedarīsi, uzkāpšu kokā un apēdīšu gan tevi, gan tavus bērnus!

Nabaga silis nezināja, ko darīt, domāja un domāja, taču nespēja neko izdomāt un ik reizi lielās bailēs atdeva savus mazuļus rūsganajam zvēram. Un tas, krietni paēdis, aizgāja. Bet sīlim tik vien atlika kā apraudāt bojā gājušo bērnu likteni.

Galu galā silis vairs nespēja to izturēt. Viņš aizlidoja pie kraukļa un sāka žēloties:

—    Brālīt krauklīt, man uzkritusi liela nelaime.

—    Stāsti — kas tev noticis? — krauklis jautāja.

—     Katru gadu es ar lielām mokām izperēju bērnus, bet, tiklīdz tie paaugas, tā pie koka, kurā ir mana ligzda, pienāk rūsgans zvērs ar sarkanām acīm, mazām, smailām ausīm un ņemas mani biedēt: «Sīli, ei, sīli! Met zemē bērnus, ja tu to nedarīsi, uzkāpšu kokā un apēdīšu gan tevi, gan tavus bērnus.» Man nekas cits neatliek kā atdot viņam bērnus, viņš tos apēd un aiziet.

Un sīlis sāka raudāt.

—    Ak tu, dumjais sīlil — krauklis pārmetoši noteica. — So dzīvnieku sauc par lapsu, viņa ir pazīstama viltniece. Nebaidies no lapsas draudiem, kokā viņa nevar uzkāpt. Tagad neraudi. Ja vēl kādreiz lapsa atnāks pie tavas ligzdas un pieprasīs putnēnus, tu viņai saki: «Gaidi vien!» Ja lapsa sāks tev draudēt, saki atkal: «Gaidi vien! Gaidi vien!» — un sēdi mierīgs.

—    Labi, paldies tev par padomu! — sīlis priecīgi noteica un aizlaidās uz mājām.

Nākamajā gadā sīlis atkal izperēja bērnus. Tiklīdz bērni bija paaugušies, tā atkal zem koka parādījās lapsa un sauca:

—     Ei, sīli, nomet man zemē savus putnēnus! Ja tu to nedarīsi, uzkāpšu kokā un apēdīšu tevi ar visiem putnēniem!

—    Gaidi vien! — sīlis no savas ligzdas atsaucās.

Lapsa tā pārskaitās, ka acis viņai dusmās sāka zvērot.

—              Met lejā, ka tev saka! — lapsa sauca pārvērstā balsi.

—    Vai arī es uzkāpšu augšā un saplosīšu tevi sīkos gabalos!

—     Gaidi vieni Gaidi vien! — pabāzis galvu pār ligzdas malu, bezbailīgi sauca sīlis.

Lapsa šoreiz vairs neko neteica, vienīgi dusmās nošņirksti nāja zobus un klusībā nodomāja: «Sito gudrību sīlim droši vien iemācījis krauklis. Iešu dabūšu viņu rokā un saplosīšu.»

Pēc tam lapsa atrada bedri, pilnu ar slapjiem māliem, ielēca tajā un viscaur nosmērējās ar māliem, tad izgāja uz lielceļa un nogūlās, izlikdamās beigta.

Krauklis pamanīja māliem notriepušos lapsu guļam uz ceļa.

«Beidzot tu esi man rokās!» krauklis nodomāja un, nolaidies netālu no lapsas, sāka viņu uzmanīgi vērot.

Lapsa nekustējās, pat neelpoja. Acis viņai bija aizvērtas. Krauklis, nospriedis, ka lapsa ir beigta, uzlaidās tai uz vēdera un, aiz prieka lēkādams, teica:

—     Ak šitik tālu gan! Saki — ko darīt vispirms: uzšķērst tev vēderu vai izknābt acis?

Lapsa lēnītēm pacēla vienu priekškāju un iecirta nagus kraukļa ķermenī.

—     Nē, tagad saki tu: vai tev noraut galvu vai aprīt tevi veselu?

Krauklis uztraucies ar mokām izdvesa:

—     Labi, lapsiņ, ēd mani tūliņ nost, tikai uzklausi vienu padomu. Ja tu to izpildīsi, mani kauli kļūs mīksti un gaļa salda.

—     Kas tas par padomu? — tramīgi apvaicājās lapsa.

—     Nogrūd mani zemē no kraujas. Sizdamies pret akmeņiem, es novelšos lejā aizā, mani kauliņi salūzīs un gaļa kļūs salda kā cukurs.

Lapsai šis padoms bija pa prātam. Viņa ar mokām aizvilka kraukli līdz augstai kraujai un nogrūda lejā.

Nolidojis mazdrusciņ lejāk, krauklis apsēdās uz kāda klints nogāzē augoša krūma un sāka kramšķināt.

—     Nu krīti taču beidzot lejā! — lapsa iesaucās.

—     Gaidi vien! gj krauklis izsmējīgi noteica.

Lapsa pārskaitusies lēca virsū krauklim. Taču putns pacēlās spārnos un aizlidoja. Lapsa nokrita aizā un bija pagalam.

Tā gudrais krauklis palīdzēja sīlim un pārspēja lapsu viltībā.

CILVĒKS UN ZVĒRU KARALIS

Reiz pie lapsas atnāca ciemos dažādi zvēri: te bija gan vilks* gan sakalis, gan lācis, gan citi meža un stepes iemītnieki. Lapsa jau aizlaikus bija samedījusi visādus putnus un tagad nu cītīgi: mieloja viesus. Viesi tērzēja te par šo, te par to. Valodas ievirzījās par cilvēku, un visi zvēri kā vienā mutē ņēmās to pelt un zākāt.

Tad pie lapsas ieradās pats zvēru karalis — lauva. Visi piecēlās kājās un, zemu jo zemu klanīdamies, sveicināja viņu. Lapsa ievērojamo viesi nosēdināja goda galā.

—     Laipni lūdzam, mīļo karali, iebaudiet! — lapsa runāja, likdama lauvam priekšā gardākos kumosus.

Pārējie ciemiņi goddevīgi klusēja.

—     Nekaunieties, runājiet vien tālāk, — lauva teica. — Par ko jūs te runājāt?

—     O, cienījamais, mēs runājām par cilvēku, — lapsa atbildēja. — Manu dzīvi viņš padarījis galīgi neciešamu — nevaru vairs nočiept ne vistiņu, ne cālēnu. Cilvēks visu laiku mani vajā, grib noķert, novilkt man ādu un uzšūt sev cepuri. Viņa dēļ es nevaru brīvi staigāt pa mežu.

—    Ar mani ir^tas pats, — norūca lācis.

… —r Visvairāk cilvēks neieredz mani! — iekaucās vilks.

—    Tiklīdz es pakampju no ganāmpulka kaut vai pašu vārgāko jēru vai kazlēnu, tā cilvēks uzreiz sāk bļaut, metas man pakaf un rīda virsū visus ciema suņus.

Arī pārējie zvēri tādā pašā garā žēlojās lauvam par cilvēku.

—     Vai tiešām cilvēks ir tik stiprs, ka jūs visi no viņa tā* baidāties? — lauva prasīja. — Es vēl ne reizi neesmu ticies ar cilvēku. Parādiet man viņu!

—    Ja vēlaties, es jums viņu parādīšu, — lapsa teica.

Un tā nu viņi devās ceļā. Gāja un gāja, līdz abi nonāca meža malā. Tur bija ceļš. Lapsa sacīja lauvam:

—    Cilvēks staigā pa šo ceļu. Drusciņ pastāvēsim, varbūt ieraudzīsim viņu.

Viņi brīdi pastāvēja. Palūk — uz ceļa parādījās ēzelis ar nastu uz muguras.

—     Ei, lapsa, vai šis radījums ar garām ausīm ir cilvēks?’ Sgpi Nē, tas ir cilvēka kalps, viņu sauc par ēzeli. Redzat — viņam uz muguras ir smagi maisi.

—     Sauc viņu šurp! — lauva pavēlēja.

Lapsa pasauca ēzeli. Tas pienāca un paklanījās lauvas priekšā.

—     Ne jau velti zvēri žēlojas par cilvēku, skat, kā viņš tevi apkrāvis! — lauva uzrunāja ēzeli.

—     Tas jau vēl nav nekas! — atteica ēzelis. — Dažreiz arī viņš pats vēl uztraušas virsū uz maisiem.

—     Ja jau tā, kāpēc tu nebēdz prom no cilvēka? Met nost savu nesamo un nāc līdzi uz mežu, būsi tur tikpat brīvs kā mēs, — lauva aicināja.

Ēzelis, domādams, ka mežā viņš katrā ziņā ieskries vilkam rīklē, izbailēs kāpās atpakaļ un sauca:

—     Nē, nē! Vai jums prāts! Mežā man ies vēl trakāk nekā šite, tur es dabūšu galu. Paldies, jums par aicinājumu, taču nevaru pamest savu saimnieku. — Un, zemu paklanījies lauvam, ēzelis turpināja ce]u.

Lauvam šķita, ka ēzelis baidās no sava saimnieka, un viņam bija jābrīnās par to, cik cilvēks ir stiprs.

Pēc neilga laika uz ceja parādījās auļojošs zirgs.

—     Ei, lapsa, vai šis radījums ir cilvēks? ī— lauva vaicāja.

—     Nē, arī tas ir cilvēka kalps, viņu sauc par zirgu. Vai redzat, kā tas steidzas pie cilvēka? — lapsa sacīja.

—     Teic, lai apstājas! -I^lauva pavēlēja. — Gribu ar viņu aprunāties.

Zirgs pienāca pie lauvas, un tas viņam sacīja:

—    Visi zvēri mūk no cilvēka. Tu traucies ātrāk par vēju, kāpēc tad tu neaizbēdz no cilvēka? Kas ir tas, ar ko cilvēks tevi piesaista pie sevis?

—     Ar vienu vienīgu kustību! — zirgs atbildēja. — Kad pārnāku mājās, cilvēks dod man dzert, ēst, nomazgā mani, noskrāpē ar skrāpi, uzliek seglus un iemauktus, uzsēžas man mugurā, ar roku papliķē pa skaustu, un es auļoju, kurp vien viņš vēlas, joņoju ātrāk par vēju, neviens zvērs netiek man līdzi. Bet, tiklīdz cilvēks pievelk pavadu, tā es acumirklī apstājos.

Lauva atkal nobrīnījās par cilvēka spēku un ļāva, lai zirgs

iet.

Tad pļaviņā parādījās kamielis.

—     O, šis radījums laikam gan būs cilvēks! — lauva iesaucās.

—    Nē, tas ir kamielis, — lapsa paskaidroja; — Viņš, tāpat kā ēzelis un zirgs, kalpo cilvēkam.

—    Kāds gan ir pats cilvēks, ja viņam kalpo tik milzīgi dzīvnieki? — lauva iesaucās un lika pasaukt kamieli.

Lapsa pasauca kamieli pie zvēru karaļa.

—    Kālab tu, šitik liels dzīvnieks, kalpo cilvēkam? Kādā veidā viņš tevi piespiež? — lauva vaicāja.

ļ— Pavisam vienkārši, — kamielis žāvādamies atteica.

—   Visu, kas cilvēkam vajadzīgs, viņš uzkrauj virsū kamieļiem un karavānas pirmā kamieļa pavadu iedod rokās savam mazajam dēlēnam, kurš sēž ēzelim mugurā, un karavāna mierīgi dodas uz priekšu. Tas viss.

Klausīdamies kamieļa vārdos, lauva domāja: «Ja jau pat bērns spēj vest kamieļu karavānu, kādam gan spēkavīram tad jābūt pašam cilvēkam?»

Tomēr savas domas lauva neizpauda ne kamielim, ne lapsai.

Piepeši tālumā parādījās cilvēks. Lapsa izbijās un jau grasījās laist ļekas vaļā.

Lauva viņai noprasīja:

—    Kas tas tāds?

—    Tas ir pats cilvēks, — lapsa atbildēja.

—             Ko? Sitas sīkais divkājainais radījums ir cilvēks? — lauva nevarēja vien nobrīnīties.

Lapsa iztālēm paklanījās cilvēkam un sacīja:

—    Ei, cilvēk! Zvēru karalis grib ar tevi aprunāties.

Cilvēks pienāca tuvāk.

—    Kas tie tādi ir, ko tu turi rokās? — lauva noprasīja.

—              Šis ir cirvis, bet tas — zāģis. Esmu amatnieks, būvēju mājas, cilvēks paskaidroja.

Uz kurieni tu ej?

—             Gribu nozāģēt koku un uzcelt zirgam un mazajam kumeliņam māju, lai viņiem būtu patvērums no sniega un lietus.

—    Vai māni tu pazīsti? — lauva ierēcās.

—    Tu esi lauva, zvēru karalis, — cilvēks atteica.

fljjļag Es negribu, ka tu cel māju zirgam, bet maniem bērniem jāmirkst lietū, -f^iauva teica. B§ Papriekšu uzcel māju man!

—              Lai notiek, — cilvēks atbildēja, — vispirms uzbūvēšu māju tev.

Viņi visi iegāja mežā — lauva pa priekšu, cilvēks aiz viņa. Tur viņi ieraudzīja resnu koku. Amatnieks, ņemdams palīgā zāģi un cirvi, nolaida koku, sazāģēja to klučos un iztaisīja kasti.

— Ieej tagad mājā! — amatnieks sacīja lauvam. — Palūko, vai tā tev der vai neder.

Lauva ielīda kastē. Tā viņam izrādījās pašā laikā, vienīgi aste palika karājamies laukā.

— Ievelc iekšā asti! — cilvēks sacīja.. — Apdarināšu tavu māju no ārpuses.

Lauva ievilka asti iekšā. Amatnieks uzlika kastei virsū vāku.

—    Ei, cilvēk! Ko tu tur dari? — lauva ierēcās.

— Es izrotāju tavas mājas sienas, — cilvēks paskaidroja. Un viņš sāka naglot ciet kastes vāku.

— Ei, amatniek! Ātrāk taisi vaļā manu māju! — lauva ierēcās.

—  Nē, tagad man negribas satikties ar tevi aci pret aci. Papriekš aizvedīšu tavu māju uz pilsētu, nolikšu dārzā aiz režģu sētas, tad ar bērneļiem aiziešu tevi apciemot un parādīšu tev pienācīgo godu, jo tu esi zvēru karalis, — cilvēks sacīja.

Lauva saprata, ka cilvēks ir viņu pievārējis, un tā ierēcās, ka viss mežs noskanēja. Meža iemītnieki tagad noskārta, ka cilvēks ir stiprāks par pašu zvēru karali.

STĀRĶIS

Reiz ezera krastā dzīvoja dēls ar savu māti. Dēls medīja pīles un zosis, un tā viņi pārtika. Kā gadījās, kā ne, taču vairākas dienas pēc kārtas dēlam neizdevās neko nomedīt, un viņi -abi ar māti palika neēduši.

Bet tad dēls ieraudzīja, ka cilpā ieskrējis stārķis. Jauneklis nopriecājās, atsvabināja stārķa garās kājas no Cilpas un, izņēmis nazi no maksts, jau gribēja nogalināt stārķi. Te pēkšņi stārķis ierunājās:

—              Nenogalini mani! Palaid mani vaļā, un es izpildīšu tavu vēlēšanos.

—    Kā tu to izpildīsi? — jauneklis vaicāja.

—   Atnāc uz manu zemi, un es tev iedošu kādu brīnumlietiņu.

—    Ko tu man iedosi?

—    Kaut ko tādu, kas izpildīs visas tavas vēlēšanās.

—    Kur atrodas tava zeme? — jauneklis pajautāja.

—     Paņem mani, uznes uz jumta un palaid vaļā. Skaties, kur es lidošu, — tur ari atrodas mana zeme.

Dēls ar māti aprunājās, un abi nosprieda: ja ari viņi nogalinās stārķi un apēdis, tik un tā bagātāki no tā nepaliks, bet, ja palaidis vaļā, var gadīties, ka atkrīt kāds labums.

Jauneklis uzkāpa uz jumta un palaida putnu vaļā. Stārķis aizlidoja uz kalnu pusi. Arī jauneklis devās turp meklēt stārķa zemi.'

Gāja un gāja, bet nekādi nevarēja to atrast. Te uzreiz skatās — netālu ganās kazu ganāmpulks.

—    Kam pieder šīs kazas? — jauneklis vaicāja ganam.

—    Tās ir stārķa kazas, — gans atbildēja.

—    Un kur tad dzīvo pats stārķis?

—' To tu paprasi avju ganam.

Jauneklis atkal gāja un gāja, līdz satika avju ganu.

—    Kam pieder šīs aitas? — jauneklis vaicāja.

—    Tās ir stārķa aitas, — gans atbildēja.

—    Un kur tad dzīvo pats stārķis?

—    Bet kāpēc viņš tev vajadzīgs?

Jauneklis izstāstīja ganam, kā bija noķēris cilpā stārķi, palaidis to vajā un kā stārķis licis viņam atnākt uz tā zemi.

—      Paņem no ganāmpulka divus aunus, — gans teica, — sēdies mugurā baltajam kamielim un jāj uz kalnu pusi. Kad piejāsi pie stārķa pils, ieraudzīsi divus suņus guļam pie vārtiem un sargājam pili. Aunus nomet suņiem, un pats bez bailēm jāj iekšā pa vārtiem.

—     Dod man padomu — ko lai es prasu no stārķa? — jauneklis vaicāja.

—     Prasi viņam galdiņu, kas pats klājas.

Jauneklis pateicās ganam par padomiem, paņēma divus aunus, uzsēdās mugurā baltajam kamielim un jāja uz stārķa pili.

Tiklīdz viņš bija piejājis pie pils, no vārtu puses viņam drāzās virsū divi suņi. Jauneklis nometa katram pa aunam un bez kavēkjiem iejāja pils pagalmā. Tur viņš ieraudzīja stārķi un, nokāpis no kamieja, sasveicinājās ar putnu.

—              Vai atceries, es tevi palaidu vajā, — jauneklis teica.

—   Tagad nu esmu ieradies tavā zemē.

—     Ko tu no manis gribētu?

—     Uzdāvini man galdiņu, kas pats klājas, — jauneklis teica. . flBnjt

—      Lai notiek, — sacīja stārķis, .tu;biji labs pret mani, saglabāji man dzīvību, nu es izpildīšu tavu vēlēšanos — uzdāvināšu brinumgaldautu.

Jauneklis, pateicis paldies stārķim un paņēmis brīnumgald autu, pa to pašu ceļu, pa kuru bija jājis šurp, devās atpakaļ. Jauneklis nonāca pie avju gana un parādīja tam galdautu.

—… Galdiņ, klājies! — gans sacīja.

Galdauts acumirklī atritinājās, un uz tā parādījās dažādi ēdieni.

Jauneklis pacienāja ganu, tad turpināja ceju un pēc dažām dienām laimīgi atgriezās mājās.

Kopš tā laika māte un dēls allaž bija paēduši un varēja pacienāt ikvienu, kas iegriezās viņu mājā.

Pēc kāda laika runas par brinumgaldautu izplatījās pa visu valsti. Vēsts par to nāca ausīs ari pādšāham, un viņš pavēlēja saviem karakalpiem, lai tie atņem jauneklim galdautu un atnes

to viņam. Karakalpi izpildīja šāha pavēli — atņēma nabaga ļaudīm brīnumgaldautu.

—    Dēliņ, dodies pie stārķa un izstāsti viņam, kādas bēdas mūs piemeklējušasl — māte sacīja dēlam.

Jauneklis atkal devās pie stārķa. Drīz vien viņš nonāca pie avju gana un izstāstīja tam visu, kas bija noticis.

Gans sacīja:

—    Par to visu neko nestāsti stārķim, bet palūdz viņam ķirbi.

Jauneklis aizgāja pie stārķa un palūdza viņam ķirbi.

Kad viņš ar visu ķirbi otrreiz nonāca pie avju gana, tas nolika ķirbi zemē un teica:

—    Ei, nāciet no ķirbja laukāl

No ķirbja piepeši izlēca vesels bars vīru ar rungām rokās un ņēmās sist jaunekli. Tas pārbijies sāka lūgties, lai apžēlojas par viņu.

—    Ejiet atpakaļ ķirbī! — gans pavēlēja. Vīri ar rungām acumirklī nozuda.

—    Vai tagad tu saproti, kāpēc tev vajadzīgs ķirbis? — gans jautāja.

—    Saprotu gan! — jauneklis atbildēja un priecīgu prātu devās uz savu zemi. Pārnācis mājās, viņš tūliņ devās uz šāha pili un prasīja, lai viņam atdod brīnumgaldautu. Sāhs pārskaitās un lika viņu dzīt prom. Tad jauneklis nometa ķirbi šāham pie kājām un iesaucās:

—    Ei, nāciet ārā no ķirbja!

No ķirbja izlēca vīri ar rungām un ņēmās slānīt šāhu. Sāha miesassargi bailēs aizmuka kur kurais. Sāhs vaimanāja:

—    Nevajag, nevajag, izbeidziet! Tūliņ atdošu brīnumgaldautu.

Jauneklis paņēma brīnumgaldautu un iesaucās:

—    Ejiet atpakaļ ķirbī!

Vīri ar rungām pazuda.

Ar brīnumgaldautu un brīnumķirbi rokās dēls atgriezās mājās pie mātes. Kopš tās dienas viņi dzīvo bez bēdu, nepazīdami ne bada, ne baiļu.

STĀRĶIS — DIEVA BĒRNS

Reiz stārķis ielidoja ciemā, kur dzīvoja muļķi, un apsēdās platānas galotnē.

No malu malām saskrēja muļķi, lai redzētu stārķi.

Sanāca viņi barā zem platānas, paslēja galvas augšup un nu tik ņemas brīnīties:

—     Kas tas tāds?

Visi to vien prašņā, bet atbildēt neviens nemāk.

Galu galā muļķīši pasauca savu vislielāko gudreli, parādīja viņam stārķi un noprasīja:

—     Saki — kas tas tāds ir?

—      Jūs piemeklēs dieva sods, — atteica gudrelis, — vai tiešām nezināt, kas tas tāds ir?

—     Nē, nezinām, — muļķīši atbildēja.

—     Tas taču ir dieva bērns, — gudrelis paskaidroja.

—               Ja jau tas ir dieva bērns, mums jābūt viesmīlīgiem un viņš ar kaut ko jāpacienā. Nevaram taču pašu dieva bērnu uzņemt šā tā, — muļķīši sprieda.

—     Protams, viņu vajag pacienāt, — gudrelis piekrita.

Bet ko viņš ēd?— kāds muļķītis painteresējās.

—     Plāceņus, — teica viens.

—     Rūgušpienu, — papildināja otrs.

Daži muļķīši aizsteidzās un atnesa plāceņus un rūgušpienu.

—               Rāpies augšā kokā un pacienā dieva bērnu! — muļķīši teica gudrelim.

—               Neesmu ar viņu pazīstams, — gudrelis iebilda. — Ja nu viņam kaut kas nepatīk un viņš man iebelž, kas tad būs? Ja gribat, lai es viņu pacienāju, atnesiet valgu un piesieniet to man pie kājām. Ja es redzēšu, ka dieva bērns dusmojas, uzsaukšu jums: «Velciet!> Jūs mani novilksiet lejā, un es būšu glābts.

Muļķīši atnesa garum garu valgu un piesēja to gudrelim pie kājām. Gudrelis bļodiņu ar rūgušpienu uzlika uz galvas, plāceņus iebāza azotē un sāka rāpties kokā. Viņš bija jau gandrīz pašā augšā, kad stārķis piepeši izpleta spārnus, noklabināja ar knābi un aizlidoja prom. Gudrelis izbīlī iekliedzās:

—    Velciet, velciet! Viņš mani tūdaļ aprīs!

Vairāki muļķīši reizē parāva valgu, gudreļa galva iesprūda starp platānas zariem. Tad visi muļķīši, kas stāvēja zem koka, ieķeras valgā un vilka to, cik bija spēka. Gudreļa galva atrāvās no ķermeņa un palika platānas zaros, bet ķermenis nokrita lejā.

—    Kur tad ir galva? — kāds pajautāja.

—    Bet vai tad viņam bija galva? — atjautāja cits.

—    Nezinu, kā lai es to zinu?

Muļķīši labu laiku prašņāja cits citam, «vai viņam bija galva?», taču atbilde visu laiku bija viena un tā pati: «Kā lai es to zinu?»

Tad kāds teica:

—    Jāpaprasa sievai, viņam bija galva vai nebija.

Vairāki muļķīši aizgāja pie gudreļa sievas un pajautāja

viņai:

—    Ei, tantiņ, vai jūsu vīram bija galva?

—             Kā lai es to zinu? — sieva atbildēja. — Zinu tikai to, ka ēdot viņam kustējās bārda.

—             Tātad viņam ir bijusi galva! — muļķīši nosprieda un devās atpakaļ pie platānas. — Dieva bērns acīmredzot apskaitās uz gudreli un norāva tam galvu.

Pāris muļķīšu uzrāpās platānā un atrada zaros gudreļa galvu.

Muļķīši pielika galvu pie ķermeņa un apglabāja gudreli zem platānas.

Un visi viņi domāja, ka gudrelim galvu norāvis dieva bērns.

ZEMNIEKS UN LĀCIS

Kāds zemnieks gadu no gada audzēja kviešus. Bet vienugad, kad kvieši jau nāca gatavi, uz tīrumu sāka piestaigāt lācis. Viņš gāja iekšā kviešos, izmina tos un likās gulēt. Zemnieks visu to redzēja, taču neko nevarēja lācim padarīt.

Kvieši nogatavojās, zemnieks tos nopļāva, aiznesa uz kuļam klonu, salika kaudzē, izkūla, izvētīja un sagatavoja malšanai. Bet tad, kur gadījies, kur ne, uzrodas lācis un saka:

—    Sveicināts, biedri!

Zemnieks brīnās nenobrinīdamies:

—     Esi sveicināts, tikai kas tu man par biedru?

Lācis pārskaities ierēcās:

—     Tu vēl līdz šim brīdim nezini, ka esmu tev biedrs?

—     Kā es to varu zināt, tu taču nestrādāji kopā ar mani, — zemnieks atteica.

Lācis aizveda zemnieku uz to vietu, kur allaž bija vāļājies, apgūlās uz sāniem un teica:

—     Katru dienu es gulēju šai vietā un atgaiņāju zvirbuļus. Ja es nebūtu to darījis, tad tagad nebūtu vairs neviena kviešu grauda.

Zemnieks, redzēdams, ka tik un tā netiks vaļā no liekēža lāča, gribot negribot aicināja:

—     Labs ir, nāc līdzi, sadalīsim kviešus.

Viņi aizgāja uz kuļamklonu. Zemnieks, sadalījis kviešus divās vienādās daļās, sacīja lācim:

—     Dod šurp maisu, iebēršu tev tavu daju!

—     Man nav maisa, — lācis atrūca.

—    Ja jau tā, tad aizej uz manu māju un atnes maisu sev un man, — zemnieks sacīja.

—     Ej pats! — atcirta lācis. — Es apsargāšu kviešus.

Zemnieks aizgāja uz mājām un saka sievai:

—     Atnācis atkal tas pats lācis un pieprasa pusi no kviešiem. Ja neko neizdomāsim, tad puse ražas pagalam.

Bridi padomājusi, sieva atteica:

—     Ej tagad pie lāča, es aiziešu vēlāk un viņu sabaidīšu.

Zemnieks, paņēmis divus maisus, devās atpakaļ uz kuļamklonu. Atnāk un redz, ka lācis rok bedri. Zemnieks nu šim prasa:

—     Kāpēc tu roc bedri?

—     Iebēršu tajā savu dalu kviešu, — lācis paskaidro.

Pa to laiku zemnieka sieva savāca visus kišlaka bērneļus, uzsēja ēzelim mugurā maisu ar pelniem un devās uz kuļamklonu. Kad viņi tuvojās klonam, sieviete sacīja bērniem, lai tie kliedz, cik skali vien spēj. Viņa pati ar nūju ņēmās dauzīt pa maisu tā, ka pelnu mākoņi sagriezās vai līdz debesīm.

Lācis, to visu redzēdams un dzirdēdams, aiz bailēm ielīda un paslēpās paša izraktajā bedrē.

Zemnieka sieva ska]i iesaucās:

—     Ei, vīrs, vai lāci tu neredzēji?

—     Kam tev vajadzīgs lācis?

—       Pādšāha meita saslimusi, viņu var izārstēt tikai ar lāča taukiem, — sieva atbildēja.

To padzirdis, lācis saka zemniekam:

—     Klau, biedri, par mani neko nesakil

-— Arī bez manas teikšanas tevi atradis, jo ausis tev rēgojas ārā no bedres, — atteica zemnieks.

—     Paņem sirpi un nogriez man ausis, — lācis palūdza.

Zemnieks nogrieza lācim ausis, bet sieva atkal iebrēcās:

—     Ei, vīrs, vai tu neredzēji pērnā gada lāci?

—     Nē, — zemnieks atteica.

—     Ko tu melo! Redz, kur rēgojas lāča galva!

—              Vai! Es neļaušu, ka man nocērt galvu! — ierēcās lācis, skatīdamies uz zemnieku, kas stāvēja ar sirpi rokā.

Lācis izlēca no bedres un metās prom, ko nagi nes. Kopš tā laika pekainis zemnieka tīrumā vairs nav rādījies.

VECĪŠI UN LĀČI -

Reiz dzīvoja vecis ar večiņu. "Vecis lasīja žagarus, pārdeva tos un par dabūto nāudu pirka miltus. Večiņa vārīja miltu si teni, un tā viņi pārtika.

Pienāca ziema. Kādu rītu vecīši pamostas un redz: visu apkārtni klāj balts sniegs. Izgāja vecītis-, laukā, gribēja salasīt žagarus, taču nav redzams neviens pats krūmiņš. Pārnāca vecītis mājās, bet večiņa viņam saka: fepeiMums nav neviena žagariņa, ar ko.iekurt plīti.

Sēž abi vecīši izsalkuši, aukstumā trīcēdami, un nezina, ko lai iesāk.

Beidzot večiņa neizturēja un aicināja vecīti: v *__; Nāc,' uzkāpsim uz jumta. Kazij ieraudzīsim kādu krūmiņu. _ -ix*

Viņi uzkāpa uz jumta, aplaida acis visapkārt un te pēkšņi vienā vietā ierauga niedres. Vecīši priecīgi nokāpa no jumta un steidzās pie niedrēm. Večuks parāva vienu niedri, bet zem tās pavērās nelielas durtiņas. Vecīši iegāja pa šīm durtiņām un

nokļuva lielā pagalmā. Tur stāvēja seši katli, un katrā no tiem vārījās kaut kas garšīgs: pirmajā zupa, otrajā plovs, trešajā pelmeņi, ceturtajā biezputra, piektajā ķīselis, sestajā pīrādziņi.

Vecīši gauži nopriecājās un sāka mieloties. Pēkšņi večiņa redz, ka pagalmā ienāk lāči. Viens pekainis spēlē zumu, bet pārējie griežas dancī.

Vecīši pārbijās, nezināja, kur paslēpties. Večiņa ieraudzīja pelnu čupu un saka vecajam:

—    Nāc, paslēpsimies tur!

Lāči sanāca pagalmā un nu ņemas brīnīties:

—    Kas pie mums atnācis? Kas ēdis no iīiusu katliem?

Lāči izstaigāja visu pagalmu, taču nevienu neatrada. Bet

večuks čukst večiņai:

—             Man degunā salīduši pelni, nevaru vairs izturēt, tūlīt šķaudīšu.

Večiņa pārbijās:

—     Apžēliņ, ko tu runā! Vai tad tagad drīkst šķaudīt?! Lāči mūs tūlīt atradīs. Aizspied ar pirkstiem degunu!

Večuks gribēja aizspiest degunu un sakustējās, taču viņam uznāca tādas šķavas, ka gaisā pacēlās vesels pelnu stabs.

Lāči pārbijās. Pekaiņiem šķita, ka viņu pagalmā ieradies kāds milzīgs dēmons. Lāči metās uz vārtiņiem un aizbēga prom mežā. Tur viņi atrada lāču mullu un lūdza to nākt līdzi uz māju aizdzīt ļauno garu.

Lāču mulla uzģērba halātu, uzlika galvā čalmu, un viņi devās ceļā.

Vecīši, palikuši pagalmā vieni paši, atkal sāka mieloties. Uzēda no viena katla, no otra, no trešā, bet sāta kā nejuta, tā nejuta.

Te pēkšņi večiņa pamet acis uz vārtiem un redz: lāči nāk atpakaļ, bet viņiem pa pēdām pats lāču mulla ar čalmu galvā. Vecīši pārbijušies nezina, ko darīt, ko ne. Apjukuši pārlaiž skatienu pagalmam un pašā stūrī ierauga milzīgu, vecu krūku. Viņi pieskrien krūkai klāt, ielien tajā un paslēpjas.

Lāči ienāca pagalmā un sāka meklēt mullam vietu. Sēdināt mullu zemē nebūtu glīti, un nu lāči viņu nosēdināja uz milzīgās krūkas.

Apsēdies mulla sāka skaitīt lūgšanas. Viena viņa halāta stērbele karājās iekšā krūkā. Ieraudzījusi stērbeli, večiņa nodomāja, ka večuks, nedod dievs, izbāzis galvu ārā no krūkas, un spēcīgi parāva aiz stērbeles.

Lāču mulla varen pārbijās un sāka nebalsī bļaut.

Lāči, izbailēs ar pūlēm atraduši vārtiņus, metās prom, ko nagi nes.

Joprojām nebalsī bļaudams, mulla drāzās viņiem pakaļ. Lāči lielās bailēs aizskrēja tik tālu, ka pazaudēja atpakaļceļu uz mājam.

v Vecīši izrāpās no krūkas, pameta acis visapkārt un redz, ka lāču nav._Abi gauži nopriecājās, atkal krietni saēdās un sāka aplūkot lacu saimniecību. Izrādījās, ka lāčiem ir vesels lērums kviešu, rīsu un daudz citu labumu.

Lāči uz māju atpakaļ vairs nenāca, un vecīši nu dzīvoja bez bēdu. .

AIZSKAROŠA VĀRDA CIRSTA BRŪCE

Reiz dzīvoja malkas cirtējs. Katru rītu, paņēmis valgu un cirvi, viņš devās uz mežu, kas auga kalna nogāzē. Tur viņš sacirta malku, sasēja to un nesa uz tirgu pārdot.

Kādudien malkas cirtējs nogāza zemē sausu arčasjkoku un sāka to skaldīt. Pēkšņi, kur gadījies, kur ne, parādījās briesmīgs lācis un gāja klāt malkas cirtējam. Vīrs pārbijās ne pa jokam un, klusībā nodomājis: «Sis lācis tūliņ mani saplosīs!» — jau teica ardievas dzīvei.

Taču pretēji gaidītajam lācis ne tikvien neko nedarīja, bet sāka pat runāties:

—    Ei, cilvēk, es redzu, ar kādām pūlēm tu kāp augšā kalnā, gāz kokus un saskaldi tos malkā. Saki — kāpēc tas tev vajadzīgs?

—    Malku es aiznesu uz tirgu, pārdodu un par dabūto naudu nopērku visu, kas mums ar sievu dzīvei nepieciešams, ļ— malkas cirtējs paskaidroja.

—    Ja jau tā, — sacīja lācis, — tu vairs turpmāk veltīgi nemokies. Man brīva laika diezgan, katru dienu es sagatavošu neslavu malkas un nogādāšu to lejā kalna pakājē. Tu tikai atnāc un paņem.

Nākamajā dienā vīrs aizgāja uz mežu un norādītajā vietā tik tiešām atrada lielu malkas nastu. Gauži priecīgs malkas cirtējs uzcēla nastu mugurā un devās prom.

Tā tas turpinājās vairākas dienas, un malkas cirtējs sāka prātot: «Lācis man dara tik daudz laba, man viņam jāatmaksā ar to pašu.» Un vīrs sacīja sievai:

—       Kad nākšu mājās, pagatavo kaut ko garšīgu. Atvedīšu līdzi vienu draugu.

Malkas cirtējs aizgāja uz mežu, sameklēja tur lāci un uz-1 aicināja viņu ciemos. Iesākumā lācis atteicās, taču vīrs tikām lūdzās, kamēr beidzot pekainis bija ar mieru iet viņam līdzi.

Runādamies gan par šo, gan par to, abi pienāca pie mājas. Malka« cirtēja sieva, iznākusi ārā sagaidīt vīru, ieraudzīja viņu nākam kopā ar lielu, briesmīgu lāci.

—       Vai manu dieniņ! — iesaucās sieva. — Un šis briesmīgais lācis ir tavs draugs?

Dzirdēdams šos aizskarošos vārdus, lācis kļuva varen pikts un teica malkas cirtējam:

—     Iesit man pa galvu ar savu cirvi!

—     Sievai nevajadzēja tā teikt, bet viņa taču jūs vēl nepazīst, tāpēc neapvainojieties par viņas vārdiem, — malkas cirtējs sacīja, vēlēdamies mīkstināt sievas vainu.

—     Sit man ar cirvi pa galvu! — ierēcās lācis. — Ja tu to nedarīsi, es jūs abus nogalināšu un māju izpostīšu!

Malkas cirtējs pārbijies klusībā nosprieda: «Ja es lācim neiesitīšu ar cirvi, viņš, spītnieks tāds, izdarīs tā, kā nupat teica.»

—     Neko darīt, — nopūtās malkas cirtējs un ar visu spēku trieca cirvi lācim tieši pa galvu. Pekainis, acumirklī noplūdis asinīm, aizlēkšoja atpaka] uz mežu.

Malkas cirtējs bija pārliecināts, ka lācis, dabūjis tik dziļu brūci, dzīvotājs nebūs. Gribēdams drīzāk aizmirst briesmīgo notikumu, vīrs tagad gāja pēc malkas uz daudz tālāku vietu.

Taču tālais cejš bija ļoti nogurdinošs, un malkas cirtējs klusībā mēģināja sev iestāstīt: «Lācis ir jau miris, labāk iešu pēc malkas uz to pašu veco vietu.»

Tā nu aiziet vīrs uz veco vietu, un, tiklīdz sāk laist lejā koku,, tā uzreiz lācis klāt. Vīrs aiz brīnumiem vai pamirst un, acu nenolaizdams, skatās lācim uz galvu, bet tā ir sveika un vesela, no briesmīgās rētas nav ne vēsts.

—    Tā, redz, draugs, — ierunājās lācis, — no tava cirtiena vairs nav ne miņas. Jā gan, cirvja brūce aizdzija, bet brūce, ko manā sirdī atstājuši tavas sievas aizskarošie vārdi, nedzīst un nedzīst. Šodien, kad izdzirdu tava cirvja klaudzienus, brūce atkal iesāpējās.

HUMORISTISKAS NOVELES

KAMIELIS pirtĪ

Kādudien Mušfigī aizgāja uz pirti, taču pirtnieks viņu nelaida iekšā.

—   Šodien te mazgājas pats emīrs un augstākais tiesnesis. Kad pirtī ir tik lieli vīri, tad vienkāršajiem ļaudīm tur nav ko meklēt.

Mušfigī, ne vārda nebildis, gāja prom un iegriezās tirgū, kur noīrēja milzīgi lielu kamieli, ar zeltu šūdinātu halātu, ko uzklāja kamielim uz muguras, brīnišķīgu, garu čalmu, ko aptina kustonim ap galvu, un mirdzošiem dārgakmeņiem rotātu pavadu.

Pēc kāda laika Mušfigī atvilka izgreznoto kamieli pie pirts un grasījās vest kustoni iekšā, taču pirtnieks, izbrīnīts un pārskaities, aizšķērsoja ceļu:

—   Ko tas nozīmē?

Mušfigī mierīgi atteica:

—   Tā kā šodien pirts ir kurināta lieliem, tad gribu nomazgāt savu kamieli, jo viņš, rau, ir lielāks par pašu emīru un augstāko tiesnesi. Arī tērps kamielim greznāks un čalma garāka nekā šiem lielajiem vīriem.

ARĪ TEV IR TAISNĪBA

Mušfigī bija iecelts par tiesnesi pilsētā un ļaužu sūdzības uzklausīja lielākoties savā mājā. Reiz kāds cilvēks sūdzējās Mušfigī par savu kaimiņu:

—   Kaimiņš ne par šo, ne par to piekāva manu bērnu, bet pēc tam es piekāvu viņa bērnu. Es rīkojos pareizi vai nepareizi?

—    Pareizi, — atteica Mušfigī.

Kad šis taisnības meklētājs bija prom, ieradās viņa kaimiņš. Es viņa bērnu nepiekāvu, viņš mani apvainoja bez jebkāda iemesla. Viņš rīkojās pareizi vai nepareizi?

—    Pareizi, pareizi, — Mušfigī sacīja.

Mušfigī sieva, noklausījusies, kā viņas vīrs spriež tiesu, brīnīdamās pārmeta:

—     Kas gan jūs par tiesnesi! Vajadzēja taču noskaitot, kuram no viņiem ir taisnība, kuram nav.

—     Arī tev ir taisnība, siev, — noteica Mušfigī.

KĻŪDA TAUKU KRŪZĒ

Reiz kādu Mušfigī lietu vajadzēja izskatīt tiesnesim, kuru visi pazina kā lielu kukuļņēmēju. Mušfigī paņēma lielu krūzi, pielika to pilnu ar māliem, virsū uzlēja izkausētus aitu taukus un, aizsējis krūzi ar drāniņu, aiznesa to tiesnesim.

Saņēmis tik lielu krūzi ar taukiem, tiesnesis bez kavēšanās izlēma lietu par labu Mušfigī, uzrakstīja uz papīra savu spriedumu un uzspieda zīmogu.

Nākamajā dienā tiesnesis lika sievai izvārīt treknu plovu, pieliekot taukus, ko bija atnesis Mušfigī. Tiesneša sieva, uzcēlusi katlu uz plīts, grāba ar karoti krūzē, un nu nāca gaismā Mušfigī blēdība.

Tiesnesis, redzēdams, ka ir piekrāpts, pasauca savu palīgu un teica tam:

—     Ej pie Mušfigī un saki, ka vakar uzrakstītajā tiesas spriedumā iezagusies k]ūda. Lai viņš atdod dokumentu, es izlabošu kļūdu.

Palīgs aizgāja pie Mušfigī un darīja tam zināmu tiesneša velēšanos. Taču Mušfigī atbildēja:

—     Pasaki likuma aizstāvim, ka kļūda acīmredzot ir tauku krūzē, nevis tiesas spriedumā.

MUŠFIGĪ VIESOS

Kāds cilvēks uzaicināja Mušfigī pie sevis viesos. Kad ciemiņš atnāca, saimnieks tam vaicāja:

—     Ko lai jums izvāru — plovu vai zupu?

—    Vai tad jums ir tikai viens katls? — MušfigI savukārt atvaicāja.

Saimniekam nekas cits neatlika kā izvārīt gan plovu, gan zupu.

Kad MušfigI bija saēdies gan vienu, gan otru un uzdzēris virsū saimnieka atnesto zaļo tēju, viņam tomēr vēl kārojās pēc arbūza un melones, un MušfigI nevainīgā balsī ieminējās:

—    Mīļais draugs, kur mēs gulēsim, kad būsim uzēdām baudījuši arbūzu un meloni?

Neko darīt — saimnieks atnesa ari šos augļus, taču klusībā viņš nosolījās, ka ne savu mūžu nevienu vairs viesos neaicinās.

NASRETDĪNS BASEINA

Pādšāham gribējās izjokot Nāsretdīnu Afandiju. Četrdesmit galminiekiem viņš pavēlēja paņemt katram pa olai.Jenirt baseinā un olas tur noslēpt. Kad tas bija izdarīts, pādšāhs ataicināja pie sevis Afandiju:

— Tev, Afandij, kopā ar šiem četrdesmit cilvēkiem jāienirst baseinā, un katram no jums tur jāatrod vistas ola. Tam, kurš olu neatradīs, būs jāpaliek ūdenī visu dienu un visu nakti.

Afandijam gribot negribot nācās piekrist. Visi četrdesmit galminieki ātri vien iznira no baseina — katrs ar olu rokās. Taču Afandijs, lai meklēja cik meklēdams, neko nespeja atrast.

Beidzot viņš izlīda no ūdens, izpleta pirkstus un, sizdams rokas gar sāniem gluži kā putns spārnus, visiem par izbrīnu, ņēmās dziedāt: «Ki-ki-ri-gī!»

—     Ko tas nozīmē, Afandij? — pādšāhs jautāja.

—     Tik daudzām vistām taču vajadzīgs vismaz viens gailis, — Afandijs atbildēja.

HALĀTS UN ČALMA, KAS ĒDA PLOVU

Nāsretdīns Afandijs aizgāja pie kāda baja uz kāzām savā vecajā, novalkātajā halātā. Kāzu namā viņu neaicināja istabā, kur mielojās bajl un mullas, bet apsēdināja terasē blakus trūcīgajiem ciema jaudīm. Bagātajiem ciemiņiem ik pa brīdim nesa iekšā bļodas ar treknu plovu, bet nabago gals dabūja vienīgi aukstas šā plova pārpalikas.

Afandijs, nemaz nepieskāries ēdienam, aizgāja no kāzu nama, taču drīz vien atgriezās, ģērbies zīda halātā, kura apkakle bija apdarināta ar platu lenti, galvā viņam greznojās čalma, kas bija aptīta tā, kā to parasti dara mullas.

Kalpi pieveda Afanaiju pie mājas saimnieka, un tas, teikdams: «Laipni lūdzam, laipni lūdzam!» — ieaicināja viņu goda galā un apsēdināja blakus imāmam1 . Un Afandijam pašam pirmajam nolika priekšā lielu šķīvi, pilnu ar vistas gaļas plovu.

Afandijs, iebāzis plova šķīvī sava jaunā halāta piedurkni un čalmas garāko galu, runāja:

—    Laipni lūdzam — nobaudiet!

—    Afandij, kam jūs to sakāt? — imāms izbrīnījies noprasīja.

§§ Savai čalmai un halātam, — Afandijs a+bildēja. — Visi šie cieņas apliecinājumi un plovs domāti manam halātam un čalmai, tāpēc lai tie mielojas. Kad es pirms stundas biju šai namā savā vecajā halātā, neviens gar mani nelikās ne zinis un pasniedza vienīgi ēdiena atliekas.

1 Garīdznieks, kas musulmaņu dievnamā — mošejā — vada kopīgo lūgšanu. (Tulk.)

KOKA LIECĪBA

Kāds vīrs, iedams uz tīrumu, atrada uz ceļa maku, pilnu ar zelta naudu. Tiklīdz vīrs bija apsēdies ēnā zem koka, lai saskaitītu naudu, tā pienāca klāt viņa draugs.

Uzzinājis, kas par lietu, draugs teica:

—    Neej uz tīrumu ar visu naudu, tevi pa ceļam var apzagt un pat nosist. Atdod labāk man, es to paglabāšu, līdz kamēr tu atgriezīsies.

Tā vienojušies, katrs aizgāja savu ceļu: vīrs uz tīrumu, bet viņa draugs uz pilsētu.

Vakarā pārnācis mājās, vīrs prasa draugam savu maku atpakaļ.

—    Kādu maku? Es nesaprotu, par ko tu runā, — draugs brīnās.

Vīrs saprot, ka ar labu naudu atpakaļ nedabūs, un aizved draugu pie Afandija, lai tas viņus iztiesā.

Afandijs pieprasa, lai cietušais gādā rokā tiesnesi. Bet vīrs atbild, ka viņa vienīgais tiesnesis ir koks, kura paēnā viņš sēdējis. Taču draugs bilst, ka viņš pat tādu koku nav redzējis.

Afandijs saka vīram:

—    Ja tev nav cita liecinieka, tad ej un atved to pašu koku, lai tas apstiprina tavu vārdu patiesumu.

—    Apžēliņt Kā tad koks var atnākt un liecināt? — vīrs, pagalam izbrīnījies, iesaucās, klusībā nodomādams, ka Afandijs laikam mazdrusciņ sajucis prātā.

—    Aši celies augšāl — Afandijs bargi uzsauc vīram. — Steidzies ātrāk pie koka un saki viņam: «Tiesnesis Nāsretdīns Afandijs liek tev nekavējoties ierasties uz tiesas sēdil»

Kaut arī nabaga vīrs nekādi nespēja noticēt, ka koks nāks šurp un nodos liecību, viņš tomēr piecēlās un devās prom. Bet viņa viltīgais draugs palika sēžam turpat blakus Afandijam.

Kad bija aizritējusi apmēram ceturtdaļstunda, Afandijs viltniekam pavaicāja:

—     Kā tu domā — vai tavs draugs ir jau aizgājis līdz tam kokam?

—     Nē, droši vien vēl nav aizgājis. No šejienes līdz tam kokam ir apmēram viens farsangs1 , tātad jāiet vismaz stunda.

Afandijs, to izdzirdējis, nebilda ne vārda un tā klusēdams sēdēja, līdz atgriezās vīrs.

Kad nabadziņš pažēlojās tiesnesim, ka koks nav viņu klausījis, Afandijs sacīja:

—     Koks jau bija atnācis un ar tava drauga muti apliecināja viņa viltību, un arī pats draugs atzinās savā neģēlīgajā rīcībā.

Un tā nabaga vīrs dabūja atpakaļ savu maku ar zeltu.

PĒRIENS UZ PRIEKŠDIENĀM

Afandijs lika savai meitai māla krūzē atnest ūdeni no avota. Meita uzcēla krūzi plecā un jau gāja uz avotu, kad pēkšņi Afan -dijs viņu panāca un sāka sist.

—     Kāpēc tu per savu meitu? — brīnījās garāmgājēji.

—      Peru tāpēc, lai viņa nesasistu krūzi. Kad no krūzes būs palikušas tikai lauskas, tad jau būs par vēlu pērt, — noteica Afandijs.

NASRETDĪNA AFANDIJA DAVANA

Afandijam bija tikai viena zoss; viņš to nokāva, izcepa un nesa dāvināt pādšāham.

Afandijs bija briesmīgi izsalcis un pa ceļam apēda vienu zoss kāju.

Saņēmis dāvanu, pādšāhs noprasīja:

—     Afandij, bet kur tad ir otra zoss kāja?

Afandijs, nezinādams, ko atbildēt, aplaida acis apkārt un ēnā pie baseina ieraudzīja pādšāha zosis — tās visas stāvēja uz vienas kājas, otru paslēpušas zem spārna. Un tad Afandijs atbildēja tā:

1 Farsangs — aptuveni 6—7 kilometri. (Tulk.)

—     Šogad visas zosis izperētas ar vienu kāju. Vai tad neredzat, ka ari jūsējās ir vienkājes.

Tad pādšāhs lika kalpam, lai tas iemet nūju zosu barā. Pārbiedētās zosis, acumirkli kļuvušas divkājainas, gāginādamas metās bēgt.

9 — Ko tu mels niekus, Afandij, — sacīja pādšāhs, — redzi — manējās ir ar divām kājām.

Afandijs arī šoreiz neapjuka:

—    Ja ar tādu nūju ievilktu jums pa galvu, jūs ari sāktu skriet uz visām četrām.

BET KUR TAD KAĶIS?

Afandijs pārnesa no tirgus piecas mārciņas gaļas, iedeva to sievai, lai viņa vakariņās izvārītu treknu, gardu plovu.

Tiklīdz Afandijs bija no mājas prom, viņa sieva sasauca savas draudzenes un pagatavoja tām cienastu no vīra atnestās gaļas.

Vakarā Afandijs pārnāk mājās un redz sievu sēžam pie auksta pavarda. Afandijs prasa, kas noticis. Sieva atbild:

—     Es biju aizgājusi pie strauta pēc ūdens, bet tikmēr kaķis virtuvē iekšā, noēda visu gaļu pa tīro un prom bija.

Afandijs metās meklēt kaķi, noķēra to pagalma stūri, uzlika uz svariem un redz: kaķis sver tieši piecas mārciņas.

—    Ak tu muļķa sieva! — Afandijs iesaucās. — Ja šīs ir tās piecas mārciņas gaļas, ko es pārnesu no tirgus, kur tad ir pats kaķis?

JŪSU KATLS NOMIRA

Reiz Afandijs aizņēmās no kaimiņa katlu. Pēc divām dienām viņš aiznesa to saimniekam atpakaļ kopā ar otru — mazāku katliņu. Kad kaimiņš brīnījās, kas tas par mazu katliņu, Afandijs paskaidroja:

— Pa šīm divām dienām jūsu katlam piedzima šis te mazais katliņš.

Kaimiņš, varen priecīgs, paņēma arī mazo katliņu.

Pēc dažām dienām Afandijs atkal paprasīja kaimiņam katlu, taču atpakaļ to vairs nenesa. Kaimiņš, cerēdams, ka katlam

atkal «piedzims» otrs katls, pacietīgi gaidīja, tomēr, nespēdams neko sagaidīt, aizgāja pie Afandija.

—   Jūsu katls nomira, — Afandijs sacīja.

—             Nekad neesmu dzirdējis, ka katls varētu nomirt, — iebilda kaimiņš.

—              Bet vai jelkad esat dzirdējis, ka katlam varētu kaut kas piedzimt? — Afandijs noteica.

ZAĶA GAĻAS ZUPA

Reiz kāds Afandija draugs atnesa un uzdāvināja viņam zaķi. Afandijs mieloja draugu cauru nakti un no rīta, sirsnīgi pateikdamies, aizvadīja viņu mājās.

Pēc nedēļas pie Afandija atnāca pieci vīri. Afandijs apvaicājās, kas šie tādi esot.

—   Mēs esam jūsu drauga kaimiņi, tā paša, kas atnesa un «izdāvināja jums zaķi.

Afandijs arī šos ciemiņus pamieloja ar zaķa gaļas zupu.

Pagāja divas nedējas, un Afandija mājā ieradās uzreiz piecpadsmit cilvēki. Afandijs noprasīja, kas šie tādi esot.

—    Mēs esam tā jūsu drauga kaimiņu kaimiņi, kurš atnesa jums zaķi.

—    Ak tā gani Ļoti jauki, nāciet vien iekšā! — Afandijs nosēdināja ciemiņus istabā, tad atnesa un nolika viņiem priekšā bjodu ar vēsu, skaidru ūdeni.

—    Afandija kungs, kas tad šis par ēdienu? — viesi izbrīnījušies prasīja.

—    šīs ir atlieku atliekas no zupas, kas bija vārīta no zaķa, kuru atnesa mans draugs, — atteica Afandijs.

AIZVAINOJOŠA NETICĪBA

Reiz kaimiņš lūdza Afandijam, lai tas iedod savu ēzeli. Afandijs atbildēja:

—    Ēzeļa nav, kāds ar to aizjājis uz pilsētu.

Bet tai pašā brīdī, kā par nelaimi, pagalmā atskanēja ēzeļa brēciens.

—      Ko tu mānies, — pārmeta kaimiņš, ēzelis taču ir mājās.

—      Esi gan tu jocīgs cilvēks! — Afandijs jutās pagalam sa šutis. — Tu tici kaut kādam draņķa ēzelim, bet man, īstenticī gam musulmanim, netici?!

TUVĀKAIS CEĻŠ

Bērniem, kas spēlējās pie Afandija mājas, sagribējās viņu izjokot. Mazie resgaļi izdomāja, ka nočieps Afandija galošas un paši paslēpsies. Lai to izdarītu, viņi koka visaugstākajā zarā iesēja kāda zēna jostas lakatu un sarunāja, ka, tiklīdz parādīsies Afandijs, visi sāks raudāt un lūgs viņu noņemt no koka jostas lakatu. Bet, kad Afandijs uzrāpsies kokā, viņi pakamps galošas.

Necik ilgi — un bērni ierauga Afandiju nākam mājās.

Viss risinājās tā, kā viņi bija izdomājuši, vienīgi, rāpjoties kokā, Afandijs iebāza galošas azotē.

—   Kāpēc jūs kāpjat kokā ar visām galošām? — bērni sauca.

—            Atdošu jums jostas lakatu, bet pēc tam pa tuvāko ceļu tieši no koka iešu uz mājām, — atteica Afandijs.

Nāsretdīns Afandijs veda savu ēzeli uz tirgu pārdot. Lai ēzelis ceļā nenogurtu un pircējiem neliktos izkāmējis un vārgs, Afandijs nesēdās lopiņam mugurā, bet veda to pavadā.

Ceļā Afandijam sāka sekot divi zagļi. Viens no viņiem paslepšus noņēma iemauktus ēzelim no galvas, uzlika tos sev un sekoja Afandijam pa pēdām. Otrs zaglis uzsēdās ēzelim mugurā un deva kājām ziņu.

Nonācis tirgū, Afandijs satika vidutāju un gribēja viņam uzticēt ēzeļa pārdošanu, taču, pagriezies atpakaļ, lopiņa vietā ieraudzīja pavadā piesietu cilvēku.

—     Kas tu tāds esi? Kur palicis mans ēzelis? — Afandijs pārsteigts noprasīja.

Es esmu jūsu ēzelis, zaglis atteica. — Jūsu brīnišķīgā audzināšana mani padarīja par cilvēku.

ĒZEĻA ZAGĻI

— Ak šitā gani — Afandijs iesaucās. — Tādā gadījumā tu saņemsi vēl vienu audzināšanas stundu un kļūsi par eņģeli. — To teikdams, Afandijs cieši savilka pavadu zaglim ap kaklu un ņēmās viņu slānīt ar nūju.

KAS JUMS PAR daĻu?

Kādudien Afandijs gāja pa pilsētu. Viens vīrs, kam patika citus izzobot, apturēja viņu un teica:

—             Afandij, vai redzējāt? Nupat aiznesa pilnu bļodu ar garšīgu, treknu plovu.

—Kāda man tur daļa? — Afandijs noteica, vienaldzīgi paraustīdams plecus.

—Kā tā — kāda jums daļa? Plovu taču ienesa jūsu mājā! — sacīja zobgalis, izlikdamies varen pārsteigts.

—Ja jau tā, kāda jums tur daļa? — dzēlīgi atjautāja Afandijs.

ES GUĻU

Afandijs kopā ar saviem draugiem aizgāja gulēt. Viņš vēl fiebija aizmidzis, kad blakusgulētājs ierunājās:

—    Afandij, jūs jau guļat vai vēl esat nomodā?

—    Un kas tad ir? — painteresējās Afandijs.

—    Gribēju aizņemties no jums desmit rubļus.

Afandijs, skaļi iekrācies, atbildēja:

—   Vai tad mana krākšana skaidri neliecina, ka es jau sen •esmu aizmidzis.

PUSTRAKAIS

Kādudien Afandijs aizgāja uz dzirnavām un svešus kviešus ’ņēmās bērt savā maisā. Tie, kas stāvēja turpat tuvumā, jautāja:

—    Afandij, kāpēc jūs cita cilvēka kviešus berat savā maisā?

—    Tāpēc, ka esmu pustraks, — sacīja Afandijs.

—             Ja esat pustraks, kāpēc tad savus kviešus neberat citu cilvēku maisos?

—              Ak, nu tad taču es būtu pavisam traks, — atteica Afandijs.

MĀKOŅA ĒNA

Reiz Afandijs lauka vidū cītīgi rakņāja zemi un sijāja to •caur sietu. Garāmgājēji, pārsteigti par šo darbošanos, vaicāja:

—    Ko jūs te darāt, Afandij?

—              Es kaut kur šai vietā ieraku savu naudu, tagad meklēju to rokā, bet nevaru atrast.

—    Vai tad, kad rakāt zemē naudu, nekādu zīmi neievērojāt?

—     Kā nu ne, ievēroju.

—    Kas tā bija par zīmi?

—    Ena, kas krita no mākoņa, kurš atradās man virs galvas.

s

KĀPĒC TU MANI RAUSTĪJI?

Nomira pādšāhs. Kā jau tas pieņemts, tronī nosēdināja viņa dēlu. Kaut gan jauneklis bija pilngadīgs, tomēr muļķa prātā ura reizēm sarunāja visādus niekus. Vezīram ļaužu priekšā bija kauns par jaunā pādšāha muļķību, un reiz viņš tam sacīja:

—    Ak, jaunais valdniek, pie mums ierodas ievērojami vīri,, zinātnieki un prātnieki gan no mūsu zemes, gan kaimiņvalstīm. Jūs vēl esat jauns un nepieredzējis. Daži jūsu izteicieni nav visai saprātīgi, un tas mazina jūsu cieņu lielo vīru acīs. Tāpēc* ja atjausiet, pieņemšanas reizēs es piesiešu jums pie kājas zirga astru, bet otru tā galu turēšu rokā. Tiklīdz jūs kaut ko pateiksiet aplam, es to vieglītēm paraustīšu, un jums tad tūliņ jāapklust.

Pādšāhs piekrita vezīra priekšlikumam. Drīz vien pie pādšāha ieradās svešzemju viesi. Tikšanās laikā pādšāhs sāka uzdot viņiem jautājumus:

—    Vai jūsu zemē ir daudz simt un divsimt gadus vecu, sagrabējušu veču?

—   Jā, daudz, — viesi atbildēja.

—    Bet vai jūsu govis taisa lielas pļeckas?

Viesi pārsteigti saskatījās. Vezīrs, redzēdams, ka pādšāhs sāk gvelzt muļķības, vieglītēm paraustīja astru. Pādšāhs apklusa. Vezīrs nu gribēja izkļūt no neveiklā stāvokļa un ņēmās viesiem skaidrot sava valdnieka vārdus:

—  Tā tikai liekas, ka mūsu pādšāha jautājumi ir bezjēdzīgi. Patiesībā tajos apslēpta dziļa jēga. Augsti godātais pādšāhs, piemēram, vēlējās uzzināt, vai jūsu valstī ir daudz simt un divsimt gadus vecu, sagrabējušu veču. Šādi jautājot, gudrais pādšāhs gribēja uzzināt, kāds ir jūsu zemes klimats, jo tajās zemēs, kur ir labs klimats, cilvēki dzīvo ilgu mūžu. Otrais jautājums attiecas uz lopu audzēšanu jūsu zemē. Ja jūsu govis taisa lielas pļeckas, tas nozīmē, ka tās ir pienīgas un labas šķirnes.

Izdzirdējis šādu savu vārdu izskaidrojumu, pādšāhs, briesmīgi pārskaities, uzkliedza vezīram:

—   Ak tu, nolādētais! Ja jau manos vārdos ir tik dziļa jēga, kāpēc tad tu mani raustīji?

VISPĀRSTEIDZOŠĀKAIS

Reiz kāds cilvēks jautājis Platonam:

—   Ilgus gadus jūs esat ceļojis pa jūrām, sakiet — kas jūs šais braucienos ir visvairāk pārsteidzis?

Platons atbildējis:

—   Vispārsteidzošākais man arvien licies tas, kā es sveiks un vesels esmu nokļuvis krastā.

SATURS

B. Jēgere. Priekšvārds

Brīnumpasakas

Septiņi brāļi ; Spēkavīrs un Sīmurgs ; Tēva padoms ; Zvejnieka dēls un zivs ziednesīte . Asaru pērles un smieklu rozes . Zariņa un Bahodūrs ;. Drosmīgā meitene ; Spēkavīrs Eradžs ; Diloroma; Melnādainais vergs ; Brīnišķīgā pilsēta Navoboda ; Mednieks un viņa draugi ; Bezbailīgais Seraks ; Trīs brāji ; Brīnumpodiņš ; Sandalkociņš ; Runājošā nauda ; Gudrā meitene un sliņķis

Dzīvnieku pasakas

Alkatīgais suns ; Viltniece lapsa ; Tīģeris un lapsa ; Attapīgā vista ; Trīs suņi un vilks ; 1 "'’. Lapsa, bruņurupucis un skudra Kamielis un ēzelis ; Gudrais ēzelis ; Stārķis dziednieks ; Drosmīgais zaķītis ; Kaziņa sprogkājītē . Paipala un lapsa ; Gaidi vien! ; ^ Cilvēks un zvēru karalis ; Stārķis ; Stārķis — dieva bērns ; Zemnieks un lācis ; Vecīši un lāči ; Aizskaroša vārda cirsta brūce

Humoristiskās noveles

kamielis pirtī ; Arī tev ir taisnība ; Kļūda tauku krūzē ; Mušfigī viesos ; Nāsretdīns baseinā ; Halāts un čalma, kas ēda plovu . Koka liecība ; Pēriens uz priekšdienām ; Nāsretdīna Afandija dāvana . Bet kur tad kaķis? ; Jūsu katls nomira ; Zaķa gaļas zupa ; Aizvainojoša neticība ; Tuvākais ceļš ; Ezeļa zagļi; Kas jums par daļu? ; Es guļu ; Pustrakais ; Mākoņa ēna ; Kāpēc tu mani raustīji? ; Vispārsteidzošākais

Серия «Страна волшебных превращений» ОТЧИИ ЗАВЕТ Таджикские народные сказки Рига «Лнесма» 1988 На латышской языке Автор предисловия, составитель и переводчик с таджикского Бирута Егере Художник Андрнс Николаев

HB .V, 53%

JaunlkS skolas vecuma bCrnlera

TEVA PADOMS Tadilku tautas pasakas

Redaktore S. Naumova. Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters. Tehniski redaktore L. Engere.

Korektore M. Tlrzlte.

Nodota sallkSanal 17.02.88. Parakstīta iespiešanai 15.08.88. Formits 70X90/16. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14,04 uzsk. Iespiedi.; 16,80 uzsk. krāsu nov.; 11,00 lzdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. Nr. 186-1. Cena 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 172/32934/B-1035. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40. Apvāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Content

Jēgere Biruta 37 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Tēva padoms. Tadžiku tautas pasakas

PRIEKŠVĀRDS

SEPTIŅI BRĀLI

SPĒKAVĪRS UN SĪMURGS

TĒVA PADOMS

ZVEJNIEKA DĒLS UN ZIVS ZIEDNESĪTE

ASARU PĒRLES UN SMIEKLU ROZES

ZARĪNA UN BAHODURS

DROSMĪGĀ MEITENE

SPĒKAVĪRS ERADŽS

DILOROMA

Melnādainais vergs

BRĪNIŠĶĪGĀ PILSĒTA NAVOBODA

MEDNIEKS UN VIŅA DRAUGI

BEZBAILĪGAIS ŠERAKS

TRĪS BRĀĻI

BRĪNUMPODIŅŠ

Sandalkociņš

RUNĀJOŠĀ NAUDA

GUDRĀ MEITENE UN SLIŅĶIS

ALKATĪGAIS SUNS

VILTNIECE LAPSA

TĪĢERIS UN LAPSA

ATTAPĪGĀ VISTA

TRĪS SUŅI UN VILKS

Kamielis un ezelis

GUDRAIS ĒZELIS

STĀRĶIS DZIEDNIEKS

DROSMĪGAIS ZAĶĪTIS

KAZIŅA SPROGKĀJĪTE

PAIPALA UN LAPSA

GAIDI VIEN!

CILVĒKS UN ZVĒRU KARALIS

STĀRĶIS — DIEVA BĒRNS

ZEMNIEKS UN LĀCIS

VECĪŠI UN LĀČI -

AIZSKAROŠA VĀRDA CIRSTA BRŪCE

KAMIELIS pirtĪ

ARĪ TEV IR TAISNĪBA

KĻŪDA TAUKU KRŪZĒ

MUŠFIGĪ VIESOS

NASRETDĪNS BASEINA

HALĀTS UN ČALMA, KAS ĒDA PLOVU

KOKA LIECĪBA

PĒRIENS UZ PRIEKŠDIENĀM

NASRETDĪNA AFANDIJA DAVANA

BET KUR TAD KAĶIS?

JŪSU KATLS NOMIRA

ZAĶA GAĻAS ZUPA

AIZVAINOJOŠA NETICĪBA

TUVĀKAIS CEĻŠ

ĒZEĻA ZAGĻI

KAS JUMS PAR daĻu?

ES GUĻU

PUSTRAKAIS

MĀKOŅA ĒNA

KĀPĒC TU MANI RAUSTĪJI?

VISPĀRSTEIDZOŠĀKAIS

SATURS