Dreika Dagnija

39 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Trīs naudiņas. Abhāzu tautas pasakas

Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Trīs naudiņas. Abhāzu tautas pasakas

KAS NĀCIS MANTOJUMĀ

Abhāzija ir sensena zeme pie Melnās jūras, kalnu zeme. Un abhāzu mantojums ir sens. Jau mūsu ēras I—II gadsimtā grieķu-romiešu rakstos minēti viņu priekšteči' - apsili un abazgi.

Ne velti šis zemes nosaukums — Apsni — abhāzu valodā nozīmē Dvēseles zeme. Tā ir tik skaista, ka mūždien atradušies pretendenti, kas to iekārojuši, grieķi un romieši, ģenujieši un arābi, turki un krievi. Dažas kaimiņtautas jau samaksājušas ar savu dzīvību, kā ubihi ~ abhāziem radniecīga tautiņa, kura reiz dzīvoja tur, kur tagad atrodas Soči. Par ko tās samaksājušas? Par uzdrošināšanos dzīvot pie jūras, šajā paradīzē, kas vienmēr vajadzīga kādam lielākam un stiprākam. Taču abhāzi pagaidām vēl pretojas iznīcībai. Pagaidām vēl glabā savu valodu, sensenus nostāstus un dziesmas. Viņi ir sīksti — ilgdzīvotāju tauta. Taču, cik ilgi šī mazītiņā tautiņa vēl spēs pretoties civilizācijas postījumiem, asimilācijai (daudzi abhāzi jau kļuvuši par gruzīniem, daudzi ļy? par «krieviski runājošajiem»), to nezina neviens. Ja glābiņa nebūs, tad nākamais gadsimts paveiks to, ko nepaveica visi garie iepriekšējie gadsimti. Kaut nepaveiktu. Jo glābiņš ir tikai abhāzos pašos — tur, kalnu ciematos, kur viņi ir tie, kas viņi ir — godprātīgi, viesmīlīgi, svešu tikumu nemaitāti. Trīs naudiņas viņiem nākušas mantojumā no visur un vienmēr godātiem senčiem. Tās ir: gods, tikums un viesmīlība. No tiem, kuri šo mantojumu nievājuši, ļaudis novēršas. Visupirmā manta — gods — ir visdārgākā, jo negodu nevar nomazgāt ne ar kādu ūdeni. Abhāziem ir vesels goda kodekss, saukts alamiss, — nekādi savu vainu nevar izpirkt tas, kurš noziedzies pret alamisu.

Otrā manta — tikums, kas tiek nodots no paaudzes paaudzē. Vēl gadsimta sākumā mēdza teikt: <rAudzināts kā abhāzs.» Mūsu gadsimtā, kad sveša vara, iedomādamās gudrāka un tālredzīgāka esam, visvisādi karojusi ar <rkaitīgiem» un <rmežonīgiem» kalniešu tikumiem un paradumiem, gadu gaitā jau daudz kas paputināts. Tikai vecās kalniešu paaudzes vēl joprojām nelokāmi turas pie tēvutēvu tikumiem, saprazdamas, ka tikai tā palīdzēs tautai saglabāties.

Trešā manta — viesmīlība — ir tālu izdaudzināta. Daudzi jo daudzi mīļi un gaidīti viesi sildījušies pie abhāzu pavardiem un devīgi cienāti. Te bijuši gan franči, gan ungāri, gan vēl citu valstu zinātnieki — bijuši pētīt mantojumu, kamēr mantojuma glabātāji vēl dzīvi. Apkārtklaidoņi un sveša labuma tīkotāji bieži vien šo viesmīlību nekaunīgi un savtīgi izmantojuši, tādēļ šur un tur tā sākusi nīkt. Jo neviens, pat visviesmīlīgākais saimnieks negribēs bezgalīgi barot viesi, kurš neprotas un neprotas, pat aizmirsdams, ka kaut kur pašam savas mājas.

Abhāzu rakstība ir samērā nesena, alfabēts vairākkārt mainīts, taču pats mantojums palicis nemainīgs. Mednieku un ganu tauta, agri kristīta, tomēr nekad nav atmetusi savas mežu un ganu dievības — no mutes mutē, no paaudzes paaudzē pārceļojuši stāstījumi par Ažveipšu, abhāzu Pērkonu Afī, par pagāniskām būtnēm mežu biezokņos jšģj ūdensmeitām, mežcilvēku, ķēmiem un māžiem, milžiem un pūķiem.

Aplūkosim ari mēs tēvutēvu mantojumu, kuru ilgum ilgi glabājuši abhāzi — par prieku sev pašiem un mums.

Dagnija Dreika

Zaķis Žakurs

Reiz mežā dzīvoja zaķis Žakurs un iedomājās visu zvēru valdnieks esam, tāpēc ka līdz tam nebija sastapis nevienu briesmīgu zvēru, kas viņu sabiedētu.

Viendien Žakurs satika ganus ar ganāmpulku.

“ Ko jūs, laupītāji, te meklējat? — sauc Žakurs un metas ganiem virsū ar nūju.

—    Tev nekāda bagātība nepieder, Žakur, — gani atbild,

—   liecies mierāl

Žakurs pagalam pārskaitās — gremžas, ka gremžas.

—    3a neko citu jums nevarēšu padarīt, tad likšu žurkām visas jūsu ēdmaņas sagrauzti — tā piedraudējis, Žakurs aizskrien. Skrien, skrien — līdz nonāk žurku valstī. Tur žurkas — lielas un mazas — priekšā. Žakurs izstāsta žurkām par ganiem un lūdz, lai šīs sagraužot viņiem visas ēdmaņas. 2urkas noklausās Žakura sacīto, bet nav ar to mierā.

—     Vai tu, Žakur, domā, ka mēs graužam visu no vietas, kas vien panāk priekšā? — kāds žurks saka. — Ja sagrauzīsim visu vienā reizē, ko tad vēlāk darīsim?

Žakurs sadusmojās vēl briesmīgāk. gS®? Iešu pie kaķal — viņš iesaucas. — Tas jums gan parādīs!

Aizgājis pie kaķa, Žakurs saka:

—     Paklau, kaķi, mēs taču esam radinieki! Palīdzi, lūdzams, man izskaust žurkas!

—     Ja es apēdīšu visas žurkas uzreiz, no kā tad pēcāk pārtikšu? — kaķis vaicā.

—     Tu vienkārši esi sllinks! — Žakurs strīdas pretī. — Iešu pie saimnieka un nosūdzēšu, ka tu tikai laiskojies pie pavarda.

To pateicis, Žakurs aizgāja pie saimnieka un saka:

—     Paklau, saimniek, kaķis tavus garšīgos ēdienus pārēdies, sēž pie pavarda un peles neķer. Dzen to slīmestu ārā!

Bet saimnieks neceļ ne ausu:

—     Tu man neaprunā kaķi! Kad grib, lai ķer, un, kad grib, lai atpūšas!

Te Žakurs pagalam pārskaitās.

—     Iešu un teikšu karalim, ka tu audzē kaķus un žurkas un neko citu nedari! Viņš tev parādīs!

To teicis, Žakurs devās pie kara]a. Tur ieradies, viņš ar karali pat nesasveicinās un saka:

—     Paklau, karali, tas saimnieks neko labu nedara! Sēž tikai un slinko kopā ar kaķiem un žurkām! Sit viņu nost!

—     Kā lai situ viņu nost? — tā karalis. — Ja nositīšu, kas tad saimniekos? Lai viņš dara, kas viņam darāms.

—    Tu neesi labs karalis! — Žakurs saka. — Iešu pie zirga un teikšu, Uai tevi nosper.

Aizgājis pie zirga, Žakurs saka:

—     Paklau, zirgs, nosper karali! Kad nospersi karali, būsi brīvs kā putns gaisā! Karalis tevi apspiež un neieredz, lutina tikai saimniekus, žurkas un kaķus!

—    Man ari tā liekas, — saka zirgs, — mani pat lāgā nepabaro, vēders raucas čokurā. Esmu tā izbadējies, ka nepavisam nav spēka, bet siens atrodas vidū jūras. Atnes to, tad man būs spēka karalim spert.

Žakurs atnesa no jūras sienu, zirgs saēdās un sāka spriņģot.

—    Tagad kāp kalnā un bļauj! — saka zirgs. — Karalis gribēs redzēt, kas lēcies, un skries šurp, tad es viņu ari nosperšu!

Žakurs uzkāpa kalnā un sāka bļaut. Bļāva, bļāva, līdz karalis izdzirda un ar saviem ļaudīm sāka dzīties Žakuram pakaļ. Te parādījās zirgs un sāka vajāt karali. Saimnieks, padzirdējis troksni, ieraudzījis, ka zirgs vajā karali, gribēja pakārties. Viņš tvēra pēc virves, taču to ieraudzīja kaķis. Un tūdaļ metās vajāt žurkas. Žurkas, pamanījušas kaķi tuvojamies, nolēma Dabāk mirt ar pilniem vēderiem — metās pie ganiem un aprija visu, ko atrada.

Tad nu gani nolēma doties prom no šīm vietām un Žakurs nomierinājās, nodomādams, ka tos padzinis.

Viesmīlīgais svilpis

Reiz dzīvoja svilpis, tuvu un tālu daudzināts par ļoti viesmīlīgu putniņu.

Kādu dienu svilpi apciemoja attāli radi — zvirbulis un zīdaste. Svilpim ]oti gribējās pabarot un padzirdīt viesus, uzņemt godam. Taču, kā par spīti, milti bija beigušies. Svilpis nodomāja aizņemties no kaimiņiem, kazi, izlīdzēs. Aizskrēja pie kaimiņienes zīlītes miltus izlūgties. Taču zīle dievojās, ka vairākas dienas pati sēžot bez miDtiem un badojoties. Arī žagata neņēmās līdzēt. Ko lai nabaga svilpis iesāk? Devās pie vēlīgās nāburdzes lakstīgalas. Lakstīgala dzīvoja tālu, ciemata viņā malā. Tomēr svilpis laidās turp. Lakstīgala viņu laipni uzņēma, taču nejaudāja neko līdzēt: pašā rīta agrumā atdevusi kukurūzu dzirnavās, tagad pašai neesot mājās ne miltumiņa.

Snīpi nokāris, svilpis laidās mājup. Viesi bija nokusuši — čurnēja, cienastu gaidīdami.

Te svilfpis nolēma padarīt sev galu, tik nokaunējies un noskumis viņš bija. Ņēma dūcīti un šņāpa sev kaklā. Viesi, to redzēdami, piesteidzās un izglāba nabadziņu. Taču nelaimīgais bija paspējis sevi savainot — asins notecējusi pār krūtežu, nokrāsodama to sarkanu. Lūk, kāpēc šo putniņu vēl šodien sauc par sarkankrūtīti.

Kazlēns, jerēns un telēns

Reiz kāds gans ganīja savu ganāmpulku. Bet no ganāmpulka noklīda kazlēns, jērēns un telēns. Vakaram nākot, viņi apmetās nakšņot kādā attālā nostūrī. Bet turpat, kā izrādījās, bija apmetušies vilks, lācis un lapsa.

Kad pavisam satumsa, lācis un vilks sūtīja lapsu pie kazlēna, jērēna un teJēna.

Lapsa ieradās un saka:

—    Mani sūtīja vilks un lācis. Viņi ir izsalkuši un lika man sadabūt viņiem gaļu.

Te kazlēns pieceļas un saka:

—    Ari mums gribas ēst. Vakaram nākot, es meklēju sev un biedriem apmešanās vietu. Kamēr es meklēju, viņi noķēra un apēda kādu — īsti nezinu, vai tas bija vilks vai lapsa. Kad es ierados, tikai viena kāja bija palikusi pāri. Man, protams, ar to bija par maz, un arī mani biedri nav kārtīgi paēduši. Zvēru tev, lapsa, ka mums nav atlicis ne kripatiņas gaļas.

To dzirdējusi, lapsa gaužām sabijās, sāka kāpties atpakaļ un izdevīgā mirklī metās sāņus, ļaudama kājām vaļu, — dieba prom biezoknī, pat nebrīdinājusi savus draugus.

Lācis un vilks gaidīja, gaidīja lapsu — un nejaudāja sagaidīt. Beigu beigās lācis nenocietās un sūtīja vilku lapsai pakaļ:

—    Ej apskaties, kas tur lēcies, kur tā lapsa aizķērusies!

Vilks ieradās pie kazlēna, jērēna un telēna un saka:

—    Kā rādās, jūs esat pagalam vīzdegunīgi, ko? Mēs sūtījām pie jums lapsu pēc gaļas. Kur mūsu vakariņas? Kamdēļ neatsūtījāt mums gaļu?

Kazlēns piecēlās un atbild:

—    Jūs esat izsalkuši, un mēs tāpat esam izsalkuši. Vakaram nākot, es devos meklēt sev un biedriem apmešanās vietu. Kamēr meklēju, viņi noķēruši un apēduši kādu dzīvnieku — skaidri nezinu, vai tas bija vilks vai lācis. Es ierados, kad bija palikusi pāri tikai viena kāja. Ar to man, protams, bija par maz, un ari mani biedri nav paēduši, kā nākas. Vilk, es tev zvēru, ka mums nav atlicis ne kripatiņas gaļas.

Padzirdējis stāstu par vienu apēsto vilku, vilks sāka kāpties atpakaļ, lēnītēm projām lavīties. Kad kazlēns apklusa, viņš metās bēgt. Dieba prom biezokni, lāci nebrīdinājis.

Lācis gaidīja, gaidīja, līdz zaudēja pacietību. Vairs nociesties nejaudādams, viņš devās pats pie kazlēna, jērēna un telēna. Ieradās un saka:

—    Kā rādās, jūsu bezkaunība ir neizmērojamai Es divkārt sūtīju pie jums pēc gaļas. Kādēļ to neatsūtījāt?

Kazlēns piecēlās un atbild:

—    Tu esi izsalcis, bet ari mēs esam izsalkuši. Vakaram nākot, es gāju meklēt sev un biedriem apmešanās vietu. Kamēr meklēju, viņi noķēra un apēda kādu dzīvnieku — nepateikšu, vai tas bija vilks vai lācis. Kad atnācu, bija pārpalikusi tikai viena kāja — to ari uzkodu. Bet ar to, protams, nepietika, un ari

mani biedri nejutās paēduši. Zvēru tev, lāci, ka mums nav ne kripatiņas gaļas.

Kad kazlēns pasacījis, ka viņi jau apēduši lāci vai vilku, lācis notrūkstas — sāk pamazītēm kāpties atpakaļ un, savu ādu glābdams, diebj mežā iekšā.

—    Mēs taču varam tiem briesmīgajiem zvēriem kaut kur gadīties ceļā, — kazlēns saka abiem pārējiem, — un viņi var attapties, apjēgt, ka esam viņus izāzējuši, —r tad būs slikti. Viņi mūs noteikti apēdīs. Iesim projām no šejienesl

Un kazlēns, jērēns un telēns devās ceļā. Tā iedami, viņi ieraudzīja stāvu krauju un nolēma pārlaist nakti pašā augšā. Kazlēns un jērēns naski uzrāpās kraujā un uzvilka augšā ari tellēnu. Telēns bija gauži neveikls.

Pa to laiku lācis, vilks un lapsa mežā satikās. Parunājās, parunājās — un attapa, ka izāzēti. Viņi visi trijatā devās meklēt kazlēnu, jērēnu un telēnu. Pa pēdām iedami, nonāca pie kraujas. Tur viņi ņēmās ostīties un spriest:

—    Kaut kur tepat šiem jābūt!

Te neveiklis telēns paslīdēja, sāka spārdīties un kopā ar akmeņu lavīnu gāzās lejā. Attapīgais kazlēns neapjuka un iebļāvās:

—             Ķer ciet to lāci, es grābšu vilku, bet jaunākais brālis lai tiek gali ar lapsu!

Un belza ar ragiem pa kraujas malu. Sacēlās liels troksnis, bira akmeņi — vilks, lācis un lapsa nodomāja, ka sadusmojušies kalnu gari, sabijās un aizbēga.

Attapīgā cūka

Reiz dzīvoja večuks ar večiņu. Viņiem bija viena vienīga cūka, un tai pašai viņi nejaudāja barību sagrabināt. Cūka ik dienas klaidoja pa mežu un meklēja zīles. Tā viņa pārtika, no zīlēm vien.

Kādudien cūka devās uz mežu, kā bija radusi. Bet mežmalā pagadījās vilks — ieraudzīja cūku un vaicā:

—    Kurp dodamās, cūciņ?

—    Uz mežu pēc zīlēm, — cūka atbild.

—     Ņem mani līdzi, — saka vilks, — es ari gribu mežā ko salūkot.

Cūka viņam nenoticēja — kā lai noticētu —, bet ko viņai atlika darīt? Attapīga būdama, viņa nodomāja ar viltību tikt no nelūgtā ceļabiedra vaļā un saka:

—             Labs ir, iesim. Divatā būs jautrāk. Tikai gribu tevi brīdināt: ceļā ir bedre. Vai tu varēsi pārlēkt tai pāri?

Vilks iesmējās un atbild:

—    Tā man nieka lieta. Tikai jāieskrienas.

Abi gāja, gāja, līdz nonāca pie bedres. Vilks aplūkoja bedri un notrūkās.

—    Lec tu pirmāl — vilks saka.

—             Ja lēkšu pirmā, — cūka atbild, — tev nāksies vēl grūtāk. Maniem nagiem pret bedres malu atsitoties, malla nobruks, un bedre pletīsies platumā — tad tev nekādi vairs nepārlēkt.

Vilks padomāja, padomāja un nolēma lēkt pirmais. Pamatīgi ieskrējies, lēca — un iekrita bedrē. Bet cūka apgāja bedrei apkārt, mierīgi iegāja mežā un paēdās zīļu, cik sirds kāro. Vakarā viņa pieēdusies un apmierināta devās uz mājām.

Cūka gāja uz mežu ari nākamajā dienā. Ceļā gadījās lācis un vaicā:

—    Cūciņ, kurp iedama? Vai tālu?

—    Eju uz mežu pēc zīlēm.

—             Ņem mani līdzi, — lācis saka, — sen neesmu zīles ēdis» labprāt tev piebiedrošos, ari ar zīlēm pamielošos.

—              Labs ir, — cūka atbild, — divatā būs jautrāk. Tikai ņem vērā: uz ceļa ir liela bedre. Vai jaudāsi pārlēkt tai pāri?

—    Par mani nerūpējies, — lācis drošina, — pārlēkšu!

Viņi nonāca pie bedres. Lācis atkāpās, ieskrējās un, pinkainās ķepas ieplētis, iegāzās bedrē. Bet cūka apgāja bedrei apkārt un devās uz mežu. Paēdusi zīļu, cik sirds kāro, viņa pret vakaru pārradās mājās.

Tā cūka ganījās mežā, kamēr apvēlās gluži apaļa. Te saimnieki nodomāja kaut viņu nost.

No rīta agri saimnieks uztrina dūci, notvēra cūku un grasījās gāzt gar zemi. Bet cūka attapa, ka labi nebūs, izrāvās un iemuka mežā. Saimnieks metās viņai pakaļ, bet cūka skrēja uz bedri, kurā sēdēja vilks ar lāci, un ņēmās skraidelēt bedrei

apkārt. Večuks ielūkojās bedrē, ieraudzīja medījumu un ļoti nopriecājās. Viņš nogrieza alkšņa milnu, nosita vilku un lāci, novilka tiem ādu un pārdeva par dārgu naudu.

—    šo guvumu mums pagādāja cūka, — viņš sacīja sievai,, un abi nolēma nekaut cūku: varbūt viņa pagādāšot vēl kādu varenu medījumu.

Divas peles

Reiz mājas pelei gadījās satikt meža peli. Abas apsveicinājās, sapazinās. Mājas pele izvaicāja meža peli, kā šī dzīvojot un no kā pārtiekot.

—    Man visa papilnam, — meža pele saka, — mežā ēdamā,, cik uziet, spēj tik ievākt. Es mitinos dobā kokā. Zem koka saknēm man klēts, tur es nobēdzinu krājumus ziemai.

—             Necik pārtikusi tu neesi, kā rādās! — mājas pele bilst..

—    Vieni rūpiņi un pūliņi. Tamdēļ tu staigā tāda izkāmējusi. Es toties mitinos pilsētā, kur visas mājas, bodes un spīķeri manā rīcībā. Dzīvoju pie visa gatava, ne par ko galvu nelauzu. Tomēr mīļuprāt aplūkotu tavu mitekli un iemestu aci klētiņā.

Un, lūk, meža pele aizveda pilsētas peli uz savu mitekli. Izrādīja ēdamā krājumus — riekstus, kastaņus, zīles, saknītes. Viesmīlīgi pacienāja viešņu.

—    Nav slikti, nav slikti, — tā pilsētas pele, — tikai tev tāda bada maize. Es gan tevi cienāšu ar šķiņķiem un speķiem,, cik līdīs. Dosimies uz pilsētu!

Meža peli pagalam aizvainoja pilsētas peles plātība, bet ko viņa, nabadzīte, varēja pretī bilst tādai lielībniecei? Un tā meža pele devās lūkot, kā pilsētas pelei klājas.

Abas nonāca pilsētā un ielavījās namā, kur dzīvoja pilsētas pele. Te plātiķe dižmanīgi saka viešņai:

—   Manā rīcībā ir veseli divi mājokji — ziemas miteklis, zem grīdas siltumā, un vasaras — bēliņģī, kur vietas, cik uziet, bet pie griestiem pakarināti šķiņķi un speķi. Turklāt vēl manā pārlūkošanā visas lādes un šķirsti. Varu ēst, cik vēders panes, ka druskas acīs lec. Varu lepoties ar sava apgādnieka drānām,

un paklāju man vairāk, nekā vajag. Bet tu droši vien skraidelē tikai pa sausu kūlu un ķērpjiem.

To visu pilsētas pele sacīja tamdēļ vien, lai parādītu meža pelei, cik šī necila un nabaga.

—   Toties manā mežā putniņi dzied, ka ne aizklausītiesi — meža pele mēģina kaut jel ko bilst pretī.

—   Putniņi, ko neteiksi! Mums te muzikanti spēlē, ar tiem nekādus putniņus nevar ne salīdzināti — lielmanīgi saka pilsētas pele un ved savu viešņu uz bēliņģi.

Tur lielmanīša pacienāja meža peli ar kaltētām vīģēm, sieru un speķi, bezbailīgi visur ložņādama. Viešņa gluži apjuka, tik bagātīgu aizdaru redzēdama, un kautrīgi nokoda pa gabaliņam no katra cienasta.

—   Tagad iesim, es gribu tev parādīt, kur dzīvo cilvēki, mani gādnieki, kas visus šos labumus man sagādājuši, — teica pilsētas pele un veda viešņu pa ādzelēm uz priekšu vien. Līdz nonāca pie kādas spraugas un ņēmās tajā lūkoties, kas lejā notiek.

Tur pie pavarda sēdēja kaķis. Meža pele, nekad vēl kaķi neredzējusi, ņēmās izvaicāt lielmanīšu, kas tas par zvēru.

Mājas pele tūdaļ nodomāja vientiesīti pazudināt, piesavināt sev viņas ēdmaņu krājumus un dobajā kokā ierīkot vasaras mītni.

—   Tā ir mana vecā māmuļa, kas sildās pie pavarda, — dižmanīša atbild.

—             Man jāiet ar viņu apsveicināties, — meža pele saka,

—   tikai es nezinu, kā pie jums pieņemts uzrunāt vecākos.

—   Lec pie viņas lejā un saki: «Ukinčara, sikinčara, hurma — huu-ū!»1 Viņa tevi uzņems, kā pienākas, — pilsētas pele pamāca.

Meža pete nolēca lejā un, godbijīgi paklanījusies kaķim, saka sveiciena vārdus:

—    Ukinčara, sikinčara, hurma — huu-ū!

Kaķis pagalam apstulba — blenž viņā neatņemdamies. Bet mājas pelei uznāca lielie smiekli. Viņa vai locījās aiz smiekliem, riņķī griezdamās, mīdījās un dīdījās pa ādzēli. Taču koks bija gluds un slidens, bet mājas pele, pa taukiem grābādamās, bija nosmērējusi ķepas. Viņa paslīdēja un nokrita — taisni kaķim

1 Netulkojams virdu savienojums.

pie deguna. Kaķis sajuta tauku smārdu un tūdaļ ievēroja, ka šī pele treknāka par to otro. Viņš palocījās, nomurdēja: — Hurmasti, sirmasti, maha — madla, madllapsiriri!1 §ļ sagrāba mājas peli un nomušīja.

Bet meža pele metās uz durvīm, izlīda pa spraugu un laidās mukt, ko kājas nes, no drošas bojāejas glābdamās. Kopš tā laika viņa cieši apņēmusies nekad neielaisties darīšanās ar plātīzeriem, lielmaņiem, ļaunvēļiem un skauģiem.

Lācis un lapsa

Reiz vecais meža valdnieks lācis saslima. Zvēri nāca viņu apraudzīt un nesa viņam, ko nu kurš salūkojis.

Reiz atnāca zaķis un vilks, papļāpāja par šo un to un ņēmās aprunāt lapsu:

—     Lāčukiņ, mūsu labo večukiņ! Tava slimība gauži skumdina visus zvērus! Ikviens skumst un bēdā, un rauga tev palīdzēt kā spēdams. Tikai lapsa vienīgā par tevi nerūpējas. Viņa ceļ degunu gaisā, aplam vīzdegunīga kļuvusi, par tevi aizmirsusi!

—    Nekas, nekas, man vēl spēka diezgan, lai viņu pārmācītu! — lācis atbild. — Es viņai asti noraušu, lai staigā ar tādu kā man.

Lapsai atstāstīja, ko vilks ar zaķi par viņu teikuši un kā lācis draudējis izrēķināties. Lapsa padomāja un nolēma apmeklēt vājinieku, izrādīt savu padevību un pie viena aprunātājiem atriebties.

Viņa aizskrēja uz lāča mītni un nostājās pie-sliekšņa.

Lācis dusmīgi aplūkoja viņu un īgni ierūcās. Bet lapsa zemu paklanījās un izlikās dziļi apbēdināta.

—     Mūsu pavēlniek, — viņa uzrunā vājinieku, §11 par tavu ligu es zinu sen. Bet tad, kad sirgst pavēlnieks, pie viņa nemēdz iet, lai runātu tukšus vārdus. Es tik ilgi kavējos tāpēc, ka meklēju tev zāles. Tamdēļ nedusmo.

1 Netulkojams vārdu savienojums.

—     Kādas tad ir tās zāles, ko tu man sameklēji? — lācis vaicā.

—     Man neizdevās tās sadabūt, — lapsa atbild, — es tikai uzzināju par tām. Un zāles ir tādas: tev no rīta* tukšā dūšā jāapēd zaķa un vilika sirds un aknas, tad vienā rāvienā būsi vesels. Taču vispirms sirdis un aknas jāuzliek uz šo zvēru ādām un cauru nakti jātur ārā, lai samirkst rasā.

Lācis nopriecājās un pateicās lapsai par pūlēm:

—    Tu esi visgudrākā no visiem! Neviens no tiem, kas nākuši mani apraudzīt, nav ieminējies par zālēm, lai mani izdziedinātu. Tencinu tevi par labo padomu!

Lapsa vēl kādu laiku pasēdēja pie vājinieka un devās projām.

—    Vēlu tev drīzi izveseļoties! — viņa sacīja promiedama.

Nākamajā dienā pie lāča ieradās zaķis un vilks. Lācis, ilgi

nedomādams, nomušīja abus un nolika abu sirdis un aknas uz ādām pie ieejas midzenī. Ķepu sūkādams, viņš ņēmās gaidīt rītu, lai sāktu ārstēšanos.

No rīta lapsa stepus pielavījās pie migas un apēda gan sirdis, gan aknas. Pēc tam viņa aizskrēja mežā un pastāstīja visiem zvēriem par lāča melno nepateicību — viņš esot ne par šo, ne par to nobeidzis tādus padevīgus un pakalpīgus pavalstniekus. No tās dienas meža iemītnieki gāja midzenim ar līkumu un vairs nenesa lācim nenieka. Tā lācis nomira badā.

Runcis un peles

Visiem zināms, ka runcis un peles lāgā nesatiek. Bet reiz viņu starpā notikās, lūk, kas.

Atgadījās, ka vecais viltnieks runcis paaicināja pie sevis runcēnu, savu mazdēlu, un sacīja viņam:

—     Kā rādās, man nav daudz atl&cis dzīvot šajā saulē. Ja zinātu, ka peles ierastos mani apstāvēt, tad varētu mirt nost ar mierīgu sirdi. Aizej pie pelēm. Tu vēl esi mazs, viņas no tevis nebīsies un uzklausīs tavu lūgumu. Saki viņām, ka esmu gaužām slims un vārgs, gluži pie nāves, izsūdzu grēkus un tamdēj gribētu, lai viņas mani apstāv!

Runcēns uzmeklēja peles un teica savu sakāmo, gauži rau* dādams. Peles sanāca kopā un ņēmās apspriest dzirdēto. Sprieda un pārsprieda labu laiciņu. Visubeidzot kāda veca, greizķepaina pele ņemas runāt tā:

—    Dariet, kā jums sirdsprāts liek, bet es gan iešu tikai runci bērēt, ja vispār iešu. Man viņa nagi vēl svaigā atmiņā.

Bet kāda cita pele atsaka:

—    Tu runā kā zaķapastala. Mēs gan visas gribam iet palūkoties, kā tas vecais laupītājs izlaidīs garu. Sim nemaz nepietiks spēka tos nagus izlaist, kā rādās.

Vairākas jaunas, bezbēdīgas pelītes bija ar viņu vienisprātis. Pēcgalā visas peles — gan jaunās, gan vecās — devās apmeklēt veco sirdzēju, tikai greizķepaine palika mājās.

Kad peles nonāca runča mītnē, viņas sagaidīja runcēns un laipni veda pie vectētiņa. Pēc tam viņš atgriezās un cieši jo cieši aizbultēja durvis.

Vecais runcis likās pagalam vārgs. Taču, kad peles piegāja tuvāk, viņš nometa lūgšanu krelles un tā ieņurdējās, ka mūsu pelēm asinis sastinga dzīslās. Runcis metās viņām virsū, savā runča vīzē ātri vien visas apstrādāja un tūda] pat pagatavoja bagātīgu bēru mielastu. Tikai viena jauniņa pelīte, kur bijusi, kur ne, paglābās no runča nagiem un pa kaklu pa galvu iemuka pagrīdē. C&eizķepaine jau pa gabalu redzēja, ka dzīvajos palikusī skrien kā plēsta, un pavaicā:

—    Teic — kā tad runcis jūs uzņēma?

—    Dzīvajos paliku es viena pati, — aizelsusies izdveš sveikā pasprukusī, — tā viņš mūs sagaidīja!

—             Neuzticies savam ienaidniekam, — saka greizķepaine,

—   esi uzmanīga un atceries reizi par visām reizēm: neļaujies pierunāties, kad runā ienaidnieks, bīsties viņa labvēlības un mīlības, tad tu dzīvosi ilgi!

Raibsparnīte un pelīte

Reiz, kur bijusi, kur ne, pa taciņu tecēja peHte vieglkājīte un ieraudzīja putniņu raibspāmīti krūmā sēžam. Sēž raibspārnīte, knābīti trin. Labdienu padevusi, pelīte ņemas gausties, cik viņai dzīve rūgta:

—    Nemaz nav dzīves, raibspārnīt mīlulīt, visur kaķi un tikai kaķil Kad nav kaķu, tad ir lamatasl Kad nav lamatu, tad vārnas nedod miera.

—    Arī man nav nekāda vieglā dzīve! — sacīja raibspārnīte un nopūtās. — Kaķi arī mani vajā. Nelāgi ļautiņi nomētā akmeņiem. Un pat debesīs nebūt nav tik mierīgi — tur lido ne tikai kukainīši, bet arī vanags.

—    Dzīvosim kopā! — peMte piedāvājās. — Kopā vilksim dzīvību, kopā no ienaidniekiem atgaiņāsimies — kas mums nekaitēs dzīvot.

—    Labs ir, dzīvosim, — raibspārnīte piekrita, — dalīsimies priekos un bēdās.

Abas uzmeklēja mežmalā mazītiņu pļaviņu un sāka ierīkoties uz dzīvi. Raibspārnīte nebija radusi strādāt, un viņai kļuva neomulīgi. Ātri vien piekususi, viņa nolēma pelīti apmānīt.

—    Mīļo draudziņ, — raibspārnīte teica, — teju vai aizmirsu tevi pabrīdināt… Šodien manam brālim kāzas, un man, kā jau pieņemts, kaut mazu brītiņu tur jāpaviesojas. Tu pa to l'aiku pastrādā manā vietā. Kad es atgriezīšos, tad iekavēto padarīšu!

—    Lai notiek, laidies pie brāļa, — pelīte piekrita, — radagabala kāzas paliek radagabala kāzas. Es pa tam viena pati pastrādāšu.

Raibspārnīte iespurdza mežā, uzmetās kādā zarā un ņēmās lūkoties, kā pelīte strādā.

Pelīte strādāja neatraudamās. Kad viss bija padarīts, raibspārnīte izspurdza no meža. Viņa izlikās pagalam aizelsusies un iesaucās:

—   Cik tu čakla! Cik darbīga! Ar tevi neviens nevarētu sacensties!

Pelīte norausa sviedrus un pavaicāja:

—    Kur tu biji tik ilgi? Darbs taču negaida!

—    Vai die\ — raibspārnīte atsaucās, — brālis mani nosēdināja goda vietā, un es nekādi netiku projām — kaimiņi nelaida. Tik tikko izspruku ar mānīšanos, sacīju, ka gribu izvingrināt spāmiņus.

Pele pakustināja ūsas un atmeta ar ķepu.

—     Lai nu paliek, mums vēl daudz darāmā, — viņa sacīja,

—   liec vērā, ka tagad tava reize papūlēties.

Abas iesēja kukurūzu. Kad nāca laiks laukā strādāt, raibspāmīte atkal ņēmās mānīties, lai izvairītos no darba. Pūta un stenēja, boza spalviņas, līdz sāka vaimanāt.

—     Kas tev lēcies? — pelīte līdzjūtīgi ievaicājās.

—     Bēdas, lielas bēdas.. ļ tikai negribēju stāstīt un tevi skumdināt. Bet ja nu tu gribi zināt, tad teikšu: vakar aizgāja viņsaulē mans tētis… Pat nezinu, ko iesākt, — darbs negaida, bet bērēs ari jābūt…

Labsirdīgajai pelītei sametās raibspārnītes žēl.

—     Ko lai dara, — viņa sacīja, — ej un izpildi savu pienākumu. Tikai nesēro pārlieku, neskumdinies. Tev vēl jādzīvo un jādara darāmais!

Manīgā raibspārnīte noraudāja asariņu un aizlaidās. Viņa atkal uzmetās zarā un ņēmās vērot, kā pele strādā.

Kad darbs bija galā, raibspārnīte pārradās.

—    Vai tad tu nevarēji ātrāk ierasties, — pelīte pārmeta,

—    esmu gaužām izmocījusies, kamēr viena visu padarīju.

Bet Raibspārnīte atbild:

—     Nelaime tāda, ka pēc tētiņa bērēm mana māmiņa tā satraucās, ka bezmaz pati aizgāja aizsaulē! Es taču nevarēju viņu atstāt vienu pašu lielajās bēdās!

Pelīte cieta klusu un vairāk neko nesacīja.

Pienāca rudens. Pelīte un Raibspārnīte novāca ražu un ņēmās to dalīt. Te viņas saķīvējās.

—    Kas vairāk strādājis, tam jāsaņem lSelākā daļa! — teica pelīte.

—    Nekā nebija, — Raibspārnīte tiepās, — visu ražu uz pusēm — puse tev, puse man!

Tā viņas strīdējās, strīdējās — un nekādi nevarēja vienoties. Tad pelīte sacīja:

—    Lai kurmis nospriež, kam taisnība. Viņš visu mūžu rakņājās pa zemi. Tas nekas, ka viņš akls — šādās lietās būs redzīgāks par redzīgu.

Abas devās pie kurmja. Kurmis viņas uzklausīja un saka:

—    Pelīte rāvās vai pušu, strādāja melnās miesās, bet tu, Raibspārnīt, dienaszagle, lidinājies un plivinājies, brēkāji un uz vienas kājas lēkāji. Dod, pelīt, viņai kādu nieku kukurūzas, lai viņa ziemā neaiziet bojā no bada, bet tu, Raibspārnīt, liec vērā, ka esi saņēmusi savu dalu uz parāda, un nākamgad atstrādā!

Raibspārnīte redz, ka kurmim taisnība, — sakaunējās un vairs neiedrošinājās prasīt pusi ražas. Paņēma, cik labā pelīte bija ar mieru dot, un tencināja tencinādama.

Vistas guzna

Reiz dzīvoja vecis ar veču. Bērnu viņiem nebija. Viendien veča nokāva vistu. Vistas guznu viņa noglabāja bēniņos, lai būtu ar ko viesus uzcienāt, bet pašu vistu viņi abi apēda.

Pēc kāda laika ieradās mīļš un gaidīts viesis. Veča uzkāpa bēniņos pēc vistas guznas. Taču notika nelaime: guzna vienā kampienā aprija veču.

Vecais ar viesi labu bridi sēdēja, cienastu gaidīdams, bet veča kā nenāk, tā nenāk. Beigu beigās vecis kāpa bēniņos lūkot, kas večai lēcies. Taču ari viņš neatgriezās — guzna aprija ari veco.

Nevarēdams saimniekus sagaidīt, arī viesis kāpa augšā. Bet nepieēdināmā guzna norija arī viņu. Pa tam guzna bija piepūtusies un apvēlusies, tā noripoja zemē un vēlās no vienas istabas otrā, līdz izvēlās laukā. Tur guzna satika kādu vīru. Pieripojusi klāt, guzna saka:

—    Veci un veču kuamačama1 čama, viesi kuamačama, tevi tāpat kuamačama!

Čāpstinādama norija svešo vīru un devās tālāk. Guznai pretī naca divi vīri. Te guzna pieveļas šiem klāt un čāpstina:

1 Kuamačama — čāpstināšanas atdarinājums.

—     Veci un veču kuamačama čama, viesi kuamačama, vienu vīru kuamačama, un jūs abus kuamačama!

Vienā kampienā norija abus divus un devās tālāk. Vēlās un ripoja, ripinājās un ripoja, ripinājās un ritinājās blīdin uzblīdusi guzna, līdz pretī nāca trīs vīri. Guzna šiem pieripo klāt un saka:

—    Veci un veču kuamačama čama, viesi kuamačama, vienu vīru kuamačama, divus kuamačama, ir jūs trīs kuamačama!

Un ari šie trīs nonāca nepieēdināmajā guznā.

Tā guzna ripo, ripo pa ceļu un redz: pretī nāk veseli desmit brašuļi. Siem klāt pieripojusi, guzna atkal saka savu sakāmo:

—    Veci un veču kuamačama čama, viesi kuamačama, vienu vīru kuamačama, divus vīrus kuamačama, trīs vīrus kuamačama, un desmit brašuļus tāpat kuamačama!

Ari šie nozuda vistas guznā kā nebijuši.

Guzna veļas tālāk, ritinās un ripinās, te pretī jāj divi desmiti jātnieku. Guzna pieripo šiem klāt un, savu skaitāmo noskaitījusi, norij ari šos tāpat, kā visus citus pirms tam norijusi.

Gauži piepūtusies rijīgā guzna, pietūkusi kā vērša pūslis, taču domā tikai vienu — kā sastapt sastopamo, kā aprīt aprijamo. Te guznai ceļā gadījās liels kukurūzas lauks, kur pieci desmiti vīru kaplēja zemi. Arī te guzna sāk savu dziesmiņu, dzied savu dziedamo: — Veci un veču kuamačama čama, viesi kuamačama, vienu vīru kuamačama, divus vīrus kuamačama, trīs vīrus kuamačama, desmit brašuļu kuamačama, divus desmitus jātnieku kuamačama, un jūs ari kuamačama!

Guzna pārlēca pāri žogam un ripoja, un vēlās — kur bijusi, kur ne — kaplētājiem klāt gan.

Bet šie neizbijās vis no rijīgā badmiras, pacēl!a kapļus un ņēmās šo zvetēt cik spēdami. Tādu kāvienu vistas guzna nejaudāja izturēt — pārplīsa ar lielu blīkšķi pušu, un visi aprītie, kas tur iekšā sēdēja, tagad izbira laukā.

Saviem atpestītājiem tencinādami, šie paķēra katrs pa kaplim un ņēmās kaplēt, ko nagi nes.

Kaplēja, kaplēja — līdz lauks bija nokaplēts. Tad visi devās uz māju pusi. Ari vecis ar veču devās mājup — gāja un gāja, un stenēja, un vaidēja, pūta un pārdomāja.

Lidpele, dadzis un ūdensstrazds

Lidpele, dadzis un ūdensstrazds reiz norunāja uzsākt tirgošanos. Lidpelei izdevās pie putniem aizlienēt naudu preču iegādei.

Un lūk — viņi devās uz aizjūru sapirkties tur visvisādus audumus. Preces uzkrāva ūdensstrazdam mugurā un priecīgi devās atce]ā pāri jūrai.

Taču ceļā viņus piemeklēja nelaime — sāka plosīties vētra ar lietusgāzēm. Viesulis norāva preču saini no ūdensstrazda muguras un iemeta jūrā, kur to ierija liela zivs.

Mūsu ceļinieki pārradās aplam piekusuši un tukšām rokām.

Lidpele un dadzis visā notikušajā vainoja ūdensstrazdu. Viņi pieprasīja, lai šis meklējot rokā zivi, kas preci norijusi, un dabūjot saini no zivs miesām laukā. Miermīlīgais ūdensstrazds nejaudāja glābties no abu pārmetumiem.

Lūk, tāpēc ūdensstrazds ķer zivis upju un ezeru sēkļos. Dadži savairojušies itin visur, lai saķertu saini, ja to kāds razbainieks stieptu projām, un lai ķertos drānās, ja kādam mugurā būtu no aizjūrā iepirktajiem audumiem šūdināts ģērbs. Drošs paliek nedrošs, dadži ķeras svārkos itin visiem. Bet lidpele pa dienu slēpjas no putniem, kuri aizdeva naudu, bīdamās, ka šie varētu uzbrukt un izrēķināties ar viņu bez žēlastības.

Bezdelīga, čūska un vabolis

Dievs esot noteicis visiem kustoņiem, kas kuram jāēd. Pašu pirmo viņš paaicinājis pie sevis čūsku un vaicājis:

—    Kādu dienišķo uzturu lai tev nosaku?

Čūska nav varējusi uzreiz atbildēt un lūgusi, lai ļaujot viņai apdomāties. Dievs atļāvis.

Pa to laiku čūska ēdusi visādas ēsmas un nodomājusi, ka visgaršīgākā esot cilvēka gaļa. Tad nu čūska sūtījusi vaboli paziņot viņas lēmumu Dievam. Vabolis laižas pie Dieva, bet pretī lido bezdelīga.

—     Kurpu lidodams, vaboli? — bezdelīga vaicā.

—    Laižos pie Dieva, man čūska vēlēja pateikt viņam, ka esot nodomājusi pārtikt no cilvēka gaļas.

Bezdelīgai tāds čūskas lēmums likās pagalam nelāgs, un viņa nolēma cilvēkus glābt.

—    Paklau, vaboli, parādi mēli! — bezdelīga lūdza.

Vabolis izbāza mēli, bet bezdelīga — žvikt! — noknāba to.

Aizlaidās pati pie Dieva un saka viņam:

—    Čūska izvēlējusies sev vardes par barību.

Dievs tā arī noteica. Čūska, par to uzzinājusi, sāka bezdelīgu neganti nīst. Reiz viņa lūkoja bezdelīgu notvert, lai ar to izrēķinātos, taču bezdelīga izrāvās. Čūska paspēja tikai izraut vidusspalvas no bezdelīgas astes. No tā laika vabolis vairs nevar runāt, bet tikai dūc, čūska pārtiek no vardēm, bet bezdelīgai astē trūkst vidusspalvu. Un cilvēks godā bezdelīgu, nekad nepostīdams viņas ligzdu.

Suns un gailis

Reiz gailis vaicā sunim:

—    Vai tev nav nekas pretī ar mani draudzēties?

Suns atbild:

—     Kāpēc gan ne? Varu būt ne sliktāks draugs par citiem.

Tā viņi abi sadraudzējās.

Viendien gailis saka sunim:

—    Dosimies plašajā pasaulē, sameklēsim sev tīkamu vietu un celsim tur pili.

Suns bija ar mieru, tikai netika gudrs, kā lai viņš uzceļot pili. Un vaicā gailim:

—    Kā tad mēs to pili celsim?

Gailis sacīja:

—    Sameklēsim piemērotu vietu, es uzlidošu kokā, bet tu ielīdīsi dobumā. Es tur augšā saukšu: kikerigī, bet tu dobumā rej, ko māki. Darīsim tā, un visi, kas apkārt, nāks pie mums un pieteiksies palīgos.

Domāts — darīts, un draugi devās ceļā. Gāja, gāja, līdz

uzkāpa augstā kalnā. Gailis aplūkoja apkārtni un, redzēdams plašus laukus kalna pakājē, saka:

—   Tur, tanī plašajā laukā, celsim savu pili.

Gailis uzrausās kokā, bet suns ielīda koka dobumā. Kā pirmiņ norunāts, gailis sāka dziedāt, bet suns riet. Troksni izdzirda lapsa un ņēmās klusītēm zagties klāt Ieraudzījusi gaili kokā sēžam, lapsa vaicā:

—   Ko tu tur dari, draudziņ?

—   Vai tad neredzi — mēs ceļam pili! — gailis atbild.

Lapsa nopriecājās un ņēmās lūgties, lai ņemot ari viņu

pulkā.

Bet gailis saka:

—            Es labprāt ņemtu, bet tur, dobumā, sēž mans draugs. Vaicāsim viņam, un, ja viņš būs ar mieru, es loti priecāšos.

Lapsa bezbailīgi gāja pie dobuma, nodomādama, ka tur iekšā paslēpies kāds mājputns, taču no turienes izlēca suns, sagrāba lapsu aiz rīkles un nokoda.

Gailis, kokā sēdēdams, visu redzēja. Viņš smiedamies saka sunim:

—   Saki vien! Vai nav labi izdomāts? Turpināsim tālāk, un es tev zvēru, ka vēl daudzi atnāks šurp.

Gailis atkal ņēmās dziedāt, bet suns riet. Netālu klaidoja izsalcis vilks. Dzirdēdams balsis, vilks lavījās tuvāk. Ieraudzījis gaili kokā, vilks prasa:

—    Ko tu tur dari?

—    Vai tad neredzi, ka mēs ar draugu ceļam pili?

Vilks palūdza ņemt ari viņu pulkā.

Gailis atbild:

—  Labprāt. Tikai tur, dobumā, sēž mans draugs — palūdz viņam. Ja viņš piekritīs, man iebildumu nebūs.

ViHcs piegāja pie dobuma un iebāza purnu spraugā, domādams, ka tajā var būt paslēpies kāds mājputns. Taču suns sagrāba vilku aiz rīkles un nokoda.

Gailis to visu redzēja un smiedamies uzsauc sunim:

—   Vai re, cik labi viss sanāk, turpināsim vien tālāk! Vēl daudzi iekritīs mūsu lamatās.

Gailis atkal ņēmās dziedāt, bet suns riet.

To izdzirda mednieks, kas mežā medīja. Viņš klusītēm piezagās pie koka un saka gailim:

Ei, gaili, es tevi nošaušu!

Gailis briesmīgi izbijās un piekrita:

—    Labs ir, bet papriekš aprunājies ar manu draugu. Viņš ir tur apakšā, dobumā. Pēc tam dari ar mani, ko gribi.

Mednieks ielūkojās dobumā. Bet suns neuzdrīkstējās uzbrukt cilvēkam ar bisi. Pa to laiku gailis laidās lejā no koka un metās atpakaļ pie saimnieka. Bet suns izlīda no dobuma un sekoja medniekam.

Tā beidzās gaiļa un suņa iedoma par pils celšanu.

Nenovīdīgais lācis

Lācis pavasarī gāja pa mežu un ieraudzīja kizilkoku ziedam. Viņš notupās zem koka un nolēma:

—    Kad nogatavosies ogas, tad gan pieēdīšu pilnu vēderu!

Lai kāds cits neapēstu ogas, lācis ierīkojās zem koka un ņēmās to sargāt.

Kādudien garām gāja cits lācis, tik pamatīgi paēdis, ka tikko vilka kājas. Te koka sargātājs ierēcās un ņēmās dzīt otru lāci projām.

—     Kāpēc tu dzen mani projām, bet pats te vaļojies? — atnācējs vaicā.

—    Vai zini, — nenovīdīgais lācis saka, — ogas jau metas sarkanas. Tu uzodi, ka tās drīz nogatavosies, un tāpēc nāci šurp, lai tās man atņemtu un apēstu. Bet tu tiksi kokam klāt tikai pār manu līķi! Labāk ej, kur nācis.

—     Šitāds vientiesis! — paēdušais lācis atbild. — Jau kuro reizi tevi te redzu, bet man ne prātā nenāca, kālabad tu mūždien dirni zem koka. Tagad redzu, ka tu aiz nenovīdības esi palicis bešā. Kamēr še sēdēji, nogatavojās jāņogas, rieksti, ķirši un citas labas lietas. Kam man tavas negatavās ogas? Es esmu paēdis, cik lien, un dodos uz savu midzeni izgulēties. Bet tu tikām mērdē sevi badā un droši vien pat acu neaizver, koku sargādams. Drīz no tevis paliks pāri tikai kauli un āda. Ņemsi un nosprāgsi, bet vējiņš tevi apbārstīs ar gatavām ogām…

Paēdušais lācis pikti norūcās un aizgāja tālāk, smagi līgodamies no vienas puses uz otru. Bet nenovīdīgais lācis palika sēžam zem kizilkoka, apskauzdams pieēdušo un nezinādams, ko viņam atbildēt.

Strupaste

Reiz suņi panāca vecu lapsu un norāva tai asti. Lapsai tomēr izdevās izbēgt. Šakāli, ieraudzījuši veco lapsu, ņēmās smiet: — Ei tu, strupaste! Strupaste!

Reiz kādā spalgā ziemā badainie šakaļi žēlojās par grūto dzīvi ar tukšiem vēderiem. Strupaste pienāca viņiem klāt un sacīja:

—    Nāciet man līdzi, es jūs pacienāšu ar vistas gāju!

Šakāļi bija ar mieru. Strupaste veda viņus uz vistu kūti un nosēdināja tai visapkārt, bet pati ielīda kūtī un ēda, ko jaudāja.

—             Nav ko steigties, es atnesīšu daudz vistu! — vecā lapsa sauca.

Tonakt bija kodīgs sals. Visiem šakāļiem nemanot astes piesala pie zemes. Strupaste pagaidīja, kamēr tās kārtīgi piesalst, pēc tam sacēla troksni un aizbēga.

Suņi, padzirdējuši vecās lapsas sacelto traci, metās uz kūti. Šakāļi pārbijās un rāvās augšā ar tādu spēku, ka visiem notrūka astes. Tā viņi visi kļuva strupastaini. Un bija to pelnījuši — nav ko smieties par cita nelaimi.

Vilks un lapsa

Reiz badīgs vilks, pa ciemu ložņādams, piezagās tuvu ganāmpulkam. Viņš tika pamanīts, un gani ar suņiem sāka dzīties vilkam pakaļ. Vilks bēga, bēga — līdz pamanīja bedri. Bet bedrē sēdēja lapsa. Piekusušais vilks nodomāja ielēkt bedrē, lai glābtu savu ādu, un ielūkojās tur. Taču lapsa sāka kliegt:

—  Tikai neiedomājies lēkt te iekšā, es tevi nelaidīšu! St ir mana vieta!

Sadusmotais vilks, projām skriedams, norūca:

—  Ja man pakal nedzītos suņi, tad es tev parādītu, kam te ir vieta!

Aita un kaza

Reiz aita lēca pāri grāvim. Lecot aste pasitās uz augšu un tika redzams dibens.

To redzot, kaza sāka smieties. Vaicāta, par ko smējusies, kaza atbild:

—    Kā lai nesmejos, ja aitai pliks dibens!

Bet zirgs, to dzirdējis, nokaunināja kazu:

—             Tu vienreiz ieraudzīji aitai pliku dibenu un tūlīt smejies, bet pati visu flaiku staigā ar asti gaisā, tomēr par tevi neviens nesmejas.

Laiskais vērsis

Laisku vērsi gribēja jūgt arklā, bet vērsis saka:

—    Bīstieties Dieva, es taču esmu govs!

Kad atnesa slauceni, vērsis ņēmās īdēt:

—    Jūs, tādi un šitādi, vai neredzat, ka es esmu vērsis!

Tālredzīgais ēzelis

Govs rāpās kalnā. Czelis pļaviņā sāka bļaut.

—     Kam tu bļauj? — viņam vaicā.

— Kā lai nebļauju, — ēzelis atbild, — ja govs nokritīs un nositīsies, tad viņu uzvels man mugurā un nāksies nest. Tāpēc arī bļauju.

Iedomīgais gailis

Divi gaiļi pagalmā sakāvās, un viens gailis pieveica otru. Vistas ielenca uzvarētāju un ņēmās cita caur citu viņu cildināt.

Glaimu runas padzirdējis, uzvarētājs uzrausās uz sētas staba, savicināja spārnus un sāka skaļi dziedāt, itin kā sacīdams: «Palūk vien, kas es esmu par spēkoni!» Te pēkšņi parādījās vanags, sagrāba gaili un aiznesa padebešos.

Padevīgā varde

Pēc ilgām jo ilgām lītavām upe izgāja no krastiem. Viļņi aizrāva sev līdzi vardi un nesa uz jūru. Lai kā varde ķepurojās, viņai nekādi neizdevās uzveikt straumi. Varde nopūtās un sacīja:

—    Re, cik labi! Man jau sen gribējās nokļūt jūrā!

Mednieks un strazds

Reiz kāds mednieks ilgi jo ilgi meklēja medījumu, dzina pēdas, bet velti — viņam neveicās, nekas ceļā negadījās. Jau mājupceļā mednieks pamanīja rubeni un izšāva, taču netrāpīja. Saīdzis un īgns mednieks devās tālāk. Tā iedams, ieraudzīja riekstkokā strazdu. Un nošāva to, purpinādams:

—    Tā tev vajag, ari tu esi melns!

Lapsa uz nāves gultas

Reiz lapsa ielīda vistu kūtī. Nožmiegusi gaili, viņa izvilka to no kūts, bet nepaspēja aiznest projām — lapsu pamanīja suņi. Suņi sāka dzīties lapsai paka), noķēra to un sāka plosīt.

Lapsa ņēmās llūgties:

—     Kā rādās, man vairs nav daudz atlicis, ko dzīvot. Izpildiet, lūdzami, manu pēdējo vēlēšanos — kad glabāsiet, lieciet manā kapā arī šo nelaimīgo gailiI

Strazds

Vanags gribēja noķert strazdu, bet paspēja tikai ar spārngalltiaizķert — strazds paslēpās dzeloņu krūmos.

Tagad, kad viņu lūdz padziedāt, strazdam ir iemesls atteikties; sak, no tā laika, kad vanags mani aizķēra ar spārnu, man zudusi atmiņa. Agrāk gan dziedāju, ka dziedāju — visas simt dziesmas, ja ne vairāk.

Mednieks — lielību gailis

Reiz bija mednieks, nelabojams lielībnieks, gatavais lielību gailis — bieži jo bieži stāstīja blēņu stāstus.

Reiz mednieks izgāja medībās, bet viņam nepavisam neveicās — medījums ilgi nerādījās, bet, kad parādījās, neveiksmīgais mednieks aizšāva garām.

Viņš atgriezās savā ciematā, kaimiņi iznāca mednieku sagaidīt. Bet mednieks saka: ļ — Pasaulē gadās visvisādi brīnumi, bet es redzēju tādus brīnumus, kādi vēl nevienam ne sapnī nav rādījušies. Biju uzrāpies stāvā klints virsotnē, skatos — lejā sniegkupenas un strauti. Skatos un redzu: pa sniegu kūņojas milzīgs jo milzīgs zvērs. Ragi šim garu garie un asi kā naži. Ja ar tādiem sabadīs, tad beigas kā likts — grieztin pārgriezīs. Kā jūs domājat kas notika tālāk? Es lavījos, lavījos, līdz pielavījos zvēram klāt’ Un gluži nemanot ar asu nazi nogriezu tos ragus, kā es' te stāvu!

Visi brīnījās nenobrīnīdamies par mednieka drosmi. Te viens kaimiņš bilst:

—     Vai tev vajadzēja sākt ar ragiem? Vispirms būtu nocirtis zvēram galvu! Skaidri redzams, ka tu neesi pieredzējis mednieks!

—     Nē, nē, tur es tev nepiekrītu, — lielībnieks atbild, — es esmu parasts mednieks, bet tā nav mana vaina, ka to zvēru kāds jau bija paspējis nolikt gar zemi ar trāpīgu šāvienu un nocirst viņam galvu pirms manis.

Visi sāka smieties, bet melis nosarka.

Mednieks un viņa sieva briedaļa

Reiz dzīvoja mednieks ar saviem trim brājiem. Viņu vecāki bija vēl dzīvi. Kādudien mednieks devās medībās. Un ieraudzīja staltu brieda]u. Viņš jau gribēja izšaut, te pēkšņi dzird kādu balsi sakām:

—    Nešauj, nevajag!

Pagriezies mednieks ieraudzīja nezin no kurienes uzradušos vīru.

—     Kādēļ lai nešauju? — mednieks vaicā.

—     Tāpēc, ka tas nav briedis, bet viena no manām meitām. Viņas te dažkārt ganās, bet viņu drānas noslēptas mežā. Kurai nočiepsi drānas, tā būs tev par sievu. Atdošu, kuru vēlēsies.

Mednieks gāja un uzmeklēja drānas. Tēvs sasauca briedaļas — savas meitas — un, kad tās paklausīgi atnāca, vaicāja, kurai pazudušas drānas. Izrādījās, ka bez drēbēm palikusi jaunākā. Mednieks atdeva drānas un lūdza jaunāko meitu sev par sievu.

—     Tas tavs liktenis — tev būs iet pie viņa par sievu, — tēvs sacīja, — un viņa ir tavs liktenis, tamdēļ atdošu. Bet vienu ņem vērā — ja kādreiz viņu rāsi, nekad nesauc par suņameitu.

Mednieks bija ar mieru. Apprecēja meiteni, un abi turpat apmetās uz dzīvi. Uzcēla māju. Dzīvoja mierā un saskaņā, pēc kāda laika viņiem piedzima dēls. Pēc tam otrs. Un visbeidzot — trešais.

Pirmo dēlu viņi atdeva audzināt Pūķim. Otro dēlu — Lauvam. Trešo — Ūdensmeitai Dzizlanai. Tā dēli ieguva varenus aizgādņus.

Dēli izauga, atkal pārradās mājās. Kādudien mednieks sievai saka:

—    Vadzi, siev, esmu noilgojies pēc saviem brāļiem, tēva un mātes, iešu viņus apraudzīt.

Sieva neko pretī nebillst, tikai nosaka:

—    Labs ir. Ej apraugi.

Vīrs gāja, gāja, līdz nonāca vecāku sētā. Apsveicināja brāļus un vecākus, desmit dienas sabija, nosvinēja dzīres, pēc tam posās uz mājām atpakaļ, bet te jaunākais brālis paziņoja, ka nolēmis precēties. Tā arī vīram nācās palikt un nosvinēt kāzas. Mednieks pārradās mājās gauži vēlā stundā un piedauzīja pie durvīm. Taču neviens neatvēra. Mednieks dauzīja vēl, bet neviens nedzirdēja. Mednieks noskaitās un sāka mājiniekus sunīt. Sunīja, sunīja, līdz nosauca sievu par suņameitu. Te durvis atvērās — sieva ielaida mednieku mājā un, kad viņš devās pie miera un aizmiga, sacīja dēliem:

—    Kad tēvs modīsies un prasīs pēc manis, sakiet, ka suņameita pie suņiem.

Mednieks, no rīta pamodies, redz —sievas nav, māja nekārtībā. Prasa dēliem, kas lēcies un kur sieva palikusi, bet šie atbild, ka suņameita pie suņiem. Un aiziet — viens pie Pūķa, otrs pie Lauvas, trešais pie Ūdensmeitas. Mednieks, viens palicis, saprot, ko padarījis, un to rūgti nožēlo.

—     Iešu uz to pašu vietu, kur satiku sievastēvu, kazi, viņš zinās līdzēti — vīrs nolemj.

Domāts — darīts, vīrs dodas uz to vietu, kur pirmoreiz briedaļu ieraudzījis. Koīdz vīrs tur nonācis, sievastēvs klāt gan.

Te nu mednieks izstāsta, kas atgadījies. Sievastēvs, visu noklausījies, saka:

—     Kam tu mani nepaklausīji? Es jau teicu, lai tu nekad tā nesaki. Tagad viņa ir pie savām māsām, tev viņu būs grūti atrast.

Kad nu vīrs tomēr neliekas mierā un visvisādi lūdz viņam palīdzēt, sievastēvs beidzot pielaižas.

—  Labs ir, mēģināšu ko uzzināt. Pasauksim šurp visus putnus, varbūt kāds zinās pateikt, kur viņa atrodama.

Sievastēvs sasauca visus putnus, taču neviens neko nezināja sacīt. Visbeidzot ieradās kalnu ērglis.

—  Zinu gan, kur viņa atrodama, — ērglis saka, — turpat, kur māsas. Cietoksnī, kas saucas Kadla-Svalda.

—    Kā tur nokļūt? — vīrs prašņā.

—  Sēdies man mugurā. Un paņem līdzi gaļu. Es tevi aiznesīšu! — ērglis saka.

Vīrs paņem gaļu, ar ko ērgli barot, sēžas tam mugurā un laižas uz cietoksni. Cietoksnis atrodas nepieejamos kalnos, kur tikai ērglim uzlidot. Kad abi tur nonākuši, vīrs atstāj ērgli uz klints, lai ēd gaļu un iet cietoksnī iekšā. Taču cietokšņa vārtiem priekšā aiza — dziļš jo dziļš bezdibenis, pāri tikai zelta matiņš kā tiltiņš. Bet tiltiņu kaķis nosmērējis ar taukiem — tas spīdīgs jo spīdīgs, slidens jo slidens. Vīrs nekādi nevar izšķirties iet pāri vai ne, bet te uzrodas suns — aiztriec prom kaķi un nolaiza tiltiņu. Tagad vīrs iet droši pāri un nokļūst cietoksnī.

Viņa sieva, mednieku ieraudzījusi, ne pazīt negrib — sak, ej, kur nācis. Taču māsas ņemas viņu pierunāt, lai vīram piedodot, ja nu viņš sievu uzmeklējis. Runā un pierunā — līdz abi samierinās.

Atgriežoties mājās, viņi atrod ari visus trīs dēlus priecīgus jo priecīgus. Mājā atkal sāk valdīt kārtība un saticība, tur nekad neviens vairs nerājas un nelamājas.

Kokāmurs

Reiz dzīvoja vecis ar veču. Viņiem bija viena vienīga meita. Viņi visi dzīvoja mazā būdelē.

_ Vienvienīga cerība priecēja vecos — ka meita paaugsies un kļūs viņiem par atspaidu vecumdienās.

Kādudien vecais ar ēzeJS devās uz mežu pēc malkas. Bet mežs bija tālu no viņu mājas.

Vecais apkrāva ēzeli ar malku un jau rīkojās uz māju pusi, kad pēkšņi izdzirda troksni un smagus so)us.

Vecais aiz bailēm nezināja, kur sprukt, — stāvēja blakus ēzelim un skatījās, kas būs. Te viņa priekšānostājās milzis.

—    Klau, vecais! — milzis uzbrēca. — Kā tu drīksti ņemt manu malku? Par to tev vajadzētu sadot kārtīgas sukas, bet vēl šoreiz tevi apžēlošu. Ja vēlreiz pieķeršu, ka nāc pēc manas malkas, tad ved šurp meitu, citādi noraušu galvu kā likts!

Vecais paklanījās milizim un kluburoja mājup. Mājās viņš visu pastāstīja sievai, abi gauži bēdājās un nezināja, ko iesākt. Laukā sprēgāja sals. Kā iztikt bez malkas, kā pusdienas izvārīt?

Vecajam nācās vien atkal doties uz mežu pēc malkas. Vecā raudādama saposa meitu ceļam.

Vecais atveda meitu tai vietā, kur mēdza lasīt žagarus, taču tur neviena nebija. Vecais steigšus sakrāva žagarus ēzelim mugurā un vīkšās uz māju pusi. Te, kā no zemes izlīdis, viņa priekšā parādījās milzis.

—    Ei, vecais, tu atkal esi te?

—   Jā, atnācu un atvedu meitu, kā tu man pavēlēji, — sacīja vecais, norādot uz meitu.

—    Ved malku uz mājām, pēc tam nāc atkal šurp, — milzis sacīja, — te tu uziesi manas pēdas. Ej pa pēdām, līdz nonāksi pie manas mājas. Un neiedomājies mani nepaklausīt, citādi savu meitu nekad vairs neredzēsi!

To teicis, milzis pazuda.

Vecais pārnāca mājās, nometa žagarus, sēdās ēzelim mugurā un jāja atpaka] uz mežu.

Ticis tanī vietā, kur lasīja žagarus, vecais ieraudzīja milža pēdas. Un sekoja tām.

Jāja, jāja — līdz ieraudzīja milzum lielu stikla namuj ar zelta jumtu. Balkonā sēdēja viņa meita. Meitene ieraudzīja tēvu, metās viņam pretī un iesaucās:

—    Tēvs atnācis!

Te no mājas iznāca milzis. Viņš piesēja ēzeli un aicināja veco mājā iekšā.

Vecais ciemojās pie znota divi dienas. Kad viņš posās mājup, milzis iedeva viņam zirgu ēzeja vietā. Un seglu somā līdz ar ēdamo ielika zosi.

—    Kad pārnāksi, — milzis sacīja, — izsēdini zosi no somas

un saki viņai: «Paklau, zostiņ, dod mums to, kas mums vajadzīgs!» Kad zoss būs iedevusi visu, kas vajadzīgs, tad saki: «Diezgan!» Un vairāk netaps dots.

Vecais, mājās pārradies, saka večai:

—    Palūk, sieviņ, tagad mēs dzīvosim bez bēdu! Sī zoss būs mūsu atspaids.

To teicis, vecais izsēdina zosi no somas un saka tai:

—    Paklau, zostiņ, dod mums to, kas mums vajadzīgs!

Te zoss sāka dēt zellta un sudraba naudiņas. Vecais cieta klusu, līdz zoss bija piedējusi trīs lielas kaudzes zelta un sudraba. Tad vecais nolēma, ka pietiks, un pavēlēja:

—    Diezgan!

Un zoss pārstāja dēt.

Vecais iedzīvojās bagātībā. Nojauca veco būdu, uzcēla lielu māju un ierīkoja saimniecību.

Kad nāca vasara, vecais sievai saka:

—    Paklau, siev, brauksim dziedēties dziedinošajos ūdeņos, karstajos avotos — tas mums nāks par labu!

Veča piekrita. Viņi paņēma līdzi zosi un devās ceļā.

Kad viņi ieradās tur, kur nodomājuši, vecais atstāja zos! tās mājas saimnieka gādībā, kur viņi apmetās, sacīdams:

—    Ielaid mūsu zosi savā putnu dārzā un pieskati viņu, līdz atgriezīsimies. Tikai, lūdzams, nesaki viņai: «Paklau, zostiņ, dod mums to, kas mums vajadzīgs!»

Mājas saimnieks paņēma zosi un aiznesa uz savu putnu kūti. Taču aiz ziņkāres viņš nepaklausīja veco un, kolīdz palika viens, sacīja zosij:

—    Paklau, zostiņ, dod mums to, kas mums vajadzīgsl

Un zoss tūlīt pat sāka dēt zeltu un sudrabu.

Saimnieks bija skops un alkatīgs cilvēks, viņš neatdeva vecajam vis viņa zosi, bet citu, līdzīgu. Vecais neko neievēroja, paņēma zosi un devās atceļā. Mājās pārradies, iesēdināja zosi kaktā un sacīja:

—    Paklau, zostiņ, dod mums to, kas mums vajadzīgs!

Taču zoss par atbildi tikai nogrudzināja. Vecais ilgi pierunāja zosi, bet viss velti. Pēc kādām dienām vecais devās uz mežu pie milža un ņēmās žēloties:

—     Kā rādās, tava zoss jau veca — nedēj vairs ne zeltu, ne sudrabu.

Milzis noprata, ka viņa brīnumzosi kāds apmainījis, bet kas noticis — noticis. Viņš iedeva vecajam mēru un sacīja:

—     Te tev cita dāvana, tikai pielūko, vecais, nedod to nevienam! Kad pārnāksi mājās, saki mēram: «Paklau, mēriņ, iemēri to, ko vienmēr mērīji.» Kad mērs iemērīs, cik tev vajadzīgs, saki: «Diezgan,» — un tas pārstās.

Vecais pārnāca mājās un saka mēram:

—     Paklau, mēriņ, iemēri to, ko vienmēr mērīji!

Un mērs sāka iemērīt zīdu, samtu un citas dārgas drānas. Kad bija sakrājusies lliela kaudze, vecais saka: — Diezgan!

Un mērs pārstāj mērīt.

Vecais pārdeva drānu un dzīvoja vēl pārtikušāk.

Nāca vasara. Vecais ar sievu atkal nolēma braukt uz karstajiem avotiem. Paņēma līdzi arī brīnummēru. Abi apmetās turpat, kur pagājušajā reizē. Vecais iedeva mēru mājas saimniekam, sacīdams: — Paglabā, lūdzams, pa mūsu prombūtnes laiku šo mēru, ieliec to lādē un lādi aizslēdz. Tikai nesaki tam: «Paklau, mēriņ, iemēri to, ko vienmēr mērīji!»

Viltīgais saimnieks tūdaļ noprata, ka mērs nav nekāds parastais. Uzlika to uz galda un saka:

—    Paklau mēriņ, iemēri to, ko vienmēr mērīji!

Un mērs sāka mērīt dārgus audumus —mērīja, mērīja, līdz galds pilns gan, un saimnieks nevijus iesaucās: — Pietiek!

Un mērs pārstāja mērīt. Skaidra lieta, saimnieks pievāca arī brīnummēru. Bet vecajam, kurš neko nenojauta, iedeva citu, bodē pirktu mēru.

Pārbraucis mājās, vecais lika mēram mērīt, taču mērs gulēja, kā gulējis.

Vecais atkal devās uz mežu pie milža un ņēmās žēloties:

—    Tavs mērs, kā redzams, sabojājies. Saki tam vai nesaki, lai mēra, gu), kā gulējis!

Milzis noprata, ka arī mēru kāds apmainījis. Te viņš iedeva vecajam jaunu dāvanu: kokāmuru.

—    Kad pārnāksi mājās, — viņš sacīja, — pavēli āmuram: «Kokāmur, dari, kas darāms!»

Vecais paņēma kokāmuru un devās mājup.

«Droši vien šis āmurs mani nepievils un darīs savu darāmo labāk nekā zoss un mērs,» vecais nodomāja.

Mājās pārnācis, viņš tūdaļ sacīja kokāmuram:

—     Kokāmur, dari, kas darāmsl

Te kokāmurs pacēlās un ņēmās dauzīt veco! Tik cītīgi zvetēja, ka vecais nogāzās no kājām. Bet āmurs blieza arī gulošam — zvēla, ka zvēlla!

—     Pietiek! Diezgan! Pietiek! — vecais iekliedzās.

Tikai tad kokāmurs pārstāja viņu sist.

Vecais ilgi domāja, par ko milzis viņu tā sodījis, bet tā arī neko neizdomāja.

Kad nāca vasara, vecais ar veču atkal devās kalnos, uz avotiem. Katram gadījumam paķēra līdzi arī kokāmuru.

Mājas saimnieks, abus ieraudzījis, ]oti nopriecājās. Un pirmām kārtām noprasīja:

—    Vai jums nav nekā, ko man atstāt glabāšanā?

Te vecajam ienāca prātā pārbaudīt saimnieka godīgumu. Viņš iedeva saimniekam kokāmuru, sacīdams:

—      Sargā šo āmuru kā aci pierē! Un neiedomājies tam teikt: «Kokāmur, dari, kas darāms!»

Saimnieks noprata, ka arī šis nav nekāds parastais āmurs.

Ieskrējis istabā, uzlika kokāmuru uz galda un uzsauca:

—    Kokāmur, dari, kas darāms!

To pašu mirkli āmurs palēcās un sāka zvetēt, sazvetējot saimnieku vienos punos. Lai kā saimnieks locījās un vairījās, viss velti. Krāpnieks pārbijās un sāka saukt palīgā. Saskrēja kaimiņi, bet neviens nejaudāja āmuru apstādināt. Viss vienos punos un zilumos, saimnieks neizturēja un iesaucās:

—    Ātrāk sauciet šurp veco, kuram pieder šis kokāmurs!

Kad vecais atnāca, pagalam sadauzītais krāpnieks sāka Jūgties:

—             Apstādini, lūdzams, savu kokāmuru, es tev atdošu gan zosi, gan mēru!

—              Tad lūk, kāpēc mana zoss pārstāja dēt un mērs mērīt! — vecais sacīja, jjl Labs ir, šoreiz vēl piedošu tavu mānīšanos! Pietiek, diezgan, rimsties, kokāmuriņ!

Un kokāmuriņš tūlīt pat paklausīgi aizlēca maliņā.

Bezgodis saimnieks uz līdzenas vietas atdeva vecajam gan zosi, gan mēru. Vecais ar veču priecīgi un apmierināti pārbrauca mājās ar guvumu un dzīvoja vienos priekos un pārticībā, trūkuma nepazīdami.

Zemniekmeita, kaķe un ēzeļmāte

Reiz dzīvoja kāds zemnieks. Viņam bija viena vienīga meita, toties brīnumskaista. Tā sakot, daiļava, kādas visā pasaulē neatrast. Meita paaugās, nāca precību gados, radās arī precinieki, īpaši neatlaidīgi tīkoja pēc viņas rokas kāds valdniekdēls, kāds augstmanis un kāds zemniekdēls. Zemnieks nevarēja vien izdomāt, kā būt — atdot meitu valdniekdēlam nozīmētu apvainot augstmani un zemniekdēlu, atdot augstmanim — sadusmot vaMniekdēlu un zemniekdēlu, bet atdot zemniekdēlam — padarīt par ienaidniekiem valdniekdēlu un augstmani — tādu kaunu viņi nepiedotu, piedzīvojuši, ka priekšroka dota vienkāršam cilvēkam. Jā, draugi mīļie, nav viegli būt daiļas meitas tēvam. Lai kā vecais izvairījās dot skaidru atbildi, lai kā izlocījās — tomēr beigu beigās bija jāizlemj, meita pie vīra jāizdod — ne jau mūžu viņai meitās sabūt. Zemnieks bija vienkāršs cilvēks, taču ne muļķis, bet ar galvu uz pleciem.

Vienvakar pirms gulētiešanas vecais ilgi lūdza Dievu, lai tas pārvērš viņa kaķeni un ēzeļmāti pail meitenēm, kas būtu vienā sejā ar meitu.

No rīta vecais iziet sētsvidū un redz: trīs daiļas meitas rīkojas pa sētu, visas citcitai līdzīgas kā ūdenslāses. Vecais paieskāja pakausi, bet nevar saprast, kura no tām viņa meita. Skaties šā vai tā, nekādi atšķirt. Vecajam gribējās sazīmēt paša meitu, lai dotu viņu par sievu jaunajam zemniekdēlam — tā sacīja priekšā sirds. Vecais zināja, ka zemniekam vajag laipnu un strādīgu, čaklu sievu sētā. Toties valdniekdēlam un augstmanim arī bez sievas strādātāju gana.

Kādu vakaru zemnieks meitenēm saka:

—    Ejiet, bērniņi, šodien gulēsiet vienā istabā.

Pa nakti viņš iezagās meitu istabā un skatās, kā meitenes guļ. Viena saritinājusies un miegā murrina. «Tā būs kaķe,» zemnieks nolemj. Otra guļ uz muguras, ik pa laikam rokas un kājas mētadama. «Tā ir ēzeļmāte,» zemnieks nospriež. Bet trešā gulēja uz labajiem sāniem, ar delnu zem' vaiga. «Sī ir mana meita,» zemnieks nodomāja, iezīmēja meitenes un devās laukā no istabas.

Nākamajā rītā viņš aizsūtīja pēc zemniekdēla. Tas dzīvoja tālu, citā ciemā. Kad zemniekdēls ieradās, vecais viņam sacīja:

—   Klusītēm, bez trokšņa ņem manu meitu, aizved labi tālu un tur, kur jūs nepazīst, nodzer kāzas.

Bet kur nu — lai cik uzmanīgi jaunais vīrs rīkojās, ļaudis tomēr pamanīja, ka viņš aizved zemniekmeitu, un steidzās paziņot redzēto valdniekam.

Valdniekdēls atauļoja pie vecā zemnieka, bet zemnieks vienā mierā izved viņam meiteni. Valdniekdēls tūdaļ nomierinājās un atplauka.

—    Es zinu, kāpēc tu esi ieradies, — zemnieks saka, — ņem manu meitu. Tikai aizved viņu bez lieka trokšņa.

Bet kur nu — augstmanis padzirdēja, ka zemnieks meitu pie vīra izdevis, pagalam pārskaitās un ar draugiem steidzās turp. Taču viņam izveda meiteni. Augstmanis tūlīt kļuva jautrāks un nomierinājās.

Tā vecais zemnieks ar dievpalīgu un savu gudro prātu tika ar šo ķezu galā. Pagāja kāds laiciņš, un viņu sāka mākt šaubas — vai pareizi darījis, izdodams meitu pie zemnieka.

Vecais nolēma pārbaudīt. Viņš apsegloja zirgu un visupirms devās pie valdniekdēlla. Tur viņu viesmīlīgi sagaidīja. Viņam par godu tika sarīkotas dzīres. Kad viesi izklīda, vecais vaicā:

—    Kā mana meita te uzvedas? Vai tev tava sieva pa prātam? Vai viss ir pa godam?

—    Būtu visādi laba, — valdniekdēls atbild, — tikai viņai piemīt viena vaina: kā no rīta pamostas, tūdaļ iet ārā pagalmā un vārtās uz muguras mēslos.

«Pazīstu savu ēzeļmāti,» zemnieks nodomā, «tai bija paradums vārtīties mēslos. Te viss ir kārtībā.»

Un zemnieks devās pie augstmaņa.

Ar? augstmanis sarīkoja dzīres par godu sievastēvam. Kad viesi izklīduši, vecais vaicā:

—    Vai tev tava sieva pa prātam? Kā viņa uzvedas?

—    Nevaru žēloties, — augstmanis atbild. — Sieva labu labā. Tikai jocīgi guļ, saritinājusies kamolā un murrā.

«Paldies dievam, ari te viss kārtībā. Tātad mana meita patiešām izdota pie zemnieka,» vecais nodomā, «var ari nepārbaudīt.»

Tomēr viņš nolēma apciemot arī trešo znotu. Savīkšās ce]am un devās ciemā. Viņu sagaidīja gods godam, ari dzīres sarīkoja, Hai ari ne tik bagātīgas kā pie valdniekdēla un augstmaņa, toties no tīras sirds. Beigu beigās vecais znotam prasa:

—   Vai esi mierā ar savu sievu, dārgais znot? Vai viņai nav nekādas vainas?

Uz to znots viņam atbild:

—    Tu esi labi audzinājis savu meitu. Viņai nav nekādas vainas. Ir gana skaista, ir gana strādīga un laba saimniece, ir labs palīgs man visās lietās un vietās, ir viesi pa godam uzņems. Grēks būtu žēloties par tādu sievu.

Nu zemnieks priecīgu prātu devās mājup. «Paraug, cik labi sanāca,» vecais domā, «ir tiku no sprukām laukā, ir meitu izdevu par sievu tam, kam gribēju. Valdniekdēls un augstmanis, tas nebūtu īstais pāris.»

Kabardi Hasans un viņa pienabralis

Kādam augstmanim bija viens vienīgs dēls, otram — viena vienīga meita. Jaunekli sauca Kabardi Hasans, bet meitu — Sauka. Viņš dzīvoja valsts rietummalā, viņa Austrumos. Kabardi Hasans padzirdēja par skaistuli Sauku un nodomāja viņu bildināt. Jauneklis paņēma Idzi savu uzticamo pienabrāli un devās ceļā.

Viņi jāja un jāja, līdz abus ceļā pārsteidza nakts. Tā nu abi apmetās norā zem trim ozoliem un nolēma turpat pārlaist nakti. Tikko abi bija nokāpuši no zirgiem, zirgi pazuda nezin kur.

—      Ko tas varētu nozīmēt? — jauneklis brīnījās. — Kur palikuši zirgi? Mēs pat seglu somas nenoņēmām, bet ēst gribas.

Tiklīdz viņš tā teicis, abiem priekšā uzrodas galdauts, bet uz galdauta — visvisādi cienasti. Abi paēda, padzēra, un, kolīdz piecēlās, galdauts nozuda kā nebijis, tā vietā uzradās mīkstas gultas. Abi likās gulēt. Augstmaņa dēls tūdaļ aizmiga, bet viņa pienabrālis negulēja. Nomodā ausīdamies, viņš dzird ozola lapotnē kādas balsis runājamies.

—        Tas ir mūsu viesis, — viena balss saka, — viņš dodas pie Saukas precībās. Kādu likteni viņam lemsim?

—    Lūk, kādu, — otra balss atbild, — tanī mājā, kur viņš ieradīsies precībās, būs jāpārguj. Kad viņš no rīta piecelsies, lai no viņa zābaka izlien sarkana čūska, cauri pēdai iegraužas miesā un izlien pa galvu ārā. Lai viņš no tā mirst. Tas, kas to dzirdējis un noslēpumu atklās, tūdaļ pārakmeņosies.

—              Ja viņš izbēgs šādam liktenim, — saka pirmā balss,

—     tad no rīta, kad viņš nomazgāsies un ies ārā, lai viņu no galvas līdz kājām caururbj dzelzs stienis no durvīm un lai viņš mirst. Tas, kas to dzirdējis un noslēpumu atklās, tūdaļ pārakmeņosies.

—     Ja viņš arī šim liktenim izbēgs, — saka otrā balss, — tad lai viņš iet bojā no sava zirga, kuram sēžas mugurā jau divpadsmito gadu. Tas, kas to dzirdējis un noslēpumu atklās, tūda] pārakmeņosies.

To visu noklausījās Kabardi Hasanā pienabrālis un labi iegaumēja.

No rīta pamodušies, viņi ieraudzīja savus zirgus pabarotus un labi atpūtušos. Viņi ieturējās pie galdauta, kas atkal bija pats noklājies, sēdās zirgos un devās ceļā. Kad viņi ieradās pie līgavas vecākiem, viņus tur uzņēma ar cieņu un godu. Pabaroja, padzirdīja un nolika gulēt.

No rīta pienabrālis pamodās agri jo agri. Viņš paņēma Kabardi Hasana mīkstos zābakus un izkratīja virs uguns — sarkanā čūska iekrita ugunī un sadega.

Kad Kabardi Hasans nomazgājās un grasījās doties laukā no istabas, no durvju aplodas izdūrās dzelzs stienis, taču pienabrālis paspēja ar savu zobenu stieni atvairīt un augstmaņa dēlu izglābt.

Norunājuši par precībām, viņi veiksmīgi devās mājup. Pienāca norunātais laiks. Pieaicinājuši vedējus, viņi sūtīja tos pēc līgavas. Pienabrālis nejāja viņiem līdzi, lai kā pierunāts. Kad līgavas vedējiem bija llaiks atgriezties, kā Kabardi Hasans tika aplēsis, viņš lika seglot zirgu, lai dotos tiem pretī. Apseglots bija zirgs, ar kuru viņš jāja divpadsmito gadu. Taču, kad atveda zirgu, tajā uzlēca pienabrālis un aizauļoja.

Kabardi Hasans saskaitās.

—   Es vairs neturu viņu par savu pienabrālil — viņš izsaucās. — Dodiet man citu zirgu!

Un viņš jāja pretī līgavai ar citu zirgu. Pēc tam tika rīkotas lielas kāzas un jaunie sāka dzīvot kopā laimīgi un saticīgi.

Trīs gadus par jaunekļa pienabrāli nebija nekādu ziņu. Viņš klejoja p.a svešām zemēm. Taču visbeidzot viņam apnika klaidu dzīve un viņš nolēma atgriezties dzimtenē. Pārradies viņš sasauca ļaudis. Ļaudis sanāca, un Kabardi Hasana pienabrālis uzrunāja viņus šādiem vārdiem:

—    Labie ļaudis, lai es topu par upuri, bet uzklausiet mani.

Kad mans pienabrālis precējās, man vajadzēja priecāties vairāk par visiem, bet es sēdos viņa labākajā zirgā un aizauļoju projām. Es to darīju ne tāpēc, ka man būtu iepaticies zirgs, bet lūk, kāpēc. Ja Kabardi Hasans no rīta būtu uzvilcis zābakus, tad vienā no tiem būtu sarkana čūska un viņš mirtu no tās koduma.

Tiklīdz viņš bija to pateicis, tā pārakmeņojās līdz ceļiem.

—   Vai redzat — par to, ka atklāju jums noslēpumu, es jau esmu pārakmeņojies līdz ceļiem. Bet klausieties tālāk. Ja es nebūtu atvairījis dzelzs stieni no durvīm, tad mans pienabrālis būtu gājis bojā, — viņš turpināja un pārakmeņojās līdz jostasvietai.

—    Ja Kabardi Hasans sēstos zirgā, ar kuru jāja jau divpadsmit gadus, tad ietu bojā.

To pateicis, pienabrālis viscaur pārakmeņojās. Kabardi Hasans aiz sirdssāpēm gribēja jau padarīt sev gailu, taču viņu atturēja. Viņš ilgi jo ilgi apraudāja savu pienabrāli, pēc tam nolēma doties pie trim ozoliem un mēģināt izzināt, kā nelaimīgo glābt.

Un, lūk, viņš palika nakšņot zem trim ozoliem un dzirdēja lapotnē runājamies.

—    Atkal viens no mūsu viesiem ir ieradies. Ko mēs varam viņa labā darīt? — vaicāja viena balss.

ju&r Viņš ieradies pienabrāla dēl, — sacīja otra balss, — lai izvāra savu dēlu katlā un ar katla saturu aplej pienabrāli. Tikai tā iespējams viņam palīdzēt.

Kabardi Hasans pārradās mājās un izstāstīja sievai visu, ko uzzinājis.

—    Viņš atdeva dzīvību mūsu dēļ, — sieva bēdīgi sacīja,

—   Ko lai dara, tagad mums jāziedo savs bērns, lai glābtu viņu. Kā rādās, tāds mūsu bēdīgais liktenis.

Habardi Hasans iemeta savu dēlu verdošā ūdenī un uzlēja katla saturu savam pārakmeņotajam pienabrālim. Te pienabrālis kopā ar katlu pazuda kā nebijuši. Kabardi Hasans jutās vēl vairāk sarūgtināts. Viņš, gauži bēdādams, devās mājup, un te redz — piena brālis dzīvs un vesels spēlē aphjarcu1 , bet mazais dēlēns sēž viņam uz ceļiem.

Tie tik bija prieki. Tika svinētas tādas dzīres, ka septiņās dienās dzīrotāji nejaudāja cienastus notiesāt. Es arī tur biju» tā pārēdos, ka tikko promaiziet jaudāju.

Trīs naudiņas mantojuma

Reiz dzīvoja vecis ar veču. Viņiem bija viens vienīgs dēlis. Te vecais savārga un juta, ka viņam nav daudz atlicis, ko dzīvot. Vārdzējs paaicināja pie sevis dēlu un saka:

—             Te tev būs viss mantojums. Rīkojies ar to, kā atrodi par labāku.

To teicis, vecais iedeva dēlam trīs vara naudiņas. Dēls palocīdamies ar pateicību tās pieņēma.

Vecais nomira, dēls gods godam apglabāja tēvu.

Reiz puisis devās uz kaimiņciemu ar savām trim naudiņām kabatā. «Ko lai par tām nopērku? Kā rīkoties ar tēva mantojumu?» viņš prātoja. Te pēkšņi puisis redz, ka ļautiņi velk virvē piesietu suni.

—    Kur jūs to suni velkat un kāpēc? — puisis vaicā.

—              Velkam uz mežu, lai tur nobeigtu, B ļautiņi atbild*

—   suns ir vecs, kam to velti barot?

Puisim sametās suņa žēl.

—    Nenobeidziet suni, labāk dodiet to man. Maksāšu jums naudiņu.

Puisis paņēma suni un pārveda mājās. Māte metās dēlu rāt::

1 Aphjarca — abhāzu vijole.

—     Kam tu pārvedi to suni? Mums pašiem nav, ko ēst, bet tu vēl par viņu samaksāji naudiņu!

—     Lai suns dzīvo. Gan jau tas mums kādreiz noderēs, — dēls atbild.

Pēc kāda laika puisis atkal devās uz ciemu. Bet iedams redz: kāds piesējis virvē kaķi un velk.

—    Kur un kāpēc tu velc to kaķi? — puisis vaicā.

— Tas ir rijīgs un nekaunīgs kaķis, — svešais atbild, — domāju to nobeigt.

—             Nenobeidz, labāk atdod to man, — puisis lūdz, — maksāšu tev naudiņu.

Puisis atdeva svešajam otro no tēva mantoto naudiņu, paņēma kaķi un pārnesa mājās. Tur māte atkal ņēmās dēlu rāt par to, ka viņš tik nesaprātīgi tērē tēva mantojumu.

—             Lai kaķis dzīvo, — dēls atbild, — varbūt tas vēl mums noderēs.

Pēc kāda laika puisis atkal dodas uz ciemu. Te pēkšņi viņš redz ļaudis mežmalā ar nūjām čūsku sitam.

—             Vai die’, — puisis sauc, — ko jūs darāt? Nesitiet to! Te jums būs naudiņa!

Un atdeva par čūsku savu pēdējo naudiņu.

Kad ļaudis aizgājuši, čūska puisim saka:

—              Paldies tev, tu mani izglābi. Es tev parādā nepalikšu. Nāc man līdzi.

ļLabs ir, iesim, — puisis ir ar mieru un dodas čūskai līdzi.

Pa ceļam čūska puisi pamāca:

—              Manas māsas visvisādi tencinās manu glābēju un piedāvās dažādas dāvanas. Bet tu neko neņem, prasi tikai gredzenu.

Kad abi nonākuši pie čūsku mājas, māsas no midzeņa jau gribēja mesties puisim virsū. Bet te izglābtā čūska ierunājas:

—              Neaiztieciet viņul šis puisis izglāba man dzīvību. Ļaudis grasījās mani nosist, bet viņš aizstāvēja un izpirka.

—              Ja tā, tad mums pienākas viņam pateikties, — māsas saka.

—               Runā, puisi1 Saki, kas tev vajadzīgs, lai visu mūžu nenieka netrūktu?

—    Ja nav žēl, dodiet man savu gredzenu, — puisi lūdz._

Māsām — čūskām puiša lūgums nepatika, bet neko darīt —

vārds jātur. Tā ari atdeva viņam burvju gredzenu, piesacīdamas:

—     Nekad un nevienam šo gredzenu nedod. Ja tev būs kas vajadzīgs, pa virpini gredzenu un saki: «Gredzentiņ, dod man to un to.» Nākamajā rītā tavs lūgums piepildīsies.

To pašu vakaru puisis nolēma pārbaudīt gredzena burvju spēku. Viņš pavirpināja gredzenu un saka:

—    Gredzentiņ, gribu, lai man būtu pils!

Puisis aizmiga ar šo vēllēšanos, bet, no rīta pamostoties, redzēja sevi krāšņā pilī.

Puisis apņēma sievu un sāka dzīvot cepuri kuldams. Pateicoties burvju gredzenam, viņš ieguva itin visu.

Reiz jaunā sieva lūdz vīru:

—    Iedod man savu gredzenu!

Vīrs aizmirsa māsu — čūsku brīdinājumu un iedeva viņai gredzenu. To pašu nakti sieva palūdza, lai gredzens pārnes viņu vecāku mājās, kas bija uz salas, vidū jūras. Kā sieva vēlējās, tā ari notika.

Vīrs, no rīta pamodies, redz, ka sievas nav. Nopratis, kas noticis, viņš ņēmās gausties: 11 Tagad man vairs nav ne gredzena, ne sievas! Suns ar kaķi, padzirdējuši viņa nelaimi, ņēmās mierināt:

—    Neskumdinies, mēs tev palīdzēsim.

To pateikuši, viņi aizgāja. Gāja, gāja, nogāja pamatīgu ceļa gabalu un nonāca pie jūras. Suns uzsēdināja kaķi sev mugurā un laidās peldus. Viņi tā nokļuva salā un aizbēgušās sievas vecāku mājā. Tur suns paslēpās pajumtē, bet kaķis iezagās mājā, uzmeklēja gredzenu, pakampa to un atsteidzās pie suņa, kas viņu gaidīja. Abi aizskrēja uz jūru, kaķis sēdās sunim mugurā, un suns peldēja mājup. Vidū jūras abi sastrīdējās. Suns saka:

—    Es nesīšu gredzenu!

—    Nekā nebija! — kaķis atbild. — Es pats nesīšu!

Kamēr abi strīdējās, gredzens — buj, buļ — nogāja dibenā, kaķis bija to izmetis no mutes. Abi ņēmās nirt, bet kur nu H jūra dziļum dziļa. Visbeidzot sunim izdevās noķert zivi un izmest to krastā, bet no zivs mutes izvēlās gredzens. Kaķis paķēra gredzenu un metās skriet, bet suns dzinās pakaļ, taču nepanāca. Kaķis pirmais ieskrēja mājā un iedeva gredzenu saimniekam. Pēc tam atskrēja ari suns, bet viss gods un slava tika kaķim.

Dēls ar māti atkal dzīvoja cepuri kuldami, un suns ar kaķi tika visvisādi lutināti, tikai tie abi kopš tā laika ir naidā — tiklīdz suns pamana kaķi, tā dzenas paka).

Kuadapšmeita

Reiz dzīvoja valdnieks. Viņam bija viens vienīgs dēls.

Kādreiz medīdams valdniekdēls pamanīja mežā jaunavu ar ādu darvas melnumā. Viņš lika saviem kalpiem meiteni notvert. Valdniekdēla pavēle tapa izpiMīta. Kopā ar nobeigtajiem medījumiem viņš pārveda mājā ari meiteni. Valdniekam meitene nepatika, un viņš lika to ieslodzīt kādā no staļļiem. Stalli sakārtoja, un tur ievietoja meiteni. Ēdienu viņai nesa uz turieni, un kalpi gūstekni visādi apsmēja.

Reiz melnā meitene vaicāja kalponēm, vai tuvumā ir kāda upe. Uzzinājusi, kur tā atrodas, melnule paslepus devās uz turieni. To, kur bijis, kur ne, pamanīja valdniekdēls. Viņš zagšus sekoja meitenei. Melnulie nonāca krastā un palūkojās apkārt — nekur neviena neredzēja. Tad viņa sāka purināties — raustījās un purinājās, līdz melnā āda nokrita nost un nogūla pie meitenes kājām.

Un meitene tapa slaika un balta, no viņas atspīdēja gaisma kā no saules. Katrā sDaidajā pirkstā bija uzmaukti divi zelta gredzeni. Viņa nolauza zariņu, nobraucīja lapas un uzvēra uz tā nomauktos gredzenus. Pēc tam meitene iegāja ūdenī un laidās peldus. Ūdens, apmazgājis meitenes brīnumdai]o ķermeni, sabirza zelta un sadraba lāsītēs.

Valdniekdēls nopriecājās par meitenes skaistumu, pēc tam pierāpoja pie gredzeniem, paņēma vienu no tiem un nemanīts aizgāja.

Meitene, izpeldējusies pēc sirds patikas, izkāpa krastā, uzmeta sev melno ādu un atkal kjuva melna. Maukdama pirkstos gredzenus, viņa pamanīja, ka viena trūkst. Meitene noģida, ka to kāds paņēmis. Apbēdināta viņa atgriezās savā stallī.

Bet valdniekdēls, pārnācis mājās, apgūlās. Kopš tā laika viņš klusēja, skuma un'ne ar vienu nerunāja. Mājinieki brīnījās un bēdājās. Tēvs un māte mēģināja dēlu iepriecināt kā vien varēdami, solījās izpildīt visu, ko vien dēls prasītu, ja tikai viņš atzītos, kas spiež viņa sirdi. Tad dēls atzinās, ka gribot precēt melnuli. Vecāki brīnījās nenobrīnīdamies. Viņi neesot gaidījuši, ka dēlis izvēlēsies tādu līgavu. Taču valdnieks negribēja lauzt doto vārdu un Jāva dēlam bildināt to, kuru tas izvēlējies.

Valdniekdēls ar sievu apmetās stallī. Reiz, kad viņi likās gulēt, melnule nometa ādu un viņas miesa apgaismoja šo mitekli. Gaisma spīdēja pat cauri stajja sienām, itin kā tas būtu saules pilns. Kalpi to nemanīja, jo, dienas darbos noguruši, agri gāja pie miera. Taču valdnieks, kādu nakti izgājis paelpot svaigu gaisu, pamanīja spožas gaismas svēdras staļļa sienu spraugās.

«Vai tur būtu izcēlies ugunsgrēks?» viņš iedomāja un steigšus devās turp. Ticis pie staļļa, valdnieks pieplaka spraugai, palūkojās iekšā un redzēja, ka gaisma staro no vedeklas.

Pārsteigtais valdnieks devās pēc sievas un atveda viņu uz stalli. Nu gan valdnieks, gan viņa sieva nebija mierā ar to, ka lādu skaistuli ievietojuši stallī.

No rīta valdniekdēlu un vedeklu aicināja pie valdnieka, viņiem piedāvāja pārcelties uz pili, bet abi atteicās.

Kādu nakti, kad sieva aizmiga, valdniekdēls klusītēm piecēlās no gultas, paņēma melno ādu un iemeta to ugunī.

No rīta, uzzinājusi, ka āda sadedzināta, jaiinā sieva noskuma un ņēmās vīru bārt.

—    Melnā āda bija man piespriesta par sodu,7^7 viņa sacīja,

—   to nedrīkstēja dedzināt. Tu mani iedzini bezizejā.

Pēc ilgākas pierunāšanas viņa nomierinājās un piekrita apmesties pilī.

Jaunais vīrs ne reizi vien mēģināja izzināt, kas ir sievas vecāki, taču meitene neteica to. Beigu beigās viņa sacīja, ka saucoties Kuadapšmeita — Kuadapšu meita. Valdniekdēls nekad nebija tādu vārdu dzirdējis.

Valdniekdēla radi un draugi, to uzzinājuši, ņēmās viņam pārmest, ka viņš apprecējis kaut kādu nevienam nezināmu Ruadapšu meitu. Valdniekdēls gauži noskuma. Sieva, to manījusi.

ieteica viņam pameklēt sevis cienīgu sievu, bet viņu ievietot citā pilī.

Valdniekdēte piekrita un drīzi vien apprecēja kaimiņu valdnieka meitu.

Pēc trim dienām jaunā sieva sūtīja savas kalpones apraudzīt Kuadapšmeitu. Kalpones nonāca pie viņas mājokļa un pieklauvēja. Kuadapšmeitas kalpone iznāca un vaicāja, ko atnācējas vēloties. Svešās teicās nākušas apraudzīt valdnieka bijušo sievu.

Kalpones pasmējās un sacīja:

—    Viņa pašlaik mazgājas, bet nāciet vien!

Kad atnācējas iegāja mazgājamā telpā, viņas ieraudzīja istabas vidū milzīgu katlu, pilnu ar vārošu pienu. Pati Kuadapšmeita stāvēja vienā kreklā. Viņa nosēdināja viešņas, viņu klātbūtnē nometa kreklu, ienira verdošajā pienā un pēc tam izkāpa no katla. Kalpones brīnījās nenobrinīdamās. Viņas atgriezās mājās un cita caur citu ņēmās valdniekdēla jaunajai sievai stāstīt, ko redzējušas.

—              Muļķes tādas! — valdniekdēla jaunā sieva iesaucās.

—    Tas ir vienkāršāk par vienkāršu! Vai jūs domājat, ka es to nevaru?

Kad pārnāca vīrs, viņa pieprasīja:

—    Dabū man lielu katlu, gribu nomazgāties pienā!

Vīram nācās viņas lūgumu izpildīt. -Tika sadabūts milzīgs katls, pieliets ar pienu, uzlikts uz uguns un uzvārīts. Tieši todien valdniekdēla pirmā sieva sūtīja savas kalpones apraudzīt otro sievu. Viņām atvēra durvis un paziņoja, ka valdniekdēla sieva pošoties mazgāties. Milzu katlā virda piens, bet jaunā sieva stāvēja pie loga, vilkdama nost kreklu. Pēc tam viņa ienira pienā un … izvārījās. Kalpones sacēla troksni un izvilka viņu no katla jau mirušu. Troksni dzirdēdami, saskrēja ļaudis. Visi brīnījās par to, kādu galu viņa ņēmusi.

Pirmās sievas kalpones atgriezās pie viņas un izstāstīja visu, kā bijis.

Pēc gada valdniekdēls apņēma par sievu cita valdnieka meitu. Trešajā dienā jaunā sieva sūtīja kalpones apraudzīt vīra pirmo sievu.

Kuadapšmeita sēdēja uz spilvena, novietojusies uz sienā iedzīta zelta āķa un vērpa, virpinādama zelta vārpstiņu ar mirdzošu dziju. Kad ienāca kalpones, viņa nolēca uz grīdas, apsveicinājās ar viešņām un pēc tam atkal uzmetās vecajā vietā, turpinādama vērpt. Izbrīnītās kalpones pasēdēja, pasēdēja, aplūkoja viņu un drīz vien aizgāja. Mājās pārnākušas, viņas pastāstīja valdniekdēla sievai visu, ko redzējušas.

—    Muļķes tādas, ko jūs brīnāties? Kas tur sevišķs! — jaunā sieva noteica.

Kad pārnāca vīrs, viņa pieprasīja zelta āķi, ko iesist sienā, un uzlika uz tā spilvenu. Tieši tajā laikā valdniekdēla pirmā sieva sūtīja savas kalpones apraudzīt jauno sievu. Viņas ieveda istabā. Jaunā sieva stāvēja, tīņādama dziju ap zelta vārpstiņu. Viņa pamāja kalponēm un paliēcās, gribēdama uzsēsties uz spilvena. Taču izdarīja to tik neveikli, ka uzķērās uz kāša — tas iecirtās dziļi viņai miesā. Kalpones metās viņai klāt, noņēma no āķa, bet viņa izrādījās jau mirusi.

Apbēdinātās kalpones gāja atpakaļ pie pirmās sievas.

Kad tas bija notieis, valdniekdēls apņēmās neatgriezties mājās, iekams nebūs uzzinājis, kas ir viņa pirmā sieva un no kurienes nāk.

Kādudien viņš nonāca pie pussabrukušas būdeles. Uz būdas sliekšņa stāvēja veča. Valdniekdēla zirgam iekoda dundurs, tas sāka trakot un tik tikko nesabradāja veču. Veča pārbijās.

—     Es zinu, ko tu no manis gribi, es tūdaļ tev visu pastāstīšu, tikai nenobendē mani! — viņa sāka lūgties. — Tu gribi uzzināt, kādas dzimtas ir tava sieva. Tas nav tik vienkārši. Jāj atpakaļ uz mājām, atpūties, pēc tam saaicini radus un draugus un ar kalpiem dodieties medībās. Ar nomedīto zvēru asinīm nozied savus radus un draugus, bet visvairāk sevi. Lai tevi liek uz nestuvēm kā mirušu un zobenu noliek tev uz krūtīm. Pavēli sevi nest uz māju un nolikt pie tavas pirmās sievas istabām, bet viņai lai pavēsta, ka tevi medībās netīšām nogalējuši. Te no debesīm nolaidīsies zelta ķēde, pa kuru tavai sievai būs rāpties debesīs. Tad gan nekavējies un cērt ķēdi. Ja pārcirtīsi, sieva paliks pie tevis un tu uzzināsi, kas viņa ir un no kurienes nēk. Lai tev izdotos ķēdi pārcirst, uzsauc: «Cilvēka varā gan tērauds, gan zelts!» sacīja veča.

Valdniekdēls pārradās mājās, trīs dienas atpūtās, pēc tam sasauca radus un draugus, ņēma līdzi kalpus un devās medībās. Medību beigās pavadoņi ietina viņu apmetnī un lika uz nestu-

vēm, tad nosmērēja ar nogalēto zvēru asinīm un nesa uz māju. Pārnesuši nolika viņu pie pirmās sievas istabām, bet paši, ar rokām pa krūtīm sizdami, ņēmās apraudāt. Sievai paziņoja, ka vīrs esot medībās gājis bojā. Viņa izskrēja sētā un pacēla acis uz debesīm.

—      Tu, kam kalpo zvaigznes, tu, kam tēvs un māte ir saule un mēness, uzkllausi, ko lūdzu! Tas sods, ko tu man spriedi, iet pāri mēram, uzklausi mani un apžēlo!

Te no debesīm nolaidās zelta ķēde. Kuadapšmeita gribēja to satvert. Bet te valdniekdēls nometa apmetni, uzlēca kājās un uzsauca:

—    Cilvēka varā gan tērauds, gan zelts!

Tad viņš pārcirta ķēdi, kura tūdaļ izgaisa kā saules staru kūlis.

Tikai tagad Kuadapšmeita atzinās, ka ir mežu pavēlnieku Aergu meita. Iepriecinātais valdniekdēls apskāva Aergu meitu un veda viņu uz savu pili. Tur viņi dzīvoja tālāk mierā un saskaņā.

Ažveipšs

Ažveipšs ir mežu un kalnu pavēlnieks, zvēru un putnu aizgādnis, viņš rūpējas par medībām. Ažveipšam kupla ģimene — precēts dēls, vārdā Iuana, mūžam jaunas meitas, īstas skaistules. Viņam ir arī kalps — vieglkājis Švakuazs.

Ažveipšam bārda jau sirma, bet viņš vēl joprojām ir spēkpilns virs. Visi zvēri ietilpst viņa ganāmos pulkos, viņš gana tos kā vislabākais gans, slauc kazas un briedaļas, iedala medniekiem medījumu. Viņi saņem tikai to medījumu, kuru Ažveipšs jau nobaudījis, pārējos zvērus no viņa ganāmiem pulkiem medniekiem neredzēt un rokā nedabūt. Tikai zvērs, kuru jau apēdis un pēc tam atkal atdzīvinājis Ažveipšs, medniekiem redzams un pieejams.

Ažveipšam ir arī gani. Tie ir baltie zvēri, kas gana citus zvērus. Mednieki nešauj baltos zvērus, jo zina — par to Ažveipšs viņus sodīs, nesūtīdams vairs nekādu medījumu.

Reiz notikās tā, ka viens mednieks netīšām nošāva baitu kazlēnu. Te pēkšņi no kaut kurienes atskanēja balss: — Māmiņ, «māmiņ, manu kazlēnu nogalēja! — Tā bija Ažveipša meitas "balss. Kopš tā laika medniekam nebija laimes. Ilgi jo ilgi klejodams mežos un kalnos, viņš neredzēja nevienu pašu medījumu. Tā sodīja Ažveipšs.

Ar laiku zvēru pavēlnieks un medību aizgādnis tapa nespēcīgs un kurls, tāpēc ar viņu runāties nācaš Joti skali. Pēc Ažveipša norādījumiem medniekiem medījumu sadala viņa kalps Svakuazs. Arī viņš ir vecs un pakurls tāpat kā saimnieks. Ažveipšs ir taisnīgs un vēKgs. Viņš gribētu iedalīt visiem medniekiem vienādu medījumu skaitu. Bet gadās tā, ka viņš pavēl kalpam: «Dodi tiem, kam nava dots!» — bet Svakuazs sadzird: «Dodi tiem, kam dots!» Tā arī iznāk, ka medījums top dots ne tam, kuram pienāktos. Tāpēc daži mednieki vienmēr medī veiksmīgi, kamēr citiem nekad veiksme nesmaida.

Vienīgais, kuram gadījies Ažveipšu vaigā redzēt, bija mednieku mednieks Akundēls Hatažukva. Un tas notika tā.

Reiz Akundēls Hatažukva ar draugiem devās medībās. Viņš nomaldījās un pazaudēja savus biedrus, visbeidzot ieklīda biezoknī, un te pēkšņi… parādījās briedis. Mednieks izšāva, viņš .trāpīja sānā — ievainoja, bet nenogalināja. Briedis pazuda brikšņos. Akundēls Hatažukva gāja pa brieža pēdām. Viņš ilgi sekoja ievainotajam briedim, līdz pret vakaru nonāca kādā pļaviņā un tur ieraudzīja veselu baru briežu, tūru un stirnu. Sirmgalvis ar smailu tūbas cepuri galvā slauca briežumāti. Pamanījis mednieku, sirmgalvis uzsauca:

—    Laipni lūdzu! Ienāc manā namā! Šobrīd gan es nevaru :atstāt savu ganāmpulku, citādi tas izklīdīs.

Mednieks noprata, ka tas ir pats Ažveipšs. Māja bija neliela, sienas no vara. Akundēls Hatažukva iegāja mājā.

Izslaucis briežumātes, Ažveipšs kopā ar švakuazu ienesa piebūvē lielu vara katlu ar pienu.

—    Medniek, tu esi noguris un izsalcis, — sacīja zvēru pavēlnieks, — sēdies un ēd.

Ažveipšs uzlika galdā skābu pienu. Akundēls Hatažukva :apēda tikai trīs karotes rūgušpiena, kad jau sajutās paēdis. Tad Ažveipšs savā barā uzmeklēja to pašu briedi, kuru mednieks bija aizšāvis, un nokāva to. Tika novārīta gala. Saimnieks pasniedza viesim pleca lāpstiņu. Hatažukva izņēma savu nazi, nogrieza trīs gaļas šķēles un apēda tās, bet viņa nazis palika iedurts gaļā.

Pēc ēšanas Ažveipšs savāca kaullus un gaļas pārpalikumus rūpīgi ievīstīja briežādā un uzsita ar pletni. To pašu acumirkli briedis atdzīvojās, pielēca kājās un piebiedrojās ganāmpulkam.

Akundēls pārnakšņoja Ažveipša mājā, bet no rīta, nobaudījis trīs karotes rūgušpiena un juzdamies paēdis, pateicās saimniekam par viesmīlību un devās tālāk. Mežā viņš sastapa briedi un nošāva to. Drīz vien atradās arī pazudušie draugi. Viņi gaidīja mednieku pļaviņā. Tika atnests briedis, to nodīrāja un izvārīja. Katrs dabūja lielu gaļas gabalu, bet Akundēls paņēma sev lāpstiņu. Viņš sāka griezt gaļu un pēkšņi pamanīja tajā savu nazi. Mednieka biedri brīnījās nenobrīnīdamies — kā brieža gaļā nokļuvis viņa nazis. Tad drosmīgais mednieks izstāstīja visu notikušo — kā viņš nakšņojis Ažveipša mājā, kā viesojies un iecirtis savu nazi gaļā, kad griezis brieža plecu.

—    Tagad jūs redzat; — sacīja Akundēls, kad bija beidzis savu stāstu, — ka mūsu zelta pavēlnieks Ažveipšs no tiesas sūta mums tikai tādu medījumu, ko pats jau nogaršojis, apēdis kopā ar draugiem vai radiem un pēc tam atdzīvinājis mums, vienkāršiem mirstīgajiem, par prieku!

Ažveipšs un pūce

Reiz zvēru un putnu valdnieka Ažveipša sieva, kura bija izdaudzināta tuvu un tālu sava spīvā rakstura dēļ, sāka viņu lūgties:

—    Tu pārvaldi visus zvērus un putnus, tu varētu visiem par baltu skaudību uzcelt māju no kustoņu kauliem. Izdari tā, sagādā man to prieku!

Ažveipšs ilgi nebija ar mieru, bet sieva neatstājās — tik ilgi pierunāja, līdz beidzot viņš nolēma sievas iedomu izpildīt.

Ažveipšs sasauca visus zvērus un putnus. Visi ieradās, tikai pūce nerādījās.

Gaida dienu, gaida otru, bet pūces nav. Visbeidzot atlidoja arī pūce.

—            Kāpēc tu neieradies uzreiz, kad saucu? Kas tev ļāvis nokavēties? — sadusmotais Ažveipšs bārās.

—            Es skaitīju dzīvos un mirušos cilvēkus, tāpēc aizkavējos, piedod man šo nokavēšanos! — pūce sacīja.

— Vai tad saskaitīji? — Ažveipšs vaicāja.

—   Jā! — pūce atbild.

—    Un kuro tad ir vairāk?

— Sākumā saskaitīju mirušos un dzīvos, bet pēc tam pievienoju mirušajiem vēl vienu cilvēku, kurš klausīja savas sievas muļķīgos padomus. Tad mirušo izrādījās vairāk.

Ažveipšs padomāja, padomāja — un saprata savu kļūdu.

—             Izklīstiet un dzīvojiet veseli, — viņš sacīja putniem un zvēriem, piemetinādams: — Lai katru dienu pūcei tiek viens putns. Tas putns, kuru apēdīs pūce, nonāks paradīzē.

Lūk, kāpēc putni, ieraugot pūci, saskrien tai apkārt un knābā viņu, brēkdami: «Edi Edi Ed! Edi» Viņi ir pārliecināti, ka tas, kuru pūce apēdīs, nokļūs paradīzē.

Gans un Ažveipša meita

Jauns gans reiz šāva uz stirnu, bet nenošāva, tikai ievainoja to. Stirna sāka skriet, pēc tam apstājās un atskatījās. Palūkojās uz ganu un atsāka skriet. Gans sāka iet pa stirnas pēdām. Gāja, gāja, līdz iemaldījās nepazīstamā aizā. Un taka noveda viņu pie zaļa vara mājiņas ar smailu jumtu.

Gans nostājās pie sliekšņa, netikdams gudrs, kam māja varētu piederēt. Te viņš izdzirda balsi sakām:

^ ^Nāc iekšā!

Gans iegāja iekšā un redz: briežādās ietinies, sēž vecs, bārdains vīrs. Tas bija zvēru un putnu valdnieks, medību aizgādnis Ažveipšs.

—    Laipni lūgts! — saimnieks vēlīgi sacīja.

Uz galda stāvēja bļoda un karote.

—    Tu droši vien būsi izsalcis. Nogaršo rūgušpienu!

Gans paņēma karoti un pasmēla no bjodas. Taču jau pēc trim karotēm rūgušpiena sajutās paēdis.

Gans palūkojās apkārt un redzēja sētā trīs stirnas rotājam. Kamēr viņš tā lūkojās, vecis vaicā:

—   Ko tu skaties, vai ko ieraudzīji?

—   Stirnas sētā rotājas, — gans sacīja.

—    Tās nav stirnas, bet manas meitas, — sirmgalvis sacīja,

—    viņu drānas ir tur, zem krūma. Malējā kleita pieder jaunākajai meitai. Vecākās jau precētas, bet mazākā vēl jaunavās. Dodies turpf Pamēģini nemanīts piezagties un aiznest drānas, tad redzēsi, kas notiks.

Gans saņēma dūšu, piezagās jaunākās meitas drānām un sagrāba tās. Te stirnas tūdaļ pārvērtās jaunavās. Vecākās apvilka savas kleitas, bet jaunākā, apsegusies ar garajiem matiem, stāvēja kā sastingusi. Tad vecākās sāka brēkt:

—  Redz, kur mūsu svainis! Redz, kur svainis! — un saņēma ganu aiz rokām. Gans atdeva jaunākajai meitai drānas, un viņi visi devās uz Ažveipša māju. Netālu no viņa mājas jau bija uzradies zaļumu apvīts jaunlaulāto namiņš.

Ažveipšs vēlēja rīkot cienastu. Rosīgais mežinieka kalps Svakuazs nokāva tūru, kazu un zaķi, gaļu salika katlā, bet kaulus un ādas sakrāva kaudzītē. Ažveipšs uzsita ar savu zizli pa kaudzīti, un kauli atkal pārklājās ar gaļu, bet gaļa — ar ādu. Kustoņi atguva savu iepriekšējo izskatu. Tikai tāds medījums, kuru iepriekš nobaudījis un atdzīvinājis Ažveipšs, ir nomedījams medniekam. Citus dzīvniekus medniekam nemūžam neieraudzīt.

Pagāja trīs gadi. Sajā laikā gana sieva ik gadus dzemdēja pa bērnam — pirmā bija meita, to nodeva audzināšanā ūdensmeitai, otrais bija puisēns — to audzināja briedis, bet trešais atkal bija puisēns, kuru atdeva audzināt stirnai.

Reiz ganam sagribējās paciemoties pie ļaudīm, un viņš to pasacīja savai sievai.

—    Par to tev jārunā ar manu tēvu! — sieva sacīja.

Gans devās pie Ažveipša. Ažveipšs noklausījās viņa sacīto un vaicāja:

—            Vai zini to lielo pļavu, kur ļaudis parasti gana savus lopus?

—   Zinu, — gans atbild.

—  Tu atgriezīsies mājās un apmetīsies tajā pjavā, bet skaties, neaizvaino savu sievu, citādi klāsies slikti.

—    Kā lai es to uzdrošinātos! — gans iesaucās.

—  Labs ir, ej un izgulies. Liecies agrāk gulēt, bet, kad modīsies, tad aizkļūsi, kur vēlies, — Ažveipšs sacīja.

Gans un viņa sieva agri apgūlās, bet pamodušies redzēja, ka nokļuvuši pilī, no kuras logiem varēja redzēt ziedošo pļavu.

Ļaudis bija gauži izbrīnījušies, redzēdami pa vienu nakti izaugušo pili, bet neiedrošinājās nākt tuvāk. Palūkojusies pa logu, gana sieva sacīja vīram:

—   Izej pie ļaudīm, apsveicinies ar viņiem un saki: «Es esmu jūsu pavēlnieks.»

Gans darīja, kā sacīts. Apsveicinājās ar ļaudīm un teicās esam viņu pavēlnieks. Ļaudis viņu atzina par pavēlnieku. Tā gans sāka dzīvot tanī apvidū.

Reiz kāds no pavalstniekiem sadomāja precēties un ielūdza ganu kāzās. Sieva piekodināja:

—    Brauc vien, tikai pielūko, nepiedzeries!

Vīrs aizbrauca, bet naktī pārradās pagalam piedzēries. Sieva tobrīd cieši gulēja. Viņš uzrāpās uz lieveņa un, stāvēdams četrrāpus, grābstījās gar durvīm. Taču sieva nedzirdēja. Tad vīrs pārskaitās un sāka kliegt:

—    Taisi vaļā durvis, velnene! Tu esi aprijusi manus bērnus! Dzirdēdama skaļās lamas, sieva pamodās un atvēra durvis.

Viņa neko vīram nepārmeta — ne vārdiņa neteikusi, izģērba vīru un nolika gulēt. Tad atsauca meitu, kura bija nodota audzināšanā ūdensmeitai, nosēdināja pie gultas un iedeva tai rokā četrstīgu ačamguru1 . Pēc tam ataicināja vecāko dēlu, kurš dzīvoja pie brieža, un iedeva viņam divstīgu vijoli. Visbeidzot viņa ataicināja jaunāko dēlu, kuru audzināja stirna, un sacīja:

—       Jūs, puiši, dejojiet, kad māsa spēlēs, pēc tam vecākais lai spēllē aphjarcu, bet tu, meit, dejo ar jaunāko brāli. Palieciet pie tēva tik ilgi, līdz viņš pamodīsies. Bet, ja viņš atmodies vaicās, kur ir jūsu māte, tad sakiet viņam:

—      Tēvs, kad tu viņai tiki pateicis aizvainojošus vārdus, viņa aizgāja pie savas vecākās māsas Huni Huni Kadlaba.

To teikusi, viņa to pašu brīdi pazuda. Bērni darīja, kā

1 Ačamgura — abhāzu mūzikas instruments.

māte vēlējusi. Viņi spēlēja un dejoja tēvam līdzās. No rīta pamodies, viņš ieraudzīja bērnus, nobrīnījās un vaicāja:

—     Kāpēc jūs esat šeit? Kur tad ir jūsu māte?

—    Tēvs, — sacīja bērni, — tu viņu apvainoji, rupji nolamādams, un viņa aizgāja pie savas vecākās māsas Huni Huni Kadlaba.

Tēvs gauži noskuma, nokāra galvu un iegrima domās. Domāja, domāja, līdz nolēma doties pie Ažveipša. Viņš sasauca visus putnus un vaicāja tiem:

—     Kurš no jums varētu mani aiznest uz Ažveipša valstību?

Taču visi putni, izņemot klinšu ērgli, sacījās nezinām, kur viņa mītne atrodama.

Izlīdzēja klinšu ērglis, kurš vīru pārvērta blusā, palika zem kādas spalviņas un aizlaidās. Kad viņi nonāca Ažveipša mītnē, mežinieks nelaida znotu iekšā un uzsauca:

—    Vācies prom, nicināmais, es negribu tevi ne pazīti

Veselu nedēju znots nostāvēja pagalmā, kamēr Ažveipšam sametās viņa žēl.

—     Kas tev vajadzīgs? — viņš noprasīja.

. — Palīdzi man atrast sievul — znots lūdzās.

Ažveipšs sasauca visus putnus un vaicāja tiem:

—    Kurš no jums pazīst Huni Huni Kadlaba?

Neviens nezināja padoma, tikai vārna teica:

—    Es pazīstu Huni Huni Kadlaba un paņemšu tavu znotu līdzi, tikai tas ir ļoti tālu. Es atlidoju no turienes kopā ar savu māti. Kad mēs izlidojām, mana māte bija jauna, bet es biju glluži vēl putnēns, ceļā mana māte novecoja, bet es kļuvu pieaugusi. Ažveipš, pārvērt savu znotu par blusu un sēdini man zem spalvas, tad paņemšu viņu līdzil

Ažveipšs darīja, kā vārna teikusi. Un vārna savēcināja spārnus un aizlaidās.

Ceļš bija tālum tāls, tik tāls, ka vārna pa ceļam nosirmoja. Visubeidzot viņa atlidoja Huni Huni Kadlaba miteklī, un Ažveipša znots atkal pieņēma cilvēka izskatu. Viņš devās pie Huni Huni Kadlaba un lūdza viņu samierināt ar sievu.

—    Nemūžam vairs ne ar vienu vārdu es viņu neapvainošu! — viņš solījās.

Huni Huni Kadlaba apžēlbjās par viņu. Veselu mēnesi viņai

nācās pierunāt māsu, lai tā izlīgst ar vīru. Beigu beigās Ažveipša jaunākā meita piekrita.

Vīrs un sieva atgriezās tur, kur viņus gaidīja bērni, sasauca ļaudis un sarīkoja līksmas dzīres.

Ari es tur dzīroju pagājšnakt, tāpat kā tas cilvēks, kuram pat ceļš turp nav zināms. Mēs dzīrojām kā ļautiņi, kuriem nav ne miltumiņa pie dvēseles. Piedzērāmies tāpat kā tie, kuri ne pilītes netika mutē ņēmuši. Rīta pusē cēlāmies no galda, itin kā nebūtu nemūžam pie tā sēdušies. Visu ceļu klupu un kritu kā gājējs, kas mīdās uz vietas. Nule nāku no turienes un nokļuvu pie jums. Izstāstīju jums patiesīgu stāstāmo, kas patiesībai maz līdzinās. Ja nu jūs vaicāsiet man, vai tas tiesa vai izdoma, patiesība vai meli, tad es atbildēšu: ja nostāsti mēdz būt patiesi, tad arī šī ir tīra patiesība.

Abinuavī

Stāsta, ka vecos laikos Abhāzijas mežos mitinājies meža cilvēks Abinuavī. Viņš līdzinājies cilvēkam — bijis liels augumā, matiem klāts. Uz viņa sejas biezie mati veidojuši tādu kā bārdu. Pat ausis klājuši mati, tikai plaukstas bijušas plikas. Krūšukauls bijis stipri izvirzīts uz āru, bet nagi — gari jo gari kā ķekši.

Abinuavī tērpies zvēru ādās. Ar milzu spēku apveltīts, viņš bijis nikns un bezbailīgs. Tāpēc satikšanās ar viņu nevienam neko labu nesolījusi.

Meža cilvēks pārticis no medījumiem. Noķerto mežazvēru viņš sagriezis ar kaula izaugumu krūtīs, pēc kam izsūcis tam asinis.

Abinuavī medījis tikai naktīs, bet pa dienu slēpies nepieejamos biezokņos. Ar medniekiem viņš pastāvīgi naidojies, uzbrucis viņiem un atņēmis medījumu. Tā gājis laiks. Ļaudis sākuši izcirst mežus, mežos veidot takas. Abinuavī devies aizvien tālāk biezokņos, līdz gājis bojā no drošsirdīgā mednieka Marddēfa Mardsou rokas. Un tas noticis — lūk, kā.

Reiz drošsirdīgais mednieks Marddēls Mardsou ganījis savu ganāmpulku mežā, Bzibas upes augštecē. Dienā viņš nomedījis

kalnu kazu. Bet vakarā iekūris ugunskuru un cepis uz uguns medījuma aknas un sirdī. Te mednieks dzird, ka viens iet pa mežu, zarus lauzdams, un sauc: — Marddēls Mardsou, vai tu esi te?

Mednieks nopratis, ka tas ir meža cilvēks, un cietis klusu.

Vēlreiz atskanēja sauciens: — Marddēls Mardsou, vai tu tur esi?

Mardsou ari šoreiz nav atsaucies, bet aši pielādējis kramenīcu, uzlicis apmetni uz celma un paslēpies krūmos.

Te pienācis meža cilvēks un meties virsū apmetnim, domādams, ka zem tā guļ mednieks.

—     Stāt! — Marddēls Mardsou uzsaucis.

—    Nešauj, tik un tā netrāpīsi! Man trāpa tikai viena Bode no simta! — izsmējīgi sacījis meža cilvēks.

—     Sī lode ir simt ložu vērta! — sacījis Marddēls Mardsou. Viņš izšāvis un trāpījis meža cilvēkam sirdī. Abinuavī ievaidējies un aizskrējis.

No rīta Marddēls Mardsou ar kramenīcu un suņiem gājis pa asiņainajām pēdām un meža biezoknī atradis meža cilvēku mirušu. Bet viņam blakus divas māsas raudājušas un vaimanājušas:

—    Mēs taču tevi lūdzām neiet mežā, kur medī Marddēls Mardsou!

Kad viņu priekšā parādījās bezbailīgais mednieks, meža cilvēka māsas izbijušās un sākušas lūgties; lai viņas atstājot pie dzīvības. Marddēls Mardsou viņas nomierinājis:

—    Neaiztikšu jūs. Tikai lai neviens nerādās mežā, kur es medīju.

To pateicis, mednieks gājis projām.

Nobeidzis meža cilvēku, Marddēlte Mardsou izziņojis ļaudīm, ka tagad tie var medīt netraucēti.

Mednieks Smels un viņa dēls

Ciemā, kur mednieks Smels dzīvoja, visi viņu cienīja. Smels uzskatīja, ka viņa amats ir medības, un nodarbojās tikai ar tām. Ikreiz, kad viņš gāja medībās, viņu pavadīja pussimts ciema

iedzīvotāju ar zirgiem un ēzeļiem. Viss ciems pārtika no tā, ko samedīja Smels. Uz zirgiem un ēzeļiem ļaudis krāva Smēla vienas dienas medījumus. Kad medījumu gaļa izsīka, Smels atkal devās medībās. Pats valdnieks cienīja mednieku Smeļu, bet kaimiņi dalījās ar viņu it visā, apsēja viņa laukus un apdarīja visus saimniecības darbus.

Allaž, dodoties medībās, Smels ņēma līdzi savu mācekli, kaimiņzēnu Hnīšu. Zēns palīdzēja viņam nest ēdamo un šaujamrīkus. Smēlis mācīja viņu dzīt pēdas zvēriem.

Bet tad atgadījās nelaime — Smels nomira, atstādams sievu ar mazu dēlu — vairāk bērnu viņiem nebija. Viss ciems apraudāja aizgājēju. «Cik laimīgi mēs bijām, kad Smels bija dzīvs! Viņš visus mūs pabaroja ar medījumu, tikai tagad mēs jutīsim, kāds labdaris no mums aizgājis!» ļaudis gaudās.

Kopš tā laika, kolīdz ļaudis sanāca kopā, tūdaļ ņēmās pieminēt un bēdāties par brīnumaino mednieku.

Taču gāja laiks. Smēla māceklis Hnīšs izauga, kļuva par izdaudzinātu mednieku un apgādāja ļaudis ar medījumu tikpat devīgi, kā to bija darījis Smels. Arī Smēla dēls paaugās. Bieži vien viņš ņēma tēva šauteni un šāva mērķī. Reiz viņš uzrunāja tēva mācekli:

—    Vai tu nepaņemtu mani līdzi medībās? Tiesa gan, vēl es nespēšu medīt pats, bet tu varētu mani iemācīt, kā mans tēvs kādreiz mācīja tevi.

Zēns lūdzās tam lūgdams, līdz Hnīšs piekrita ņemt zēnu līdzi. Viņi norunāja ticies mežā. Puisēns priecīgi skrēja uz māju, lai pastāstītu visu mātei.

—    Māmiņ, — viņš ņēmās māti pierunāt, — sagatavo man šaujamo, gribu iet medībās. Hnīšs ir ar mieru ņemt mani par palīgu. Sagatavo drīzāk, citādi nokavēšu!

—    Vai die’!.— māte iesaucās. — Tu vēl esi bērns! Un viņš ir ar mieru ar tevi noņemties? Lai mūsu radītājs viņam ir vēlīgs un sūta veiksmi!

Māte sagatavoja pārtiku un šaujamo — iedeva tēva šauteni un uzmeta dēlam apmetni. Puisēns ieradās norunātajā vietā mežā, bet Hnīša vēl nebija. Viņš nemaz netaisījās tur iet, viņš viens pats bija aizgājis medīt uz citu pusi.

Smēla dēls gaidīja Hnīšu, līdz satumsa. Tad viņš devās atpakaļceļā, taču nomaldījās no ceļa. Beigu beigās puisēns ap-

stājās zem liela dižskābarža. Stumbra apakšā ēnojās dobums, puisēns ielīda tajā un sacīja:

— Skābardi, šonakt es esmu tavs viesisl

pēc kāda laiciņa uznāca lietus. Netālu no tās vietas, kur puisēns nakšņoja, tecēja upīte. Bet aiz upītes klintīs mitinājās meža pavelnieks.

Un, lūk, pusnaktī aiz upes nogranda sauciens:

—    Skābardi!

No skābarža virsotnes skanēja atbilde:

Jg Hei, kas mani sauc?

—    Nāc, jau laiks, — atbildēja balss aiz upes.

Te gars, skābarža saimnieks, uzsauca:

—    Kā lai eju? Pie manis ir viesisl

v — Ja tev ir viesis, nāc kopā ar viņu! Vai tad mēs nejaudāsim viņu uzņemt? — skanēja atbilde.

Tad skābarža saimnieks nokāpa lejā un sacīja puisēnam:

—    Nebīsties no manis — ej turp, kur es iešu!

Smēla dēls paļāvīgi uzmeta šaujamo plecā, uzlika plecos apmetni un sekoja skābarža saimniekam.

Tā viņi nonāca pie upes, pārgāja tai pāri un pienāca pie klints. Klints atvērās un aiz viņiem tūdaļ atkal aizvērās. Puisēns paliūkojās apkārt un redz: visapkārt deg daudz sveču, kaut kādi ļaudis sēž pie galda un ietur maltīti. Skābarža saimnieks atstāja zēnu maliņā, bet pats piegāja pie galda.

—    Laipni lūdzam! — sanākušie viņu apsveicināja.

—              Kāpēc tu nokavējies? Domāju, ka tu nāksi ātrāk? — viņu uzrunāja godājams sirmgalvis.

—              Lai mana galva krīt tavējās vietā, Ažveipš, — skābarža gars sacīja, ļļ kā es varēju nākt? Nomaldījies puisēns bija ierīkojies nakšņot mana skābarža dobumā un teica: «Esmu tavs viesis.» Man bija žēl atstāt viņu vienu.

Izrādījās, ka sirmais vīrs ir meža pavēlnieks, zvēru un putnu valdnieks, medību aizgādnis.

— Kā dēls viņš ir? — Ažveipšs jautāja.

Skābarža saimnieks sacīja:

—              Sis puisēns ir mednieka Smēla dēls, tu viņa tēvam kādreiz atvēlēji bagātīgu medījumu.

—             Vai tad viņš jau ir tik liels, ka pats var medīt? ļļf Ažveipšs vaicāja. — Viņam vēli jābūt mazam zēnam.

Te skābarža saimnieks runāja tālāk:

—      Tu droši vien atceries, Ažveipš, ka toreiz, kad Smels, vēl gāja medībās, viņš ņēma līdzi zēnu, vārdā Hnīšs, lai apmācītu viņu medību mākslā. Kad Smels nomira, Hnīšs kjuva par mednieku. Tagad Smēla mazais dēlēns lūdza, lai Hnīšs paņem viņu līdzi medībās. Hnīšs izlikās piekrītam. Kad zēns ieradās norunātajā vietā, viņš tur nevienu neatrada. Vai patmīlis Hnīšs ņems zēnu līdzi medībās? Nē! Viņš devās pavisam uz citu pusi. Kad satumsa, zēns gribēja doties mājup, bet apmaldījās un sameklēja naktsguļu mana skābarža dobumā. So puisēnu es atvedu šurp.

—   Ja tā, — sacīja Ažveipšs, — parādi viņu man.

Skābarža saimnieks pieveda puisēnu pie Ažveipša, vecais palūkojās viņā un iesmējās:

—    Viņš taču vēl gluži bērns! Bet to vīzdeguni es pārmācīšu, jupis viņu rāvis!

—     Nekautrējies! — viņš sacīja puisēnam. — Sēdies un ēd* neraizējies ne par ko. Mans draugs, kas tevi atveda šurp, tev palīdzēs itin visā, tikai pielūko, klausi viņu!

Kad maltīte beidzās, skābarža saimnieks zēnu aizveda. Viņi atgriezās dobumā. Zēna aizgādnis sacīja: gplr Sēdi turpat, kur sēdēji. No rīta, tikko svīdīs gaismiņa* tu pavisam tuvu ieraudzīsi tūru. Sauj, un tūrs būs tavs medījums. To tev sūta Ažveipšs, pie kura mēs šonakt viesojāmies. Hnīšs būs tepat tuvumā. Dzirdēdams šāvienu, viņš steigsies šurp un sāks tevi pierunāt: «Paklau, teiksim visiem, ka tūru nošāvu es.» Bet tu viņam atbildi: «Labi, ja tu gribi, lai visi domā, ka esi nošāvis tūru, tad trīsreiz piesit pie šī koka un saki: «Tas, ko es nogalēšu, un tas, ko tu nogalēsi, lai no šīs dienas tiek tev.»»

To teicis, skābarža saimnieks nozuda koka virsotnē.

Kā viņš sacīja, tā arī notika. Sāka aust gaisma, jau varēja saskatīt bises tēmēkli. Netālu no skābarža parādījās tūrs. Puisēns izšāva, un tūrs bija uz vietas beigts. Šāvienu izdzirdis, atskrēja Hnīšs. Viņš ieraudzīja puisēnu un sāka taisnoties:

1 mi Mēs norunājām kopā doties medībās, bet es tevi netīšām piemānīju. Dzenoties pakaļ medījumam, aizsteidzos uz citu pusi. Drīz uznāca tumsa — kur lai es tevi meklētu? Bet tagad es tevi lūdzu, sacīsim visiem, ka tūru nošāvi nevis tu, bet es.

Zēns paklusēja un sacīja:

—     Labi, bet, ja tu gribi, lai es visiem saku, ka tūru nošāvi tu, tad piesit trīsreiz ar koku pie šī skābarža un saki: «Tas, ko -es nogalēšu, un tas, ko tu nogalēsi, lai no šīs dienas tiek tev.»

Hnīšs darīja, kā puisēns teicis. Tad viņi atgriezās ciemā un Smēla dēls visiem izziņoja:

—    Mednieks, ar kuru kopā es devos medībās, ir nošāvis tūru. Dodieties pēc ga]as!

—     Kāda veiksme! — (audis sauca. — Sis mednieks tagad mums aizstās Smeļu.

Ciema ļaudis ņēma zirgus un mū]us un devās uz mežu. Zēns .aizveda viņus tanī vietā, kur gulēja nogalinātais tūrs. Viņi tam novilka ādu, paņēma gaļu un devās mājup. Visi slavēja mednieku.

—     Tu gādā mums gaļu, kā agrāk to darīja Smelsi — viņi sacīja.

Drīz vien Hnīšs ar Smēla dēlu atkal devās turp, kur tika nošauts tūrs. Un ieraudzīja gravā ganāmies stirnu baru. Hnīšs ņēmās šaut: vienreiz, otrreiz, trešo, bet ne reizi netrāpīja. Tad šāva puisēns un drīzi vien nošāva kādu duci stirnu.

Kad viņi pārnāca ciemā, Hnīšs sasauca ļaudis un visu priekšā atzinās, ka tūru nošāvis nevis viņš, bet puisēns.

—     No šīs dienas es vairs nevarēšu gādāt jums gaļu, — viņš sacīja, — šis puisēns, Smēla dēls, ir kļuvis tikpat l'abs mednieks, kā bija viņa tēvs. Tagad viņš jums gādās gaļu, bet es vairs mežā kāju nesperšu. Man kauns turp iet. Jūs varbūt man augstsirdīgi piedosiet, bet zvēri apsmies.

Baltie aventiņi

Reiz dzīvoja gans, vārdā Apšisba. Viņš mēdza ganīt savu aitu baru pie Ričas ezera. Kad nāca laiks aitiņas pārot, no ezera mēdza izkāpt balti aventiņi. Gans zināja, ka šajā laikā nedrīkst trokšņot un sarunāties, citādi aventiņi aizies ezerā un aizvedīs visu baru sev līdzi.

Reiz pirms pārošanas ganam kādās neatliekamās darīšanās nācās doties uz ciemu. Viņu nomainīja jaunākais brālis — padumjš jaunulis. Vecākais tam cieši piekodināja:

—    Sinī naktī no ezera pie mūsu aitām nāks balti aveni. Tos redzēdams, ciet klusu. Vislabāk būs, ja tu ietīsies apmetnī un liksies gulēt. Ja ierunāsies, aveni aizies ezerā un aizvedīs aitas sev līdzi. Viss mūsu ganāmpulks būs pazudībā.

—   Labi, neuztraucies, ~ jaunākais brālis atbildēja, bet pats nodomāja: «Tur gan būs, ko redzēt!»

Vecākais brālis aizgāja. Bet naktī no ezera iznira baltie aveni, aitubars viļņoja vien. Jaunākais brālis, atminēdamies vecākā piekodinājumu, gulēja, savā apmetnī satinies. Taču ziņkārība nelika viņam mieru. Pirmajā naktī viņš izturēja un nesāka avenus novērot, otrajā — arī noturējās, bet trešajā -^nenocietās. Un palūrēja no apmetņa apakšas. Tas, ko viņš ieraudzīja, lika jaunulim aiz pārsteiguma iesaukties. Aveni izbijās un metās ezerā. Visas aitas sekoja tiem.

Izmisušais jaunākais brālis skrēja uz ciemu un pastāstīja vecākajam, kas atgadījies.

— Es taču tevi brīdināju! Kāpēc tu neklausīji? — vecākais brālis pārmeta. -7. Ko lai dara, mēģināšu dabūt mūsu ganāmpulku atpakaļ. Tikai nenāc man līdzi, citādi atkal visu sabojāsi.

Vecākais brālis gāja pie ezera, apsēdās krastā un ņēmās uz niedru stabulītes spēlēt ganāmpulka barošanas dziesmu. Viņš spēlēja ilgi, līdz aitas, aicinājumam paklausīdamas, sāka pamazām nākt krastā.

Tomēr jaunākais brālis nebija varējis nosēdēt mājā — ziņkārības dzīts, viņš piezagās pie ezera palūkoties, kā vecākais brālis dabūs atpaka] ganāmpulku, un paslēpās krūmos. Kad aitas sāka nākt ārā no ezera dzi)umiem un kāpt krastā, muļķītis neizturēja un iesaucās:

—    Paldies Dievam, mūsu aitiņas klāt!

Aitas atkal ielēca ezerā un nozuda visas kā viena. Vecākais brālis bāra jaunāko par nepaklausību, rājās un šķendējās, bet neko līdzēt — vientiesis paliek vientiesis.

—       Ej mājās, es pamēģināšu vēlreiz izsaukt ganāmpulku no ūdens, — vecākais brālis sacīja.

Padzinis jaunāko brāli, viņš atkal apsēdās pie ezera. Spē-

lēja un spēlēja, taču aitas vairs nerādījās. Gans izsamisa. Viņš uzrāpās klintī, ietinās apmetnī un metās ezerā. Tā arī noslīka.

Vēl kādus trīs gadus pēc kārtas rudenī, aitu cirpšanas laikā, ezervirsus noklājās ar vilnas pinkuļiem. Tur gans ezera dibenā cirpa savas aitas. Pēc tam vairs nebija redzams nekas.

Dzizlana

Vai esat dzirdējuši par Dzizlanu — ūdensmāti? Ja neesat, tad pastāstīšu. Viņa ir ūdensmeita ar gariem zelta matiem. Kāju pēdas viņai pagrieztas uz atpakaļu, tāpēc neviens, ar viņu cīnīdamies, nevar šo meitu nogāzt uz muguras. Viņa labi peld un ūdenī jūtas kā mājās. Viņas miesa ir spraiga, āda balta kā pergaments. Bet acis mirdz kā dimanti.

Māte Dzizlana, Zelta ūdeņu valdniece, audzināja savu meitu pēc sava ģīmja un līdzības, nododama tai gan savu skaistumu, gan savus tikumus.

Dzizlana mēdz piesisties vientuļiem ceļagājējiem un cīkstēties ar viņiem. Reizēm viņa iemīl kādu jaunu un izskatīgu ceļinieku. Nekādi ieroči viņu nebiedē, izņemot abpusgriezīgu dunci. Satiekoties ar viņu, ceļiniekam jāpaceļ duncis un jāsaka: «Uašhua makjapsīs»!1 Tad viņa taps mierīga. Bet vairāk par visu viņa sargā savus zelta matus.

Dzizlana kalpo tam, kam izdevies izraut vai nogriezt viņas matu šķipsnu. Bise un pistole neko nespēj viņu ievainot — tās šauj garām. Arī zobens viņai neko nevar padarīt — viņa pārtver to aiz roktura. Tāda ir Dzizlana.

Reiz kāds spēkonis jājis pa mežu — devies ciemos pie radiem. Bijis vakars, sācis smidzināt — visīstākais Haiks Dzizlanas izdarībām. Viņš piejājis pie upes, sācis meklēt seklumu. Te zirgs iekrācies un apstājies. Mudinājis, mudinājis, bet zirgs ne no vietas. Pēkšņi jātnieks redz savā priekšā skaistuli Dzizlanu stāvam. Jātnieks vaicājis: «Ko tev vajag?» Bet viņa neatbild. Metusies viņam virsū, norāvusi no zirga un sākusi cīkstēties.

1 Uašhua makjapsīs — maģiska formula (burt. tulk. dievišķais mīkstais kramiņš).

Abi ilgi cīkstējušies. Dzizlana sākusi pagurt un vilkusi spēkoni tuvāk upei, taču jauneklis bijis apķērīgs — izvilcis dunci, nošņāpis tai matu šķipsnu un paslēpis to patronu kabatiņā. Dzizlana nu kļuvusi padevīga un gājusi viņam līdzi. Spēkonis viņu uzrāvis zirgā un nosēdinājis seglos sev priekšā. Tā arī pārvedis mājās.

Dzizlana pie viņa kalpojusi un vadījusi visu saimniecību. Katru dienu lūgusies, lai atdodot matus, bet saimnieks ne dzirdēt negribējis. Viņš paslēpis Dzizlanas matus zem jumstiņiem. Reiz visi aizgājuši darbā uz lauku. Mājās palikusi tikai Dzizlana un maza meitenīte. Dzizlana uzvārījusi lielu katlu ar pienu, pacienājusi meitenīti ar krējumu un sākusi izvaicāt, kur esot paslēpti viņas mati. Meitenīte parādījusi, ka jumtā. Dzizlana izrāvusi savus matus no jumstiņapakšas, pasmējusies, pēc tam iemetusi meitenīti pienā, bet pati pazudusi.

Stāsta vēl tādu gadījumu:

Slavenais mednieks Akundēls Hatažukva Aldzgas upes ielejā saticis Dzizlanu. Viņš pieveicis ūdensmeitu cīniņā, nogriezis tai matu šķipsnu, iešuvis ādā un nēsājis kakl'ā kā amuletu. Viņa lūgusies, lai laižot vajā. Akundēls licis zvērēt, ka viņa turpmāk neaiztikšot ]audis ne dienu, ne nakti. Dzizlana esot zvērējusi: «Lai tava lode nekad nelido garām mērķim, un lai es nespēju nodarīt nekādu Jaunumu ceļiniekiem, kurus satikšu.»

Akundēls atdevis Dzizlanai matus un palaidis viņu vaļā. Kopš tā laika mednieks nekad neesot aizšāvis garām. Viņa lode sasniegusi ikvienu medījumu, uz ko viņam nav bijis slinkums izšaut. Tādā kārtā Akundēls Hatažukva kļuvis par varenu mednieku. Kopš tā liaika Dzizlana nevar neko padarīt vientuļiem ceļavīriem. Ieraugot cilvēku, tā met lielu līkumu. Lūk, kāpēc par viņu nav vairs nekas dzirdams.

Ka tapa izšķirti Mēness un Saule

Kalnos dzīvoja neredzēti daiļa meitene. Viņai bija laba daba, un viņa pieprata visādus rokdarbus. Turpat netālu līdzenumā dzīvoja brašs jauneklis. Viņš bija izveicīgs jātnieks, nebijās ne no kā un mīlēja daudz ceļot.

Valodas par brīnumskaisto meiteni kalnos sasniedza jaunekli. Viņš jau sen bija zvērējis, ka apņems par sievu tikai tādu meiteni, kura pa vienu dienu, strādādama no lēkta līdz rietam, pašūdinās viņam drēbju kārtu.

Viņš sadabūja tūku, vadmalu, zīdu un safjānu, lai dotos pie meitenes. Tur ieradies, viņš pastāstīja meitenei par savu apņemšanos.

Meitenei jauneklis bija tīkams, un viņa to iemīlēja. Un pieņēma jaunekļa nosacījumu.

—    Atnāc rit pēc saules rieta, un tavs nosacījums būs izpildīts! — meitene sacīja.

Jauneklis devās uz mājām. Nākamajā dienā no paša rīta meitene ķērās pie darba. Vakarā līdz saules rietam viņai viss jau bija gatavs, pat zābaciņi, tikai nebija vēl paguvusi piešūt svārkiem āķus — tiem pietrūka laika. Ja saule kaut mazliet aizkavētos, kaut par cirvja kāta tiesu, meitene būtu paguvusi visu izdarīt, bet saule jau rietēja. Tad meitene, redzēdama, ka nespēs savu solījumu izpildīt, izgāja mājas priekšā, uzkāpa uz akmens un sāka lūgt Dievu:

—    Radītāj, kas esi mani radījis, lūdzu tevi, pacel sauli kaut par vienu cirvja kāta tiesu, lai varu pabeigt savu šujamo!

Meitenes vēlēšanās piepildījās — saule, kura bija jau gandrīz norietējusi, mazliet pacēlās augšup, un meitene paspēja pabeigt savu šujamo.

Te ieradās jauneklis. Uzģērba drēbju kārtu — viss izrādījās laikā, itin kā meitene būtu mēru noņēmusi.

Kāzu dienā jauneklis sūtīja pie meitenes vedējus, un viņi atveda meiteni. Trīs dienas un trīs naktis viesi necēlās no galda. Bet tad dzīres beidzās, un vakarā jauneklis, kā pieņemts, iegāja jaunlaulāto namiņā. Jaunie bija jau noģērbušies un gatavojās likties gulēt, kad sētā kāds pasauca:

—    Ei, saimniek! — un nosauca jaunekli vārdā.

—    Eju! — viņš aši atsaucās.

—    Nāc drīzāk! — balss sauca.

Jauneklis apvilka drānas, izgāja un pazuda. Jaunā sieva gaidīja, gaidīja — bet tonakt viņš neatgriezās. Ieradās tikai no rīta, rasā samircis. Jaunie tā arī neaizgāja gulēt.

Bet vakarā, tikko viņi palika vieni, svešais atkal pasauca

saimnieku un aizveda sev līdzi. Un atkal viņš pārnāca, tikai rītam austot.

Trešajā naktī atkārtojās tas pats — un tā katru nakti.

Jaunajai sievai tas apnika, un viņa sacīja svainei:

—    Katru vakaru tavu brāli kāds pasauc un kaut kur aizved, mēs nevienu nakti nedabūjām gulēt.

—    Ja tā, — svaine sacīja, — es šonakt brāli izsekošu un neļaušu viņam nekur iet.

Vakarā svaine paslēpās pie namiņa, lai brāli izsekotu. Pienāca gulētiešanas laiks. Atkal tā pati balss sauca saimnieku, jaunais vīrs iznāca un neapstādamies devās prom. Māsa metās viņam pakaļ, panāca, bet nespēja noturēt — viņas acu priekšā brālis pārvērtās te čūskā, te vardē —, meitene satrūkās un palaida viņu vaļā. Brālis aizgāja, bet meitene pārnāca mājās un izstāstīja visu, ko redzējusi.

—    Nākamnakt es lūkošu viņu aizturēti — sacīja jaunekļa māte un vakarā nosllēpās, lai izsekotu dēlu.

Pienāca gulētiešanas laiks. Atkal kāds sauca jaunekli, viņš atkal iznāca laukā un devās projām. Māte metās pakaļ, panāca, bet labāk būtu noķērusi ienaidnieku nekā dēlu — vispirms viņš pārvērtās par čūsku un dzēla, pēc tam — par vardi, visubeidzot par uguni un — dedzināja. Māte ilgi nelaida vaļā, bet galu galā neizturēja un palaida — dēls nozuda kā nebijis.

Jauneklis pārnāca kā vienmēr — pārguris un nomocījies.

Tad jaunā sieva teica svainei un vīramātei:

—    Jūs nevarējāt viņu aizturēt — šonakt es pati viņu noturēšu un nekur nellaidīšuf

Tonakt, kad vīrs izgāja no mājas, jaunā1 sieva gāja pakaļ un panāca viņu. Jauneklis, kā agrāk, pārvērtās gan čūskā, gan vardē, gan ugunī — nekas nelīdzēja, jaunā sieva nelaida viņu vaļā, kamēr nepateikšot, kurp gājis. Jauneklis cieta klusu. Te parādījās kāda sieviete un saka:

—    Esmu nolādējusi šo vīru. Katru nakti viņš ies no tevis prom, tāpēc ka tu ar savu lūgšanu šķīri viņu no manis. Viņš bija mans vīrs, un tevis dēļ mēs vairs nekad nedzīvosim kopā.

Izrādījās, ka sieviete ir Saule, bet viņas vīrs — Mēness.

Agrāk Saule un Mēness dzīvoja kopā un nekad nešķīrās, kā jau vīrs un sieva. Tagad meitenes vainas dēļ viņi bija šķirti un nekad vairs nevarēja savienoties.

Taču jaunās precības laimi nenesa. Tikko nāk nakts un jaunie gatavojas iet gulēt, nāk Saule un aizved jaunekli sev līdzi. Tā turpinās līdz šai dienai.

Jaunākais brālis un Saule

Reiz dzīvoja trīs brāji. Viņi kaplēja savus llaukus un kopa dārzus. Jaunākais brālis bija pats čaklākais — rāvās bez apstājas no rīta līdz vakaram. Viņa dārzos koki liecās no sulīgo augļu smaguma, lauki deva bagātas ražas.

Kādu nakti rupja krusa nosita visus sējumus un augļus no kokiem jaunākā brāļa dārzos. Turpat līdzās bija vecāko brāļu lauki, bet tur nebija nokritis neviens krusas graudiņš.

Dienu un nakti jaunākais brālis lauzīja galvu par viņam uzsūtīto nelaimi, bet rītrītā aizgāja pie brāļiem un teica:

—  Man uzbrukusi liela nelaime. Es iešu taisnību meklēt un nenākšu atpakaļ, kamēr nebūšu atradis.

Vecākie brāļi satraucās un ņēmās jaunāko pierunāt, lai paliekot mājās.

—              Mēs zinām, ka tu strādāji vairāk par mums, — viņi teica,

—    tavi lauki un dārzi bija vislabāk apstrādāti. Mēs palīdzēsim tev nelaimē, dalīsimies visā, līdz tavi lauki un dārzi atkal ziedēs. Kāpēc tu gribi mūs pamest, lai meklētu kaut kādu taisnību?

Bet jaunākais brālis pallika pie sava:

—    Tiku strādājis bez apstājas — no rīta līdz vakaram. Rudenī vācu pašas bagātākās ražas. Taču Dievs tapa nežēlīgs pret mani, uzsūtīja nelaimi, un pa vienu nakti es kļuvu nabags. Nē, nē, te es nepalikšu, iešu meklēt taisnību.

Vecākie brāļi vēl ilgi pierunāja, taču jaunākais nepaklausīja un devās ceļā.

Daudz dienu gāja jaunākais brālis, atstādams aiz sevis kalnus un pilsētas. Reiz viņš nonāca kāda pavaldoņa valstībā. Tur plašos laukos strādāja daudz ļaužu, kas vāca ražu. Jaunākais brālis palfūkojās, kā viņi strādā, padomāja, tad devās pie pavaldoņa un sacīja viņam:

—  Dod man, pavaldoni, tādu darbu, ko veic trīs desmiti cilvēku vienā dienā. Ja paveikšu to viens pats, strādādams no rīta līdz vakaram, tad visu ražu, ko savākšu tavos tīrumos, tu atdosi man. Ja netikšu galā ar darbu līdz saules rietam, tad viss, ko novākšu, paliks tev un es aiziešu bešā.

Pavaldoni sākumā izbrīnīja tāds negaidīts priekšlikums, bet pēc tam viņš nodomāja: «Tas, protams, ir mazliet dīvaini, ko Šis atnācējs saka, bet es taču ne ar ko neriskēju — mani tīrumi ir plaši, manas bagātības nav saskaitāmas. Ja arī zaudēšu, kas par to? Lai svešinieks pastrādā — diez vai viņam būs pa spēkam tādu pārbaudījumu izturēt.»

Jaunākais brālis ķērās pie darba. Viņš strādāja lieliski: pavaldonis ar saviem kalpiem ilgi apbrīnoja viņa centību un veiklās rokas.

Vakarā jaunākais brālis bija padarījis gandrīz visu, kas padarāms trīsdesmit cilvēkiem. Līdz darba beigām palika tikai tāds nieks, bet saule jau laidās rietā. Jaunākais brālis palūkojās saulē un noskaitīja lūgšanu:

—   Spīdekli! Piestāj uz mirkli, jauj man pabeigt darbu, lai saņemu sava darba algu.

Taču saule tapa nespodra un aizvēlās aiz zemes malas.

Jaunākais brālis devās pie pavaldoņa un sacīja:

—    Esmu zaudējis.

. — Paga, paga, — bilda pavaldonis, — tu esi labs strādātājs. Un paveici gandrīz visu, bet es neesmu nekāds skopulis. Te būs tava alga, paliec pie manis, dzīvo un strādā vesels. Tu man patīc.

Taču jaunākais brālis nepiekrita:

—   Es pa vienu dienu netiku galā ar trīsdesmit cilvēku darbu un zaudēju. Bet dotais vārds dārgāks par visu. Dod man divus gabalus maizes, un es iešu tālāk. Iešu meklēt taisnību un atradīšu to.

Pavaldonis ilgi pierunāja jaunāko brāli neiet prom, taču tas palika pie sava.

«Ir nu gan savādnieks,» pavaldonis nodomāja un atlaida jaunāko brāli, kurp acis rāda. Tas paņēma tikai divus maizes gabalus un devās ceļā.

Jaunākais brālis gāja un gāja. Nogāja pamatīgu gabalu. Un,

lūk, kādā citā valstī viņš kalnos satika ganu. Gans bija sadrūmis un bēdīgs, tik tikko atņēma pienācēja sveicienu.

—     Kas tev lēcies, mans draugs? — jaunākais brālis vaicāja.

Gans izstāstīja savu ķezu — viņam esot aitu ganāmpulks,

bet neveicoties: katru dienu ganāmpulkam uzbrūkot vilki. No visa ganāmpulka atllikušas vairs tikai nedaudzas aitas, un viņš esot nolēmis šķirties ari no tām. Bet, ko tālāk darīt, nelaimīgais nezinot.

Jaunākais brālis juta viņam līdzi un ierosināja:

—    Atdod savas pēdējās aitas man, aitugan. Es dzīvošu te un ganīšu tās desmit gadus. Ja pa šo laiku vilki nesaplēsīs nevienu aitu, tad sadalīsim ganāmpulku uz pusēm. Bet, ja desmit gadu laikā vilki aiznesis kaut vienu aitu, tad ganāmpulks paliks tev.

Gans brīnījās nenobrīnīdamies par tādu priekšlikumu. «Sis ciltvēks ir savādnieks,» viņš nodomāja, «es taču ne ar ko neriskēju, pieņemot viņa priekšlikumu. Es tik un tā biju nolēmis šķirties no aitām un pameklēt laimi ielejā.»

Gans atdeva aitas jaunākajam brālim.

Gāja gadi. Gans dzīvoja ielejā un strādāja, taču tā ari nekļuva bagāts. Viņš jau sāka piemirst par jaunāko brāli un abu norunu.

Līdz noliktajam laikam atlika vairs tikai dažas dienas. Te pēkšņi gans atcerējās, ka tālu kalnos palika dīvainis, kas sev uzkrāvis tik smagus nosacījumus. Neko necerēdams, gans tomēr nolēma doties kalnos un apraudzīt dīvaini, lai palūkotos, ko tas dara. Viņš gāja un domāja: «Diez vai tas cilvēks maz ir dzīvs?»

Taču, kad gans uzkāpa kalnu ganībās, kur viņš kādreiz bija atstājis sava ganāmpulka nožēlojamās atliekas, vīrs vairs nepazina šīs vietas. Lai kur viņš lūkotos, visur jauta rūpīgu un prasmīgu saimnieku.

Nonācis jaunākā brāja apmetnē, gans ieraudzīja tur, milzīgu aitu baru. Jaunākais brālis bija tās tik labi sargājis, ka visus šos gadus vilki netika aiznesuši nevienu aitu. Gans Joti priecājās un brīnījās.

—    Tu esi visu lieliski ierīkojis, — viņš sacīja jaunākajam brālim, — lai iet, tagad sadalSsim uz pusēm visu šo bagātību.

—    Nē, — jaunākais brālis sacīja, — vēl nav pienācis laiks.

Līdz desmit gadiem vēl atlikušas divas dienas, pa šo laiku daudz kas var notikt. Pagaidi vēl nedaudz, un, ja pa šīm dienām neviena aita neiekritīs vilkam zobos, tad mēs godīgi sadalīsim visu uz pusēm.

Gans negribēja piekrist.

—    Divas dienas nav vērā ņemamas, — viņš sacīja, — ko vērtas ir divas dienas, salīdzinot ar tevis paveikto. Tu esi godīgi pildījis solījumu. Sadalīsim ganāmpulku!

Taču jaunākais brāllis nepiekāpās. Un teicās gaidīt nolikto laiku. Viņi nokāva aunu un pamatīgi ieturējās. Abi bija labā noskaņojumā un katrs jau domāja par savu ganāmpulka daļu. Taču pēdējā dienā vilks saplosīja vienu aunu.

Jaunākais brālis, to redzēdams, sacīja: v — Dod man divus maizes gabalus, aitugan, un es došos prom no šejienes. Esmu zaudējis.

—    Ko tu runāl ļļ§ gans brīnījās. — Vai tad vienas dienas un viena auna dēļ vērts zaudēt visu, ko tu esi paveicis šajos desmit gados? Es tā nemūžam nebūšu mierā! Darīsim, kā norunājām: siadalīsim ganāmpulku, un ņem savu godīgi nopelnīto daļu!

— Es zaudēju, — teica jaunākais brālis, — tas, protams, nav taisnīgi, bet es devu vārdu, un tas man dārgāks par visu. Iešu taisnību meklēt.

Gans ilgi pierunāja jaunāko brāli, taču tas palika pie sava. Paņēma divus maizes gabalus un aizgāja.

«Šis cil!vēks ir pagalam liels dīvainis,» gans nolēma un paņēma milzīgo aitu baru sev.

Jaunākais brālis gāja un gāja pa kalniem un lejām. Reiz viņš nonāca jūras krastā un redzēja, ka viļņos peldas neaprakstāmi skaista meitene.

Jaunāko brāli pārsteidza viņas neredzētais skaistums, un viņš apstājās. Pēc tam nemanot piezagās tuvāk, paņēma meitenes drēbes un paslēpās liela ozola dobumā.

Meitene izpeldējās, iznāca no ūdens, bet drānas pazudušas! Piekususi no nesekmīgās meklēšanas, meitene izmisumā teica:

—     Tam, kas atdos manas drēbes, esmu gatava dot it visu, kas nav pretrunā ar godu un sirdsapziņu!

Jaunākais brālis iznāca no dobuma.

—    Es paslēpu tavas drēbes. Ņem tās un saki — kas tu tāda esi?

—            Esmu Saules meita, — meitene atbildēja, — un gribu izpilldīt tavu vēlēšanos. Saki, ko tu vēlies.

Jaunākais brālis ņēmās lauzīt galvu. Bet Saules meita saka:

—            Iesim pie mana tēva. Tur tu varēsi atpūsties, apdomāties. Tad pateiksi man savu vēlēšanos.

Jaunākais brālis piekrita.

Tanī laikā zemi sasniedza saules stars. Rokās turēdamies, viņi abi uzkāpa pa to Saules mājā.

—            Šobrīd tēvs apstaigā zemi, — sacīja Saules meita, -— bet drīz vien viņš pārnāks. Tu labāk paslēpies. Man jābrīdina tēvs, ka tu esi te. Citādi viņš var noskaisties.

Jaunākais brālis paklausīja un paslēpās.

Drīz vien Saule beidza apgaitu un atgriezās mājās.

—  Te ož pēc cilvēka 1 — tēvs sacīja meitai un stingri uzlūkoja viņu.

Meita nodūra acis un samulsusi pastāstīja visu, kas viņai atgadījies.

—  Es devu šim cilvēkam vārdu izpildīt, ko viņš lūgs, ja tas nebūs pretrunā ar godu un sirdsapziņu, — viņa sacīja.

—   Parādi man viņu! — tēvs uzstāja.

Jaunākais brālis izlīda no savas slēptuves.

—   Ko tu vēlies, cilvēk? — Saule vaicāja.

Jaunākais brālis sacīja:

—   Vēlos precēt tavu meitu!

Saule neatbildēja uzreiz — padomāja, padomāja, tad pieprasīja, lai jaunākais brālis vispirms izturot pārbaudījumu.

—    Rīt, — Saule sacīja, — tu iesi apstaigāt pasauli manā vietā. Un uzģērbsi manu ugunīgo mēteli. Klausies uzmanīgi, kas tev rīt jādara. Līdz pusdienlaikam tu sastapsi Pērkonu. Pasveicini viņu un apvaicājies par veselību. Pēc pusdienas tu redzēsi lielu un skaistu dārzu. Esi uzmanīgs, piepacel mēteļa malas, lai neapdedzinātu kokus. Pēc tam satiksi pelēku vilku. Arī pret vilku izturies laipni.

Agri rītā jaunākais brālis uzmeta plecos Saules ugunīgo mēteli un devās apstaigāt pasauli. Līdz pusdienai viņš satika

Pērkonu. Jaunākais brālis Pērkonu laipni sveicināja. Pērkons laikam bija noskaities — viņš dusmīgi kaut ko purpināja un tik tikko atņēma sveicienu. Jaunākajam brālim tas šķita apvainojoši — viņš atvēzējās un tā iezvēla Pērkonam pa seju, ka izsita tam aci.

Pēc pusdienas jaunākais brālis ieraudzīja lielu dārzu. Viņš sāka to uzmanīgi aplūkot, taču aizmirsa pacelt mēteļa malas, un dārzs nodega.

Tad viņš satika pelēko vilku. Jaunākais brālis tam laipni paklanījās. Taču vilks bija par kaut ko saniknots un nikni atņirdza zobus. Jaunākais brālis atvēzējās un tā iezvēla vilkam pa kaklu, ka tas nevar pagriezt galvu līdz šai dienai.

Apgaitu beidzis, jaunākais brālis atgriezās Saules mājās.

—    Vai tu izdarīji visu, kā teicu? — Saule vaicāja.

—    Es darīju visu, kā tu vēlēji.

—    Vai redzēji Pērkonu — zibeņu un pērkoņu pavēlnieku?

—    Redzēju.

—    Vai biji laipns pret viņu?

—    Pakalpoju viņam, kā varēju.

'—Vai redzēji ziedošo dārzu?

—    Jā, redzēju.

—    Vai pacēli mana mēteļa malas?

—    Tiku apbrīnojis dārzu, kā tas pelnījis.

—Vai villku redzēji?

—    Ari vilku redzēju. Domāju, ka viņš ilgi atcerēsies mūsu tikšanos.

—     Labi, — sacīja Saule, — rit es tev pateikšu, vai mēs ar meitu varēsim tavu vēlēšanos izpildīt.

Nākamajā dienā Saule satika Pērkonu. Tas ņēmās sūdzēties:

—    Paklau, Saulei Kāpēc tu atsūtīji savā vietā tādu dulnu cilvēku? Viņš sākumā bija laipns, pēc tam ne no šā, ne no tā iesita man pa seju un izsita aci. Vai redzi — es ar vienu aci neredzu.

Saule sadusmojās, nosūbēja aiz dusmām un devās tālāk savā dienišķajā apgaitā.

Pēc pusdienas Saule ieraudzīja agrāk tik ziedošu dārzu. Tas bija izdedzis. Saule vēl vairāk nosūbēja un devās tālāk. Pēc tam viņa satika pelēko vilku.

—Kas tev lēcies? — Saule vaicāja. — Kāpēc tu izskaties tik sapīcis un nevari pagriezt kaklu?

—    Vakar, Saule, tu atsūtīji savā vietā kādu dulnu cilvēku. Viņš sākumā izturējās ]oti laipni, bet tad pēkšņi tik spēcīgi iegāza man pa kaklu, ka tas vairs ne lokāms, ne pagriežams.

Saīgusi un sadusmota Saule pārnāca mājās.

—    Tu mani krāpi, cilvēk, — Saule auksti sacīja jaunākajam brālim. — Kāpēc tu tik negodīgi izdarījies?

—    Uzklausi mani, Saule, — jaunākais brālis mierīgi atbildēja, — es biju centīgākais strādnieks ģimenē. Un mana darba augļi bija bagātīgāki nekā vecākajiem brāļiem. Bet, kad uznāca negaiss un uzkrita krusa, tika iznīcināti mani llauki un dārzi, turpretī brāļu lauki un dārzi palika neskarti, kaut gan viņi strādāja sliktāk par mani. Ko domāja Pērkons, kad viņš, uzsūtīdams krusu, iznīcināja mana ilgā, smagā darba augļus? pērkons bija netaisnīgs. Un, viņu saticis, es neizturēju … Pērkons savu aci zaudēja pelnīti.

Veselus desmit gadus es strādāju augstu kalnos. No tām nedaudzajām aitām, kuras man atstāja bezjēdzīgajā un neauglīgajā darbā pagurušais gans, es izaudzēju milzīgu ganāmpulku. Netaupīju pūlestus, lai paglābtu ganāmpulku no vilku uzbrukumiem, mana noruna ar ganu jau gandrīz bija izpildīta. Palika vairs tikai viena diena 15dz norunātajam laikam. Taču vilks, izmantodams to, ka biju aizņemts, cienājot viesi, saplosīja aunu. Mūsu noruna tika lauzta, un es nedabūju neko. Tiklīdz ieraudzīju vilku, es nespēju valdīties un…

—           Pieņemsim, ka tā bija, — joprojām īgni sacīja Saule,

— bet ko tev nodarījis dārzs, kuru tu nodedzināji? Tev jāzina, ka dārzs piederēja man.

—    Es zinu, Saulei Vai tu atceries to dienu, kad es strādāju pie bagātā pavaldoņa? Man bija vēl jāpadara tikai mazumiņš, lai es saņemtu sava darba algu, bet tu jau tuvojies zemes malai. Es lūdzu tevi mirkli piestāt, taču tu aizslēpies aiz zemes mallas un atstāji mani bešā…

Jaunākais brālis apklusa, klusēja arī Saule.

Bet skaistā, zeltcirtainā Saules meita pienāca tēvam klāt un maigi ielūkojās acīs.

—     Man nākas tev piekrist, — domīgi sacīja Saule, — tu meklēji taisnību?

—   Jā, es meklēju taisnībul

I — Tu esi to atradis, cilvēki — Saule sacīja skaļā un priecīgā balsī.

Tā jaunākais brālis apņēma par sievu Saules meitu.

Kapec uz Meness ir plankumi

Reiz dzīvoja bagāts pavaldonis. Viņam bija trīs dēl'i, bet gribējās arī meitu. Pavaldonis lūdza Dievu, izlūgdamies meitu. Viņa vēlēšanās piepildījās — drīz vien piedzima meita. Sim notikumam par godu pavaldonis sarīkoja lielas dzīres.

Kādudien lopu aplokā ielavījās vilks, paķēra jēru un aiznesa to. Tonakt ganāmpulku apsargāja jaunākais brālis, viņš ieraudzīja vilku un izšāva uz to. «Kā rādās, esmu trāpījis,» viņš nodomāja, «jāiet apskatīties.» Nonācis tur, kur lode trāpīja vilkam, viņš atrada norautu pirkstu. Pacēlis to, ievīstīja lupatiņā un pārnesa mājās.

Tobrīd jaundzimusī, šūpulī gulēdama, raudāja. Brāļi piegāja tai klāt un ieraudzīja, ka māsas vienai rokai norauts pirksts. Jaunākais brālis pielika norauto pirkstu klāt māsas rokai — un redz, ka der. Te viņš saprata, ka jaundzimusī ir ragana — vilkace. Tā bijusi viņa, kas vilka izskatā aizstiepusi jēru no pavaldoņa ganāmpulka.

Brāļus ļoti apbēdināja tik nepatīkams atklājums, un viņi devās projām. Taču māsa — vilkace dzinās jaunākajam brālim pakaļ. Viņš metās skriet — arī vilkace skrien. Te jaunākais dēls redz dzeni kaļam koku.

—    Paklau, dzenīt, aizturi vilkaci uz kādu brītiņu, citādi man klāsies plāni! — viņš lūdzas.

Bet dzenis atbild:

—    Nevaru, nav laika. Man ātrāk jādabū bērniem barība, pats redzi — koks ir vecs, tas var kuru katru brīdi nogāzties. Tad būs jāmirst badu.

jaunākais brālis uzsita ar nūju pa koku, un tas atkal tapa jauns, zaļoksns. Viņš steidzās tālāk. Meža vidū jaunākais brālis ieraudzīja būdiņu, bet uz būdiņas sliekšņa — burveni Arupapu. Viņš palūdz:

— Palīdzi, māmiņ burvekle, paglāb no māsas viUkaces. Viņa mani pazudinās.

—    Ej ašāki tālāk. Ceļā redzēsi lielu sētu, bet neej iekšā, ej tik taisni.

Jaunākais brālis gāja un gāja, pagāja garām sētai, par kuru burvekle runājusi, un beigu beigās nonāca laukos, kur mita Mēnesskaistule. Viņš tai ļoti iepatikās, un viņa izgāja pie jaunākā brāļa par sievu.

Pagāja kāds laiciņš, un Mēnesskaistule manīja, ka vīrs sācis skumt.

—    Kas tev lēcies, par ko tu domā? — viņa vīram vaicā.

Viņš pastāstīja sievai par māsu — vilkaci un sacījās bažījamies par brā]u un vecāku likteni. Mēnesskaistule noklausījās viņa sacīto, iedeva viņam gredzenu un sacīja:

—   Ej uzmeklē savus brāļus un vecākus. Ja tev klāsies grūti, tad pamet gredzenu man.

Mēnesskaistules vīrs kāpa zirgā un devās ceļā. Viņš sabija ceļā daudzas jo daudzas dienas un naktis, līdz beidzot ieradās mājās. Viņu neviens nesagaidīja, jau iztālēm tapa redzams, ka saimniecība nolaista, māja tukša. Apdzīvota tikai viena mājele ar smailu jumtu, no turienes kūp dūmi. Jaunākais brālis nokāpa no zirga un tuvojās mājai. Te pretī iznāca māsa. Viņa priecīgi apskāva brāli un aicināja iekšā. Pēc kāda laika māsa izgāja ārā. Viņa apēda zirga kreiso pakaļkāju, tad ienāca un vaicā:

—   Mīļo brāl, kāpēc tu esi atjājis ar zirgu, kuram trīs kājas?

—   Tā ari atjāju, — nopratis, kas noticis, brālis atbild.

Māsa atkal izgāja ārā un apēda zirgam vēl vienu kāju.

—    Kā tad tā, mīļo brāl, tu esi atjājis ar zirgu, kuram divas kājas? — viņa atkal vaicā.

Brālis atbildēja tāpat kā pirmajā reizē. Tā māsa pa gabalam vien apēda visu zirgu, pēc tam vaicā brālim:

—   Kā tad tā, brāl, vai tu kājām atnāci?

Pēc tam viņa izgāja ārā, teikdama, lai brālis pagaidot, — un devās uz smēdi zobus asināt. Brālis sēž un domā, ko iesākt. Tobrīd mājelē ieskrēja Žurķis, paķēra aphjarcu un ņēmās spēlēt, piedziedādams:

—     Laidies projām, ašāk projām, tava māsa zobus trin. Laidies projām, ašāk projām, viņa tevi apēst grib.

Brālis metās bēgt. Vilkace, tikām jau uztrinusi zobus, iznāca no smēdes, bet brālis pazudis. Viņa metās brālim pa pē* dām, nupat, nupat panāks. Viņš nonāca līdz dzenim un lūdza palīdzēt.

—     Skrien vien, — dzenis saka, — es viņai parādīšu citu ceļu.

Taču vilkace drīz vien noprata, ka dzenis norādījis nepareizu ceļu, un atkal metās paka). Drīz jau būtu panākusi. Te torāHs nonāca pie burvekles Arupapas būdas. Arī Arupapa kādu laiciņu aizkavēja vilkaci — cilvēkēdāju. Taču māsa drīz atkal bija brālim uz pēdām. Te brālis nomauca gredzenu un pameta sievai debesīs, uzradās suņi un metās vilkacei virsū, bet brālis ņēmās rausties pa mēnessceļu augšup uz sievas mitekli. Taču vilkace atvairīja suņus, palēcās un sakampa brāli aiz kājas. Viņai izdevās noraut kāju līdz celim. Tā ar norautu kāju viņš tagad mīt mēnesī. Ja rūpīgi pavērosiet mēness plankumus, tad redzēsiet vienkāji — tas ir viņš.

Mēnessdēls Ahmats, saules dēls ahmats, abhāzu valdnieka Guaša dēls Ahmats un abhāzs Ahmats

Abhāzs Ahmats bija vīrišķīgs un stiprs. Reiz viņš uz ceļa satika Saulesdēlu. Sasveicinājās ar viņu, apvaicājās, kurp iet.

—     Dodos karagājienā, — Saullesdēls sacīja, — ja gribi, varam iet kopā.

Abhāzs piekrita.

—    Es tieši meklēju sev biedru, — viņš sacīja.

Viņi gāja, gāja — līdz satika Mēnessdēlu Ahmatu. Sasveicinājās ar viņu, apvaicājās, kurp viņš dodas. Arī Mēnessdels jVhmats sacījās izgājis karagājienā un labprāt nāca viņiem\ Iīdzi….

Tā viņi gaja, gāja — līdz satika valdnieka dēlu Ahmatu. Sasveicinājās ar viņu, apvaicājās, kurp iet. Un paņēma līdzi ar ī viņu.

Gāja, gāja tālāk visi četri, līdz ieraudzīja valdnieka sētā daudz jaužu. Iekšā ienākuši, noprasīja, kas noticis. Izrādījās, ka tiek izprecināta valdnieka meita — bija piekarināts vaidniekmeitas gredzens, un precinieki šāva uz to. Kam izdosies to notriekt un kritienā saķert, tas kļūs valdnieka meitai par vīru. paudz jo daudz ļautiņu bija sanākuši skatīties.

Abhāzs Ahmats tūdaļ piesakās šaut uz gredzenu; atļauju saņēmis, izšauj, pāršauj diegu pušu un notver gredzenu.

—     Dod Dievs tev laimi! — saka abhāzs Ahmats un atdod gredzenu Ahmatam Sautesdēlam. Tā valdnieks atdod meitu Saulesdēlam, un tiek nodzertas lepnas jo lepnas kāzas. Kolīdz kāzas nodzertas, tā visi kopā ar līgavu atkal dodas ceļā.

Iet, iet — līdz ierauga lielu ļaužu baru. Abhāzs Ahmats prasa, kas še lēcies. Izrādās, arī te izprecina valdnieka meitu; tāpat kā iepriekš, šeit pakarināts gredzens, sanākuši precinieki. Šauj viens, šauj otrs, bet nekā. Un daudzi jo daudzi sanākuši skatīties.

Abhāzs Ahmats tūdaļ piesakās šaut, atļauju saņēmis, izšauj, pāršauj diegu pušu un notver gredzenu. Laimi vēlēdams, atdod gredzenu Mēnessdēlam. Nu valdnieks atdod meitu Mēnessdēlam, un tiek nodzertas lepnas jo lepnas kāzas. Kolīdz kāzas nodzertas, tā visi kopā ar līgavu dodas ceļā.

Iet, iet — līdz atkal ierauga ļaužu pūli. Abhāzs Ahmats prasa, kas noticis. Arī te precina valdnieka meitu, pakarināts gredzens, sanākuši puiši no malu malām — mēģina laimi, bet neviens netrāpa. Un daudzi sanākuši skatīties.

Abhāzs Ahmats atkal piesakās šaut, atļauju saņēmis, šauj un, pāršāvis diegu pušu, notver gredzenu. Laimi vēlēdams, atdod gredzenu valdnieka dēlam. Tā valdnieks atdod meitu vainieka dēlam par sievu un tiek nodzertas llepnas jo lepnas kāzas. Kolīdz kāzas nodzertas, tā visi kopā ar līgavu dodas ceļā.

Kad kādu brītiņu gājuši, abhāzs Ahmats saka:

—    Vai esat ar mieru uzklausīt, ko tagad teikšu?

—    Ko teiksi? — citi vaicā.

—     Jūs tagad esat savu dabūjuši, un gribu jūs lūgt atgriezties mājās. Novēlliet arī man laimi. Vidū jūras mīt meita no milžu cilts, kura tur atstāta viena. Es došos pie viņas. Jau daudzi meklējuši turpceļu, bet nekur tālu nav tikuši. Kur nonākšu un kas ar mani notiks, to nezinu. Varbūt arī es aiziešu bojā. Tāpēc ņemiet šo gredzenu. Ik rītus nospodriniet akmeni un aplūkojiet to — ja redzēsiet akmenī asinis, tad man klājas Jauni un jums jānāk palīgā.

Viņi cits citam novēlēja laimīgu ceļu. Saulesdēlls, Mēnessdēls un valdnieka dēls kopā ar sievām devās mājup, bet abhāzs Ahmats devās ceļā, kurp nodomājis. Vidū jūras ticis, redz tur māju un nospriež, ka šī būs meklētā. Iet tik iekšā, bet tur meita, nokususi pēc karagājiena, guļ saldā miegā. Pagalvī atstutēta milna, garas bizes nokarājas līdz zemei. Abhāzs Ahmats piesien bizes pie gultas, pēc tam ar dūci rokā iesaucas:

—     Hei, mosties! Vai neredzi, ka esmu atnācis?

Meita pamodās un sajutusi, ka piesieta, saka:

—    Atsvabini mani!

—     Saki: tavs ir mans, — tad atlaidīšu! — tā Ahmats.

—     Lai iet, būšu tava. Tu būsi mans vīrs, dzīvosim kopā.

Kad meita to pateikusi, abhāzs atraisa bizes, abi salīgst

mieru un top par vīru un sievu. Tā viņi apprecējās un dzīvoja kopā — Ahmats gāja medībās un nesa mājās gaļu, bet meita gatavoja maltītes.

Taču meitai bija septiņi brāļi milži un māte — veca ragana. Viņiem Ahmats par znotu un svaini diez kā netikās, tie sadomā novākt viņu no ceļa. Reiz, kad abhāzs atkal aizgājis medībās, millzes māte ņemas meitu izvaicāt.

—              Manu meitiņ, kā tu sadzīvo ar savu vīru? — māte prašņā.

—   Vai tu abhāzam Ahmatam tici?

—     Kā neticēšu, — meita saka, — ticu gan! Citādi nav iespējams dzīvot. Esam taču precējušies!

—     Tad viņš tev pateiks, kur noslēpta viņa dvēsele. Ja neteiks, tad nemīl tevi.

Vakarā pārnāk abhāzs Ahmats no medībām ar medījumu, bet redz sievu drūmu kā negaisa mākoni un prasa, kas lēcies.

—    Tu mani nemīli, velti ņēmi mani par sievul — milze gaužas.

Kas tev to teica?

—    Ja mīlētu, tad būtu pateicis, kur tava dvēsele paslēpta.

—     Mana dvēsele paslēpta manā mazajā pirkstiņā! — vīrs .atbild. Uz to brīdi ir miers mājās. Taču nākamajā dienā, kamēr vīrs medībās, māte atkal klāt un prasa, vai vīrs pateicis, kur glabā dvēseli.

—    Teica, ka mazajā pirkstiņā! — millze saka.

—    Vai es neteicu? Viņš tevi apmāna! Prasi šodien atkal. Kad vecene aizgājusi, pārrodas abhāzs Ahmats no medībām

un redz sievu drūmu jo drūmu.

—    Tu mani nemīli! — milze žēlojas.

—    Kāpēc tā? — vīrs prasa.

—    Tu man neteici patiesību. Ja mīlētu, tad pateiktu!

—    Kam tev tas jāzina, — saka vīrs, — es jau tev pateicu.

—    Tu mani mānīji.

—    Tas nav tālu no patiesības. Tā paslēpta lielā pirksta nagā. Kad vīrs aizgājis medībās, vecene atkal klāt un ņemas meitu izprašņāt, vai viņš pateica, kur dvēseli glabājot. Milze saka, fco Ahmats teicis, bet vecene nav ar to mierā — esot atkal mānījies.

Kad Ahmats vakarā pārnāk, sieva nemaz neskatās viņam virsū, pikta un īgna bez mēra. Vīrs prasa, kas viņai vainas, nu milze sāk gausties:

—    Tu atkal mani piekrāpi!

Un viņa īgst un rūgst tik illgi, līdz vīrs pateicis, kur dvēsele glabājas:

, — Mana dvēsele ir mans dūcis. Ja to iemet jūrā, tad man gals klāt.

Kad vīrs aizgājis medībās, vecene atkal klāt un prasa, ko “teicis. Milze nu pastāstījusi, ko izzinājusi, māte sāk priecāties nenopriecādamās:

—     Šoreiz viņš tev teicis taisnību! Laikam jau mīl, vēlu laimes!

To teikusi, māte prom pie dēliem un izstāsta tiem visu, ko uzzinājusi. Dēli top gauži apmierināti, patiesību uzzinājuši.

Ahmats pārnāca no medībām un likās gulēt blakām sievai, itaču atnāca brāļi un iemeta viņa dūci jūrā. Dvēsele tūdaļ no viņa aizgāja. MilSi paņēma gan viņa sievu, gan bagātību un aizgāja, atstādami viņu guļam, kur bijis.

Taču draugi, aplūkojuši gredzenu, ieraudzīja asinis un tūdaļ devās ceļā. Viņi visi satikās krustceļā, kur bija satikuši abhāzu Ahmatu.

—    Kas mūsu draugam noticis? — vaicāja Saulesdēls Ahmats, mēs visi redzējām asinis, tāpēc devāmies ceļā.

Visi trīs gāja, gāja, līdz nonāca pie milzes mājas. Iegājuši mājā, atrada abhāzu Ahmatu guļam gultā kā aizmigušu. Izmeklējās dūci, bet neatrada. Nu viņi sprieda un domāja, līdz nolēma, ka dūcis droši vien iemests jūrā. Ko nu iesākt? Saulesdēls apņēmās cauru gadu sildīt jūru, lai tā neaizsaltu. Mēnessdēls apņēmās izdarīt tā, lai pat adatu jūras dziļumos varētu saskatīt. Ahmats valdnieka dēlis apņēmās nobeigt tādus jūras dzīvniekus, kuriem varētu būt vēderā dūcis, ja tas izrādītos norīts.

Katrs izdarīja, kā teicis. Kad Ahmats, valdnieka dēls, sāka lūkoties pēc kāda dzīvnieka, kas varētu būt norijis dūci, viņš ieraudzīja briesmīgu nezvēru. Nogalējis nezvēru, viņš izņēma tam no vēdera zivi, bet zivij vēderā bija dūcis. Dūcis tapa aiznests uz milzes māju un uzlikts abhāzam Ahmatam uz krūtīm.

—    Cik es cieši gulējul — viņš sacīja, uzlēkdams kājās. Pamodies viņš kopā ar draugiem devās meklēt sievu. Viņi nogalināja milžus kopā ar milžu māti, pārveda atpakaļ abhāza Ahmata sievu un bagatību un palika draugi uz visu mūžu.

Laimīgās vecumdienas

Reiz dzīvoja kāds zemnieks, vārdā Talbejs. Viņam bija sieva un divi bērni. Pie viņa sētas vārtiem gulēja lielīs akmens. Ikreiz, kad viņš gāja akmenim garām, dzirdēja vienu un to pašu vaicājumu: «Ei, saimniek, ko vēlies — laimīgu jaunību vai laimīgas vecumdienas?»

d°m 2ja, kā atbildēt uz mīklaino vaicājumu. Reiz, iegājis pie kāda gudra sirmgalvja tanī pašā ciemā, vīrs jautāja:

—     Ikreiz, ejot garām akmenim pie vārtiem, dzirdu vienu ui» to pašu vaicājumu: «Ko vēlies — laimīgu jaunību vai laimīgas vecumdienas?» Esmu ilgi domājis, bet nezinu, ko atbildēt.

Večuks sacīja:

—    Palūdz laimīgas vecumdienas, lai jaunība būtu kāda būdama.

Kad vīrs atkali gāja garām akmenim, viņš dzirdēja parasto vaicājumu: — Ei, saimniek, ko vēlies — laimīgu jaunību vai laimīgas vecumdienas?

—    Lai jaunība būtu kāda būdama, lai man laimīgas vecumdienas! — zemnieks sacīja.

Drīz vien Talbeju sāka piemeklēt likstas cita pēc citas: nomira tēvs un māte, aizgāja zudībā lopi, pēc tam mājā iespēra zibens un tā nodega. Viņi ar sievu tik tikko paspēja izglābt bērnus — visa mantība sadega.

Talbejs nezināja, ko iesākt, kur galvu likt. Neatlika nekas cits kā doties darbos, lai paēdinātu ģimeni. Nelaimīgais ņēma līdzi sievu un bērnus un devās, kurp acis rāda.

Gāja, gāja un visur apvaicājās, vai nevajagot darbinieka, taču viss velti. Pēc tam ceļā pagadījās jauni ļaudis, nolūkoja viņa skaisto sievu, satvēra un aizrāva sev līdzi.

Satriektais Talbejs devās tālāk kopā ar abiem puisēniem. Tika līdz upei, uzmeklēja braslu, atstāja vienu bērnu zem koka, bet otru nesa pāri uz otru krastu. Pēc tam griezās atpakaļ, lai paņemtu tanī pusē atstāto bērnu. Taču, līdz upes vidum ticis, redzēja, ka agrāk pārnesto bērnu sakampj vilks un stiepj projām.

—    Vai man! — Talbejs iesaucās un metās pakaļ plēsoņam, taču viņam no rokām izslīdēja otrs puisēns, un to tūdaļ aizrāva straume.

Talbejam acīs satumsa. Ar pūlēm izrāpies krastā, viņš saļima zemē.

Atjēdzies viņš izmisumā tvēra akmeni un sāka dauzīt sev pa galvu ar to, lai atņemtu sev dzīvību. Tobrīd upei tuvojās kāds jātnieks. Tas nolēca no zirga, pieskrēja Tallbejam klāt un atņēma akmeni. Apmazgājis ar ūdeni Talbeja asiņaino galvu un seju, jātnieks līdzjūtīgi vaicāja:

—     Kas tev lēcies? Kāda nelaime piemeklējusi?

Talbejs nu izstāstīja svešajam visas savas nedienas, ari iiule notikušo nelaimi.

v— Jā. gan, viegli tev neklājasl — sacīja jātnieks. — Tomēr tādēļ nav jāpārsit sev galva. Tas nav vīrieša cienīgi. Nekrīti izmisumā. Liktenis vēl var tevi iepriecināt.

Uzmundrinājis Talbeju, viņš uzlēca zirgā un aizauļoja. Talbejs ar pūlēm piecēlās un devās prom pa ceļu. Drīz vien viņš nonāca pilsētā, kur salīga pie tirgoņa par apkalpotāju. Talbejs prata rēķināt, taču netika to sacījis, kālab teikt, ja tirgonis netika vaicājis.

Reiz pārdevējs, kas strādāja pie tirgoņa bodītē, rēķinos kļūdījās. Talbejs pamanīja kļūdu un pateica par to saimniekam. Tirgonis pārbaudīja rēķinus, pārliecinājās, ka pārdevējs kļūdījies, padzina to un ielika viņa vietā Talbeju.

Pagāja kāds laiciņš. Tirgonis ņēmās pārbaudīt bodīšu ieņēmumus — un izrādījās, ka visas bodītes nesušas zaudējumus, tikai bodītē, kurā tirgojās Talbejs, vairojušies ienākumi.

—    Viņš labi tirgojas! — sacīja tirgonis un paaugstināja Talbeju amatā.

Pēc kāda laika tirgonis atkal pārbaudīja, kā bodītes strādājušas. Talbeja bodīte atkal bija nesusi prāvus ienākumus.

Tirgonis noprata, ka Tallbejs ir mācīts, turklāt vēl godīgs vīrs. Uzticēdamies viņam, tirgonis paaugstināja viņu par visu tirgotavu pārraugu.

Sim tirgonim nebija bērnu. Pie Talbeja pieradis, viņš turēja to dēla vietā. Talbejs kļuva par līdzīpašnieku visiem tirgoņa īpašumiem, taču tas nespēja viņu gandarīt pēc pārdzīvotajām neveiksmēm.

Tanī laikā nomira tās zemes valdnieks. Pirms nāves viņš paaicināja pie sevis padotos, karavadoņus un augstus ierēdņus, lai paziņotu savu pēdējo gribu.

—    Pēc manas nāves, — valdnieks sacīja, — saaiciniet visus pavalstniekus un izlaidiet no baložbūdas manus trīs baložus. Viņi izvēlēsies to, kuram jāvalda pēc manis. Viens no baložiem uzlaidīsies viņam uz galvas, abi pārējie — uz pleciem.

Kad valdnieks nomira, viņa padotie izziņoja, ka visiem pavalstniekiem jāierodas pils laukumā, kur tikšot izvēlēts jaunais valdnieks. Noteiktajā laikā visi sanāca, taču Talbejs negāja turp, sacīdams, ka tur pietikšot ļaužu ari bez viņa.

Un tā visi pavalstnieki drūzmējās laukumā. Valdnieka pēdējās gribas izpildītāji izlaida no baložbūdas trīs putnus. Baloži riņķoja, riņķoja virs pūļa, taču nevienu neizvēlējušies, atgriezās baložbūdā.

Tad valdnieka padotie nolēma:

—     Ļaudīm jāsanāk vēlreiz, tikai šoreiz visiem kā vienam, lai neviens cilvēks nepaliek mājās!

Tirgonis, kurš bija bijis laukumā, nolēma nākamreiz paņemt līdzi arī savu audžudēlu.

Pienāca noteiktā diena, un viņš sacīja Talbejam:

—     Šoreiz tev jānāk man līdzi. Paskatīsimies, kā tiks izpildīta nelaiķa valdnieka pēdējā griba.

Tallbejs sāka atrunāties:

—    Ar Dievu uz pusēm esmu kļuvis par tirgoni, ko nu vairāk? Pēc kā vēl lai cenšos?

Taču tirgonis palika pie sava, un Talbejs gāja viņam līdzi uz laukumu. Atkal tika izlaisti baloži. Tie pariņķoja pār burzmu, un pēkšņi viens no tiem nolaidās Talbejam uz galvas, bet divi pārējie — uz pleciem. Pūlis pacēla Talbeju uz rokām. Viņu uzsēdināja tronī, un viņš sāka gudri un taisnīgi pārvaldīt vallsti.

Tajā pilsētā dzīvoja kāda sieviete, kura mēdza allažiņ raudāt un skumdināties. Reiz viņas radi ieradās pie valdnieka un lūdza palīdzēt, kaut kādi atvieglojot sievietes ciešanas.

—     Atvediet viņu pie manis! — sacīja Talbejs.

Radi paziņoja« sievietei, ka viņa esot uzaicināta pie valdnieka. Taču viņa negāja. Radi atkal ieradās pie valdnieka un sacīja, ka sieviete nevēloties nākt. Valdnieks sūtīja karakalpus, likdams tiem sievieti atnest. Taču sieviete atteicās doties tiem līdzi pie valdnieka. Karakalpi gribēja aizvest viņu ar varu, taču kaimiņi sievieti aizstāvēja.

—     Sī sieviete pārcietusi visādas nelaimes. Viņa ir ļoti nelaimīga, tāpēc arī bēdājas. Neaiztieciet viņu, citādi viņas sirds var neizturēt.

Tad vecākais karakalps sacīja:

—     Lai viņa izstāsta mums savas bēdas, bet mēs pastāstīsim tās valdniekam. Viņš lai spriež, kā viņai palīdzēt, ja viņa to pelnījusi.

Kad sieviete bija izstāstījusi savas nelaimes, divi karakalpi sāka raudāt, viņā klausoties; viņi apkampa sievieti un sāka to skūpstīt. Tobrīd pārradās sievietes vīrs un apskaitās, redzēdams, ka viņa sievu apkampuši skūpsta sazin kādi karakalpi. Vīrietis bija sašutis, taču bijās no sadursmes ar bruņotiem vīriem, tāpēc viņš steidzās pie valdnieka sūdzēties. Valdnieks nosūtīja savu sardzi un pavēlēja atvest sievieti ar visiem jaunajiem karakalpiem.

Kad visi bija atvesti, valdnieks sacīja sievietei:

—    Man stāstīja, ka tu savas dienas aizvadi bēdās, bet tu sadomāji apskauties ar jauniem karakalpiem.

—    Es bēdājos tāpēc, ka līdz šai dienai mani vajāja visādas nelaimes, — sacīja sieviete, — bet jaunekļi apskāva mani tāpēc, ka esmu viņu māte.

Te nu Talbejs izmocītajā sievietē pazina savu sievu un lika ievest viņu pilī, bet jaunajiem karakalpiem — pastāstīt, kā viņi dzīvojuši.

, — Mēs vēl bijām mazi, — vecākais brālis sacīja, — kad nodega mūsu māja, un mēs abi kopā ar tēvu un māti devāmies ceļā. Tur mums uzbruka kaut kādi' ļaudis, nolaupīja māti un apvainoja tēvu. Apvainoti un nelaimīgi mēs devāmies tālāk, līdz nonācām pie upes. Tēvs atrada braslu un pārnesa mani uz otru krastu, taču, kamēr viņš aizgāja pēc jaunākā brāļa, pieskrēja vilks, pakampa mani un stiepa projām. To redzēdams, tēvs metās mani glābt, taču paklupa un izlaida no rokām manu brālli, kuru aizrāva straume. Vilku, man par laimi, ieraudzīja gans un, ar trāpīgu šāvienu noguldīdams to, izglāba man dzīvību. Viņš pieņēma mani pie sevis un izaudzināja. Kā paša bērnu. Es izaugu liels un sāku dienēt valdnieka karadraudzē, tur es satiku savu brāli.

Jaunāko brāli straume bija ienesusi zosu barā. Zosis piederēja dzirnavniekam. Puisēns paspēja pieķerties pie kādas zoss, pārējās, to redzēdamas, sāka sist spārniem un sacēla troksni. Atskrēja dzirnavnieks, izglāba puisēnu un audzināja viņu kopā ar saviem bērniem. Pēc tam, kā jau teikts, viņš satika savu brāli valdnieka karadraudzē, sadraudzējies ar jaunu karakalpu, izstāstīja tam savu dzīvi, un tad noskaidrojās, ka abi ir brāļi.

Satriektais un iepriecinātais Talbejs tūlīt pavēstīja ļaudīm visu, ko piedzīvojis.

Lūk, tā Talbejs un viņa sieva piedzīvoja laimīgas vecumdienas.

Kamēr nebūšu tur bijis un pats savām acīm redzējis, kā dzīvo Talbejs un viņa ģimene, l'ai nevienam no jums nesāp ne sirds, ne galva.

Neparastas pārvērtības

Reiz dzīvoja vecis ar veču. Bērnu viņiem nebija.

Kādu reizi vecais aizgāja uz mežu pēc malkas. Viņš savāca malku nastiņā un gauži piekusa. Viņam iegribējās padzerties, nomazgāt seju un rokas. Vecais gāja pie avota, kas tecēja turpat netālu, nomazgāja seju — un pārvērtās jaunā daiļavā.

—    Kas ar mani notika? — vecais brīnījās, aiz pārsteiguma sastindzis.

To pašu brīdi avotam tuvojās pavaldoņa dēls. Pavaldoņa dēls gribēja padzerties, bet, ieraudzījis jauno daiļavu, turpat uz vietas nolēma ņemt viņu par sievu. Domāts — darīts: pārveda meiteni mājās un sarīkoja kāzas.

Pagāja kāds laiks, pavaldoņa dēla sievai piedzima trīs dēli. Viņa audzināja tos, kā nu prata.

Kādu dienu sieva ar krūzi devās uz avotu pēc ūdens. Viņa piesmēla krūzi tajā pašā vietā, kur bija pārvērtusies meitenē. Krūzi piesmēlusi, viņa nomazgāja avotūdenī seju un pārvērtās skaistā ķēvē. Ķēvi ieraudzīja pavaldoņa dēlis, kas bija viņu apprecējis.

—    Varena ķēvei — viņš sacīja. — Tai vieta manā ganāmpulkā!

Un ielaida ķēvi savā ganāmpulkā.

Ķēvei atskrēja trīs kumeliņi. Pēc kāda laiciņa ķēve devās uz avotu padzerties — un pārvērtās kucē. Pavaldoņa dēls pamanīja viņu.

—    Varena kuce! — viņš sacīja un pārveda kuci mājās.

Kucei atskrēja trīs kucēni. Reiz kuce kopā ar kucēniem aizgāja uz avotu, padzērās — un pārvērtās atpakaļ večukā. Kucēni, redzēdami, ka māte pārtapusi cilvēkā, sabijās un aizbēga.

Vecais pabrīnījās, pabrīnījās par visu, kas viņam atgadījies, paņēma malkas nastiņu, kura gulēja turpat, kur nolikta, un devās mājup.

Tobrīd, kad vecais izgāja no mājas, sieva pakarināja virs uguns katlu, lai vārītu kukurūzas putru. Kad viņš pārnāca, mamaliga nāca gatava. Un sieva gaidīja viņu, lai sēstos pusdienot. Večuks brīnījās nenobrīnīdamies, ka putra vārījusies tik ilgu l'aiku.

Sieva bija apskaitusies uz viņu.

—    Kur tu tik ilgi pazudi? — viņa purpināja.

Vecais neko neatbildēja, neko nestāstīja, tikai noteica:

—   Liec galdā putru! Gribas ēst.

Veča noņēma katlu no uguns, un abi paēda.

Pagāja trīs gadi. Kādudien vecais padzirdēja, ka pavaldonis, kuram bija skaista meita, pielējis lielu katlu ar pienu, nolicis sētsvidū un izziņojis:

«Došu savu meitu par sievu tam, kas runādams piespiedīs Šo pienu uzvārīties.»

To padzirdēja jaunekļi precību gados un tik nāca pie pavaldoņa sētsvidū un ņēmās sacensties stāstīšanā — stāstīja gan šo, gan to, taču piens kā nevārījās, tā nevārījās.

«Iešu arī es, pamēģināšu laimi,» vecais nolēma, «paskatīsimies, kas būs. Varbūt piens uzvārīsies, kad pastāstīšu visu, kas ar mani atgadījies.»

Večuks savīkšās ceļam, devās turp, prašņādams, kā atrast pavaldoņa pili, līdz nonāca pie upes. Braslla nebija, tāpēc večuks nolēma pagaidīt, kad kāds jātnieks pārvedīs viņu otrā krastā. Te vecais redz: pie upes piejāj trīs jātnieki — trīs jauni puiši, tie paši, kas piedzima, kad večuks bija par sievieti pārvērties. Viņi sēž zirgos, kuri bija dzimuši, kad vecais vēl bija ķēve. Un viņus pavada trīs suņi, kuri dzima, kad vecais bija kuce.

Večuks nopriecājās, domādams, ka dēli palīdzēs pārkļūt pāri upei, taču dēli viņu nepazina — kā lai būtu pazinušil Večuks paklanījās viņiem un sacīja:

—    Labdien!

Jātnieki atņēma sveicienu. Tad večuks lūdza:

—   Mani bērni, pārvediet mani pāri upei!

Vecākais un vidējais sacīja:

—      Mēs steidzamies, mums nav laika ar tevi noņemties! — un pajāja garām.

Tikai jaunākajam dēlam sametās večuka žēl, un viņš uzsēdināja veco zirgā sev aiz muguras. Tā viņi tika upei pāri. Jaunākais brālis panāca savus brāļus, arī večuks gāja viņiem pa pēdām, līdz visi nonāca pilī. Tur ļaudis ņēmās veco apsmiet:

—     Ko tas vecais te mekllē? Ko viņš domā?

Ap piena katlu bija liela burzma, ikviens kaut ko runāja un stāstīja, taču piens ir nedomāja vārīties. Veco vīru ilgi nelaida katlam klāt. Pret pašu vakaru arī viņam beidzot ļāva runāt, sacīdami:

—    Uzklausīsim, ko sacīs šis plānprātīgais vecisl

Večuks sāka stāstīt par visām savām pārvērtībām un to, kas ar viņu noticis. Nebija vēl paspējis ne pusi izstāstīt, kad piens katlā sāka burbuļot. Visi apjuka, nodomādami, ka pavaldonis tagad ņems doto vārdu atpakaļ. Taču tas, redzēdams, ka piens uzvārījies sacīja:

—     Es esmu saimnieks pār saviem vārdiem, ko esmu teicis, to pildīšu, lai notiek kas notikdams. Vēlu savai meitai laimes. Rīt pat dzersim kāzas, un es lūdzu jūs visus palikt līdz rītam.

Taču vecais vīrs lūdza atļauju runāt. Pavaldonis atļāva. Tad večuks sacīja visiem ļaudīm:

—    Pavaldonis ir gatavs savu vārdu turēt, taču es, kā redzat, esmu vecs vīrs. Tāpēc gribu, lai viņa meita būtu nevis mana sieva, bet vedekla, ja viņai nekas nebūtu pretim.

yečuks paaicināja savus trīs dēlus, norādīja uz jaunāko un sacīja, ka vēloties, lai pavaldonis dod meitu viņam. Visi ļaudis bija ar to mierā. Un pavaldonis sarīkoja lielas dzīres.

Tā večuka dēli iepazina savu tēvu. Viņi ļoti nopriecājās un ari savukārt sarīkoja dzīres tēvam par godu. Pēc tam vecajam klājās ]oti labi.

Gadījums ar vedeklu

Kāda vedekla mēdza darīt tā: sadalīja vistu, kad tā bija izcepta uz iesma; sev un vīram uzlika labākos gabalus — krūtiņu un stilbiņus, bet vīramātei — mugurkaulu ar ribām.

Dēls pamanīja, ka viņi ar sievu ātrāk paēd, bet māte ilgi nopūlas, apgrauzdama mugurkaulu un ribas.

Reiz pēc pusdienām viņš mātei vaicāja:

—    Māmiņ, kāpēc tu tik ilgi ēd?

I       — Tavai nabaga māmuļai jāapgrauž mugurkauls un rības,— māte atbild.

Tagad dēls saprata, kāpēc viņš un sieva tik ātri tiek galā ar ēšanu, bet māte ilgi nopūlas. Un nolēma sievu pārmācīt.

pēc kāda laika viņi kāva vistu. Vīrs pasauca sievu un sa.cīja viņai:

—    Atnes visu man, šodien es pats to sadalīšu.

Sieva atnesa cepto vistu un nolika to vīram priekšā. Viņš ņēmās dalīt: nogrieza krūtiņu un uzlika mātei, bet mugurkaulu .ar ribām uzlika sievai, sev paņemdams stilbus.

Visi sēdās pie galda. Dēls un māte ātri paēda, bet vedekla .nevarēja vien beigt noņemties ap mugurkaulu un ribām.

—    Māmiņ, kā tu tik ātri paēdi? — dēls pavaicāja.

—              Lai māte apiet tev apkārt, dēliņ, šoreiz man uzlika mīkstu gabaliņu, tāpēc ātri apēdu, — māte atbild.

Te dēls uzrunāja savu sievu, kura tobrīd grauza kaulu:

—             Tu pasniedzi manai mātei sliktākos kumosus, bet mums labākos. Nabaga pacietīgā večiņa nomocījās, skrubinādama ikauliņus. Tagad tu redzi, cik nelāgi esi darījusi. Vai tad viegli »kaulus grauzt?

Vedeklai izkrita kauli no rokām, un viņa nosarka aiz kauna.

Ažgereidels Kučuks

Reiz dzīvoja zemnieks, vārdā Ažgereidēls Kučuks. Viņš ne no viena nebijās, spēja pats sevi aizstāvēt un vienmēr bija gartavs aizstāvēt vājo un sodīt ļaundari.

Reiz pavaldonis Sabats Maršans, kas savas lielās bagātības -dēļ tika dēvēts par zelta' Sabatu Maršanu, devās uz Kabardiju ;pie sava radinieka, vārdā Ahan-ipa. Viņu pavadīja vesels simts apbruņotu jātnieku.

Sabats un viņa svīta veselu nedēju nodzīvoja pie radinieka, bet tas vēli nelaida viņu projām. Ahandēls aizvien ilgi^ aizturēja pie sevis viesus. Sabata Jaudis garlaikojās bezdarbībā un klīda apkārt pa sētu.

Kādu vakaru pagalmā uz lieliska zirga un ar šaujamo plecā iejāja svešs jātnieks. Svešais apsveicinājās ar viesiem, paaicināja saimnieku sāņis, par kaut ko apspriedās un devās uz vārtu pusi. Viņš vēl nebija izjājis no sētas, kad viens vīrs no Sabata svītas uzsauca otram:

—     Derētu satikt tādu jātnieku uz ceļa un atņemt bisi un zirgu!

Nākamajā dienā Ahandēls izvadīja viesus. Pavaldonis Sabats ar svītu devās mājup dziedādami un bļaustīdamies. Sabata Jaudis veda līdzi simt zirgus -^radinieka dāvanu. Te pēkšņi viņiem ceju aizšķērsoja svešs jātnieks — tas pats, kuru viņi bija redzējuši Ahandēla pagalmā^fc:un uzsauca:

—     Te ir zirgs un bise, kuri jums tā iepatikās! Vai pamēģināsiet atņemt?

Tik pēkšņi pārsteigti, Sabats un viņa svīta pagalam apjuka, bet svešais kā vanags bruka virsū apstulbušajiem jātniekiem, izsvieda viņus no segliem un aizdzina visus zirgus.

Pavaldonis Sabats un viņa ļaudis aiz kauna bija gatavi zemē grimt. Doties uz māju kājām vai atgriezties pie radinieka nozīmētu sevi briesmīgi apkaunot. Pie tam vēl viņi nezināja, kas paņēmis viņu zirgus.

—  Ja zinātu, kas viņš tāds ir, .varbūt vēl1 varētu kaut kādi attaisnoties, — pavaldonis sacīja.

Tad kāds vīrs no viņa svītas sacīja:

—     Aizsūti kādu pie radinieka. Lai sūtnis viņam pasaka: «Te kaut kur pavaldonis pazaudējis savu maku. Zaudējums nebūtu nekas svarīgs, bet Sabats zina, ka, gadījumā ja tu to atradīsi, tev būs nemierīga sirds. Tāpēc viņš atsūtīja mani to pasacīt.» Saimnieks sāks meklēt, bet neko neatradīs. Tad lai sūtnis saka: «Tas nekas! Droši vien maku paņēmis tas jātnieks, kurš vakar te bija. Mēs redzējām, ka viņš pacēla kaut ko no zemes. Kastas tāds bija?»

Padoms visiem iepatikās. Un Sabats sacīja vīram, kas bija ieteicis tā rīkoties:

—    Ja nu tu to izdomāji, tad ej un izdari!

Sūtnis ieradās pie Ahandēla un pastāstīja, kāpēc atgriezies. Maku, protama lieta, nekur nevarēja atrast.

—    Nekas, nekas, nav liela nelaime. Mūsu pavaldonis tāpēc nabags nepaliks, — sūtnis sacīja. ļg Mēs vakar manījām, ka tas cilvēks, kas te bija iegriezies, pacēla kaut ko no zemes. Varbūt viņš pacēlis maku.

—    Oho! Tas bija Ažgereidēls Kučuks, — nopūzdamies sacīja Ahandēls, — nesakiet nevienam, ka esat ko tādu redzējuši, tas. var nākt viņam ausīs, un tad viņš izrēķināsies gan ar jums, gan ar mani! Ar viņu llabāk nenaidoties!

Sūtnis atgriezās un pastāstīja visu pavaldonim.

—     Paldies, — Sabats sacīja, 5 patiesi, ar Kučuku labāk, nenaidoties. Viņš jau apkaunojis vairākus pavaldoņus, bet draugu viņam vairāk nekā mums, pavaldoņiem. Es tikai baidījos, ka mūs apkaunojis kāds cits!

Ceļā viņus pārsteidza lietus, un Sabats parradas mājās izmircis un nobridies. Visu notikušo uzzināja ļaudis, un kopš tā laika Zelta Sabatu dēvēja par Dubļu Sabatu.

Notikums ar Naphu Kjagua

Lūk, kā gadījās reiz ar Naphu Kjagua.

Reiz, jādams no ciemiem, viņš nokāpa no zirga, piesēja to* pie ozola, turpat pieslēja savu šaujamo un, būdams noguris,, nogūlās zālē un aizmiga.

Tobrīd pa šo ceļu jāja trīs jātnieki. Augstmaņi ieraudzīja guļošo Kjagua, aši sasēja viņu un dzina sev pa priekšu kopāar zirgu.

Ceļā viņi gūsteknim vaicā:

—     Vai tu pazīsti Naphu Kjagua, par kura drošsirdību tik. daudz runā?

—     Jā, pazīstu gan! — Kjagua atbild. — Viņš ir gan drošsirdīgs, kad gadījums to prasa!

Uznāca nakts. Jātnieki piestāja, noņēma zirgiem seglus,, iekūra uguni un apsēdās vakariņot, taču gūsteknim neko neiedeva. Pēc tam viņi likās gulēt. Kjagua ar zobiem atraisīja virvi,.

ar kuru bija sasiets, apsegloja savu zirgu, pēc tam citus zirgus, pakarināja pie segliem zobenus, gulošajiem rokās iesprauda pātagas un katram blakus nostādīja apseglotu zirgu. Pēc tam, kājās pielēcis, uzsauca:

Mostieties! Zirgos!

Gulošie pamodās, metās pie zirgiem. Kad visi sēdēja zirgos, Kjagua atkal uzsauca:

—    Ņemiet zobenus!

Visi paķēra zobenus. Tad Kjagua ar skaļu kaujas saucienu metās viņiem virsū, nogāza no zirgiem, atņēma ieročus, sasēja un dzina sev pa priekšu.

Pagāja diena, nāca nakts. Kjagua ieveda gūstekņus kāda sava drauga mājā, pabaroja tos un paēda pats. Pēc tam dzina sagūstītos tālāk, bet, kad nāca tuvāk viņu mājas, sacīja:

—    Ja es būtu tāds kā jūs, tad darītu citādi, bet, tā kā esmu tāds, kāds esmu, tad — dzīvojiet veseli! Atlaidīšu jūs uz mājām! Jūs mani sasējāt gulošu, tāda rīcība nav vīra cilvēka cienīga. Ne velti saka — guļošam nesit. Tad ziniet, ka es esmu tas pats Napha Kjagua, par kura drošsirdību jūs man vaicājāt.

Derīgs padoms

Reiz kāds nabaga vīrs pēc visvisādām likstām salīga pie gudra cilvēka darbā par simt naudiņām gadā.

Kad nāca norēķina laiks, gudrais pasauca pie sevis algādzi un prasa:

—    Protama lieta, es varu tūdaļ ar tevi norēķināties, bet padomā pats, kas tev izdevīgāk — saņemt simt naudiņas vai derīgu padomu.

Nabagais nezināja, ko iesākt. Viņš nodomāja: «Simt naudiņas drīzi vien iztērēšu, bet, ja pieņemšos prātā, tas būs daudz noderīgāk. Derīgs padoms vienmēr noder.» Un sacīja saimniekam:

—    Dod man derīgu padomu.

—    Labi, noteica saimnieks, — klausies un iegaumē: nekad neņem to, ko neesi nopelnījis ar savu darbu, kamēr tev ne

dod. Ja redzēsi dārzu, kur no augļiem līkst zari, neskaties ne virsū, pat ja zari stieptos pāri sētai.

Noklausījies labo padomu, algādzis devās projām.

Gāja, gāja — un redz, ka upes malā guļ ābols. Viņš pacēla ābolu un nedaudz nokoda. Bet tad atminējās bijušā saimnieka sacīto, taču — par vēlu. Ar iekosto ābolu saujā algādzis gāja gar upi uz augšu, līdz atrada dārzu, kur augļu pilnie zari līka pār ūdeni. Uzmeklējis saimnieku, algādzis parādīja iekosto ābolu un izstāstīja, ka paņēmis to netīšām.

—    Kamēr tu nepateiksi: «Ed uz veselību,» — es neiešu prom, — viņš sacīja.

—    Ko tu klīsti apkārt un, nevienam neko neprasīdams, ēd visu, kas pagadās pa rokai? — sadusmotais saimnieks uzsauca.

—    Vācies projām!

Algādzis aizgāja, taču vakarā, kad saimnieks grasījās likties gulēt, atkal atnāca un piedāvājās strādāt pie viņa veselu gadu, lai atpelnītu ābolu un dzirdētu: «Uz veselību!»

Saimnieks bija ar mieru. Un nabaga vīrs sāka strādāt pie viņa. Pagāja gads. Algādzis gribēja norēķināties. Te saimnieks viņam saka:

—     Tev jāizdara man vēl viens pakalpojums. Man ir meita — nem viņu par sievu. Bet jau iepriekš brīdinu: viņa ir kliba un ar vienu aci neredz.

Nabaga vīrs ari ar to bija mierā.

—     Uz mājām ved viņu grozā, — saimnieks sacīja, — atvērsi grozu tikai tad, kad būsi mājās.

Nu atveda zirgu, tam pie segliem piesēja grozu ar līgavu. Tagad gan saimnieks sacīja:

—    Lai tev iet labumā tas ābol'a kumosiņš, kuru apēdi priekš gada!

Vakarpusē algādzis atgriezās mājās. Grozu ar līgavu atstājis pagalmā, viņš visupirms iegāja pie radiem. Tie nopriecājās, viņu redzēdami atkal mājās, un sāka izvaicāt, ko viņš pa šo laiku nopelnījis. Algādzis atbildēja izvairīgi, tikai sacīja, ka apprecējies un sieva mazliet klibojot un vāji redzot. Gribēja, lai visi iepriekš sievas trūkumus zinātu un mazāk viņu aprunātu.

Pēc brīža algādzis ieraudzīja uz savas mājas sliekšņa neredzētu skaistuli.

—   Kas tu tāda esi? — viņš vaicāja.

—   Esmu tava sieva. Tu pats mani atvedi.

—           Kā tad tā? Tavs tēvs man sacīja, ka tu esot šķība, greiza un akla.

Skaistule sāka smieties.

ļ — Tu manam tēvam ļoti iepatikies, un viņam sagribējās, lai tu būtu viņa znots. Bet viņš gribēia tevi pārbaudīt. Tu viņam iepatikies tāpēc, ka esi tāds pats kā viņš, — tēvs ari neņem svešu mantu. Sacīdams, ka es ar vienu aci neredzu, viņš ar to domāja, ka neskatīšos uz svešiem vīriešiem, bet lūkošos tikai uz savu vīru. Sacīdams, ka kliboju, viņš ar to domāja, ka sēdēšu mājās un nestaigāšu pa kaimiņiem klačodamās.

Abi sāka dzīvot kopā mierā un saticībā. Viņiem piedzima dēls. Kad dēls paaugās, vecāki nolēma sūtīt viņu skolā.

Tēvs aizveda dēlu pie skolmeistara.

ļ…. — Sarunā ar skolmeistaru, lai pa vienu dienu apmāca zēnu visās gudrībās, saki, ka maksāsi par visu gadu, — sieva pamācīja.

Skolmeistars mācīja zēnu veselu dienu. Vakarā dēls pārnāca mājās. Māte viņam vaicāja?

—    Vai visu iemācījies?

—    Visu, — zēns lepni atbild, —tikai vienu vārdiņu pa ceļam piemirsu.

—    Tur vainīgs tavs tēvs, — māte nopūtās, — viņš reiz mēģināja apēst to, ko nebija nopelnījis ar savu darbu.

Kā gans precējās

Reiz dzīvoja gans. Viņš bija vientuļš, vēl neprecēts. Viņam bija daudz aitu un kazu, kuras ganījās kalnos un lejās. Ganam nekā netrūka. Beigu beigās viņam apnika dzīvot vienam un sagribējās apņemt sievu, taču aizvien trūka laika.

Kādudien ganu apmeklēja draugs. Un gans viņam sacīja:

—     Paklau, ko lai es daru? Gribu precēties, bet neatliek laika.

—    Izdari tā, — sacīja draugs, — pārdod savus lopus, bet

ne par naudu — atdod tos tiem, kuri, ar tevi runādami, piesauks Dievu.

—    Tā arī darīšu, — gans nolēma.

Gans dzina lopus uz ganībām. Bet mežā viņu uzrunāja kāds jātnieks:

—     Labdien. Lai vairojas tavs ganāmpulks!

—    Labdien! — gans atņēma.

—    Man vajadzīgs āzis. Vai tev tāds ir, vai varbūt tu zini kādu, kas pārdod? — jātnieks prašņāja.

—    Kā nu nebūs, ir! Man ir pārdodams āzis, — gans sacīja.

—    Vai, cik labi! Cik jāmaksā? — jātnieks taujāja.

—    Es par naudu neko nepārdodu, — gans atbildēja.

—    Ko tu gribi par viņu? Kā lai tev samaksāju? — jātnieks taujāja tālāk.

—    Āzis man ir, — gans saka, bet cenu nenosauc.

Jātnieks jāj viņam līdzās un nemitas kaulēties:

—    Cik maksā tavs āzis? Vai nepārdosi? Nosauc cenu!

Bet gans tikai atbild:

— Pārdošu, pārdošu.

Diena jau nāca pret vakaru, bet jātnieks vēl nelikās mierā. Beigu beigās viņš neizturēja.

—    Paklau, saki man, dieva dēj, pārdosi āzi vai ne! — viņš iesaucās.

—    Labs ir, tagad izvēlies āzi, — sacīja gans, — naudu nevajag.

Jātnieks nopriecājās, izvēlējās labāko āzi un aizveda. Mājās viņš izstāstīja, kā āzi pircis. Un ]audis pasāka braukt pie gana. Viņš visiem sacīja, ka pārdod āžus, taču cenu nenosauca. Un, kad līdz izmisumam novestie cilvēki lūdza dieva dēļ pasacīt cenu, viņš atdeva lopu bez maksas. Tā gans izdāļāja visu ganāmpulku un jutās apmierināts, ka ticis svabads. Viņš posās ceļam: apvilka svārkus, apsegloja zirgu un devās līgavu meklēt.

Gans jāja il‘gi jo ilgi, nojāja garu ceļa gabalu. Līdz nonāca pie kukurūzas lauka. Un redz: kāds vīrs kaplē kukurūzu.

—    Lai tev tikai labu darīt! — viņš sveicināja.

—    Un tev — labu redzēt! Laipni lūgts! — otrs atbild.

Gans apturēja zirgu un sāka runāties ar sirmgalvi.

—    Esmu viens pats, — viņš teica, — un meklēju līgavu. Vai kaut kur tuvumā nav kāda meitene precību gados?

—. Dēliņ, te nu tev varētu palīdzēt mans vecākais brālis, -ģ sirmgalvis atbild, — viņš strādā tur, tanī lauka malā. Paprasi viņam.

Gans aizauļoja uz lauka viņu matu pie sirmgalvja brāļa. Šim puse bārdas un galvas bija sirma, bet otra puse — melna.

—     Lai tev labu darīt! — gans sveicināja.

—     Lai tev labu redzēt! Laipni lūgts! — otrs atņēma. — j\t0 kurienes tu nāc? Un kurp dodies?

—     Esmu tālu braucis, meklēju sievu. Vai tuvumā nav kāda meita precību gados? — gans vaicā.

—     Dārgo viesi, tur tev varētu izlīdzēt mans vecākais brālis. Viņš kaplē kukurūzu tur, lauka galā. Es tev neko nevaru pālīdzēt, — pussirmais teica.

Gans piejāja pie vecākā brāļa, kas strādāja lauka gal'ā, un ieraudzīja jaunu cilvēku bez viena sirma mata. Pabrīnījās vien: «Kas tie par brīnumiem? Jaunākais brālis viscaur sirms, vidējais — puslīdz, bet vecākais izskatās pavisam jauns.»

—     Lai tev darbs raisās! — gans sveicināja.

—                Lai tu tikai labu redzētu! Laipni lūgts! — otrs atņēma.

—    Ko tu no manis vēlies?

—    Lūk ko, — gans sacīja, — esmu ieradies sievu meklēt.

—     Ek, būtu ieradies mazlietiņ agrāk, tad dabūtu par sievu labu meiteni! Tieši šodien viņu izdod pie vīra. Viņai ir septiņi brāļi. Un māsas kāzām par godu viņi rīko lielas dzīres! — Un svešais vēl piebilda: — Bet vēl nav par vēlu. Dari tā: dodies uz kāzām un sacel troksni. Saki: «Kurš iedrošinājies precēt manu līgavu!» Sākumā tevi apsmies, bet pēc tam vaicās, kāpēc tu domā, ka viņa ir tava. Tad liec atnest divus ābeļzarus un saki līgavainim: «Ņem jebkuru no abiem un iespraud zemē, bet es iespraudīšu otru — tepat zem kāzu teltsjumta, kur visi dzīro. Ja rīt no rīta pie tava zara būs āboli, tad līgava pieder tev, bet, ja pie manējā, tad viņa ir mana!

—    Paldies par padomu, — gans sacīja,bet pasaki man, “kāpēc jums jaunākais brālis ir vissirmākais, vidējais pussirms, bet vecākais nemaz nav sirms?

—    To es tev pateikšu citā reizē, bet tagad pasteidzies, jāj turp un dari, kā mācīju. Kad dosies atpakaļ, es tev pateikšu.

Gans iejāja pagalmā, kur dzēra kāzas, un sacēlla troksni.

—     Kas iedrošinājies precēt manu līgavu? — viņš sauca.

Viņu atgrūda, par viņu smējās, līdz beidzot sāka prašņāt:

;— Kur tu tāds uzradies? Kā viņa var būt tava līgava! Brāļi jzdod viņu pie vīra, kā norunāts, un svin kāzas!

— Nekā nebija, viņa ir mana, — gans tiepjas, — viņa man likteņa nolemta!

Ļaudis redz, ka joki nebūs. Atsauca līgavaini. Tas, padzirdējis, ka viņam grib atņemt līgavu, saskaitās un ņēmās ganu grūstīt. Arī gans grasījās sākt kautiņu.

—    Viņa ir mana! — gans sauc. — Tu esi mani aplaupījis!

Ļaudis ar pūlēm abus izšķīra. Atnāca vecajie un vaicāja, kas lēcies.

—    Ja neticat, ka viņa ir mana, — gans saka, — tad pārbaudiet. Atnesiet divus ābeļzarus. Lai vienu izvēlas līgavainis un iesprauž zemē vienā teltsgalā, otru es iespraudīšu otrā. Kuram pie zara parādīsies āboli, tam piederēs līgava.

Vecajie apspriedās un nolēma: tā arī darīsim.

Atnesa divus ābeļzarus, līgavainis iesprauda vienu zemētelts vienā galā, gans — otrā. Ļaudis visu nakti dzīroja pie kāzu galda, bet no rīta redz: līgavaiņa zars nokaltis, bet gana zarā karājas sarkani āboli.

—     Līgava pieder šim jauneklim, — vecajie sacīja.

Meitenes brāļi arī ir ar mieru. Līgavainis palika bešā. Un ko lai viņš būtu iesācis?

— Ja tā — ņem līgavu, viņa ir tava! — viņš sacīja.

—    Tā uzreiz es nemaz nevaru paņemt, — gans saka, -rjādara, kā tādās reizēs parasts.

Gans noteica laiku, kad sūtīs vedējus, bet pats aizjāja. Ticis līdz vecākajam brālim, kurš joprojām kaplēja kukurūzu, viņšpastāstīja visu, kā bijis.

—     Bet tagad pastāsti man, kāpēc tavi jaunākie brāļi par tevi sirmāki? — viņš vaicāja.

—    Jaunākais brālis nosirmojis sievas dēļ. Viņai neciešama daba, —vīrs sacīja,ģpun neciešami radi. Nabaga brālis nosirmojis aiz sirdēstiem. Vidējais brālis puslīdz nosirmojis tādēļ * ka viņam neciešama sieva, bet sievas radi ir kārtīgi cilvēki. Bet man liktenis devis labu sievu un kārtīgus radus. Mēs visi dzīvojam mierā un saticībā. Tāpēc neesmu sirms kā mani brāļi.

—     Bet kā lai uzzinu, vai mana līgava būs laba sieva? — gans vaicāja.

—     To tu uzzināsi tā, — vecākais brālis sacīja, — noteiktajā laikā, kad sūtīsi pēc līgavas, atstiep upmal'ā lielu baļķi, noliec blakus ādas maisu pilnu ar smiltīm un krūku ar cauru dibenu. Atdzen šurp vēršu pāri, piejūdz vienu vērsi vienā baļķa galā, otru otrā — un liec tiem vilkt baļķi. Lai kā tu viņus skubināsi, baļķis nekustēsies no vietas. Tad ņem nūju un zvetē pa maisu, cik ādā lien, bet ar cauro krūku atnes no upes ūdeni un noliec vietā. Tā dari bez mitas. Ja tava līgava sapratīs, ko tas viss nozīmē, tad viņa būs laba sieva.

Gans pateicās par labo padomu un devās mājup. Noteiktajā laikā viņš saaicināja savus radus un sūtīja viņus pēc līgavas, bet pats pa to laiku sagatavoja baļķi, atdzina vēršus, atnesa maisu ar smiltīm un cauro krūku. Ar krūku viņš skrēja uz upi pēc ūdens, pa maisu zvetēja ar nūju, bet vēršus skubināja vilkt baļķi katram uz savu pusi. Lai kā vērši nopūlējās, nespēja baļķi dabūt ne no vietas. Ūdens no krūkas, protama lieta, tūdaļ iztecēja zemē. Ļaudis stāvēja apkārt un brīnījās, sak, gans laikam sajucis. Ļaudis smejas, bet gans darbojas jo cītīgāk. Viņa radi apspriedās un nolēma: «Kāpēc lai vedam labu meiteni pie jukuša vīra? Kāpēc sabojāt viņai dzīvi?» Un sūtīja vienu vīru paziņot, ka nevarot rīkot kāzas, jo līgavainis sajucis. Līgavas radi satraucās ne pa jokam, nezinādami, ko iesākt. Arī līgava padzirdēja satraukuma pilnas runas un gribēja zināt, kas noticis. Nācās viņai izstāstīt. Līgava visu noklausījās, sēdās zirgā un aizauļoja.

—              Piedodiet, — viņa sacīja līgavas vedējam, to panākusi,

—    ka es rīkojos, kā nav pieņemts. Bet sakiet man — vai jukušais ir piesiets?

—     Nē, nav vis. Neviens viņam neliek darīt muļķības, — līgavas vedējs atbild, — pats dara.

—     Parādiet man viņu, — līgava saka, — es gribu paskatīties.

Vedēji ņēmās atrunāt:

—     Kam tev skatīties uz jukušu? Tikai lieki nobažīsies.

Bet līgava palika pie sava. Tā viņi visi ieradās pie gana.

Bet gans tikai rīkojas vēl cītīgāk: te vēršus paskubina, te zvetē pa maisu, te ar cauro krūku skrien uz upi. Ņemas nosvīdis.

—     Rimsties kādu brīdi un uzklausi mani! — līgava uzrunāja ganu.

Gans mitējās rīkoties, bet visi citi gaidīja, ko līgava teiks. "Viņa sacīja:

—     Es paskaidrošu, ko tu dari. Tas, ka tu esi iejūdzis vēršus un licis viņiem vilkt baļķi katram uz savu pusi, nozīmē, ka nebūs nekādas jēgas, ja vīra un sievas starpā nevaldīs saticība <un vienprātība — ja viņi kā šie te vērši vilks velkamo katrs uz savu pusi, tā nebūs vis dzīve, bet gan mocības.

—     To tu pareizi saprati, — gans piekrita.

—     Tas, ka tu esi piebēris maisu ar smiltīm un dauzi to ar nūju, nozīmē, ka sievu nevar padarīt labāku dauzot! — līgava turpināja.

—     Arī to tu esi pareizi sapratusi, — gans piekrita.

—     Bet tava caurā krūka atgādina cilvēku, kurš palaiž gar .ausīm visu, ko viņam saka gudri ļaudis, — pa vienu galu iekšā, .pa otru ārā.

—     Arī tas ir pareizi, — gans nopriecājās, — tagad es varu dzert kāzas.

Viņš izjūdza vēršus un nolika malā maisu, baļķi un krūku. Nu beidzot viņš bija līgavainis. Un sanākušie vecie un jaunie ļaudis rīkojās, kā parasts tādos gadījumos. Kāzu gājiens ar dziesmām un šāvieniem devās tālāk. Ļaudis priecājās, ka viss tik labi beidzies. Veda līgavu uz mājām, nodzēra kāzas, ēda, dzēra un līksmojās.

Arī es vakar biju tais kāzās. Līgavaiņa radi gribēja mani piedzirdīt, bet kur nu viņiem ar mani sacensties! Es sēdos zirgā tin atjāju šurp, lai izstāstītu jums, kā gans precējās. Man no viņa kāzu dzeršanas galva nesāp, dod Dievs, lai arī jums nesāpētu.

Kā divi brāļi bagātību sadalīja

Reiz dzīvoja divi brāļi. Viņiem bija kāds simts lopu. Abi bija precēti, bet bez bērniem. Tā arī dzīvoja.

Viendien jaunākais brālis piegāja klāt vecākajam un sakaz

—     Gribu dzīvot atsevišķi, vai atvēli?

Vecākais brālis atvēlēja, ko citu lai viņš darītu. Uzcēla sev māju, kūti, ierīkoja otru saimniecību un saka jaunākajam:

—    Rītu sadalīsim lopus.

—   Paga, paga! — jaunākais iebilst, bet tālāk neko nesaka, tikai sēd un klusē.;v

—   Tu teici — paga, paga? Kāpēc tad klusē? —vecākais brālis noprasa. — Sadalīsim šodien pat, kāpēc tad rīt?

—   Kā lai šodien sadalām, kad jau tumsa nāk virsū? Lopi ir kūtī, nekur nepaliks. Dalīsim rītā! — tā vecākais. — Tikai rīt tā paagrāk piecelies un apskaties, lai būtu vienādi sadalīti.

Jaunākais brālis neatbild — sēž un klusē, kā ūdeni mutē ieņēmis. Domā garu domu, līdz izdomājis saka:

—   Nevajag dalīt, es jau visu izdomāju, tu varēsi ņemt, ko gribi.

—    Ko tu izdomāji? Ko lai es ņemu? — vecākais brālis vaicā.

—   Mums ir simt radu un simt lopu — vai tu gribi radus vai lopus?

—             Kam man radus, ko tu runā! — vecākais brālis saskaišas.

—   Tos tu vari ņemt, es ņemšu lopus!

No rīta lopus paņēma vecākais brālis.:

Jaunākais sēž ar sievu un ēd, kas palicis. No lopiem viņam iedalīts tikai viens suns.

Kad par notikušo padzirdēja radi, viņi tūdaļ steidzās palīgā — iedeva katrs kādu lopu, un kopā sanāca simt — tā jaunākajam dēlam nu bija gan lopi, gan radi.

Bet otram brālim te nosprāga viens lops, te nozaga otru, te noklīda trešais, līdz nekas nepalika. Tā viņš dzīvoja — viens pats ar sievu, bez lopiem un radiem, kamēr jaunākajam bija viss — gan radi, gan lopi, gan pārticība.

Cilvēkos iedams, daudz ko padzirdēju — kā redzat, arī tādas lietas.

Brāļu mantojums

Reiz dzīvoja vecs vīrs, kuram bija trīs dēli. Viņš bija ļoti bagāts.

Kādudien tēvs paaicina pie sevis dēlus un saka:

—    Kad es nomiršu, jūs droši vien sakausities, mantu dalīdami, tāpēc sadalīsim mantojumu, kamēr esmu dzīvs.

Labs ir! — dēli labprāt piekrīt.

Vecais tēvs sadalīja mantību, noteica, kas kuram pienākas, H pēc kāda laiciņa nomira. Dēli, kā pienākas, apglabāja savu tēvu.

Tacu vecais savu gribu bija pateicis vārdos, nevienam citam

bez brāļiem klāt neesot. Tā nu viņii starpā sākās strīdi. Dēli nekādi nevarēja savā starpā vienoties un devās pie valdnieka, lai tur apsūdzētu cits citu.

—    Kamdēļ esat šurp nākuši? Par ko strīdaties? — vaicā valdnieks, kad brāļi nostājušies viņa priekšā.

—    Nevaram sadalīt mantu, kā tēvs teicis! — brāļi atbild.

—    Darīsim tā, — valdnieks saka, — ejiet izrociet tēvu un atgādājiet viņu šurp, tad pateikšu, kā mantojumu sadalīt.

Brāļi tūdaļ devās uz kapiem, izraka tēvu un atnesa pie valdnieka.

Valdnieks paņēma loku un bultas, iedeva brāļiem un saka:

—    Tas no jums, kurš trāpīs tēvam tieši sirdī, dabūs visu mantu, citi nedabūs neko.

Vecākais dēls paņēma bultu un izšāva, bet netrāpīja sirdī.

Vidējais arī izšāva, bet netrāpīja tēvam.

Bet jaunākais atteicās ņemt bultu un šaut.

—    Kāpēc tu atsakies? — valdnieks vaicā.

—    Kā lai šauju uz savu mirušo tēvu? — viņš saka. — Pietiek jau ar to, ka viņš ir izrakts no kapa! Man neko nevajag, lai brāļi ņem visu!

Tad valdnieks padzina abus vecākos brāļus, bet bagātību atdeva jaunākajam.

Velns un nabaga vīrs abhāzs

Nabaga abhāzs gāja pa ceļu un satika velnu.

—    Kurp iedams? — vaicāja veltas.

—    Eju palūkoties, kas pasaulē notiek!

—     Iesim kopā! — sacīja velns. — Es sēdēšu tev plecos ui* dziedāšu, bet, kad beigsies dziesma, tad vari likt mani zemē ur> sēsties man plecos.

Sacīts — darīts: velns, kā uzkāpis abhāzam plecos un uzsēdies, dzied no rīta līdz pusdienai, bet ap pusdienlaiku dziesmu pietrūkst, un velnam jākāpj vien lejā.

Tad nu abhāzs savukārt sēžas velnam gugurā un dzied savu* dziedamo. Kā iesācis vilkt savu «Uaraida raida», tā velk un velk bez gala, līdz saule norietējusi.

—    Kad tava dziesma beigsies? — velns prasa.

—    Nupat beigsies «Uaraida», bet vēl jādzied «Siua raida»,, un tas tik drīz nebeigsies! — abhāzs atbild.

—    Mēs ar tevi nesapratīsimies! — tā velns un — spudūc! — krūmos iekšā.

Valdniekdēls un zivs

Reiz dzīvoja valdnieks. Viņam bija viens vienīgs dēls. Turpat netālu bija jūra, un zvejniekus izrīkoja valdnieka dēls.

Kādu dienu zvejnieki noķēra zelta zivi. Bet valdnieka dēls palaida zivi vajā, nodomādams: «Kālab pazudināt tik skaistu zivi, no tā nebūs nekāda labuma, un manam tēvam ir visa kā diezgan arī bez tās.»

Zvejnieki to pastāstīja tēvam, un valdnieks noskaitās.

—     Tu esi mans vienīgais dēls, — viņš sacīja, — es tā uz tevi cerēju! Kā tu varēji atlaist brīvē manu lomu? Ej kaut uz elli, tikai projām no manām acīm! Labāk man nebijis bērnu nekā tāds dēls kā tu!

Un viņš padzina dēlu no savas valsts.

Dēls klīda un klīda apkārt, līdz jūras malā satika jaunekli, kas bija gluži līdzīgs viņam pašam. Abi sapazinās, un valdniekdēls pastāstīja visu, kas viņam atgadījies.

—    Ja tā, būsim draugi, — svešais sacīja. Viņi norunāja, ka turpmāk it visu — priekus un bēdas — dalīšot uz pusēm, un norunu apstiprināja ar zvērestu.

Tālāk viņi gāja kopā — gāja un gāja, līdz viņu ausīs nāca ziņa, ka viena valdnieka meita trīssimt reižu izgājusi pie vīra bet visi vīri uzreiz pēc kāzām nomiruši. Valdnieka dēls, to pa’ dzirdējis, nolēma valdnieka meitu precēt, lai tas maksātu ko maksādams. Un pateica to draugam.

Draugs ņēmās viņu atrunāt:

—    Kam tev vajadzīga sieva, kura pazudinājusi jau trīssimt vīrus? Jeb vai tev dzīvot apnicis?

Taču valdniekdēlu nekādi neizdevās atrunāt — kā bijis, tā palika pie sava.

Jauneklis drauga uzdevumā devās uz pili paziņot valdniekam, ka atradies cilvēks, kas grib ņemt viņa meitu par sievu.

—     Man nekas nebūtu pretim, — valdnieks atbil'd, — taču manai meitai jau bijuši trīssimt braši līgavaiņi, tikai viņi visi gāja bojā. Kā rādās, šis cilvēks grib būt trīssimt pirmais. Lai viņš nāk šurp.

Valdniekam bija apnicis rīkot lepnas kāzas. Šajā reizē viņš sarīkoja nelielas kāzas, tikai skata pēc. Tad jaunais vīrs ar savu līgavu devās uz jaunlaulāto namu. Bet brītiņu pirms tam viņa draugs bija ielavījies namā un paslēpies zem gultas. Kad jaunlaulātie aizmiga, draugs izlīda no gultas apakšas un nostājās galvgalī ar kailu zobenu rokā. Tā viņš stāvēja ilgi jo ilgi, jau sāka nogurt. Taču ausmas stundā līgavai no mutes izlīda sarkana čūska un līda uz līgavaiņa pusi. Draugs ar vienu zobena cirtienu nošķēla čūskai galvu, taču čūskas ķermenis palika, kur bijis. Valdniekdēla draugs ietina čūskas galvu nēzdogā un atkal sastinga ar kailu zobenu rokā. Pēc kāda laika no līgavās mutes izlīda vēl viena čūska. Arī tai draugs nocirta galvu, bet čūskas ķermenis pallika, kur bijis. Arī otras čūskas galvu draugs ietina nēzdogā. Tad no mutes izlīda trešā čūska, un arī tai draugs nocirta galvu. Arī šīs čūskas ķermenis palika, kur bijis. Bet galvu draugs ietina nēzdogā.

To paveicis, viņš gribēja nemanīts iziet no kambara; bet valdniekdēls pamodās un ieraudzīja draugu ar kailu zobenu rokā.

—     Vai die’, — viņš iesaucās, — es domāju, ka tu esi man uzticams draugs, bet tu esi nācis šurp mani nogalināt! — valdmiekdēls iesaucās, uzlēkdams kājās.

-— Neesmu nācis tevi nogalināt, es te ienācu nejauši, — sacīja draugs. Taču valdniekdēls viņam nenoticēja.

—    Labi, tu varēsi rīkoties ar mani, kā vien vēlies, tikai ne te un ne tagad. Kad iziesim no šejienes, es tev visu pateikšu, —; draugs sacīja. _

Valdnieks loti nopriecājās, redzēdams znotu dzīvu un veselu. Viņš sarīkoja īstas dzīres un deva līgavai tādu pūru, kāds tai pienācās. Veselu nedēju tika dzertas kāzas un līksmots uz nebēdu. Pēc tam valdniekdēls ar jauno sievu un draugu devās atpakaļceļā. Kad viņu pavadoņi griezās atpakaļ, viņi bija nonākuši vietā, kur pirmoreiz satikās. Te draugs sacīja:

—    Te mēs tikām zvērējuši, ka dalīsimies visā, ko iegūsim. Ja tu esi nodomājis vārdu turēt, tad sadalīsim visu līdzīgi.

Valdniekdēls neiebilda. Viņi sadalīja iegūtās bagātības vienādās daļās.

.— Bet kā sadalīt līgavu? Vajag sadalīt arī viņu, citas izejas nav, — saka draugs.

Valdniekdēls beigu beigās bija spiests piekrist.

—    Dod man zobenul — draugs sacīja. Un, paņēmis zobenu, grasījās cirst līgavu uz pusēm. Te no līgavas mutes izlīda čūska bez galvas.

—    Eh, nebiju labi nomērķējis! — draugs sacīja un atkal pacēla zobenu. Taču nepaguva to nolaist — no līgavas mutes izvēlās otra čūska. Kad izkrita trešā čūska, valdniekdēla draugs ielika zobenu makstī un sacīja:

—    Vai atceries, es stāvēju jūsu kambarī ar zobenu rokā un tu nodomāji, ka esmu nācis tevi nogalināt? Tas nebija tiesa. Esglābu tevi no nāves, nocērtot galvas šīm te čūskām. Te tās ir.

Un viņš izvilka nēzdogu ar trim nocirstajām Čūsku galvām. — Tās čūskas ari tevi būtu nokodušas, kā nokoda visus trīssimt līgavaiņus pirms tevis, bet es tevi izglābu. Tu ari mani reiz izgUābi, tagad esmu tev atdarījis. Ne tavu sievu, nedz bagātību man nevajag, ej savu ceļu.

—    Kad tad es būtu tevi glābis? — valdniekdēls brīnījās.

—     Es esmu tā zivs, kuru tu izņēmi no tīkla un atlaidi brīvībā.

To teicis, draugs pārvērtās zivī un ienira jūrā.

No čūskām atbrīvotā jaunā sieva bija kļuvusi vēl daiļāka. Viņiem atgriežoties mājās, valdnieks ļoti nopriecājās par dēlu

ar tādu sievu un bagātībām. Viņš jau bija paguvis nožēlot savu rīcību un sarīkoja dēlam par godu lielas dzīres. Arī es tur biju, ēdu un dzēru un tagad no turienes nāku paēdis un padzēris pēc sirds patikas.

Kančoba

Reiz dzīvoja māte atraitne ar zīdaini šūpulī. Tikai vecākā māsa varēja māti nomainīt un zīdaini pašūpot — tēva nebija. Taču kādu dienu viņu būdā iebruka laupītāji un aizveda meitu — ko nu nabaga mātei darīt?

Viņa audzināja savu vienīgo dēlu, sērodamās pēc pazudušās meitas. Dēls pieauga, uzcēla abiem skaistu māju, kur dzīvot. Viņi dzīvoja saticīgi, tikai māte bieži skuma un bēdājās, bet, kad dēlis mēģināja viņu izvaicāt, runāja izvairīgi un par citu, baidīdamās, ka arī ar viņas dēlu varētu kas nelāgs atgadīties, ja viņš uzzinātu patiesību.

Reiz dēls paņēma bisi un piedraudēja nošauties, ja māte nepasacīs, kamdēļ skumst un bēdājas. Tad viņa sacīja:

—     Es negribēju par to runāt, bet, ja nu tu neatkāpies, tad pateikšu. Kad tu vēl biji mazs, tavu māsu aizveda laupītāji. Tāpēc ari skumstu un sērojos. Jau daudzus gadus par viņu nav nekādu ziņu.

Dēls, to padzirdējis, apzvērēja, ka pārvedīšot māsu mājās. Iešot meklēt un bez māsas mājā nenākšot. Tā arī aizgāja.

Gāja, gāja — līdz kādā valdnieka pagalmā ieraudzīja piecpadsmit meitenes, visas līdzīgas. Ari viņas ieraudzīja jaunekli. Un viena panācās pretī.

Jauneklis nolaupīja to meiteni, kas bija nākusi pretī, uzsēdināja viņu seglos sev priekšā un prasa:

—     Ko teiksi par manu darbu? Vai esmu labi darījis, tevi aizvezdams?

—     Tu esi labi darījis. Zvēru pie Dieva, tu esi varonis! Zvēru pie brāļa Kančobas, Sai redzu viņu savā priekšā, man bija apriebies nebrīvē dzīvot.

— Kā tu zini, ka viņš tev brālis? — Jauneklis brīnījās. Jo v jņa vārds bija Kančoba.

—           Viņš vēl gulēja šūpulī, kad mani nolaupīja, — meitene sacīja.

—           Tad zini — es esmu Kančoba, tavs brālis, un esmu nācis tevi meklēt.

Abi apkampās un devās pie mātes.

Mājās pārnākot, dēls sākumā ienāca istabā viens pats.

' — Ja tu ieraudzītu savu meitu, vai pazītu? — viņš mātei  vaicāja.

— Kas man dos meitu, — māte nopūtās, — Ja tu esi dzīvs pārnācis, tas jau ir daudz.

—   Te būs tava meitai — dēls sacīja un paaicināja māsu istabā.

—            Ja viņa ir mana meita, tad zem lāpstiņas Jābūt dzimumzīmei, — sacīja māte.

Kad noskaidrojās, ka dzimumzīme ir, kur bijusi, māte \oti nopriecājās un vīkša dzīres.

Seši brāļi, kas atvēla dzirnakmeni

Reiz bija seši brāļi turki. Viens dzīvoja atsevišķi, citi kopā, lai arī precēti. Viņi visi kalnos meklēja akmeni, kas būtu piemērots dzirnu akmenim.

Kādu dienu visi seši klejoja pa kalniem, līdz ielejā atrada labu un piemērotu akmeni. Viņi sāka to aplūkot un apstrādāt, bet nezināja, kā aiznest uz māju. Viens sacīja:

—Dzirnu akmeni iztaisīt būtu nieks, bet kā mēs dabūsim viņu mājās? Paprasīsim Sardinam — viņam gudra galva, lai ko izdomā.

Brāļi izmēģinājās šā un izmēģinājās tā, bet nekādi nedabūja akmeni ne no vietas. Tad viens no viņiem devās uz ciemu, iegāja Šardina pagalmā un pasauca viņu laukā.

—    Ko tu vēlies? — Sardins vaicāja.

—             Mēs gribam palūgt tev padomu. Būtu iztikuši paši, bet nekādi nevaram.

—    Kas jums lēcies?

—   Mēs uzmeklējām piemērotu dzirnakmeni, apstrādājām uro vidu lai izdobām, bet nedabūjam uz māju. Saki, ko lai darām.

—   Tas vēl tur ir? Ja tā, pagaidiet. Es paēdīšu, saņemšu visus spēkus un atnākšu palīgā.

Sardins paēda un devās turp. Kallnos nonācis, iebāza galvu izdobtajā caurumā un lūkoja akmeni pacelt.

—   Stājieties apkārt un palīdziet man akmeni pacelt! — Sardins izrīkoja.,

Taču, kad akmens bija pacelts, tas sasvērās un sāka vel. ties — vēlās un vēlās, tikai uz leju vien.

—    Paga, pagal — brāļi sauca. — Kur tad tu? Mēs gribējām' pavisam uz citu pusi!

—    Ko tu Sardinu māci, uz kuru pusi! Viņš pats labāk zina! — kāds no brāļiem sacīja otram. — Ja jau mēs paši būtu varējuši, tad būtu dabūjuši lejā!

Bet akmens pa to laiku vēlās un vēlās, ievēlās žagaros — un Sardinam norāva galvu.

Brāļi, lejā noskrējuši, ieraudzīja akmeni un Sardinu bez gafras.

—             Kas tas ir? — viņi prašņāja cits citam. — Kur viņš licis galvu?

Turpat apkārt apskatījušies, ieraudzīja galvu guļam.

—             Ja tā galva būtu kam derīga, tad Sardins būtu to paņēmis! — brāļi nolēma.

Un aizgāja pie Sardina sievas.

—    Vai Sardins vēl nav atnācis? — viņi vaicāja.

—             Viņš taču aizgāja kopā ar jums, — sacīja sieva, — atpakaļ gan nav nācis.

—    Akmens ir lejā, bet Sardina nav, — brāļi sacīja, — iesim meklēt.

Tur nonākuši, rāda sievai:

—    Paskaties labi — vai tas var būt viņš? Viņam taču bija galva?

—    Bija gan, — tā sieva, — nē, tas gan nav viņš.

—     Iesim atnesīsim to galvu! — sacīja brāļi.

Viņi aizgāja un atnesa galvu, taču veļoties galvai bija norautas ūsas.

Pielikuši galvu rumpim klāt, brāļi sacīja:

—     Nē, tas nav Sardinsl Viņam taču bija ūsast

Taču, kad atrada un pielika ūsas, sieva ņēmās vaimanāt:

—    Tas ir viņš, tas ir viņš!

Bet brāļi vēl'a dzirnakmeni uz māju.

Anča Kunča

Reiz dzīvoja vīrs ar sievu, un viņiem nebija bērnu. Visubeidzot vecumdienās viņiem piedzima dēls, kuru viņi nosauca Anča-Kunča. Dēls auga ar katru dienu un vareni pieņēmās augumā. Kādu nakti Anča-Kunča redz brīnumainu sapni un dzird kādu balsi sakām: «Zvēri, ka izstāstīsi sapni tikai tam, kas tev teiks: «Lai tev labi sapņi rādās,» — citam nevienam.»

—             Ak, kādu sapni es redzēju! — no rīta sacīja Anča-Kunča, taču izstāstīt to atteicās. Māte noskaitās un viņu nopēra.

Tad tēvs vaicāja, kas lēcies.

—    Viņš kaut ko nosapņojis, bet man nesaka, — māte atbild.

—     Ko tu nosapņoji? — tēvs prasa.

Bet Anča-Kunča nesaka, jo arī tēvs nav novēlējis, lai viņam labi sapņi rādītos. Nu arī tēvs nopēra puiku par to, ka nesaka, sapņojis.

Puika skaļi raudāja — tik skaļi, ka izdzirda valdnieks, kas turpat netālu dzīvoja. Viņš lika atvest raudātāju un prasīja, kāpēc tas raud.

Puika pastāstīja, ka redzējis sapni un dabūjis pērienu par to, ka nav stāstījis tēvam un mātei, ko sapnī redzējis.

—    Ko tad tu sapņoji? — valdnieks prasa.

—              Tas, ko es sapņoju, stāstāms tikai tādam, kas man novēlēs labus sapņus redzēt.

—              Lai tev labi sapņi rādās, — valdnieks saka, — stāsti, tco sapņoji.

—              Es sapņoju, ka biju valdnieks un pavēlēju daudziem jo daudziem ļaudīm. Ko es liku, to viņi visi darīja! — puika saka.

Tāds sapnis valdniekam nepavisam nepatika. «Sis puika jāmovāc no ceļa, citādi vēl atņems man troni,» viņš nodomāja. Un pavēlēja kalpiem aizvest puisēnu labi tālu mežā un tur nogalināt.

Taču valdnieka vienīgā meita bija visu noklausījusies. Viņa paņēma Anču-Kunču pie sevis, bet kalpiem lika sacīt tēvam, ka viņi puiku nonāvējuši. Valdnieka meita slepus audzināja puisēnu, līdz pienāca laiks tam sievu ņemt. Puisēna tēvs un māte jau bija savu bērnu apraudājuši un paguvuši samierināties.

Tajā laikā spēcīgas kaimiņvalsts valdnieks gribēja pieteikt karu. Viņš atsūtīja sūtņus un lika teikt, lai valdnieks atrodot un atsūtot viņam par dāvanu ne melnu, ne pelēku zirgu, kas būtu bezkrāsains, citādi pieteikšot karu.

Valdnieks neko nevarēja izdomāt. Saaicināja gudros un padomniekus, bet neviens neko nezināja ieteikt.

Arī valdnieka meita bija ataicināta pie valdnieka.

—    Kur tu biji? — Anča-Kunča viņai vaicā. — Kas noticis?

—    Spēcīgas kaimiņvalsts valdnieks prasa manam tēvam zirgu, kas nebūtu ne melns, ne pelēks. Ja neatradīšot, pieteikšot karu.

—    Tas taču ir ļoti vienkārši! — Anča-Kunča saka.

—    Kā tā? — valdnieka meita prasa.

—    Tikai nesaki viņam, ka es to teicu, saki, ka pati izdomāji* Lai valdnieks sūta pakaļ zirgam ne pirmdien, ne otrdien, ne trešdien, ne ceturtdien, ne piektdien, ne sestdien, ne svētdien, bet kādā citā dienā.

Valdnieka meita ļoti nopriecājās par atbildi un pastāstīja to valdniekam un padomniekiem. Atbilde visiem patika.

Tādu paziņojumu saņēmis, kaimiņu valdnieks uz kādu laiku pieklusa.

Pēc kāda laiciņa viņš atsūtīja nūju — lai vājākās valsts valdnieks izšķirot, kur tai sākums, kur gals, citādi apkaušot visus pavalstniekus.

Atkal valdnieks sasauca padomdevēju padomi, taču tā neko nevarēja izdomāt.

Valdnieka meita izstāstīja visu Ančam-Kunčam. Viņš sacīja:

—    Tas atkal ir vienkāršāk par vienkāršu. Sakiet, lai pakarina nūju pret vidu. Tur, kur būs vairāk, ir sākums.

Atkal kādu laiciņu no kaimiņu valdnieka bija miers.

Taču nākamajā reizē viņš pieprasīja, lai norādot, kur vidus

«debesij un kur zemei, citādi nākšot ar karaspēku un parādīšot -savu varu.

Valdnieka meita atkal steidza pie Anča-Kunča pēc padoma.

Tas jau grūtāk izdarāms, — Anča-Kunča saka, — bet, ja .es parādīšos, tavs tēvs mani nogalēs. Ko lai iesākam?

— Es jūs samierināšu, — valdnieka meita apsolās, — tu jau viņam tik daudz esi palīdzējis, ka viņš tev pāri nedarīs.

Abi devās pie valdnieka.

— Palīdzi man, došu tev, ko vien vēlies! — valdnieks saka.

— Ja tā, atrodiet man lielu kazu ar bārdu un vecu bifeli, tad es tikšu ar šo uzdevumu galā, — Anča-Kunča saka.

Kazu un bifeli atveda.

. — Tos es vedīšu pie kaimiņu valdnieka! — Anča-Kunča saka un dodas ceļā. Gal'ā nonācis, piesien abus tā, lai var redzēt, un ieiet pie kaimiņvaldnieka.

— Kas tu tāds esi? — valdnieks vaicā.

— Tu prasīji pēc debess un zemes vidus, vai ne? Mani atsūtīja kaimiņzemes valdnieks.

—   Vai tad bez tevis viņam cita neviena nebija, ko sūtīt šurp? Tu vēl esi pavisam jauns.

—     Ja tu gribi tikties ar večiem, tur ārā ir vecs bifelis un .āzis, bet, ja gribi runāt ar cilvēku, tad te esmu es.

—    Ja jau esi tik gudrs, — valdnieks saka, tad teic, kur debess un zemes vidus.

—     Atnesiet man nūju triju aršīnu garumā, tad parādīšu, — -saka Anča-Kunča.

Kad nūja tika atnesta, viņš izmērīja pagalmu, pašā vidū iesprauda nūju un saka:

—     Tur ir debess un zemes vidus. Ja netici, tad pārbaudi pats.

Valdnieks brīnās nenobrīnīdamies, līdz beidzot saka:

—    Es ņemšu tevi par znotu, man ir viena vienīga meita.

Taču Anča-Kunča devās atpakaļ. Bet vājākās valsts valdnieks atteicās no troņa viņam par labu, sacīdams:

—    Tu paglābi manu valsti, no šodienas mana valsts ir tava.

To padzirdējis, arī kaimiņu valdnieks atteicās no troņa un atdeva to Ančam-Kunčam. Viņš apprecēja valdnieka meitu, kāzas dzēra septiņas dienas un septiņas naktis, arī viņa tēvs un unāte tur bija ielūgti. Pēc tam valstī valdīja miers un laime.

Tēva testaments

Reiz dzīvoja radinieki, kuri bija apmetušies gan rietu, gai* lēktu pusē. Rietu pusē dzīvoja vecs vīrs ar saviem četriem dēliem. Kad pienāca mirstamā stunda, viņš pasauca savus dēlus un sacīja tiem:

—      Kad es nomiršu, tu, vecākais, ganīsi zirgus, tu, otrais dēls, ganīsi govis un bifeļus, tu, trešais dēls, ganīsi aitas un kazas, bet tu, jaunākais, pieskatīsi māju un dārzu. Ja nolemsiet dzīvot atsevišķi, tad vaicājiet padomu radiem, kuri dzīvolēktu pusē.

Drīz vien tēvs nomira un tika apglabāts. Katrs dēls darīja savu darbu, kā tēvs noteicis. Taču apprecējušies viņi nolēma iet katrs uz savu pusi. Tad vecākais atminējās, ka tēvs pieteicis prasīt padomu radiem, kuri dzīvo lēktu pusē. Un viņi devās apciemot radus. Kādu gabalu pagājuši, satika ganu un vaicāja viņam, kur dzīvo radi.

—     Tepat jau būs, — sacīja gans, — man pazudis kamielis* vai neredzējāt?

—    Vai tavs kamielis bija akls? — vaicāja vecākais dēls.

—    Akls gan.

—    Vai kliboja? — vaicāja otrais dēls.

—    Kliboja gan.

—    Vai aste bija īsa? — vaicāja trešais dēls.

—    īsa gan.

—    Vai bija nepaklausīgs? — vaicāja jaunākais.

—    Bija gan.

—    Nē, tādu mēs neesam vis redzējuši! — brāļi sacīja.

Gans nodomāja, ka viņi, būdami izsalkuši, kamieli apēduši,

bet tagad baidās atzīties. Viņš veda viņus pie radiem, cerēdams, ka tur brāļi atzīsies.

Viņi nonāca pie radiem, radi apvaicājās, vai tēvs vēl dzīvs. Un aizsūtīja pie kaimiņa pēc vīna, jo kaimiņa vīns esot labāks.

Gans, kuram bija pazudis kamielis, pa tam bija paspējis saimniekam pastāstīt, ka viņa viesi zinājuši visas kamieļa vainas un tomēr sakās to neredzējuši.

—             Tagadiņ klusē, — saimnieks sacīja, — drīz vien viņi liksies gulēt, tad būs jāpaklausās. Droši vien viņi ko teiks par to.

pienāca gulētiešanas laiks, — Vai jūs zināt, ka saimnieks, pie kura esam apmetušies, nav sava tēva dēte? — sacīja vecākais brālis.

—    To nezinu, bet gaļa, ko ēdām, oda pēc suņa, — sacīja otrais dēls.

—              To nemanīju, bet vīns gan oda pēc miroņa, — sacīja trešais dēls.

—             To neievēroju, bet saimniece, kas gatavoja mamaligu, bija slima, un man tagad sāp vēders! — sacīja jaunākais.

Saimnieks, to visu noklausījies, ņēma bisi un noprasīja mātei, kā dēls viņš esot. Ja māte neteikšot, tad šaušot. Māte nofrijās un atzinās, ka viņš tiešām neesot sava tēva dēls.

— Kā tu varēji krāpt manu tēvu? — saimnieks prasa.

— Biju uz viņu apvainojusies! — māte atbild.

Tad saimnieks devās pie aitu gana.

— Kas tā bija par gaļu, ar kuru tu mūs pabaroji? Vai tā »bija aitas gaļa?

—              Jā, — sacīja gans, — bet, kad vecā aita nobeidzās, šo jēru baroja kuce.

Pēc tam saimnieks gāja pie kaimiņa, kurš bija aizdevis vīnu. Un apvaicājās, kas tas par vīnu, ko kaimiņš iedevis, ja ožot pēc miroņa.

—               Vīnogulājs auga uz mana tēva un mātes kapa, — sacīja fcaimiņš, — iznāca ļoti labs vīns. Nekad vēl neviens nav smādējis. ;r šv-

Tad saimnieks vaicāja sievai, kas bija vārījusi mamaligu, vai viņa esot slima.

—     Patiešām gan, — sieva atbildēja.

Kad brāļi piecēlās, saimnieks vaicāja, kāpēc viņi ieradušies.

—              Mūsu tēvs mirdams sacīja, lai nākam pie tevis pēc padoma, ja sadomājam šķirties un dzīvot atsevišķi, — brāļi atbild.

—               Sim cilvēkam pazuda kamielis, — saimnieks sacīja,

—    jūs pateicāt visas kamieļa vainas, bet sacījaties pašu kamieli neredzējuši. Jums neviens neliks samaksāt, bet sakiet taču, kas ar to noticis.

—    Mēs patiešām nezinām, kur tas palicis! — brāļi atbild.

—              Bet kā tad zinājāt kamieļa vainas? Tu, vecākais, kā tev izdevās uzzināt, ka šis kamielis bija akls?

—     Kamielis bija nograuzis zāli tikai ceļa vienā pusē, bet otrā pusē zāle bija sulīgāka un lielāka. Tātad kamielis bija akls vismaz ar vienu aci! — sacīja vecākais dēls.

—    Pēc kā spriedāt, ka tas klibojis?

—    Trīs kāju pēdas bija dzijas, vienas vāji smiltīs iespiedušās! — atbildēja otrais dēls.

—    Kā zinājāt, ka šis kamielis ir nepaklausīgs?

—    Ja būtu paklausīgs, tad atrastos turpat, kur citi, — atbildēja trešais dēls.

—    Labs ir. Kad tēvs mira, ko viņš katram no jums vēlēja darīt?

—    Vecākajam vēlēja ganīt zirgus, otrajam — govis un bifeļus, trešajam — aitas un kazas, bet jaunākajam — pieskatīt māju. Katrs no mums kaut ko darīja. Kā lai tagad šķiramies?

—    Jūs esat gana gudri, tieciet paši galā! ļļf sacīja saimnieks.

Kā vecais dēlus mācīja prātā pieņemties

Reiz dzīvoja vīrs ar sievu. Viņiem bija četri bērni — trīs. dēli un viena meita. Māte nomira, un nabaga vīram sākās melnas dienas — viņam bija Joti grūti vienam pašam audzināt bērnus. Diendienā viņš viens pats mocījās, bet jaunu sievu apņemt baidījās. Gāja laiks, drīz vecākajam dēlam vajadzēja sievu, ņemt. Dēls apprecējās, un vīrs nopriecājās, ka tagad mājā būssieviete. Kādu laiciņu viss bija saskanīgi, taču drīz vien vedeklas sāka skubināt savu vīru iet projām un sākt atsevišķu dzīvi, viņa nespējot visus apkalpot. Vecākais dēls negribēja pamest māju un radus, bet sieva tikmēr skandināja savu, līdz pierunāja. Abi aizgāja dzīvot atsevišķi.

Tad nāca laiks otram dēlam ņemt sievu. Ari viņš pārveda* mājā vedeklu, bet drīz vien jaunā sieva sāka pierunāt viņu doties projām un dzīvot atsevišķi.

Drīz apņēma sievu ari trešais dēls — ari viņš ar sievu aizgāja dzīvot citur.

Vecais vīrs palika viens pats ar meitiņu.

I — Pūlējos un audzināju dēlus, bet vecumā mani atstāja vienu! — viņš gremzās. — Varbūt vienīgi meita mani apkops.

Bet ari meitai pienāca laiks iziet pie vīra. Turpat netālu dzīvoja bagāts mācītājs.

«No nabadzības esmu paguris,» vecais vīrs nodomāja, «mēģināšu izprecināt viņu mācītājam.»

: Un viņš izprecināja meitu bagātajam mācītājam, cerēdams, ka meita un znots gādās ari par viņu. Taču abi nemaz negrasījās par veco rūpēties. Nabags gauži nomocījās, pusbadā dzīvodams, sēdēja viens pats un bēdājās. Bērni nesteidzās tēvu kopt. Mazbērni gan atnāca paspēlēties un dārza augļus baudīt, bet, kad vecais vīrs gulēja slims, pat nepasniedza ūdens krūzi, ko nodzerties.

Tad vecais saņēma visus spēkus, aizgāja uz tirgu un nopirka krūku. Novietojis krūku istabas stūrī, viņš vienam no mazbērniem iedeva zelta naudas gabalu. Tas parādīja citiem un galu gal'ā ari tēvam un mātei.

ļ— Kas tev to iedeva? — vecāki prašņāja. — Vecaistēvs? Viņš tak nabags!

Vecais salika krūkā sīkus akmentiņus un aizvākoja to. Drīz vien ieradās vecākais dēls un vaicāja:

—    Tu esot iedevis bērnam zelta naudu? Kur ņēmi?

—     Devu gan. Jūs esat mani pametuši, tikai mazbērni pa reizei atnāk paspēlēties. Vai tad man naudas žēl. Tikai, kamēr esmu dzīvs, nevienam to neatdošu.

—    Kas tev iedeva zeltu? — dēls vaicāja.

—    Jūs mani pametāt likteņa varā, bet Dievs palīdzēja. Pēc manas nāves visu dabūs tas, kas mani vislabāk kops.

Vecākais dēls izstāstīja visu sievai, drīz vien to uzzināja ari citi. Visi atsteidzas pie viņa — kopa un loloja, pat mušai neļāva pie tēva pielidot. Vecais, labi kopts, nodzīvoja ilgi jo illgi. Un, kad pienāca mirstamais laiks, sasauca visus pie sevis.

—     Tagad miršu, un lai jūs vairāk nelaimes nepieredzētu. Kad nomiršu, sadaliet zeltu, visiem pietiks. Lai znots sadala, viņš to vislabāk pratīs.

Vecais drīz nomira, viņam sarīkoja lepnas bēres, visi vaimanāja un viņu apraudāja. Un uzdeva znotam sadalīt zeltu. Viņš nēsāja drānas ar lielām kabatām.

—  Uzceliet krūku man uz galvas, viņš sacīja, — bet tu, siev, sit pa to ar nūju.

Kas iebirs man kabatās, tas mans, kas zemē, tas tiks citiem. Domāts — darīts. Sieva ņēma nūju un zvēlla no visa spēka pa māla krūku. Akmeņi un smiltis pašķīda visapkārt. Visi metās grābt un noputēja gluži melni. Tā vecais vīrs savus bērnus pārmācīja.

Kā apprecējās atraitnes dēls

Reiz dzīvoja kāda sieva, kurai vīrs bija miris. Viņai bija trīs bērni: divas meitas izgāja pie vīriem. Atraitne bija bagāta.

—              Dēliņ, esmu ietaupījusi mazliet naudas, — atraitne kādu dienu sacīja, — nolīgsti algādžus, lai uzcej namiņu, kur uzņemt viesus. Sagādā dējus, es gādāšu ēdienu.

Ieradās namdari, māte stājās pie ēdiena gatavošanas.

—              Dēliņ, esmu pagatavojusi ēdienu aiznes to namdariem! — māte teic.

Dēls paņem ēdienu un dodas pie namdariem, bet pa cejam redz lielu koku, bet zem koka trīs vīrus.

—    Esiet sveicināti! — viņš teic.

—    Sveicināts. Kurp iedams? Un ko tu nes?§1ļ§ vīri vaicā.

—    Nesu namdariem ēst, dēls atbild.

—   Dod mums savu nešļavu, mums Joti gribas ēst! —vīri lūdz.

—    Ja esat tik izsalkuši, kā l'ai nedodu?

Un viņš atdeva ēdienu vīriem.

Mājās pārnācis, dēls pastāsta mātei, ka atdevis ēdienu izsalkušajiem.

—   To tu labi darīji, dēliņ, — māte saka, — ja jau viņi bija tik izsalkuši.

Māte atkal pagatavoja ēdienu un lika dēlam aiznest to namdariem.

Dēls dodas pie namdariem, bet ceļā satiek atkal trīs izsalkušus vīrus. Arī šie prasa ēst:

—    Dod mums ēdienu, mēs jau nedēļu neesam ēduši!

Dēls atdod ēdienu svešajiem un atgriežas mājās. Tur viņš atkal izstāsta mātei, kas atgadījies.

—     Nekas, nekas, pataisīšu ēst vēl vienu reizi! — māte saka. Tu esi labi darījis.

Taču, nesot ēdienu namdariem, dēls atkali tajā pašā vietā redz trīs izsalkušus vīrus.

—     Nāc šurp! — viņi sauc. — Un parādi, ko tu nes!

—     Nesu namdariem pusdienas.

—     Dod mums to, ko pagājušajā reizē devi! Mēs neēdām paši, bet aiznesām namdariem. Viņi paēda un strādā, bet mēs esam gauži izsalkuši. Par tavu devīgumu mēs gribētu arī tev atlīdzināt. Kā lai to izdarām?

—     Uzreiz nepateikšu, — dēls saka, — jāiet pavaicāt mātei.

—     Labs ir, ej un pavaicā.

Dēls atgriežas mājās un pastāsta, ka atkal saticis izsalkušos un atdevis ēdienu. Svešie esot pārbaudījuši viņa dāsnumu un tagad gribot viņam ar labu atdarīt; lai māte iesakot, ko prasīt.

—     Ko es tev varu ieteikt, — māte atbild, — aizej pie māsu vīriem un pavaicā! Kā viņi teiks, tā darīsim.

Dēls aizgāja pie vecākās māsas vīra, sasveicinājās. Viņu aicināja iekšā. Sis svainis bija lopu zaglis §1 viņš zaga lopus un uzskatīja to par labāko no darbiem. Tāpēc viņš ieteica atraitnes dēl'am palūgt veiksmi zagšanā, tad pietikšot iztikas visam mūžam.

Dēls noklausās padomu un dodas pie vidējās māsas vīra. Vidējās māsas vīrs bija kāršu spēlmanis un ieteica lūgt laimi kāršu spēlē, lai varētu vinnēt naudu un uzcelt māju. Iztikšana būšot un nevajadzēšot strādāt.

Dēls noklausās padomu un dodas pie jaunākās māsas vīra. Tas visupirms grib zināt, ko ieteikuši vecākie svaiņi.

—     Ko tev ieteica vecākais svainis? — viņš noprasa.

—     Zagt.

—     Un vidējais?

—     Kārtis spēlēt.

—    Vai dieniņ! Tad labāk paprasi labu sievu, puisī būdams.

Dēls nu pārnāca pie mātes, māte ņemas tincināt, ko svaiņi

teikuši. Dēls izstāsta par zagšanu, kārtīm un sievu. Arī māte

ir tais domās, ka vecākie svaiņi runājuši blēņas, lai kllausot, ko jaunākais teicis.

Atraitnes dēls dodas turp, kur atstājis trīs vīrus stavam, un atrod viņus turpat….

—    Vai aprunājies ar savējiem? — vīri vaicā.

—    Aprunājos.

—    Ko tad gribēsi?

—    Vecākais svainis ieteica, lai lūdzot veiksmi zagšanā, vidējais — laimi kāršu spēlē, bet jaunākais _— labu sievu. Arī māte sacīja, lai prasu labu sievu. Tāpēc lūdzu jūs — dodiet man labu sievu.-

—    Tu mums uzdevi grūtu darāmo. Ir viena piemērota līgava, bet viņa saderēta valdnieka dēlam. Un šodien valdnieks rīko kāzas. Ko darīsim?

—    Tik labu cillvēku mēs nedrīkstam atstāt bešā. Iešu pie viņas un sajaukšu viņai galvu! — viens no vīriem saka.

—    Kā tu to izdarīsi? — citi prasa.

—    Iedošu viņai ābolu. Līdzko viņa to paņems, uzreiz pateiks, ka neies pie tā, kam tēvs viņu grib atdot, bet pie tā, kuru pati izvēlēsies. Un atdos ābolu tam, kas viņai patiks.

—    Tēvs ar to nebūs mierā! — citi iebilst.

—    Nepatiks, bet piekritīs. Lai mūsu jauneklis iet uz kāzām, ābols tiks viņam.

—    Ej uz kāzām! — visi trīs vīri saka.

Tai pašā dienā puisis aizgāja uz kāzām. Tur nokļuvis, dzirdēja runājam, ka līgava esot sajukusi.

—    Kā tad tas gadījās? — atraitnes dēls taujā.

—   Viņa neiešot par sievu pie tā, ko tēvs izvēlējies. Viņa paņēmusi ābolu un sakās dot to tam, kuru gribēšot par vīru.

—    Lai viņa dara, kā grib! — saka piktais valdnieks.

Te pie atraitnes dēla pienāca valdnieka meita, sniedza viņam ābolu un saka:

—ļ Te tev, tēv, būs svainis, apsveicini viņu!

Tēvs gan piktojās, bet nācās ņemt jauno znotu par labu.

—    Lai jaunie apmetas kādā no manām pilīm! — viņš saka.

Abi apmetās pilī, kādu laiku padzīvoja un kļuva bagāti — viņiem nekā netrūka.

Bagatā vedekla, nabagā vedekla

Reiz dzīvoja divi kaimiņi — viens bagāts, otrs nabags. Vecos laikos abhāzu paradums noteica: ja kaimiņos reizē piedzima meitene un zēns, zēna radi gāja pie meitenes vecākiem un iezīmēja šūpuli ar naža griezumu. Kad bērni bija pieauguši, viņi apprecējās.

Reiz abi — nabagais kaimiņš un bagātais kaimiņš — devās uz svēto vietu. Abiem bija dēli, bet turpat netālu dzīvoja divi ģimenes, kurās bija meitas.

Kad abi nonāca tur, kur šie cilvēki dzīvoja, nabagais nokāpa no zirga, bet bagātais palika zirgā sēžam. Beigu beigās nabagais palīdzēja bagātajam nokāpt no zirga, lai dotos pie meitu vecākiem.

Bagātais atrada bagāto ģimeni un iezīmēja šūpuli ar naža griezumu, nabagais atrada nabadzīgo un arī iezīmēja šūpuli.

Toreiz abhāzi precējās tikai piecdesmit—sešdesmit gadu vecumā. Kad dēliem apritēja piecdesmit, vecākiem jau bija simt gadu. Viņi visi devās precībās, kur meiteņu šūpuļus iezīmējuši. Tur sarīkoja kāzas un devās atpakaļ ar vedeklām.

Gāja, gāja, līdz nokļuva lielā līdzenumā. Tur auga koks, un viņi piestāja atpūsties. Bagātajam bija greznas drānas mugurā, bet nabagajam — vienkāršas.

Bagātais novilka greznos svārkus, noklāja zemē un apsēdināja uz tiem līgavu. Arī nabagais paklāja zemē savas nātnās drānas, bet līgava pacēla svārkus un uzsedza tos vīramātei plecos. Bagātais kaimiņš sēdēja un nelikās neko manām, bet, tiklīdz nabags aizgāja mežā, nolēma atvilināt nabagam vedeklu, nodomājis, ka viņa labāk uzvedas. Un sāka nabaga meitenei stāstīt, cik ļoti nabags viņas līgavainis, piedāvādams l'abāk ņemt savu dēlu. Taču nabaga meitene atteicās, sacīdama:

—    Viss ciems zina, ka es pie nabaga izgāju, un, pie kā esmu izgājusi, pie tā palikšu.

Kad visi pārradās mājās, bagātais sarīkoja bagātas kāzas, -bet nabagais — nabadzīgas. Nabagam bija vairāki dēli, visi nabagi -—viņi nešķiroja, kas tavs, kas mans, viss bija kopējs. Tas nepatika vedeklai, viņa gribēja citādi. Nedrīkstēdama savu vīratēvu uzrunāt, viņa aizsūtīja pie vīratēva ļaudis, lai izstāsta,, ko viņa izdomājusi, turpmāk nevajagot darīt, kam un kas pfļ gadās, bet viens lai esot par izrīkotāju, kas noteiktu, ko kuram darīt. Ja pareizi sadalīšot darbus, tad kļūšot bagātāki par bagātajiem.

To noklausījies, vīratēvs sacīja:

—    Tu esi no mums visjaunākā, bet topi mums par vecāko, mēs tev paklausīsim, ja jau tu esi tik gudra. ļ— Sākumā dēli atteicās vedeklai klausīt, bet vēlāk piekrita, ja jau tēvs tā vēlējies.

—    Vai tas būtu večuks, vīrietis vai sieviete, kas iziet no sētas — lai ikreiz, pārnākot mājās, atnes kaut ko. Pagali, žagaru nastiņu vai ko citu! — vedeklla izrīkoja.

Visi paklausīja — ikviens, kas izgāja no sētas, kaut ko pārnesa. Un saimniecībā viss noderēja.

Vienvakar nabaga kaimiņš bija viesojies pie bagātā kaimiņa un, mājās nākdams, atminējās, ko vedekla piekodinājusi. Pagrābājis turpat uz ceļa — un sagrāba čūsku. Nometis to savā pagalmā, aizgāja gulēt, sapīcis par to, ka tā atgadījies.

No rīta vedekla piecēlās un atrada pagalmā zelta jostu. Viņa bija dzirdējusi, ka valdnieka meita pazaudējusi jostu, bet valdnieks solījies, ka jostas atradējs dabū pusvalsti. Agri jo agri kāds čūsku ērglis bija izlidojis čūsku medībās, nesdams pazudušo jostu. Ieraudzījis čūsku, viņš nolaidās pagalmā, paķēra čūsku un jostu atstāja. Vedekla, jostu atradusi, sasauca visus un pastāstīja par atradumu.

—.Es nevaru jozt sev ap vidu tādu jostu, — viņa sacīja,

—   neesmu no tādas ģimenes. Ja ļaudis to redzētu, domātu, ka esmu jostu nozagusi. Lai kāds no jums aiznes to val'dniekam un izstāsta, ka to atradis.

Vecais tēvs aiznesa jostu valdniekam un izstāstīja, ka to atradis. Tika sarīkotas dzīres un ielūgta arī vedekla. Valdnieks atdeva pusi valsts, kā solīja.

Bet bagātais, pārvedis vedeklu, to rūgti nožēloja. Vedekla nebija strādīga — laiskojās un slinkoja, līdz visa bagātība pazuda kā nebijusi.

Kā valdnieku bērni precējās

Kādā ciemā svētdienas dienā ļaudis bija sanākuši bumbas spēli noskatīties. Bija atnākusi ari valdnieka meita. Spēlē noskatījās ari kāda valdnieka dēls. Valldniekdēls ieraudzīja valdnieka meitu, tuvojās viņai un sāka runāties.

—   Tev jānāk pie manis par sievu, — viņš saka.

—   Ja es iziešu pie tevis par sievu, tas neko labu nenesīs, — «neitene atbild, — teikšu tev kaut ko, bet tu uzklausi. Ej un atved man kādu padumjāku zemnieka dēlu, es tev atradīšu kādu pamuļķāku zemnieka meitu. Lūkosim viņus par cilvēkiem iztaisīt. .

Valdniekdēls atveda pie viņas tādu muļķīti, kurš pat nejēdza ne aiz pakša aiziet.

—    Kas tas tāds?— meitenes vecāki prasa.

—   Es viņu ņemšu par vīru. Tāda ir noruna, — meita atbild.

Viņa nomazgāja muļķi, grezni apģērba un pieteica ierasties

kāzu dienā. Vecāki brīnījās, brīnījās, bet ceļā nestājās — lai dara, kā grib. Tā ari nosvinēja kāzas.

—   Gaidi, atvedīšu tev līgavu, — valdnieka meita saka valdniekdēlam, — tikai lai tavi vecāki mani nenolād!

Sacīts — darīts: valldnieka meita atveda pamuļķu zemnieci. Līgavaiņa vecāki brīnījās nenobrīnīdamies, kādu skrandulāci .atveduši. Taču piekrita, ja jau dēls iespītējies.

—            Valdnieka meita mums nav vajadzīga, — sacīja māte,

—  ja jau viņa mūsu dēlu noniecināja.

Ari zemniece tika nomazgāta, sasukāta, viņai apvilka košas »drānas un pieteica ierasties uz kāzām.

Tā valdniekdēls apprecēja skrandulāci.

Pagāja kāds laiciņš. Te kādu dienu pie valdnieka meitas ieradās laupītāji.

—    Mēs ejam laupīt, dod mums līdzi savu vīru! — viņi paziņo.

Laupītāju bija veseli seši, ko lai viņa būtu darījusi?

—   Labs ir, — valdnieka meita saka, — sagatavošu visu ceļam. Viņš ies jums pa priekšu.

—   Neraizējies, — viņa vīru mierina, — sagatavošu bisi un apseglotu zirgu. Viss būs kārtībā.

—   Bise ir l'aba lieta, — vīrs atbild, — bet sirds man nav» droša. Kā lai eju?

—   Nebaidies neko, — sieva saka, — ja darīsi, kā teikšu viss būs labi.

Vīrs bija augumā varens padevies, bet bailīgs un pamuļķim

—    Es tev patronsomā ielikšu peli, — sieva saka, — tur, kur nonāksiet, izlaid peli un ej tai pakaļ. Ja lien zem sētas, tad izlauz sētu, ja lien pa durvju apakšu — izcel durvis. Tikai atgādā» man pelīti atpakaļ.

Vīram bija spēka diezgan — paēdis, padzēris sēdās zirgam mugurā un devās ceļā ar asarām acīs. Jāja, jāja, līdz ap pusnakti nonāca pie kādas mājas. Tur viņš nokāpa no zirga un lika māju aplenkt, pēc tam izlaida peli. Kur pele, tur viņš pakaļ. Izlauza žogu, izcēla durvis. Laupītāji priecājās, kāds spēkavīrstiem palīdz, — un devās viņam pakaļ. Mājinieki gauži pārbijās.

Iebļāvušies: — Kas jūs tādi esat? — spruka pa logiem ārā,, pat ieročus nejaudāja paķert. Laupītāji sagrāba visu, kas mājā., bija.

—    Ejiet vien, man vēl te sava darīšana, — valdniekmeitas. vīrs saka un sāka meklēt peli, bet neatrada nekur.

Laupītāji ieradās pie viņa sievas un saka:

—    Viss bija, kā klājas, tikai tavs vīrs palika tur.

—    Kā tā? — sieva prasa.

—    Viņam tur esot vēl kāda darīšana.

—              Tad jau laikam grib noķert un atvest šurp saimniekus, — sieva saka.

Viņa sēdās zirgā un jāja meklēt māju, kur vīrs tvarstīja peli,. Bet laupītāji aizgāja savu ceļu.

—     Ko tu dari? — viņa vaicā, māju uzmeklējusi. — Jāsim> prom!

—    Es nevaru atrast peli! — vīrs saka.

—     Liecies mierā, — sieva izrīko, — to es tikai tā teicu, lai. tu tiktu projām no laupītājiem.

Abi atgriezās mājās.

Tā pamuļķis kļuva par drosmīgu un izdaudzinātu spēkavīru. Bet valdniekdēls, kas bija apņēmis pamuļķu sievu, tā arī netikāt ar viņu nekādā galā — tā arī palika muļķīte.

.

Divi brāļi

Vienam valdniekam bija divi dēli. Pēc valdnieka nāves viņi ilgi dzīvoja kopā, tad nolēma sadalīt mantojumu. Visu sadalīja, bet nekādi nespēja sadalīt paklāju un dzirnu akmeni. Viņi sāka strīdēties. Dzirnakmens un paklājs bija apveltīti ar burvju spēku: ja akmens griezās pa labi roki, tad galdā parādījās ēdieni un dzērieni, bet, ja pa kreisi roki, tad bira zelta nauda. Bet, uzkāpjot uz paklāja un sakot: «Paklāj, laidies!» — tas pacēlās gaisā un laidās turp, kur vajadzēja nokļūt.

Kamēr brāļi strīdējās, pie viņiem piejāja jātnieks.

—     Par ko jūs strīdaties? — viņš vaicāja.

—    Par paklāju un dzirnakmeni. Nekādi nevaram tos sadalīt, — brāļi atbildēja.

—     Kāpēc nevarat? — svešais noprasīja.

—     Mēs abi tīkojam gan pēc paklāja, gan pēc dzirnu akmens. Ja akmeni griezīs pa labi, galdā parādīsies ēdieni un dzērieni, ja pa kreisi, sāks birt zelta nauda. Bet, uzkāpjot uz paklāja un sakot: «Paklāj, l'aidies!» — tas lidos, kurp vajadzīzgs.

—     Es izspriedīšu taisnīgi, — jātnieks sacīja, — tikai paejiet nost, bet es apsēdīšos starp paklāju un akmeni, lai apdomātos.

—     Lai notiek! — sacīja brāļi un pagāja nostāk.

Jātnieks nokāpa no zirga, pacēla akmeni, uzlika to uz paklāja, pats uzsēdās virsū un noteica: — Paklāj, laidies!

Paklājs lēnām pacēlās gaisā un laidās projām.

Lidojot pāri brāļiem, svešais uzsauca:

—    Ardievu! Es paņēmu jūsu akmeni un paklāju, tagad jums vairs nebūs, par ko strīdēties. Varat sev par prieku pēc kārtas pajādelēt uz mana zirga.

Riekstiņš, Piestiņa, īlens un Lāpstiņa

Reiz dzīvoja Riekstiņš, Piestiņa, īlens un Lāpstiņa. Kādudien viņi nodomāja sarīkot dzīres. Piestiņa, īlens un Lāpstiņa sarunāja, ka sūtīs Riekstiņu pēc vērša. Turpat netālu dzīvoja

skops un bezsirdīgs mantrausis. Riekstiņš vētās turp un paslēpās pie žoga.

pusdienlaikā arājs izjūdza vēršus un padeva tiem sienu. Bet mantrausis nolikās ēnā zem koka un sāka krākt.

Riekstiņš pieripoja pie vērša, taču nekādi nevarēja izlemt, kuru no abiem izvēlēties. Un uzsauca saviem draugiem:

Kuru ņemt — toli vai ragaini?

—    Ragaino! — draugi sauca.

Mantrausis pa miegam izdzirdēja balsis, pamodās un nodomāja: «Kāds grib nozagt man vērsi, pie tam vēl nevar izvēlēties, kuru!» Un gāja skatīties, vai vērši vēl turpat.

Riekstiņš tūdaļ noslēpās vērsim ausī. Mantrausis palūkojās apkārt, bet nevienu nemanīja.

—    Kas tad kliedza? — viņš nobrīnījās un devās projām.

Riekstiņš izvēlās no vērša auss un dzina to pie draugiem.

Draugi nopriecājās, nokāva un nodīrāja vērsi. Pēc tam viņi

sūtīja Riekstiņu pagādāt katlu.

Riekstiņš aizripoja tanī vietā, kur karājās mantrauša katli, un sauca:

—    Kuru katlu nest 4lieto vai mazo?

Saimnieks, to dzirdēdams, pabrīnījās vien un metās turp. Taču Riekstiņš paslēpās.

Nevienu neatradis, mantrausis tikai noplātīja rokas un devās projām.

Riekstiņš paņēma vislielāko katlu un aizstiepa draugiem. Draugi iekūra uguni, ielika gaļu katlā, pakarināja katlu virs uguns un uzpūta uguni. Gaļa ātri izvārījās. Nu viņi katlu nocēla no uguns, bet gaļu izņēma un apēda. Paēduši, cik lien, Riekstiņš, Piestiņa, īlens un Lāpstiņa jautri valodoja, te pēkšņi viņi ieraudzīja mantrausi, kurš nāca šurp pa vērša pēdām.

—    Ek, beigas būs! Saimnieks nāk! — draugi iesaucās un pakarināja katlu atpakaļ uz āķa.

Riekstiņš paslēpās turpat pellnos, Piestiņa uzrāpās bēniņos, īlens ielīda sola spraugā, bet Lāpstiņa nostājās aiz durvīm.

Mantrausis, pa pēdām nākdams, drīz vien bija klāt.

—    Kā rādās, šite ir apēduši manu vērsi! Arī mans katls karājas! — viņš sacīja un noliecās pār katlu.

Te Riekstiņš iesvieda viņam acīs karstu pelnu sauju.

—    Ui, apdedzinājos! — mantrausis iesaucās un, gribēdams uzmeklēt vērša ādu, grasījās kāpt bēniņos, taču Piestiņa uzkrita viņam taisni uz galvas.

—    Ui, mana galviņa, galva pārsista! — mantrausis ievaidējās un apsēdās uz sola, bet tai pašā mirklī īlens iedūrās viņam dibenā.

—    Ui, sadūros! — mantrausis iebrēcās un pielēca kājās.

Nu bija Lāpstiņas kārta rīkoties. Lāpstiņa pacēl'ās, plakaniski iezvēla mantrausim un izmeta viņu pagalmā.

Lūk, kādus jokus ar skopo mantrausi izspēlēja Riekstiņš, Piestiņa, īlens un Lāpstiņa.

Ne velti tautā saka: ik jociņā savs patiesības graudiņš.

Ķīpa

Reiz dzīvoja vecs mednieks. Kādudien, mājup iedams, viņš ieraudzīja šakāli stāvam upes malā un kaut ko nolūkojam. Vecais sāka šakāli uzmanīt.

Pēkšņi šakālis ielēca niedrājā un atkal izlēca, turēdams zobos mazuli. Mednieks ar trāpīgu šāvienu noguldīja šakāli, bet mazuli ietina gallvasautā un pārnesa mājās.

Mednieka sieva par bērniņu Joti nopriecājās — viņiem pašiem bērnu nebija. Viņa ņēmās gādīgi aprūpēt audžudēlu. Puisēns pieauga un izvērtās par saprātīgu un izdarīgu jaunekli. Viņa vārds bija Ķīpa.

Ķīpa augu dienu noņēmās, aprūpēdams vecīšus. Viņš tiem palīdzēja kā vien spēdams un centās visu darīt pats. Viņam bija tikai viena vaina — puika nekad nesmējās un pat nesmaidīja. Tas ]oti sarūgtināja tēvu un māti.

Kādudien, vakariņas ieturēdami, vecīši sastrīdējās. Sievas sacītais tā sadusmoja veco, ka viņš meta večai ar putras bļodu. Veča paspēja pamukt nost, un putras b]oda pārlidoja viņai pār plecu. To redzēdams, Ķīpa sasita plaukstas un sāka tā smieties, ka pakrita gar zemi. Vecīši nopriecājās, ka dēls tapis jautrāks, un vaicāja:

—    Saki, dēls, — par ko tu smejies?

Taču Ķīpa atteicās uz šo jautājumu atbildēt. Vecos sāka mocīt ziņkārība. Katru dienu viņi prašņāja, par ko dēls smējies. Tad Ķīpa piekāpās un sacīja:

—   Jūs gribējāt zināt, kāpēc smejos? Tāpēc vien, ka jūs mani sasmīdinājāt, kad ķildojāties. Bet jums jāzina, ka es drīkstēju dzīvot pie jums tik ilgi, kamēr nesmējos. Tagad man jāatgriežas mājās. Mani vecāki mīt tās upītes dzīlēs, pie kuras tu ieraudzīji šakāli. Todien mana māte, paņēmusi mani līdzi, iznāca krastā mazgāt veļu. Darbu pabeigusi, viņa aizmirsa mani un aizgāja. Tad man uzbruka šakālis. Tieši tobrīd nāci tu, tēvs. Tu rūpējies par mani un mani audzināji, tomēr man tagad jāatgriežas mājās. Iesim, es parādīšu, kur dzīvo mani vecāki.

Neko darīt — vecīši sagatavoja visu ceļam, un tēvs devās dēlam līdzi. Drīz vien viņi nonāca upes krastā. Ķīpa uzsēdināja audžutēvu sev uz pleciem un aiznesa upes vidū, kur virs ūdens slējās liels akmens. No turienes viņi pa kāpnēm nokāpa upes dibenā.

—   Mēs drīz sastapsim manus radus, — Ķīpa sacīja, — viņi ļoti priecāsies un mums par godu sarīkos dzīres. Šķiroties radi gribēs tev dāvināt lopus un visādus labumus, bet tu neko neņem. Ja viņi gribēs tevi pierunāt, lai kaut ko pieņem, tad saki viņiem: «Es neko negribēju ņemt, bet, ja nu jūs uzstājat, tad uzdāviniet man saliecamo nazi.»

Tiklīdz ceļinieki tuvojās Ķīpas mājām un viņa mājinieki pazina dēlu, kuru jau bija apraudājuši kā mirušu, viņi tā nopriecājās, ka tūdaļ saaicināja draugus un radus uz lielām dzīrēm.

Kad dzīres bija beigušās, vecais pateicās saimniekiem un gatavojās doties projām. Saimnieki piedāvāja visvisādas dāvanas, neskatoties uz atrunām. Tad viesis sacīja:

—   Es negribēju neko ņemt, bet, ja nu jūs uzstājat, tad uzdāvājiet man saliecamu nazi.

Sis lūgums saimniekiem nepatika, taču neko darīt — nācās vien atdot viesim saliecamo nazi.

Izvadīdams audžutēvu atpakaļceļā, Ķīpa paņēma nazi, atlieca to un sacīja:

—     Palūk, turi

Un pēkšņi ceļa mallā uzradās klāts galds ar tādiem ēdieniem, kādus vien cilvēks spēj iedomāties.

Pārsteigtais večuks nespēja ne acis atraut no cienastiem apkrautā galda. Bet, kad Ķīpa atkal salocīja nazi, galds vienā mirklī pazuda kā nebijis.

Ķīpa ielika nazi audžutēvam kabatā, sacīdams:

—   Sargā to kā aci pierē. Kamēr tas piederēs tev, tu allaž būsi paēdis.

Viņi izkāpa uz lielā akmens, kas slējās ārā no ūdens upes vidū. Ķīpa pārnesa audžutēvu uz krastu. Tur viņi saskūpstījās uz šķiršanos un devās katrs uz savu pusi. Ķīpa atgriezās pie savējiem, bet vecais steidzās pie savas večas.

Večuks ar savu veču dzīvoja bez bēdām un, sēzdamies pie pilnā galda, vienmēr pateicīgi atminējās savu audžudēlu.

Atgadījums ar mednieku

Reiz, senos laikos, dzīvoja mednieks. Kādu dienu viņš nošāva stirnu un atvilka uz savu būdu. Tur viņš pakāra medījumu zarā, novilka ādu, izņēma aknas un sāka cept uz iesma. Te pēkšņi zars, kurā bija pakarināts medījums, sadrebēja, rumpis nokrita, pakampa no iesma aknas, ietinās ādā un metās bēgt.

Mednieks apjuka un sāka bļaut nebalsī.

Tad stirna apstājās un saka viņam:

—     Tu brīnītos vēl vairāk, ja dabūtu zināt, kā notikās ar Ahi Zourimu.

Gans padomāja, padomāja un norūpējies devās meklēt Ahi Zourimu. Viņš gāja ilgi jo ilgi. Pēkšņi viņš redz: kāds dzen pa akmeņainu, bezauglīgu lauku ēzeli un ēzelieni. Viņš pasveicināja nepazīstamo un pavaicāja, vai nezinot, kur dzīvo Ahi Zourims.

—     Ej vien taisni. Aiz upes būs māja, tur dzīvo Ahi Zourims, — arājs atbildēja.

Ceļinieks pārgāja upi, atrada māju un vaicā:

—    Vai te dzīvo Ahi Zourims?

—    Te, tikai viņa nav mājās!

—     Kur tad viņš ir?

—    Atpūšas.

Mednieks sāka gaidīt. Pret vakaru pārnāca tas pats vīrs, kas pirmīt ecēja lauku. Tātad Ahi Zourims bija viņš. Un vaicāja, ko ceļa gājējs no viņa vēloties. Mednieks izstāstīja gadījumu ar stirnu. Bet Ahi Zourims viņam saka:

—    Tas nav itin nekas. Tu tikai paklausies, kā notika ar mani.

Mana sieva dabūja sev jaunu vīru, un, lai tiktu no manis vaļā, viņi pārvērta mani par suni. Es gāju, kurp acis rāda. Satiku ganu, kas ganīja lopus, piesitos viņam klāt. Gans noturēja mani par vilku un gribēja nobeigt, bet tad apskatījās un redzēja, ka esmu suns. Viņš llika man sargāt ganāmpulku. Vakarā gāju ganam līdzi uz viņa māju — iegāju un nolikos pie pavarda. Man pameta ēdiena atliekas, bet es tās neēdu. Cilvēki nobrīnījās vien un iedeva man bļodu ar mamaligu — to es apēdu ar lielu prieku.

Pa nakti ganāmpulkam uzbruka vilki, saplēsa kazlēnu un iztramdīja visus lopus. Es metos vilkiem pakaļ — panācu, nožmiedzu veselus četrus, noliku citu citam līdzās, savācu kopā ganāmpulku un nostājos sardzē. No rīta atnāca gani, ieraudzīja nožmiegtos vilkus un nopriecājās. Kopš tā laika viņi mani ļoti labi ieredzēja.

Vietējam pavaldonim tobrīd sieva grasījās laist pasaulē mantinieku. Pavaldonis ļoti uztraucās, jo ik reizi notika nelaime: tiklīdz bērns nāca pasaulē, tas pazuda. Pavaldonis padzirdēja par neparasto suni un piedāvājās ganiem labi samaksāt. Taču gani negribēja pavisam dot prom tik vērtīgu suni, bija ar mieru aizdot tikai uz kādu laiciņu. Mani aizveda uz pavaldoņa māju un atstāja pagalmā. Naktī bērns nāca pasaulē. Te es redzu: kāda sieva nes projām bērnu. Metos viņai virsū. Sieva nobijās, atdeva bērnu, lūgdamās viņu saudzēt un apsolīdama par to iedot saknīti, kura atdotu man cilvēka izskatu, un pltetni, ar kuru uzsitot var cilvēkus pārvērst zvēros un zvērus cilvēkos.

Es paņēmu saknīti un pletni, palaidu sievieti vaļā un pārvērtos par cilvēku. No rīta pavaldonis uzzināja, kas noticis, ļoti nopriecājās par izglābto bērnu, uzdāvināja man jaunu drēbju kārtu un piedāvāja naudu, bet es atteicos ņemt.

Tūdaļ atgriezos mājās, ar pletni iekaustīju sievu un pārvērtu ēzelienē, bet viņas jauno vīru — ēzelī. Tagad es jūdzu

viņus vienā iejūgā, lieku priekšā ecēšām un dzenu pa akmeņainu lauku. Tā ir mana atpūta un izklaidēšanās.

Tā Ahi Zourims beidza savu stāstu.

Valdnieks un viņa padomnieks

Kādam valdniekam bija padomnieks, kuru daudzināja tuvu un tālu par viņa aso prātu. Līdz sirmam vecumam viņš bija valdnieka labā roka. Tikai gados būdams, palūdza atcelt viņu no amata un atlaist mājās. Valdnieks piekrita, taču tikai tādā gadījumā, ja padomnieks atrastu sevis cienīgu pēcteci. Padomnieks bija ar mieru — devās mājup un lika savam vecākajam dēlam doties pie valdnieka tēva vietā. Atvadīdamies tēvs dēlam piekodināja: «Neatkāpies nekādu briesmu priekšā un neesi dumjāks par savu tēvu.»

Tēvs svētīja dēlu, uzsēdināja zirgā un izvadīja ceļā. Bet pats sēdās citā zirgā un pa īsāko ceļu aizsteidzās dēlam priekšā. Viņš gribēja pārbaudīt, vai dēls spēj būt par varoni. Viņš paslēpās aiz liela celma, apsēja mutei priekšā lakatu, l'ai izmainītu savu balsi, un, kad dēls jāja garām, iesaucās:

—     Stāt! Ne soli tālāki Atdod bisi!

Un dažas reizes izšāva gaisā.

Dēls ilgi tiepās un negribēja bisi atdot, bet tēvs draudēja un palika pie sava, līdz dēls padevās. Tad tēvs pieprasīja, lai viņš pārliek bisi no kreisā pleca uz llabo un atgriežas mājās. Dēls pakļāvās un izpildīja pavēli. Tēvs pa īsāko ceļu pārradās mājās viņam pa priekšu. Drīz arī dēls ieradās.

Viņš nevienam nesacīja, kas atgadījies un kāpēc griezies atpakaļ, taču neko nejaudāja noslēpt.

Nākamajā dienā tēvs sūtīja pie valdnieka savu jaunāko dēlu. Tāpat ka iepriekšējā vakarā, tēvs aizsteidzās dēlam priekšā un izrīkojās ar viņu tāpat kā ar vecāko. Arī jaunākais dēls neizturēja un padevās — nobijies atgriezās mājās.

Samulsušie, bēdīgie brāļi nespēja noslēpt savas rūpes ne viens otram, ne arī citiem mājiniekiem.

—      Sakiet taisnību — kas isti ar jums ceļā gadījās? — māsa -sāka viņus iztaujāt, taču brāļi neko neatbildēja.

Tad māsa lūdza tēvu ļaut arī viņai izmēģināt laimi un noskaidrot, kas brāļiem ceļā atgadījies. Tēvs atļāva.

Viņa apvilka vīrieša drēbes un devās ceļā. Tēvs ar meitu ’ .rīkojās tāpat ka ar dētiem: aizsteidzās priekšā, paslēpis un, kad meita tuvojās, sāka Šaut un pieprasīja bisi. Taču meita ne* nobijās — un arī sāka šaut.

Tēvs nu svētīja viņu par varonību un izvadīja ceļā pie valdnieka.

Kādu laiku jājusi, viņa ieraudzīja aizslēgtus vārtus, aiz kuriem bija triju milžu pils. Meitene iesita *r pletni savam auļotajam, un tas iebrāzās vārtos, kuri atsprāga vaļā.

Milžu nebija mājās, viņi bija aizgājumi medibās. Māsu sagaidīja milžu māsas, kurām gauži tikās jātnieka drosme. Milži pārnāca no medībām un ieraudzīja vārtus līdz galam vaļā.

—     Kas uzdrošinājies te ielauzties? — viņi iesaucās.

Taču, iebrucēju ieraudzījuši, viņi nomierinājās un sāka izvaicāt, kas viņš esot un kurp jājot. Viesis atbildēja izvairīgi, tomēr viņš milžiem iepatikās. Savā starpā apspriedušies, viņi nolēma padarīt viņu par savu svaini un piedavāja viņam vienu no māsām par sievu. Viesis piekrita. Taču kāzu naktī, iegājis .ar vecāko māsu kāzu namā, viesis sacīja:

—    Es dodos pie valdnieka svarīgā lietā. Kamēr neatgriezīšos, nevaru būt tavs vīrs, tāpēc mums jāliekas gulēt atsevišķi.

Nākamajā dienā milžu māsa pastāstīja brāļiem, kā vīrs ar viņu izrīkojies. Brāļi noskuma, nodomādami, ka vecākā māsa viesim netīk, un piedāvāja viņam vidējo māsu. Taču ar viņu viesis rīkojās tāpat kā ar vecāko. Galu galā brāļi piedāvāja viņam jaunāko māsu, taču arī jaunākajai viesis nepieskārās.

Taču milžu jaunākā māsa bija reģe, jebšu to neviens nezināja, pat ne brāļi. Un viņa viesim sacīja:

—      Es zinu, ka tu neesi vīrietis, bet gan sieviete, taču nākotnē tu pārvērtīsies vīrietī. Kad iesi prom, mani brāļi piedāvās tev zirgu no mūsu ganāmpulka. Izvēlies visnožēlojamāko kleperi, tas tev būs vienmēr uzticams palīgs.

Viesis darīja, kā sacīts. Izvēlējās visnožēlojamāko kleperi, .apsegloja to un devās ceļā.

Te pēkšņi zirgs ierunājās cilvēka balsī:

—Turi ciešāk pavadu! Piespied kājas maniem sāniem tā lai pēdas skartos kopā, un paskubini mani, cik skaļi spēj!

Meitene pievilka pavadu, iecirta papēžus kleperim sānos unj uzbļāva. Zirgs uzvijās padebešos, apgriezās gaisā, taču atgriezās uz zemes uz visām četrām. Meitene noturējās seglos.

—Es gribēju tevi pārbaudīt, — zirgs teica, — vai tu esi: varonis. Tagad dosimies tālāk.

Tā viņi jāja un jāja, līdz ieradās pie valdnieka.

Valdnieks ļoti labi uzņēma jauno padomnieku. Taču, lai pārbaudītu viņa spējas, valdnieks pavēlēja izpildīt uzdevumu.

—Aiz septiņiem kalniem septītajā pļavā, vienā no septiņiem, purviem uzmeklē lielu, melnu vepri, izņem tam sirdi un aknas, un atnes mani — valdnieks sacīja.

Meitene pavaicāja padomu savam zirgam.

Palūdz valdniekam asu nazi ar melnu spalu! — zirgs. pamācīja.

Valdnieks iedeva meitenei tieši tadu nazi, un viņa devāsceļā. Ceļš bija visādu briesmu pilns, un tomēr viņa nonāca, kur gribējusi. Septītajā pļavā no purva izlīda liels, melns vepris, nolikās sausumā gulēt un aizmiga. Vepris gulēja trīs dienas um trīs naktis. Meitene uzšķērda veprim vēderu. Trešajā dienā, kad tas jau grasījās pamosties, viņa tik tikko bija aizsniegusi aknas un sirdi un izņēma tos. Meitene lielā steigā uzlēca zirgā,, bet vepris pamodās un sāka dzīties pakaļ, taču drīz pagura,, nokrita zemē un notirināja kājas.

Meitene ieradās pie valdnieka, lai atdotu viņam vepra sirdi un aknas.

—      Labi, — valdnieks sacīja, — tagad izpildi otru uzdevumu: aiz septiņām jūrām, aiz septiņiem kalniem ganās balta briežumāte. Dodies turp, uzmeklē briežumāti un atved man trīs kausus briežumātes piena.

Meitene sēdās zirgā, jāja un jāja, līdz nonāca aiz septiņām* jūrām un pret vakaru sasniedza septīto kalnu. Te viņai ceļā stājās neparedzēts šķērslis: kalni te sasitās ar virsotnēm kopā, te atvērās, dzirkstis vien bira visapkārt. Meitene nesaprata, kodarīt, un lūdza zirgam padomu.

—     Tas nebūs viegli, — kleperis sacīja, — bet varbūt mēstiksim cauri. Nebēdā, saņem visus spēkus. Kad kalni atvēzīsies,.

savelc pavadu ciešāk, saspied mani starp ceļiem, uzsit ar pletni,, pamudini — varbūt man izdosies izsprukt cauri.

Sacīts — darīts. Tomēr kalni, sacirtušies kopā, iespieda zirga asti. Meitene izlidoja no segliem pāri zirga galvai, taču viņai nekas nenotika. Kājās piecēlusies, viņa^ ieraudzīja ieliejā pilsētu. Viņa piegāja tuvāk un redzēja, ka visi pilsētas iedzīvotāji ir no balta akmens, sastinguši kā nu kurais — cits stāvus, cits sēdus, vēl cits ejot.

—    Esiet sveicināts! — meitene padeva labdienas vienam no viņiem.,.

—     Laipni lūgta! — sacīja nekustīgais cilvēks.

—    Kāpēc visi ir pārakmeņojušies? — meitene vaicāja.

—    Mūsu valdniece ir briesmīgi neganta. Viņa noskaitās uz. savu vīru par to, ka viņš samazināja nodokļus un atviegloja mums dzīvi. «Man nav vajadzīgi slinki padotie!» viņa sacīja. «Labāk lai viņi pārvēršas akmenī!» Un nobūra mūs. Ja tu viņai piedraudēsi ar nazi, tad viņa mūs atburs. Tikai pielūko, lai viņa nepagūtu ierunāties vairāk kā trīs reizes. Ja viņa paspēs ierunāties ceturto reizi, mēs visi aiziesim bojā. Tāpēc cērt viņai tik galvu nost, tiklīdz būs trīsreiz runājusi! E§i akmens cilvēks piekodināja.

Meitene ieradās pie valdnieces un, piedraudējusi ar nazi, lika tūlīt pat atdzīvināt visus pārakmeņotos ļaudis. Valdniece nobijās un sacīja:

—    Lai visi atdzīvojas!

Pēc tam piebilda:

—    Lai visas sievietes pārvēršas par vīriešiem!

Un, trešoreiz ierunājusies, sacīja:

—    Lai visi vīrieši pārvēršas par sievietēm!

Pēc tam viņa gribēja vēl kaut ko teikt, taču brašā meitene nocirta viņai galvu.

Te pēkšņi visi pārakmeņotie pilsētnieki atdzīvojās. Sievietes pārvērtās par vīriešiem, bet vīrieši — par sievietēm. Arī varonīgā meitene pārvērtās par jaunekli. Kad šis jauneklis izgāja no pils, pie viņa pieskrēja zirgs, kas pa šo laiku bija paguvis izrauties. Tikai klepera aste bija tapusi īsāka.

Viņi uzmeklēja briežumāti un dabūja trīs kausus piena, tad atgriezās pie valdnieka. Valdnieks, pārliecinājies par padomnieka attapību un drošo prātu, devīgi apdāvināja varoni.

—   Ej mājās un atpūties, — viņš sacīja, — līdz kamēr es tevi aicināšu.

Pa ceļam jauneklis iegriezās pie milžiem un apņēma par sievu jaunāko māsu, bet abas'vecākās izprecināja saviem brāļiem. Mājās tēvs un brāļi viņu svinīgi sagaidīja, un viņi visi dzīvoja laimē un saticībā.

Kuasa un viņa patronsoma

Kuasa bija nabaga vīrs ar sievu un trim bērniem. Bērni bija mazi un prasīja ēst. Nabags strādāja, strādāja — bet kā nebija, tā nebija diezgan. Kādudien Kuasa nodomāja: «Ja jau nevaru ģimeni pabarot, tad iešu, kurp acis rāda. Varbūt kāds padoms radīsies. Tanī reizē visu nopelnīto atdevis ģimenei, Kuasa devās ceļā. Gāja, gāja, kaut kur piestāja, pastrādāja gadu un nopelnīja simt naudiņas. Viņš negribēja neko tērēt, bet gan sataupīt ģimenei un nodomāja atpakaļceļā vēl ko nopelnīt. Nopelnīto naudiņu Kuasa negribēja nēsāt sev līdzi patronsoma, lai tā nepazustu vai to kāds nenozagtu, tāpēc viņš nolēma ietaupījumu nodot kādam glabāšanā. Tā iedams, ieraudzīja 2akcu, kasbija izdaudzināts par godīgu cilvēku. Nodomājis, ka tik godīgam cilvēkam varēšot naudu uzticēt, viņš panāca Zakcu un saka:

—    Zakca, es gribu tev ko vaicāt. Tu jau zini, ka esmu nabags. Visu gadu strādādams vaiga sviedros, nopelnīju kādu mazumiņu, taču gribu vēl kādu nieku iekrāt, iekams dodos atceļā. Vai tu nepaglabātu manu naudiņu?

Zakca nopriecājās un atbild:

' — Visa pilsēta mani pazīst un uzticas. Es no visiem pieņemu naudu un mantas gl'abāšanā, nevienam neatsaku — kāpēc lai tev atteiktu?

Kuasa iedeva viņam naudu un gāja meklēt darbu, lai varētu vēl ko sapelnīt. Viņš sapelnīja naudu ceļam, ieradās pie Zakcas un saka:

—     Esmu nopelnījis naudu ceļam, tagad laiks uz māju. Bērni gaida. Atdod man naudu.

Bet Zakca brīnās:

—     Kad tad tu man būtu devis naudu? Neko nezinu! Ko lai mēs būtu dalījuši?

Viņš bija nodomājis simt naudiņas paņemt sev. Bet Kuasa, nabags, sauc:

—    Ko es redzu, ko dzirdu?! Kas šajā pasaulē notiek? Iznāk, ka nav neviena cilvēka, kam varētu uzticēties!

Viņš gāja prom un, tā iedams, ieraudzīja upi. Kuasa nodomāja slīcināties un stāvēja, skatīdamies upē, te ieraudzīja zelta karietē piebraucam kādu sievieti. Sieviete noprasīja, ko viņš te darot. Padzirdējusi, ko nelaimīgais nodomājis, viņa pavēlēja kalpiem vest Kuasu līdzi. Kalpi noķēra nabagu un iesēdināja karietē. Sī sieviete bija valdnieka sieva un brauca vizināties.

—     Kas tu tāds esi? Es gribu zināt, kāpēc tu gribi slīcināties! — viņa saka.

Kuasa izstāstīja valdniecei, ka iedevis naudu Zakcam glabāšanā un ka Zakcs naudu nav atdevis.

—     Es atradīšu to nelieti, atņemšu viņam naudu un atdošu tev! — saka valdniece.

Pārradusies pilī, viņa lūdza savu vīru palīgā naudu atdabūt.

—    Vai tam vīram ir liecinieki, ka viņš Zakcam tiešām iedevis naudu? vīrs vaicā.

—    Ja bijuši liecinieki, tad viņš pats to atdabūtu! — sieva atbild, 8ļ dari kaut ko man par prieku!

ļīpp Ja tā, tad viņš pats naudu jūrā iemetis. Kā lai to dabū atpakaļ? — valdnieks saka. — Nē, bez lieciniekiem neko nevar izdarīt.

—    Zakcu es pārmācīšu pati. Parādi, Kuasa, kur viņu atrast, — teic valdniece.

—    Zakcas māju es parādīšu, pat ja mēs naudu nedabūtu atpakaļ! — Kuasa saka.

VaMniece pasauca savu meitu un kopā ar Kuasu devās pie Zakcas.

—    Es iešu iekšā viena, — viņa saka, bet tu paslēpies. Pēc maza brītiņa nāc iekšā un prasi savu naudu.

Kuasa paslēpās. Valdniece iegāja pie Zakcas, apsveicinājās un saka:

—    Esmu dzirdējusi, ka tu esot vislabākais un visgodīgākais cilvēks pilsētā. Gribu tev ko lūgt. Mans vīrs valdnieks ir prom svešumā. Mēs ar meitu netiekam galā vienas, mums vajadzīgs cilvēks, kas varētu pārvaldīt mūsu bagātības. Uzzinot par tavu godīgumu, tagad ceram uz tevi. — Tobrīd ienāca Kuasa un pieprasīja savu naudu. Zakca nosprieda, ka labāk būs atdot simt naudiņas, lai saņemtu lielāku naudu, un atdeva. Kuasa ielika naudu patronsomā. Tobrīd ienāca meita un, neko neteikusi, sāka dejot.

— Kam tu dejo? — māte viņai vaicāja.

—    Kā lai nedejoju, tēvs nupat pārnāca! — meita sacīja.

Tad arī māte sāka dejot. Arī Kuasa viņām piebiedrojās, priecādamies, ka atdabūjis naudu. Zakca sadrūmis skatījās, skatījās — bet kas viņam cits atlika — arī viņš sāka dejot līdzi.

Tad valdniece mitējās dejot — un prasa:

—    Mēs dejojam, jo vīrs un tēvs pārnācis, Kuasa priecājas, ka atdabūjis naudu, bet kāpēc dejo tu?

—    Kas man bija, to atņēma, neko vietā nedabūju, tāpēc aiz dusmām dejoju! Zakca atbild.

Kuasa dziedādams devās mājup, kur viņu gaidīja mājinieki.

Ganiņš un mantrausis

Kādā ciemā dzīvoja bagāts mantrausis. Viņam piederēja liels aitu un kazu ganāmpulks. Aiz skopulības viņš nolīga tikai vienu ganu, apkraudams to ar pārmēru smagiem darbiem. Kad pienāca norēķinu laiks, skopulis apvainoja ganu nevīžībā, sacīdams, ka tas slikti uzmanījis ganāmpulku un sagādājis viņam zaudējumus, pēc tam padzina ganu, neko nesamaksādams, un salīga nākamo.

Tā reiz skopulis atkal izdzina ganu un sāka meklēt citu. Meklēja, meklēja — taču neviens negribēja iet pie viņa par ganu. Tad mantrausis atrada kādu bārabērnu un salīga to par ganu uz pieciem gadiem. Par algu mantrausis apsolīja viņam piecas kazas ar kazlēniem, kad beigsies kalpošanas laiks.

Puisēns ļoti rūpīgi uzmanīja ganāmpulku. Viņam klājāb grūti, taču ganiņš pacietīgi panesa visas nedienas. Viņš mitinājās būdiņā pie ezera, bet pļavā visapkārt būdai ganījās lopi.

Gāja laiks, piektais gads jau nāca uz beigām. Kādu dienu, kad ganāmpulks atpūtās, bet ganiņš domīgs sēdēja ezera krastā, pie viņa pienāca večuks ar garu, sirmu bārdu, no kuras tecēja ūdens. Vecais apsveicinājās ar puisēnu un sacīja:

—    Odens man apnicis, ļoti gribētos pieniņu. Vai tu mani pacienāsi?

—    Cienījamo vectēvi — ganiņš sacīja. — Saimnieks uzskaita katru piena lāsīti, un es negribu viņu apmānīt. Bet es varu uzcienāt ar savu daju — tā nav liela, toties došu to ar tīru sirdi.

Večuks padzērās pienu, uzslavēja, pateicās ganiņam un nozuda vītolu audzē.

Naktī puisēns redzēja savādu sapni. Itin kā_ ganāmpulks ganītos ezera dibenā un ari viņš būtu tur. Kad sāka tumst, lopiņi kāpa krastā, bet viņš pats nekādi nevarēja izpeldēt. Te parādījās večuks, kuru viņš bija cienājis ar pienu, un uzkliedza kaut ko barvedim āzim. Āzis panācās atpakaļ, aizkabināja ragu puisēnam aiz jostas un izvilka viņu sausumā. Ganāmpulks jau ■bija salasījies vienkop, divi sargsuņi sveicināja ganiņu, laipnīgi riedami. SIs rejas viņu pamodināja. Saule jau ausa, aitas un kazas blēja, prasīdamās slaucamas. Ganiņš ilgi nespēja atjēgties un atsākt ierastos darbus.

Pienāca pēdējā ganudiena, līgums bija notecējis, un puisēns prasīja mantrausim savu algu — solītās piecas kazas ar kazlēniem. Taču skopulis nemaz netaisījās solīto pildīt. Viņš uzbļāva ganiņam, ka pa šo laiku aitām vilna noplukusi un kazas sākušas dot mazāk piena, visa vaina esot sliktā kopšanā, un lopi neesot vairojušies, kā nākas. Lai ganiņš vācoties projām ar labu, kurp acis rāda, kamēr neesot dabūjis kūlienu.

Ko lai nabadziņš būtu iesācis? Ganiņš sasēja nastiņā savu nožēlojamo iedzīvi, pakarināja sainīti uz nūjas, pārmeta pār plecu un devās projām, asaras rīdams. Mantrausis īgni nolūkojās viņam pakal. Promiedams ganiņš pamanīja, ka viens no kazlēniem noklīdis no bara, kas jau devās uz ezeru. Kazlēns, žēli blēdams, pieskrēja pie ganiņa un sāka berzēt pieri gar viņa <^lgaliem.

Te puisēns neizturēja un uzrunāja mantrausi:

—    Dod man kaut šo kazlēnul

Bagātnieks, steigdamies panākt ganāmpulku, nospļāvās puisēnam paka] un uzsauca:

—     Ņem un liec mani mierā! Tas draņķa kazlēns tev lieti derēs!

Puisēns devās uz priekšu pa ceļu, kurp deguns rāda, bet viņam līdzās, ne solīti neatpalikdams, skrēja kazlēns. Pret vakaru ganiņš nonāca ezeram otrā pusē. Būdams piekusis, viņš nolēma turpat pārnakšņot. Salasījis žagarus, iededza ugunskuru un, palicis savu nastiņu pagalvī, likās gulēt. Kazlēns ierīkojās viņam pie kājām. Puisēns vairākas reizes cēlās, lai piemestu žagarus ugunskurā, un pa miegam sauca suņus: «Ei„ Psou, e-e-ei!» — it kā vēl ganītu ganāmpulku.

Viņš pamodās rīta drēgnumā un, apkārt palūkojies, ieraudzīja, ka ugunskurs izdzisis, bet visapkārt viņam saimnieka ganāmpulks, barvedis — āzis — lūkojas viņā, bet kazlēns, galvu skurinādams, turpat plūc zāli.

Tanī vietā ezerā ietecēja upe. Gans gāja gar upi uz augšu, un viss ganāmpulks sekoja viņam. Tā viņi nonāca kalnos, no kuriem tecēja upe. Te gans uzcēla būdu un turpināja ganīt savu ganāmpulku.

Pagāja gadi. Puisēns pieauga, apņēma par sievu meiteni no tuvējā ciema, un viņiem piedzima bērni. Tagad viņš pats salīga ganus, kuriem pie viņa labi klājās, jo viņš nekad neaizmirsa, cik sūri un grūti viņam kādreiz klājies.

Ādmaucējs

Reiz dzīvoja trīs brāji. Viņi dzīvoja visi kopā un bija ļoti nabadzīgi. Reiz vecākais brālis saka pārējiem:

—    Es iešu un nolīgšu pie kāda par kalpu vai ganu. Sap.el~ nīšu kādu mazumiņu naudas un nopirkšu lopus.

Viņš saposās un devās ceļā. Gāja, gāja -r— un beigu beigās satika kādu vīru. Tas bija mantrausis un skopulis, vārdā Admaucējs. Un viņš meklēja lēti nolīgt ganu.

—    Kur tu iesi? — Ādmaucējs vaicā.

— Eju nolīgt par kalpu, — nabags atbild, — gribu nopelnīt kādu nieku naudas un nopirkt lopus.

ļ — Nāc pie manis, — Admaucējs piedāvā, — kalposi līdz pavasarim par ganu — tik ilgi, līdz dzeguze sāks kūkot. Tik daudz, lai nopirktu lopus, nopelnīsi.

Vecākais brālis piekrita. Bet pēc tam, kad viņi bija norunājuši par algu, Admaucējs saka:

—             No šīs dienas tu man kalposi, bet tev jāzina, ka esmu radis pie tādas kārtības: kurš no mums pirmais apskaitīsies, tam no skausta tiks nomaukta āda. Ja es pirmais apskaitīšos, tad varēsi nomaukt ādu man.

Tāds paradums vecākajam brālim nepatika, bet neko darīt. Nācās piekrist. Viņš gāja līdzi Admaucējam. Vakarā viņi ieturējās un aizgāja gulēt. Bet nākamajā rītā Admaucējs agri jo agri modināja savu ganu un saka tam:

—   Celies, celies naskāk! Ej un uzar manu lauku!

—              Kā tad tā, saimniek? — gans iesaucās, — tu taču nolīgi mani par ganu! Kāpēc tad sūti zemi art? Tā es neesmu ar mieru!

Un gans gribēja iet projām, bet Admaucējs saka:

—    Redzi nu, tu jau apskaities!

Viņš nogāza ganu gar zemi un izgrieza tam no skausta ādas gabalu.

Vecākais brālis drīz vien nomira.

Pēc tam pe]ņā devās vidējais brālis. Arī viņš satika Admaucēju. Viņi salīga tāpat kā ar vecāko brāli, un Admaucējs atkal palika pie nosacījuma par ādas maukšanu tam, kurš pirmais apskaitīsies.

Ko lai nabags būtu darījis? Viņš bija ar mieru. Un Ādmaucējs aizveda viņu uz savu māju.

Vakarā viņi paēda un likās gulēt. Nākamajā rītā agri jo .agri Admaucējs ganam saka:

—   Celies! Ej manu tīrumu art!

—             Kas vēl nebūs! Es netiku salīdzis pie tevis par arāju! — gans atbiM un taisās projām.

Bet Admaucējs saka:

—    Palūk, tu jau apskaities!

Nogāza gar zemi ganu un nomauca viņam ādu no skausta. Pēc kāda laika mokās nomira arī vidējais brālis.

Jaunākais brālis gaidīja, gaidīja vecākos, bet nesagaidīja pārnākam. Arī viņš devās darbu meklēt. Gāja, gāja — un satika Admaucēju.

—     Kurp iedams, brašuli? — Admaucējs vaicā.

—    Eju peļņā.

—     Līgsti pie manis par ganu!

—    Labprāt ganīšu tavus lopus, — jaunākais brālis atbilda

Viņi norunāja par maksu, gans tika salīgts līdz tam laikam*

kad dzeguze sāks kūkot. Te Admaucējs saka:

Tagad paklausies manu nosacījumu: kurš no mums pirmais apskaitīsies, tam no skausta tiks nodīrāta āda!

Jaunākais brālis atbild:

1— Labs ir, esmu ar mieru! Pieņemu tavu nosacījumu.

Tad viņi devās uz Admaucēja māju. Pavakariņoja un likās gulēt.

Nākamajā rītā Admaucējs ganam saka:

—     Ej art manu tīrumu!

—    Kur ir tavs tīrums, un ar ko lai aru? — gans prasa.

—     Re, kur iejūgti vērši, bet uz tīrumu tevi aizvedīs mans suns Pirpils, — Admaucējs atbild. — Pirpils skries pa priekšu* bet, kad mans tīrums būs klāt, apstāsies un sāks kārpīt zemi. No tās vietas sāc art.

Gans paņēma arklu un devās pakaļ sunim. Pirpils skrēja un skrēja, te pēkšņi apstājās meža vidū un sāka zemi kārpīt.

—    Ka tevi Ališkentirs1 parautu! Ko tu te, meža vidū, kārpies! — gans uzsauc un nocērt sunim asti.

Pirpils smilkstēdams metās uz māju. Kad suns pārradās* Admaucējs pamanīja, ka sunim nav astes.

«Ja to pastrādājis mans gans, tad nav labi! Nekas, nekas,, palūkosim, ko viņš līdz vakaram sadarīs!» Admaucējs nodomāja un palika mājās.

Bet gans pa to laiku nolīda pavisam mazu laukumiņu, iekūra* uguni un devās uz ganu apmetni meža malā.

Apmetnē atpūtās arāji no kaimiņiem. Gans piegāja pie viņiem un saka:

—    Tur, tanī mežā, es ap pusdienu laiku upurēšu Aitaram2 ,.

1 Ališkentirs — Dievība — suņu aizgādnis.

3 Aitars — lopu aizgādnis.

māciet ari jūs. Man sagatavoti divi brangi vērši par upuri. Tikai es viens netikšu galā. Atsūtiet man palīgā divus puišusl

—   Kā lai nepalīdzam tam, kas nodomājis upurēt Aitaram? protams, palīdzēsiml — valodo arāji un norīko viņam palīgā divus vīrus.

— Paldies, es jums pateicos! — gans saka. — Neaizmirstiet «dienvidu atnākt uz mežu!

Gans ar palīgiem atgriezās nolīstajā laukumiņā, un viņi ķērās pie darba. Nokāva vēršus, nodīrāja, iemeta arklu ugunskurā, pēc tam izcepa gaļu un izvietoja uzlāpām.

Pienāca dienas vidus. Visi aicinātie sapulcējās.

—    Lai tev žēlīgs tas, kuram tu upurēji! — saka viesi un ķe-ras pie ēšanas.

Tā viņi sēdēja, ēda un tērzēja. Te gans izdzirda soļus, atskatījās un redz — nāk Admaucēja sieva. Iedama viņa vērpa vērpjamo, bet uz galvas nesa ūdenskrūzi. Gans piecēlās un viņu «uzrunāja:

—    Kāpēc tu atnāci? Nevajadzēja tā rūpēties — man dzert -negribas. Es satiku kaimiņus, mēs sarīkojām mazas dzīres un labi paēdām. Gaļas mums diezgan — uzcienājies arī tu!

Ādmauceja sieva apjauta, ka vērši apēsti. Viņa nobāila un savilka piktu ģīmi.

—    Kā rādās, tu esi par kaut ko apskaitusies? — gans vaicā.

—    Par ko lai es skaistos? Nē, nēl ļļ sieva ātri attrauca, pagriezās un posās projām.

Mājās sieva pastāstīja vīram, ko redzējusi. Admaucējs saķēra galvu, plēsa sev matus un nezināja, ko iesākt. Bet vakarā pārnāca gans ar cirvi un lemesi rokā.

•    — Kur tad vērši? Admaucējs vaicā.

—    Tur, kur mani aizveda tavs Pirpils, es satiku kaimiņus, mēs sarīkojām mazas dzīres, paēdām. Ja tu būtu ieradies, mēs arī tev piedāvātu ceptu gaļu, cik sirds kāro.

—     Kā, tu apēdi manus vēršus? — Admaucējs iebļaujas.

Ak tad tu esi apskaities? — gans vaicā.

-It nemaz! — Admaucējs liedzas. — Tev tikai tā šķiet. Bet vēršus aiztikt nevajadzēja!

Otrā dienā, pašā rīta agrumā, Admaucējs saka:

—     Tagad tu ganīsi kazas. Tās tev tā jāpiebaro, lai vakarā, kad «dzīsi mājās, visas smaidītu!

—    Labs ir! — gans atbild un dzen kazas uz ganībām.

Augu dienu viņš ganīja ganāmpulku, bet vakarā, kad nāca

laiks mājās dzīt, ar nazi iešķēla kazām lūpas. Kazu atņirgtie zobi tapa redzami, un gans dzina tās mājup.

—             Es tavas kazas piebaroju! — gans saka Admaucējam.

—   Skat, visas kā viena smaida!

: . — Ko tu esi izdarījis! — Ādmaucējs iesaucas.

—    Kā rādās, tu būsi apskaities? — gans vaicā.

—    Ko tu, ko tu! Kas tur ko skaisties! — Ādmaucējs atbild, pamatīgi sabijies.

Trešajā dienā Ādmaucējs atkal sūtīja ganu lopus ganīt.

—     Sīs avitiņas, — viņš saka, — piebaro tā, lai tās vakarā nāktu mājā dancodamas!

—    Labs ir! — gans atbil'd un dzen aitas ganos.

Augu dienu viņš ganīja aitas, bet vakarā dzina tās mājup* pa sausiem ērkšķiem. Aitas sāka blēt un lakstīt. Tā arī lakstīja līdz pašām mājām.

To redzēdams, Ādmaucējs aizmirsa par norunu un uzkliedza: WKo tu esi sastrādājis?!

Bet gans saka:

—    Tu gribēji, lai aitas dancotu, — palūk, danco tā, ka nejaudā apstāties! Tu velti skaisties, saimniek!

—  Es nemaz neesmu noskaities, — Ādmaucējs saka, — tev tikai tā licies.

Ādmaucējs noprata, ka gans nav muļķis. Un nolēma apspriesties ar sievu.

—  Ko lai darām, kā lai dabūjam ganu prom? Viņš mūs pagalam izputinās! — viņi sprieda, bet nepatapa neko izdomāt.

Beigu beigās nolēma izrīkoties ar viltu. Admaucēja mājas priekšā auga kupls dižskābardis. Ādmaucējs pieteica mātei ritsvīdā uzrāpties kokā un kūkot kā dzeguzei. Tad viņi teikšot ganam: «Pavasaris klāt, tavs kalpošanas laiks cauri. Tev laiks posties projām!»

Pagāja nedēja. Un, paskat vien, rīta agrumā vecene uzkāpa kokā un ņēmās kūkot. Te Ādmaucējs ganam saka:

—   Raugi, pavasaris klāt, jau dzeguze kūko. Tev laiks kopties projām!

— Pavasaris vēl gabalā, — gans atbild, — ar to dzeguzi kaut kas nav kārtībā, šī par agru atlidojusi. Tūdaļ es vigu pārmācīšu!

Un, paķēris lielu akmeni, gans atvēzējās. Vecene, to redzēdama, pārbijās un gribēja nolēkt no koka, taču aizķērās un palika karājamies zarā.

Gans sāk smieties: v — Skat, kāda dzeguztiņa — večiņa! Citādi nebūs, saimniek, tā tak tava māmuliņa! Tu, kā rādās, būsi apskaities?

: — Ko tu, ko tu! — Admaucējs liedzas. — Nemaz neesmu .apskaities! Večai nekas nevar notikt!

Admaucējs saprata, ka ar ganu viņam galā netikt. Tad viņš nolēma pamest savu māju un bēgt, kurp deguns rāda.

—    Tikai tā mēs tiksim no viņa vaļā! — Admaucējs saka sievai.

Viņi pamazām, pa klusam savāca kopā vērtīgākās mantas, lai pa nakti tās saliktu lielā lādē.

—    Liksim lādi ratos, — viņi nospriež, — un pirms ausmas dosimies pie radiem. Tur viņš mūs neatradīs!

Bet gans apjauta, ko viņi grasās darīt, un nolēma Admaucēju pārmācīt. Viņš ielīda lādē un apsedzās ar drānām.

Admaucējs un viņa sieva neko nemanīja — iecēla lādi ratos un pret rītu devās ceļā.

Gans gulēja, gulēja lādē, līdz aizmiga. Taču pa ceļam pamodās, arbai zvājojoties, un sāka klauvēt. Admaucējs izbijās, pacēla lādes vāku un ieraudzīja ganu. Te viņš neizturēja un uzbļāva:

—    Nav, nav glābiņa no šitā rīkļurāvēja!

—    Ak tā, beidzot tu esi apskaities! — sacīja gans un izlīda no lādes. — Tagad maukšu, ka maukšu ādu nost!

Admaucējs ar sievu izlēca no ratiem un metās prom, ko kājas nes, katrs uz savu pusi. Bet gans grieza ratus apkārt, atgriezās Admaucēja mājās un paņēma tās sev, ar visu mantību. Tikai viena doma nelika miera un aptumšoja viņa laimi — doma par bojā gājušajiem brāļiem, ar kuriem viņš nevarēja savā veiksmē dalīties.

Apķērīgā vedekla

Reiz dzīvoja bagāts pavaldonis, vārdā Ahmats. Viņam bija dēls, vārdā Salbi. Kad Salbi pieauga, bet pavaldonis novecoja, viņš dēlu apprecināja. Tika nodzertas kāzas. Bija pagājusi nedēja kopš kāzām, un pavaldonis nolēma pārbaudīt savu dēlu un vedeklu, jo dēlam pēc tēva nāves nācās pārvaldīt īpašumus, bet sievai būt viņam par gudru padomdevēju.

Pavaldonis pasauca dēlu un sacīja viņam:

—     Dēls, rit no rīta agri dosimies tālā ceļā. Parūpējies, lai viss būtu gatavs aizceļošanai.

—    Labi, tēvs! — Salbi atbildēja.

Viņš posās ceļam, bet sievai pieteica sagatavot visu vajadzīgo. Jaunā sieva noņēmās visu nakti bez miega, sagatavodama ceļam pārtiku.

Agri no rīta, vēl pirms ausmas, Salbi apsegloja zirgus un salika pārtiku seglu somā.

Pavaldonis Ahmats aplūkoja zirgus un bija ar tiem apmierināts. Salbi paturēja viņam kāpsli, kamēr tēvs uzlēca seglos. Te pavaldonis pavērās apkārt un uzsauca dēlam:

—    Atstāj seglu somu tepat, kāpēc tu esi tā apkrāvis savu zirgu? Iztiksim bez tās.

Dēls paklausīja, un viņi devās ceļā.

Jāja un jāja — ilgi jo ilgi, pa braslu pārbrida strauju upītt un devās tālāk pa stāvu kalnu taku.

Salbi domāja, ka tēvs vedīs viņu pie kāda ieturēties, bet Ahmats tikai jāja un jāja. Kad viņi sasniedza ciedru audzi, tēvs pieturēja zirgu un sacīja:

—     Dēliņ, mēs jau ilgi jājam, ceļam gals nav redzams. Esmu piekusis un izsalcis. Pabaro mani un aizved tur, kur es uzzinātu,, ko nezinu! Saīsini ceļu!

Ko lai Salbi būtu darījis? Viņš nobrīnījās vien, dzirdot tēva vēlēšanās.

—     Kā lai apmierinu tavu izsalkumu? — viņš vaicāja. — Tu pats vēlēji atstāt segl*u somu mājās. Kā lai saīsinu ceļu, ja nezinu, kurp jājam? Un kā lai aizvedu tevi tur, kur tu uzzinātu, ko nezini?

Dēls vēl nebija paspējis visu pasacīt, kad Ahmats uzsauca:

Vai mani Labāk lai man nemaz nebūtu dēla nekā dēls, jcuram trūkst attapībasl

Un Ahmats uzšāva dēlam ar pletni, bet pats auļoja mājup. Salbi sekoja viņam.

Atgriezies mājās, Salbi noņēma zirgam seglus un iegāja savā namā. Sieva, redzēdama, ka vīrs par kaut ko sarūgtināts, vaicāja:

—    Kas tev lēcies, mīļais? Kāpēc esi noskumis?

—    Kamdēļ lai tev to stāstu? Tu man tik un tā nepalīdzēsi,— Salbi atbild.

—    Tomēr pastāsti man, kas tevi skumdina. Varbūt es tev varēšu palīdzēti — sieva neatlaidās.

Salbi izstāstīja viņai visu, kā bijis.

—    Vai tavam tēvam ir visi mājās? Ko viņš no tevis grib? No rīta, kad jūs devāties ceļā, es atnesu seglu somu, bet viņš neļāva ņemt to līdzi. Ko lai tu būtu iesācis? Kā saīsināt ceļu, nepazīstot to, kā aizvest tur, kur viņš uzzinātu, ko nezina?

Pa to laiku vecais pavaldonis klausījās pie durvīm un dzirdēja šo sarunu. Neko neteicis, viņš aizgāja.

No rīta pavaldonis sasauca kaimiņus, viņu klātbūtnē iedeva vedeklai viņas mantības daļu un aizsūtīja viņu atpakaļ pie vecākiem.

Vēl nebija pagājusi nedēļa, kad pavaldonis atkal apprecināja dēlu, un atkal tika svinētas kāzas.

Pēc dažām dienām Ahmats pasauca dēlu un sacīja:

—    Rītā agri dosimies ceļā, esi gatavs!

Cauru nakti Salbi jaunā sieva bez miega un atpūtas nopūlējās, gatavodama visu ceļam.

Rītam austot, Salbi pieveda tēvam apseglotos zirgus. Pavaldonis Ahmats aplūkoja tos un likās esam apmierināts, bet seglu somu lika atstāt mājās.

Tēvs ar dēlu jāja pa to pašu ceļu. Tikuši tajā vietā, kur Ahmats iekaustīja dēlu, apstājās, un Ahmats atkal sacīja dēlam tos pašus vārdus:

3 Dēls, eS esmu piekusis un izsalcis. Pabaro mani, saīsini ceļu un aizved mani turp, kur es varētu prātā pieņemties!

Ko lai Salbi būtu darījis? Viņš nokāra galvu un cieta kllusu. Bet tēvs noskaitās vēl vairāk nekā iepriekšējā reizē.

—    Tu, biezgaltvi! — viņš uzsauca un uzšāva dēlam ar pletni. Pēc tam pagrieza zirgu un auļoja mājup. Viņam nopakaļ klidzināja dēls, ne dzīvs ne miris aiz kauna un aizvainojuma.

Salbi sieva uzreiz pamanīja, ka vīram kas nelāgs atgadījies.

—   Kas tev lēcies, mīļais? — viņa vaicāja. — Vai tevi kas nomāc?

—    Kam tev to zināt, — Salbi atbild, — tu šā vai tā man nevari palīdzēt.

—    Kas zina, varbūt varēšu palīdzēt, — sieva uzstāja.

Tad Salbi izstāstīja viņai visu, kā bijis.

—              Tavs tēvs, kā rādās, zaudējis, prātu! — sieva iesaucās.

—   Viņš taču pats l'ika atstāt seglu somu mājās! Kā tad tu varēji viņu pabarot, saīsināt ceļu un vēl līdzēt viņam prātā pieņemties?

Bet vecais pavaldonis atkal bija pienācis pie durvīm un klausījās, ko vīrs un sieva runā.

No rīta viņš sasauca kaimiņus, iedalīja vedeklai viņas mantas daļu un nosūtīja viņu atpakaļ pie vecākiem.

Pagāja kāds laiks. Ahmats bieži jo bieži domāja par savu dēlu: «Es jau esmu vecs. Mana dzīve iet uz galu. Kā mans dēls valdīs, kā izrīkos ļaudis? Ātrāk jāapprecina. Ja sieva bus prātīga, tad dos viņam derīgus padomus, bet, ja ne, — neviens nejaudās saskaitīt tās muļķības, ko viņi abi pastrādās!»

Kā nodomājis, tā arī darīja — jau nākamajā dienā lika dēlam atvest apseglotu zirgu un devās meklēt viņam līgavu.

Ahmats jāja iligi jo ilgi, līdz kādudien viņu ceļā pārsteidza negaiss. Pavaldonis bija izsalcis un piekusis, viņam gribējās kaut kur apstāties un atpūsties. Ahmats pieturēja zirgu, palūkojās apkārt — un piekalnītē pamanīja ļaužu pūli.

«Jāšu turp!» Ahmats nolēma un palaida zirgu rikšos.

Ceļā viņš sastapa zēnu, kas dzina govis. vG«Kurp iedams, dēliņ? — Ahmats vaicāja.

Puisēns sacījās dodamies mājup. Bet Ahmats sāka viņu izprašņāt:

Kas tur notiek? Kāpēc tajā piekalnītē sapulcējušies ļaudis?

Puisēns paskaidroja, ka esot nomiris kaimiņš un viņu glabājot.

—     Vai viņš miris pilnīgi un pavisam, vai nav miris pavisam? — Ahmats vaicāja.

Ko lai puisēns atbildētu? Viņš samulsa, tomēr atbildēja:

—     Nomiris pavisam, tāpēc jau glabā.

—     Dēliņ, man gribētos kaut kur pārnakšņot. Vai tu nepasacītu, kur es varētu iegriezties? — Ahmats tincināja.

—     Dosimies pie mums, mēs tepat netālu dzīvojam, — sacīja puisēns un veda Ahmatu sev līdzi.

Puisēna tēvs bija zemnieks. Kad Ahmats piejāja pie mājas un nokāpa no zirga, puisēns sacīja:

—     Laipni lūdzam! — un piesēja zirgu pie slitas.

Saimnieks apsveicināja viesi. Bet meitene, puisēna māsa, paņēma no viesa pātagu un apmetni. Viesis apmetās pie pavarda. Meitene pagatavoja gardas vakariņas un paēdināja Ahmatu.

Kādu laiku viņi tērzēja. Tad meitene uzklāja gultu un viesis likās gulēt. Ahmats nevarēja aizmigt un dzirdēja, ko runā brālis un māsa. Meitene vaicāja:

—     Kas par cilvēku ir mūsu viesis, un kur tu viņu satiki?

—     Es satiku viņu, dzīdams lopus mājā no ganībām, — puisēns atbildēja, — viņš apturēja mani un pajautāja, kas notiekot piekalnītē un kāpēc tur sapulcējušies ļaudis. Tur glabāja Džomlatu. Tā ari pateicu, ka gl'abā kaimiņu. Bet viņš man vaicāja: «Vai viņš miris pilnīgi un pavisam, vai nav miris pavisam?» Es nezināju, ko atbildēt, un sacīju: «Pavisam nomiris, tāpēc jau glabā.»

—     Tu gan esi neapķērīgs! — meitene iesaucās. — Viesis tā vaicāja ne jau tāpēc, lai uzzinātu, vai nelaiķis nomiris pavisam vai ne pavisam. Viņš gribēja zināt, vai nelaiķim palikuši kādi radinieki.

—     Kā man bija to zināt! — puisēns sacīja.

Ahmats to dzirdēja un nodomāja:

«Meitene liekas saprātīga, izprecināšu viņu savam dēlam! Rītdien gribu viņu vēl labi aplūkot.»

Kad uzausa gaisma, meitene palīdzēja viesim nomazgāties, pagatavoja maltīti un uzklāja galdu.

Pēc brokastīm Ahmats paaicināja pie sevis puisēnu un sacīja:

—   Te tev linu stiebrs. Ņem to un iedod māsai. Palūdz viņu to noplūkt, savērpt, noaust audeklu, izbalināt, pašūdināt veļu un atnest man. Saki, lai viņa paveic to visu līdz vakaram.

Zēns iesmējās:

—    Kā lai viņa to visu paveiktu vienā dienā?

—            Aiznes viņai stiebriņu, gan jau viņa pati zinās, kā to izdarīti — Ahmats atbildēja.

Puisēns aiznesa māsai linu stiebru un pateica visu, ko Ahmats licis. Meitene paņēma linu stiebru un noteica:

I — Labs ir, izdarīšu!

Brālis sāka prašņāt, kā viņa to visu paveikšot vienā dienā.

—            Vai tad tu nesaprati, ka vecais grib pārbaudīt, vai esmu gudra vai dumja. Ņem šo te bambusa nūju, aiznes viņam un saki, ka māsa vēlēja no tā iztaisīt aužamās stelles, — ja saņems tās līdz pusdienai, tad līdz vakaram viss būs nodarīts.

Puisēns aiznesa Ahmatam bambusa nūjiņu un pasacīja, ko māsa likusi.

Ahmats paņēma nūjiņu un sacīja:

—    Dēl'iņ, uzmeklē olu un atnes to man.

Puisēns iegāja šķūnī, kur mēdza dēt vistas, uzmeklēja olu un atnesa vecim.

Ahmats sacīja:

—             Aiznes olu māsai un saki, lai viņa liek to zem perētājas. Lai perētāja izperē cāli, bet tava māsa to uzbaro, nokauj un izcep, kamēr es taisīšu stelles.

Puisēns aiznesa māsai olu un pateica visu, ko Ahmats licis.

—             Labs ir, — māsa sacīja, — saki viesim, ka es paspēšu izperēt cāli,.— tikai ar ko lai to baroju? Iedod viņam šo prosas graudiņu un saki, lai iesēj, novāc ražu, izkuļ un atsūta man, citādi cālis nomirs badā!

Puisēns aizskrēja pie Ahmata, pasacīja visu, ko māsa likusi, un iedeva viņam prosas graudu.

Tā Ahmats pārliecinājās, ka meitene tik tiešām ir ļoti apķērīga. Viņš lūdza zemniekam, llai tas dodot savu meitu viņa dēlam par sievu. Zemnieks bija ar mieru.

Pēc dažām dienām Ahmats atsūtīja līgavas vedējus, kuri atveda līgavu, un tika nosvinētas kāzas. Vīns pludot pludoja, galdi lūza no bagātīgiem cienastiem. Ļaudis ēda un dzēra līdz

ritam. Tad jātnieki rādija savas mākas. Bet līgava — viņai bija Rasidaca vārdā — dalīja uzvarētājiem balvas.

Pagāja mēnesis. Ahmats pasauca dēlu un sacīja viņam:

—     Rīt no rīta, pirms būs svīdusi gaisma, atved apseglotus zirgus. Dosimies ce]āl

No rīta Salbi atveda zirgus — un abi devāsceļā. Viņi jāja ilgi jo ilgi. Un lūk — nonākuši tajā vietā, kur tēvs tika divreiz iekaustījis dēlu, viņi apstājās. Ahmats pieturēja zirgu un sacīja atkal to pašu, ko agrāk:

—     Esmu noguris un izsalcis. Pabaro mani, saīsini ceļu un aizved tur, kur es varētu ko jaunu iemācīties.

Ko lai Salbi būtu darījis? Arī šoreiz viņš nezināja, ko atbildēt.

—     Kā lai tevi paēdinu, kā lai saīsinu ceļu, kur lai vedu?

Kad dēls tā pateicis, tēvs atkal nosauca viņu par muļķi un lika jāt mājup.

Vispirms pagalmā iejāja Ahmats, bet dēls klidzināja pakaļ.

Rasidaca redzēja, ka vīrs par kaut ko norūpējies, un sāka viņu izprašņāt.

Salbi viņai visu izstāstīja. Viņa pasmējās un saka:

—     Nabadziņš! Un tu tādēļ esi tik norūpējies? Kā tu nevarēji aptvert tik vienkāršu lietu?!

—    Jā gan, es nesaprotu, ko tēvs no manis grib, — sapīcis sacīja Salbi, ^toties tu, kā rādās, visu saproti?

—    Ja es neko nesaprastu, tad kālab man dzīvot šajā pasaulē? — tā Rasidaca.

Tad Salbi sacīja:

—    Ja tu patiešām visu saproti, tad paskaidro man, ko tēvs no manis vēlas!

Bet Rasidaca atbild:

—     Labs ir, klausies: kad tavs tēvs žēlojās par izsalkumu, tev vajadzēja paņemt tabakmaku, piebāzt pīpi ar tabaku un pasniegt viņam. Viņš aizpīpētu un piemirstu izsalkumu. Kad tēvs vēlēja saīsināt ceļu, tev vajadzēja pastāstīt viņam kaut ko, un, klausoties tevī, viņš nojātu ceļa gabalu, to nemaz nemanot. Kad viņš gribēja, lai tu aizved viņu tur, kur varētu uzzināt ko tādu, kas viņam nebūtu zināms, tev vajadzēja aizvest tēvu ciemos pie ļaudīm, kur varētu uzzināt kādus jaunumus. Tas ir viss, ko tēvs no tevis gribēja!

Visu Šo laiku Ahmats bija stāvējis aiz durvīm un klausījies, ko vīrs un sieva runā. Kad Rasidaca bija visu pateikusi, Ahmats nodomāja: «Beidzot esmu atradis labu vedeklu! Ja būs jādodas tālajā ceļā, tad varu neuztraukties par to, kas mājās notiks!» Viņš ar mierīgu prātu devās gulēt un aizmiga.

Viņi visi dzīvoja mierā un saticībā. Taču gadījās, ka pavaldoņa īpašumos iebruka svešzemnieki. Pašu pavaldoni sagūstīja, izpostīja ciemus un aizdzina lopus.

Ahmats ilgi mocījās ieslodzījumā. Kādudien viņš lūdza sargiem, lai ļaujot viņam sastapt neganto svešzemnieku pavaldoni Džatkiaru.

Ahmatu aizveda pie Džatkiara.

—    Tu gribēji mani redzēt? Ko tev vajag? — Džatkiars vaicāja.

—    Gribu tev ko lūgt, — Ahmats sacīja.

—    Tad runā! — Džatkiars uzkliedza.

—    Tu esi bezbailīgs un visuvarens pavaldonis, — Ahmats sacīja, — tavas zemes ir plašas jo plašas, tavi karakalpi drošsirdīgi, un es nezinu viņiem skaitu. Bet uzkfausi veco pavaldoni. Kas tev par labumu no tā, ja es sēžu cietumā? Atbrīvo mani, un saņemsi bagātīgu izpirkšanas maksu!

—    Kādu maksu tu, nelaimīgais, vari man solīt? Vai tad tev ir kas tāds, kā man pašam nebūtu? — ņirdzīgi noprasīja Džatkiars.

—    Ja tu mani atlaidīsi, — Ahmats sacīja, — es tev došu piecus simtus teķu ar taisniem ragiem un piecus simtus ar līkiem, piecus simtus vēršu ar taisniem ragiem un piecus simtus pavisam bez ragiem.

•       —Kā lai es tam noticu? — Džatkiars brīnījās. — Kur tu ņemsi tādus neredzētus lopus?

—    Ja tu man netici, tad es palikšu te, bet tu izvēlies trīs vīrus no sev padevīgiem ļaudīm un sūti viņus uz manu māju. Bet vispirms atsūti pie manis — es pastāstīšu, kā atrast ceļu.

—    Labs ir, — Džatkiars piekrita.

Kad pārrunas beidzās, Ahmatu atkal ielika cietumā. Pavaldonis Džatkiars ataicināja trīs no saviem ļaudīm un pastāstīja, ko gūsteknis piedāvājis. Pavaldoņa Džatkiara ļaudis, daudz nedomādami, apņēmās braukt pēc izpirkuma. Džatkiars sūtīja viņus uz cietumu izzināt ceļu.

Ahmats nopētīja Džatkiara sūtņus no galvas līdz kājām un sāka stāstīt, kā nokļūt viņa īpašumos.

s— Kad nonāksit manās mājās, — viņš sacīja, — tad pagalmā uzmeklējiet cirvi. Uzasiniet to — tecīla ir turpat. Pēc tam nocērtiet vidējo balsta siju mājas lievenim. Un tikai tad izstāstiet, kas jūs atvedis manā mājā.

—    Labi, — sūtņi sacīja un devās ceļā.

Kad viņi nonāca Ahmata īpašumos un atrada viņa māju, tad turpat pagalmā uzgāja cirvi un tecīlu, uzasināja cirvi un nocirta lievenim vidējo siju.

Vedekla Rasidaca visu to redzēja, taču neko neteica. Gluži otrādi — viņa aicināja sūtņus mājā un sāka gatavot viņiem cienastu. To pagatavojusi, viņa atnesa ūdeni, ar ko nomazgāt rokas, un pasniedza ēdienu.

Pēc ēšanas pavaldoņa Džatkiara ļaudis pastāstīja jaunajam saimniekam, kālab ieradušies. Salbi uzmanīgi noklausījās viņu sacītajā, taču netika gudrs, ko iesākt.

«Tēvu jālūko atbrīvot,» viņš nodomāja, «rītu sasaukšu ļaudis un likšu sameklēt tādus lopus, kā sūtņi teikuši.»

Viņš sasauca pavalstniekus un pastāstīja, kādā uzdevumā ieradušies negantā Džatkiara sūtņi.

—     Kur lai izraujam piecus simtus teķu ar taisniem ragiem un piecus simtus vēršu bez ragiem? —r ļaudis brīnījās.

Viņi veselu nedēju sprieda šā un tā, bet neko tā arī neizsprieda. Tikai savāca piecus simtus teķu ar līkiem ragiem un piecus simtus vēršu ar taisniem ragiem.

Apķērīgā Rasidaca padzirdēja, kā ļaudis pagalmā trokšņo un sauc:

—    Mēs nevaram pavaldoņa Ahmata pavēli izpildīt!

Viņa izgāja pie ļaudīm un sacīja:

—      Es jums izskaidrošu vecā pavaldoņa Ahmata vārdus. Bet vispirms aizgādājiet prom sūtņus — viņiem nav jādzird tas, ko teikšu.

Kad sūtņus aizveda, Rasidaca sacīja:

—       Pavaldonis Ahmats lūdz mūs sakaut ienaidnieku un viņu atsvabināt. Šādam nolūkam ir vajadzīgs karaspēks. Pavaldonis minējis teķus un vēršus tāpēc, lai ne Džatkiars, ne viņa sūtņi neko neapjaustu. Lai atsvabinātu veco pavaldoni, vajag piecus simtus karakalpu ar bisēm un tikpat daudz ar zobeniem. To

viņš ir domājis, runādams par pieciem simtiem teķu ar līkiem ragiem un pieciem simtiem vēršu ar taisniem ragiem. Lai atvestu gūstekņus un varētu pārdzīt mājās mums atņemtos lopus, vajag vēl) piecus simtus vīru ar kūjām un piecus simtus neapbruņotu vīru. To viņš ir domājis, runādams par pieciem simtiem teķu ar taisniem ragiem un pieciem simtiem vēršu bez ragiem, pavaldonis Ahmats bez tam vēl ziņo mums, ka viens no sūtņiem ir bīstams un tāpēc nogalināms, bet abi pārējie jāsaņem gūstā, lai viņi rāda ceļu. Bīstamais ir tas, kurš pirmais metās siju cirst.

Ļaudis piekrita visam, ko apķērīgā Rasidaca teikusi. Savāca karaspēku, Salbi stājās priekšgalā un negaidot uzbruka ļaunajam Džatkiaram. Atbrīvojuši pavaldoni Ahmatu, viņi atgriezās mājās.

Es tanī laikā biju tur, visu redzēju un dzirdēju. Mājās pārnācis, visu pastāstīju saviem kaimiņiem. Viens no viņiem sacīja man:

—   Dzīvo tik ilgi, līdz to, ko tu stāstīji, mums būs lemts redzēt savām acīm un mēs nāksim mājās uz visām četrām!

Otrs sacīja:

—   Dzīvo tik ilgi, līdz mums būs lemts uzlēkt debesīs un nošķīt tur pa zvaigznei, lai darinātu no tām saviem nažiem spalus!

Trešais bilda:

—   Dzīvo tik ilgi, līdz mēs aiziesim uz jūru un atnesīsim no turienes sietu ar ūdeni!

Augstprātis Naharbejs

Reiz senos laikos dzīvoja pavaldonis, vārdā Naharbejs. Viņš bija iecirtīgs un nežēlīgs, darīja visu tā, kā iedomājās. Dot viņam labu padomu būtu tikpat kā raidīt šāvienu ūdenī. Visi, kas viņu pazina, runāja tā: «Gluži kā tēvs! Velti māte ar viņu nomocījās!»

Naharbejam bija meita, vārdā Hica. Viņa vēl bija bērns, kad visi noprata, ka izaugs īsta skaistule. Reizēm pavaldonis Na-

harbejs un viņa sieva paņēma meiteni rokās un lauzīja galvu, kur ņemt viņas cienīgu vīru, kam izprecināt Hicu, kad viņa izaugs liela.

«Mūsu meitas vīram,» Naharbejs mēdza teikt, «jābūt pavaldonim, Joti bagātam un gudram cilvēkam.» Tā viņi l'ēma par meitas nākotni.

Reizi gadā pavaldonis mēdza apbraukāt savus īpašumus. Tie nebija nekādi mazie. Reiz viņš apce]oja tos kopā ar saviem pienabrāļiem un pavadoņiem. Viņi jāja, jāja — līdz vakarā, citas apmešanās vietas neatraduši, apmetās pārnakšņot pie nabadzīga zemnieka. Saimniekam nācās nokaut savas vienīgās govs teļu, lai pacienātu augsto viesi. Pēc vakariņām saimnieks nolika viesi gulēt vislabākajā guļamvietā. Visa svīta nevarēja satilpt mazajā būdiņā, tāpēc vairāki pavadoņi nolikās gulēt sētsvidū zem kokiem, apmetņos ietinušies.

Naktī saimnieka sievai piedzima dēls. Pavaldoņa svīta, to uzzinot, raidīja vairākus šāvienus gaisā, domādama, ka pavaldonim tas patiks. Padzirdējis šāvienus, pavaldonis vaicāja, kas atgadījies. Pavadoņi atbildēja, ka šāvuši aiz prieka, jo saimnieka sievai piedzimis dēls. Taču pavaldonis noskaitās. Pēc šaudīšanas viņš nekādi nevarēja iemigt, gul'ēja un grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

Naktī sievas, kas bija sanākušas palīdzēt jaunajai mātei, sēdēja pie pavarda un, laiku īsinādamas, pārrunāja šo un to. Viena no viņām — tā, kurai visvairāk niezēja mēle, pajokoja:

—     Varbūt novēlēsim mūsu mazulim par sievu pavaldoņa meitu, ja vien mūsu viesim ir meita!

Pavaldonim nenāca miegs, un viņš dzirdēja sievas sacīto. Naharbejs aplam saskaitās, bet nezināja, ko iesākt, un nepacietīgi gaidīja rītu. Tiklīdz ausa gaisma, viņš pamodināja savus pavadoņus un lika seglot zirgus. Posdamies ceļā, viņš pavēlēja atņemt saimniekam jaunpiedzimušo un vest līdzi. No saimniekiem neatvadījies, Naharbejs izjāja no sētas. Pavaldoņa svīta, neklausīdamās mātes raudās un tēva iebildumos, ietina mazuli un aizauļoja.

Viņi jāja augu dienu. Mežā Naharbejs nogriezās no ceļa, pielieca kādu zaru, piesēja pie tā puisēnu un noteica:

—     Audz liels un pēc tam bildini pavaldoņa meitu!

Viņa rīcība visus apbēdināja, taču nevienam nebija dūšas pateikt: «Nedari tā!» — vai: «Kālab tu tā rīkojies?» Daži no pavadoņiem, viņam iztapdami, pat uzslavēja tādu rīcību.

Pienāca nakts, un viņiem atkal nācās pārnakšņot pie kāda zemnieka. Šoreiz pavaldonis bija jautrs, valodoja par šo un to, pie reizes pieminēdams mežā atstāto mazuli.

Necilvēcīgā rīcība visvairāk skumdināja jauno Adžiru, vienu no pavaldoņa pavadoņiem. Viņš nočukstēja:

—    Cik ilgi viņš ar mums tā izrīkosies?

Taču pārējie, to dzirdot, sacīja:

—    Neuzdrīksties tā runāt! Ja pavaldonis to padzirdēs, viņš izrēķināsies ar mums visiem!

Naktī Naharbejs gulēja mierīgi, it kā neko nelāgu nebūtu pastrādājis, pat nekādi sapņi viņu nemocīja. Nākamajā dienā viņš turpināja cejojumu.

Bet mežā atstātais puisēns raudāja tā, ka pašas zvaigznes varētu asaras liet, viņā skatīdamās. Viņš karājās zarā un kliedza, bet kas gan būtu varējis viņu izdzirdēt šajā biezoknī?

Bērna māte mājās gulēja slimības gultā un tik rūgti vaimanāja, ka būtu varējusi akmens sirdi iežēlināt. Tēvs sēdēja klusēdams, ar asarām acīs, rokas uz krūtīm sakrustojis. Ko viņi abi varēja darīt?

Tanī naktī kāds gans mežā meklēja noklīdušu kazu. Te pēkšņi viņš izdzirda tādas kā bērna raudas. Gans ar pūlēm izlauzās biezoknim cauri un atrada kokā jaunpiedzimušo. Viņš noņēma puisēnu no zara un, pavisam piemirsis kazu, steidzās uz māju. Tur viņš bērnu atdeva savai sievai. Viņiem nebija bērnu, un abi ļoti nopriecājās par atradumu. Puisēnu padzirdīja ar pienu, un viņš tūdaļ aizmiga.

Gans un viņa sieva ar prieku audzināja puisēnu. Gāja laiks. Zēns pieauga un nāca precību gados. Viņu nosauca par Karšvu, tas ir, Atradeni.

Bet Naharbejs pilī pavadīja laiku vienās dzīrēs. Eda un dzēra bez mitas. Pavaldonis jau sen nebija apceļojis savus īpašumus. Te kādu dienu viņš saaicināja pavadoņus un kopā ar viņiem devās ceļā. Viņa svītā bija arī Adžirs.

Viņi jāja vienu dienu, jāja otru, bet trešajā dienā pavaldonis pārnakšņoja pie kāda gana. Gan Naharbejs, gan viņa ļaudis ievēroja, ka saimnieka dēls, vārdā Karšvs, ir veikls un piemīlīgs jauneklis. Lai ko viņš darīja, viss viņam padevās un veicās. Ik darbs risa kā pats no sevis. Turklāt Karšvs prata jauki runāt. Tiklīdz viņš sāka runāt, izsalkušais aizmirsa par ēdienu, slāpju mocītais — par dzērienu. Pavaldonis pasauca ganu un vaicāja viņam:

—    Kāpēc tu tik labu puisi nosauci par Atradeni?

Saimnieks sākumā negribēja stāstīt, kāpēc zēnu tā nosaucis, taču beigu beigās pastāstīja visu, kā bijis: kā viņš atradis zēnu mežā, piesietu pie koka zara, kā izglābis un audzinājis.

—   Rau, tāpēc es nosaucu viņu par atradeni! — gans piebilda.

Viņu izklaušinājis, pavaldonis tūda] noprata, ka šis jauneklis ir tas pats puisēns, kuru viņš kādreiz piesēja pie zara. Pavaldonim kļuva šķērmi ap dūšu, bet neko darīt. Viņam vairs negribējās ne ēst, ne dzert. Vienvienīga doma nelika miera — kā tikt vaļā no atradeņa.

Naharbejs dega kā ugunī, tik tikko jaudāja sagaidīt rītu. Agri jo agri viņš pamodināja savus pavadoņus un lika tiem seglot zirgus.

Pirms aizjāt, pavaldonis ne no šā, ne no tā saķildojās ar Karšvu. Sadomājis kādu iemeslu, viņš lika saviem ļaudīm puisi sasiet. Svīta uzbruka Karšvam, nogāza zemē un sasēja.

—   Uzceliet viņu zirgā un vediet pie manas sievas! — sacīja Naharbejs.

Pēc tam viņš uzrakstīja vēstuli, ielika to Karšva svārku kabatā un sacīja:

—   Vēstuli nododiet manai sievai!

Gans un viņa sieva rūgti raudāja un vaimanāja, bet Naharbejs vienā mierā glaudīja savas ūsas un rūpīgi aplūkoja savus zirgus.

Saposies ceļam, viņš devās tālāk — aplūkot ciemus, kuros vēl nebija pabijis.

Bet jātnieki, kuri veda Karšvu, ap pusdienlaiku piestāja kādā izcirtumā, nocēla Karšvu no zirga un nolika uz apmetņa.

Viens no viņiem, kā izrādījās, bija Adžirs. Viņš sacīja, lai pārējie pasēdot un atpūšoties, un piedāvājās uzmanīt gūstekni. Piekusušie vīri nopriecājās, apgūlās un tūdaļ aizmiga. Aizmiga arī Karšvs. Tad Adžirs izvilka pavaldoņa vēstuli no jaunekļa kabatas. Viņš grozīja to šā un tā, taču velti — jo neprata lasīt.

«Ek, ja es prastu burtot, tad dabūtu zināt, kas tur rakstīts!» Adžirs domāja. «Ja tur uzrakstīts kas nelāgs, tad es palīdzētu Karšvam bēgt un bēgtu kopā ar viņu, nevis lautu tam suņagabalam nobendēt tik labu jaunekli!»_

Te Adžirs ieraudzīja pa ceļu jājam kādu nepazīstamu vīru. Nepazīstamais pamanīja ēnā guļošos, nokāpa no zirga un pienāca Adžiram klāt. Adžirs sāka ar viņu runāties_un uzzināja, ka svešais prot lasīt. Viņš izvilka vēstuli un palūdza to izlasīt. Bet vēstulē bija rakstīts, lūk, kas: «Siev, jaunekli, kuru tev aizvedīs, uztici tikai tādiem kalpiem, kam tu īpaši uzticies. Lai viņi tavā klātbūtnē jaunekli nogalina, sacērt gabalos un ierok zemē, labi dziļi, un zemi piemin.»

Adžirs saplēsa pavaldoņa vēstuli un palūdza burtu zinātāju uzrakstīt citu: «Siev, kopā ar šo vēstuli sūtu tev jaunekli un ziņoju, ka viņš ir labs un patīkams — par to tu pati varēsi pārliecināties; turklāt viņš ir veikls un saprātīgs. Liec atraisīt saites un viņu nomazgāt, pēc tam apģērbt vislabākajās drānās un neļlaid ārā no mājas. Labāku līgavaini es nekur nevarēju atrast. Ar labu viņš nebija ar mieru doties pie mums, tāpēc liku viņu sasiet, lai pa ceļam neaizbēg. Pasteidzies viņu pielaulāt mūsu meitai.»

Sādu vēstuli Adžirs ielika Karšvam kabatā, bet svešais aizjāja savu ceļu. Pēc tam Adžirs pamodināja pavadoņus un visi devās tālāk.

Karšvu aizveda uz Naharbeja pili un nodeva pavaldoņa sievai vīra vēstuli. Viņa to izlasīja, pabrīnījās vien, bet neko darīt. Ja viņa atteiktos pildīt, ko vīrs pavēlējis, tad viņai klātos plāni.

Un pavaldoņa sieva pavēlēja atraisīt jaunekli, nomazgāt un apģērbt pēc iespējas lepnāk. Viņas pavēles tika tūdaļ izpildītas, un jau nākamajā dienā nosvinēja kāzas. Karšvu kopā ar pavaldoņa meitu ieveda jaunlaulāto kambarī, bet dzīres turpinājās vēl veselu nedēļu.

Karšvs ļoti brīnījās par savu necerēto veiksmi un nojauta, ka šo joku kāds ar viņu izstrādājis — tikai nezināja, kas un kāpēc to izdarījis.

Atpakaļceļā pavaldonis iegriezās ciemā, kas atradās netālu no viņa pils. Visi, kas gadījās viņam ceļā, vēlēja laimes Naharbeja meitai. Pavaldonis brīnījās gan, bet bija pārāk augstprātīgs, lai kaut ko vaicātu.

Kad Karšvs padzirdēja par Naharbeja pārrašanos, viņš kopā ar savu sievu pārgāja dzīvot namā, kas atradās līdzās pilij.

Sadusmotais pavaldonis vēl nebija paguvis nokāpt no zirga, kad lika aicināt sievu un sauca:

—    Ko tu esi izdarījusi? Kam tu izprecināji mūsu meitu?

—     Ne jau es, bet tu patsl — iesaucās sieva un parādīja pavaldonim vēstuli. Naharbejs to izlasīja un smaka nost aiz dusmām. Galu galā, puslīdz atjēdzies, sasauca visus, kuri bija Karšvu pavadījuši, un draudīgi noprasīja:

—     Kas iebāza Karšvam kabatā šito papīru?

—    Mēs bijām ceļā piecas dienas un piecas naktis. Naktīs mazdrusciņ pasnaudām, bet pa dienu aulekšojām bez mitas. Vēstuli tu pats iebāzi viņam kabatā, neviens cits tur neko nav bāzis. — Pārējie apstiprināja Adžira vārdus.

—    Droši vien kāds to izdarījis, kamēr jūs nakšņojāt. Lai būtu kā būdams, bet jūs esat mani apkaunojušil — pavaldonis kliedza. — Ja jau jūs man uzgrūdāt tādu kaunu, tad jums tas kaunatraips no manis jānomazgā! So pašu nakti nobeidziet Karšvu!

—     Lai notiek, mēs viņu nogalināsim, — Adžirs un pārējie pavaldoņa ļaudis piekrita.

—    Tikai nedariet to te, bet kādā citā vietā. Aizmāniet viņu kur patālāk! — pavaldonis pavēlēja.

Tad Adžirs izlikās, ka grib pavaldonim iztapt, un ieteica rīkoties tā:

—     Karšvs katru rītu, saulei austot, iet peldēties uz ezeru. Mēs gaidīsim viņu tur. Tu, pavēlniek, rīta agrumā dzirdēdams šāvienus, zināsi, ka esam ar viņu izrēķinājušies.

—     Es uzmanīšu, — sacīja pavaldonis, — tiklīdz dzirdēšu šāvienus, tā iešu turp, lai savām acīm pārliecinātos par to, ka viņš ir pagalam.

Adžirs un pārējie ]audis aizgāja. Kad nāca vakars, Adžirs slepus iek]uva pie Karšva un sacīja:

—     Rīt no rīta neej peldēties. Pavaldoņa miesassargi sēdēs krūmos pie ezera un gaidīs tevi, lai nogalinātu.

—    Adžirs izstāstīja jauneklim, ka gans un viņa sieva nav Karšva īstie vecāki, kā gans atradis viņu mežā, piesietu pie zara. Adžirs pateica jauneklim arī to, kur dzīvo viņa tēvs un māte. Visbeidzot, izstāstīja, kāpēc viņš pamests mežā un kas to izdarījis.

Karšvs vaicāja:

—    Ko lai es tagad daru?

—    Pagaidi mazliet, — Adžirs sacīja, — pēc tam redzēsim!

Adžirs aizgāja uz ezeru, kur pavaldoņa ļaudissēdēja slēpņos. Gaisma jau ausa, bet Karšvs joprojām nerādījās. Sargi brīnījās, kāpēc viņš nenāk peldēties, un baiļojās, ka viņus varētu apvainot nepaklausībā un nodevībā.

Bet pavaldonis Naharbejs tonakt negulēja. Viņš nepacietīgi gaidīja šāvienus. Gaisma ausa, taču viss bija klusu. Tad pavaldonis nodomāja: «Vai nu viņi nav varējusi Karšvu nošaut, vai nav gribējuši to darīt!»

Viņš nenocietās un devās uz ezeru. Pavaldonis gāja ar līkumu, zagšus. Adžirs pamanīja viņu zogamies pa krūmiem un deva sargiem norunāto zīmi, norādīdams sakustējušos krūmu. Sargi visi reizē izšāva. Un metās no slēpņiem uz krūmāju. Tur viņi redzēja, ka nav vis nošāvuši Karšvu, bet gan Naharbeju. Kā tas gadījies, neviens no viņiem nesaprata. Bet Adžirs cieta klusu.

Pēc Naharbeja nāves Karšvs kļuva par pavaldoni. Viņš devās pie gana, kas bija viņu audzinājis, un tika tur tik priecīgi uzņemts, it kā būtu augšāmcēlies. Bet Karšvs kopā ar ganu un viņa sievu devās pie saviem vecākiem. Adžirs, kjuvis par viņa padomnieku, neatkāpās no viņa ne soli. Karšva vecāki jau bija slimi un nespēcīgi, bet, dēlu ieraudzīdami, aizmirsa gan vecumu, gan savas kaites. Karšvs aizveda viņus sev līdzi uz pili — gan tēvu un māti, gan ganu un viņa sievu. Drīz vien Naharbeja sieva nomira, bet Karšva sieva iemīlēja vīra radus un labi satika ar tiem. Tā nabaga zemnieka dēls k]uva par pavaldoni, bet ļaudis jokoja:

—    Zars pats liecas mutē kazai, kurai nav lemts mirt badu!

Ashamadžs un Agamadžs

Reiz dzīvoja divi draugi — Ašhamadžs un Agamadžs. Viņi abi mīlēja jokus plēst, neļāvās apmānīties un mēdza sacensties attapībā un veiklībā.

Kādā reizē abi sastrīdējās, kurš kuru apmānīšot.

—    Parādi, cik apķērīgs tu esi, — sacīja Ašhamadžs, — un nemanot izrauj spalvu ērglim no spārna, tad ticēšu, ka tu esi gudrāks.

—   Labs ir, — Agamadžs atbild.

Un viņš rāpās kokā, kura galotnē sēdēja ērglis.

Agamadžs vēl nebija paspējis tikt līdz stumbra vidum, kad Ašhamadžs jau veikli novilka viņam bikses. Agamadis pielīda ērglim klāt un, tam neko nemanot, izrāva spalvu no spārna. Priecīgs un apmierināts viņš nokāpa lejā un iedeva to smaidīgajam Ašhamadžam.

—           Tu esi malacis! — Ašhamadžs sacīja. — Tā patiešām ir ērgļa spalva. Vai tu to iemainīji pret biksēm?

Tikai tagad Agamadžs pamanīja, ka bikses pazudušas, un noprata, kas viņu tā izjokojis.

—            Kā rādās, tu esi tikpat izveicīgs! — viņš iesaucās, vilkdams kājās bikses, kuras draugs bija viņam atdevis.

Draugi devās prom pa ceļu.

—           Vai zini, Agamadž, — Ašhamadžs ierunājās, — mēs esam trūcīgi ļautiņi. Pagalam apnicis pārtikt no maizes un ūdens. Salīgsim pie kāda darbā, iekrāsim naudiņu un dzīvosim cepuri kuldami!

Agamadžs bija ar mieru, un abi devās darbu meklēt. Nonākuši kādā ciemā, padzirdēja tur par kādu bagātu atraitni, kura meklējot ganu savai vienīgajai govij. Draugi devās pie atraitnes un sacījās meklējam darbu.

—            Es gan meklēju tikai vienu ganu, bet jūs esat divi, tomēr jums arī divatā netikt galā ar manu govil — atraitne sacīja, viņus pamatīgi nopētījusi.

—   Tiksim! — draugi apgalvoja. — Mēs esam īstie vīri! Viņiem nenāca ne prātā, kāda govij daba: pa nakti kūtī mēsli

sakrājās līdz jumta sijām, bet ganos govs ēda zāli, skriedama vienā skriešanā un ne mirkli neapstādama.

Nākamajā dienā gani ķērās pie darba: Ašhamadžs palika mājās tīrīt kūti, bet Agamadžs dzina govi ganos.

No agra rīta līdz vēlam vakaram Ašhamadžs mēza kūti, tikai mazu brītiņu mitēdamies, lai apēstu kukurūzas plāceņa gabalu. Turpretī Agamadžam, tiklīdz govs bija izlaista no kūts, nācās skriešus skriet tai paka), lai nepazaudētu lopu no acīm.

Govs brāzās uz jūras krastu, apskrēja visu krastmalu, palaizīja sājo smilti, pēc tam pielika soli un metās augšā kalnos, lai uzmeklētu sulīgu zāli kalnu pļavās. Vakarā, tik tikko kājas vilkdams, pārgurušais un izsalkušais Agamadžs iesteberēja pagalmā nopakaļ paēdušajai govij.

—    Vai piekusi? — viņš vaicāja savam draugam, kurš, gauži aizelsies un nosvīdis, tieši tobrīd iznāca no kūts.

—    Nieki, — draugs atteica, — tāds viegls darbiņš. Pāris lāpstu mēshi izmēzu, tik vien tās darīšanas.

—     Kāpēc tad tavs krekls viscauri slapjš? — Agamadžs brīnījās.

—     Nebija, ko darīt un laiskojos piesaulītē, tā arī nosvīdu,— Ašhamadžs atbildēja un savukārt vaicāja draugam:

—    Bet kā veicās tev?

—     Tā jau nav govs, bet gatavā sprāgoņa, — tā Agamadžs, muti šķobīdams, tik tikko kājas velk. Dzenāju, dzenāju, līdz plaukstās tulznas iemetās no vicas vicināšanas.

—     Kāpēc tad tavs krekls caurcaurēm slapjš? — Ašhamadžs brīnījās.

—    Es tāpat cauru dienu laiskojos saulē. Tā svelmēja, ka nosvīdu. Rīt tava kārta govi ganīt. Tikai neaizmirsti paķert līdzi aphjarcu un soliņu, Tai vari piesēst kaut kur ēnā, paspēlēt un padziedāt. Velns viņu rāvis, to goteni. Lai mīdās visu laiku vienā vietā un zāles vietā grauž pati sev nagus!

—Un tu, Agamadž, kūti tīrīt iedams, paķer līdzi vecos seglus, kuri mētājas stallī kopā ar visādiem krāmiem, tur aizmirsti. Salabo tos, tik un tā nebūs, ko darīt. Pēc tam paķersim tos līdzi, kazi, noderēs.

Nākamajā dienā no paša rīta abi ķērās pie darba. Agamadžs paņēma seglus un pakarināja kūtī, bet no rīta izrādījās, ka govs pa nakti piemēslojusi kūti līdz pat griestiem. Lai nenosmērētu seglus, Agamadžs nolēma tos paslēpt kaut kur pagallmā. Bet, kā par spīti, tieši tobrīd atraitne iznāca no istabas un slaistījās pa pagalmu līdz pašam vakaram. Agamadžam nācās apseglot pašam sevi un rauties pa kūti ar segliem uz skausta līdz vakaram.

Pa to laiku draugs ar soliņu plecos un aphjarcu paduse lēkšoja pakaļ govij. Govs, tāpat kā vakar, metās uz jūru, palaizīja smilti un pēc tam joza uz kalnu pļavām, kur lakstīja līdz vakaram. Ašhamadžs pārnāca, tik tikko kājas vilkdams. Tieši tobrīd nomocītais Agamadžs beidza tīrīt kūti.

—     Ko tu esi ar mani padarījis? — Ašhamadžs pārmeta, tik tikko dvašu vilkdams. — Kam neteici, ka to nolāpīto lopu tik grūti ganīt? Vismaz nebūtu ņēmis līdzi ne aphjarcu, ne soliņu, pa visu dienu nedabūju ne brītiņu piesēst.

—    Bet kāpēc tu neteici, cik grūti mēzt kūti? — dusmīgi rūca Agamadžs.

Viens otrā neskatīdamies, abi devās pie saimnieces algu prasīt.

—    Jūs nostrādājāt tikai divas dienas un esat pagalam slinki, tomēr labi puiši. Došu jums labu algu par jūsu darbu! — sacīja atraitne un iedeva viņiem vairākas zelta naudiņas.

Abi ņēmās sadalīt allgu līdzīgi. Taču starp naudiņām bija kāda gluži jauna un spīdīga. Tās dēļ sākās strīds.

—    Dod to man, esi tik labsi — Ašhamadžs ņēmās Agamadžu pierunāt. — Pēc nedēļas es tev to atdošu.

Draugs galu galā piekrita. Tieši pēc nedēļas agri no rīta Agamadžs devās pie drauga. Mājā ienācis, redz: Ašhamadža sieva vaimanā un lauza rokas, asaras liedama, plēš matus.

Agamadžs noprasīja, ko nelaimīgā tā apraudot.

—    Vīru! —    sieva atbild. — Viņš vakar nomira, ar kuņģa kaiti! Esmu palikusi viena, pie nule aizbērta kapa.

Agamadžs bija satriekts. Arī viņš apraudājās, pasēdēja pie atraitnes līdz krēslas stundai, pēc tam devās projām. Taču pa ceļam iedomājās ļļ ja nu draugs viņu piemānījis, negribēdams naudiņu atdot? Viņš griezās atpakaļ, devās uz kapiem, uzmeklēja kapu, kas bija pārsegts ar dēļiem un apbērts ar zemi. Agamadžs sāka to novērot.

Pusnaktī ieradās zagļi ar naudas maisu un dārgu zobenu, ko bija kaut kur nozaguši. Un ierīkojās pie Ašhamadža kapa.

Viens no zagļiem gribēja, lai laupījums tiktu tepat sadalīts, vispirmā kārtā izlemjot, kam pienākas zobens. Zagļi nolēma dot zobenu tam, kas laupīšanas laikā bijis visdrosmīgākais. Kāds sacīja, ka zobens esot no rūdīta tērauda, citi iebilda, ka tas esot taisīts no visparastākās dzelzs. Lai tiktu skaidrībā, viņi nolēma:

—    Ja ar šo zobenu var pārcirst cilvēku uz pusēm vienā paņēmienā, tad tas ir no rūdīta tērauda, bet, ja nevar, — tad no dzelzs.

Taču nebija neviena, ko pārcirst, lai izmēģinātu zobenu. Tad zagļi nolēma pārbaudīt zobenu pie nelaiķa un sadomāja izrakt apbedīto. Dzīvi apraktais visu dzirdēja.

Zagļi aši izraka Ašhamadža zārku un, izcēluši ārā šķietamo mironi, uzstutēja uz kājām, piesliedami nelaiķi pie koka. Taču, kad viens no laupītājiem pacēla zobenu un atvēzējās, lai pārcirstu nelaiķi pušu, Ašhamadžs aiz bailēm iebrēcās visā galvā. Zagji tā pārbijās, ka nometa zobenu un maisu, ņēma kājas pār pleciem un lika projām, ko nagi nes.

Te pie Ašhamadža pieskrēja Agamadžs un pieprasīja atpakaļ savu naudiņu. Viņš gribēja arī sadalīt zagļu pamesto laupījumu. Ķilda drīz izvērtās kautiņā.

Pa to laiku aizbēgušie zagļi bija atjēgušies no bailēm. Viņi apstājās un apspriedušies sūtīja vienu laupītāju apskatīties, kas kapos notiek. Laupītājs piezagās tuvāk un, redzēdams, ka tur kaujas, metās atpakaļ, sacīdams, ka esot uzcēlies vēl viens mironis un tagad divi miroņi kaujoties. To dzirdot, zagļi aizmuka kur nu kurais.

Ašhamadžs ar Agamadžu beidzot ķērās pie laupījuma dalīšanas. Viss tika sadalīts līdzīgās daļās, taču Ašhamadžs atteicās atdot parādu — spožo naudas gabaliņu.

—      Es to neņēmu līdzi kapā, — viņš liedzās, — tā kaut kur mājā mētājas.

Draugi izgāja uz ceļa. Ašhamadžs izvilka lakatu un sāka slaucīt nosvīdušo seju. Te nelaimīgā naudiņa izkrita viņam no kabatas. Ķilda atsākās ar jaunu sparu, un draugi nekādi nevarēja naudiņu sadalīt.

Beigu beigās abi nolēma: lai strīdu izšķirtu pirmais pretimnācējs. Drīz vien viņi satika kādu jātnieku un palūdza viņu izšķirt strīdu. Jātnieks padomāja, padomāja un sacīja:

—    Parādiet man to naudiņu.

Ašhamadžs pasniedza naudiņu jātniekam. Jātnieks to paņēma, aplūkoja un noprasīja:

—    Bet vai tā nav viltota?

—    Kur nu, — abi sauca, — paveries pats: spīd kā tīrs zelts.

—            Tādā gadījumā jo labāk. Es redzu, ka jūs, kaut jums abiem prāta diezgan, paši galā netiksiet — ķildosieties, līdz, rasi, prātiņi būs vējā. Tā naudiņa man pašam labāk noderēs!

To pateicis, viņš uzšāva zirgam un aizauļoja, saceldams putekļu mākoni.

Tā beidzās abu draugu, Ašhamadža un Agamadža, ķilda.

Posts

Reiz dzīvoja večuks ar veču. Viņiem bija viens vienīgs dēls. Kad dēls paaugās, vecāki nolēma mācīt viņu kādā amatā. Vienā jaukā dienā večuks pasauca dēlu un abi devās, kurp acis rāda.

Tā viņi nonāca jūras krastā. Puisēns bija piekusis — paklupa un nokrita.

—            Postsl Tu gan esi nebīlisl Ņem un krīt no kājām, tā jau var jūrā iekrist! — tēvs šķendējās.

To pašu brīdi jūra pavērās, no tās iznāca kāds vīrs un uzsauca:

—    Kas mani sauca? Kas uzdrīkstējās mani piesaukt?

—            Tevi neviens nav saucis un nav pieminējis, — večuks sacīja, — var būt, ka es pārteicos.

—            Kā tad neesi saucis — vai tas nebiji tu, kas nupat minēja Postu? — svešais noprasīja.

—            Es teicu «Posts» aiz dusmām, kad mans dēls paklupa, bet tevi saukt neesmu ne domājis, — večuks atbild.

—            Mans vārds ir Posts, — sacīja nepazīstamais, — tagad atbildi man: kurp iedams un uz kurieni vedīsi puiku?

—            Vedu dēlu pie kāda, kas ņemtos viņu mācīt amatā, — sacīja večuks.

—            Es protu visas mākas un visus amatus, — sacīja Posts,

—   atstāj dēlu pie manis. Kad gads būs pagājis, nāc šurp un pasauc: «Postsl» — tad tu varēsi pārliecināties, vai tavs dēls ko derīgu iemācījies.

To pateicis, Posts paņēma zēnu aiz rokas. Jūra atvērās, un viņi abi nozuda viļņos, kuri saslēdzās kopā.

Večuks pārnāca mājās un pastāstīja sievai visu, kā bijis.

No tās dienas viņi sāka pacietīgi gaidīt gada beigas. Tieši pēc gada večuks aizgāja pie jūras un skaļi iesaucās:

— Posts!

Jūra tūdaļ pat atvērās, un Posts iznāca krastā.

Večuks sacīja:

—             Kopš tā laika, kad nodevu dēlu pie tevis mācībā, ir pagājis gads. Ja viņš pa šo laiku ir ko derīgu apguvis, tad gribu ņemt viņu uz māju.

—    Lai notiek, — sacīja Posts, — tad iesim pie manis.

Un viņš veda večuku sev līdzi. Jūras dibenā večuks ieraudzīja krāšņu pili — tāda viņam ne sapnī nebija rādījusies, pat pasakās par tādu nebija gadījies dzirdēt. Pils priekšā stāvēja divpadsmit jaunekļi — visi tērpti zīdā kā lelles. Un tik līdzīgi kā dvīņubrāļi.

Večukam ne prātā nenāca, ka viens no jaunekļiem varētu būt viņa dēls. Nopriecājies par jaunekļiem, viņš devās tālāk. Visu dienu vecais staigāja pa jūras valstību un apbrīnoja visu, ko apkārt redzēja.

Tikai naktī, kad večuks likās gulēt, dēls pārvērtās mušā, ieHdoja pa logu un sacīja tēvam:

—     Rīt Posts sasauks mūs visus un sacīs tev: «Ja tu pazīsi savu dēlu, tad vari viņu ņemt!» Bet tu mani nepazīsi — ar Posta gādību mēs visi esam kļuvuši tik līdzīgi cits citam. Tev jāzina, ka jauneklis, kuram uz vaiga nosēdīsies muša, būšu es, tavs dēls.

To pateicis, dēls pazuda.

Nākamajā dienā Posts saaicināja visus jaunekļus, nostādīja rindā un sacīja vecajam:

—    Ja tu pazīsti, kurš no viņiem ir tavs dēls, tad vari ņemt, bet, ja nepazīsti, tad viņš paliks pie manis! Nevienu no šiem jaunekļiem tēvs nav pazinis, un viņam jāpaliek pie manis uz visiem laikiem.

Nabaga večuks drebēja un trīcēja, bīdamies neatšķirt savu dēlu. Te viņš pamanīja mušu vienam jauneklim uz vaiga. Vecais tūdaļ kļuva možāks un droši sacīja:

—    Rau, mans dēls!

Posts noprata, ka puisis paspējis tēvu brīdināt, bet nezināja, kādā kārtā. Un nodomāja, ka māceklis apguvis buršanas

mākas ne sliktāk par viņu pašu. Tā viņam nācās atdot jaunekli tēvam.

Vecais kopā ar dēlu iznāca no jūras un devās mājup.

Jauneklis, pārnācis necilajā vecāku mājā, sacīja viņiem:

—     Mēs visu mūžu esam kāvušies ar trūkumu. Bet nezaudējiet dūšu! Ne velti veselu gadu biju Postam nagos. Viņš man iemācīja visu, ko prata pats, un bez tam es uzzināju vēl daudz ko citu. Viņš tamdē] sirdās un ir gatavs iedzīt mani postā. Bet, ja jūs darīsiet tā, kā teikšu, tad man nekas nenotiks un mēs dzīvosim cepuri kuldami. Tūlīt es pārvērtīšos par varenu auļotāju. Tu, tēvs, ņem pavadu, ved mani uz pilsētu un pārdod. Tikai neaizmirsti noņemt iemauktus un pārnest mājās. Ja tu pārdosi mani kopā ar iemauktiem, tad vairs nekad neredzēsimies — es nespēšu vairs pie jums atgriezties. Bet, ja noņemsi iemauktus, tad es to pašu nakti pārvērtīšos atpakaļ par cilvēku un atgriezīšos mājās. Uz pilsētu ejot, tev pretī jās rudmatis sarkanās drēbēs, uz bēra zirga. Viņam rokā būs sarkana pātaga. Tev jāzina: tas būs Posts. Viņš plīsies tev virsū, lai tu pārdod zirgu, solīdams labu naudu. Bet tu viņam mani nepārdod ne par kādu naudu, citādi būšu postā.

Nākamajā dienā jauneklis pārvērtās par skaistu, ābolainu zirgu. Tēvs uzlika zirgam iemauktus un veda auļotāju uz pilsētu. Ceļā viņš satika rudmati jātnieku sarkanās drēbēs, bērā zirgā, ar sarkanu pātagu rokā. Jātnieks biMa:

—    Labu dienu! Kur tu ved to zirgu? Pārdod to man, es tev došu tik daudz naudas, ka tev visu mūžu nekā netrūks.

Taču večuks labi atminējās dēla pasacīto un atteicās pārdot zirgu rudmatim.

Pilfeētā Jaudis ieraudzīja skaisto zirgu un ņēmās solīt par to augstu cenu, cits citu pārsolīdami. Večuks pārdeva zirgu pavaldonim, kas maksāja vairāk par visiem, noņēma iemauktus un devās atpakaļ uz savu ciemu.

Pavaldonis, kas bija nopircis zirgu, saņēma to aiz krēpēm, veda mājās un ievietoja stallī. Bet naktī jauneklis pārvērtās par putnu un aizlaidās pie vecākiem.

Naudas, kas tika ieņemta par zirgu, drīz vien aptrūkās. Kad palika vairs tikai mazumiņš, jauneklis sacīja:

— Tagad es pārvērtīšos par baltu, pienīgu govi. Ved mani uz pilsētu un tur pārdod. Ja gribi, lai atkal pārkļūstu mājās

un mēs viens otru nepazaudētu, tad noņem man no kakla striķi un pārnes mājās. Pa ceļam uz pilsētu tu droši vien satiksi baltmati baltās drānās, jāšus uz sirma zirga, ar baltu pātagu rokā. Tas būs Posts. Pielūko, ne par kādu maksu nepārdod mani viņam, lai viņš tev solītu ko solīdams!

Nākamajā rītā jauneklis pārvērtās par pienīgu govi ar baltu spalvu, tēvs uzmeta valgu govij kaklā un veda to uz pilsētu. Ce]ā viņš satika baltmatainu jātnieku baltās drānās, uz sirma zirga, ar baltu pātagu rokā.

—    Sis vīrs sāka Jūgties:

—      Pārdod man govi, vecotēv, maksāšu, cik prasīsi!

Taču vecais neatdeva vis viņam govi, lai jātnieks solītu cik solīdams, bet aizveda to uz pilsētu un tur pārdeva par lielu naudu. Viņš noņēma valgu govij no kakla un pārnāca mājās. Bet jauneklis naktī pārvērtās par putnu un pārlidoja mājās.

Par govi saņemtās naudas arī necik ilgam laikam nepietika. Kad tās palika pavisam maz, jauneklis sacīja:

—    Tagad es pārvērtīšos par bifeli. Pārdod mani, tikai neaizmirsti noņemt valgu no kakla. Ceļā tu droši vien satiksi melnmatainu vīru melnās drānās, jāšus uz melna zirga. Viņam rokā būs melna pātaga. Tev jāzina, ka tas būs Posts. Lai kādu cenu viņš solītu, nepārdod mani, citādi būšu sprukās.

Nākamajā dienā jauneklis pārvērtās par milzīgu bifeli. Tēvs veda viņu uz pilsētu. Ceļā viņš satika melnmati melnās drānās, jāšus uz melna zirga, ar melnu pātagu rokā.

Melnais cilvēks sāka plīties vecajam virsū — pārdod un pārdod bifeli, maksāšu, cik vien gribēsi. Vecais liedzās, liedzās, bet, ilgāku Miku pierunāts, bija ar mieru pārdot bifeli par maisu zelta. Turklāt viņš nenoņēma pavadu bifelim no kakla. Melnais pakampa valgu un vienā mirklī pazuda kā nebijis ar visu bifeli.

Posts atvilka bifeli pie jūras, piesēja pašā saules svelmē, bet pats nozuda jūrā. Bifelis mocījās slāpēs un tveicē. Posts atgriezās un visādi apcēla viņu, ņirgādamies par mācekli, kas gribējis būt gudrāks par pašu skolbtāju.

—    Kā tev klājas? Vai labi, ko? Tu taču zini vairāk par mani, kāpēc tad nepārrauj striķi un nebēdz prom?

Jauneklis ar lielām pūlēm izmocīja:

—    Dod man padzerties, pēc tam dari ar mani_, ko gribi. Laikam jau man jāsaņem sods par to, ka domāju būt gudrāks par tevi. Kā rādās, tevi man tik un tā nepārspēt.

Posts ļoti nopriecājās par šiem vārdiem.

—   Tā, tā! — viņš sacīja un noņēma bifelim valgu no kakla. To pašu mirkli bifelis ielēca jūrā un pārvērtās par zivi. Posts pārvērtās par zivju ērgli un metās zivij pakal. Bet jauneklis no zivs pārvērtās par balodi un uzlidoja debešos. Posts pārvērtās par vanagu un dzinās pakaļ balodim. Taču balbdis pārvērtās par sarkanu ābolu un iekrita pavaldoņa meitai klēpī — viņa tobrīd sēdēja mājas priekšā un šuva. Tad Posts pārvērtās par asu nazi un nokrita blakus ābolam.

Pavaldoņa meita nezināja, ko iesākt. Sākumā viņa gribēja ābolu paslēpt, bet, ieraudzījusi nazi, nodomāja:

«Kāds labais gariņš man atsūtījis šo ābolu un nazi, lai es varētu to pārgriezt un apēst.»

Bet, tikko meitene grasījās ābolu pārgriezt, tas pārvērtās kviešu saujā un izbira viņai pie kājām. Turpretī nazis pārvērtās par vistu, un vista sāka knābt graudus. Kad bija palicis tikai viens pats grauds, tas pārvērtās par adatu. Bet vista pārvērtās par diegu un ievērās adatā. Te adata ielēca ugunī, un diegs sadega. Tā aizgāja postā Posts.

Pēc tam adata izlēca no pavarda un pārvērtās par brīnumskaistu jaunekli. PavaMoņa meita pagalam apjuka.

Jauneklis izstāstīja viņai visu, kas atgadījies. Meitene tūdaļ viņu iemīlēja un drīz vien izgāja pie viņa par sievu.

Meitenes vecāki sarīkoja lepnas kāzas, un jauneklis palika dzīvot pie viņiem. Māti un tēvu viņš paņēma pie sevis, abi dzīvoja pie viņa, līdz nomira pēc laimīgi pavadītām vecumdienām. Nekā viņiem netrūka, ja nu vienīgi putna piena.

Atvēlētā veiksme

Gans reiz ganīja aitas. Dzenot ganāmpulku uz māju, viens jērs noklīda un iekrita bedrē. Taču bedrē sēdēja izsalcis vilks, un nabaga jērs krita tam par laupījumu. Acīmredzot tā bija vilkam atvēlētā veiksme.

Kad gans uzzināja, kas noticis ar jēru, viņš neizsamisa, nodomādams, ka katram krīt viņam atvēlētā veiksme, pat mājās sēžot.

Reiz gans raka sakņudārzu un izraka krūzi, kurā bija zelta naudiņas. Sis atradums dīvainā kārtā ganu neinteresēja. Viņš ieraka krūzi ar naudiņām atpakaļ zemē un, mājās pārnācis, sacīja sievai:

—    Šodien, sakņudārzā strādādams, izraku krūzi ar zelta naudu. Bet nedzinos pēc veiksmes un ieraku krūzi atpakaļ.

Sieva novaidējās vien un ņēmās vīru bārt:

—    Tu gan esi dumjš! Kāpēc nenesi krūzi mājā? Tur taču ir vesela bagātība!

Bet vīrs vienā mierā atbild:

—    Neraizējies, es visu labi pārdomāju — ja šis atradums ir man atvēlētā veiksme, tad tas man garām nepaies, tik un tā nonāks man rokās.

Kamēr gans runājās ar sievu, sarunu noklausījās zagļi, pielavījušies pie viņa mājas. Tiklīdz satumsa, zagli devās uz sakņudārzu un, izrakuši krūzi, stiepa to uz mežu. Tur viņi noņēma krūzei vāku un ielūkojās iekšā, taču zelta naudas vietā tur bija varasarkanas čūskas.

Zagli nolēma ganam atriebties. «Tas krāpnieks bija domājis mūs izdeldēt, tagad mēs viņam rādīsim!» viņi draudēja.

Zag]i atkal aizvākoja krūzi, aiznesa uz gana māju un iemeta iekšā pa logu, sacīdami: «Lai tagad tās čūskas sadze] to nelieti, kas gribēja mūs tik neģēlīgi piekrāpt. Lai viņš tagad papriecājas!»

To izdarījuši, zagli aizbēga. Taču notika citādi, nekā zag]i bija domājuši. No krūzes skanēdamas izbira zelta naudiņas un aizripoja pa klonu.

Tagad saimnieks priecīgi metās salasīt naudu, būdams pārliecināts, ka tā ir viņam atvēlētā veiksme.

Ačarpins

Tu, bērns, droši vien zini to augu, no kura darina stabules? To augu sauc par ačarpinu.

Reiz kalnos auga kupls un bagātīgi zarots ačarpina krūms. Būtu tur stāvējis un ziedēt ziedējis, par prieku sev pašam un visiem citiem. Bet te kāds rijīgs āzis pienāca pie krūma un sāka grauzt lapas. Ačarpins ņēmās lūgties.

—     Paklau, āzi! Liec mani mierā! Vai tev labas zāles trūkst? Es taču neesmu paredzēts apgraušanai! — krūms pukojās.

Taču spītīgais āzis par atbildi tikai izsmējīgi noblējās un turpināja grauzt lapas.

Ačarpins atkal ierunājās: žjģļlļ3Ak vai, āzi! Vai tev nav žēl mani izspokot?

Bet bārdainis pikti uzblēja:

—   Ciet klusu, tu ar savu žēlošanos traucē man ēšanu!

Te āzis cēlās pakaļkājās un nolauza krūmam galotni, ar priekškājām notraukdams zarus.

Ačarpins stiepti un grūši novaidējās, un viņa vaidu izdzirda gans, kas turpat netālu ganīja kazas.

—     Kas tur tik žēli vaid un kāpēc? — gans vaicāja, lūkodamies apkārt, bet nevienu neredzēdams. Tikai ačarpina krūms viens pats stāvēja aplauzīts.

—             Es tas esmu, — sacīja ačarpins, — gaužos tāpēc, ka stulbais āzis mani aplauzījis — pats redzi.

—   Vai nevaru tev ko palīdzēt? — gans vaicāja.

—      Pacenties, es tev atlīdzināšu, — sacīja ačarpins, — es protu dziedāt ne tikai skumjas, bet arī priecīgas dziesmas. Tikai tev jādod man jauna dzīve: nogriez mani un piepildi ar cilvēka dvašu. Tad es tapšu tev par draugu un pavadoni — par skanīgu stabulīti. Manai dziesmai skanot, tavas kazas un aitas labāk ganīsies, dos vairāk piena, bagātīgāk vairosies, nesot tev kazlēnus un jērēnus.

Gans darīja, kā ačarpins teicis. Viņš nogrieza to un iztaisīja sev stabuli. Un pati pirmā dziesma, kuru viņš stabulēja, kad ačarpina stabule bija gatava, esot bijusi ganāmpulka ganīšanas dziesma.

Saticība

Reiz dzīvoja zemnieks, kuram bija pieci dēli. Visi jau bija precēti, visiem bija bērni. Jaunākais dēls sievu bija apņēmis nesen. Tajos senajos laikos vedekla nemēdza runāt ar vīra vecākiem — paradums prasīja no viņas klusēšanu. Mājās valdīja miers, pārpilnība — nekā viņiem netrūka.

Jaungada naktī uzkrita liels sniegs, tēvs viens pats bija izgājis ārā par sniegu papriecāties — un ieraudzīja dīvainas, mazas pēdiņas sniegā. Nevienam neko neteicis, viņš devās pa pēdām, nolēmis neatgriezties, līdz nebūs noskaidrojis, kam tās pieder.

Gāja, gāja, līdz ieraudzīja dūmus kūpam. Tur stāvēja būda bez logiem, un dūmi kūpēja no turienes. Pēdas nozuda tajā.

Durvis izrādījās vaļā, tēvs nenobijās un devās iekšā.

—    Kas nāk? — vaicāja viena balstiņa.

—    Tas ir viens no tiem, pie kuriem mēs šodien bijām, — atbildēja otra balss, — atnācis ciemos.

Trešā balstiņa lūdza pie uguns sasildīties.

—    Tu jau sen dzīvo vienā mierā, — sacīja pirmā balstiņa, tev mantas gana, lopu gana, ir dēli un mazdēli. Mums nācās tevi patraucēt. Izvēlies, ko lai tev atstājam — lopus, māju, mantu vai ko citu.

—    Uzreiz nevaru izlemt, — tēvs sacīja, — iešu mājās apdomāties.

—    Labi, dodam tev laiku līdz ritrītam. Ja rīt no rīta neatnāksi, tad ņemsim, ko gribēsim, — sacīja otra balstiņa.

Tēvs pārnāca mājās un izstāstīja, kā bijis. Visi domāja, domāja, bet nespēja izlemt.

—    Lai lopi paliek, kā citādi iztiksim! — sacīja viens dēl<s.

— lai manta paliek, ko citādi iesāksim! — sacīja otrs.

…— Lai māja paliek, kur citādi dzīvosim! — tā trešais.

Strīdējās, strīdējās, līdz sāka cits citu apvainot. Te pienāca jaunākā vedekla un lūdza vīratēvam atjauju runāt. Kad vīratēvs atjāva, viņa sacīja:

—    Tēvs, sakiet viņiem, lai ņem, ko grib, tikai lai atstāj vienprātību un saticību.

Tēvs padomāja, padomāja — un nosprieda, ka vedeklai taisnība.

—     Pareizi ir, — viņš sacīja, — ja būs saticība, tad arī bagātība radīsies. Vārds jātur, tāpēc iešu un teikšu, ka visa bagātība nāk no saticības, lai mums atstāj to un atņem, ko paši vēlas.

Domāts — darīts. Tēvs aizgāja uz meža māju un pastāstīja, ko izvēlējies.

—   Ja mēs atstāsim tev saticību, — sacīja pirmā balss, — tad tev būs viss. Bet ko lai dara — pildīsim, ko solījām.

Tēvs nopriecājās, atgriezās mājās — un viss bija I'abi.

Kalnu gars un viņa meitas

Reiz dzīvoja kalnu gars, godāts un cienīts, kā allaž kalnu gari abhāzu kalnos. Viņu pielūdza, viņam upurēja, no viņa izlūdzās svētību. Kalnu gars ar savējiem mita nepieejamās kraujas dziļajās klinšu alās. Garam bija trīs meitas — trīs dvīņumāsas, vārdā Reprua, Anīhamca un Begerepsta,*r— un viens vienīgs dēls, varens spēkavīrs. Kalnu gara dēl's, varoņu varonis, sargāja kalnu pāreju — vienīgo ceļu, pa kuru ienaidnieki varēja nokļūt Abhāzijā. Māsas vārīja ēdienu, vērpa dzijas, auda audumus un šuva drānas tēvam, brālim un viņa karadraudzes varonīgajiem karotājiem. Vecais kalnu gars, mūžsirmais vecis kalna dzīlēs — dziļi zemzemē—, kala dzelzu milnas, zobenus un šķēpus dēlam un viņa ieroču brāļiem. Viņš rūdīja tos ta, kā prata tikai kalnu gari, un ieroči darīja to īpašniekus neuzvaramus.

Taču reiz notika neizbēgamais: vecais kalnu gars savārga un nomira. Tūlīt, kur bijuši, kur ne, kā saukti no tālām zemēm nāca naidnieku karapūļi, salaidās kā sirseņi — ne gala, ne malas nesaredzēt. Sākās nežēlīgi cīniņi, lija asinis, krita spēkavīri. Vairs nebija viedā kalnu gara, neviens neprata kaldināt un rūdīt tādus ieročus kā viņš. Lūza un tapa truli dzelzu zobeni, sadrupa smagās milnas, sabirza pīķi, un pāršķēlās vairogi. Drīz vien kaujā krita kalnu gara dēls, drošsirdīgais spēkavīrs, krita ari viņa brašā karadraudze. Viņi uzsāka nevienlīdzīgu cīņu, pretojās ienaidnieku karapū)iem, bet tapa apkauti visi kā viens. Ienaidnieku pulki devās tālāk uz dienvidiem, pirms tam aizbēruši triju alu ieejas un aizvēluši tām priekšā lielus akmeņus. Tās bija alas, pa kurām māsas mēdza iznākt virszemē. Kad viņas ieraudzīja aizbērtās alas, māsas saprata, ka viņu brālis kritis kaujā, bet viņa karadraudze apkauta līdz pēdējam vīram. Māsas izsamisa un sāka tik rūgti raudāt, ka vairs nejaudāja valdit asaru plūdus. Viņas raudāja un vaimanāja, viņu asaras plūda un plūda varenās straumēs, un raudāšanai nebija gala. Asaras lija un lija, līdz sāka veidoties strauti. Tie lauzās caur aizbērtajām alu ieejām, izskaloja ejas zem priekšā aizveltajiem akmeņiem, līdz tika brīvībā un pārvērtās upēs. Upes nosauca dvīņumāsu vārdos — Reprua, Anīhamca un Begerepsta. Vēl šobaltdien no al'ām tek šīs trīs dvīņu upes, vēl šobaltdien nebeidz apraudāt savu brāli un viņa brašos kareivjus trīs kalnu gara meitas.

Zirguzagļu pļava

Tur, kur tagad Amtkelezers, reiz bija dziļa, ēnaina aiza, un upes ielokā — zaļa pļava, kur auga svaiga, sulīga zāle. Reiz, bēgdams no vajātājiem, aizā paglābās zirguzaglis. Viņš ieraudzīja jauko pļaviņu, upes ieloku — un šī nomaļā vietiņa viņam iepatikās. Zirguzaglis parādīja šo stūrīti citiem, un drīz vien visi zirguzagļi zināja šo pļaviņu un dzina turp laupījumu, kad bija palaimējies ko nozagt. No šejienes viņi dzina zirgus uz kalnu pārej.u.

Netālu no šīs jaukās vietas kādā ieplakā dzīvoja mednieka atraitne ar savu mazo dēlu. Atraitnei piederēja viena vienīga ķēve ar kumeļu, tā bija visa viņas bagātība. Atraitnes dēliņš ļoti mīllēja kumeļu un nejaudāja ne dienu nodzīvot, savu mīluli neredzējis. Viņš loloja un lutināja kumeļu, ganīja to, plūca tam vissulīgāko zāli, atgaiņāja mušas un dundurus, bet gulētejot allaž novēlēja kumelēnam labunakti.

Reiz notika nelaime. Nelādznieki zirguzagļi nozaga atraitnes ķēvi ar visu kumeļu. Puisēns gauži noskuma, negribēja

vairs ne ēst, ne dzert, tikai rūgti raudāja un taujāja pēc sava mīluļa. Nelaimīgā māte metās pie kaimiņiem lūgt tos palīgā, taču arī viņi neko nejaudāja palīdzēt — neviens nebija redzējis, kas un kurp zirgus aizdzinis. Zirguzag]i bija rīkojušies tumšā naktī un labi noslēpuši savu guvumu, ne gailis pakaļ nedziedāja.

Pagāja kāds laiciņš, puisēns jutās aizvien vārgāks un sasirga aizvien nopietnāk. Zāļu sievas un dziednieki galvas vien grozīja un teica, ka nespējot nekā līdzēt jfg ja kumeļš neatradīšoties, atraitnes dēliņš nomiršot.

Nelaimīgā māte vaimanāja un lauzīja rokas. Kad dēlam kļuva vēl sliktāk, viņa metās laukā no būdiņas un sāka lādēt zirguzagļus. Lādēja un lādēja, novēlēdama zirguzagļiem briesmīgu nāvi, lai kalni sagrūtu un apraktu neliešus, kuri pazudinājuši viņas vienīgo dēlu. Kalni sadrebēja, tālas atbalsis dobji nodunēja, aizveldamās tālāk.

Tajā laikā zirguzagļi mierīgi nogaidīja izdevīgu brīdi, lai dzītu savu laupījumu pāri kalnu pārejai. Pļaviņā ganījās abi zirgi, kumelēns lakstīja un spriņģoja zaļajā zālītē. Nelieši kādu vakaru grasījās doties ceļā, taču nepaspēja — viņi saklausīja kalnos savādu dunoņu, vējš bija sācis savādi gaudot, it kā apraudādams nelaiķi, un raudāja aizvien gaužāk, gluži kā apraudātāja bērēs. Gaudoņa pieņēmās, vējš vaimanāja aizvien negantāk, raudas pārvērtās draudos, atmaksas brīdis bija tuvu. Zirguzagļi izbijās, nespēdami apjēgt, kas notiek. Viņi sajuta briesmas, neliešus sāka mocīt nelāgas nojautas.

Vēja gaudoņa pārtapa mežonīgā kaukoņā, tajā varēja saklausīt kaujas saucienus un lāstus Š. pēkšņi viss apklusa. Taču klusumā bija sadzirdama tik tikko jaušama čaboņa. Te zirguzagļi pamanīja, ka viņiem virsū gāžas klints, sāka birt akmeņi. Nelādznieki metās bēgt, taču — par vēlu. Klints aizsedza debesis, sagrīļojās un nogāzās aizā, milzīgi bluķi sakrita cits pār citu, aizpildīdami tukšumus un izveidodami augstu valni. Klintsbluķi aizsprostoja arī upi, tā izgāja no krastiem, applūdinādama visu apkārtni.

Tur, kur bija pļaviņa, tagad izveidojās ezers ar bālganu, duļķainu ūdeni. Tajā noslīka gan zirgi, gan zirguzagļi — tikai drēbju driskās peldēja pa ūdens virsu. Tā nelaimīgās mātes lāsts piepildījās, un zirguzagļi saņēma sodu.

Ka abhāzi iepazina Nāvi

-       Sensenos laikos ļaudis neprata skaitīt. Neprazdami skaitīt un rēķināt, viņi nezināja, ka ikkatram rēķinam reiz jābeidzas.

Un nepazina ari nāvi. Reiz kāds jauneklis, kuram bija deviņsimt gadu, nolēma precēt kādu sešsimtgadīgu jaunavu. Viņa tēvs, sirmgalvis, kuram jau bija četrtūkstoš astoņsimt gadu, sūtīja dēlu precībās. Dēls kopā ar savu draugu ieradās līgavas mājās, un precinieka draugs uzrunāja meitenes tēvu.

; — Sis jaunais cilvēks grib precēt tavu meitu.

Te sarunā iejaucās meitenes māte.

—    Mana meita vēl pārāk jauna, lai precētos.

Līgavainis tikai pasmaidīja, bet neko neatbildēja. Meitenes

tēvs izrādījās pielaidīgāks un apsolīja meiteni jauneklim par sievu. Pārnācis mājās, jauneklis pastāstīja tēvam, kā viņiem gājis. Pastāstīja ari to, ka esot pasmaidījis, kad meitenes māte runājusi par līgavas jaunību.

—    Kas tad tur smieklīgs? — tēvs vaicāja. — Viņa tik tiešām vēl pavisam jauniņa.

—    Es nevaru teikt, kāpēc smējos, — sacīja dēlis.

—    Kā, tu neesi atklāts pret savu paša tēvu!? — tēvs iesaucās. — Nē, tad es vairs negribu dzīvot!

—    Neuzstāj, tēv, — dēls lūdzās, — tev nebūs patīkami dzirdēt to, ko es teikšu!

Taču tēvs pielika sev pie krūtīm dunci un teicās nogalināties, ja dēls neteikšot visu patiesību.

; — Ko lai dara, — dēls bēdīgi sacīja, — ja tā, tad pateikšu. Kad māte iebilda, ka viņas meita esot pārāk jauna, es iedomājos, cik tad īsti viņai varētu būt gadu. Un saskaitīju, ka vismaz sešsimt. Bet ja mēs sešsimtgadīgus uzskatām par jauniem cilvēkiem, tad drīz vien var pienākt laiks, kad mēs par garu cilvēka mūžu uzskatīsim simt gadus! Kas gan tad notiks ar tādiem sirmgalvjiem kā tu?

Te notika neizbēgamais — par Nāves pirmo upuri tapa jaunekļa tēvs. Jo, sākot skaitīt, jādomā ari par mēru — jebkuras skaitīšanas galu — tas ir, Nāvi.

SATURS

Dreika D. Kas nācis mantojumā .

Zaķis žakurs ; Viesmīlīgais svilpis ;Kazlēns, jērēns un telēns ; Attapīgā cūka ; Divas peles ; Lācis un lapsa ; Runcis un peles ; Raibspārnīfe un pelīte . ; Vistas guzna ; Lidpele, dadzis un ūdensstrazds . Bezdelīga, čūska un vabolis ; Suns un gailis ; Nenovīdīgais lācis ; Strupaste ; Vilks un lapsa ; Aita un kaza ; Laiskais vērsis ; Tālredzīgais ēzelis ; Iedomīgais gailis ; Padevīgā varde ; Mednieks un strazds ; Lapsa uz nāves gultas . ; Strazds ; Mednieks — lielību gailis . Mednieks un viņa sieva briedaja . ; Kokāmurs ; Zemniekmeita, kaķe un ēzejmāte . Kabardi Hasans un viņa pienabrālis . Trīs naudiņas mantojuma ; KuadapSmeita ; Ažveipšs ; Ažveipšs un pūce ; Gans un Ažveipša meita …. ; Abinuavī ; Mednieks Smels un viņa dēls . ; Baltie aventiņi ; Dzizlana ; Kā tapa izšķirti Mēness un Saule . jaunākais brālis un Saule ; Kāpēc uz Mēness ir plankumi Mēnessdēls Ahmats, Saulesdēls Ahmats, Abhāzu valdnieka Guaša dēls Ahmats un abhāzs Ahmats . Laimīgās vecumdienas ; Neparastās pārvērtības . ; Gadījums ar vedeklu . ; Ažgereidēls Kučuks ; Notikums ar Naphu Kjagua . ; Derīgs padoms ; Kā gans precējās … ; Kā divi brāļi bagātību sadalīja Brāļu mantojums Velns un nabaga vīrs abhāzs Valdniekdēls un zivs ; Kančoba  ; Seši brāji, kas atvēla dzirnakmeni ; Anča-Kunča ; Tēva testaments …. ; Kā vecais dēlus mācīja prātā pieņemties Kā apprecējās atraitnes dēls . ; Bagātā vedekla, nabagā vedekla Kā valdnieku bērni precējās . ; Divi brāli ; Riekstiņš, Piestiņa, īlens un Lāpstiņā Ķīpa . * ; Atgadījums ar mednieku . . ; Valdnieks un viņa padomnieks Kuasa un viņa patronsoma . ; Ganiņš un mantrausis ; Admaucējs ; Apķērīgā vedekla  ; Augstprātis Naharbejs ; Ašhamadžs un Agamadžs ; Posts ; Atvēlētā veiksme ; Ačarpins ; Saticība ; Kalnu gars un viņa meitas  ; Zirguzagļu pļava  ; Kā abhāzi Iepazina Navi

Jaunākā skolas vecuma bērniem TRĪS NAUDIŅAS Abhāzu tautas pasakas

Redaktore S. Naumova. Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters. Tehniskā redaktore V. Blaua. Korektore L. Smilga

Nodota salikSanal 03.08.90. Parakstīta iespiešanai 29.01.91. Formāts 70X90/16. Grāmatu žurnālu papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14.04 uzsk. iespiedi.; 15.36 uzsk. krāsu nov.; 11.33 izdevn. j. Metiens 50 000 eks. Pasūt. Nr. 710-1. Līgumcena. Izdevniecība «Sprīdītis», 226800 Rīgā, Aldaru ielā 2/4. Izdevn. Nr. 33(33)B-33. Iespiesta tipogrāfijā «Rota». 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Apvāks iespiests ofsetspiedumā Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē II.

Content

Dreika Dagnija 39 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Trīs naudiņas. Abhāzu tautas pasakas

KAS NĀCIS MANTOJUMĀ

Zaķis Žakurs

Viesmīlīgais svilpis

Kazlēns, jerēns un telēns

Attapīgā cūka

Divas peles

Lācis un lapsa

Runcis un peles

Raibsparnīte un pelīte

Vistas guzna

Bezdelīga, čūska un vabolis

Suns un gailis

Nenovīdīgais lācis

Strupaste

Vilks un lapsa

Aita un kaza

Laiskais vērsis

Tālredzīgais ēzelis

Iedomīgais gailis

Padevīgā varde

Mednieks un strazds

Lapsa uz nāves gultas

Strazds

Mednieks — lielību gailis

Mednieks un viņa sieva briedaļa

Kokāmurs

Zemniekmeita, kaķe un ēzeļmāte

Kabardi Hasans un viņa pienabralis

Trīs naudiņas mantojuma

Kuadapšmeita

Ažveipšs

Ažveipšs un pūce

Gans un Ažveipša meita

Abinuavī

Mednieks Smels un viņa dēls

Baltie aventiņi

Dzizlana

Ka tapa izšķirti Mēness un Saule

Jaunākais brālis un Saule

Laimīgās vecumdienas

Neparastas pārvērtības

Gadījums ar vedeklu

Notikums ar Naphu Kjagua

Kā gans precējās

Kā divi brāļi bagātību sadalīja

Brāļu mantojums

Velns un nabaga vīrs abhāzs

Valdniekdēls un zivs

Kančoba

Seši brāļi, kas atvēla dzirnakmeni

Anča Kunča

Tēva testaments

Kā vecais dēlus mācīja prātā pieņemties

Kā apprecējās atraitnes dēls

Bagatā vedekla, nabagā vedekla

Kā valdnieku bērni precējās

Divi brāļi

Riekstiņš, Piestiņa, īlens un Lāpstiņa

Ķīpa

Atgadījums ar mednieku

Valdnieks un viņa padomnieks

Kuasa un viņa patronsoma

Ganiņš un mantrausis

Apķērīgā vedekla

Augstprātis Naharbejs

Ashamadžs un Agamadžs

Posts

Atvēlētā veiksme

Ačarpins

Saticība

Kalnu gars un viņa meitas

Zirguzagļu pļava

Ka abhāzi iepazina Nāvi

SATURS