Brice Silvija

40 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Laimes puķe. Čigānu tautas pasakas

Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Laimes puķe. Čigānu tautas pasakas

CEĻAVĒJU NESTAIS NOSLĒPUMS

Čigāni. Jau gadu tūkstošiem šī-savādā, mums neizprotamā tauta klejo pa pasauli. Uz apkārtējo neuzticību atbildēdami ar neuzticību, viņi dzīvo svešu tautu vidū, mūžam palikdami savrupibā.

Vēsture pauž, ka jau senajā Indijā čigāni uzskatīti par klaidoņiem, pārijiem, jau sensenos laikos pelnījuši iztiku ar dziesmām, dejām, burvju mākslu, zeltkaļu amatu vai arī, apstrādādami ādas, gatavodami zirglietas. No Indijas, savas tēvutēvu zemes, čigāni izklīda pa visu pasauli, dodamies uz rietumiem kā visas klejotāju tautas. 12. gs. tie minēti kāda gruzīnu mūka piezīmēs, 14. gs. beigās jau mīt Balkānos, 15. gs. ierodas Hanzas pilsētāš, Šveicē, Francijā, Itālijā, drīz vien ir sastopami visā Eiropā, mājo Šlrijā, Persijā, Arābijā.

Klejojumi atstājuši ietekmi ari uz čigānu valodu. Dažādās pasaules malās tā ir atšķirīga, jaukta ar vietējās valodas vārdiem. Vārds «rom», ar kuru sevi apzīmē Eiropas čigāni, ir idents ar Sīrijas čigānu «dom», ko tulko kā «cilvēks». Sanskritā ar vārdu cdoma» apzīmēti ļaudis, kuri pelna maizi ar dziesmām un dejām.

Tautas garu var sākt iepazīt, ņemot palīgā tās folkloru. Čigānu pasakas ir kā raibi, reibinoši un noslēpumaini ziedi. Tajās ir daudz tāda, kas varētu pārsteigt un mulsināt citas tautas pārstāvi. Senākajās pasakās valda pirmatnēja nežēlība un tiešums; tajās jaušama gan seno gadsimtu, gan mītnes zemes seno tikumu atblāzma, palaikam visai sveša latviešu uztverei. Daža pasaka atgādina krāsainu un brīžam baisu sapni, kur viena aina negaidot pāriet citā.

Pasakās mēs ieraugām savdabīgo čigānu sadzīvi, attiecības starp radiniekiem, raksturīgākās īpašības — pārdrošību, lepnumu, apķērību. Raibā mūža noslēgumā cilvēks dodas uz aizsauli; tajā valda baltā un melnā krāsa, laiks ir sastindzis, daži soļi ilgst deviņus šīszemes gadus. Mirušajam līdzās tiek nolikts trauks ar pienu (atcerēsimies, ka Indijā, čigānu senajā dzimtenē, govis ir svēti dzīvnieki), lai dvēseles varētu spirdzināties pirms tālā ceļa. Vārti uz aizsauli ir ala vai nu pasaules galā, vai augstu kalnos, rietumos, kur noiet saule.

Ļoti svarīga loma čigānu pasakās ir zirgam; bez viņa nav iespējams dzīvot, kur nu vēl veikt varoņdarbus.

Pasaku teicējiem ir paticis pasmieties gan par citiem, gan par sevi. Čigāns tiek pie lielas bagātības un — tu brīnums — nezina, ko ar to iesākt. Ari ķēniņa godā necik ilgi neiznāk noturēties. Tomēr attapības viņam pietiek, lai apvestu ap stūri vai pašii, velnu.

Klejojumi ir piešķīruši savu nokrāsu ari čigānu pasakām. Pazīstami motīvi ieskanas Vācijas un Krievijas čigānu pasakās. Toties tajās, ko Latvijā savācis čigānu folklorists Jānis Leimanis, mums paveras pazīstamas dabas ainas, pats stāstījuma plūdums liekas tuvāks.

Čigānu sakāmvārdi koncentrētā formā pauž šīs tautas dzīves izjūtu un pieredzi. Ticējumi balstās iļz ciešo saikni ar dabu. no kuras apstākļiem gadsitfiiiem ilgi bijusi atkarīga klejotāju dzīve.

Ļoti interesanta ir čigānu mitoloģija, kas mums gluži nepazīstama. Pazemē veselas pilsētas apdzīvo phuvusi — mazi, neglīti cilvēciņi, kuru dzīvība paslēpta melnas vistas olā. Ja olu kāds iemet ūdenī, phuvušs mirst. Ar phuvuša matu akmeņus var pārvērst zeltā. Phuvuši sargā lielos dārgumus, kas paslēpti pazemē. Viņi palaikam var kļūt neganti un virszemē nolaupīt sievietes.

Čigānu likteņfejas ir urmes, kuras pa trim dzīvo augstu kalnos. Pirmā ir ļlabā urme», sargātāja; otra ir ģaukstā urme», kura darbojas kā starpniece starp fejām un cilvēkiem; trešā, ļaunā urme», nes ļaudīm vienīgi bēdas un ļaunumu. Visas trīs urmes ierodas pie jaundzimušā pirmajā naktī un lemj viņa likteni. Urmju karaliene ir Matuija.

Čigāniem pazīstams ari Visu Sēklu koks. kuri dod pasaulei ārstnieciskus augus, slimības dēmoni ar brīnumainiem vārdiem, fcilvēkēdājs milzis Mašmurdalo, ūdens gari nivaii. milzu putns

Carana, kurš dzivo 999 gadus un kalpo Matuijai …Ja var runāt par patstāvīgiem folkloras tēliem čigānu pasakās, tad tādi. šķiet ir Vaida un Ruža. Ari Latvijas ligānu pasakās pieminēti Frai-

dinkus un Roze.

Sai krājumā iepazīstināsim jūs ar pavisam niecigu daļu no čigānu folkloras, tomēr jācer, ka tas sagādās iespēju ielūkoties  neparastā un valdzinošā pasaulē.

Tulkotāja

LAPSA KŪMIŅŠ

Kādam fellaham[1] piederēja divi vērši. Reiz, kad viņš ar tiem ara, viens vērsis izrāvās no aizjūga un aizmuka. Fellahs tam pakaj nedzinās, bet devās mājās, draudēdams:

—  Ja es tevi, vērsi, rit te ieraudzīšu, tad ar šo pašu dūci padarīšu tev galu!

Vērsim tas necik nerūpēja, šis tik joza tālāk. Nonācis pļavā, kur lekna zāle, vērsis apstājās un sāka ganīties. Pēkšņi viņa priekšā nostājās Abu Hasans, lapsa kūmiņš, un vaicāja:

—   Kāpēc tu, vērsi, ganies šeit? Šī pļava taču pieder panterai. Lai tik viņa satiek tevi te, tūliņ metīsies virsū un salauzīs tev ribas!

Pēc tam lapsa devās pie panteras un stāstīja tai:

—   Vai zini, tavā pļavā ganās vērsis!

Lapsa paslēpās, bet pantera aizgāja pie vērša un noprasīja:

—   Kāpēc tu, vērsi, ganies šai jaukajā pļavā?

Vērsis atteica:

—            Saimnieks lika man vilkt arklu. Biju gluži izvārdzis aiz bada, kad pamanīju šo pļavu un nolēmu tajā paganīties. Bet tagad esmu tavos nagos.

Pantera atstāja vērsi pļavā. Taču pēc desmit dienām vērsis no labās barības bija kļuvis milzīgs kā kamielis. Te pie viņa atkal ieradās lapsa. Vērsis jautāja:

—   Kas nu atkal?

Lapsa atbildēja:

—   Pantera ļaus tev še palikt vienīgi tikmēr, kamēr tu kļūsi

gana trekns. Tad tā ar savu ķetnu tevi nogalēs un aprīs. Tāpēc, — lapsa skaidroja, — kad atnāks pantera, iedur ragus zemē un nikni paskaties uz viņu. Bet pēc tam ņem un nobadi.

Nu Abu Hasans, lapsa kūmiņš, atkal devās pie panteras.

—           Tu atstāji vērsi leknajā pļavā, — viņš uzrunāja panteru.

—  Aizstaigā nu uz turieni, un es paskatīšos, kā tu tiksi ar viņu galā!

—   Kas noticis? — pantera brīnījās.

Abu Hasans atbildēja:

—  Vērsis tagad ir tik brangi nobarojies, ka, sastapis tevi, tiks galā viens un divi!

Pantera devās pie vērša. Bet šis acumirklī iegrūda ragus zemē, niknām acīm paskatījās uz panteru, metās tai virsū, paķēra uz ragiem un saplosīja. Tomēr arī pantera paguva sagrābt vērsi nagos un saplosīt to. Pagalam bija abi, gan vērsis, gan pantera. Nu atskrēja arī Abu Hasans, žigli pasauca vēl sievu un bērnus, lai notiesātu vērsi un panteru. Kad pāri palikuši bija vairs tikai kauli, kūmiņš ielūdza uz dzīrēm arī savas dzimtas piederīgos. Tie apēda kaulus un aizgāja.

Pēc kāda laiciņa Abu Hasans beduīnu1 apmetnē uzgāja aitādas kažoku. Viņš iebāza tajā galvu un uzvilka kažoku sev plecos. Tā saposies, viņš ielīda kādā alā un tur uzdūrās panteras māsai. Viņa sakampa kūmiņu un noprasīja:

, — Abu Hasan, kādēļ tu nomaitāji manu māsu?

Kūmiņš atcirta:

—   Es jau neesmu vērsis!

—   Tomēr tu biji tas, kas abus sarīdīja!

Te pantera pamanīja aitādas kažoku lapsai mugurā un jautāja:

—  Vai tu nevarētu pagatavot tādu arī man?

—   Par ko ne, — lapsa atteica. — Ja tu sarūpēsi un nokodīsi četras brangas aitas, tad es tev pagatavošu tādu tērpu.

Pantera aizgāja un itin drīz atgriezās ar četrām aitām. Gaļu lapsa apēda, bet ādas iemeta akā. Kad pantera atkal bija klāt un vaicāja, kur kažoks, Abu Hasans paskaidroja, ka pietrūkstot vienas aitādas. Tad nu pantera atnesa viņam vēl vienu aitu.

ļ Klejotāji arābi.

Abu Hasans to nogalēja un, saviem bērniem piepalīdzot, apēda. Adu kūmiņš atkal iesvieda akā.

Pantera ieradās un jautāja:

. Kur ir kažoks, Abu Hasan?

Lapsa uzsauca, lai pagaidot, tūliņ atnesīšot, un metās prom, bet pantera drāzās pa pēdām. Kūmiņš teju teju grasījās nozust kādā alā, kad pantera to notvēra aiz astes. Abu Hasans dīdījās un raustījās, līdz aste palika panteras ķetnās,; uņ tad viņš bez astes laidās lapās. Pantera vēl nosauca viņam pakaļ: jv«T^.;Nu tu esi bezastains, Abu Hasan, tagad-esc tevi pazīšu, līdzko satikšu!

Tā nu abi šķīrās.

Lapsa aizgāja uz vīnadārzu un pamielojās ar vīnogām. Tad saaicināja kopā visu savu dzimtu.

—   Nāciet līdzi! — viņš sauca. .

—   Uz kurieni? — radi jautāja.

—            Ēdīsim vīnogas! — kūmiņš paskaidroja un aizveda visus uz vīnadārzu. Taču tad piebilda:

—             Nevaru Jaut jums mieloties, pirms nebūšu sasējis kopā jūsu astes.

Pārējās lapsas bija ar mieru. Bet Abu Hasans aizsteidzās pie vīnadārza īpašnieka un kaut ko iečukstēja tam ausī. īpašnieks atdrāzās uz dārzu un izšāva uz sasietajām lapsām. Nu visām astes bija nost.

Abu Hasans atkal saposās ceļā un devās pie panteras. Pantera iesaucās:

—   Tūliņ grābšu tevi ciet!

—   Kas tev prātā? — kūmiņš brīnījās. -

—   Tu paņēmi un apriji aitas, bet solīto kažoku nepašuvi! — pantera atbildēja.

SIS®®! ne biju es, — Abu Hasans apgalvoja.

—   Kā nu ne, tu gan! — pantera rūca.

—   Nezinu, kāpēc tu iedomājies, ka tas esot bijis es.

~ Pati taču norāvu tev asti! IJ pantera atcirta.

—   Man visi radi ir bezastaini, — lapsa cienīgi paskaidroja.

—   To nu es gribētu redzēt, sauc viņus šurp!

Abu Hasans saaicināja radus. Kad tie ieradās, pantera redzēja, ka astes patiesi nav nevienam, un netika gudra, kurš apēdis aitas.

Drīz pēc tam lapsa ielūdza panteru ciemos. Kūmiņš bija uzklājis pītu paklājiņu uz akas un lika panterai tur apsēsties. Pantera to pašu bridi iegāzās akā. Tad uzlēca augšup pa akas sienu, sagrāba lapsu un ierāva akā ari to. Nu abi bija lejā. Taču pēc divām dienām pantera nobeidzās aiz bada, un Abu Hasans turpat akā viņu aprija.

Pa ceļu garām gāja divas zemnieces, kas grozos nesa uz tirgu cāļus. Saule jau laidās uz rietu, un abas, pamanījušas aku, ierīkojās tai blakus pārnakšņot. Pirms tam sievas ielaida grozus ar cāļiem akā, lai tiem nakti drošāka gulēšana. Abu Hasans neatstāja pie dzīvības nevienu pašu cāli. Kad sievas otrā rītā izcēla no akas grozu, tajā aizmidzis gulēja kūmiņš. Tomēr, ticis virszemē, tas zibens ātrumā laidās lapās. Bet sievas raudādamas atgriezās mājās.

Abu Hasans nogrima domās un teica pats sev: «Tagad posīšos svētceļojumā uz Meku, lai izpirktu grēkus.» Te viņš sastapa kādu beduīnu, kurš devās tādā pašā ceļojumā. Abu Hasans ieķērās viņa kamielim astē. Beduīns atskatījās, ieraudzīja nelūgto ceļabiedru, pakampa zobenu un cirta lapsai, bet nocirta vien savam kamielim asti. Abu Hasans atkal izspruka sveikā un laidās atpakaļ. Viņš pamanīja zvirbuļiem, kas bija izperējusi bērnus. Zvirbuliene lūdzās:

—   Abu Hasan* esmu tavā varā, neēd jele manus bērniņus!

Lapsa atteica:

— Neēdīšu, ja tu mani sasmīdināsi.

- Ar ko lai es tevi smīdinu? - putns vaicāja.

—   Tur, ar tiem pļāvējiem,'-lapsa teica.

- Tad stāvi un skaties, — zvirbuliene sacīja. Viņa aizlidoja un nometās uz galvas vienam no zemniekiem. Klāt pieskrēja otrs un, gribēdams ar sirpi nogalēt zvirbuli, nocirta galvu vīram. Nu Abu Hasans laida vaļā smējienu un bija mierā. Bet, kad viņš atkal gribēja uzklupt zvirbulēniem, putnēnu māte jautāja:

—   Ko tad vēl tu vēlies?

—   Mute pagalam izkaltusi. Es gribu padzerties ūdeni, ko krūzē nes tur tā sieva, : lapsa atbildēja.

Zvirbuliene ņēmās lēkāt pa ceļu sievai pie kājām. Sieva nolika krūzi zemē un lūkoja zvirbuli noķert. Tikmēr Abu Hasans piezagās pie krūzes un priecīgs izdzēra to tukšu.

UZTICĪGAIS PLIKGALVIS

Reiz dzīvoja kāds vīrs, kurš uzbūvēja trīsmastu kuģi, sameklēja kuģiniekus un tad devās ceļojumā no baltās jūras uz melno jūru. Kādu dienu viņš izkāpa krastā, lai pasmeltu dzeramo ūdeni, un pamanīja rotaļājamies četrus piecus puikas. Viens no zēniem bija plikgalvis. Vīrs pasauca plikgalvi un pavaicāja:

V?Kur te ir aka?

Zēns parādīja aku, un vīrs pasmēla ūdeni. Tad pajautāja zēnam:

—   Vai brauksi man līdzi?

Puisēns atbildēja:

—   Es jau -gribētu gan, bet man ir māte.

—   Nu, tad aiziesim pie tavas mātes.

Abi devās pie zēna mātes. Kuģa īpašnieks viņai jautāja:

—   Vai tu laidīsi man līdzi savu zēnu?

-Laidīšu gan.

Vīrs iedeva viņai naudu vairāku mēnešu iztikai un aizveda zēnu sev līdzi. Viņi izbrauca jūrā un aizkuģoja līdz kādam lielam ciemam. Tur nolēma atpūsties un sagādāt dzeramo ūdeni.

Bet šai ciemā dzīvoja ķēniņš. Pirms dažām dienām ķēniņa dēls pastaigādamies bija sastapis dervišu[2], kurš pārdeva gleznu. Tā bija derviša meitas ģīmetne. Ķēniņdēls to nopirka, jo meitenes attēls bija brīnumskaists. Dervišs, meitenes tēvs, bija darinājis meitas ģīmetni veselus septiņus gadus. Ķēniņdēls lika novietot ģīmetni pie akas. Varbūt kāds, kurš atnāktu padzerties, reiz zinātu teikt: «So meiteni es jau esmu redzējis!» No akas ūdeni smēla arī kuģa īpašnieks. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja daiļavu un nobrīnījās: «Kāda skaistule!» Atgriezies uz kuģa, viņš stāstīja saviem ļaudīm:

—            Tur, ciemā, ir brīnumskaistas meitenes ģīmetne, neko līdzīgu es vēl neesmu redzējis.

Plikgalvis teica:

—   Iešu un paskatīšos.

Viņš devās uz ciemu, bet, ieraudzījis ģīmetni, iesmējās un sauca:

'uti Tā jau derviša meita! Kur jūs ņēmāt viņas ģīmetni?

Tiklīdz viņš izrunāja šos vārdus, viņu sakampa un aizveda uz pili. Plikgalvis nosprieda, ka pēdējā stundiņa klāt. Pēc divām dienām viņam pārvaicāja:

—   Tu tiešām pazīsti šo meiteni?

—    Kā nu nepazīšu; mēs augām vienā ciemā. Viņas māte tagad jau mirusi. Kad bijām mazi, šīs meitenes māte mūs abus zīdīja.

Tad sargi teica:

—   Ja nu tevi vedīs pie ķēniņa, nebaidies ne no kā!

Un pēc īsa brītiņa viņu patiesi aizveda pie ķēniņa. Valdnieks jautāja:

—   Tu pazīsti šo meiteni, mans dēls?

—   Jā, pazīstu gan; mēs kopā augām.

—   Vai vari atvest viņu šurp?

Plikgalvis atbildēja:

—    Atvedīšu, tikai dod man trīsmastu kuģi, pilnu zelta gabaliem. Un vēl iedod man divdesmit dziedātāju un muzikantu. Arī tavu dēlu es ņemšu līdzi. Taču, kamēr atgriezīšos, paies septiņi gadi.

Viņu apgādāja ar maizi un vīnu tā, lai pietiktu septiņiem gadiem. Kuģis izgāja jūrā un nonāca meitenes dzimtenē. Gaismai austot, plikgalvis vadīja kuģi tieši gar meitenes māju, jo tā atradās pašā jūras krastā. Viņš piekodināja kuģa ļaudīm: Es tagad iziešu uz klāja un staigāšu pa to šurpu turpu, bet jūs neviens nerādieties.

Viņš izgāja uz klāja un ņēmās staigāt šurpu turpu.

Kad derviša meita pamodās, saule jau apspīdēja gan kuģi, gan viņas māju. Meitene izgāja ārā, izberzēja acis un pamanīja uz klāja staigājam kādu puisi. Paskatījusies ciešāk, viņa pazina plikgalvi. Kas tam te meklējams?

—   Kāds vējš tevi šurp atpūtis? — viņa uzsauca.

-- Atbraucu tevis dēļ. Pagājis tik daudz gadu, kopš redzēju tevi pēdējo reizi. Un tagad ierados, lai palūkotos uz tevi vēlreiz. Vai tu uz brītiņu neuzkāptu uz kuģa? Jā, un kur ir tavs tēvs?

—    Vai tad tu nezini, ka tēvs darināja manu ģīmetni? Tagad viņš lūko to pārdot. Un es gaidu viņu atgriežamies.

—   Nāc šurp pie manis, patērzēsim brītiņu.

Meitene saposās. Bet jauneklis aizgāja pie kuģa ļaudīm un

teica: ,

—    Paslēpieties, lai neviena neredz. Taču/tiklīdz ēs ievedīšu viņu kajītē un mēs sāksim tērzēt, cērtiet pušu kuģa tauvas!

Meitene atnāca uz kajīti. Abi apsēdās un sāka runāties. Bet kuģis pa to laiku izgāja jūrā.

Tad jauneklis lika ķēniņdēlam iznākt no paslēptuves.

—    Kas tas tāds? izbrīnījusies vaicāja meitene un piebilda: — Nu gan es labāk iešu prom!

—     Vai tev prāts, mana māsa! Nāc, nogaršosim vēldrusku no šiem saldumiem!

Viņš piedāvāja saldumus meitenei, un viņa (āvās apmuļķoties. Plikgalvis ieminējās:

—   Tagad muzikanti varētu mums ko uzspēlēt.

Viņš aizgāja, atveda muzikantus, un tie sāka spēlēt.

Meitene atkal sacīja:

» — Man jāiet, drīz pārnāks tēvs.:

—   Paliec nu vēl mazu brīdi, lai zēni tey vēl uzspēlē. „

Taču, kamēr muzikanti spēlēja, meitene nedzirdēja, ka kuģis jau slīd uz priekšu.

—  Nu gan man jāiet! — viņa pēdīgi noteica, izgāja uz klāja un paskatījās uz savas mājas pusi.

—   Mans brāli! — viņa iesaucās. — Ko tu man esi nodarījis!

—  Vai gribi zināt, kas būs tālāk? Paskaties — vīrs, kas sēd tev blakus, ir ķēniņdēls, un es ierados, lai vestu tevi pie viņa!

Taču meitene sāka raudāt un zūdīties:

—    Ko lai es tagad iesāku! Vai lai metos jūra?^

Viņa vaimanādama piegāja pie ķēniņdēla un apsēdās tam līdzās. Mūzika skanēja, netrūka ne ēdienu, ne dzērienu. Toties plikgalvis viens pats bija uz klāja, nekustīgi stāvēja liz kapteiņa tiltiņa, kamēr pārējie līksmojās.

Viņi jau bija cejā divas vai trīs dienas. Te kādā rītausmā uz kuģi atlidoja trīs putni. Uz klāja bija vienīgi plikgalvis. Divi putni sāka taujāt:

—    Putniņ, putniņ, kas jauns, putniņ?

Trešais atbildēja:

—  Derviša meita ēd un dzer kopā ar ķēniņdēlu un nenojauš, kadas nedienas viņai gaidāmas.

—   Tad pastāsti mums, — lūdzās abi pārējie‘putni.

—      Tiklīdz viņi būs pārbraukuši mājās, atpeldēs laiviņa, lai aizvestu viņus krastā. Taču šī laiviņa apgāzīsies, un derviša meita un ķēniņdēls noslīks. Bet tas, kurš izdzirdēs šos vārdus uri brīdinās abus, līdz ceļgaliem pārvērtīsies par akmeni.

Plikgalvis visu noklausījās, un neviens cits nenieka nedzirdēja.

Nākamajā dienā, rīta agrumā, putni atkal salidoja uz kuģa un sāka runāties. Divi vaicāja trešajam: s— Putniņ, putniņ, kas jauns, putniņ?

— Paklausieties vien: derviša meita ar ķēniņdēlu tagad vēl ēd un dzer, un nezina par briesmām, kas viņiem draud. Tiklīdz abi izkāps krastā un ieies pils vārtos, vārti sabruks, nospiedīs un nogalēs viņus. Bet tas, kurš izdzirdēs šos vārdus un izpļāpāsies citiem, līdz viduklim pārvērtīsies par-akmeni.

Arī nākamajā dienā putni ieradās atkal. Un plikgalvis vēlreiz dzirdēja viņu sarunu.

—    Putniņ, putniņ, kas jauns, putniņ?

Trešais atbildēja:

— Ak vai, derviša meita ēd un dzer, un nezina, kas ar viņu notiks. Kāzu vakarā atbrāzīsies septiņgalvu pūķis un aprīs gan ķēniņdēlu, gan meiteni. Bet, kurš izdzirdēs šos vārdus un nodos mūs, tas līdz pat galvai pārvērtīsies par akmeni.

Tad plikgalvis nodomāja: «Es aizkavēšu mazo laiviņu ierašanos.» Taču, kad viņš stūrēja uz pils pusi, laiviņas jau tuvojās, lai uzņemtu meiteni.

— Atpakaļ! Laivas man nav vajadzīgasl — viņš sauca. Laivas pagriezās atpakaļ, un kuģis pilnās burās stūrēja uz krastu. Tie, kas redzēja notiekošo, brīnījās:

—    Kāpēc viņš tīšuprāt grib sapostīt kuģi?

Ari ķēniņš teica:

—    Kuģis taču ietrieksies krastā un sasprāgs gabalos!

Kuģis patiesi bija pagalam. Bet jauneklis sacīja:

—      Vai tad, kad tu liki atvest meiteni, es tev nesolījos, ka vienmēr rīkošos, kā pats atradīšu par labu? Tāpēc lai neviens nerunā man pretī.

Nu plikgalvis kopā ar ķēniņdēlu un meiteni piegāja pie vārtiem.

—    Plēsiet tos nost! — viņš pavēlēja.

—             Kālab lai mēs nopostām vārtus? — galminieki acis vien iepleta.

—   Vai es jums neteicu, lai jūs nerunājat man pretī?

Tad ļaudis noplēsa vārtus. Visi devās pilī, ēda un dzēra, smējās un tērzēja. Taču plikgalvi māca rūpes. Pienāca nakts. Jauno pāri salaulāja. Plikgalvis nu jaunajiem paziņoja:

—   Es gulēšu turpat, kur jūs.

Ķēniņš negribēja to ļaut un iebilda:

—            Tu taču nevari pavadīt nakti tur, kur atdusēsies jaunlaulātie!

'— Kā skanēja mūsu noruna? — jauneklis noprasīja.

—   Ak, dari, kā zini, — ķēniņš padevās.

Tad nu visi trīs iegāja guļamistabā un nolikās gulēt. Bet plikgalvis pie miera devās ar zobenu rokā un pārvilka sev pār galvu segu. Pusnaktī viņš izdzirda nākam pūķi. Puisis izrāva zobenu, nocirta pūķim galvas un noglabāja tās zem spilvena. Taču ķēniņdēls uztrūkās no miega, ieraudzīja plikgalvim rokā zobenu un iesaucās:

—   Plikgalvis grib mūs nogalināt!

Atsteidzās arī viņa tēvs un vaicāja:

—   Kāpēc tu tā kliedz, mans dēls?

—             Šis puisis grib mūs nogalināt! — dēls atteica. Plikgalvim sasaistīja rokas.

Kad uzausa diena, ķēniņš lika atvest plikgalvi pie sevis un jautāja:

—        Kas tev bija prātā? Septiņus gadus tu klīdi pa pasauli, lai atvestu meiteni šurp, un nu tu gribēji nomaitāt gan viņu, gan viņas vīru!

—   Ko man bija darīt? Citādi rīkoties es nevarēju.

—            Tu gribēji nogalināt manu dēlu, bet tagad es nogalināšu tevi!

—            Tas ir tavā ziņā! — bija jaunekļa atbilde. Tad viņu iekala važās un aizveda, lai nonāvētu. Iedams plikgalvis sev teica: «Nu man tikpat nocirtīs galvu, tad jau es varu izpaust savu noslēpumu, kaut arī pārvērstos par akmeni.»

Viņš pagriezās pret sargiem un uzsauca:

—  Aizvediet mani vēlreiz pie ķēniņa, man viņam vēl pāris vārdi sakāmi!

Viņu aizveda pie ķēniņa.

—    Kālab jūs viņu atvedāt?

—    Viņam vēl kas sakāms.

—    Tad runā, mans dēls!

—     Vedot derviša meitu šurp, es uz klāja biju viens pats. Tavs dēls kopā ar meiteni ēda un dzēra. Kādu rītu atlidoja trīs putni un sāka runāties. «Kas jauns?» — «Derviša meita ēd un dzer ar ķēniņdēlu; taču viņa nezina, ka draud nelaime. Bet tas, kurš izdzirdēs šos vārdus un izstāstīs citiem, līdz ceļgaliem pārvērtīsies par akmeni!» Taču es biju vienīgais, kas to dzirdēja.

Tiklīdz plikgalvis to pateica, viņš līdz ceļgaliem pārvērtās par akmeni. To redzot, ķēniņš iesaucās:

—    Klusē, mans dēls, nerunā tālāk!

—     Es tomēr runāšu, —; jauneklis atteica. Izstāstījis par vārtiem, viņš pārvērtās akmenī līdz viduklim, tomēr turpināja:

—     Putni atlidoja trešoreiz, un es atkal noklausījos to sarunu. Tieši tāpēc es gribēju gulēt vienā istabā ar jaunpāri — naktī ieradās septiņgalvu pūķis, lai abus aprītu. Bet, ja tu netici, paskaties zem spilvena!

Viņi aizgāja un atrada galvas. Plikgalvis vēl piebilda:

—     Es viņu nogalināju. Bet tavs dēls ieraudzīja zobenu man rokā un nosprieda, ka esmu gribējis nogalēt viņu pašu. Taču savu noslēpumu es nedrīkstēju izpaust.

Te puisis līdz pat galvai pārvērtās par akmeni, un viņu guldīja kapa. Bet ķēniņdēls devās pasaulē, pateicis šādus vārdus:

—    Viņš veselus septiņus gadus manis dēļ cieta ceļojuma grūtības. Arī es viņam par godu klejošu septiņus gadus.

Kādu dienu ķēniņdēls nonāca pie ūdens. Padzēries viņš apgūlās un aizmiga. Sapnī viņam parādījās plikgalvis un teica: ji — Paņem no šejienes sauju zemes un uzmet uz mana kapa. Tad akmens no manis atkritīs.

Ķēniņdēls gulēja ilgi, tad piecēlās, paņēma zemi un uzmeta to uz kapa. Te plikgalvis piecēlās un vaicāja:

—    Cik ilgi es gulēju?

—   Manis dēļ tu klīdi septiņus gadus, un arī es septiņus gadus klejoju tevis dēļ, — ķēniņdēls atteica, ieveda plikgalvi savā pilī un iecēla augstā amatā.

ČORDILENDŽIS

Reiz dzīvoja ķēniņš, un šim ķēniņam bija trīs dēli un trīs meitas. Ķēniņš juta, ka tuvojas pēdējā stundiņa, un lika dēliem, lai izdod savas māsas par sievām tiem, kas lūgs viņu roku, — nevienam viņi nedrīkstot atteikt. Tad ķēniņš nomira.

Trīs brāļi nosprieda:

—    Apseglosim zirgus un dosimies pasaulē.

Taču jaunākais brālis deva padomu:

—    Vispirms izprecināsim māsas un tikai tad laidīsimies ceļā.

Pēc vecākās māsas ieradās vilks. Vecākais brālis teica:

—    Es māsu nedošul

Vidējais brālis piebalsoja:

—   Arī es māsu nedošu!

Bet jaunākais iesaucās:

—    Ak, brāļi, mūsu tēvs ir mums pavēlējis, es viņa pavēli nepārkāpšu.

Un atdeva māsu vilkam.

Pēc vidējās māsas ieradās ērglis. Vecākais brālis māsu nedeva, vidējais ne tik, bet jaunākais tomēr atdeva māsu ērglim.

Pēc jaunākās māsas ieradās lācis. Gan vecākais, gan vidējais brālis liedzās māsu dot, bet jaunākais atdeva viņu lācim.

—    Nu laiks ir klāt, kāpsim zirgos un dosimies pasaulē.

Vecākais brālis skubināja:

—    Ak, brāļi, jāsim tik prom, varbūt mūsu jaunākais nav rīkojies pēc taisnības.

Brāļi lēca zirgos, jāja tik un jāja, līdz nonāca kādā pļavā. Tur viņi nokāpa no zirgiem, viens uzcēla telti, otrs savāca iekuru, lai varētu uzvārīt kafiju. Kad brāļi bija apsēdušies, lai ieturētu vakariņas, nezin no kurienes gadījās kāds vīrs, vārdā Cordilendžis[3], un lūdzās:

—    Ai, brālīši! Esiet man tēva un brāļu vietā! Iedodiet gabaliņu maizes! Trīs dienas un trīs naktis neesmu baudījis ne miltumiņa.

Vecākais brālis atteica:

—   Esmu taču ceļinieks. Man līdzi ir vienīgi tik daudz, lai pietiktu pašam.

Ari vidējais brālis neko nedeva. Bet jaunākais sacīja:

—   Atdodiet viņam manu tiesu, šodien man negribas ēst.

Satumsa vakars, un vienam bija jāstājas sardzē. Vecākais

brālis pievilka galdu sev tuvāk, aizdedzināja lākturi un pakāra to sev galvgalī. Tad nolika uz galda dunci, paņēma grāmatu un sāka lasīt. Te, kur gadījies, kur ne, pie viņa pienāca briesmonis un teica:

—   Celies augšā un pasaki man, kurp ved šis ceļš, jo es esmu apmaldījies.

Jauneklis atbildēja:

—   Es nepazīstu nedz šo ceļu, nedz šo kalnu. Kopš ieraudzīju pasauli, esmu klejotājs.

Taču briesmonis neatlaidās:

—    Celies augšā un parādi man ceju, citādi es tevi aprišu!

—              Kazi, vai tikai tu jaudāsi mani aprit, hjauneklis attrauca. Briesmonis metās viņam virsū, bet puisis pakampa dunci un nocirta briesmonim galvu. Ausis viņš nogrieza un iebāza savā maisā. Rītausmā viņš devās pie brāļiem un pamodināja tos, taču par briesmoni neteica ne vārda.

Pienāca cits vakars. Kad brāļi apsēdās, lai ieturētu vakariņas, čordilendžis atkal bija klāt.

- Ai, brālīši! Trīs dienas neesmu baudījis ne miltumiņa. Iedodiet jele šovakar kādu kumosu!

Vecākais brālis viņam nedeva neko, ari vidējais tāpat, bet jaunākais brālis sacīja:

—    Atdodiet viņam šovakar manu tiesu, man negribas ēst. Vecākais brālis iebilda:

—   Ak, mans brāli, atdod tik šim zellim savu maizi, un viņš vēl izspēlēs ar mums kādu nelāgu joku!

Gan es tad iecirtīšu viņam pliķi un aizbāzīšu muti, — nosolījās jaunākais.

Satumsa nakts. Šoreiz sargāt posās vidējais brālis. Ari viņš pievilka sev klāt galdu, aizdedzināja lākturi, pakāra to sev galvgalī, nolika uz galda dunci un grāmatu un sāka lasīt. Te, kur radies, kur ne, klāt bija divgalvains briesmonis un uzsauca viņam:

—     Celies augšā un saki man, kā sauc šo ceļu un šo kalnu, jo es esmu apmaldījies!

—    Kopš ierados šai pasaulē, es klejoju un nepazīstu nedz šo ce]u, nedz kalnu, kas paceļas manā priekšā.

—    Vai nu celies augšā un parādi man ceļu, vai arī es tevi aprīšu! — briesmonis uzbrēca.

—    Kazi, vai tik tu jaudāsi mani aprīt! — jauneklis attrauca.

Tad briesmonis metās viņam virsū, bet jauneklis pakampa

dunci un nocirta briesmonim abas galvas. Visas četras ausis viņš paslēpa savā maisā. Rītausmā viņš devās pie brāļiem, pamodināja tos, un visi patērzēja par šo un to.

Atkal pienāca vakars, un brāļi sēdās pie vakariņām. Paskat vien, Cordilendžis bija klāt vēlreiz. Vecākais brālis viņam nedeva neko, arī vidējais tāpat, bet jaunākais palūdza:

—    Ak, brāļi! Atdodiet viņam Šovakar manu tiesu! Es neko negribu, lai ēd viņš.

Abi pārējie iebilda:

—    Mīļo brāl, tu taisies atdot šim zellim savu maizi, bet viņš mūs vēl apvedīs ap stūri!

Taču jaunākais atteica:

—    Nu, gan es tad iecirtīšu viņam pliķi un aizbāzīšu muti.

Satumsa nakts, un sargāt posās jaunākais brālis. Viņš aizdedzināja lākturi, pakāra to galvgalī, pievilka sev klāt galdu, uzlika uz tā dunci, paņēma grāmatu un sāka lasīt. Un, raugi — parādījās trīsgalvains briesmonis un uzsauca:

—    Celies augšā un pasaki man šī ceļa un šī kalna vārdu!

—    Kopš pašas dzimšanas es esmu klejojis un nezinu, kas tas ir par ceļu un kas tas par kalnu, — jauneklis atbildēja.

—    Vai nu celies augšā un parādi man ceļu, vai arī es tevi aprīšu! — briesmonis piedraudēja.

Taču puisis attrauca:

—    Kazi, vai tikai tu jaudāsi mani aprīt.

Briesmonis metās viņam virsū, lai aprītu. Te jauneklis pakampa dunci, nocirta briesmonim visas trīs galvas, paņēma sešas ausis un iebāza tās savā maisā. Taču, savicinājis dunci, viņš netīšām pārgrieza auklu, kurā karājās lākturis; tas nokrita zemē un nodzisa. Puisis nodomāja: «Ak debestiņ! Ja uzraušu sērkociņu, brāļi pamodīsies un sacīs: «Vai tik mūsu mazais nav ko ieraudzījis un izbijies? Aiz bailēm viņš būs izdzēsis lākturi.»

Palūkojies apkārt, jaunākais brālis samanīja tālumā uguns blāzmu. Viņš paņēma lākturi un sāka iet uz uguns pusi, lai aizdegtu lākturi no jauna.

Puisis nonāca pie kādas vecenītes un uzrunāja viņu:

—    Ei, večiņ, ko tu te dari?

—   Raugi, mans dēls, es turu ciet nakti un ļauju gaismai brivu vaļu, — viņa atbildēja.

—   Laid labāk vaļā nakti un paturi ciet gaismu! — puisis lūdzās.

Večiņa palaida nakti vaļā un saturēja gaismu ciet; tapa tik tumšs, ka ne savu plaukstu nevarēja saskatīt. Puisis piesēja vecenīti pie koka un noteica:

—   Redzi, tā, večiņ, piesiešu tevi pie koka, līdz būšu aizdedzis savu lākturi.

Un devās pie ugunskura.

Ko gan viņš tur ieraudzīja? Ap ugunskuru gulēja četrdesmit viens zaglis, bet virs liesmām karājās katls, kurā vārījās četri auni. Puisis aizdedza savu lākturi un dieba prom, ko kājas nes. Vēja ātrumā noskrējis pusi ceļa, viņš ieprātojās: «Kungs Dievs, to uguni man vis nebūs bijis brīv ņemt!» Viņš nopūta liesmiņu, tad atgriezās un pamodināja gulētājus. Zagļi, viņu ieraudzījuši, brīnījās:

—             Ko tu te meklē? Šurp neviens nemēdz nākt. Tu nu gan esi drosminieks, ja uzdrīksties nākt uz šejieni!

—     Tad palūkojiet manu drosmi! — jauneklis iesaucas, ar abiem mazajiem pirkstiņiem nocēla katlu no trijkāja un nolika zemē, tad atkal pacēla ar mazajiem pirkstiņiem un nolika atpakaļ uz trijkāja.

Zagļi iesaucās:

_ — Ko tu neteiksi! Mēs esam īsti vīri, bet tu arī esi vīrs! Mēs cīnāmies, lai Iegūtu trīs daiļavas. Četrdesmit gadu tas mums nav izdevies. Bet nu esi klāt tu, vīrs kā klints, un ari mēs, braši vīri, esam še; tagad mums laimēsies viņas iekarot.

Viņi saposās ceļam, gāja un gāja, līdz nonāca pie liela nama. Zagļi vaicāja cits citam:

—    Kā lai izvilina viņas ārā?

—   Kā lai izvilina? — ierunājās jauneklis. — To es jums pateikšu. Atnesiet man četrdesmit naglu.

Tad viņš iesita visas naglas mūrī līdz pašai dzegai.

—   Nāciet nu! Vispirms iekšpusē nolaidi šos es, ļums tikai jāapsien man virve, un tad cits pēc cita nolaidīsieties jūs.

Tā arī notika. Bet jauneklis nobeidza visus zagļus, citu pēc cita. Pēdējais palika laupītāju virsnieks, un jauneklis nobeidza arī to.

Nu viņš piegāja pie nama, atvēra durvis un ieskatījās iekšā.

Tur viņš ieraudzīja iemigušu vienu no daiļavām. Jauneklis no¬dzērās ūdeni, paēdās lukumu  un paņēma meiteni līdzi — savam vecākajam brālim. Tad viņš nonāca pie otrām durvīm, atvēra tās un ieraudzīja otru māsu. Atkal paēdis lukumu un padzēries ūdeni, viņš paņēma meiteni līdzi — savam vidējam brālim. Pēc tam devās pie jaunākās māsas, atvēra durvis, iegājis nodzērās šerbetu , noskūpstīja meiteni starp uzacīm un paņēma pats sev.

Vecākā māsa jautāja:

—   Ko tu te meklē? Surp neviens nemēdz nākt; ja tevi ieraudzīs mana tante, viņa tevi aprīs.

Un visas trīs māsas brīdināja:

—    Pielūko, ved mūs no šejienes prom, cik ātri vien varēdams, citādi atnāks mūsu tante un aprīs tevi!

—    Oja! — puisis iesaucās. — Tad būs jāmodina brāļi. Tūliņ posieties, pēc mirkļa būšu atpakaļ.

Nu viņš gāja taisnā ceļā pie vecenītes. Puisi ieraudzījusi, viņa teica:

—    Pasteidzies nu, mīlīt, esmu tā nosalusi, ka vai mirstu no aukstuma!

—    Es tevi atsvabināšu, bet nakts tev jāsavāc un gaisma jāatlaiž lēni lēnītēm, jo pirmīt tu par ātru savāci nakti un atlaidi gaismu; dari to pamazītēm! Ja diena atausīs vienā rāvienā, es gan zināšu tevi atrast un nobeigt, lai kurp tu ietu.

Jauneklis aizgāja pie brāļiem un pamodināja viņus.

—    Ei, brāļi! Saiņojiet žigli mantas, kāpsim zirgos un visi kopā jāsim prom! Esmu atradis trīs māsas, tās mēs ņemsim līdzi!

Viņi jāja un jāja, līdz nonāca pie māsām. Jaunākais brālis nolēca no zirga, satvēra vecāko māsu un uzsēdināja zirgā aiz sava vecākā brāļa, satvēra otro un uzsēdināja zirgā aiz sava

vidējā brāļa. Pēdīgi satvēra savu meiteni, jaunāko, uzcēla zirgā sev aizmugurē, un visi devās cejā.

Viņi jāja un jāja, bet te pēkšņi jaunākā brāja meiteni sakampa Cordilendžis. Vecākais brālis sacīja:

— Vai es tevi nebrīdināju, brāl, ka viņš reiz izspēlēs ar mums nelāgu joku? Bet ko atbildēji tu? «Nu, gan es tad iecirtīšu viņam pliķi un aizbāzīšu muti!»

Jaunākais brālis uzsauca:

—            Uz priekšu, brāji! Palieciet veseli un tālāk jājiet bez manis, es griezīšos atpaka].

Un viņš devās pie savas vecākās māsas.

Māsa, viņu ieraudzījusi, ievaimanājās:

— Vai, brālīti Tu atdevi mani vilkam, tūliņ viņš būs klāt un aprīs tevi!

Viņa iesita brālim knipi, pārvērta viņu par slotu un nometa malā. Te atnāca vilks un ierūcās: ..

—   Vadzi, siev, es saožu gaļu!

ūja! — sieva atcirta. — Tu nule būsi saplosījis kādu cilvēku un, mani ieraudzījis, arī gribi aprīt.

Tad viņa ievaicājās:

Ko tu izdarītu ar manu vecāko brāli, ja viņš ierastos? Es viņu aprītu un atkal izspļautu.

HE3 armanu vidējo brāli?

—   Aprītu arī viņu.

--Bet jaunāko?

Zvēru pie savas galvas, viņu es vienmēr sagaidītu ar

prieku!

Tad māsa iesita slotai knipi un atkal pārvērta to par cilvēku. Vilks vaicāja:

—   Kas tev atgadījies, j‘a esi atnācis?

—   Klausies! — jauneklis atbildēja. — Cordilendžis nolaupīja manu meiteni.

— Ak tā? Mēs dzīsimies viņam pakaļ dienu un nakti, un, kad es viņu atradīšu, tad aprīšu! Bet tagad dodies pie savas vidējas māsas un ērgļa.

Jauneklis devās ceļā. Māsa, viņu ieraudzījusi, sāka vaimanāt:

—  Ak, brālīt, tu atdevi mani ērglim, un atnācis viņš sagrābs tevi savos nagos un izskrāpēs tev acis!

jģ-Viņa iesita brālim knipi un pārvērta viņu par adatu, ko piesprauda sev pie krūtīm. Te pārnāca ērglis un iesaucās:

—   Vadzi, siev, es saožu cilvēka ga\ul

; — Ūja, — meitene atteica, — tu nule būsi saplosījis kādu cilvēku un, mani ieraudzījis, arī gribi saplosīti Bet, ja nu ierastos mans vecākais brālis, ko tu darītu ar viņu?

—    Izskrāpētu viņam acis un ieliktu tās tev rokās.

—   Bet, ja ierastos mans vidējais brālis?

, — ē, viņam klātos tāpat.

—    Un ja nu ierastos mans jaunākais brālis?

—   Viņu es vienmēr sagaidītu ar priekul

Māsa iesita adatai knipi un atkal pārvērta to par cilvēku.

—    Kālab esi atnācis? — ērglis vaicāja.

—            Redzi, — puisis atteica, — Cordilendžis nolaupīja manu sievu.

—            Ak tā? Nu, ja neliksi viņam trūkties, viņš tev sagādās nepatikšanas. Cordilendžis lido divreiz ātrāk par mani. Ja es viņu atrastu, tad izskrāpētu viņam abas acis un padarītu aklu, — ērglis sacīja.

Tad puisis devās pie jaunākās māsas, un viņa iesaucās:

—: Vai, brālīti Tu atdevi mani lācim. Pārnācis viņš tevi aprisi

Viņa iesita brālim knipi, pārvērta to par ābolu un nolika uz skapja. Lācis pārnācis ierūcās:

— Vadzil Es saožu cilvēkul

—             Nu,: vai zini, — sieva atbildēja,ļļ§ tu tikko būsi aprijis kādu cilvēku, un nu atgriezies gribi aprīt arī manil Bet ko tu darītu, ja ierastos mans vecākais brālis?

—    Aprītu viņu un pēc tam izspļautu atkal.

—    Un, ja tas būtu vidējais?

—    Aprītu un izspļautu arī viņu.

-    — Un kā ar jaunāko?

jtefeViņu es vienmēr sagaidītu ar priekul

Tad māsa iesita ābolam knipi un atkal pārvērta to par cilvēku. Lācis jautāja:

—    Kas tevi atvedis šurp?

—             Tā nu man izgāja, — puisis atbildēja. — Cordilendžis nolaupīja manu sievu.

/ — Ak tā! Tad dzīsimies viņam pakal dienu un nakti un panākuši saplosīsim gabalos! Bet vai tu arī zini, kas tev darāms? Kāp zirgā un skaties — tur ir lieli vārti. Dzen zirgu, cik jaudas, tev vēja ātrumā jātiek vārtiem cauri, citādi tie aizvērsies un samals gan tevi, gan zirgu. Iekšā pa labi atrodas stallis, un tajā karājas sakas. Tās tev jāpaņem un jāpaceļ gaisā. Kad pie tevis pienāks zirgs, kurš iebāzīs galvu sakās, liec tās viņam kaklā. Tā ari notika.

Te jaunāko brāli ieraudzīja viņa meitene. Puisis pamāja, lai meitene nāk tuvāk. Tad uzlēca zirgā, aši uzsēdināja meiteni sev aizmugurē un jāja prom. Viņi traucās arvien tālāk.

Sai brīdī Cordilendža zirgs iezviedzās:

— Saimniek, saimniek! Meiča ir prom!

— Cik tagad pulkstenis?

—   Pieci.

—             Līdz sešiem Jausim viņiem jāt, — Cordilendžis noteica. Tad uzkāpa savā zirgā, paskubināja to ar pātagu un panāca bēgļus.

—             Klausies nu, — viņš uzsauca jauneklim. Es ēdu tavu maizi un trīs naktis liku tev ciest izsalkumu. Tāpēc es tev piedodu. Bet, ja tu ieradīsies otrreiz, es tēvi nogalināšu.

To sacījis, Cordilendžis paķēra meiteni un aizveda atpaka] uz savu māju.

Tad jauneklis aizgāja pie lāča un pastāstīja:

—             Biju jau atbrīvojis savu meiteni, te mani panāca Cordilendžis un teica: «Es trīs naktis ēdu tavu maizi un liku tev ciest izsalkumu. Bet, ja tu ieradīsies otrreiz, es tevi nogalināšu.»

Lācis pamācīja:

—    Neej vis otrreiz un neliec uz spēles savu dzīvību nieka skuķa dēj.

—    Iešu gan^rrjauneklis attrauca, — lai jau nogalina mani, ja grib.

—    Nu, ej arjt“lācis pielaidās. — Tikko iegājis pa vārtiem, tu ieraudzīsi kumeļu. Ja vari, lec tam mugurā. Citādi tev nekas neizdosies.

Jauneklis satvēra kumeļu pie iemauktiem, uzleca tam mugurā un uzcēla zirgā ari meiteni. Viņš iecirta zirgam ar pātagu, un viņi laidās bēgt. Bet veca ķēve, kumeļa māte, iezviedzās:

—    Saimniek, saimniek! Jaunava ir prom!

—    Cik pulkstenis? — Cordilendžis atkal noprasīja»

__ Mums nav laika kavēties, — ķēve attrauca. Cordilendžis

vēl pārjautāja, vai tā tiešām esot, un sēdās seglos. Viņš visvisādi izmēģinājās panākt bēgļus, taču tas neizdevās.

Nu ķēve sauca savam kumeļam:

—    Ei, dēls, vai tad es būtu tev nodarījusi ko ļaunu? Tu taču dzēri manu pienu! Kāpēc tad tu tagad nemet puisi zemē un nesabradā viņu?

To padzirdējis, kume]š nometa puisi zemē un sabradāja gabalgabalos. Cordilendžis savāca gabalus, ielika tos seglu somā un somu uzsvieda mugurā jaunek]a zirgam. Zirgs devās taisnā ce]ā pie māsas — ērgļa sievas. Ieraudzījusi, kas noticis, māsa sāka raudāt. Toties ērglis vēja ātrumā aizlidoja uz Zemzema avotu1 . Sasniedzis avotu un strauji laizdamies lejup pēc ūdens, ērglis salauza spārnu, tomēr atgriezās un apslacīja jaunekli ar ūdeni.

—    Vai! — jauneklis ierunājās. — Es biju aizmidzis.

I — Jā, un varen cietā miegā! Nebūtu pamodies, lai vai pasaulei gals! Bet tagad gan paēd un padzeries. Biju aizlidojis uz Zemzema avotu pēc ūdens un — paskat, kā tevis dēļ salauzu spārnu!

Tāds nu ir šis stāsts. Uz jūsu veselībām!

CEĻOJUMS UZ VEĻU VALSTĪBU

Reiz dzīvoja nabaga čigānu puisis, kuram vienā pašā nedēļā nomira gan tēvs, gan māte, gan mīļotā. Noskumušu sirdi viņš tos apglabāja, taču bēru mielastu savīkšt nevarēja -rviņš bija tik nabags, ka šodien nezināja, kā iztiks rītu.

Nedēļu pēc bērēm viņš naktī piepeši uztrūkās no miega, jo likās — kāds purina viņa telti.

--Kas tur ir? -tt puisis iesaucās. Te viņš izdzirda sava tēva balsi sakām:

--Tu mani apglabāji, ar pienu nepadzirdījis!

Nākamajā naktī puisis pamodās atkal, jo likās — kāds purina telti.

Svētavots, Hagaras aka Mekā, Kaabas tempļa pagalmā.

—     Kas tur ir? — viņš jautāja un tad izdzirda savu māti atbildam: — Tu mani apglabāji, ar pienu nepadzirdījis!

Ari nākamajā naktī kāds purināja telti, un puisis vaicāja:

—    Kas tur ir?

Atbildēja viņa mīļotās balss:

—    Tu mani apglabāji, ar pienu nepadzirdījis!

Nu puisim sirds kļuva pagalam smaga, un viņš izgāja no telts. Nakts bija tumša, un redzēt nevarēja nenieka, bet mīļotās balss atskanēja atkal:

—   Ja gribi dot mums mieru, tad uzkāp kalnos. Tur tu atradīsi alu, tajā būs trīs olas. Ņem un pārsit tās, ja vien spēj, bet viegli vis tev tas nenāksies!

To sacījusi, mirusī meitene nozuda.

Agri otrās dienas rītā nabaga puisis devās ceļā. Augstu kalnos viņš sastapa vecu sieviņu, kura ar pūlēm nesa uz muguras lielu maisu. Puisim sametās vecītes žēl, un viņš sacīja:

—    Dodiet maisu man, es panesīšu!

Vecīte atdeva maisu puisim. Viņš uzcēla to plecā un pavaicāja, ko vecīte tur glabājot, — viņam maiss rādoties pagalam viegls.

—             Tur ir nedzīvu dzimušo bērnu dvēseles, — vecīte atteica.

—   Es tās allažiņ nesu augšup, uz Veļu valstību.

Viņi nebija aizgājuši ne pārdesmit soļu, kad vecīte apstājās pie kādas alas un sacīja:

—    Mēs esam klāt.

—    Kā tā, — puisis brīnījās, — tik ātri?

—    Tev tas liekas ātri,— vecā māmiņa pasmējās, — kaut arī tu nes maisu plecā jau deviņus gadus.

Te puisis izbijās, bet vecīte turpināja:

—    Veļu valstībā laiks paiet brīnum ātri, un taisni tur'mēs, draudziņ, esam! Lai gan tā vēl nav īstā Veļu valstība, robežu mēs jau esam pārkāpuši. Es zinu ari, kādēļ tu esi devies šurp. Ņem, iedošu tev gabalu gaļas, krūzi piena, atslēgu un auklu. Ar šīm mantām tu varēsi tikt tālāk un drīz sasniegsi alu, kurā vēlies nokļūt!

Vecīte iedeva puisim tarbiņu un nozuda. Puisis devās tālāk un itin drīz nonāca pie tumšas alas ieejas. Viņš gāja tik iekšā. Jau pēc dažiem soļiem visapkārt, atspīdēja gaisma, un priekšā puisis ieraudzīja lielu namu. Viņš atvēra vārtus un iegāja

pagalmā, bet tur viņam negaidot metās virsū deviņi nikni, balti suņi. Puisis pakampa no tarbiņas gaļu un pasvieda to suņiem. Iedams uz priekšu, viņš atrada aku, no kuras ūdeni smēla kāda sieviete, vilkdama no akas spaini, piesietu pašas bizēs. Puisis pameta viņai auklu, kurā iesiet spaini, un pavaicāja, kam viņa smeļot tik daudz ūdens.

—    Veļiem, — sieva atbildēja, — tiem, kurus radinieki apglabājuši neapmazgātus.

Tad puisis devās tālāk, ar savu atslēgu atdarīja nama durvis un iegāja istabā, kur ieraudzīja trīs olas. Viņš pārsita pirmo. Istaba acumirklī pieplūda pilna ar miglu, tajā parādījās puiša tēvs un sacīja:

—   Vai, cik es esmu izsalcis un izslāpis!

— Nāc pagalmā, — puisis aicināja, ļļg aiz durvīm stāv pilna krūze piena!

'ļjp Tencinu, — tēvs atbildēja, — bet nu jau ir par vēlu. Toties man tagad būs miers, un es varēšu aizkļūt tālāk Veļu valstībā.

To teicis, viņš nozuda. Nu puisis pārsita otro olu. Parādījās viņa māte un sacīja:

— Vai, cik es esmu izsalkusi un izslāpusi!

—             Nāc pagalmā, -puisis aicināja, — aiz durvīm stāv pilna krūze piena!

—      Tencinu, — māte atbildēja, — bet nu jau ir par vēlu. Toties man tagad būs miers, un es varēšu aizkļūt tālāk Veļu valstībā.

To teikusi, viņa nozuda. Nu puisis paņēma trešo olu, izneša to pagalmā un pārsita turpat blakus krūzei. Tagad parādījās viņa mīļotā un sacīja:

— Vai, cik es esmu izsalkusi un izslāpusi! ģ — Te būs piens, mīļā, — puisis teica un steigšus pasniedza viņai krūzi. Meitene padzērās un kļuva tik daiļa kā Saules karaļa visdaiļākā meita. Izdzērusi pienu, viņa iesaucās:/

: — Mīļais, tu atpestīji mani no nāves, tagad es kopā ar teVi atgriezīšos pie dzīvajiem un būšu tava!

Tā arī notika. Abi pārnāca mājās no baismajiem kalniem un dzīvoja laimē un saticībā, līdz ari viņiem uz mūžīgiem laikiem bija jāpārceļas uz Veļu valstību.

DIVI ZAGĻI

Tas notika toreiz, kad notika. Reiz dzīvoja divi zagli, viens bija no laukiem, bet otrs — no pilsētas. Abi sastapās. Un viens vaicāja otram, no kurienes šis nākot un kas šis tāds esot. Laucinieks teica pilsētniekam:

—    Nu, ja jau tu apgalvo, ka esot zaglis, tad mācēsi izzagt vārnai olas, un tikai tad es ticēšu, ka tu tiešām esi zaglis.

Otrs atteica:

—    Skaties vien labi cītīgi, kā es zagšu.

Viņš lēnītēm uzrāpās kokā, pabāza roku vārnai apakšā un, tai nemanot, izzaga olas. Taču, kamēr viņš zaga vārnai olas, laucinieks nozaga viņam bikses, turklāt pilsētnieks to ir nepaģida. Nokāpis lejā un ieraudzījis, ka palicis pliks, viņš uzrunāja laucinieku:

—     Es, brāl, nudien nejutu, ka tu man nozagi bikses! Zini ko, sabrā]osimies!

Un viņi sabrāļojās. Tad apspriedās, ko iesākt. Vispirms abi devās uz tirgu un sameklēja sev sievu. Taču pilsētnieks iebilda:

— Tas ir grēks, brāl, ka mums, diviem brāļiem, ir viena sieva. Būs labāk, ja viņa piederēs tev vienam.

— Lai notiek, — otrs bija ar mieru. -t-^Un uz kurieni lai es tevi tagad vedu iedzīvoties mantā? ļL r— Ejam tik, brāl, ja vien zini, kur to dabūt.

Abi devās pie ķeizara un ņēmās pētīt, kur ir viņa mantnīca. Pilsētnieks ierosināja:

—     Klau, brāl, uzlauzīsim mantnīcas jumtu un viens pēc otra ielīdīsim iekšā. Gājuši!

Viņi uzrāpās augšā un izplēsa jumtā caurumu; laucinieks ielīda mantnīcā, pievāca divsimt naudas zutņu, izlīda atkal ārā, un abi laidās mājās. Agri no rīta ķeizars piecēlās, ieskatījās mantnīcā un atklāja, ka divsimt zutņu trūkst. Viņš tūdaļ devās uz cietumu, kur sēdēja kāds vecs zaglis. Ķeizars lika to pasaukt un sacīja:

—     Klausies, vecais zagli, es nezinu, kas ir iekļuvis manā namā un nozadzis man divsimt naudas zutņu. Nezinu, kā viņš ticis iekšā, jo mantnīcai nekur nav neviena caurumiņa.

—    Gan jau ir kāds caurums, tikai tu to neredzi, — vecais zaglis atteica. — Taču tagad dodies mājās. Sakur namā uguni, izej ārā un paskaties uz jumtu — kur redzēsi stīdzam dūmus, pa turieni arī būs lodājuši zagļi. Un tad noliec tieši zem cauruma piķa mucu, jo zaglis, kurš pievāca naudu, nāks atkal.

Ķeizars sakūra uguni un ieraudzīja gan caurumu jumtā, gan no mantnīcas stīdzošos dūmus. Tad viņš paņēma piķa mucu un nolika to zem jumta cauruma.

Naktī zagji atkal bija klāt, un laucinieks laidās iekšā pa jumta caurumu, taču iegāzās piķa mucā.

—      Nu man gals klāt, brāl, — viņš sauca. — No šejienes es vairs neizsprukšu. Bet negribētos vis sagādāt ķeizaram prieku, tāpēc nāc šurp un nocērt man galvu, lai tad esmu beigts un pagalam.

Otrais zaglis nolaidās lejā, nocirta viņam galvu un apraka to mežā.

Rīta agrumā ķeizars piecēlās un devās uz mantnīcu. Mucā viņš_ieraudzīja zagli bez galvas. Ko nu iesākt? Ķeizars atkal aizgāja pie vecā zagļa un stāsta:

—                       Vecais zagli, es gan noķēru to naktsložņu, bet tam nav galvas.

—                       Redzi, ķeizar, — vecais sacīja, — tas gan ir, gan nav zaglis. Klausies, kas tev darāms. Ņem līķi un pakar ārpusē pie savam durvīm. Tas, kurš nozaga galvu, atnāks zagt arī līķi pašu. Noliec zaldātus, lai sargā.

Ķeizars paklausīja — piekāra līķi pie durvīm un nolika pie tā sargus.

Zaglis nopirka baltu ķēvi, mazus rateļus un divdesmitspaiņu mucu vīna, bet pēc tam pārvērta savu izskatu, lai liktos vecāks nekā patiesībā. Mucu viņš iecēla rateļos tin brauca taisnā cejā uz turieni, kur bija pakārts viņa biedrs. Un tad nu notika tā, ka tieši tur rateļi salūza un muca nogāzās zemē. Zaglis ņēmās raudāt un plēst matus, dīca un vaimanāja, ka nu palicis pliks un nabags un ka saimnieks viņam sadošot sutu. Zaldāti, kuri apsargāja līķi, sacīja cits citam:

—     Palīdzēsim vecim iecelt mucu ratos, tīri vai žēļ viņa metas. Ei, vecais, — viņi uzsauca, mēs iecelsim tavu mucu ra^ tos. Iedod mums par to kādu nieku iedzert!

—    Labs ir, iedošu.

Zaldāti iecēla mucu atpakaļ ratos, un vecis aicināja:

—     Ņemiet un dzeriet, jo man nav nekā cita, ar ko jums atlīdzināt.

Zaldāti dzēra, cik vien jaudāja, bet vecis, pamanījis līķi, izlikās nekā nezinām un apvaicājās:

—    Kas tad tas tāds?

— Tas ir zaglis,,— zaldāti atbildēja.

—     Ak vai, tad jau es nevarēšu te pārnakšņot, jo zaglis pa nakti vēl ņems un nozags manu ķēvi.

— Tu gan laikam esi gluži bez prāta, vecais, — zaldāti smējās. — Kā tad šis lai varētu nozagt ķēvi!

—    Nozags gan. Vai tad viņš nav zaglis?

—     Apklusti, vecais, viņš nezags tavu ķēvi! Bet, ja tomēr nozags, tad mēs tev par to samaksāsim.

Nozags, nozags, viņš tak ir zaglis!

—     Nu, paskaties jele, vecais, viņš ir beigts un pagalam. Mēs uzrakstīsim tev papīru, ka samaksāsim trīssimt leju, ja viņš tev nozags ķēvi.

—     Labi, lai nu tā būtu, — vecais pēdīgi piekrita un palika tur pārnakšņot. Tad sakūra ugunskuru un kāvās ar miegu, taču patiesībā tikai izlikās snaužam. Zaldāti ķērās pie vīna, izdzēra visu mucu un noreiba kā mušas. Viņi nogāzās garšļaukus un aizmiga kā beigti. Tad vecais, kurš bija tikai izlicies guļam, piecēlās, nozaga pakārto, uzlika zirgam mugurā, aizveda uz mežu un apglabāja. Arī ķēvi pameta turpat, tad atgriezās pie ugunskura un atkal izlikās aizmidzis. Bet zaldāti pamodušies nevarēja vien nobrīnīties, ka pakārtā vairs nav un nozudusi arī ķēve.

— Redziet, vecajam tomēr bija taisnība, ka zaglis nozags viņa ķēvi. Nu gan esam ķezā.

Un, pirms pamodās vecis, zaldāti savāca četrsimt leju, atdeva viņam un raidīja viņu prom, lūgdamies, lai jele nestāstot nevienam par notikušo.

Ķeizars pamodās, ieraudzīja, ka zaglis vairs nekarājas valgā, aizsteidzās pie sava vecā zagļa un sauca:

—    Rau, pat pakārtais garnadzis nozagts! Ko nu man iesākt?

—     Vai es tev, ķeizar, neteicu, ka šis gan ir, gan arī nav zaglis? Bet klausies nu, kas tev darāms: aizliedz pilsētā kaut lopus un griezt gaļu, sūti uz tirgu pie gaļas griešanas savus ļaudis, liec pārdot tikai divas mārciņas gaļas par dukātu, tā ka

neviens nevarētu nopirkt vairāk, lai cik naudas viņam būtu. Jo ilgāk par trim dienām zaglis badoties nespēs.

Tā ķeizars ari izdarīja, un tai dienā neviens nenāca un gaļu nepirka. Taču nākamajā dienā zaglis vairs nevarēja izturēt, iejūdza zirgu ratos un dzīrās braukt pēc gaļas. Viņš atkal bija pārģērbies, un rateļi salūza tāpat kā viņreiz, un viņš vaimanāja, ka šim neesot cirvja, ar ko ratus salabot. Miesnieks viņam teica:

—   Se, ņem manu cirvi un salabo ratus.

Cirvis gulēja turpat blakus cūkas liemenim, un zaglis, ņemdams cirvi, paķēra ari krietnu stilbu un pabāza to zem saviem zemnieka svārkiem. Tad pasvieda cirvi miesniekam un aši brauca mājup. Nākamajā dienā ieradās ķeizars un jautāja miesniekiem:

—   Vai pārdevāt kādam gaļu?

-- Nē, nevienam, -Tie atteica.

Ķeizars lika galu nosvērt un atrada, ka četrdesmit mārciņu trūkst. Viņš aizgāja pie vecā zagļa un sūdzējās:

—    Nu re, nozagtas četrdesmit mārciņas gaļas, un zagli neviens nav redzējis.

—   Vai es tev neteicu, ķeizar, ka tas, ko nevar pieķert, nav nekāds zaglis?

—   Jā jau, jā, vecais, bet palīdzi man tikt laukā no šīs ķezas. Kā lai es to izdaru?

—    Izsludini, ka piešķirsi zagļa atradējam balvu, ieguldi balvā vairāk naudas, nekā tev ir, un vēl paziņo, ka tas, kurš uzrādīs zagli, būs ķeizars tavā vietā.

Ķeizars uzrakstīja lielu sludinājumu, kā vecais zaglis bija licis, un piesprauda to ārpusē pie durvīm. Atnāca pats meklējamais, izlasīja sludinājumu un sāka lauzīt galvu, kā tikt pie balvas. Tad saņēma dūšu, devās pie ķeizara un teica:

— Ķeizar, tas zaglis esmu es. ļggj Tu?

—    Jā, es.

—    Ja tu tas ēsi,ļ=ļ ķeizars sacīja, — tad izzodz zemniekam, kurš tur nāk, vērsi no aizjūga, bet tā, lai zemnieks nemana. Tad es noticēšu, ka tu esi zaglis.

—    Labi, ķeizar, izzagšu. Skaties tik šurp!

Viņš sāka iet zemniekam pa priekšu, klaigādams, dažādi ērmodamies un saukdams:

—    Sanāk, sanāk uz kumēdiņiem!

Zemnieks nosprieda: «Cik esmu bijis tirgū un dzirdējis izsaucam visādas ērmības un muļķības, nekad neesmuaizgājis paskatīties; ek, ņemšu un pametīšu aci, kādi tie kumēdiņi īsti ir!» Viņš pameta ratus un pa krūmāju gāja uz tirgus laukuma pusi; zaglis nemitējās klaigāt, līdz zemnieks bija krietnu gabalu prom no sava vērša. Tad zaglis atgriezās pie pajūga, nogrieza vienam vērsim asti un iebāza to mutē otram. Bezastaino vērsi viņš aizveda ķeizaram. Tas nu smējās tik gardi, ka vai gals klāt. Toties zemnieks atgriezies sāka raudāt. Ķeizars pasauca viņu pie sevis un noprasīja:

—    Kāpēc tu raudi?

—    Ak, ķeizar, kamēr gāju uz kumēdiņiem, viens vērsis aprijis otru!

Ķeizars atkal nosmējās un lika, lai kalpi iedod zemniekam divus labus vēršus. Viņš tam atdeva ari bezastaini un jautāja:

—    Vai pazīsti savu vērsi?

—    Kā nu nepazīšu, ķeizar.

—    Tad ņem to un ej mājās.

Zaglim ķeizars teica:

—    Ja gribi dabūt manu meitu par sievu un tikt manā vietā par ķeizaru, tad izzodz popu no baznīcas!

Zaglis aizgāja uz tirgu, nopirka trīssimt vēžu un trīssimt sveču, devās uz baznīcu un paslēpās bēniņos. Kamēr pops dziedāja, zaglis laida lejā pa vienam vēzim ar sveci uz spīles. Un pops teica savai draudzei:

—    Skatieties, es esmu pie mīļā Dieva, jo Dievs sūta savus svētos taisni pie manis!

Tā zaglis pa vienam vien nolaida lejā visus vēžus ar sveci uz spīles un iesaucās:

—    Cienīts kungs, Dievs aicina tevi ar visām grāmatām, jo tev ir taisnība.

—    Bet kā lai es tieku pie tevis?

—    Lien šajā maisā!

Čigāns nolaida lejā maisu, pops ielīda tajā, zaglis uzvilka viņu augšā, pats nokāpa lejā pa kāpnēm, vilkdams sev paka] maisu, tā ka popam galva pret pakāpieniem rībēja vien.

. — Turieties, cienījamais, — zagli» uzsauca, — jūs nu esat pie debesu griestiem!

Viņš uzsvieda maisu mugurā un aiznesa pie ķeizara. To redzedams, ķeizars sirsnīgi nosmējās, atdeva zaglim savu meitu un iecēla to savā vietā par ķeizaru.

DZELZU VĪRS

Kādam ķēniņam bija trīs dēli. Lieli izauguši, tie reiz devās pie tēva un sacīja:

—   Tēvs, mēs gribam precēties.

—Mani bērni! — tēvs atbildēja. — Ņemiet savus šķēpus un raidiet tos pret debesīm. Kur tie nokritīs, tur meklējiet sievas.

Trīs brā)i devās mest šķēpus. Vecākā brāļa šķēps nokrita ķeizara valstī, vidējā brāļa šķēps — ķēniņa valstī, un viņiem bija jāņem par sievām valdnieku meitas. Bet jaunākā brāļa šķēps iekrita purvā. Visi trīs brāli atkal sanāca pie tēva. Viņš tiem vaicāja:

—    Nu, mani bērni, kā jums veicās?

Piecēlās vecākais un teica tēvam:

—             Mans šķēps nokrita pie ķeizara, un viņa meitu es ņemšu par sievu.

Tēvs viņu uzslavēja. Tad ierunājās vidējais:

—    Mans šķēps nokrita pie ķēniņa.

Arī viņu tēvs uzslavēja. Nu sāka runāt jaunākais:

Mans šķēps iekrita purvā.

Te nu tēvs iesaucās:

Pazudi no manām acīm! Tu esi nelaimes putns, bet mani vecākie dēli ir laimesbērni. Viņus es apprecināšu, ēdīšu un dzeršu viņu kāzās.

Pēc tam ķēniņš sarīkoja kāzas, gluži kā tas pie mums, čigāniem, parasts, un visi dancoja un lēca, līdz kāzas bija galā. Tad dēli savāca visus paklājus un drānas un kopā ar sievām atgriezās mājās pie tēva, kurš, ieraugot jaunos tik bagātīgi izgreznojušos, varen priecājās līdz ar viņiem. Tēvs pavēlēja ienest mājā

visu mantu, ko bērni atnesuši līdzi, jo tie bija pārveduši bagātas līgavas.

Bet jaunākajam dēlam ķēniņš sacīja:

—    Ej pasaulē un nerādies man acīs, jo tu esi tīrais dienaszaglis!

Dēls paņēma savu šķēpu, atvadījās no brāļiem un devās uz purvu, kur šķēps bija iekritis. Tur nonācis, puisis nosprieda: «Te jāmeklē mana laime,» un palika purvā, uzcirta sev arī būdu, kur mitināties. Ticis ar to galā, viņš prātoja, ko nu lai iesāk. Tad saposās, paņēma bisi un gāja medīt putnus un vilkus. Samedījis krietni daudz, viņš tos savāca, lai savā būdā izceptu. Izsalcis un noguris viņš atgriezās būdā un pārsteigts ieraudzīja, ka galds jau klāts. Sēdās tik klāt un ēda, un .dzēra, cik sirds kāroja. Paēdis jauneklis piecēlās, pārmeta krustu un sauca:

—   Ja es varētu ieraudzīt to, kurš bijis pret mani tīk labs, tad atdotu tam visu, ko vien tas vēlētos.

Nākamajā dienā jaunākais dēls atkal devās medībās, .taču pa visu dienu nomedīja vienu vienīgu paipalu un izsalcis un noguris gāja uz savas būdas pusi; Taču, tiklīdz viņš to rīta agrumā bija atstajis, no purva izkāpa sudraba meitene, novilka savas kārklu lūku drānas un sāka post būdu. Viņa nomazgāja traukus, pagatavoja jauneklim ēdienus — ne par karstu, ne par aukstu, bet gan pašā reizē. Tikmēr atgriezās princis. Kad meitene gribēja paslēpties, princis viņu pamanīja, satvēra un nomutēja, lūgdams, lai viņa kļūstot šim par sievu. Meitene atteica:

— Ak tu, negantniek! Tu jau visviens pēc Jsa laiciņa būtu dabūjis mani par sievu.

Tad viņa deva jāvārdu, un abi sāka saticīgi dzīvot būdiņā. Kādu dienu, kad prinča atkal nebija mājās, jaunā sieva aizgāja, pasauca savu brāli, Dzelzu vīru, un teica:

— Mīļo brālīt, uzcel man skaistu māju, tikai tai jābūt gatavai, pirms pārnāk mans vīrs.

Brālis to apsolīja, pamāja ar roku, un Vecās būdas vietā pacēlās krāšņa pils. Vīrs atgriezies nobrīnījās un nopriecājās, un sāka pilī dzīvot. Pēc kāda laiciņa viņam sagribējās atgriezties pie tēva, un viņš pastāstīja to sievai. Taču sieva brīdināja:

—      Ak, vīriņ, tev vis neklāsies labi, ja tu no šejienes kopā ar mani dosies pie sava lāva!

Bet vīrs netika vaļā no savas vēlēšanās, un abi saposās ceļā.

Ķēniņš, ieraudzījis dēlu un viņa sudraboto sievu un noģidis, ka vedekla nav tāda kā citi cilvēki, iedegās naidā pret dēlu un nolēma viņu nogalēt. Tēvs pasauca viņu pie sevis un sacīja:

—    Ja tu nepaēdināsi visu manu karaspēku ar vienu vienīgu kāpostgalvu, tad zini, ka likšu nocirst tev galvu un paņemšu tavu sievu sev.

Princis noskuma un raudādams pārnāca pie sievas. Sieva sacīja:

—   Es taču tevi brīdināju un teicu, ka tev neklāsies labi, bet esi vien mierīgs; aizej pie sava svaiņa, mana brāļa, un sauc: Dzelzu vīrs, izdari to, ko es vēloši

Princis aizgāja un pasauca svaini. Parādījās Dzelzu vīrs un vaicāja:

— Ko tu vēlies?

—    Māns tēvs paģēr, lai es paēdinu visu viņa karaspēku ar vienu vienīgu kāpostgalvu.

Tad Dzelzu vīrs pamācīja:

—   Ej un atved man divdesmit četrus vēršus, ka varam izraut šo kāpostgalvu no zemes, jo tā aug jau divdesmit četrus gadus.

Princis aizsteidzās pie tēva un prasīja divdesmit četrus vēršus, lai izrautu kāpostgalvu. To padzirdīs, tēvs iedeva dēlam divdesmit četrus vēršus, un viņš aizdzina tos pie svaiņa. Dzelzu vīrs iejūdza visus vēršus ķēdēs, kuras bija apmestas ap kāpostgalvu, tad uzšāva vēršiem ar milnu, tie izrāva kāpostgalvu un aizvilka pie ķēniņa. To redzēdams, ķēniņš nopriecājās un atvēlēja dēlam:

—    Ej nu atpūties!

Kāpostgalvu viņš atdeva savam karaspēkam, un zaldāti nepaguva notiesāt ne pusi.no puses, kad bija jau paēduši.

Nu tēvs prātoja, kā gan lai nogalē dēlu un dabū tā sievu sev. Pēdīgi viņš atkal lika pasaukt dēlu un pavēlēja:

—   Atnes man gredzenu, kuru es kāzu dienā uzvilku pirkstā ķēniņieneil

—    Bet kur tad lai es atrodu ķēniņieni?

—    Kopš viņa pirms astoņpadsmit gadiem nomira, gredzens joprojām ir viņai pirkstā; no turienes tas tev arī jāatnes!

—   Bet kā tad lai es to atnesu, ja viņa jau tik sen mirusi? r— princis iebilda.

Ķēniņš noskaities paskatījās uz dēlu un uzkliedza:

—    Ja neatnesīsi man gredzenu, tad zini, ka likšu tevi nonāvēt un paņemšu tavu sievu sev!

Princis raudādams aizgāja pie sievas, un tā viņu tūliņ aizsūtīja pie sava brāļa. Pasaucis Dzelzu vīru, princis izstāstīja viņam par tēva iegribu un par to, ka citādi viņš likšot dēlu nonāvēt. Dzelzu vīrs atteica:

—    Nebaidies, gan izdarīsim to, ko viņš grib, ej nu pie tēva un prasi divus apkaltus gai)us.

Princis atveda gaiļus; abi kāpa gaiļiem mugurā un nojāja pazemē. Viņi jāja aizvien tālāk, līdz ieraudzīja govis, kuras ganījās leknās pļavās auglīgās salās, ūdens malā, taču tām uz kauliem nebija ne tik daudz gaļas, cik satilpst uz adatas smailes. Princis vaicāja svainim, kāpēc govis esot nevis treknas, bet gan tik ļoti kārnas. Dzelzu vīrs atteica:

—    Izstāstīšu atce]ā.

Viņi jāja tālāk un atkal sastapa govis; šīs, lai gan ganījās smilšu klajumā, bija tik resnas un taukas, ka aiz tauku pārpilnības vai izjuktu, tiklīdz tām piedurtos ar pirkstu. Princis atkal sāka taujāt, kā tad šīs govis sausā smilšu klajumā varot būt tik treknas un brangas, kamēr pirmītējās, leknās ganībās ganoties, esot tik izkāmējušas, ka vai kājās neturoties. Arī šoreiz svainis solījās visu izstāstīt atceļā, un abi jāja tālāk, līdz nonāca Veļu valstībā. Tur dejoja prinča māte, ķēniņiene, rokā tai bija lakats un pirkstā gredzens. Dzelzu vīrs pamācīja:

—    Klusēdams pieej pie savas mātes, noņem viņai lakatu un novelc gredzenu no pirksta, tikai nebilsti ne vārda, citādi tev būs jāpaliek pie veļiem. Es labprāt dotos tev līdzi Veļu valstībā, taču pašlaik nevaru, jo esmu sanīdies ar erceņģeli. Tiklīdz gredzens būs tev rokā, taisies ka tiec atpakaļ pie manis; māte tevi sauks, taču neatdod viņai gredzenu. Tad viņa sāks raudāt un rāties, bet tu nebaidies, jo te esmu es, un pār mani viņai nav varas.

Princis drosmīgi devās iekšā Veļu valstībā, kur viņa māte ēda un dzēra, un dejoja. Viņš noņēma mātei lakatu un novilka viņai gredzenu no pirksta. Tad māte sāka saukt, bet dēls neklausījās, atgriezās pie sava svaiņa, Dzelzu vīra, un abi, savu panākuši, devās atceļā.

Kad viņi atkal bija nonākuši pie govīm, princis vaicāja Dzelzu vīram:

—    Ko nozīmē šīs govis?

Dzelzu vīrs atteica:

—     Treknās govis liesajās ganībās ir tie (audis, kas ar visu sirdi strādājuši savu bērnu labā, bet kārnās govis leknajās ganībās ir nekristītie un skauģi.

Nu abi jāja tālāk, līdz tika virszemē, pie ķēniņa.

Agri nākamajā rītā princis devās pie tēva, kuru sastapa, vēl rītasvārkos tērptu. Tēvs, dēlam ienākot, uzmeta tam niknu skatienu un noprasīja:

—    Kādēļ atkal esi ieradies? Ko tu vēl no manis gribēsi?

—     Atnesu tev to, ko gribēji tu, — princis attrauca un pasniedza ķēniņam savas mātes gredzenu un lakatu. Bet ķēniņam vēl nebija gana.

—    Man ir vēl viena vēlēšanās, un, ja tu to neizpildīsi, tad zini — es tevi nonāvēšu. Atved man Dzelzu vīru! Citādi iemetīšu tevi čūsku bedrē, lai apgrauž tavus kauliņus.

Princis raudādams aizgāja pie sievas, un viņa taujāja:

—    Kam nu tu atkal raudi?

—    Kā lai neraudu, ja tēvs paģēr no manis Dzelzu vīru. Ja es tādu neatvedīšot, viņš mani nonāvēšot un pasviedīšot čūskām.

—     Par to tak nav tik gauži jābēdājas un jāraud! Man ir liels spēks, un es darīšu tavā labā visu, kas manā varā. Ej pie mana brāļa, gan viņš tev palīdzēs.

Princis pasauca savu svaini, Dzelzu vīru, un izstāstīja tam, ka ķēniņš aicinot pie sevis viņu pašu. Dzelzu vīrs noskaitās un iesaucās:

—    Lai Dievs viņu soda! Ne dienu viņš neliek man miera, kaut gan esmu jau tik daudz paveicis viņa dēļ!

Svainis aizgāja uz savu pili, paņēma dzelzs trepes un dzelzs krēslu, iebāza tos kabatā, un abi devās pie ķēniņa. Kad Dzelzu vīrs iegāja ķēniņa pilī un grasījās kāpt augšā pa kāpnēm, tās sabruka zem viņa svara, jo bija no koka. Tad Dzelzu vīrs uzslēja savas līdzpaņemtās dzelzs trepes un kāpa augšā. Ķēniņš varen izbijās un attapa, kādu ļaunumu vēlējies. Dzelzu vīrs uzkāpa augšā un noprasīja ķēniņam:

—    Kālab tu mani sauci?

—    Aicināju tevi sēsties pie mana galda.

Visapkārt tika salikti krēsli, taču Dzelzu vīrs salauza katru, kurā apsēdās; tad viņš sadabūja savu paša dzelzs krēslu, apsēdās tajā un atkal jautāja ķēniņam, kālab tas viņu saucis?

—   Aicināju tevi ieturēt maltīti kopā ar mani.

—       Kad tu nākamreiz sēdēsi ar mani pie viena galda, tad arī atkal kļūsi par dzīvu cilvēku, — Dzelzu vīrs attrauca un ar savu dzelzs roku cirta ķēniņam tādu p]auku, ka šis uz vietas nogāzās zemē bez dzīvības. Nu Dzelzu vīrs aizgāja pie māsas un svaiņa, atstāstīja tiem notikušo, lika abus vēlreiz salaulāt un trīs dienas, trīs naktis svinēja lepnas kāzas. Tad viņš cēla jaunlaulātos tronī un turklāt parādīja svainim, ka tā sudrabotajai sievai ir zelta mati. Pēc tam viņš atvadījās, teikdams:

—     Tagad ir izbeigusies mana vara kā šajā, tā viņā saulē; nu es vairs nevaru kaitēt nevienam nedz virszemē, nedz pazemē.

To sacījis, viņš nozuda. Bet princis ar savu sievu dzīvoja laimīgi, un, ja nav nomiruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

VIJOLES RADĪŠANA

Reiz dzīvoja nabadzīgs vīrs ar savu sievu, un viņiem ilgi nebija bērnu. Te kādu dienu gadījās, ka sieva aizgāja uz mežu un sastapa tur vecenīti, kura pamācīja:

—Ej mājās, pāršķel ķirbi, ielej tur pienu un izdzer to. Tad tev piedzims dēls, kurš taps laimīgs un bagāts.

To sacījusi, vecenīte nozuda, bet sieva steidzās mājās un darīja, kā likts.

Pēc deviņiem mēnešiem viņai piedzima skaists puisēns. Taču sievas laime nebija ilga; drīz viņa saslima un nomira. Nomira arī viņas vīrs, kad dēlam apritēja divdesmitais gads. Jauneklis nodomāja: «Ko nu man darīt? Došos plašajā pasaulē laimi meklēt.» Tā nu viņš klīda no ciema uz ciemu, no pilsētas uz pilsētu, bet laimi nekur nevarēja atrast. Reiz viņš nonāca lielā pilsētā, kur dzīvoja bagāts ķēniņš, kam bija brīnumdai]a meita. Tēvs gribēja atdot viņu par sievu tikai tādam vīram, kurš prastu darināt kaut ko vēl nekad pasaulē neredzētu. Jau daudzi tika izmēģinājuši laimi, taču ķēniņš tos visus bija pakāris, jo tie ņespēja pagatavot neko tādu, ko viņš jau agrāk nebūtu redzējis.

To padzirdējis, jauneklis aizgāja pie ķēniņa un teica:

—    Gribu ņemt tavu meitu par sievu! Saki, kas man jādara!

Ķēniņš noskaities atcirta:

—      Tu vaicā, kas tev jādara? Tu taču zini, ka manu meitu par sievu dabūs tikai tas, kurš varēs pagatavot kaut ko tādu, ko neviens visā pasaulē vēl nebūtu redzējis. Par savu muļķīgo prašņāšanu tu mirsi cietumā!

Ķēniņa kalpi iemeta jaunekli tumšā cietumā. Tiklīdz tie bija aizslēguši durvis, k]uva gaišs un parādījās Matuija, feju karaliene. Viņa uzrunāja jaunekli:

—             Neskumsti vis, tu vēl apprecēsi ķēniņmeitu. Te tev būs maza kārbiņa un kociņš; izrauj man dažus matus un uzvelc tos uz kārbiņas un kociņa!

Jauneklis darīja, kā Matuija likusi. Kad viņš bija ticis galā, feja sacīja:

—    Pārlaid ar kociņu pār uzvilktajiem matiem!

Jauneklis paklausīja. Matuija noteica:

—              Sī kārbiņa taps par vijoli un pēc tavas vēlēšanās darīs cilvēkus līksmus vai skumīgus.

Viņa paņēma kārbiņu un iesmējās tajā, pēc tam sāka raudāt un iebirdināja kārbiņā savas asaras. Tad feja lika jauneklim:

—    Pārvelc nu pār matiem!

Jauneklis paklausīja, un no kārbiņas sāka plūst dziesmas, darīdamas sirdi te skumīgu, te līksmu. Kad Matuija bija nozudusi, jauneklis pasauca sargus, lika aizvest sevi pie ķēniņa un sacīja tam:

—    Klausies nu un skaties, ko esmu darinājis.

Viņš sāka spēlēt, un ķēniņš kļuva vai negudrs aiz prieka. Viņš atdeva jauneklim savu skaisto meitu par sievu, un nu viņi visi dzīvoja laimē un priekā. Tā pasaulē radās vijole.

LAIMES PUĶE

Reiz dzīvoja nabadzīga, veca māmiņa ar savu vienīgo dēlu. Gulēdama uz nāves gultas, māte gauži raudāja par dēlu un teica:

Manu mīļo dēliņ, ej pasaulē laimi meklēt, es drīz miršu, un tad tev šai ciemā nepaliks neviena, kas pateiktu labu vār

diņu, jo tu esi nabaga ļaužu bērns. Bet, kad būsi mani apglabājis, atnāc pusnaktī pie mana kapa un noplūc puķi, kas uz tā augs, un sargā to kā aci pierē, jo tā tev parādīs ceļu uz laimi.

Drīz māmiņa nomira, un dēls viņu apglabāja. Kad pienāca pusnakts, viņš devās uz kapsētu un uz mātes kapa kopiņas ieraudzīja ziedam brīnumskaistu zilu puķi. Viņš to noplūca un saudzīgi paslēpa tarbiņā.

Nākamajā dienā jauneklis devās pasaulē un satika klibu vilku, kurš lūdzās:

—   Mīļo cilvēk, izvelc man no kājas lodi!

Jauneklis paklausīja, un vilks sacīja:

—    Pagaidām es vēl nevaru atmaksāt tev par labo sirdi, taču izrauj vienu matu no mana kažoka, un, ja tev kādreiz būs vajadzīga mana palīdzība, uzpūt tik matam!

Jauneklis izrāva vilkam matu, noglabāja to tarbiņā pie zilās puķes un gāja tālāk pasaulē. Viņš jau ilgi klīda apkārt, bet laimi nekur nevarēja atrast. Te viņš atcerējās mirstošās mātes vārdus un izņēma no tarbiņas zilo puķi. Noskumis viņš nolika to zemē, un paskat! puķe pacēlās gaisā un aicināja:

Nāc, seko man! Mani neredz neviens cits kā tikai tu, tāpēc seko man droši, es aizvedīšu tevi pie tavas laimes!

Puķe lidoja pa priekšu, un jauneklis tai visur sekoja. Pret vakaru viņi nonaca mežā, tur jauneklis ieraudzīja lapsu, kura teica:

—    Mīļo cilvēk, man ausī ielīdusi lapsene un dara man gaužas sāpes. Izvelc to ārā!

Jauneklis paklausīja, un lapsa sacīja:

—       Par tavu labo sirdi es atmaksāšu, kaut ko tev izpauzdama. Tu meklē savu laimi, taču, pirms to atradīsi, tev jākalpo pie ļaunās urmes, kur trīs dienas pēc kārtas būs jāved ganībās zeltradze govs un cieši jāraugās, lai govs nepārnāk mājās bez tevis, citādi urme tevi ras. Ja tev izdosies noturēt govi ganībās, tad kā maksu par kalpošanu prasi cepuri, kas karājas uz vadža aiz krāsns. Kurš uzliek šo cepuri, top visu acīm neredzams.

To sacījusi, lapsa nozuda, bet jauneklis paņēma zilo puķi, noglabāja to tarbiņā un likās gulēt.

Nākamajā dienā viņš atkal izņēma puķi no tarbiņas un, redzēdams to lidojam sev pa priekšu, sekoja tai. Drīz viņi nonāca pie lielas dzelzs majas, un puķe pamācīja:

—     Tagad liec mani tarbiņā un ņem ārā tikai tad, kad tevi pasaukšu!

Tiklīdz jauneklis bija noglabājis zilo puķi tarbiņā, atvērās dzelzs mājas durvis un uz sliekšņa nostājās neglīta veča.

—    Ko tu te meklē? — veča noprasīja.

—    Gribu tev kalpot, — jauneklis atbildēja.

—    Labi, — veča atteica, — ņemšu tevi par kalpu. Tev būs jāved ganos mana zeltradze govs, bet nevienu pašu reizi tā nedrīkst pārskriet mājās pirms vakara un bez tevis, citādi man būs tevi jānonāvē. Taču, ja tu trīsreiz pēc kārtas pārnāksi ar visu govi, tad varēsi izvēlēties manā mājā to, kas tev vislabāk patiks.

Jauneklis visam piekrita un izdzina zeltradzi govi ganos. Tiklīdz abi tika ganībās, govs jau grasījās skriet mājās. Tad jauneklis paņēma vilka matu, uzpūta tam, un vilks bija klāt līdz ar daudziem tūkstošiem vilku, kuri ielenca govi un nelaida to ne no vietas. Vakarā jauneklis pārdzina govi mājās un likās gulēt. Otrajā dienā notika tāpat, un, kad trešajā dienā jauneklis pārveda govi pie urmes, tā ļāva viņam izvēlēties savā mājā kādu lietu. Viņš izvēlējās cepuri un noņēma to no vadža. Urme iekliedzās un gribēja izraut cepuri jauneklim no rokām, bet viņš to veicīgi uzlika galvā, un urme viņu vairs nevarēja noķert. Ticis drošībā, viņš noglabāja cepuri tarbiņā un izdzirda puķi saucam:

—    Ņem mani ārā!

Jauneklis izņēma puķi un sekoja tās lidojumam. Ta viņš dienām ilgi klaiņoja pa pasauli un bija jau pagalam izmisis, kad nonāca kalnos. Viņš piekusis apsēdās un dzirdēja puķi sakām:

—    Noglabā mani tarbiņā!

Viņš paklausīja un pats atlaidās koka ēnā.

Jau sen bija pienācis vakars, bet jauneklis vēl aizvien gulēja. Gaiši spīdēja mēness, apmirdzēdams pelēkās kalnu klintis. Nedzirdēja ne troksnīša, kalni kā izmiruši slīga dzijā miegā. Te atskanēja kliedziens, un jauneklis uztrūkās no snaudas. Izbīlī paskatījies apkārt, viņš ieraudzīja lielu krupi, kurš vilka aiz kājas mazu, divus sprīžus garu vīriņu. Jauneklis pielēca kājās un svieda krupim ar prāvu akmeni. Tas palaida vīriņu vaļā. Vīriņš, ko kājas nes, pieskrēja pie jaunekļa un lūdza, lai tas

paceļot šo rokās. Jauneklis paklausīja, un mazais vīriņš teica:

—  Tu izglābi mani, bet kur lai mēs tagad paslēpjamies? Krupis patiesībā ir ļaunā urme, viņa sasauks daudzus simtus krupju, un tie mūs nogalēs.

Jauneklis aši izvilka cepuri un uzlika to galvā. Tiklīdz tas bija izdarīts, salasījās daudzi tūkstoši krupju un meklēja jaunekli, taču nevarēja viņu ieraudzīt.

Jauneklis kopā ar mazo vīriņu devās tālāk, un, kad viņi rīta agrumā nonāca pie kādas alas, vīriņš teica:

-— Noliec mani zemē un seko man! Es padarīšu tevi bagātu un laimīgu.

Viņš ieveda jaunekli alā, kur trīsreiz pieklauvēja pie klinšu sienas un sauca:

—    Brāļi, durvis atveriet,

Nāciet, viesi saņemiet!

Atvērās durvis, un vīriņš sacīja:

—    Noglabā cepuri, lai mani brāļi var tevi Saredzēt.

Jauneklis noglabāja cepuri tarbiņā, un viņi iegāja, skaistā

koka istabā. No turienes abi pārgāja dzelzs istabā, kur bija daudzas jo daudzas bises. Nākamā bija sudraba istaba, pilna sudraba blašķēm. Tad viņi atvēra vēl vienas durvis un iegāja zelta istabā. Tur daudzi mazi vīriņi bija sapulcējušies ap savu ķēniņu, kurš bija tikpat mazs kā pārējie, turklāt ar garu sudraba bardu. Vīriņš pieveda jaunekli pie ķēniņa un teica:

—             Mans žēlīgais kungs un ķēniņ! Urme, kas mīt. kalnos, bija pārvērtusies par krupi un gandrīz nogalēja mani.

Ķēniņš pavērās jauneklī un sacīja:

—   Tu izglābi dzīvību manam krietnākajam kalpam. Es tevi par to atalgošu un došu tev dāvanas, kuras darīs tevi laimīgu.

Viņš izrāva no bārdas sudraba matu un iedeva to jauneklim, teikdams:

—    Ja tev pienāk gauži nebaltas dienas, tad uzpūt šim matam, un es ar savu tautu nākšu tev palīgā.

Tad viņš ieveda jaunekli sudraba istabā, iedeva tam sudraba blašķi un sacīja:

—    Ja ar šo ūdeni, kurš nekad neiet mazumā, apslacīsi akmeni, tas tūdaļ pārvērtīsies tīrā zeltā.

Nu viņš ieveda jaunekli dzelzs istabā, iedeva tam bisi un teica:

—     No šīs bises tu trāpīsi visam, uz ko tēmēsi. Bet nu dzīvo vesels, jo neviens zemes dēls nedrīkst kavēties pie mums ilgāk.

Mazais vīriņš izveda jaunekli ārā un sacīja:

—     Drīz tu nonāksi pie stikla kalna, kur pūķis tur ieslodzītas trīs daiļākās jaunavas pasaulē. Ja tev tur uzbruktu kāda liksta, sauc mūs palīgā.

Tad viņš trīsreiz nomutēja jaunekli un atgriezās alā.

Atkal ierunājās puķe:

—    Ņem mani ārā!

Jauneklis paklausīja un sekoja lidojošai puķei. Pret vakaru viņš nonāca pie ezera un apmetās krastmalā. Atlaidies zālē, viņš piepeši ieraudzīja ezerā peldam trīs zelta zosis. Viņš aši satvēra bisi un tēmēja uz vismazāko zosi; divas izbiedētas aizlaidās, bet mazākā pārvērtās par daiļu jaunavu un teica:

—    Tu atdevi man cilvēka izskatu, kuru man un abām manām māsām stikla kalnā atņēma pūķis. Es labprāt kļūšu par tavu sievu, ja atdosi cilvēka izskatu arī manām māsām.

Nākamajā dienā abi nonāca pie stikla kalna, kurā mita pūķis un abas māsas. Jauneklis noglabāja tarbiņā puķi, izvilka sudraba matu un uzpūta tam. Tai pašā acumirklī parādījās daudzi tūkstoši mazo vīriņu, un to ķēniņš uzsauca:

—     Es zinu, ko tu gribi. Tu vēlies iekļūt stikla kalnā, bet nevari. Gan mēs tev palīdzēsim.

Un mazie vīriņi ņēmās kalt, cirst un urbt un īsā laikā izlauza stikla kalnā lielu caurumu. Pabeiguši darbu, tie nozuda tikpat žigli, kā nākuši. Bet stikla kalna iekšienē atskanēja brīkšķi un dārdoņa, un ārā izlidoja divas zelta zosis. Jauneklis paķēra bisi, notēmēja, zosis nokrita zemē un pārvērtās par divām daiļām jaunavām. Taču nu ārā izlīda arī pūķis un metās jauneklim virsū, bet viņš notēmēja uz pūķi ar savu bisi, un pūķis pārvērtās putekļos un dūmos, ko aizpūta vējš.

Kad viss bija galā, gaisā pacēlās zilā puķe un sacīja:

—     Paliec sveiks, mans bērns! Es esmu tavas mirušās mātes dvesele, un nu man jāatgriežas debesīs, no kurienes esmu nākusi.

Zilā puķe nozuda, bet puisis apprecēja jaunāko no trim māsām. Itin drīz apprecējās arī pārējās divas, un nu viņi visi dzīvoja laimīgi, bagāti un apmierināti.

NABAGA ČIGĀNS

Reiz dzīvoja kāds nabadzīgs čigāns. Ik nedējas viņš gāja pie bagātiem saimniekiem ubagot. Gadījās, ka viņš aizgāja pie kādas atraitnes un ubagoja maizi. Atraitne atteica:

—   Maizi es neesmu cepusi, man ir tikai kvieši.

—   Tad iedod man kviešus! — nabaga čigāns lūdza.

—      Se tev kvieši! — sieva noskaitusies atcirta un pasvieda viņam kviešu graudu. Čigāns iebāza to kabatā un devās prom. Atraitne smējās, bet čigāns ar visu kviešu graudu aizgāja pie cita saimnieka un palūdza:

—    Mījo saimniek, es iedošu tev kviešu graudu. Paglabā to, es pats tūliņ būšu atpakaļ.

Kad čigāns atgriezās, kviešu graudu bija uzknābājusi vista.

—    Nu vista ir manapЈ-:5Čigāns iesaucās. — Kamptā apēda manu kviešu graudu?

Saimnieka vista bija vien jāatdod čigānam.

Čigāns aizgāja pie kaimiņa un teica:

—              Mīļo kaimiņ, es atstāšu pie tevis šo vistu, uzmani to, kamēr pārnākšu!

Bet, kad viņš pārnāca, vistu bija apēdis mājas saimnieka kaķis. Nabaga čigāns sacīja:

—    Kaķis apēda manu vistu, tāpēc nu tas ir mans!

Un viņš laidās prom ar visu kaķi, ko saimnieks bija atdevis bez vārda runas.

Tad čigāns aizgāja pie cita kunga un lūdza:

—    Mīļais kungs, pieskati manu kaķi, es tūliņ būšu atpakaļ. Kad viņš pārnāca, kaķi bija saplosījis kunga suns.

—    Suns nu ir mans! — čigāns noteica un ar visu suni devās prom.

Čigāns atstāja suni pie kāda cita kunga un palūdza:

—    Mīļais kungs, pieskati manu suni, es tūliņ būšu atpakaļ. Taču, kad čigāns pārnāca, suns bija pagalam. To bija nobadījis bagātā kunga vērsis. Čigāns apgalvoja:

—    Vērsis nu ir mans!

Kungam nācās vērsi atdot, un čigāns ar to devās prom.

Viņš nonāca pie kāda bagāta lielkunga un sacīja:

—    Mīļais kungs, es atstāšu tev savu vērsi un tūliņ atkal būšu klāt.

Kad viņš pārnāca, vērsi bija nospēris zirgs.

—    Nu zirgs ir mansl — čigāns uzsauca un ar visu zirgu laidās prom.

Te atnāca ķēniņš un paņēma čigāna zirgu, jo paša zirgs bija slims. Viņš steigšus aizjāja čigāna zirga mugurā. Kad čigāns ieradās ķēniņa pilsētā, zirgs bija nooeidzies, un ķēniņš teica:

—    Mīļais čigān, tavs zirgs ir nobeidzies, bet par beigto zirgu es došu tev daudz, daudz naudas.

Un ķēniņš iedeva čigānam veselu lērumu naudas. Šis nu kļuva bagāts un, atgriezies mājās, vairs neubagoja, bet gan laimīgi dzīvoja varen skaistā mājā un apprecēja atraitni, kura toreiz bija iedevusi viņam kviešu graudu…

BEZBĀRDIS

Reiz dzīvoja divi brāļi, tie abi devās svešumā, uz tālām zemēm. Viens brālis ceļā nomira, bet otrs kļuva dižs un bagāts, tik dižs un bagāts, cik vien var iedomāties. Taču viņu piemeklēja liela nelaime '-^nebija dēla, kas varētu mantot valsti. Tāpēc viņš kādu dienu aizsūtīja ziņu savam radiniekam — lai še ierodoties brāļadēls. Ko nu brāļadēlam bija darīt? Puisis devās vien pie tēvoča. Ceļā viņam gadījās kāds bezbārdains vīrs, kurš vaicāja:

—    Kurp tu dodies, manu zēn?

—    Pie sava tēvoča svešumā, tālā zemē, — puisis atteica.

—    Vadzi, tad es iešu tev līdzil

Nu abi' ceļoja tālāk — puisis zirgā, Bezbārdis kājām. Pēc vairākām dienām viņi nonāca drūmā, brikšņainā mežā. Puisim gribējās dzert, un pēdīgi viņi uzgāja dziļu aku. Puisis lūdza: s vnt Pasniedz man mazliet ūdens!

Taču Bezbārdis attrauca:

—    Nokāp lejā pats un padzeries!

Bezbārdis to tik vien gaidīja. Neko ļaunu nenojauzdams.

puisis nokāpa akā. Bet, kad viņš gribēja tikt atkal augšā, Bezbārdis aizcirta lūku un iesprostoja puisi akā. Puisis lūdzās, lai laižot jele ārā, bet Bezbārdis tikai pasmējās — tas šim nenākot ne prātā. Puisis lūdzās gan šā, gan tā, bet viss velti.

Kāpēc tad tu negribi laist mani ārā?

—     Es tevi palaidīšu brīvībā tikai ar vienu norunu — ja tu salīgsi pie manis par kalpu. Es būšu kungs un jāšu tavā zirgā, bet tu iesi kājām.

Puisis nozvērējās, ka tā arī būšot -^-viņš nelīgšot nekādā citā darbā un par notikušo nebildīšot nevienam ne pušplēsta vārda, pat ja Bezbārdis nomirtu. Bet, ja puisis pats nomiršot un atkal atgūšot dzīvību, tad gan drīkstēšot visu izpaust.

«Tas jau nu nemūžam nenotiks,» nodomāja Bezbārdis.

Tā nu abi atkal devās cejajpBezbārdis kā kungs, bet bagātā vīra brāļadēls kā viņa kalps. Pēdīgi viņi nonāca pie tēvoča, ķeizara. Izdzirdējis par brāļadēla ierašanos, ķeizars izgāja to sagaidīt ar mūziku un visu savu karaspēku.

Jo tuvāk Bezbārdis nāca ķeizaram, jo vairāk trenkāja savu kalpu — izdari to, izdari šito! — baidīdamies, ka pusis visu izstāstīs tēvocim. Lai glābtu savu ādu, Bezbārdis lika puisim atvest pilnu ori zaļa siena. Taču šo pavēli izpildīt nebija iespējams — rudenī sienu vairs nesameklēsi. Bet, ko lai dara, — puisis iejūdza orē zirgu un laidās ceļā, gauži raudādams: kur gan ņemt sienu? Te pie viņa, tik noskumuša, pielidoja mazs putniņš un vaicāja:

.-- Kas tad tev lēcies, puisīt? Kālab tu raudi?

Puisis izstāstīja putniņam, kas noticis.

—    Nebaidies, es visu izdarīšu tavā vietā.

Kamēr puisis gulēja, ore pildījās ar sienu. Priekā starodams, viņš nu varēja atgriezties pie Bezbārža. Ķeizars varen nobrīnījās par neparasto kalpu, neslēpa savu izbrīnu arī no Bezbārža, uzsauca puisim: «Braši, manu zēn!» un vēl bagātīgi atlīdzināja viņam par paveikto.

Bezbārdis vai plīsa no dusmām, jo pašam šādi brīnumi nebija pa spēkam. Tāpēc viņš atkal sāka lauzīt galvu, kā drīzāk varētu tikt vaļā no ķeizara brāļadēla. Vismīļāk pats būtu puisi nomaitajis, tomēr nolēma vēlreiz pamēģināt citādi. Bezbārdis sūtīja savu kalpu pie trim daiļām meitenēm, kuras vēl neviens

nebija spējis atrast, jo tās bija trīs ļaunas fejas, pūķu meitas. Kalpam nu vajadzēja nolaupīt vienu no fejām.

Puisis atstāja pili un ceļā sastapa skudras. Tās vaicāja:

—   Kurp tu tā iedams?

—   Man jāatved meža feja.

Skudras iežēlojās par puisi un katra iedeva viņam pa spārniņam, sacīdamas:

tev kas būs vajadzīgs, iemet šos spārniņus ugunī un saki, ko vēlies. Tad tava vēlēšanās piepildīsies.

Puisis jāja’ un jāja, līdz nonāca pie pašas Donavas. Krasta smiltīs viņš pamanīja spirināmies lielu zivi. Zivs lūdzās:

—            Mīļo puisi, iemet mani atpakaļ ūdenī, tad ari es tev izdarīšu daudz laba!

Puisis pacēla zivi, iemeta to ūdenī, un zivs pateikdamās iedeva viņam brīnuma zvīņu.

—            Ja tev kas būs gauži vajadzīgs, tad iesvied tik ugunī šo zvīņu. Es acumirklī nākšu tev palīgā.

Puisis jāja tālāk un pēdīgi nonāca pie daiļajām.meitenēm, Viena no tām tobrīd iznāca no pūķa pils un, pār nemēru izbrīnījusies, sauca:

Ko tad tu te meklē, puis?

—   Esmu ieradies, lai pārvestu tevi sev par sievu!

Mani tu nekur nevari aizvest. Bet-— pag! Es došu tev divus uzdevumus, un, ja tiksi ar tiem galā, tad piederēšu tev. Man ir spīķeris, kur kopā sajaukti kvieši, kukurūza un mieži. Ja spēsi nodalīt visus trīs-katru par sevi un nobērt atsevišķi, tad iešu tev līdzi.

Te puisis paslepen izvilka skudras spamiņu, iemeta to ugunī — un paskat! — to pašu bridi sanāca skudras kā melna debess. Puisis tām pastāstīja, ka šonakt visi graudi spīķeri jānodalot katrs par sevi un jānoberot trijās kaudzēs. Nu tik bija ko redzēt, kad skudras drūzmu drūzmām čakli nesa kopā graudiņu pa graudiņam, ka ņudzēja vien.

Rīta agrumā, kad puisis pamodās, darbs bija padarīts. Meitene, to redzēdama, sacīja:

—    Vareni, tas tev izdevās. Še būs vēl viens uzdevums. Maza būdama, es mēdzu braukt jūrā vizināties, un reiz šādā braucienā ūdenī iekrita mans gredzens. Ja tu to atradīsi, tad no tiesas iešu tev līdzi.

Padzirdis, kas darāms, puisis atcerējās zvīņu, ko bija iedevusi zivs. Viņš iesvieda zvīņu ugunī, un zivs acumirklī bija klāt.

Zivs izmeklējās pa visu jūras dibenu, meklēja un meklēja, līdz beidzot atrada gredzenu un ielika to puisim plaukstā. Nu viņš kā vēja spārniem steidzās pie daiļās meitenes un pasniedza tai gredzenu.

—    Te būs gredzens.

— Tagad es iešu tev līdzi, — meitene bija ar mieru, un abi devās ceļā.

Bezbārdis aiz brīnumiem un izbīļa vai valodu zaudēja, redzēdams, ka varoņdarbs puisim izdevies arī šoreiz. Ko nu viņam bija darīt, lai tiktu vaļā no neciešamā un bīstamā sāncenša? Zils aiz dusmām, Bezbārdis pielēca kājās, iecirta puisim divas briesmīgas pļaukas, tad izrāva zobenu un nogalināja viņu, bet līķi aizmeta prom.

Taču meitene bija to redzējusi. Viņa savāca visus kaulus, atkal salika tos kopā, kā bijuši, apslacīja ar dzīvības ūdeni, un paskat vien — puisis piecēlās un noteica:

‘ — Ak, man bija uznācis tik dziļš, smags miegs.

—    Tu negulēji vis, — meitene stāstīja. — Tevi nonāvēja Bezbārdis, un es tevi atkal atdzīvināju.

—    Tad redz, kā! — puisis iesaucās, aizgāja pie sava tēvoča un visu viņam izpauda. H Tēvoc, tavs brāļadēls esmu es un nevis šis bezbārdainais vīrs, ko tu te redzi. Viņš mani iesprostoja meža akā un piespieda zvērēt, ka par krāpšanu nebildīšu nevienam ne vārda. Citādi viņš nebūtu laidis mani vaļā. Es nozvērējos un arī neteicu nevienam ne vārda līdz pat savai nāvei, taču tagad man ir brīv lauzt zvērestu, jo es biju miris, bet šī meitene mani atkal atdzīvināja.

Un puisis pamāja uz feju, kuru bija atvedis Bezbārdim.

Kad ķeizars uzzināja, kurš ir īstais brāļadēls, tad apkampa un nomutēja puisi, aiz prieka nezinādams, kur likties. Tad viņu sagrāba nāves dusmas par Bezbārža izrīcību, — ķeizars paķēra zobenu un sacirta nelieti gabalu gabalos. Bet puisim viņš atdeva meiteni par sievu, un to pašu dienu viņi svinēja lielas, krāšņas kazas. Puisis palika dzīvot pie sava tēvoča, kļuva par ķeizaru un valdīja līdz pat nāvei.

KAĶE

Reiz dzīvoja ķeizars, un šim ķeizaram bija tik daudz naudas, ka viņš nezināja, ko ar to iesākt. Tomēr ar visu savu bagātību viņš nebija laimīgs, jo viņam nebija bērnu. Tāpēc viņš teica savai ķeizarienei:

—    Sieviņ, tu jau zini, kas mūs nomāc.

—    Mīļais vīrs, — viņa atsaucās, — atlaid mani izpriecas braucienā.

—    Pagaidi vēl kādu laiciņu, es likšu uzbūvēt tev kuģi.

Un ķeizars pavēlēja uzbūvēt tik skaistu kuģi, kāda otra nav visā pasaulē. Drīzāk varēja pavērties saulē, acīm neapžilbstot, nekā uz šo kuģi, — tik skaists tas bija. Kad tas tika gatavs, ķeizars sacīja sievai:

—    Mana mīļā, rīt tu vari doties ceļā, kuģis ir gatavs.

Un vēl piebilda:

—   Ja tu neatgriezīsies pie manis, būdama mātes cerībās, tad vairs nevarēsi še palikt, tad nerādies vairs man acīs.

Ķeizariene devās tālu jūrā. Viņai līdzi bija tikai divas kalpones, un divus mēnešus ilgā jūrasbrauciena laikā viņa neredzēja neviena cita cilvēka kā tikai tās abas.

Kādu dienu savilkās bieza migla un sāka plosīties nikna vētra, kura svaidīja kuģi šurpu turpu. Rītam austot, kad migla bija izklīdusi un vētra rimusies, ķeizariene pamodās un jūras tālumā ieraudzīja dižu pili. Nu uz klāja iznāca arī abas kalpones, un ķeizariene parādīja viņām lielo namu:

—    Paraugieties tik uz šo dižo pilil

Tā kā kuģa pārtikas krājumi gāja uz beigām, kuģis pietauvojās krastā pie pils. Tūliņ no pils iznāca divas kalpones, un ķeizariene tām vaicāja:

—    Kas te dzīvo?

Viņai atbildēja, ka te dzīvojot dievmāte. To izdzirdušas, ķeizarienes kalpones neuzdrīkstējās pils pagalmā ne kāju spert. Toties pati ķeizariene gāja iekšā un ieraudzīja ābeli ar zelta āboliem. Viņai sakārojās apēst vienu šādu ābolu.

—   Ja jūs nenozagsiet vienu ābolu, es nomiršu, — viņa teica abām savām kalponēm. Kalpones lūkoja tuvoties ābelei, taču ap koku stāvēja sargi, un nekas viņām neizdevās. Pēc tam ķei

zariene smagi saslima. Tad nu kalpones nogaidīja, līdz sargi noliekas gulēt, žigli pieskrēja pie ābeles, norāva ābolu un, cik vien ātri spēdamas, aiznesa to ķeizarienei. Un, rau, kāri apēdusi ābolu, ķeizariene piepeši sajutās tā, it kā jau sešus mēnešus būtu mātes cerībās. Aiz prieka vai noreibusi, viņa sacīja:

—     Tūliņ pat brauksim mājās, jo ir piepildījusies mana karstākā vēlēšanās!

Pa to laiku dievmāte bija piecēlusies un pamanīja, ka ābelē trūkst viena no visskaistākajiem āboliem.

—      Kas nozadzis ābolu no manas ābeles? — viņa iesaucās un izkliedza lāstu: — Ja tai, kura apēdusi ābolu, piedzims meitene, viņa būs daiļa kā saule. Drīzāk varēs lūkoties saulē, acīm nežilbstot, nekā šai meitenē. Taču savā septiņpadsmitajā dzīvības gadā viņa pārvērtīsies par kaķi. Viņa tik ilgi paliks apburta kopā ar visu savu pili, kamēr kādu dienu ieradīsies ķeizara dēls un nocirtīs kaķei galvu;, tikai tad viss galms atkal pārvērtīsies par dzīviem cilvēkiem. Līdz tam laikam meitenei jāpaliek kaķes izskatā.

Ķeizariene atgriezās mājās pie vīra. Tas, redzēdams viņu mātes cerībās, kļuva vai negudrs aiz prieka. Un, kad laiks bija klāt, pasaulē nāca tik daiļa meitene, ka itin visi par viņu priecājās. Saulē gan varēja palūkoties, acīm nežilbstot, taču, paveroties meitenē, acis apžilba aiz daiļuma. Vienā dienā viņa izauga tik, cik parasts bērns izaug vienā gadā.

Pagāja laiks, un meitenei apritēja septiņpadsmit gadu. Kādu dienu, kopā ar tēvu sēdēdama pie pusdienu galda, viņa piepeši pārvērtās par kaķi un nozuda kopā ar visu galmu.

Tai pašā laikā tālā zemē dzīvoja ķeizars, kuram bija trīs dēli. Pec sievas nāves viņš bija gauži nodevies dzeršanai. Gribēdams tikt vaļa no saviem bērniem, viņš visus trīs pasauca pie sevis un sacīja:

—    Es došu jums uzdevumu. Kurš no jums spēs sagādāt man audeklu, kas būtu tik plāns, ka tam cauri varētu izpūst elpu un ka to varētu ievērt adatā? Lai katrs no jums atved man kādu davanu. Gribu redzēt, kurš no jums ir vislielākais varonis.

Visi trīs posas ceļā, paturēdami prātā tēva vēlēšanos. Vispirms viņi devās uz lielu pili mežā un sarīkoja tur atvadu balli, jo visi trīs nu bija kopā pēdējo reizi. Svētki ilga trīs dienas un trīs naktis, tad brāļi šķīrās. Katrs izvēlējās ceļu, pa kuru iet.

Vecākais aizjāja pa ceļu, kurā viņam nācās ciest badu, jo visu laiku nebija ko ēst. Viņa vienīgais ceļabiedrs bija zirgs, un ceļa viņš nesatika nevienu dzīvu dvēseli kā vien mazu, skaistu sunīti. Tā nu vecākais brālis jāja jau divus mēnešus.

Otrajam brālim iznāca iet pa ceļu, kurā gan atradās ko ēst viņam pašam, toties pietrūka viņa zirgam. Otrais brālis bija jājis jau divus mēnešus un nebija atradis neko citu kā vien audekla gabalu, kuru, ja gribēja, varēja izvilkt caur lielas adatas aci vai tūkstoš reižu.

Jaunākajam brālim ceļā gadījās liels, tumšs mežs. Kad jauneklis atradās meža vidū, uznāca briesmīga lietusgāze, tik stipra, ka ne paša pirkstus nevarēja saskatīt. «Ak Dievs,» viņš domāja, «te es būšu pagalam, te es atradīšu savu nāvi! Nudien vairs nezinu, uz kuru pusi griezties, lai izbēgtu no tās.» Tā bez mitas bija lijis jau trīs dienas un trīs naktis, un nu valdīja vismelnākā nakts tumsa. Un, rau, pret trešās dienas ritu debesīs nozibsnīja, un zibens gaismā jaunais varonis ieraudzīja pili. «Ak, Dievs, kā es tev pateicos!» viņš klusībā iesaucās. «Visā garajā ceļā es neredzēju nedz kādu dzīvu dvēseli, nedz māju, kurā varētu patverties. Iešu tik taisnā ceļā uz šo namu; lai kas mani gaidītu, es vairs nejaudāju!» Taču pils vārti bija aizslēgti, un visapkārt slējās augsts mūris, tik augsts, ka iesniedzās debesīs.

-- Ak, es mirstu badā!,,-^jauneklis sauca šai vientulībā, bet neviens viņu nedzirdēja.

Pametis skatienu augšup, viņš sev par lielu izbrīnu ieraudzīja uz vārtiem karājamies gaļas stilbu un nodomāja: «Paņemšu šo stilbu, esmu gluži izbadējies, veselu mēnesi neesmu ēdis ne miltumiņa.» Taču stilbs nemaz nebija no gaļas, bet gan izveidots no dārgiem akmeņiem. Jaunais varonis visiem spēkiem centās uzrāpties pa mūri. Beidzot, kad viņš, pagalam nomocījies, bija ticis augšā, kāja pielipa viltus gaļai un nekādi nebija izbrīvējama. Mazliet attapies no pārbīļa, viņš izdzirda iedimdamies zvanu un izbijies nogāzās lejā.

Tai mirklī, kad jauneklis pieskārās zemei, atvērās vārti, bet neviena neredzēja. Jauneklis nosprieda: «Lai notiek, kas notikdams, es tomēr mēģināšu,» un iegāja pagalmā, taču, lai cik lūkotos apkārt, neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Jauneklis iegāja pilī un ieskatījās kādā istaba, bet ieraudzīja tikai vienu vienīgu galdu, svečturi un gultu.

—     lesu iekšā, — viņš noteica, — un atpūtīšos, jo lietus mani izmērcējis līdz pēdējai vīlītei.

Kad viņš iegāja istabā un jau dzīrās apsēsties guļvietā, piepeši parādījās desmit rokas, saķēra jauno varoni, briesmīgi sadauzīja viņu un noplēsa viņam drēbes. Viņš nezināja, kur cēlušās šīs rokas, jo neviena neredzēja, un izmisumā iesaucās:

—    Ak Dievs, kas gan ir tas, kas mani tik neganti sit?

Un, rau, rokas atlaidās, pamezdamas viņu gluži kailu, bez mazākās drēbju skrandiņas.

Jauneklis stāvēja kā sastindzis, kad viņa priekšā negaidot parādījās ēdiens un uzvilkšanai gatavas drānas. Viņš tūdaļ uzklupa ēdienam, jo bija ļoti izbadējies, un kari ēda, līdz bija remdējis izsalkumu. Nu viņam atgriezās drosme un piemirsās saņemtie sitieni.

Otrā dienā viņš pārgāja citā istabā, jo gribēja izbēgt no belzieniem, kurus baidījās saņemt otrreiz. Taču arī te izgāja tāpat kā iepriekšējā dienā. Rokas atkal bija klāt un norāva viņam drēbes. Atkal tika pasniegts ēdiens un jaunas drānas.

Trešajā dienā ķeizariene pavēlēja vienam no saviem daudzajiem kaķiem aizvest jauno varoni uz lielo svinību zāli, kura visnotaļ bija izgreznota ar zeltu. Viss, kas tajā atradās, bija no tīra zelta. Atkal parādījās desmit rokas. Šoreiz tās atnesa tērpu no vistīrākā zelta, uzvilka to mugurā jaunajam varonim un aizveda viņu uz svinību zāli. Iegājis zālē, viņš ieraudzīja simt kaķu, kuri brīnišķīgi dziedāja un spēlēja. Jaunais varonis tika nosēdināts tronī no vistīrākā zelta. Pie sevis nodomājis: «Nudien nezinu, kura šeit ir valdniece,» viņš izbrīnījies pamanīja brīnumskaistu mazu kaķīti, kura gulēja zelta groziņā. Kaķu ķeizarienei iepatikās jaunais varonis, un ap pusnakti, kad lielie svētki tuvojās beigām, kaķe izkāpa no groziņa un teica:

—    No šīs dienas es vairs neesmu jūsu valdniece. Jūsu valdnieks ir viņš.

Nu visi kaķi saskrēja ap jaunekli, skūpstīja viņam roku un sauca: — Lai dzīvo mūsu valdnieks!

Balle bija galā, visi svētku dalībnieki aizgājuši mājās. Kaķu ķeizariene paņēma jauno varoni pie rokas, apkampa un ieveda savā kambarī, kur vaicāja:

—     Mans mījais varoni, kālab tu esi atnācis pie manis uz pili?

—     Mīlā, labā kaķe, — viņš atteica, — Dievs ved cilvēku pa visdažādākajiem ceļiem; mans tēvs sūtīja mani pēc simt met* riem audekla, kuram jābūt tik plānam, lai to varētu ievērt adatā un izpūst tam cauri elpu. Esmu devies ceļā, lai meklētu šādu audeklu.

Abi viņa brāļi jau bija atgriezušies mājās. Visi trīs bija nozvērējušies gadu klejot pa pasauli un tad satikties. Taču, redzēdami, ka jaunākais brālis nepārnāk, abi pārējie devās vien mājup.

Vecākais pārveda sev līdzi mazo sunīti, kuru bija atradis pa ceļam. Tēvs par to ]oti priecājās. Vidējais brālis pārveda simt metrus audekla, kuru varēja izvilkt caur lielas, resnas adatas aci. Tēvs viņam jautāja, kur esot jaunākais brālis. Vidējais atbildēja:

—    Tēvs, es neesmu viņu redzējis, kopš šķīrāmies. Viņš aizgāja tādu ceļu, no kura diezin vai pārnāks.

Tēvs nosprieda, ka pastarītis ir pagalam, iežēlojies raudāja un gauži skuma.

Taču, rau, jaunākais brālis vēl aizvien bija pie kaķes. Kādu dienu viņa ieprasījās:

-- Mans mījais, vai tad tev nemaz negribas uz mājām? Nu jau ir pagājis vesels gads, un tu biji norunājis satikties ar brāļiem.

—    Nē, nē, es vairs neiešu mājās, ko es tur iesākšu, kas tad man tur meklējams! Manas mājas ir te, un te es arī palikšu līdz mūža galam.

—     Nē, to tu nedrīksti, — kaķe atteica. — Ja gribi palikt te, tad tev vispirms vēlreiz jātiek savās mājās un jāaiznes tēvam solītais.

—Bet kur tad lai es atrodu tik plānu audeklu, kas austs no brīnumsmalkiem pavedieniem? — jaunais varonis vaicāja. Kaķe mierināja viņu, teikdama, lai nu nelauzot par to galvu, viņam par to neesot jārūpējas. Tad puisis jautāja:

—     Saki man, mīļo kaķīt, vai tas tiesa, ka trīs dienas pie tevis ilgst veselu gadu?

—    Jā gan, pat vēl vairāk; no turienes, no kurienes tu nāc, līdz manam namam ir deviņu gadu ce]š.

Jaunais varonis neticēja savām ausīm, un, pagalam izbrīnījies, taujāja:

—     Bet kā tad ir iespējams, ka rīt paiet gads, kopš esmu šķīries no brāļiem? Kādēļ tad man vēl būtu jādodas mājās, ja paies deviņi gadi, līdz tur nonākšu?

—    Padod nu ādas pātagu, ugunspātagu, kas karājas tur pie sienas! — kaķe uzsauca. Paņēmusi pātagu, viņa trīsreiz cirta ar to uz trim pusēm, un, rau, tūdaļ atripoja zibens rati. Viņi iekāpa tajos, un, kad varonis trīsreiz cirta ar pātagu uz trim pusēm, kāda balss aicināja, lai rati laižoties lejā. Tai pašā acumirklī rati nolaidās lejā no debesīm.

—    Vai tu esi gatavs iet? — kaķe jautāja puisim.

—    Jā gan, esmu, — viņš atteica.

—    Nu, tad ņem līdzi šo riekstu, bet neiedrošinies vērt to vaļā, pirms būsi nonācis mājās. Tikai tad, kad būsi pie tēva, pārsit riekstu un atdod tēvam audeklu, kuru viņš lūdza.

Kad nu no skaidrām debesīm nolaidās rati, brāļi un tēvs varen izbijās, jo domāja, ka pastardiena klāt. Jauneklis atkal ieraudzīja tēvu un brāļus, kuri gan bija sapīkuši par viņa pārnākšanu. Tēvs viņam noprasīja:

—    Mans dēls, vai tu atvedi man to, ko es lūdzu?

-- Jā, tēvs, atvedu gan.

To teicis, dēls pārsita riekstu. Un, rau, riekstā bija kukurūzas grauds; viņš pārsita to un atrada tajā kviešu graudu. To ieraudzījis, jauneklis saskaitās, jo nosprieda, ka kaķe būs viņu nekrietni piekrāpusi, un iesaucās:

Lai velns parauj to kaķi, viņa laikam būs apvedusi mani ap stūri!

Tiklīdz dabūjis šos vārdus pār lūpām, viņš sajuta savā rokā kaķa nagu cirtienu un pamanīja, ka roka asinīs. Tad viņš pārsita arī kviešu graudu un atrada tajā ceļmalas nezāles sēkliņu. Beidzot viņš pārsita arī to un, rau, izvilka no tās simt metrus brīnum plāna, smalka audekla.

—    Ļauj tev paklanīties, tēvs, esmu paveicis savu darbu.

—     Lieliski, mans dēls! Tev jādzīvo, tu esi pelnījis kroni. Topi manā vietā par ķeizaru! — tēvs sauca.

Bet jaunais varonis atteica:

—        Nē, tēvs, man jau ir pašam savas bagātības, man jau ir ķeizarvalsts. Man jādzīvo, es atkal atgriezīšos tur, no kurienes esmu nācis.

—    Nē, mans dēls, — tēvs iebilda, — tu nedrīksti to darīt, pirms katrs no jums nebūs apņēmis par sievu kādu meiteni. Es taču arī gribu redzēt, ko jūs apprecēsiet. Nu labi, tad es nolemšu tā: kurš no jums pārvedīs visdaiļāko meiteni, tas arī kļūs manā vietā par ķeizaru.

—    Labi, mēs esam ar mieru, — brāli atbildēja un devās meklēt sievas.

Jaunākais brālis atkal iesēdās ugunīgajos ratos un brauca atpakaļ pie kaķes. Viņam ierodoties, kaķe jautāja:

—    Nu, kā tev klājās?

Viņš pastāstīja, ka atdevis audeklu tēvam, ka tēvs par to gribējis uzlikt viņam galvā valsts kroni, ka viņš tomēr no tā atteicies un ka tagad visi dēli esot aizsūtīti meklēt sev sievu. Visdaiļākā tikšot kronēta par zemes valdnieci.

Kaķe uzmanīgi klausījās, taču nebilda ne pušplēsta vārda. Jaunais varonis nodzīvoja pie kaķes vēl mēnesi, bet viņa pat nepieminēja šos notikumus. Te viņa kādu dienu ierunājās:

—    Nu, vai tagad tev atkal negribas uz mājām?

—    Ak, kādēj ttļ es tagad dotos uz mājām, man taču nav nekāda iemesla.

Ar laiku abi bija iemīlējuši viens otru. Reiz jaunais ķeizardēls jautāja kaķei:

—    Kāpēc gan tu esi kaķe?

Bet viņa atteica:

—    Tagad vēl ne, pajautā citreiz. Man tīri vai apšķebinājies dzīvot pasaulē, labāk abi kopā dosimies pie tava tēva.

Viņa atkal paņēma ādas pātagu, trīsreiz cirta uz trim pusēm, un atripoja ugunīgie rati. Tā jauneklis nonāca pie tēva.

Brāli jau bija klāt un priecājās, redzēdami, ka jaunākais ierodas viens un nav atvedis sievu. Tēvs, to pamanījis, jautāja:

—    Nu, vai tad tu neesi apņēmis sievu, neesi apprecējies? Ja ne tā, kas tad ir tava sieva?

Tad jaunais ķeizardēls pamāja uz kaķi un sacīja:

—    Sī ir viņa! Sī-te kaķīte!

Kaķe tupēja zelta groziņā.

—    Vai manu, ko tad tu iesāksi ar kaķi, vai tad tu maz varēsi ar to sarunāties?

Kaķe tā noskaitās par šiem vārdiem, ka izlēca no groziņa un iegāja citā istabā. Tur tā pārmeta kūleni un pārvērtās par brīnumdaiļu meiteni, tik skaistu, ka drīzāk varēja vērties saulē, acīm nežilbstot, bet ne meičas daiļumā. Iznākusi no istabas, viņa piegāja pie jaunā ķeizardēla un apkampa viņu. To redzēdami, tēvs un brāļi turpat vai pārakmeņojās. Daiļā meitene tā sajūsmināja tēvu, ka viņš teica dēlam:

—    Tiesa kas tiesa, tu esi atradis visdaiļāko sievu, tāpēc tev jātop par ķeizaru. Kļūsti visas manas ķeizarvalsts valdnieks!

Taču meitene nevarēja ilgi palikt šai izskatā. Varonis teica tēvam:

—    Nē, tēvs, tur nekas neiznāks, man jau ir ķeizarvalsts un kronis. Atdod visu manam vecākajam brālim.

Bet meitene pārmeta kūleni, atkal pārvērtās par kaķi un saritinājās savā zelta groziņā. Tad ķeizars paņēma kroni un uzlika to galvā savam vecākajam dēlam.

Nu jaunais varonis kopā ar kaķi atkal aizgāja no tēva pils. Viņš bija krietni noskaities, jo kaķe nebija palikusi daiļās meitenes izskatā.

—    Ak, mans mīļais, kādreiz vēlāk es tev pateikšu, kāpēc to nespēju. Mani nospiež lāsts.

Tā viņi atgriezās savā valstī un dzīvoja, kā dzīvojuši.

Kādu dienu jaunais varonis devās medībās. Pa to laiku kaķe asi uztrina divus lielus jatagānus[6]. Kad jauneklis pārnāca no medībām, abi apsēdās pie galda un ieturēja maltīti. Paēduši viņi iegāja savā istabā patērzēt. Pēc brītiņa kaķe izlikās savārgusi.

—    Kas tev kaiš, mana mīļā?— jauneklis vaicāja.

—    Ak, esmu pavisam slima. Ja tu mani mīli un gribi darīt man labu, tad nocērt man asti! Tā ir pārāk liela un smaga, es vairs nespēju to nest.

Jaunais varonis sāka vaimanāt:

—     Nē, tu nedrīksti mirt, tad jau labāk miršu es! Man ir ziede, ar to es tevi atkal izārstēšu.

Taču, kad kaķe nelikās mierā un aizvien žēlāk lūdzās, lai nocērtot tai asti, jauneklis beidzot paklausīja. Un, rau, kas notika ar kaķi! Tā pārvērtās par meiteni, bet — tikai līdz pusei. To redzēdams, varonis gaužām nopriecājās, taču kaķe nerimās lūgties. Viņa vairs negribot dzīvot šinī pasaulē, viņai esot apnikusi dzīve, kādu līdz šim dzīvojusi.

> — Es tevi lūdzu, nocērt man galvu! Tev piederēs viss, ko tu te redzi, visa šī ķeizarvalsts.

… — Kā tu vari man prasīt, lai es tev nocērtu galvu?

— Ja tu mani mīli un gribi darīt man labu, tad nocērt!

Tik daudziem lūgumiem un mudinājumiem jauneklis nespēja turēties pretī, satvēra otro jatagānu un nocirta viņai galvu. Un, rau, tai pašā mirklī kaķe pārvērtās par brīnumdaiļu meiteni, un visi kaķi, kuri bija pilī, pārtapa par cilvēkiem, un visa pilsēta atkal kļuva tāda, kā bijusi. Nu visi sauca:

— Lai dzīvo mūsu ķeizariene!

Jaunais ķeizardēls apkampa un noskūpstīja daiļo meiteni. Bet viņa tam sacīja:

—     No šī brīža tu esi mans vīrs, jo es biju dievmātes nolādēta, kamēr atradās ķeizardēls, kurš nocirta man galvu, un tas biji tu. Tagad dosimies pie tava tēva, tikai piesargies no saviem brāļiem, viņi kāro pēc tavas dzīvības.

Kad abi nonāca pie tēva, viņš aiz priekiem nezināja, ko iesākt. Viņa sirds vēl vairāk iekvēlojās mīlā pret dēla daiļo sievu. Tad ķeizars nolēma nogalēt dēlu, lai iegūtu skaistuli, un kādu dienu sacīja tam:

—    Ej nu medībās, man kārojas medījuma cepeša.

Tiklīdz dēls bija aizgājis, ķeizars steidzās uz daiļās sievas

istabu. Ejot uz turieni, viņam pār ceļu pārskrēja kaķis. Ķeizars sāka uzplīties vedeklai, lai tak tā šo iemīlot, bet meitene iecirta ķeizaram krietnu pļauku.

Ko gan tu iedomājies, vecais lempi? — viņa iesaucās un, kad mājās pārnāca vīrs, izstāstīja tam, kas vīratēvam prātā.

—     Mums uz pēdām jātiek prom no šejienes un jāatgriežas mājās!

Dēls izlikās laipns pret tēvu, izturējās tā, it kā sieva neko nebūtu stāstījusi, un teica:

—    Tas gan ir jauki, ka tu parunājies ar manu sievu.

Tēvs nu nolēma atņemt meiteni ar varu un piedraudēja:

—    Ja neatdosi viņu man, es likšu tevi pakārt!

—     Pat ja man līdz vakaram būtu jānomirst, ir tad neceri, ka mana sieva to pieļaus!

Nu tēvs pavēlēja dēlu kopā ar sievu iemest cietumā. To padzirdējuši, abi metās bēgt no pils. Dēls vēl uzsauca tēvam:

—    Tad zini, tēvs, nepaies necik ilgs laiciņš, un mana sieva tevi sodīs! J ^ ,v

Nonākuši savā valstī, viņi sapulcēja lielu karaspēku un pieteica tēvam karu, lai atriebtos. Ko nu vecajam ķeizaram bija iesākt? Gribot negribot nācās cīnīties ar kaķu ķēniņu. Triju dienu laikā ķeizars jau bija sapulcējis karaspēku; taču dēls pieveica tēvu un izdeldēja visu viņa karaspēku. Dzīvs palika vienīgi tēvs pats. Redzēdams, ka ir uzvarēts un palicis bez spēka, viņš teica dēlam:

—    Piedod man, mīļais dēls! Visā mūžā neesmu izdarījis nevienu citu kļūdu, tāpēc spried taisnu tiesu! Manu ķeizarvalsti tu pārvaldīsi taisnīgi.

MĪĻAIS DIEVS UN NABADZĪGAIS ČIGĀNS

Reiz dzīvoja nabadzīgs čigāns. Viņam bija vesels lērums bērnu. Ko nabaga čigāns lai iesāk? Neviens viņu nelīga darbā. Nopelnīt viņš nevarēja neko, un bērni gandrīz vai mira badā. Tad čigāns teica sievai:

—   Paklau, siev, es došos plašajā pasaulē un nenākšu mājās tikmēr, kamēr nebūšu kļuvis bagāts.

Viņš paņēma tarbu, iemeta tajā pāris sīpolu un laidās pasaulē. Pa ceļam viņu sastapa svētais Pēteris un mīļais Dievs. Pēteris uzrunāja nabadzīgo čigānu:

—    Kurp iedams, večukiņ?

—   Vai, kungs, es dodos plašajā pasaulē, jo man ir seši bērni, kas mirst badā.

—   Man no sirds viņu žēl, — Pēteris noteica un vērsās pie mīļā Dieva: — Iedod viņam kaut ko! Tas nabaga vīrs tak arī grib dzīvot.

Mīļais Dievs lika, lai Pēteris paaicina čigānu tuvāk, un sacīja viņam:

—   Re, večukiņ, te tev būs nūja, tā tev iedos visu, ko vien sirds kāro.

Tad nabadzīgais čigāns griezās atpaka) uz mājām, bet sieva, viņu ieraudzījusi, sāka šķendēties:

—           Nu, ko tu esi ievārījis, kāpēc atvilkies atkal, nekrietneli? — Turi muti, es tagad esmu bagāts!

. Un viņš uzsita pa nūju.

— Ko tu gribi, saimniek? Vēlies kaut ko!

—              Uzklāj galdu, saliec uz tā visvisādus ēdienus un dzērienus!

Un, raugi — galdā parādījās cepešu cepeši. Nu vīrs uzsauca saviem bērniem:

-- Nāciet, ēdiet un priecājieties!

Tā nu gāja gan vienu dienu, gan citu dienu, jo nabadzīgais čigāns bija kļuvis bagāts. Taču ]aunā pasaule trina mēles un brīnījās par viņa bagātību.

— Kā tas vecis tik ātri varēja tikt bagāts?

— Kā varēja? Tāpat kā kurš katrs tiek bagāts! — sieva atcirta mējotājiem, toties vīram pikti sacīja: — Ļaudis brīnās un nevar vien nobrīnīties. Ņem to savu nūju un nes atpakaļ uz turieni, no kurienes paņēmi!

Vīrs paklausīja sievai, paņēma nūju un nu nesīs atpakaļ. Vecajā vietā viņš atkal sastapa mīļo Dievu un Pēteri.

—              Ūja, večukiņ, kālab tad tu to nūju svied prom? — Pēteris vaicāja.

— E, tā man vairs nav vajadzīga, es tak tagad esmu bagāts! Mīļais Dievs sacīja Pēterim:

—              Te tev nu bija, bagātība viņam nav pa zobam. Viņš ir pieradis dzīvot nabadzībā. Lai tad ar paliek tikpat nabags kā bijis. Un kā nabags lai arī nomirst!

Tā nu čigānam ne todien, ne nākamajā un aiznākamajā dienā vairs neatradās ko ēst, un viņš palika nabags kā bijis. Viņš nonāca tik briesmīgā trūkumā kā vēl nekad. Nūjas, kas gādātu ēdienu, jau vairs nebija. Vīrs diemžēl paklausīja sievu un tāpēc bija un palika nabags.

*    —' Redzi nu, siev, ko tu pastrādāji!

—              Oja, vīrs, tā jau bija tava iedoma, tās dēļ mēs tagad ciešam trūkumu!

Čigāns vēlreiz devās ceļā un lūgtin lūdzās Pēteri:

—    Atdod jele manu nūju!;

—     Man domāt, tu esi gana bagāts. Par ko tad tu neturējies pretī sievas gribai? Tāpēc jau Dievs tev atņēma nūju. Pats esi vainīgs, neklausīji mani, tāpēc tagad paliec tikpat nabags kā bijis. .»r !

—    Un nevajag ar. Dievs ir liels, gan jau izdarīs, ko lūdzu. Viņš devās pie mīļā Dieva.

—    Dievs, iedod man ko ēdamu, bērni pagalam izsalkuši. Tad mīļais Dievs iedeva viņam galdiņu, kurš pats klājās ar

visvisādiem ēdieniem, un sacīja:

—   Re, šis galdiņš tev iedos visu, ko vien gribēsi.

Čigāns paņēma galdiņu un gāja mājās. Galā nonācis, viņš uzsauca galdiņam:

*Galdiņ, klājies!

Un uz galdiņa, kur radušies, kur ne, parādījās visvisādi ēdieni un dzērieni, vīns un brandavs. Bērni sēdās tik klāt, ēda un līksmojās.

Nu vīrs teica sievai:

—    Paskat, siev, Dievs manis vis neatstāj nelaimē!

Sieva izlielījās kaimiņiem, ka šiem esot tāds galdiņš, kas pats klājoties un tad atkal noridājoties. Kad to padzirdēja ķeizars, viņš aizsūtīja čigānam pakaļ un pavēlēja atdot galdiņu, jo viņam, raug, esot viesi. Ieraudzījis, kas tas par varenu galdiņu, ķeizars vairs nedeva to atpakaļ, bet gan lika darināt jaunu un aizsūtīt uz čigāna māju.

Nabaga vīrs redzēja, ka tas nav viņa galdiņš, jo šis vairs neklājās ne ar ēdieniem, ne dzērienm. Nu viņš bija postā un devās vien pie mīļā Dieva. Dievs brīnījās:

—    Kā, tu jau atkal klāt?

—   Jā, kungs, atkal esmu ieradies pie tevis.

.. rUn ko tad tu gribi?

Iedod man ko neko, mani bērni mirst badā!

Mīļais Dievs iedeva viņam gaili, kurš dēja dukātus.

—    Ņem šo gaili un ej mājās.

Čigāns paņēma gaili un apsēja tam ap kaklu saiti. Mājās nonācis, iesita gailim knipi un sacīja:

—   Mīļo gailīt, dēj nu dukātus!

Gailis ņēma un piedēja ar zelta dukātiem veselu ģi*ozu, uri nabadzīgais vīrs nu bija tik bagāts, ka netika gudrs, ko ar zeltu iesākt. Aprunājies ar sievu, viņš tai teica:

— Vadzi, siev, es iešu uz tirgu, pa ņemšu gaili līdzi un iedošu to kādam apzeltīt.

Viņš aizgāja pie zeltkaļa un lūdza:

— Zeltkali, apzeltī manu gaili, tikai pielūko, ka nesamaini ar citu, jo šis dēj naudu!

To padzirdējis, zeltkalis pievāca gaili sev, bet čigānam'atdeva citu, kurš nekādus dukātus vis nedēja. Čigāns atnācisr paņēma apzeltīto gaili un gāja mājās.

—   Mīļo gailīt, dēj nu dukātus!

Bet gailis nedēja nenieka. Tikai tad čigāns pamanīja, kaltas nav viņa gailis. Nu viņš bija nabags un devās pie Dieva.

— Tu nāc atkal? — Dievs noprasīja.

— Jā, nāku gan.

Tad Dievs iedeva viņam pātagu.

:— Ņem šo pātagu!

— Un ko tad lai es ar to iesāku?

—              Šī pātaga— Dievs paskaidroja, nopērs tevi zili melnu, ja sacīsi tai «dod», bet, ja otrreiz pateiksi «dod», tā mitēsies.

Atceļā čigānu sagrāba tik briesmīga ziņkāre, ka vai traks, un viņš nolēma palūkot, vai sacītais maz ir tiesa.

— Dod, pātaga!

Te nu pātaga metās viņam virsū un slānīja tā, ka dzirksteles vien šķīda. Tīrā nelaime — čigāns bija aizmirsis vajadzīgo vārdu! Taču aiz sāpēm viņam pār lūpām paspruka:

—    Oja, dod ka dod!

Un pātaga mitējās sist

—   Vaimandieniņ, cik tur trūka, un es būtu pagalam!

Sieva mājās vaicāja, ko Dievs iedevis.

—    Paskat, šito pātagu.

Un ar to čigāns nu devās pie zeltkaļa, kas bija nozadzis gaili.

—   Atdosi manu gaili vai ne?

—    Es tavu gaili neesmu zadzis! — zeltkalis atcirta.

—             Atdosi manu gaili? — Un čigāns uzsauca savai pātagai:

—  Dod tik, dod!

Pātaga metās zeltkalim virsū, un tas sāpēs brēca:

—    Atdošu, atdošu gaili, tikai liec, lai pātaga mitējas, ka* mēr nav vēl mani nositusi!

Tā čigāns atdabūja savu gaili un apmierināts gāja mājās. Tad viņš atkal saposās ceļā — pie ķeizara, kurš bija atņēmis galdiņu.

—   Aiziešu un atdabūšu no ķeizara savu galdu.

—   Vai tad es tev neatdevu galdiņu? — ķeizars brīnās.

—    Dod, pātaga!

Un pātaga noslānīja ķeizaru turpat vai beigtu. Bet čigāns paņēma galdiņu un gāja mājās. Tā viņš kļuva bagāts un ir tāds vēl šobaltdien. Bet es — kā bijis, tā paliku nabadziņš.

PIEKRĀPTAIS PŪĶIS

Kādam vecam vīram bija vesels bars bērnu, un viņi visi mitinājās meža zemnīcā. Kādu dienu vīrs teica sievai:

—    Izcep man kukuli maizes, es iešu peļņā.

Tā nu viņš laidās iet pa mežu, līdz nonāca pie avota. Avota malā bija galds; uz tā vecais nolika savu maizes kukuli. Bet, kamēr viņš gulēja, atlidoja vārnas un maizi apēda. Pamodies un ieraudzījis mušas, kuras rāpoja pa maizes drupatām, vecais cirta tām ar plaukstu un nosita veselu simtu. To izdarījis, viņš uzrakstīja uz galda, ka ar vienu dūres cirtienu nositis veselu simtu, tad atkal likās uz auss un gulēja tālāk.

Te, kur gadījies, kur ne, atnāca pūķis ar ādas maisu, lai iesmeltu tajā ūdeni, un ieraudzīja, kas rakstīts uz galda — gulētājs esot nositis veselu simtu! Pamanījis večuku, pūķis varen pārbijās. Toties, kad pamodās vecais, bailes pārsviedās pie viņa.

Pūķis viņu uzrunāja:

—    Salīgsim brālību!

Un abi nozvērējās dzīvot kā brāļi.

Pūķis iesmēla ūdeni un sacīja vecajam:

—    Nāc man* līdzi uz manu pili!

Abi nu gāja, vecais pa priekšu. Un ikreiz, kad pūķis izpūta dvašu, tā pagrūda veco uz priekšu, bet ieelpojot vilka atpakaļ.

Tad pūķis vaicāja: — Brāl, kāpēc tu brīžam skrien uz priekšu un brīžam atpakaļ?

—Man visu laiku uzmācas Jauna iegribā tēvi nogalināt, _ večuks attrauca. ļ

—              Klau, brāl, — pūķis ierosināja, — es iešu pa priekšu un tu aiz manis, varbūt tad tev prātā ienāks citas domas.

Tā abi nonāca pie ķiršu kokiem.

—   Brāl, — pūķis aicināja, — iekodīsim ķiršus!

Pūķis uzkāpa kokā, bet vecais lasīja ogas apakšā. Tad pūķis sauca:

B ļ§j Kāp tu arī augša, te labāki ķirši!

Nav vis labāki, — večuks atteica, 111 tos tak putni apķērnājuši.

—   Pieķeries pie šī zara!

Vecais paklausīja. Tad pūķis zaru atlaida, un vecais uzlidoja tam līdzi gaisā. Lejā krizdams, viņš uzgāzās virsū zaķim un noķēra to. Pūķis brīnījās:

—    Kas tev gadījies, brāl, vai tik tu nenogāzies no zara? Es pats nolēcu zaķi ķert ļ§ļ nebija vairs laika dzīties šim

pakaļ. Tad nu kritu tik virsū.

Pūķis norāpās lejā un kopā ar veco gāja uz savu māju. Tur večuks jautāja pūķa sievai:

—   Vai vēlies dāvanu, svainien?

—    Lielais paldies, svaini.

Pūķis bija paguvis viņai slepus pačukstēt:

—  Nevēlies neko, citādi viņš mūs nogalēs, jo ar vienu dūres cirtienu ir nositis veselu simtu.

Tad pūķis sūtīja veco pēc ūdens:

—   Aizej nu, brāl, atnes ūdeni!

Sis paņēma ādas maisu un lāpstu un ies uz aku. Ap aku viņš sāka rakt grāvi. Pūķis atnācis brīnījās:

—    Ko tu te dari, brāl?

—    Gribu izrakt visu aku un aiznest mājās.

— Ļauj nu, — pūķis uztraucās, — es pats iesmelšu ūdeni, sabojāsi vēl man visu avotu.

Iesmēlis ūdeni, pūķis paņēma veco pie rokas un aizveda mājās.

Kādu citu reizi pūķis sūtīja veco uz mežu pēc baļķa, šis noplēsa liepai lūkus, pataisīja no tiem virvi un sasēja kopā veselu puduri koku. Pūķis atkal bija klāt.

—    Ko tu te dari, brāl?

—    Gribu izcirst visu mežu un aiznest mājās.

—     Nopostīsi manu mežu, brāl! Tad jau labāk es pats pārnesīšu to baļķēnu.

Pūķis uzcēla baļķi plecos un devās mājās. Tur viņš teica sievai:

—     Ko nu iesāksim, siev? Viņš vēl ņems un dusmās nobeigs mūs!

—     Paņem mūsu tēvoča lielo milnu un gāz šim pa galvu! — sieva deva padomu.

Taču vecais bija to noklausījies. Naktī viņš vis nelikās gulēt uz sola, kā parasti, bet gan paņēma miezera stampu, noguldīja uz sola, ietina drānās, uzlika galvgalā cepuri, bet pats tikām apgūlās solapakšā. Pūķis, sataustījis cepuri, trieca pa to ar milnu. Vecais piecēlās, nolika stampu solapakšā, pats apsēdās uz sola un paberzēja pakausi.

—    Lai Dievs tevi izputina līdz ar visu māju, brāl! Man galvā blusa iekoda!

—     Klau, siev, es domāju, ka būšu viņu nositis ar milnu, bet nu šis saka — blusas kodienu vien jutis. Ko lai mēs darām, siev?

—     Iedod viņam maisu zelta, lai iet prom.

—     Ko tev iedot, brāl, lai tu ietu prom? Došu tev maisu zelta, un ej.

—    Labs ir, esmu ar mieru.

Pūķis iedeva vecajam maisu, pilnum pilnu zelta.

—    Ņem, brāl, un ej prom!

—    Savu dāvanu es atnesu pats, nes nu tu savējo!

Pūķis uzcēla maisu plecos un ņēmās nest. Kad viņi nonāca pie zemnīcas, vecais teica:

—    Pagaidi te, brāl, es ieiešu mājā piesiet suņus, citādi tie tevi saplosīs.

Večuks iegāja zemnīcā pie saviem bērniem un izdrāza tiem koka nažus. Tad pamācīja tos — kad'ieraudzīšot pūķi, lai sakot: «Māt, mūsu tēvs ved pūķi, ēdīsim šo nost!» To izdzirdējis, pūķis nosvieda maisu un metās bēgt. Bēgot viņš satika lapsu.

—    Kurp tu mūc, pūķi?

—    Vecais grasījās mani nosist.

—    Nebaidies! Nāc man līdzi, es viņu nogalēšu, — tāds vārgulis vien ir.

So zemnīcas izskrēja bērni un sauca:

—   Māt, lapsa nes mums pūķa ādu, varēsim apsegt zemnīcu! Nu pūķis laidās mukt, sagrāba lapsu un trieca to pret zemi tā, ka pagalam šf bija.

Bet vecais atveda no ciema ratus, iekrāva tajos zeltu, pārcēlās uz ciemu, uzbūvēja sev vairākas mājas un sapirka vēršus un govis.

PULKSTEŅMEISTARS

Reiz dzīvoja nabadzīgs puisēns, kurš devās meklēt sev amata meistaru. Ceļā viņš sastapa priesteri.

—    Kurp tu dodies, manu zēn?

—    Gribu atrast kādu amata meistaru.

—    Klau, zēn, oie manis tev atradīsies vieta. Man ir vēl viens tāds pats puika kā tu. Un vēl man ir seši vērši un arkls. Salīgsti pie manis, varēsi apart un apstrādāt lauku.

Zēns aizgāja viņam līdzi, paņēma arklu, iejūdza vēršus, devās uz tīrumu un ara divas dienas no vietas. Turpat garām gāja Laime un Saprāts, un Saprāts teica Laimei:

—    Ej viņā iekšā!

Bet Laime nebija ar mieru. Tad zēnā iegāja Saprāts. Tai pašā mirkli zēns pameta arklu, nosvieda savas opankas[7] un laida« bēgt prom pa tīrumu. Bet otrais puika joza viņam paka).

—    Nebēdz, brālīt, nebēdz prom!

—    Ak, liec man mieru ar to aršanu!

Zēns nonāca kādā pilsētā, kas bija tik liela kā Bukareste. Tur viņam gadījās iet garām pulksteņdarbmcai. Viņš ieskatījās darbnīca un ieraudzīja puikas, kuri strādāja pie pulksteņmeistara . Kāds no zeļļiem viņam uzsauca:

—    Ko tu tur stāvi un ķīķerē?

Zēns atbildēja:

—    Patīk, un stāvu. Skatos, cik veikli jus strādājat.

Te atnāca saimnieks un sacīja:

—   Ef, puis, salīgsti pie manis uz trim gadiem« tad tu visa izmācīsies un būsi tāds pats meistars ka es!

Vēl viņi piemetināja:

-- Pirmajā gadā tu vienīgi skaldīsi malku, kurināsi krāsni, sēdēsi pie galda un skatīsies, kā strādā citi zelli.

Pie  pulksteņmeistara jau piecpadsmit gadu glabājās ķeizara pulkstenis. Neviens nemācēja to salabot. Šurpu bija braukuši pulksteņmeistari gan no Parīzes, gan no Vīnes, taču salabot pulksteni nebija izdevies ari tiem. Tad ķeizars paziņoja, ka atdošot pusi valsts tam, kuri iedarbināšot pulksteni. Tomēr nevienam tas neizdevās. Pulkstenis prata spēlēt divdesmit Četras dziesmas, un, kad tas spēlēja kādu no tām, ķeizars kļuva jaunāks.

Pienāca Lieldienas. Pulksteņmeistars ar saviem bērniem aizgāja uz baznīcu, un mājās palika tikai veca sieviņa un zēns. Kā parasti, viņš skaldīja malku, plēsa skalus un pēdīgi apsēdās pie galda, kur mēdza strādāt zeļļi. Viņš nepieskārās ne vismazākajam pulkstentiņam. Toties lielo pulksteni viņš paņēma rokās un nolika uz galda. Zēns izskrūvēja no pulksteņa divas skrūves, nospodrināja tās, ielika atpakaļ vietā, un — tavu brīnumu! — pulkstenis atkal sāka iet un spēlēt savas divdesmit četras dziesmas. Zēns nobijies paslēpās, bet ļaudis, izdzirduši pulksteņa dziesmas, steidzās no baznīcas šurp.

Mājās pārnāca ari pulksteņmeistars un noprasīja:

—    Māt, kas man tik labi pakalpojis un salabojis pulksteni?

Vecīte atbildēja:

—    Neviena te nav bijis, tikai zēns tur staigāja gar galdu.

Meistars sāka zēnu meklēt, atrada viņu zirga redelēs un apkampa, cik spēka.

—  Ak tad tu tas biji, manu zēn! Tu esi lielāks meistars par mani. Bet es tevi neturēju nekādā vērtē un liku Lieldienās skaldīt malku!

Nu ieradās skroderi un pašuva pulksteņmeistaram trīs tērpus. Rita agrumā piebrauca kariete ar četriem zirgiem. Pulksteņmeistars paņēma pulksteni un devās ce)ā pie ķeizara. Padzirdējis priecīgo vēsti, ķeizars nokāpa lejā pa pils kāpnēm, satvēra savu pulksteni rokās un atkal kļuva jauns. Tad viņš sacīja pulksteņmeistaram:

—    Atved pie manis ari to, kurš salaboja manu pulksteni!

Bet šis nu teiks:

—    Es pats to salaboju.

—    Ko niekus, tas vis nebiji tu. Ej un atved pie manis to, kurš salabojis pulksteni!

Meistars aizgāja un atveda zēnu. Ķeizars viņu uzrunāja:

—    Ej paņem trīs grozus, pilnus ar dukātiem, un atdod tos

pulksteņmeistaram.

Bet meistaram pašam ķeizars sacīja:

—   Zēnu es tev atpakaļ nedošu. Katru gadu maksāšu viņam desmittūkstoš dukātu — lai pieskata pulksteni, ja nu tas atkal sabojājas.

Zēns palika pie ķeizara veselus trīspadsmit gadus. Ķeizaram bija meita, un nu tā jau bija izaugusi tik liela, ka varēja precēties. Viņa uzrakstīja vēstuli un iedeva to savam tēvam. Kas tur bija rakstīts?

«Tēvs, es izlikšos par mēmu un kļūšu par sievu tam, kurš piedabūs mani runāt.»

Nu ķeizars izsludināja — kas varēšot piedabūt viņa meitu runāt, tas ņemšot viņu par sievu, bet, kurš to neiespēšot, tam galva nost. Ieradās daudz jaunekļu. Tomēr neviens nepanāca, lai ķeizara meita sāk runāt. Ķeizars viņus visus nonāvēja, un nu nenāca vairs neviens. Pēdīgi pie ķeizara atnāca pulksteņmeistara zellis un sacīja:.

—   Ķeizar, ļauj man aiziet pie savas meitas; es piedabūšu viņu runāt!

—   Manis pēc ej, bet vai tu zini, kas rakstīts tai vēstulē tur uz galda? Esmu nozvērējies nogalināt katru, kam tas neizdosies.

—   Ja man neizdosies, tad tu, ķeizar, varēsi nogalināt arī mani.

—    Kad nu tu tik stūrgalvīgi paliec pie sava, tad ej vien.

Puisis saposās skaistās drānās un iegāja princeses istabā.

Meitene darbojās ar izšuvumu. Puisis sveicināja:

—    Labdien!

—             Pateicos tev, pulksteņmeistar. Pasēdi vispirms, atpūties un paēd.

Visus šos vārdus viņš sacīja pats, un, brītiņu pasēdējis, taisījas prom.

—    Ar labunakti, mans kroņlukturi!

—    Lai tev labi klājas, pulksteņmeistar!

Otrā dienā pret vakaru puisi pasauca ķeizars un grasījās viņu nogalināt. Bet puisis lūdzās:

—Laid mani šovakar vēlreiz pie viņas!

Tā nu puisis vēlreiz aizgāja pie princeses un sacīja:

— Jauki, ka atrodu tevi labā omā!

—        Priecājos, ka esi atnācis, pulksteņmeistar! Kad nu esi klāt, paliec un pakavējies, sēdies pie galda.

Taču to visu puisis joprojām runāja viens pats un beigās teica:

—   Ar labunakti!

—    Lai tev labi klājas, pulksteņmeistar!

Nākamajā dienā viņu pasauca ķeizars.

— Nu gan man tevi jānogalina, jo tavs laiks ir beidzies.

—        Tu tak zini, ķeizar — Dievs Cilvēkam piedod trīs reizes, — puisis atteica.

—    Nu, labs ir, ej šovakar vēlreiz pie viņas.

Vakarā puisis aizgāja pie princeses un sacīja:

—    Labvakar, mans kroņlukturi!

—   Paldies, ka atnāci, pulksteņmeistar; sēdies tik pie galda.

—        Pagaidi, pagaidi! Vai redzi Šo nazi man rokā? Es tevi sagriezīšu gabalu gabalos, ja neatbildēsi uz manu jautājumu.

—    Kā tad nu neatbildēšu, pulksteņmeistar!

—   Tad saki, kroņlukturi, vai tu pazīsti ķeizara meitu?

—    Kā nu nepazīšu, pulksteņmeistar!

,v — Un vai tu pazīsti arī trīs ķeizara dēlus?

—    Pazīstu gan, pulksteņmeistar.

ļipil Tas ir jauki, ka pazīsti. Visiem trim brāļiem patika ķeizara meita, taču brāļi nezināja, ka visi trīs mīl vienu un to pašu meiteni. Bet — ko darīja meitene? Viņa gan zināja, ka tie ir brāļi. Kādu vakaru ciemos atnāca vecākais brālis. Meitene pamieloja viņu ar vakariņām, atstāja pie sevis un ieslēdza kādā istabā. Naktī atnāca vidējais brālis; arī to viņa atstāja pie sevis un ieslēdza citā istabā. Pēdīgi atnāca jaunākais brālis, un ari to viņa atstāja pie sevis. Nākamajā rītā viņa ļāva brāļiem satikties. Visi trīs metās cits citam virsū, bet meitene sacīja: «Apstājieties, brāļi, nenogaliniet cits citu! Dodieties mājās, paņemiet katrs desmittūkstoš dukātu un ejiet uz trim tirgus laukumiem. Kas man atnesīs visskaistāko mantu, tam es piederēšu.»

Vecākais brālis devās uz Bukaresti un atrada skaistu spo-

guli. «Ei, tirgotāj,» viņš vaicāja, «cik šis spogulis maksā?» ^ «Nu, desmittūkstoš dukātu.» — «Ak tā. Vai^ tas nav par dārgu?» — «Apskati vien labāk, kas tas par brīnišķu spoguli Ieskaties tajā, un tu ieraudzīsi gan mirušos, gan dzīvos.»

Nu bija vidējā brāļa kārta. Viņš aizgāja uz citu pilsētu un atrada kaftānu. «Ei, tirgotāj, cik šis kaftāns maksā?» — «Nu, desmittūkstoš dukātu.» — «Ko tu runā_, tirgotāj! Kaftāns lai maksātu desmittūkstoš dukātu?» — «Jā gan; paraugies vien, kas tas par kaftānul Tiklīdz tu uz tā apgulsies, tas tevi aiznesīs, kur vien tu vēlies. Nu tu sapratīsi, ka nav par dārgu prasīts.»

Visbeidzot jaunākais brālis aizgāja uz citu pilsētu un nonāca pie kāda žīda. No tā viņš nopirka ābolu. Ābols bija brīnumains — ja to apēda miris cilvēks, tad viņš atkal atdzīvojās. Ar šo ābolu puisis atgriezās pie saviem brāļiem. Kad visi pārnāca pie princeses, viņi atrada to mirušu. Tad jaunākais iedeva viņai apēst ābolu, un viņa tūliņ atdzīvojās, Bet kuru nu lai ņem par vīru? Viņa ņēma jaunāko brāli. Un ko par to teiksi tu?

Te ķeizara meita ierunājās, pulksteņmeistars dabūja viņu par sievu un rīkoja kāzas.

GAIŠREDZĪGAIS ĶEIZARDELS

Kādam ķeizaram bija trīs dēli. Reiz ķeizars sarīkoja svētkus, uz kuriem sanāca visi Bukovinas iedzīvotāji. Te pēkšņi satumsa melna nakts, pa gaisu atlaidās pūķis un nolaupīja ķeizarieni. Viņš to aiznesa uz kādu kalnu dziļi mežos un tad kopā ar savu gūstekni nozuda pazemē, jo tur atradās viņa pils.

Jaunākais ķeizardēls bija gaišreģis, bet vecākie brāļi apgalvoja — šis esot ģeķis. Jaunākais nu aicināja:

—Brāļi, iesim meklēt mūsu māti pa visu valsti!

Visi trīs saposās ceļā un gāja, līdz nonāca pie krustcelēm. Jaunākais vaicāja:

—    Brāli, uz kuru pusi jūs gribat iet?

Vecākais atteica:

— Es iešu taisni.

Vidējais nogriezās pa labi, bet jaunākais — pa kreisi. Tā nu vecākā brāļa ceļš veda uz pilsētām, vidējā — uz ciemiem, bet jaunākā — uz mežiem. Kad visi jau bija labu gabalu nogājuši, jaunākais ķeizardēls pasteidzās atpakaļ un uzsauca brāļiem:

—  Pagaidiet! Kā mēs uzzināsim, ja kāds būs māti atradis? Nopirksim trīs taures, un tas, kurš atradīs māti, pūtīs taurē, lai pārējie dzird un atgriežas mājās.

Jaunākais ķeizardēls nonāca dziļi mežā, un viņam sāka gribēties ēst. Viņš uzgāja ābeli; pilnu āboliem. Taču, tiklīdz jauneklis apēda vienu ābolu, viņam pierē izauga divi brieža ragi. Viņš klusībā nosprieda: «Ko Dievs man devis, to arī nesīšu.»

Jauneklis gāja tālāk, bet, brienot pāri kādai upei, viņam no kauliem nokrita visa miesa. Un atkal viņš nodomāja: «Ko Dievs man lēmis, to nesīšu; lai Viņam paldies.» Tālāk klīzdams, ķeizardēls uzgāja citu ābeli un nolēma: «Apēdīšu vienu ābolu, lai vai man izaug vēl otri ragi.» Taču, līdzko jauneklis apēda ābolu, ragi nokrita. Drīz viņš nonāca pie otras upes un iesaucās:

—   Ak Dievs, pirmīt nokrita mana miesa, un tagad droši vien sabruks visi kauliņi. Tomēr es bridīšu pāri.

Bet, brienot pār upi, uz kauliem izauga jauna miesa, un puisis kjuva vēl skaistāks nekā agrāk.

Nu ķeizardēls sāka kāpt kalnā. Pašā galā, kailā virsotnē, pacēlas klints. Jauneklis izstiepa roku, pastūma klinti malā un ieraudzīja zemē caurumu. Viņš atstūma klinti atpakaļ vietā, laidās atceļā un padeva norunāto zīmi, pūšot savu tauri. Brāļi, to dzirdēdami, atsteidzās pie viņa.

—    Vai esi atradis māti? — brāļi sauca.

—    Jā, nāciet tik man līdzi.

Visi trīs uzkāpa kalnā pie klints.

—    Paceliet klinti malā, — jaunākais ķeizardēls mudināja.

—    Ūja, to mēs nespējam.

—    Labi, tad to izdarīšu es.

Jaunākais ar mazo pirkstiņu pastūma klinti malā un sacīja:

—    Mūsu māte ir te. Kurš nu laidīsies lejup?

Taču abi pārējie brāļi atteica:

—    Es negribu vis.

Tad jaunākais aicināja:

— Nāciet man līdzi uz mežu, plēsīsim liepu lūkus.

Brāļi saplēsa lūkus, novija no tiem virvi un nopina grozu.

—    Es grozā nolaidīšos lejā, bet, tiklīdz paraustīšu virvi, velciet mani augšā.

Tā nu jaunākais brālis nolaidās pazemē un uzgāja tur māju, kurā atrada ķeizara meitu, ko pūķis bija nolaupījis un ieslēdzis šai namā. Meitene vaicāja:

—    Kālab tu atnāci? Ja pūķis tevi atradīs, tad uz vietas nomaitās.

Bet jauneklis jautāja:

—    Saki, vai pūķis nav atnesis šurp arī kādu vecāku kundzi?

—    Nezinu, — meitene atbildēja,,^ bet aizej uz otro māju. Tur dzīvo mana vidējā māsa.

Jauneklis aizgāja pie vidējās māsas, un arī viņa iesaucās:

—    Kālab tu atnāci? Ja pūķis tevi atradīs, tad uz vietas nomaitās.

Ķeizardēls jautāja:

—    Saki, vai te nemīt arī kāda vecāka kundze?

Meitene atteica:

—    Es nezinu, aizej uz trešo māju. Tur dzīvo mana jaunāka māsa.

Arī trešā meitene uzdeva jauneklim to pašu jautājumu, bet viņš savukārt vaicāja:

—    Saki, vai te nemīt arī kāda vecāka kundze?

—   Mīt gan, — meitene atbildēja, — tur, ceturtajā mājā.

Jauneklis aizsteidzās pie savas mātes, un viņa iesaucās:

—    Kālab tu atnāci? Ja pūķis tevi atradīs, tad uz vietas nomaitās.

—    Nebīsties, — dēls mierināja. — Nāc tik man līdzi.

Viņš izveda māti ārā, iesēdināja lūku grozā un sacīja:

—    Pasaki maniem brāļiem, ka augšā jāuzce) vēl trīs meitenes.

Jauneklis deva norunāto zīmi, un brāļi pacēla virszemē māti un pēc tam arī abas vecākās māsas. Taču, pirms ķeizardēls sēdināja lūku grozā jaunāko meiteni, viņš lika tai zvērēt, ka neprecēšoties, pirms ieradīsies viņš pats. Meitene to apzvērēja, jauneklis iecēla viņu grozā un deva brāļiem norunāto zīmi. Pēc tam viņš paņēma akmeni, ielika to grozā un padeva zīmi, nodomājis: «Ja brāļi uzvilks augšā akmeni, tad būs godīgi un pacels virszemē arī mani.» Taču brāļi, uzvilkuši akmeni pusceļu augšā, pārgrieza virvi, lai nogalētu savu brāli, jo domāja, ka grozā sēd viņš.

Atskārtis savu likteni, jaunākais princis sāka rūgti raudāt. Viņš aizgāja uz pili, kur mita pūķis, atvēra galda atvilktni un atrada tajā sarūsējušu gredzenu. Līdzko viņš to paberzēja, no gredzena izlīda mazs vīriņš un teica:

—    Kā es varu tev pakalpot, mans kungs?

Ķeizardēls atbildēja:

—    Iznes mani augšā, pasaulē.

Vīriņš pacēla viņu plecos un iznesa virszemē.

—    Tagad aiznes mani mājās.

Vīriņš aiznesa jaunekli uz dzimto pilsētu. Ķeizardēls bija paņēmis līdzi divas krūzes ar burvju ūdeni. Tiklīdz viņš nomazgājās vienas krūzes ūdenī, viņa seja vērtās gluži nepazīstama, bet, nomazgājies otras krūzes ūdenī, jauneklis atkal bija viņš pats.

Vīriņš nu veda ķeizardēlu uz pilsētu pie skrodera. Princis nomazgājās pirmās krūzes ūdenī un, pārvērties izskatā, aizgāja pie skrodera, kuru ķeizars bija salīdzis darbā uz gadu, lai šis apmācītu jaunos zeļļus. Pie šī skrodera, kuram bija jau divpadsmit zeļļu, princis atrada darbu, jo skroderis nepazina nedz princi, nedz viņa brāļus.

Vecākais brālis, tikko atgriezies pilsētā, bija lūdzis roku jaunākajai no trim māsām, kuras viņa brālis bija izglābis no pūķa. Bet meitene bija atbildējusi:

—     Es neprecēšos, jo esmu zvērējusi gaidīt, līdz pārnāķs mans glābējs.

Tad viņu bildināja vidējais brālis, taču saņēma tādu pašu atteikumu. Nu vecākais ķeizardēls nolēma precēt vecāko no māsām, bet otrais — vidējo. Viņi ataicināja pie sevis skroderi, lai tas pašūtu kāzu tērpus, un iedeva tam audumus. Jaunākais princis lūdza skroderi:

— Ļauj man pašūt tērpus!

—    Nekā nebija, tu nepratīsi pašūt tos pēc mēra!

—    Ļauj nu vien, pašūšu tā, ka derēs kā uzlieti.'

Tad skroderis iedeva jauneklim audumus, puisis paberzēja savu gredzenu, mazais vīriņš atkal bija klāt un vaicāja:

—    Kā es varu tev pakalpot, mans kungs?

—    Te būs audums, — aizej pie mana vecākā brāļa un no-

ņem mērus, lai tērps neiznāktu ne par platu, ne par šauru, bet gan lai derētu kā uzliets, un pašuj to tā, lai vīli ne redzēt nevarētu!

Vīriņš darīja, kā pavēlēts. Nākamajā rītā ķeizardēls atdeva tērpus skroderim un sacīja:

—    Nes nu tos viņiem.

Prinči, ieraudzījuši tērpus, jautāja skroderim:

—       Kas tos šuvis? Līdz šim tev vēl nekad nav izdevies tik labs darbs.

—       Man ir jauns zellis, -— skroderis atbildēja, — tērpus pašuva viņš.

Nu abi brāļi nosprieda:

i—; Jaunākā māsa mūs atraidīja, atdosim viņu par sievu tam zellim, lai viņa kļūst par mūsu kalponi.

Brāļi devās laulāties. Pēc laulībām pasauca pie sevis skroderzelli, lika atnākt jaunākajai māsai un pavēstīja, ka viņai jāprecoties ar zelli. Taču meitene nepiekrita, jo nebija puisī pazinusi savu glābēju. Vecākais ķeizardēls iecirta viņai pļauku, tomēr meitene palika pie sava:

—    Neparko es ar viņu neprecēšos!

—    Precēsies gan!

—    Rauj man vai galvu nost, neprecēšos!

Tad ierunājās jaunākais brālis:

—       Vai zini, princi, kas tev darāms? Ļauj man kopā ar viņu ieiet blakusistabā un parunāties.

Jauneklis kopā ar meiteni iegāja blakusistabā, nomazgāja seju otrās krūzes ūdenī, viņa seja kļuva tāda pati kā agrāk, un meitene viņu pazina.

—    Jā, nu gan es ar tevi precēšos! —viņa iesaucās.

Puisis atkal nomazgājās pirmās krūzes ūdenī, un abi atgriezās pie ķeizara. Tas noprasīja:

—    Vai iesi pie viņa?

—    Jā gan, iešu.

—       Pēc divpadsmit dienām kāzu mielastam jābūt gatavam, — vecākais brālis sacīja, un visi izklīda.

Pagāja sešas dienas. Kāzām vēl nekas nebija sagādāts, jo princis nu bija tikai nabaga skroderzellis. Aizsteidzās desmit dienas, atlikušas bija vairs tikai divas, kad skroderis pasauca līgavaini pie sevis.

—    Ko nu iesāksim? Kāzām nekas nav gatavs.

—    Nerūpējies un nebažījies, gan Dievs mums palīdzēs.

Atlikusi nu bija pēdīgā diena. Līgavainis izgāja laukā, paberzēja gredzenu, mirklī parādījās mazais vīriņš un vaicāja:

>— Kā es varu tev pakalpot, mans kungs?

—    Uzcel man līdz rītausmai triju stāvu pili, kura atrastos uz milzu plātnes un allaž būtu pagriežama pret sauli. Pils jumtam jābūt no kristāla, un uz jumta tev jāizbūvē dīķis, kurā peld un rotaļājas zivis, lai kungi, kas paskatītos augšup, ne nobrīnīties nevarētu par tādu krāšņumu. Ēdieni jāpasniedz zelta traukos, galdā jāliek sudraba karotes un zelta kausi dzeršanai un smelšanai.

Rītam austot, brīnumpils jau bija gatava. Nu jaunais līgavainis teica:

—     Es vēl vēlētos karieti ar sešiem zirgiem, ar simt jātniekiem, kuri jātu karietei pa priekšu, un diviem simtiem, kas pavadītu to no abām pusēm.

Arī šī vēlēšanās acumirklī piepildījās. Tādā greznībā līgavainis un līgava, katrs no savas puses, rīta agrumā devās laulāties uz baznīcu. Kad laulības bija galā, abi atgriezās mājās. Kāzu mielastā ieradās abi brāļi, tēvs un milzum daudz lepnu kungu. Viņi ēda un dzēra, un visi apbrīnodami noskatījās uz jumtu. Pēc maltītes jaunais vīrs uzrunāja kungus:

—    Kas jādara ar to, kurš paceļ roku pret sava brāļa dzīvību?

Viņa brāļi, to dzirdēdami, atbildēja:

U— Tāds ir pelnījis nāvi.

Tad jaunākais ķeizardēls nomazgāja seju ūdenī no otrās krūzes un atguva savu agrāko izskatu. Brāļi viņu tūliņ pazina. Bet jaunakais princis tiem sacīja:

—    Lai Dievs stāv jums klāt, brāļi. Jūs domājāt, ka esmu pagalam, bet tagad paši sev esat izteikuši nāvesspriedumu. Nāciet man līdzi ārā un raidiet gaisā savus šķēpus. Ja jums nebija pret mani ļauna nodoma, tad šķēpi nokritīs zemē jums pie kājām. Bet, ja jūsu nodomi bija nekrietni, tad šķēpi trāpīs jums galvā.

Visi trīs raidīja šķēpus gaisā. Jaunākā brāļa šķēps nokrita viņam pie kājām, bet abu pārējo šķēpi trāpīja pašiem galvā, un vecākie brāļi bija pagalam.

ČIGĀNS PAR ĶĒNIŅU

Reiz dzīvoja kāds ķēniņš, tam bija meita, kura neparko negribēja precēties. Tēvs visādi pierunāja meitu, lai jele izvēloties sev vīru, tas tad mantošot troni, jo šis pats esot par vecu, lai valdītu. Meita atteica:

—   Ieliec avīzēs sludinājumu — kas notrieks bumbieri no mūsu bumbieres, tas kļūs par troņmantnieku un dabūs mani par sievu.

Ķēniņš izsludināja avīzēs, lai uz pili sanākot visi vīrieši. Ieradās gan grāfi, gan prinči. Tomēr bumbieri neviens nejaudāja notriekt.

Turpat netālu dzīvoja nabadzīgs čigāns ar savu sievu. Sieva mūždien vārīja pusdienās mannas putru. Čigāns aizgāja uz pili un ieraudzīja, kā ķēniņmeitas precinieki mētā akmeņus un pūlas notriekt bumbieri, bet nekas šiem neizdodas. Tad viņš griezās atpakaļ uz mājām un prasīja sievai:

—   Iedod man maķenīt mannas putras!

Taču sieva atbildēja:

—   Vairs jau nekā nav; putru bērni izēduši.

Čigāns noskaitās.

—   Nu, tad es tevi pametīšu un apņemšu vācieti par sievu! To teicis, viņš pakampa āmuru, aizdrāzās uz pili Un laida

ar āmuru pa bumbieri. Bumbieris nokrita, ka nošvīkstēja vien.

Galminieki ieveda čigānu pilī, saposa greznās drānās, un viņš kļuva par troņmantnieku. Viņam sanesa ēdienus un dzērienus. Bet čigānam bija kauns ēst; viņš labāk izskrēja dārzā un saplūca pilnas kabatas ar ērkšķogām. Naktī, gulēt nolicies, viņš nu kraukšķināja savas ērkšķogas.

—         Ko tu tur ēd? — jaunā sievai vaicāja. r — Cukuru.

—    Iedod man ari!"

—    Nedošu vis.

Nākamajā dienā čigāns izgāja pastaigāties pa ielu, satika amatnieka zelli un uzsauca tam:

Mainīsimies drēbēm!

—   Es jau nevaru ar tevi mainīties, — zellis brīnījās,-— tu tak esi ķēniņš!

—   Ja nemainīsies, apgriezīšu tev sprandu!

Ko padarīsi — amatnieka zellis novilka drēbes, ķēniņš tās paņēma un zellim atdeva savējās. Nu zellis devās uz pili un kļuva par ķēniņu. Bet čigāns pārradās pie savas sievas un sniedza tai roku. Sieva acis vien iepleta.

—    Tu pārnāci, vīrs?

—   Pārnācu gan, ko lai es iesāku ar to vācieti? Atnes man labāk maķenīt mannas putras, siev, ka varu paēst.

Sieva atnesa putru. Bet, kad čigāns pārnāca mājās nākamo reizi, sieva sacīja:

—   Man nekā nav, bērni visu apēduši.

Vīrs noskaitās:

•  — Tad es atkal iešu, apņemšu vācieti par sievu!

Un gāja prom. Bet pilī viņš dabūja tādu kāvienu, ka turpat vai izlaida garu. Tāpēc atgriezās mājās un aiz dusmām piekāva sievu.

Ja abi nav nomiruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

VELNS UN TRĪS GRĀFA MEITAS

Kādā mežā dzīvoja grāfs ar savām trim meitām. Vienā jaukā dienā pie viņiem ieradās velns, saposies par leitnantu. Aiziet pie grāfa un saka: šis esot leitnants, lai grāfs dodot šim vienu meitu par sievu. Grāfs atdod arī. Aizvedis meiču aiz ceļa līkuma, velns paķēra viņu padusē, uzlidoja svētajās debesīs un aiznesa viņu uz savu māju. Ticis mājās, velns pateica, ka dodoties ceļojumā, iedeva sievai atslēgas un piekodināja — divdesmit trīs durvis viņa drīkstot slēgt vaļā, bet lai nesadomājot atslēgt arī divdesmit ceturtās. Promejot velns aplika meitenei ap pleciem zvērādas apmetni.

Meitene paņēma atslēgas, izgāja pastaigāties dārzā un tad sāka slēgt vaļā durvis. Kad viņa atslēdza arī visupēdējās, pa tām izšāvās liesma un apsvilināja zvērādu.

Trešajā dienā velns atgriežas mājās un redz — apmetnis apsvilis. Viņš sagrāba meiteni un iesvieda to uguns istabā.

Pēc tam velns pārģērbās par grāfu, nolaidās lejā pie vecā grāfa un saka:

—    Es esmu tāds un tāds grāfs.

Uzslavējis abu meitu daiļumu, velns jautāja, vai grāfs vienu no tām nedošot šim par sievu.

—    Ņem, kuru gribi, — grāfs bija ar mieru.

Velris paņēma meitu, aizveda līdz ceļa pagriezienam, tad satvēra meitu savos nagos un aizlidoja svētajās debesīs, uz savu māju. Ar otro māsu viss notika tāpat kā ar pirmo.

Pēc tam velns, pārģērbies par «virsmajoru», atkal devās pie grāfa un klāstīja — šis esot dzirdējis, ka grāfam esot brīnum daiļa meita, un jautāja, vai nedošot meitu šim.

—    Te būs meita, ņem vien! — grāfs atbildēja.

Velns paņēma meitu un aizveda līdz krustcelēm. Tur pasita meiteni padusē un aizlidoja svētajās debesīs uz savu māju. Nu viņš laipnu balsi teica meitenei:

—    Sieva, ņem atslēgas pie sevis, jo es dodos ceļojumā un trīs dienas būšu prom. Te ir divdesmit četras durvis, divdesmit trīs tu drīksti slēgt vaļā, bet visupēdējās gan ne.

Promejot velns arī viņai aplika ap pleciem zvērādas apmetni un sacīja:

—    Mīļā sieva, sagatavo kasti, lai mēs varētu nosūtīt tavam tēvam zelta gabalus.

Kad velns bija prom, sieva noņēma apmetni un nolika to uz galda. Tad izgāja dārzā un atslēdza visas divdesmit trīs durvis. Viņai iešāvās prātā: «Ak kungs, ko gan viņa teiktais varētu nozīmēt? Kāpēc lai es neslēgtu vaļā divdesmit ceturtās durvis? Nu, man visviens, slēgšu tik vaļā.»

Atslēgusi durvis, viņa ieraudzīja ugunī abas savas māsas. Vienu māsu meitene izvilka no liesmām un paslēpa kastē ar zelta gabaliem.

Trešajā dienā mājās pārradās velns un ieraudzīja sievu uz dīvāna. Tur nu viņa gulēja, plecos zvērādas apmetnis, ne matiņš nav apsvilis. Velns noticēja sievai, paņēma kasti ar zelta gabaliem un laidās lejā pie grāfa. Ticis pie grāfa namdurvīm, viņš pieklauvēja.

—    Kas tur ir?grāfs vaicā.

—    Ver vaļā, znots nes tev naudu, velns atbild. Istabā viņš nolika zemē kasti, sacīja sievastēvam: — Pasarg Dievs, laika gan man nav, — un atkal aizšāvās prom.

Atgriezies mājās, velns kopā ar sievu sēdās pie galda un ieturēja maltīti. Paēdis viņš ieminējās, ka šim atkal jādodoties ceļojumā uz trim dienām, bet sieva lai gatavojot vēl vienu kasti zelta gabaliem.

Velns saposās un aizgāja. Kad viņš bija prom, sieva noņēma apmetni, sagatavoja kasti un piebēra līdz pusei pilnu ar zelta gabaliem. Tad izvilka no uguns otro māsu, paslēpa to kastē un piekodināja, lai tikai nekustoties.

Trešajā dienā mājās pārradās velns un, redzēdams kasti ar zelta gabaliem jau gatavu, sacīja sievai, ka nesīšot to viņas tēvam. Tā nu viņš ar visu kasti atkal aizlaidās pie grāfa. Kad velns pieklauvēja, grāfs vaicāja:

—    Kas tur ir?

—    Ver vajā, te tavs znots.

Velns ienesa kasti istabā un sacīja — šim neesot laika, tūliņ pat jāsteidzoties prom.

Mājās viņš teica sievai:

—    Es atkal dodos ceļojumā, sagatavo vēl vienu kasti ar zelta gabaliem. Tā nu būs pēdējā, jo pēc tam es vairs nekad neiešu pie tava tēva.

Kad velns bija prom, sieva ķērās pie darba — darināja kasti un piebēra to līdz pusei pilnu ar zelta gabaliem. Tad paņēma maisu miltu, salipināja no tiem sievieti, gluži līdzīgu sev — ne par lielu, ne par mazu —nogrieza sev matus un uzlika tos miltu lellei galvā. Pati paslēpās kastē un no iekšpuses aizslēdza vāku. Velnam viņa jau iepriekš bija pateikusi, ka varbūt gulēšot aizmigusi uz dīvāna, kad pārnākšot vīrs; ēdiens tad būšot uz galda, bet šo lai nemodinot. Viņa pa miegiem varot pārbīties un nomirt. Labāk lai vīrs vispirms aiznesot kasti viņas tēvam, bet, kad atgriezīšoties, arī šī jau būšot augšā un abi varēšot ieturēt maltīti.

Velns tā arī darīja un nesa kasti grāfam, ir nenojauzdams, ka grāfa meita paslēpusies kastē. Noticis lejā, velns klauvēja pie durvīm. Grāfs atsaucās:.

—    Kas tur ir?

—    Ver vaļā, te tavs znotsl — velns sacīja.

Istabā viņš nolika zemē kasti un pats aizgāja. Te meitene pieklaudzināja pie vāka — lai tēvs verot kasti vajā. Kad tēvs bija atvēris kasti, meitene lika, lai viņš no visām pusēm apslacinot māju ar svētīto ūdeni.

Velns pārradās mājās un atrada meiteni guļam uz dīvāna. Redzēdams viņu vēl aizmigušu, velns sāka prātot — modināt vai ne. Tomēr nociesties viņš nejaudāja un pieskārās meitenei. Velna pirksti iedūrās gulētājai krūtīs, un nu viņš attapa, ka tā nav grāfa meita. «Te tev nu bija, es esmu velns, bet tas skuķis ir vēl lielāks velns par mani!» viņš nosprieda.

Velns nu šāvās lejā, lai nogalētu itin visus, ko vien atradīs grāfa mājā. Taču mājā iekšā viņš nemaz netika, jo tā bija apslacīta ar svētīto ūdeni. Trīs dienas un trīs naktis velns līda vai no ādas laukā, līdz beidzot saprata, ka neko nespēs izdarīt. Tad viņš nokliedzās — lai šie dzīvojot, kamēr vien pastāvēšot pasaule —, un laidās prom.

MUĻĶIS KĻŪST PAR ĶĒNIŅU

Reiz dzīvoja birģermeistars, kam bija deviņi dēli. Viens no tiem bija muļķis. Viņš ēda kopā ar cūkām. Kad brāļiem vajadzēja iet karadienestā, muļķi neviens līdzi neņēma. Tad viņš devās klejot pa pasauli. Taču drīz vien viņam sāka klāties tik slikti, ka vai badā jāmirst. Trūkuma spiests, viņš aizrakstīja tēvam — šis nu esot unteroficieris, lai tēvs atsūtot šim simt mārku. Tēvs atsūtīja arī. Drīz muļķis atkal aizrakstīja tēvam — lai atsūtot divsimt mārku, šis esot leitnants. Tēvs atkal atsūtīja naudu. Nepagāja necik ilgi, kad muļķis rakstīja vēlreiz — lai atsūtot trīssimt mārku, šis esot majors. Te nu tēvs sāka prātot: «Ja jau viņš ir majors, kālab tad lūdz man naudu? To vēstuli viņš būs sūtījis tik aiz savas muļķības.» Tāpēc tēvs vairs naudu nesūtīja.

Bet dēls mira vai nost aiz bada un devās pie ķēniņa. Ķēniņš trīs reizes izsvieda viņu pa durvīm. Tomēr muļķis gāja tik un gāja iekšā, līdz ķēniņš noprasīja:

—    Ko tu gribi?

—    Es gribu darbu, — muļķis atbildēja, — bet tikai tik daudz, lai no tā varētu pārtikt.

—    Kādu darbu tad tu proti? — ķēniņš vaicāja.

—Visviens, kādu, — muļķis attrauca.

Ķēniņš ieminējās — nez, vai puisis varētu atnest vismazāko gredzentiņu, kas jaunākajai ķēniņmeitai pirkstā. Par ko ne, šis atsaucas. Tad ķēniņš nobrīdināja — ja neatnesīšot gredzenu divu gadu laikā, tad galva nost.

Tā nu muļķis devās ceļā un gāja tik taisni vien — pāri upēm, cauri mežiem, pa laukiem. Ja ceļš meta līkumu, viņš vis nesekoja tam, bet gan soļoja taisni. Nostaigājis jau pusotra gada, muļķis nolikās ceļmalā un sāka raudāt. Te, kur radusies, kur ne, pie viņa pienāca sirma vecīte un vaicāja:

—    Kālab tu raudi?

—     Es saderēju ar ķēniņu, — jauneklis atbildēja. — Ja neatnesīšu gredzenu no jaunākās ķēniņmeitas pirksta, ķēniņš mani nogalinās.

—     Neraudi vis, dēliņ, — vecīte mierināja. — No šīs pašas vietas tev jānoiet pazemes ceļš triju mēnešu garumā. Kad būsi galā, ieraudzīsi pie durvīm stāvam divus vīrus. Tevi ieraudzījuši, tie atvērs muti, lai tevi apritu. Bet tev nav ko baidīties, izlēc tik starp abiem cauri un apgulies meitenes gultā. Kad pusnaktī atnāks meitene, arī viņa atvērs muti, lai tevi aprītu. Bet tev nav ko baiļoties; un, kad viņa sacīs, lai tu celies augšā no gultas, tad saki, ka necelsies, kamēr viņa tev neatdos vismazāko gredzentiņu no sava mazā pirkstiņa.

Tā viss arī notika, un ķēniņmeita atdeva savu gredzenu. Kad viņa iedeva vienu, jauneklis lūdzās:

—    Meitiņ, atdod man arī otru gredzenu!

Kad viņa iedeva otru, jauneklis nerimās:

— Dod man arī trešo!

Viņa atdeva arī trešo. Nu jauneklis bija dabūjis visus gredzenus, un meiča sacīja:

—     Ja nu tu esi saņēmis no manis gredzenus, tad ņem arī mani pašu. Jo bez gredzeniem man vairs nav dūšas.

Jauneklis ņēma meiteni līdzi atceļā. Abiem būtu bijis jāiet divus gadus, taču galā viņi nonāca trīs mēnešos. Kad abi iegāja pilsētā, kur dzīvoja ķēniņš, jauneklis sacīja meitenei:

—    Paliec te, kamēr aiziešu pie tava tēva.

Nostājies ķēniņa priekšā, jauneklis sveicināja:

Es Labdien!

—   Vai gredzenu atnesi? — ķēniņš noprasīja.

_ Atnesu gan. Un ko tu teiktu, ja es piedevām būtu atnesis arī otro un trešo gredzenu? Ko tu teiktu, ja es būtu atvedis arī tavu meitu?

—             Ja tu būtu atvedis arī manu meitu, — ķēniņš atbildēja,

—   tad tev būtu jātop par ķēniņu, bet viņai — par ķēniņieni.

Nu jauneklis aizgāja pēc meitenes un pārveda viņu mājās. Tēvs un māte, ieraudzījuši meitu, sāka raudāt aiz prieka. Bet jauneklis kļuva par otru ķēniņu.

Nodzīvojis ar jauno sievu sešas nedēļas, viņš aizsūtīja vēstuli savam tēvam un paziņoja, ka esot kļuvis par ķēniņu. Vēstuli izlasījis, tēvs nosmējās yien un neatbildēja dēlam. Jauneklis nosūtīja vēl četras vēstules, bet atbildes nesaņēma. Tad viņš sacīja sievai, ka šim vajadzēšot aizbraukt pie tēva, un lika kučieriem, lai aizjūdz četrus zirgus. Viņš iesēdās karietē un par pavadoņiem ņēma līdzi četrus kalpus un divus kučierus.

Braucis līdz pat pusnaktij, jauneklis nonāca pie kādas viesnīcas. Kariete apstājās, viņš devās iekšā un apvaicājās, vai te varot pārnakšņot. Viesnīcnieks atbildēja — varot gan, kā nu ne. Taču kalpi neatstāja karieti vāgūzī, bet gan iebrauca dārzā.

Ķēniņš likās gultā un aizmiga. Bet viesnīcā slēpās četrdesmit astoņi laupītāji; tie nogalēja kalpus, kučierus un zirgus un salauza karieti. Viesnīcā mita arī kāda jauna meitene; viņa aizskrēja pie ķēniņa, pamodināja to un sacīja — ja šis atdošot viņai gredzenu no sava mazā pirkstiņa, tad viņa ko pateikšot. Ķēniņš atdeva gredzenu, un meitene teica:

—    Celies žigli augšā un steidzies prom! Jo te ir četrdesmit astoņi laupītāji, viņi nomaitāja visus tavus zirgus, kučierus un kalpus un nu nāks nomaitāt arī tevi pašu!

To padzirdējis, ķēniņš vienos kreklos izlēca pa logu no otrā stāva un laidās bēgt. Laupītāji viņu nepanāca, viņš steidzās, līdz tika pie tēva, un tad izstāstīja, ka tagad esot ķēniņš. To dzirdot, tēvs uzbrēca:

—   Tu, muļķi, vācies ārā cūkas ganīt, un arī ēdīsi tu kopā ar tām! Tas, ko ēdīs cūkas, būs gana labs ari tev!

Tikmēr jaunā ķēniņiene sūtīja vēstules jaunekļa tēvam: «Vai jauneklis tur ir vai nav?» Taču tēvs neatbildēja, un viņa dabūja gaidīt veselas sešas nedēļas. Tad ķēniņiene pavēlēja kučieriem, lai aizjūdz sešus zirgus, un lika ierasties zaldātu pulkam. Viņa sēdās karietē un zaldātu pavadībā devās ceļā.

; Ari ķēniņiene brauca pa to pašu ceļu un pusnaktī nonāca pie viesnīcas, kur bija iegriezies viņas vīrs. Jautāts, vai te varot pārnakšņot, viesnīcnieks atteica — varot gan, kā nu ne. Tad ķēniņiene uzsauca zaldātiem, lai ceļot teltis, bet pati iegāja viesnīcā un pasauca vakariņas. Ēdienu atnesa tā pati meitene, kurai ķēniņš bija iedāvinājis gredzenu. Ķēniņiene pamanīja gredzenu meitenes pirkstā un pazina to. Tūliņ pat viņa noprasīja, kur meitene gredzenu ņēmusi, un uzsauca:

—    Ak tu, palaidne, atdosi man gredzenu vai ne?

Meitene novilka gredzenu un atdeva to. Ķēniņiene nu ņēmās tincināt, kā meitene tikusi pie gredzena, un vēl piebilda:

—    Ja neteiksi patiesību, es tūliņ likšu nodedzināt viesnīcu!

Meitene izstāstīja visu patiesību. Kad stāsts bija galā, ķēniņiene izveda meiteni sev līdzi ārā un pavēlēja zaldātiem sašaut viesnīcu gabalgabalos, jo tur iekšā slēpjoties četrdesmit astoņi laupītāji. Zaldāti sāka šaut uz viesnīcu un nogalināja visus, kas tajā bija.

No rīta kučieri aizjūdza zirgus, un visi devās tālāk. Ce]ā ķēniņiene pārģērbās sava vīra drānās un nu izskatījās gluži kā pats ķēniņš. Ieradusies ciemā, kur dzīvoja jaunekļa tēvs, ķēniņiene apvaicājās, kur mītot tāds un tāds birģermeistars, kam esot deviņi dēli. Nonākusi pie birģermeistara, viņa to uzrunāja:

—    Birģermeistar, tev esot deviņi dēli. Vai vari savus dēlus parādīt man?

Nu birģermeistars klāstīja:

—    Astoņi dēli ir karadienestā, bet viens ir jucis un velk dzīvību kopā ar cūkām.

^— Lai būtu, kā būdams, — ķēniņiene attrauca, — ved viņu šurp!

—    Ak, ķēniņ; Ј9 birģermeistars tielējās, — nevedīšu vis, viņš tak ir tik dumjš un man viņa dēj jākaunas.

Tomēr ķēniņiene pavēlēja saviem zaldātiem, lai ejot un vedot jaunekli šurp, pat ja šis būtu tik netīrs, ka ne muša tam negribētu piedurties.

Kad nu zaldāti atveda jaunekli, ķēniņiene viņu apskāva un lēja gaužas asaras. Tad novilka ķēniņa drānas un atdeva tās jauneklim. Nu ķēniņiene teica savam vīram:

—    Mī]ais vīrs, par to, ka tavs tēvs lika tev ēst kopā ar cūkām, es viņu dzīvu sadedzināšu!

—    Mīļā sieva, — ķēniņš atteica, — ja jau viņš tā izrīkojies ar mani, lai tad iet pie visiem velniem!

Ķēniņiene pasauca savus zaldātus, abi ar vīru iesēdās karietē un brauca mājās.

Ja viņi nav nomiruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

BRĪNUMU KALNS

Kaut kur tālu tālu reiz dzīvoja kāds akmeņkalis. Viņš bija vecs, un viņa sievai nebija bērnu. Taču beidzot viņai piedzima dēls, un visi nevarēja vien nobrīnīties, jo vīrs ar sievu jau bija gaužām veci.

Kad tēvs nomira, viņa vietā sāka strādāt dēls. Kādu dienu atnāca vecs vīriņš. Kad jauneklis viņu ieraudzīja, vecītis jautāja:

—    Vai gribi nākt man līdzi meklēt dienišķo maizi?

—    Jā, — Ansis piekrita.

—     Pavēli man, lai pārvēršos par vecu zirgu, — vecītis pamacīja. Ansis paklausīja, bet zirgs ierunājās: — Kāp nu man mugurā, dosimies ceļā.

Tā vecais zirgs ar Ansi mugurā aizrikšoja pa lielceļu. Vecais zirgs teica Ansim:

—    Ja tu uz lielceļa ko ieraugi vai saklausi, tad apskati labi, kas tas īsti ir; bet, ja gadās kas darāms, tad izdari to.

Re nu, un tagad mēs kopā ar viņiem abiem pa lielceļu esam nonākuši pie kalna. Te Ansis ierunāsies:

—    Es kaut ko dzirdu!

—    Ej paskaties, kas tur ir!

Ansis nokāpa no zirga, lai paskatītos. Viņš ieraudzīja mazu zivtiņu spārdāmies sausumā. Ansis to pacēla un iemeta ūdenī. Un — ko tu neteiksi! Zivtiņa uznira virs ūdens un sacīja:

—    Ja tev vajadzēs palīga, tad tikai pasauc mani — zivju ķēniņu, un es visu izdarīšu.

Abi ceļinieki kāpa tālāk pakalnā.

—    Nepieskaries itin nekam, ko redzi, — vecais zirgs piekodināja, lai gan acīs krita visādas jaukas lietas. Bet — paskat vien! Vējš iepūta jauneklim mutē putna spalvu. Divas tris reizes viņš to izspļāva, taču spalva ikreiz atgriezās, kur bijusi. Tad Ansis notvēra to saujā; spalva bija skaista, un viņš iebāza to kabatā.

Nu abi nonāca pie vecas pils, no kuras skanēja skaļi saucieni.

—   Aizej paskaties, kas tur notiek, — zirgs mudināja, un jauneklis aizgāja pie pils un pieklaudzināja pie vārtiem. Taču neviens nenāca. Tad viņš atvēra vārtus pats un devās iekšā, lai palūkotos, kas tur notiek. Viņš ieraudzīja gultā guļam milzi, tas bija slims un gluži vārgs. Nebija arī kalpones, kas varētu atnest viņam ēdienu.

—    Kas tev kaiš, vecais? — puisis jautāja.

—    Man nav kalpa. Ej sagādā man kādu drusku ēdamā un atnes kausu alus!

Milzis nu saēdās pilnu vēderu un sacīja puisim — lai tik pasaucot šo, ja kas jāpalīdz.

Ceļinieki laidās tālāk. Vecais zirgs jautāja:

—    Ko tu redzēji kalnā?

—    Tikai vienu mazu spalviņu, ko vējš iepūta man mutē.

—   Vai tu to spalvu paņēmi?

—   Jā, tā ir man kabatā.

—    Sī spalva nesīs mums likstas; bet paturi vien, nepalaid to vējā, — zirgs noteica.

Un, raugi! Jauneklis devās uz lielu pili prasīt darbu. Ārā iznāca kungs, lai paskatītos, cik šis krietns strādnieks, un palika apmierināts. Tad Ansis meklēja guļvietu. Kungs teica, lai gu)ot vien pilī._

—    Nē, — Ansis iebilda, — es labāk iešu uz stalli pie sava vecā zirdziņa.

Visi brīnījās, kas Ansis par varenu strādnieku, bet spēku viņam deva burvju spalva. Kādu dienu viens no kalpiem sacīja kungam:

—    Pasauc viņu šurp, kungs, lai varu atņemt viņam to spalvu.

Tā kungs arī izdarīja, un, kad Ansis atnāca, kalps atņēma viņam spalvu un nolika uz galda citu.

—    Nu tā man rokā, kungs, — kalps teica, — taču vīrs, kurš atnesis spalvu, spēj atnest arī pašu putnu.

Ansis pastāstīja vecajam zirgam, ka kungam nu vajadzīgs putns.

—     Ej, Ansi, un palūdz, lai kungs dod tev trīs dienas laika un trīs naudas zutņus, — zirgs pamācīja. Tad abi laidās ceļā pēc putna.

—    Ansi, dodies uz to pili, — zirgs sacīja, — un ej iekšā. Tu redzēsi Jaudis sēžam pie klāta galda, bet nepieskaries nekam. Pašā kaktā tu ieraudzīsi būri ar putnu, kas izskatīsies pagalam noplucis. Nekavējies un ņem putnu ciet!

Un, raugi! Ansis ar visu putnu iznāca atpakaļ pie vecā zirga, un viņi aizveda putnu kungam. Kad kungs un kalps ieraudzīja putnu, kalps teica kungam:

—     Putns gan ir skaists, taču pilskundze ir vēl skaistāka. Vīrs, kas atnesa putnu, spēj atvest arī kundzi.

Un, raugi! Ansis izgāja ārā pie vecā zirga. Viņš izstāstīja zirgam, ka kungs gribot, lai šim atvedot pilskundzi.

—     Es tevi brīdināju par to spalvu, Ansi. Ej, izlūdzies no viņa trīs dienas laika un trīs naudas zutņus, pilnus ar zeltu!

Ansis devās pie kunga, izteica savu lūgumu un saņēma gan naudu, gan trīs dienas laika.

Nu abi devās ceļā un sāka tērzēt. Zirgs sacīja Ansim:

—   Ansi, vēlies, lai es pārvēršos par kuģi tālu jūrā!

Tiklīdz šie vārdi bija izrunāti, kuģis bija jūrā un Ansis —

uz kuģa; tas bija pilns ar krāšņu zīdu. Nu viņi burāja uz pili.

1 — Ansi, ej uz pili un saki, ka gribi aprunāties ar kundzi. Pie tevis kāda atnāks, bet tā vis nebūs kundze. Neliecies mierā un uzstāj, ka tev jāredz pati kundze.

Ansis aizgāja uz pili un pieklauvēja pie durvīm. Un, raugi! Pie viņa iznāca kāda kundze. Taču tā nebija vis īstā kundze, bet gan viņas kalpone. Ansis sacīja:

—   Es gribu runāt ar pašu kundzi!

Kalpone iegāja atpakaļ pilī, lai paaicinātu kundzi. Un patiesi! Ārā nu iznāca kundze pati. Ansis pastāstīja viņai, ka jūrmalā aiz pils esot pietauvojies kuģis; tad nu viņa devās lejā uz krastu, lai aplūkotu zīda drānas. Kad kundze tika uz kuģa, Ansis atstāja viņu vienatnē lejā pie zīda drānām, bet pats uzkāpa uz klāja. Viņš pacēla enkuru, un kuģis traucās prom.

Drīz viņiizbrauca tālu jūrā, un kundze nu bija laimīgi sagūstīta. Uznākusi uz klāja un ieraudzījusi, kas noticis, viņa izvilka no kabatas atslēgu un iemeta to dzelmē. Odens sabangojās milzu viļņos, un sacēlās negants vējš. Un — skat! Viņi aizburāja atpakaļ pie Anša kunga pils.

Nu Ansis veda kundzi pie pils saimnieka. Kungs un kalps pārmija pa vārdam. Pēdīgi kalps noteica:

—   Vīrs, kurš spējis atvest kundzi, spēj atvest arī pili!

Ansis aizgāja pie vecā zirga un visu tam izstāstīja.

— Redzi nu, Ansi, es tevi brīdināju, ka tā spalva nesīs mums likstas. Ej nu atkal pilī un izlūdzies no kunga trīs dienas laika un trīs maisus, pilnus zelta.

Ansis aizgāja pie kunga un saņēma visu, ko lūdzis.

Abi atkal laidās ceļā. Vecais zirgs vaicāja Ansim:

—    Ko tev milzis toreiz teica?

—   Viņš teica, ka palīdzēšot man.

—    Tad kāp kalnā un teic viņam savu lūgumu! — zirgs pamācīja.

Ansis aizgāja uz milža pili un izstāstīja, kas šim atgadījies. Milzis gardi nosmējās par Ansi un sūtīja, lai puisis atnesot ķēdi, bet Ansis nejaudāja pakustināt ne ķēdes posmu. Milzis atkal nosmējās, izgāja ārā pats, paķēra ķēdi un uzsvieda sev plecā. Tad abi devās uz kundzes pili. Milzis apmeta ķēdi ap pili, pacēla pili plecos un aiznesa to kundzei.

Taču ap kundzes pili slējās augsts mūris ar aizslēgtiem vārtiem. Tāpēc kundze teica Ansim:

—    Man vajadzīga vārtu atslēga. Citādi es nevaru atslēgt vārtus.

Ansis aizgāja un pastāstīja to vecajam zirgam.

—            Ansi, es tevi brīdināju par to spalvu, — zirgs noteica,

—  bet ej nu vien un palūdz to un to.

Puisis aizgāja un dabūja visu, ko lūdzis ceļojumam.

Abi atkal bija uz lielceļa.

—   Ansi, ko tev teica mazā zivtiņa?

—    Tā teica: «Tavā labā es varu izdarīt itin visu, ja tev vajadzēs palīga, pasauc zivju ķēniņu!»

Ansis un vecais zirgs devās uz to vietu, kur bija atraduši zivtiņu, un Ansis to pasauca. Un, raugi! Zivtiņa bija klāt. Ansis pavaicāja tai par atslēgu.

—    Labi, Ansi, tūliņ pameklēšu.

Zivtiņa nozuda un nerādījās ilgu laiku. Taču, kad tā atgriezās, tad bija atradusi atslēgu un iedeva to Ansim. Zivtiņa aizpeldēja, bet vecais zirgs un Ansis atgriezās mājās.

Ansis atdeva atslēgu kundzei, un viņa sacīja:

—    Teic nu, Ansi, ko tu gribi — lai krīt tava galva vai tava kunga galva?

Ansis prātoja, ko lai atbild. Tad viņš lūdza:

—    Nenogalini viņu, nogalini labāk mani!

—     Labi runāts, Ansi, labi runāts! — kundze iesaucās. — Ja tu būtu runājis citādi, tad tiktu nomaitāts, bet nu tiks nomaitāts tavs kungs.

Tā arī notika. Bet Ansis apprecēja kundzi, un abi dzīvo vēl šodien.

ZAĻAIS VĪRS

Kādās dzirnavās dzīvoja jauns vīrs ar savu kalponi. Sis vīrs bija liels kāršu spēlmanis. Neviens nejaudāja viņu pieveikt, viņš bija pārāks par visiem.

Reiz pie viņa iegriezās kāds kungs. Abi pārmija pa vārdam.

—    Vai gribi uzspēlēt? — kungs jautāja vīram, jo uz galda gulēja kārtis.

—    Labs ir, — vīrs piekrita.

Abi sāka spēlēt. Kad dzirnavnieks bija apspēlējis kungu, šis vaicāja:

—    Ko tu par to gribi?

—    Es labprāt gribētu pili, — dzirnavnieks Ansis atbildēja. Tiklīdz viņš pateica šos vārdus, tā pils bija klāt, ka noskan.

Nu kungs teica Ansim:

—    Vai gribi saspēlēt vēlreiz?

—    Labs ir, — Ansis piekrita.

Abi sāka spēlēt, taču šoreiz vinnēja kungs un teica Ansim:

—    Tagad tev jāuzmeklē mana pils. Mans vārds ir Zaļais vīrs, kas dzīvo Aizzemē. Bet, ja tu pa vienu gadu un vienu dienu nesameklēsi manu pili, tad es tev nocirtīšu galvu.

Pagāja laiks. Ansis sēdās zirgā un meklēja Za]o vīru. Viņš aizjāja tālum tālu, tur valdīja sals un visapkārt pletās sniega klajums. Uznāca nakts, un Ansim sagribējās ēst. Te viņš pamanīja mazu būdiņu lielceļa malā. Nolēcis no zirga, viņš piegāja pie durvīm un pieklauvēja.

Paskat vien — ārā iznāca maza, veca sieviņa. Ansis palūdza viņai naktsmājas.

—    Kā tad, — vecīte atsaucās, — nāc tik iekšā!

Ansis apsēdās pie pavarda un tērzēja ar vecīti, kamēr tā gatavoja šim vakariņas. Ansis jautāja vecītei, vai tā ko nezinot par kādu cilvēku, vārdā Zaļais vīrs, kas dzīvojot Aizzemē.

—     Nē, — vecīte atbildēja, — viņa vārda es nekad neesmu dzirdējusi. Bet rītā es tev pateikšu, vai viņu pazīst ceturtā daļa visas pasaules.

No rīta abi paēda brokastu. Tad vecīte izgāja ārā un paaicināja jaunekli līdzi. Ārpusē pie durvīm bija pieslietas trepes. Vecīte uzkāpa uz būdiņas jumta un iepūta ragā. Paskat vien — tūliņ sanāca pulka ļaužu. Vecīte tiem jautāja, vai tie ko zinot vai esot dzirdējuši par tādu un tādu vīru. Nē, ļaudis atteica, tāda vārda šie vēl nekad neesot dzirdējuši, un devās prom.

Vecīte atkal iepūta ragā. Nu salidoja pulka putnu. Viņa jautāja putniem, vai tie ko zinot, vai esot dzirdējuši par Zaļo vīru. Kad nu putni tikai nogrozīja galvu, viņa tiem uzsauca:

— Prom no šejienes!

Un putni aizlidoja.

Nu vecīte sacīja Ansim:

—    Man vēl ir māsa. Ej pie viņas un aprunājies, jo viņai zināms vairāk nekā man. Ņem manu zirgu, bet savējo atstāj še.

Viņa iedeva Ansim dzīparu kamolīti un lika pārmest to zirgam pār ausīm. Ansis tā arī izdarīja un kāpa zirgam mugurā. Drīz viņš nonāca pie būdiņas, kas izskatījās uz mata tāda, kā stāstīts. Veca sieviņa ieaicināja Ansi būdiņā un teica:

—    Kur tas laiks, kopš neesmu redzējusi savas māsas māju!

Ansis aizveda zirgu uz stalli, un večiņa sauca viņu vakariņās. Abi apsēdās pie galda un ieturēja maltīti. Paēduši abi sāka tērzēt, un Ansis, pateicis večiņai Zajā vīra vārdu, jautāja, vai viņa par tādu neesot dzirdējusi.

—    Nē, — viņa atbildēja, — tāda vārda gan man vēl nav

gadījies dzirdēt. Bet gan jau rīt no rīta tu kaut ko par viņu uzzināsi. # i

Viņi devās pie miera. Nākamajā rītā, kad abi bija paēduši brokastu, večiņa izgāja ārā, pasauca Ansi, uzkāpa pa trepēm un iepūta ragā.

Paskat vien — saskrēja vai puse pasaules. Visi sanāca vienkop, un sieviņa jautāja, vai tie esot ko dzirdējuši par Zaļo vīru. Bet nekā, tāda vārda neviens nebija dzirdējis.

—   Tad prom no šejienes! — večiņa uzsauca.

Viņa vēlreiz iepūta ragā. Paskat vien — pie večiņas salaidās puse visu pasaules putnu, un viņa jautāja, vai tie ko zinot vai esot dzirdējuši par tādu vīru. Nē, tāda vārda šie nekad neesot dzirdējuši.

—     Tad prom no šejienes! — večiņa uzsauca putniem. — Nāc iekšā, Ansi, man ir vēl viena māsa, un, ja nezinās viņa, tad nezinās neviens. Kāp manā zirgā, Ansi, bet manas māsas zirgu atstāj še. Paņem vēl šo dzīparu kamolīti un pārmet to zirgam pār ausīm.

Ansis tā arī izdarīja. Drīz viņš nonāca pie vecākās māsas namiņa. Viņa stāvēja durvīs un noskatījās Ansī un viņa zirgā.

—     Tas jau manas māsas zirgs, — vecīte noteica. — Kur tas laiks, kopš neesmu to redzējusi! Ved nu zirgu stallī un padod tam barību.

Ansis paklausīja. Tad vecā sieviņa ieaicināja viņu būdiņā uz vakariņām. Abi apsēdās pie galda, paēda, cik sirds kāro, un Ansis, runādamies ar večiņu, pajautāja, vai tā esot ko dzirdējusi par Zaļo vīru.

—     Nē, — sieviņa atteica, ļfļ tāda vārda es vēl nekad neesmu dzirdējusi. Bet gan jau rīt no rīta tu kaut ko par viņu uzzināsi.

Nākamajā rītā večiņa piecēlās, iekūra uguni, uzlika uz pavarda katlu un pasauca Ansi. Viņš apsēdās pie galda, un abi paēda brokastu. Pēc tam viņi apsēdās pie uguns; Ansis pakšķināja pīpi un tērzēja ar veco sieviņu. Tad viņa piecēlās, izgāja ārā, pasauca Ansi, uzkāpa pa trepēm un iepūta ragā.

Un paskat vien! Pie viņas sanāca visi pasaules iemītnieki. Večiņa jautāja, vai tiem esot kas zināms par Zaļo vīru. Nē, tāda vārda šie nekad neesot zinājuši.

—    Prom no šejienes! — večiņa iesaucās. Un visi aizgāja.

—     Pagaidi brītiņu, Ansi, es sasaukšu visus pasaules putnus, — večiņa noteica un atkal iepūta ragā.

Paskat vieni Pie viņas atlidoja visi putni. Viņa jautāja, vai tie ko zinot par tādu un tādu vīru.

—    Es jums pateikšu viņa vārdu — viņu sauc Zaļais virs.

Tomēr putni atbildēja — nē, viņa vārda tie nekad neesot

dzirdējuši.

Nu večiņa nokāpa lejā, atvēra savu grāmatu, lai pārbaudītu, vai visi putni bijuši klāt, un atrada, ka viena putna trūcis. Viņa atkal uzkāpa uz jumta un iepūta ragā. Un paskat! Nu atlidoja arī vispēdējais putns. Tas bija ērglis.

—    Sasodītais, kur tu tik ilgi kavējies? — večiņa sirdījās.

—     Es biju pie kāda vīra, nupat esmu atgriezies no Zaļā vīra zemes.

Un ērglis izstāstīja, kur tā atrodama.

Prom no šejienes! — uzsauca večiņa. — Vairāk es arī negribu zināt. Nāc nu iekšā, Ansi, man tev kas sakāms. Atstāj manas māsas zirgu šeit un ņem manējo, bet šo dzīparu kamolīti pārmet zirgam pār ausīm!

Ansis uzkāpa zirgā, un večiņa pamācīja:

—    Ceļā nekam nepieskaries! Ļauj zirgam rāmu soli. Tu nonāksi pie liela ezera un tajā ieraudzīsi trīs baltus putnus; kāp tad no zirga nost un paslēpies krastā. Tu redzēsi baltos putnus tuvojamies, nometam spalvu tērpu un peldamies. Divi reizē laidīsies ezerā un peldēsies, pēdējais gan kavēsies, bet pēdīgi nometīs spalvas. Tad peldēs tie visi. Uzmanies nu, Ansi, ej turp, paņem trešā putna spalvas un paturi pie sevis. Putns atnāks un prasīs spalvas atpakaļ. Bet tu nedod vis un liec, lai putns aiznes tevi pār ezeru uz sava tēva pili.

Ansis darīja, kā pavēlēts. Viņš devās ceļā:; atrada ezeru, par kuru bija stāstījusi večiņa, un, kad pēdējais putns bija ielaidies ūdenī, Ansis paņēma tā spalvas.

—     Aiznes mani pār ezeru uz sava tēva pili! — viņš lika putnam.

—    Man nemaz nav tēva, — putns atteica.

—     Ir gan! — Ansis sauca.

—    Nav vis! — putns tiepās.

Tad putns sāka raudāt un prasīja atpakaļ savas spalvas.

—    Aiznes mani pār ezeru, tad dabūsi savas spalvas, — Ansis sacīja.

—   Tad kāp man mugurā, tikai, pilī nonācis, nestāsti manam tēvam, ka es tevi pārnesu pār ezeru.

Putns pārnesa Ansi pār ezeru, bet otrā krastā pārvērtās par jaunavu.

Nu Ansis devās uz pili un, nonācis pie vārtiem, pieklauvēja. Paskat — ārā iznāca kungs un jautāja:

: Vai tu, Ansi, pats atradi manu namu? Gan jau pie tevis būs bijusi kāda no manām meitām!

—     Ūja, kur nu, ļļj Ansis attrauca, — neesmu redzējis nevienu no viņām!

—    Tad nāc i ekgāaa ļ ļl kungs aicināja un padeva Ansim maltīti. Pēc tam pavēlēja, lai Ansis izmēžot stalli.

—   Ja tu to nepaveiksi, tad tava galva ripos!

Ansis novilka svārkus, lai ķertos pie darba. Taču, cik viņš izsvieda pa durvīm vienu lāpstu mēslu, trīs citas uzreiz radās vietā. Pēdīgi, pagalam noguris, viņš meta darbam mieru un apsēdās atpūsties.

Te pēkšņi atnāca jaunākā meita un atnesa viņam ēst.

—   Nāc, Ansi, paēd! — viņa mudināja.

Ansis ķērās pie azaida, bet, kad tika galā ar maltīti, stallis bija iztīrīts un visi mēsli izmēzti. Taču jaunava piekodināja:

—   Ansi, nestāsti manam tēvam, ka biju pie tevis!

Vecais kungs, iznācis ārā un ieskatījies stallī, sacīja:

—   Zinu gan, Ansi, ka pie tevis ir bijusi mana meita!

—             Tavu meitu es neesmu redzējis. Neko es nezinu. To tavu meitu es nemaz nepazīstu, — Ansis apgalvoja. Kungs gāja vien prom. Taču, kad Ansis izgāja no staļļa, kungs, kur gadījies, kur ne, turpat vien stāvēja un uzsauca viņam:

—   Man ir koki, kuri tev līdz pusdienas laikam būs jānocērt!

Viņš aizveda Ansi parādīt kokus, un tie bija īsti milzeņi.

—   Te tie būs, vai redzi, Ansi?

—    Redzu gan, — Ansis atteica.

Ansis novilka svārkus un saspļāva saujās, tak jaudāja nocirst tikai trīs kokus.

—     Būtu es mājās, vismaz nomirtu tur, bet nu man jānomirst svešumā, — viņš gaudās, tad apsēdās zemē un sāka rau-

dāt. Te pie viņa atnāca jaunava, pusdienu tiesu nesdama, un sacīja:

—    Nāc, Ansi, paēd pusdienas.

Ansis ķērās pie maltītes.

—             Paskaties nu šurpl — jaunava pēc brīža aicināja. Viņš ieraudzīja, ka visi koki nocirsti.

—             Ansi, nestāsti manam tēvam, ka biju pie tevisl Tēvs tev to vaicās, bet tu — nē un nē!

Un jaunava aizsteidzās.

Drīz atnāca vecais kungs un teica:

—            Ansi, es zinu gan, pie tevis ir bijusi'viena no manām meitām!

—             Salti meli! Par tavām meitām es nenieka nezinu! — Ansis apgalvoja, un abi atgriezās pilī.

—            Man vajadzīgs šķūnis, un tas jāuzce], rau, tur, — kungs nu sacīja. — Tu, Ansi, uzcelsi šo šķūni un paņemsi no katra pasaules putna pa spalvai, lai darinātu jumtu.

Šķūni Ansis gan uzcēla, bet no jumta vēl nebija ne vēsts. Viņš noķēra mazu, sarkanu putniņu, izrāva tam vienu spalvu un atlaida sarkano putniņu brīvē. Taču tad apsēdās un vairs nezināja, ko iesākt. Tā nu viņš tur sēdēja, kad atnāca jaunava, nesdama tēju.

—    Celies augšā, Ansi, un padzer tēju, — viņa aicināja.

Ansis pielēca kājās, izdzēra tēju un notiesāja maltīti.

—            Tavs uzdevums nu ir paveikts — šķūnis apjumts. Tikai saki manam tēvam, Ansi, ka tev nerūp ne viņš pats, ne viņa meitas!

Vēl jaunava izpauda Ansim:

—            Ezerā ir kalns — jūdzes attālumā no krasta. Turp aizlaidīsies putns un izdēs olu. Mans tēvs to rīt pastāstīs tev. Un tu saki, ka esi ar mieru atnest olu. Tad ej tik droši pie ūdens. Es tur jau gaidīšu.

Pienāca rīts. Vecais kungs uzdeva Ansim jauno darbu.

—   Ūja! — Ansis iesaucās.Tas nu gan ir netīkams darbs!

Tomēr viņš aizgāja pie ezera un apsēdās krastmalā. Pēkšņi

atnāca jaunava un atnesa brokastu.

—   Te būs tavs brokasts, Ansi.

Kad viņš bija visu notiesājis, meitene sacīja;

—    Novelc zābaku, Ansi, un vēlies, lai zābaks pārvēršas par kuģi!

Tā arī notika. Abi uzkāpa uz kuģa un aizburāja pie kalna. Taču Ansis nespēja uzrāpties tajā.

—   Vēlies, lai mani pirksti pārvēršas par pakāpieniem, un tu tiksi kalnā!

Tiklīdz Ansis bija izteicis savu vēlēšanos, trepes bija gatavas. Jaunava viņam teica:

—     Kāpdams augšā, ņem nost pakāpienus citu pēc cita, tikai pielūko — nepamet neviena paša!

Tomēr vienu pakāpienu Ansis nepamanīja, un jaunavai salūza viens pirksts. Pēdīgi viņi paņēma olu un griezās atpakaļ.

—    Ansi, kad nonāksi pilī. un mans tēvs tev jautās, vai es biju pie tevis, atbildi — «nē, es neko nezinu ne par tevi, ne par tavām meitām!».

Vecais kungs uzsauca:

—    Pie tevis ir bijusi kāda no manām meitām!

—    Nē, — Ansis liedzās, ig es nevienu pat acīs neesmu redzējis.

—    Tev būs vēl tāds mazs rīta darbiņš^-rkungs sāk atkal.

—^ Labs ir; kas man darāms? -^»Ansis vaicā.

Arā Ansi ieraudzīja jaunava un teica:

—   Ansi, man ir divas māsas. Rīt tēvs mūs pārvērtīs par trim baltiem putniem. Mēs lidosim pār pili. Tobrīd tēvs būs pie tevis un liks, lai tu trīs reizes parādi vienu un to pašu māsu. Klausies nu -Tikad mēs lidosim pār pili, parādi pirmo, kad lidosim atpakaj, parādi vidējo, un, kad lidosim pēdējo reizi, parādi trešo.

Pienāca rīts. Vecais kungs kopā ar savu sievu un Ansi nostājās pie namdurvīm. Un, rau, pār pili laidās trīs putni.

—    Es izvēlos pirmo! — Ansis iesaucās.

Putni laidās atpakaļ.

—    Es izvēlos vidējo!

Nu tie laidās vēlreiz.

—    Un kuru tagad?

—    Es izvēlos pēdējo, — Ansis teica kungam.

—    Labi, Ansi, to tu arī dabūsi, viņa būs tava sieva.

Pēc tam Ansis svinēja kāzas ar jaunāko meitu. Bet, kad vecais kungs un kundze nomira, Ansis arsavu sievu palika dzīvot pilī. Te nu stāsts ir galā.

TRĪS BRĀĻI UN PUNDURIS

Reiz dzīvoja trīs brāļi. Viņi devās ceļā, lai meklētu darbu. Uznāca nakts, un brāļi netika gudri, kur atrast naktsmājas. Tā nu viņi tumsā soļoja pa ceļu, kas vijās caur mežu.

Te brāļi pamanīja atspīdam gaismiņu, un piekusuši, izsalkuši nonāca pie kādas būdiņas. Pa durvju spraugu viņi ieraudzīja galdu, uz kura viss bija sagatavots vakariņām.

—    Ej iekšā! — skubināja vecākais brālis.

—    Nekā, es negribu, ej vien pats!

—    Nē, man arī nav dūšas!

—    Kas jūs abi gan esat par muļķiem, — noteica Ansis, jaunākais brālis.

Ansis iegāja būdiņā, apsēdās pie galda un saēdās pilnu vēderu. Abi pārējie gan noskatījās, taču iet būdiņā iekšā neuzdrīkstējās. Pēdīgi viņi tomēr saņēma drosmi, gāja tik iekšā un arī paēda, cik sirds kāro.

Te, kur gadījusies, kur ne, atnāca maza sieviņa.

—    Daudz gadu pagājis, kopš neesmu še redzējusi nevienas dzīvas dvēseles, — viņa sacīja. — Kā tad jūs šurp tikāt?

—    Mēs meklējam darbu.

—     Rīt es jums darbu sameklēšu, — sieviņa apsolīja. Tad visi devās pie miera.

Rītā pamodušies, brāli atrada uz uguns lielu katlu, pilnu ar auzu putru, un pienu. Visi trīs ieturēja brokastu.

Nu sieviņa lika, lai vecākais brālis paņemot šķūnī cirvi, ejot uz mežu un sacērtot kokus. Brālis aizgāja uz mežu, novilka svārkus un ķērās pie darba. Te pie'viņa pienāca mazs, vecs vīriņš un vaicāja, kas šim licis kokus cirst. Bet vīriņš bija tik niecīgs, ka puisis nejaudāja viņu saredzēt. Vai visas acis izskatījis, viņš pēdīgi pamanīja zālē vecīti. Bet vecītis metās puisim virsū, sadauzīja zili melnu un pameta guļam zemē. Drīz kalpone atnesa pusdienu maizi. Viņa tūliņ steidzās atpakaļ un sauca abus pārējos brāļus, lai nākot un nesot vecāko mājās. Tie pārnesa brāli mājās un nolika gultā.

Nākamajā rītā uz mežu posās vidējais brālis. Vecākais gan bija brīdinājis, ka tur mītot mazs vīriņš, kas sadauzījis šo zili

melnu, bet vidējais brālis tik smej vien. Līksmu prātu viņš laidās uz mežu, novilka svārkus un nu cirtīs kokus.

Bet — paskat vien! Kāds viņam bargi noprasīja, kas šim atjāvis te cirst kokus. Puisis skatas apkārt, taču neviena neredz. Tikai pēc krietna laiciņa viņš zālē pamanīja vecīti.

— Taisies, ka tieci! ļļļ viņš tam uzsauca, tomēr arī viņu vecītis izpēra mīkstu.

Atkal atnāca mazā kalponīte ar pusdienu maizi. Brālis paēda, cik nu varēdams, bet kalponīte steidzās mājās un aicināja brāļus, lai nākot un nesot puisi mājās. Viņi pārnesa brāli, bet Ansis pasmējās par abiem pārējiem un noteica:

—    Nu, rītā es iešu pats!

Nākamajā rītā Ansis aizgāja uz mežu un sāka cirst kokus. Pēkšņi viņš kaut ko sadzirdēja un paskatījās lejup. Ieraudzījis zālē mazo vīriņu, Ansis paspēra to ar kāju.

' — Bijis tev vairāk prāta, tu būtu licies mierā, ;Јrpunduris nosīca un metās Ansim virsū. Ansis nogāzās zemē, un vīriņš turpat vai samala viņu miltos.

Tā Ansis gulēja, kad atnāca kalponīte ar pusdienu maizi. Viņa tūliņ steidzās atpaka] un aicināja brā)us palīgā. Brāli nu gāja pēc Anša.

Nē, — Ansis neļāvās, — atstājiet mani tepat un ejiet vien prom!

Brāļi atgriezās mājās, bet Ansis vēroja punduri un pamanīja, ka šis palien zem kāda akmens. Tad Ansis piecēlās, devās mājās un lika brāļiem, lai izved no staļļa četrus zirgus. Paņēmuši līdzi stipru virvi, brāļi aizjāja uz mežu un apmeta virvi ap akmeni. Zirgi izvilka akmeni no iedobuma, bet tajā atradās avots.

—    Kāp lejā! — viens skubināja.

—    Es nu nē, — otrs atsaucās, — es nekāpšu!

—              Tad kāpšu es, — sacīja Ansis. ^4 Piesieniet stingri virvi un laidiet mani lejā. Kad saukšu «Velciet augšā!», tad velciet mani virszemē, bet, ja saukšu «Laidiet lejā!», tad laidiet mani dziļumā.

Abi brāļi apsēja Ansim virvi un laida viņu lejā. Jau pēc maza gabaliņa punduris atkal metās viņam virsū.

—    Velciet augšā! — Ansis iebrēcās.

Pēc laiciņa viņš no jauna laidās dziļumā. Aizmirsis uzsaukt

«Velciet augšā!», viņš nonāca brīnišķā zemē un tur atkal ieraudzīja mazo vīriņu. Tas viņu uzrunāja:

__ Kad nu tu esi nonācis šajā zemē, tad es tev ko pateikšu.

Tu uziesi trīs pilis. Pirmajā dzīvo divgalvains milzis. Tev būs ar viņu jācīnās, bet, liec aiz auss — izvēlies veco zobenu! Es tev stāvēšu blakus.

—   Man tak būs no viņa bail, — Ansis ieminējās.

—            Ej vien mierīgi un nebaidies ne no kā, — vīriņš drošināja. U Es tev palīdzēšu.

Nu Ansis nonāca pie pils. Viņš pieklaudzināja pie vārtiem, ārā iznāca kalpone, un viņš vaicāja, kur esot saimnieks. Kalpone atbildēja:

—   Viņš ir namā. Vai gribi viņu apciemot?

—   Jā, — Ansis atbildēja, — un vēlos ar viņu cīnīties.

—   Viņš tevi nogalēs, — kalpone brīdināja.

Bet Ansis attrauca:

—   Ej un palūdz, lai viņš nāk ārā.

Meiča devās pie sava saimnieka un lūdza, lai šis nākot ārā.

—   Vai tu negribi ēst? — milzis jautāja Ansim.

—            Nē, — Ansis atbildēja, — nāc tik šurp. Es gribu cīnīties ar tevi.

—            Tad izvēlies sev zobenu, — milzis aicināja. Ansis izvēlējās sarūsējušu, vecu zobenu.

-ii iļi Kam tu ņem to sarūsējušo, veco zobenu? Sis spožais būs labāks!

—    Nē! Sis pats būs man labs diezgan, — Ansis attrauca. Abi izgāja vārtu priekšā un sāka cīnīties. Milzim noripoja

viena galva.

—            Atstāj mani pie dzīvības, Ansi, es tev atdošu visu savu naudu! — milzis sauca.

—            Nē, 0 Ansis nepielaidās un nocirta arī otro galvu. Tas notika pie pils, kuru ļaudis dēvēja par vara pili.

Tad Ansis devās uz otru pili, kas bija no sudraba. Tajā dzīvoja trejgalvu milzis. Ansis atkal izvēlējās sarūsējušu zobenu un nocirta milzim divas galvas.

— .Nenogalē mani, Ansi, saudzē manu dzīvību! Es tev atdošu pils atslēgas!

—            To nu es nedarīšu, — Ansis attrauca, un noripoja ari trešā galva.

Tad Ansis devās uz nākošo l§ļ zelta pili. Tur mita četrgalvu milzis.

—   Vai tu nāc cīnīties ar mani? — tas jautāja.

. . —i. jā, M Ansis atbildēja. Milzis lika izvēlēties zobenu, un Ansis izvēlējās sarūsējušu un vecu. Tad abi izgāja ārā. Kad trīs galvas milzim bija noripojušas, tas lūdzās:

—   Nenogalē mani, Ansi, es atdošu tev savas atslēgas!

—  Nē, -rAnsis attrauca un nocirta ari ceturto galvu. Nu viņam piederēja visas trīs pilis un visa nauda.

Bet katrā pilī dzīvoja daija kundze. Ansis pašureiz posās atcejā, un zelta pils kundze gāja viņam līdzi. Tāpat Ansis paņēma sev līdzi arī kundzes no sudraba un vara pils. Visi četri devās uz to vietu, kur Ansis bija nonācis pazemē.

Tur sēdēja punduris un gaidīja Ansi. Ansis aizsūtīja visas trīs kundzes pie saviem brāļiem, kas palikuši virszemē. Bet vecītis nu lūdzās, lai viņu pamielojot ar gaļu. Ansis atgriezās piļī, un izvārīja gāju. Paēdis vecītis pavadīja Ansi mazu ceļa gabaliņu, taču tad atkal apstājās kā iemiets un par jaunu .prasīja pēc gaļas. Ansis iedeva viņam kādu kumosu, abi kāpa augšup vēl mazu laiciņu, bet vecītis jau atkal dīca pēc gaļas. Vēl pēc brītiņa punduris vairs nekustēja ne no vietas un lūdzās: §

-- Iedod man maķenīt gaļas!

Bet Ansim gaļas vairs nebija. Līdzpaņemtais krājums bija izsīcis, un Ansis nu nezinaja, ko iesākt. Tad paķēra nazi, izgrieza kadu nieku gaļas pats no savas kājas un iedeva to vecajam. Tad nu pēdīgi Ansis atkal tika virszemē.

Abi brāļi kopā ar divām kundzēm jau bija aizgājuši, bet Ansim atstajuši pašu neglītāko. Vecākais brālis bija paņēmis sev visskaistāko, vidējais otru, bet visneglītākā, ko neteiksi, atstāta Ansim!

Ansis noprasīja, kurp tad šie devušies. Kundze to pastāstīja, Ansis steidzās tiem nopakaļ un panāca pie kādas baznīcas* kur tie tobrīd dzīrās laulāties. Visskaistākā kundze atskatījās uz Ansi, un viņš nodomāja: «Viņa būs mana!» Ansis gāja tik baznīcā iekša un apprecēja visskaistākoJ<undzi. Otru viņš atstāja vecākajam brālim, bet vidējam palika visneglītākā. Tā nu tur bija ar tiem trim brāļiem un trim kundzēm.

Pēc tam visi saposās doties lejup, uz pilīm. Ansis lūdza, lai mazais vīriņš šos atkal novedot pazemē.

.— Labs ir, aiznesīšu jūs, — tas atteica, — bet, kad būsim lejā, tev mani krietni jāpamielo!

—    Kā tad, — Ansis piekrita. — Dabūsi ēdienu, cik tik negribas!

Tad vecītis visus nonesa pazemē.

Kopš tā laika punduris vairs ne soli neatkāpās no Anša. Vienu brāli un tā sievu Ansis iemitināja vara pilī, otru — sudraba pilīPats viņš apmetās zelta pilī un veco vīriņu paturēja pie sevis līdz pat mūža galam.

Nu mans stāsts ir galā.

PASAKA PAR VELNU

Mazā būdiņā dzīvoja veca sieviņa ar savu dēlu. Dēls bija īsts milzenis un spēka mitriķis. Kaimiņos atradās kungu māja, turp vecā sieviņa devās vai ik mīļu dienu, lai izubagotu miežu karašu un lielu krūzi paniņu. Tā tas gāja jau trīs gadus. Taču kādu rītu muižas īpašnieks teica vecītei:

—    Kas gan tev aprūpējams, ja tu mūždien lūdz tik nemēr daudz ēdamā?

-- Es pati un mans dēls, tik vien to aprūpējamo.

—   Vairs es tev nedošu nekā, sūti nu to savu dēlu šurp, es gribu viņu redzētļ

Vecīte atgriezās būdiņā un sacīja dēlam: — Kungs man vairs nekā nedošot, bet tev nu jāiet turp — šis gribot tevi redzēt.

— Ko gan viņš ,no manis var gribēt? — dēls nobrīnījās un devās uz kunga namu.

Muižnieks tobrīd stāvēja durvju priekšā un ieraudzīja puisi nākam.

—   Vai strādāt tu māki? — viņš tam noprasīja.

—   Ko tas nozīmē — strādāt? — milzu vīrs netika gudrs.

-   Nāc tik šurp, parādīšu!

Un kungs ieveda viņu stallī. Paņēmis mēslu dakšas, kungs skaidroja: — Sitā tas darāms, — un izsvieda pa durvīm kādu nieku mēslu.

—   Tas būs tavs darbs.

—    Tāds sīkums vien ir, — milzenis norūca; sakampa dakšas un vienā rāvienā izmēza visus mēslus. Kungam aiz brīnumiem mute palika vajā,

—    Aiz upes ganās manas govis, ej turp un pārdzen tās visas mājās. Tikai pielūko, lai, brienot pār upi, neviena nesamērcētu nagus!

Milzenis paņēma maisu un lielu dūci, pārbrida pār upi, metās govīm pakaļ un vienu noķēra. Tai viņš nogrieza visus četrus nagus un sameta tos maisā. Tāpat viņš izrīkojās ar pārējām govīm. Visas palika bez nagiem.

Tad puisis dzina govis pa ūdeni uz mājām. Kungs jau stāvēja durvju priekšā. Nu milzenis paņēma savu maisu un izbēra visus govju nagus taisni muižniekam pie kājām.

—    Re nu, — viņš rādīja, — vai jele viens no tiem ir samircis?

Ieraudzījis nagus, kungs sacēla lielu brēku. Tomēr beigās abi atkal nomierinājās.

—    Tagad, — muižnieks sacīja,.-— es vēlos, lai tu paveic tādu mazu darbiņu. Tur mežā man ir rati un trīs zirgi. Ļaudis pašlaik krauj ratos baļķus, bet tev tikai jāaiziet un jāuzsauc zirgiem — nū, velciet!

Puisis aizgāja uz mežu un uzsauca zirgiem «velciet!», taču šie ir nedomā kustēties. Tad puisis izjūdza priekšējo zirgu, sasēja tam visas četras kājas un iesvieda to vezumā. «Nū, velciet!» viņš uzsauca pārējiem diviem. Bet zirgi nespēra ne soli uz priekšu. Puisis izjūdza arī šos, sasēja tiem visas četras kājas un iesvieda tos vezumā. Pats iejūdzās ratos un aizvilka tos uz muižu līdz ar baļķiem un trim zirgiem.

Muižnieks iznāca pagalmā un, ieraudzījis tādu pajūgu, nevarēja vien nobrīnīties. Bet stiprinieks pameta ratus pie durvīm un ķērās pie savas maltītes — paniņām un miežu karašas. Vecais muižnieks prašņāja:

—    No kurienes tev tāds spēks?

Taču puisis neizpauda nenieka.

Tad muižnieks sacīja:

—   Tur, aiz tiem laukiem, ir liels ezers. Es gribu, lai tu to nosusini.

Milzenis nocirta lielu koku. Ar to viņš aizgāja pie ezera, izdūra ezera dibenā caurumu, un viss ūdens aiztecēja prom.

No rīta kungs devās paskatīties uz ezeru. Un, ko domā — viss ūdens bija pazudisl Kungs atkal tincināja:

—   No kurienes tev tāds spēks?

Bet puisis atbildes vietā sacīja:

—   Es tev parādīšu, kas ir īsts spēksl

Paņēmis varenu dzelzs ķēdi, viņš apmeta to ap muižu, pacēla namu gaisā ar visiem tā iemītniekiem un nolika zemē blakus savai nožēlojamai būdiņai.

No rīta muižnieks viņam teica:

—           Ja tu man pateiksi, no kurienes tev tāds spēks, es tev uzdāvināšu visas savas aitas, govis un zirgus.

Taču milzenis neizpauda nenieka, vienīgi iebāza roku kabatā, izvilka mazu, baltu pogu un sniedza to muižniekam.

—    Se, ņeml

Muižnieks no tiesas noticēja, ka spēks ir pogā, paņēma to un noglabāja kabatā. Atdevis visu savu mantu stipriniekam, viņš pārcēlās dzīvot tālu prom.

Bet, kad pēc trim dienām no spēka joprojām nebija ne vēsts, kungs nosprieda: «Tas lamzaks būs mani piekrāpis, viņam droši vien ir līgums ar pašu velnu. Tūliņ pat iešu pie viņa vēlreiz!»

Tā nu viņš atgriezās un klusu pieklauvēja pie puiša durvīm. Stiprinieks iznāca ārā, un kungs viņam uzsauca:

—   Tu jau esi pats velns!

jā, — stiprinieks atbildēja, — es esmu pats velns.

Un nogrūda kungu lejā pa trepēm.

Velns vēl aizvien dzīvo turpat.

Bet tagad par to, ka es tev izstāstīju šitādus melus, tu man dosi vienu lielu desu.

PAR VAIDU — BAGĀTO LIELKUNGU, PAR VIŅA SIEVU, SKAISTULI RUŽU, UN PAR TO, KAS NOTIKA AR VIŅIEM UN PIRMS VIŅIEM

Kādā senā Krievijas pilsētā, nu, kaut vai tai pašā Maskavā,

dzīvoja slavens čigāns Pihta. Viņu pazina daudzās pilsētās, un

čigāni it visur viņu daudzināt daudzināja. Pihta bija izslavēts

par to, ka dzīvoja bagātībā un greznībā, lai gan ne reizi mūžā nevienam neko nebija nozadzis. Viņš dzīvoja uz vietas un darbojās ar zirgiem: pārdeva tos, mainīja gadatirgos un zirgu tirgos. Tā viņš arī bija sakrājis savu lielo bagātību. Pihta laimīgi dzīvoja ar savu sievu Rubinu, tikai bērnu gan viņiem nebija

Toties kādā klejotāju taborā mita divi brāļi: vecāko sauca par Helado, bet jaunāko — par Botu. Arī šie brāļi bija varen izdaudzināti — par to, ka nemēr daudz zaga: aizdzina zirgus veseliem bariem, izlaupīja ciemus un bodītes un ne reizes netika notverti. Zagšana brāļiem Helado un Botam veicās vareni.

Reiz brāļi aizveda uz gadatirgu zirgus, pārdeva tos ar krietnu peļņu, bet pēc tam iegāja traktierī — aiz priekiem iemest kādu glāzīti. Te jaunākais brālis saka vecākajam:

—    Manu brālīt Helado, visi čigāni mūs daudzina un ciena par izmaņu un veiksmi. Visā pasaulē neatradīsies čigānu, kuri līdzīgi mums.

—    Ak tu, manu brālīti, — vecākais atteica, — vai tad tā kāda slava? Esmu dzirdējis, ka Maskavā dzīvojot čigāns Pihta — nezogot, bet esot bagātāks par mums vai desmit reižu.

—    Paklau, brālīt, brauksim paskatīties uz to čigānu! Vai šis tiešām ir tik slavens un bagāts, kā par viņu runā?

Runāts, darīts. Brāļi apsegloja zirgus, aizjūdza tos ratos ar visādiem labumiem un devās ceļā. Nonākuši pie pilsētas mūra, jautā:

—    Sakiet, labie ļautiņi, kur te dzīvo čigāns Pihta?

Un visi kā viens, no bērna līdz večukam, rādīja viņiem ceļu. Brāļi nobrīnījās vien.

Abi piebrauca pie Pihtas mājas. Kad viens čigāns ierodas pie otra, tad jāizrāda viesmīlība, kaut arī tā pati mazākā. Pie čigāniem viesis ir cieņā: dabūs-maizes gabalu, pat visupēdējo, dabūs kaktiņu, kur pārnakšņot.

Kad brāļi ienāca namā, Pihta uzreiz nosēdināja viņus pie galda un sāka cienāt. Un pie cienasta aizsākās arī saruna. Bet kāds čigānu sarunā ir vispirmais jautājums?

—     Kas jūs par čigāniem? No kādas dzimtas? No kurienes braukdami? — Pihta vaicāja.

Tā čigāniem pieņemts iepazīties.

—   Varbūt tu, more*, būsi dzirdējis par diviem brāļiem — Helado un Botu —, kuri dzīvo bagāti, visu mūžu zog un nekad neiekrīt?

—   Jā, — Pihta atbildēja, — esmu gan dzirdējis, un ne reizi vien. Sie čigāni tālu izdaudzināti.

—   Nu re, mēs jau esam šie brāļi! Bet šurpu braucām, lai apraudzītu tevi, jo tevi daudzina vēl vairāk nekā mūs.

Uzzinājis, kādi viesi ieradušies, Pihta tūliņ lika saviem kalpiem uzklāt bagātīgu galdu. Nu sākās dzīres.

Par ko čigāni sarunājas pie galda? Tie, kuri darbojas ar zirgiem, runā par zirgiem, par gadatirgiem, par cenām un visu ko tādu, bet tie, kuri zog — risina valodas par zagšanu. Tā nu brāļi uzņēma sarunu par zagšanu. Pihta klausās, klausās un tad saka:

—   Vadzi, čhāvale, es te zinu vienu tādu vietu. Redz, ja jūs aizietu turp zagt, tad ne vien jums, bet ari jūsu bērniem līdz pat mūža galam netrūktu mantas.

Ja zaglim tā pasaka — vai tad šis vairs liksies mierā? Brāļi nu sāka taujāt: l —.Kas tā par vietu?

Brāļi vis nevaicāja vientiesīgi, bet gan aplinkiem. Viņi bija viltīgi un zināja — ja prasīs tieši, sak, kur var sazagties vairāk bagātības, tad neviens viņiem tādu vietu neparādīs.

Tā nu viņi nolēma sākt iztālīm, bet pēc tam pamazām, palēnām ķerties pie lietas, un ne jau tāpat vien, bet gan ar nolūku pielauzt arī Pihtu, lai gan zināja, ka tas savu mūžu nav nozadzis pat ne maizes gabaliņa.

Kā nu tur bija, kā nebija, bet brāļi vārdoja Pihtu tikmēr, kamēr šis piekrita iet abiem līdzi.

—    Nu, kur tad tā bagātība apslēpta?

—   Tepat vien, pilsētā, — Pihta atbild, — es te pazīstu katru kaktiņu. Tiklīdz pienāks nakts, iesim.

Satumsa nakts. Brāļi nejaudāja ne nociesties, ne mierā nosēdēt, tik gauži gribējās drīzāk ķerties pie lietas.

—    Nu, puiši, ņemiet katrs pa maisam, un gājuši!

Viņi paņēma maisus un devās ceļā. Arā tumšs, pilsēta sveša,

1 Precēts vīrietis ap gadiem 40; jaunākus un neprecētus vīriešus sauc čhāva (daudzskaitlī — čhāvale).

brāļiem nav ne jausmas, kurp Pihta viņus ved. Viņš tos aizveda pie sena klostera. Ieraudzījuši klosteri, zagli izbijās.

—    Kurp tu mūs esi atvedis?!

—    šajā klosterī taču ir tik daudz zelta, ka desmit mūžiem pietiks, un paņemt var tik, cik vien cilvēks spēj aiznest.

Brāji apstājās un sacīja:

—    Klausies, mīļais draugs, uz klosteri mēs neiesim. Sit kaut nost, bet uz klosteri neiesim. Liec nozagt mātei bērnu — nozagsim! Bet klosterī savu kāju nespersim. Vai tev prāts!

Senāk bija tāds likums. Ja zaglis tika pieķerts, viņu meta cietumā vai sūtīja katorgā uz Sibīriju, bet, ja zagli notvēra baznīcā, tad tūliņ bez kādas tiesas lika tam cilpu kaklā. Par zagšanu baznīcā bija tikai viens — nāvessods! Tāpēc, lai kā Pihta pierunāja brāļus, šie tikai — nē un nē. Pihta noskaitās un pats devās pie vārtiem.

—     Kas jūs par zagļiem? — viņš kliedza. — Es ne reizi mūžā neesmu zadzis, tomēr eju, bet jūs… Kas nu jūs par zagļiem?!

Ko lai dara, brāļiem bija vien jāiet.

Viņi atlauza no vārtiem smagās klostera atslēgas un gāja iekšā. Pihta aizdedza sveces un sāka likt maisos zeltu. Viņš labi zināja, kur zelts stāv, daudzkārt bija to redzējis, iebraucis klosterī darīšanās. Varbūt šie nemanīti būtu tikuši prom, ja zeltu maisos būtu metuši visi trīs, taču brāļi aiz pārbīļa stāvēja kā zemē iemieti. Un te viņus pamanīja sargs, bet pamanījis tūliņ sacēla trauksmi. No visām pusēm saskrēja mūki un saņēma čigānus ciet. Iemeta viņus tumšā cellē un aizslēdza durvis, bet ārpusē nolika sardzi.

Tagad Botu un Helado pārņēma šausmas un skumjas. Viņi saprata, ka atmaksa tuvu, un pagalam sadrūvējās.

—    Ko tad jūs tā degunu nokāruši, čhāvale? Pagaidiet vien, pienāks rīts — atpirksimies, man te visa priekšniecība pazīstama un naudas arī pietiks, nav ko bēdāties par savu dzīvīti…

—    Slikti tu, more, zini likumus -— un vēl pilsētā dzīvo! Tāpēc jau mēs baidījāmies iet uz klosteri, ka par šo zādzību nāksies samaksāt ar dzīvību. Redzēsi, rītā mūsu galvas ripos!

Brāļi bēdājās, bēdājās, un tad viens saka otram:

— Re nu, brālīti manu, daudz mēs savā mūžā žagām,

netrūka ne bagātības, ne slavas, bet nu gan laikam pēdējā stundiņa klāt! ~

Tad brāli aizmiga. Bet Pihta, beidzot aptvēris brāļu sacīto, saķēra galvu un sāka plūkt matus.

—    Ak Dievs! Kas gan lika man iet zagt? Pats savu bagātību ne visā mūžā nejaudāšu notērēt. Kāpēc gan nelabais sajauca man prātus un ievilka tādā būšanā?!

Ar šīm rūgtajām domām viņš arī iemiga. Bet sapnī ar viņu notika liels brīnums. Pihta sapņo: viņš aizmidzis guļ cellē, bet pie viņa pienāk kāda sieviete un sāk modināt, kratīt aiz pleca.

—    Celies, Pihta, celies, paklausies, ko es tev teikšu!

Pihta piecēlās.

—    Tu savā dzīvē esi izmetis pamatīgu līkloči. Tāpēc tava dzīve tagad mainīsies. Rīt no rīta atvērsies durvis, ienāks bendes un vedīs tevi uz pieresvietu kopā ar brāļiem zirguzagļiem. Es vienīgā varu tev palīdzēt. Padomā labi, došu tev piecas minūtes laika: vai nu tava galva ripos, vai arī tu ņemsi mani par sievu. Savu sievu pametīsi un apņemsi mani…

Tādus vārdus padzirdējis, Pihta ilgi nedomāja. «Vai nu labāk nebūs apprecēties par jaunu, nekā pazaudēt dzīvību?» viņš nosprieda.

—    Tad klausies, ko teikšu. Rīt viss notiks tā, kā es tev tūliņ izstāstīšu. Jūs vedīs uz pieresvietu, bet, pirms tu iesi citiem līdzi, atdod sargiem vēstuli, kuru tūlīt saņemsi no manis. So vēstuli nodos priekšniecībai, Un tā ies aizvien tālāk un augstāk, līdz nonāks pie paša cara. Ielāgo: tev jā apsola sadabūt caram visu, kas ierakstīts vēstulē. Palūdz vienīgi, lai viņš tevi atlaiž brīvē taisni uz divām nedējām. Bet brāļi lai pasēž cellē, kamēr tu atgriezīsies. Cars noteikumiem piekritīs un tevi atlaidīs. Tad tu dodies pie savas sievas Rubinās un paliec pie viņas trīs naktis. Tikai atceries: tās būs pēdējās trīs naktis, kuras tu pavadīsi ar viņu. Bet pēc tam brauc ārā no pilsētas, tur pie upes ir vecas dzirnavas, viens spārns salauzts. Piebrauc pie dzirnavām un gaidi mani…

Sacījuši šos vārdus, sieviete gluži kā ūdenī iekrita, it kā viņas nemaz nebūtu bijis. Pihta aiz izbīļa pamodās un metās modināt brāļus:

—    Celieties, puiši, celieties, es redzēju brīnum savādu sapni!

—    Kādu sapni?

—  Nu re, kā bija, kā nebija, sapnī pie manis atnāca čigāniete un apsolījās — ja es ņemšot šo par sievu, viņa mūs izpestīšot no soda. Solīja kādu tur vēstuli iedot…

Brāļi šausmās paskatījās uz Pihtu un redz — viņam rokās vēstule, bet uz vēstules kaut kas rakstīts zelta burtiem. Brāli pārmija skatienu un saprata, ka tas vis nav bijis nekāds sapnis *

Pienāca rīts, un viss notika tā, kā stāstījusi čigāniete. Atvērās celles durvis, un ienāca bendes. Līdzko viņi grasījās vest čigānus ārā, Pihta viņus apturēja un pasniedza viņiem vēstuli. Bendes izlasīja uzrakstu, atkal ieslēdza čigānus un devās prom.

Tā nu vēstule gāja aizvien tālāk un tālāk, aizvien augstāk un augstāk, līdz nonāca pie paša cara. Cars izlasīja, kas vēstulē rakstīts, un palēcās vai līdz griestiem. Bet rakstīts tur bija, lūk, kas: «Ne cara tēvatēvam, bet gan desmitu desmitajā senču paaudzē cara dzimtai piederēja burvju brīnumzobens. Ja zobenu pavicināja vienu reizi — desmit cilvēku nokrīt bez dzīvības, ja pavicināja otru reizi — pulks zaldātu guļ kā nopļauti, ja pavicināja trešo reizi — visa armija sakauta! šis zobens uzticīgi kalpoja senču paaudzei un kalpotu arī tev, car, ja to senlaikos nebūtu pazaudējuši. Tikai es vienīgais, čigāns Pihta, zinu, kur un kā sadabūt šo zobenu. Bet par to tev ir jāapžēlojas un jāatlaiž mani un manus biedrus…»

Cars nobrīnījās, taču nenoticēja vēstulei, lika pārmeklēt visus senos arhīvus un izdibināt, vai tāds brīnumzobens pasaulē bijis. Tā nu cara gudrinieki ņēmās rakties pa arhīviem. Pārlasīja grāmatas par veseliem trim gadsimtiem un pēdīgi atrada, ka tāds burvju zobens patiesi bijis. Viņi to paziņoja caram. Cars brīnījās:

—    Kā tad tā! Es, cars būdams, to nezinu, bet kaut kāds čigāns zina! Tūliņ vediet viņu šurp! Varbūt no tiesas mācēs atdabūt burvju zobenu?

Pihtu atveda pie cara. Čigāns paskatījās visapkārt, nobrīnījās par cara bagātībām.

—    Vai tas tiesa, ka tu varot sameklēt burvju zobenu? — cars noprasīja.

—   Tīra patiesība, jūsu cariskā augstība. Dodiet man divas nedēļas laika, un es jums to atvedīšu. Man tikai ir viens notei-

kums: ja atvedīšu jums zobenu, tad apsoliet atlaist brīvē mani un divus manus biedrus.

Cars nespēja turēties pretī tādam kārdinājumam un apsolīja par zobenu atlaist brīvībā gan Pihtu, gan brāļus zirguzagļus, bet beigās piemetināja:

—    Liec aiz auss — ja laikā nesameklēsi zobenu vai piekrāpsi mani, jūs visus trīs gaida briesmīga nāve.

To pašu brīdi cars izdeva pavēli: «Čigānus zirguzagļus Botu un Helado apsargāt, bet čigānu Pihtu atlaist valstiskās darīšanās.»

Pihta atminējās, ko piekodinājusi čigāniete, un uz trim dienām un trim naktīm aizbrauca mājās pie savas sievas Rubinās. Līdzko viņš bija klāt, Rubina metās viņam ap kaklu.

—    Kā gan tev izdevās pārnākt?!

Viņa jau zināja, kas noticis ar vīru.

Pihta izstāstīja, kas un kā, neslēpa nenieka. Rubina bija gudra un uzreiz visu saprata.

ļ — Kālab jums visiem iet nāvē, — viņa teica.—Labāk tad apprecies ar citu sievieti un dzīvo ar viņu. Būsi dzīvs un, Dievs dos, arī mani neaizmirsīsi.

Trīs naktis Pihta nakšņoja pie savas sievas, bet, kad laiks bija galā, agri no rīta savāca savu iedzīvi un aizbrauca aiz pilsētas, pie vecajām, salauztajām dzirnavām, kurp bija likusi ierasties sapnī redzētā sieviete.

Kas zina, čik laika aizritēja, te Pihta skatās: ceļa putekļi savērpušies grīstē, un zirgu pakavi klaudz. Uz viņa pusi, triju zirgu vilkta, brauca ore, bet orē sēdēja tā pati čigāniete. Daudz zirgu Pihta savā mūžā bija redzējis, pašam piederēja tādi rumaki, ka nenoskatīties, taču līdzīgus čigānietes zirgiem viņš vēl nekad nebija matījis. Ore, pilna visvisādiem labumiem, piebrauca pie dzirnavām un apstājās. Kad nu Pihta dienas gaismā palūkojās uz čigānieti, tad acis vien iepleta — kas tā bija par skaistuli!

Ja arī nāve nebūtu draudējusi, viņš visviens būtu daiļavu precējis.

—    Sēdies nu uz bukas, mans mīļotais vīrs, tagad mums kopīgi groži. Un, lai gan pie čigāniem pieņemts, ka sievai itin visās lietās jāpakļaujas vīram, tomēr tagad, līdz paies šīs divas nedēļas, tev nāksies izpildīt visu, ko es likšu.

Neko darīt, Pihta piekrita. Tad čigāniete pavēlēja:

§1 Griez zirgus apkārt, brauksim atpakaļ!

Abi brauca vienu dienu, brauca otru. Pa ceļam cēla telti, kura ugunskuru — viss, kā klājas. Trešajā rītā čigāniete saka Pihtam: _ .

—    Klausies, mans dargais virs, es zinu, ka tu esi bagāts čigāns, ka vienmēr esi dzīvojis pārticībā pats savā mājā. Tagad mēs braucam pie mana tēva, es viņam esmu vienīgā meita. Mans tēvs ir divdesmit reižu bagātāks par tevi. Pusversti pirms mājas mūs sagaidīs viņa kalpi, tu dzīrosi pie viņa veselu nedēļu, bet, līdzko tā būs galā — tu posīsies ceļā. Tēvs tevi pavadīs un bagātīgi apdāvinās, neko nežēlos, ņem kaut vai piecdesmit zirgu, viņš neatteiks, un visi zirgi — ar ratiem, pilniem mantu. Tikai tu neņem nenieka, saki viņam tā — mīļo sievastēv, turi jele savu znotu tikpat dārgu kā meitu! Man nevajag tavas bagātības, pietiek pašam savas. Labāk iedāvini man, lūk, to zobenu, kurš karājas pie sienas virs gultas! Tēvs nespēs tev atteikt, un, ja piekritīs, tad tava dzīvība būs glābta, jo tas arī ir tas pats zobens, kuru tu nosolījies atvest caram.

Kā viņa teikusi, tā arī notika. Beidzot abi piebrauca pie tēva mājas. Kur nu māja — īsta pils! Pretī izskrēja kalpi, sagaidīja, palīdzēja izkāpt no ores, izjūdza zirgus, izkrāva mantas. Te pa trepēm nokāpa tēvs; večukam gadu astoņdesmit, sirma bārda līdz pašai jostasvietai.

—   Sveicināta, Zāra, manu vienīgo meitiņ, sveicināts, Pihta, mīļotais znots! Lai godināts dārgais viesis! Nāciet nu namā.

Pihtu paņēma zem rokas un aizveda pie galda. Un sākās dzīres— kā nekā. vienīgās meitas vīru sagaidījuši!

Tā dzīrēs un līksmībā aizritēja nedēļa. Pienāca laiks atvadīties. Vecais vīrs izgāja pavadīt znotu un meitu un uzsauca: EgjpEi, kalpi, jūdziet tik daudz zirgu, cik Pihta pavēlēs, un kraujiet vezumā visu manu bagātību! Man, vecim, tā nav vajadzīga. Lai visu dabū jaunie.

Te Pihta atcerējās, ko likusi Zāra, un lūdza:

—    Uzklausi, manu mīJo sievastēv, — man nevajag tavas bagātības, pašam ir tik daudz, ka divatā visam mūžam pietiks un vēl pāri paliks. Uzdāvini man labāk to zobenu, kas karājas pie sienas.

Vecais vīrs sāka rūgti raudāt.

—   Ak, dārgo znotiņ, labāk tu būtu atstājis mani vienā kreklā, aizvedis visu manu mantu, nevis prasījis pēc zobena! Bet —lai nu notiek, vienīgās meitas dēļ atdošu, tik tīkams tu esi viņas sirdij. ~ *

Pihta kopā ar Zāru atkal brauca uz Maskavu un nonāca pie dzirnavām, kur reiz bija satikušies.

—    Tagad, Pihta, tev mani jāatstāj. Es te uzsliešu telti un gaidīšu tevi. Bet tu dodies taisnā ceļā pie cara, aiznes viņam zobenu un atgādini solījumu, lai neaizmirst atlaist brīvē čigānus zirguzag]us. Pēc tam ej pie savas sievas, pavadi pie viņas trīs naktis un atgriezies pie manis vecajās dzirnavās, — šoreiz uz visiem laikiem.

Pihta tā arī darīja. Ieradās pilī, bet sargi nelaiž viņu iekšā. Vai tad pie cara tik vienkārši tiksi? Viņa cariskajai augstībai paziņoja, ka pēc viņa vaicājot kāds čigāns, esot dabūjis žēlīgajam caram kādu tur zobenu. To padzirdējis, cars tūliņ lika laist Pihtu iekšā. Pihta nostājās cara priekšā. Cars ieraudzīja burvju zobenu, neticēja savām acīm un pavēlēja pasaukt savus gudros padomniekus. Gudrinieki trīs dienas noņēmās ar zobenu, lasīja uzrakstus uz tā un salīdzināja rakstīto ar senām grāmatām. Bet pēdīgi iznāca — jā, tas pats burvju zobens vien ir. Viņi paziņoja to caram. Cars nopriecājās:

—   Tu esi turējis vārdu, čigān, tāpēc arī es neatkāpšos no savējā. Es dāvinu brīvību tev un taviem biedriem. Ejiet, kurp gribat, tikai pasaki brā]iem zirguzagļiem, lai vairāk neiekrīt, citādi — re, kur zobens!

Pateicoties cara žēlastībai, Botu un Helado palaida vaļā. Viņi uzlēca zirgos, un — putekļi vien sagriezās. Kopš tā laika neviens par viņiem neko vairs nedzirdēja.

Pihta devās pie savas sievas Rubinās, bet kājas negrib viņu uz māju pusi nest — tik ļoti Zāra iekritusi sirdī, ka Pihta nespēj viņu izmest no prāta. Taču vārds jātur. Sā tā pacietis trīs naktis, viņš skriešus metās uz vecajām dzirnavām, uz telti, kur gaidīja Zāra.

—   Visu izdarīju, kā tu man liki, mīļotā sieva. Ko nu iesāksim tālāk?

Zāra atbild:

—   Tagad, dārgais vīrs, dzīvosim, kā pie čigāniem parasts gl tu nu esi mans saimnieks, tāpēc izlem, ko darīt tālāk. Ja: gribi —

klejo apkārt, kur vien tīk, ja negribi — uzcelsim lepnu mēju. Dzīvo, kā dzīvojis, tikai mani nepamet.

Visu mūžu Pihta bija dzīvojis uz vietas, bet nu viņam tik ļoti bija iepaticies klejot pa pasauli, ka viņš nolēma kļūt par klejotāju.

—    Zāra, tikai brauksim gan uz tādām vietām, kur čigāni mūs nepazīst. Sajā novadā es nespēju klīst apkārt. Ko ļaudis par mani teiks? Ka esmu atstājis veco sievu un apņēmis jaunu, ka savu mūžu neesmu zadzis, bet te pēkšņi pieķerts zādzībā? Nē, šajā novadā klejot nevar. Brauksim uz dienvidu zemēm, tūkstoš verstu prom no šejienes.

Runāts, darīts. Viņi aizjūdza zirgus un devās tālumā, kur neviens viņus nepazina. Ceļā abi sastapa daudz čigānu taboru. Čigāni apskauda Pihtu viņa sievas dēl — tādu skaistuli neviens vēl nebija redzējis. Brīnījās arī, cik vareni zirgi aizjūgti ratos. Ieraudzījuši slējās kājās, iepleta acis, un katrs domāja — tas čigāns noteikti ir zaglis un zirgi zagti, nevar būt, ka viņš tos būtu ieguvis, pateicoties paša prātam un izmaņai. Čigāni sāka vērot Pihtu. Pagāja laiks, un viņi saprata: ‘cilvēks dzīvo pats ar savu prātu, nezog, bet maina zirgus. Vienreiz samij, otrreiz samij, un — skaties vien, kā bagātība aug augumā. Čigāni nu sveicināja Pihtu jau pa gabalu, un viņš atkal kļuva gauži slavens. Pihta bija labs cilvēks, un nabadzīgie ļautiņi mūždien turējās viņa tuvumā.

Pagāja gads. Pihtas sievai uznāca sāpes — klāt bija laiks laist pasaulē bērniņu. Kad piedzima dēls, Zāra pasauca vīru un sacīja:

—    Redzu, ka tu posies kristīt dēlu. Piedod man, mīļo vīriņ, patlaban man pavisam vārga veselība, nevaru braukt uz baznīcu. Iedosim viņam vārdu paši — pagaidām. Bet, kad es atspirgšu, tad arī nokristīsim.

—   Labi, lai notiek pēc tava prāta, — Pihta piekrita,

—  tikai — kādu vārdu lai viņam dodam?

Pihta sāka prātot, bet, lai kādu vārdu viņš nosauktu, Zārai tas netīk un netīk. Jau simt vārdu pārsprieduši, bet sievai neiet pie sirds. Pihta savu sievu mīlēja un cienīja tik loti, ka allaž klausīja tai.

—   Nu, tad dod zēnam vārdu pati, — viņš pēdīgi teica.

—  Kādu vārdu liksi, tāds arī būs.

—    Zini ko, Pihta, — Zāra ieminējās, — sauksim savu dēlu par Bengu.

—    Labs ir, lai būtu Bengs, kas vainas čigāna vārdam.

Tā viņi ari izlēma. Tai pašā vakarā Zāra pasauca viru un sacīja:

—    Uzklausi, Pihta, ko tev teikšu! Tikai ielāgo — ja izpildīsi manu lūgumu, viss mums būs labi. Redzi, cik es esmu slima un kā mokos. Lūgtin lūdzu — trīs dienas nenāc pie manis teltī, ej kur citur un atpūties. Bet man trīs dienas nepieskaries, pat mirkli neuzdrīksties mani uzlūkot.

Pihta apsolīja izpildīt lūgumu. Aizgāja uz citu telti un nolikās atpūsties. Kad pagāja diena, Pihta vairs nevarēja nociesties. «Kā gan klājas manai sievai Zārai?» viņš domāja. «Varbūt viņai vajag ko palīdzēt, ko atnest?» Viņš jau saposās iet pie sievas, bet tad atcerējās savu solījumu. Pagāja otra diena. Pihtam laiks velkas vēl garāks. Kaut vai mazu mirklīti varējis sievu uzlūkot! Pienāca trešā nakts. Nu Pihtas pacietība bija galā.

—     Kas vēl nebūs! — viņš dusmās iesaucās. — Es vairs nedrīkstēšu skatīties uz savu paša sievu?

Un viņš devās pie Zāras. Pavēra telts priekškaru, paskatījās un sastinga kā sālsstabs. Zāra sēd teltī, noliekusies pār ūdens bļodu, un kaut ko čukst, bet uz galvas viņai rēgojas radziņi. Pihta pārbijās un iekliedzās, bet Zāra šausmās pieleca kājās.

—^Ko tu izdarīji?! Kāpēc neturēji vārdu? Būtu sagaidījis rītu, un mēs abi nez cik gadu dzīvotu bez bēdu. Bet tagad es tev vairs neesmu sieva. Nespēju nomazgāt burvju lāstu. Tev paliks mūsu dēls, Bengs. Tikai pielūko sS sargā viņu. Paies laiks, un viņš kjūs par slavenu čigānu. Par tik slavenu, ka ļaudis dziedās par viņu dziesmas. Bet palikt kopā ar tevi liktenis man nav lēmis.

Arī tad, ja Pihta sievai uz galvas būtu ieraudzījis divdesmit ragu, viņš tikpat no tās neatstātos.

—    Zāra, manu dārgo sieviņ, neej prom, es nebaidos burvju lāsta, nebaidos ragu uz tavas galvas. Dzīvosim abi kā agrāk!

-- Nē, Pihta, nē, no likteņa neizbēgsi!

Zāra izgāja no telts un devās uz mežu, bet Pihta nelikās mierā un skrēja viņai pakal, saukdams:

—    Neej prom, Zāra, pagaidi!

— Ak, Pihta, ja tu trīs dienas nebūtu gājis teltī, viss būtu citādi.

Mežs kļuva aizvien biezāks un biezāks. Piepeši Zāra apstājās un pagriezās pret viru.

—    Uzklausi, Pihta, manus pēdējos vārdus. Ej atpakaļ uz telti, ņem dēlu un atgriezies pie savas sievas Rubinās. Lai viņa palīdz izaudzināt Bengu.

To teikusi, Zāra nozuda kā nebijusi. Pihta ilgi klīda pa mežu, kliedza, sauca savu sievu, taču viņam atsaucās vienīgi atbalss. No rīta, palicis gluži bez spēka, Pihta atgriezās teltī. Iejūdza zirgu, sakrāva ratos iedzīvi, paņēma mazo Bengu un laidās ceļā uz dzimto novadu, pie Rubinās.

Rubina nopriecājās par viņa pārnākšanu. Un, tā kā bērnu viņai nebija, tad viņa iemīlēja Bengu gluži kā pašas dēlu. Tikai vārds gan viņai gaužām nepatika, tāpēc viņa aizveda bērnu uz baznīcu kristīt, kur viņam deva vārdu Vaida. Puisēns auga skaists, prātīgs un veselīgs. Kad viņam apritēja divi gadiņi, no visas apkaimes sāka braukt čigāni, lai paskatītos uz tādu skaistuli. Bet, kad Rubina aizgāja uz gadatirgu un Vaida-Bengs pēc čigānu ierašas sēdēja viņai pikpaunā, ]audis salasījās veseliem pū)iem, lai paraudzītos uz skaisto čigānēnu. Gadu no gada Vaida pieņēmās spēkā un skaistumā. Pihta dēlu no bērna kājas bija radinājis pie zirgiem, un visi čigāni brīnījās, ka čigānēnam klausa pat nevaldāmākie zirgi.

Pēdīgi zēnam apritēja astoņpadsmit gadu. Reiz Vaidas tēvs piebrauca pie liela čigānu tabora. Viņš uzslēja telti, bet, kad sāka krēslot, piegāja pie ugunskura, kur bija sapulcējušies veci čigāni. Viņš apsēdās pulciņā un ieklausījās sarunā. Spriests tika par zirgiem. Te sāka stāstīt kāds vecs čigāns.

—    Esmu dzirdējis par kādu zirgu, — viņš teica. — Otra tāda nav visā pasaulē. Itin neviens vēl nav sēdies šim zirgam mugurā. Cilvēku viņš nelaiž sev ne tuvumā.

Čigāni sarosījās un sāka runāt visi reizē.

ģp Kur tad atrodams tāds zirgs?

—    Kā tad tā?

—    Kur lai to zirgu sameklē?

—    Sameklēt viņu nevar, — vecais čigāns atbildēja. — Par naudu arī nenopirksi, bet nav tik veiksmīga cilvēka, kurš spētu viņu nozagt.

Čigāni satraukti pacēla balsis.

—   Tas nevar būt, ka viņu nav iespējams nozagt.

—     Kad es jums saku, to zirgu neviens savu mūžu nenozags. Bet klīst baumas, ka pasaulē dzīvojot kads čigāns, kuram esot dēls, vārdā Bengs. Tad, lūk, šis Bengs esot vienīgais, kuram pa spēkam nozagt to zirgu.

Pihta piecēlās kājās.

—    Kālab tu zobojies par manu dēlu? Kā tu zini, ka šis zirgs lemts viņam? Kāpēc tu domā, ka viņš spēs to nozagt? Mans dēls savu mūžu nav nozadzis ne maizes doniņu.

—    Bet vai tad Bengs ir tavs dēls?

—   Mansl

—    Pasauc viņu šurp.

Pihta pasauca dēlu un saka:

—     Klausies, dēliņ, tas večuks apgalvo, ka tu varot nozagt nez kādu brīnumainu zirgu un ka neviens cits to izdarīt nespējot.

-- Bet kur tas zirgs ir? S Bengs izbrīnījies jautāja.

—    Cara zirgu stallī, — večuks atteica. — Jau trīs gadus šim zirgam nevar sameklēt jātnieku. Tikai tu vienīgais tiksi ar viņu galā.

Čigāni nenoticēja un nosmējās, sak, kā tad tā, pieaugušie nespēj nosēdēt zirgā, bet tāds puišelis nu aizies, savaldīs un vēl nozags zirgu. Turklāt — zirgu no cara staļļa! Tur tak kalpu vien būs veseliem tūkstošiem.

Večuka vārdi iespiedās Bengam sirdī, prāts kļuva nemierīgs.

—    Tēvs, — viņš sacīja, -^jja sūtīsi mani, došos ceļā, ja nesūtīsi — visviens aizbēgšu!

Vai tad Pihta varēja laist dēlu tādos darbos? Pats tikai reizi mūžā bija lūkojis zagt un tūdaļ iekritis. Bet te — vienīgais dēls, kauls no paša kaula!

Pihta sakliedza uz dēlu, sāka raudāt un pierunāt, draudēt, ka neparko nelaidīšot, bet kur tev viņu noturēt!

—             Tikai dod man, tēvs, savu sirmo zirgu un čerkesu seglus, kas apkalti ar zeltu, un vēl iedod sudraba iemauktus, brokāta kreklu un safjānādas zābakus.

Pihta redzēja, ka neatrunās dēlu, piekrita un izdarīja visu, kā Bengs lūdzis. Un Vaida-Bengs devās uz.cara pili.

Kas zina, cik laika pagāja, līdz viņš piejāja pie cara pils.

Uz balkona tobrīd sēdēja divas cara meitas — Milana un Belana. Viņas ieraudzīja skaistuli čigānu, un vaigi abām iekvēlo* jās sarkansārti. Viņas metās pie sava tēva, cara.

—    Tētiņ mīļais; paskaties, kāds skaistulis jāj zirgā! Savu mūžu neesam tādu redzējušas. Kā lai uzzina, no kurienes viņš nāk un kādēļ ieradies pie mums?

—    Aizkavē viņu, tētiņ, un paaicini šurp!

Cars mīlēja savas meitas un tāpēc pavēlēja kalpiem, lai aizkavē čigānu un atved uz pili. Skaistuli atveda pie cara, un šis nu vaicā:

—    No kurienes tu esi ieradies, jaunekli, kura tirgoņa un lielkunga dēls esi? Kāds ir tavs godavārds?

Čigāns atbildēja:

—   Es esmu nevis tirgoņa vai lielkunga, bet gan vienkārša cilvēka dēls no čigānu dzimtas, un daži mani sauc par Vaidu, bet citi — par Bengu.

—    Nebūtu gan domājis, ka tu esi no vienkāršas čigānu dzimtas. Pārlieku stipri tu izskaties pēc lielkunga. Bet lai nu paliek. Es tevi saukšu par Vaidu, tas vārds man patīk labāk.

Cars lika sarīkot balli par godu Vaidam. Viņš ielūdza cienījamus viesus: aizjūras karajus, kņazus ar sievām un meitām. Lai paskatās un papriecājas, cik varen skaists čigāns dzīvo viņa valstī. Kad viesi sāka sēsties pie galda, cara meitas Milana un Belana gandrīz vai saplūcās par to, kura nu sēdēs Vaidiņam blakus. Un, lai neviena neapvainotos, Vaidu nosēdināja vidū starp abām. Bet, ballei sākoties, atkal tīrā ķeza: kurai sievietei gan negribēsies padejot ar tādu skaistuli? Šai gribas, tai gribas. Neraus tak čigānu gabalos. Beidzās balle, sākās dzīres. Viesi ņēmās risināt sarunas. Un gadījās, ka sākās valodas par zirgiem. Arī cara dzimtā ir cilvēki, kuriem patīk zirgi. Bet Vaidam to tik vien vajadzēja.

—     Klausieties, jūsu cariskā augstība, — viņš teica, — esmu dzirdējis, ka jūs turot savā stallī brīnumainu zirgu, par kuru labāka neesot visā pasaulē, un trīs gadus nevarot sameklēt jātnieku, kas kaut mirkli spētu nosēdēt tam zirgam mugurā. Bet ja nu es pamēģinātu?

Viesi nu sauc cits caur citu:

—        Pavēliet, jūsu cariskā augstība! Visiem taču zināms, ka

čigāni prot apieties ar zirgiem, ka viņi ir lieliski braucēji un jātniekil ' ' ļ§ļgN&33

—    Varbūt tiešām atļaut šim čigānam, lai sēstas mugurā brīnumainajam zirgam? Lai izmēģina savu laimi. Bet mums būs varena izprieca.

Arī carameitas ņēmās lūgties. Sīm gan gribas paskatīties, kā skaistulis sēdēs zirga mugurā, gan bail par viņu — ja nu kas notiek, ja nu viņš nokrīt un nositas. Tomēr ziņkārība ņēma virsroku. Lai nu kā, cars lika izvest zirgu no staļļa. Viesi izgāja sētā, iekārtojās labi ērti un gaida, kas nu būs. Vaida devās pie zirga, bet cars kliedz šim nopakaļ:

—    Tikai pielūko, čigān, pa sētu vari pajādelēt, bet aiz vārtiem izjāt neiedrīksties! Es jūs pazīstu!

Vaidam pamira sirds. Zināms tak, kāda čigāniem daba — strauja un nevaldāma. Pārbrauks mājās, izstāstīs, ka jājis cara zirgā, — valodu pietiks vai simt gadiem! Bet lai nu paliek.

Pirms sēšanās zirgā Vaida pavēlēja uzlikt tam savus ar zeltu apkaltos seglus un tēva dotos sudraba iemauktus, bet rokā satvēra čigānu sērmūkšļa pātagu. Tikai tad viņš lēca zirgam mugurā. Palaida zirgu ap sētu vienu reizi, otru, bet trešajā — savicināja pātagu un aizdrāzās prom pa vārtiem.

Visi viesi kā vienā balsī iesaucās:

—   Vai manu, vai! Čigāns zirgu nozaga!

Bet vai nu no cara tik lēti aizbēgsi? Ne jau ciema stallī zirgs nozagts. Vaidam pretī metās tūkstošiem kalpu, aizšķērsoja ceļu, norāva Vaidu no segliem, atlauza rokas aiz muguras un aizveda viņu pie cara.

«Ek,» Vaida domā, «večuks mani piemānījis, tīrā nelaime, ka noticēju viņam, šo zirgu nozagt man nav lemts.»

Cars drūmi sarauca uzacis, bet Milana un Belana nokrita viņa priekšā ceļos.

— Tētiņ mīļo, pažēlo Vaidiņu! Tu tak trīs gadus nevarēji sameklēt savam zirgam jātnieku, bet Vaidu zirgs klausa tā, it kā taisni viņam būtu audzēts. Nedzen viņu postā! Labāk parādi savu cara žēlsirdību un uzdāvini Vaidam brīnumaino zirgu!

Ko nu caram iesākt? Dusmojies vai nedusmojies, bet viesi skatās — kā cars izturēsies. Ja nocirtīs čigānam galvu, izies runas, ka cars ir cietsirdīgs un netaisns, nemīl savas meitas. Taču arī no zirga šķirties žēl.

— С, lai notiek, kam jānotiek! Ņem zirgu. Vaida, tikpat nav, kas spētu to valdīt!

—   Ņem, Vaida, ņem! — Milana un Belana sauca, sajūsmā plaukšķinādamas rokas. — Tā ir mūsu dāvana. Tikai pielūko — neaizmirsti mūs, apmeklē kaut vai retu reizi. Lai vai stundiņu, būs patīkami ar tevi pasēdēt.

Carameitas bija iemīlējušas čigānu, bet tētiņam par to ne iepīkstēties neuzdrīkstas. Kur tas redzēts, ka carameitas precētos ar vienkāršu čigānu?

Rakstveži pierakstīja cara pavēli par zirgu, noskaitīja visus tā radurakstus, lai zirgu neviens nesadomātu atņemt, un labu prātu atlaida Vaidu.

Vaida piesēja tēva sirmīti pie sava cariskā zirga, bet pats domā: «Tikpat man nozags brīnumaino zirgu, neskatīsies uz cara papīriem, nozags aiz tīrās skaudības. Labāk ņemšu un pārkrāsošu to!» Domāts, darīts. Un brīnumainais zirgs pēc izskata  pārvērtās panīkušā kleperī. Vaida aizjāja uz tirgu, pārdeva tēva sirmi un laidās mājās.

Pusceļu pieveicis, viņš sastapa čigānu taboru. Pie pašas upes pļaviņā pacēlās teltis. Vaida piejāja pie visgreznākās telts un redz — tai līdzās sēd veca čigāniete. Vaida nolēma neatklāt, ka ir čigāns.

—   Sveicināti, — Vaida padeva labdienu.

—   Sveicināts, jaunekli, — večiņa atņēma, sveicināts, dižais kungs. Redzu, ka tu gribi uzzināt savu likteni. Ei, Ruža, panāc nu šurp! Dižs kungs atbraucis, grib, lai viņam pazīlē.

Telts priekškars pavērās, un ārā iznāca Ruža. Tiklīdz Vaida viņu ieraudzīja, tā gandrīz novēlās no segliem. Tādu skaistuli viņš savu mūžu nebija redzējis. Ruža sāka viņam zīlēt un tad paprasīja naudu. Cik viņa prasīja, tik viņš deva. Ruža iesteidzās teltī pie brā]a un teica:

—  Manu brālīt, cik bagāts kungs gadījies! Cik naudas prasu, tik uzreiz dod bez kaulēšanās!

Bet brālis atbildēja:

—   Klausies, Ruža, neņem no viņa daudz naudas, bet paņem brokāta kreklu, varen jau skaists, man noderēs. Gaužām gribas tajā uzposties un padižoties.

Ruža atkal sāka zīlēt, bet, kad Vaida sniedza viņai naudu, ņēmās lūgties:

—   Nevajag man tavas naudas, dižais kungs, labāk uzdāvini savu brokāta kreklu manam brālim.

Vaida klusē un liek tik naudu kaudzē.

Ruža atkal aizskrēja pie brāļa, bet tas neatlaižas:

—    Neņem naudu, māsiņ! Kā gribi, bet dabū no viņa to brokāta kreklu.

Kad nu Ruža apsēdās, lai zīlētu Vaidam trešo reizi, viņš ierunājās čigāniski:

—   Ne jau zīlēt esmu pie tevis atbraucis, skaistulīt Ruža. Padzirdēju par tavu skaistumu un atbraucu precībās.

—    Brālis mani neatdos. Daudzi čigāni jau braukuši šurp, bet viss velti. Droši, ka liktenis lēmis man palikt vienai.

—    Neskumsti, Ružiņ, pasaki tikai -'=—*>vai tu mani mīli vai

ne?

Ruža neteica ne vārda, tikai seja viņai pietvīka un acis iekvēlojās.

—    Vai esi ar mieru bēgt man līdzi?

—    Ko tu runā, Vaidiņ, no brāļa mēs neaizbēgsim, viņš dzīsies paka] un nogalinās gan mani, gan tevi. Brālim ir tāds zirgs — vēl neviens nav spējis to noskriet. Un arī mēs neizspruksim.

—    Kāds tas zirgs izskatās?

—   Melns. Brālis ar viņu jāj uz pilsētu un. piedalās sacīkstēs. Tur pulcējas daudz ļaužu — bagātnieku bagātnieki ar aizjūras rumakiem. Bet vēl neviens nav varējis pārspēt manu brāli.

—    Uzklausi, Ruža, ko tev sacīšu. Es tūliņ; iešu pie tava brāļa un uzaicināšu viņu uz sacensību. Ja viņš uzvarēs mani, tad es atpirkšu no viņa zirgu, lai vai desmitkārtīgu cenu prasītu, bet, ja mans zirgs atauļos pirmais, tad nostājies apļa malā — es tevi pacelšu seglos un aizvedīšu.

Ruža piekrita. Viņa bija iemīlējusi Vaidu no visas sirds un bija gatava doties viņam līdzi kaut vai uz pasaules malu. Tikai viens darīja viņu nemierīgu: viņa baidījās, ka brālis sadomās Vaidam atriebties.

Ruža aizgāja pie brāļa un pasauca:

—    Ej, brālīt, kungs pats tevi aicina, esot ar tevi runāšana.

Brālis iznāca pie Vaidas.

—    Sveicināts, ciemiņ, ko tad gribēji?

__ Esmu dzirdējis, ka jums esot vareni zirgi, vareni un

izslavēti.

—    Ir, ir man kumeļi, jaudis runā patiesību.

__ Vai tu man kādu nepārdotu? Bet tikai tādu, ar kuru es

sacīkstēs varētu savākt visas godalgas…

—    Var arī tādu, — Ružas brālis noteica un atveda skaistu, bēru zirgu. — Paskat, kāds skaistulis!

—    Nekā, dārgais draugs. — Vaida nogrozīja galvu. — Tādi kleperi man nav vajadzīgi.

—    Labi, tad ņem citu. — Brālis saīdzis saviebās un atveda sirmu zirgu. Kas tas bija par zirgu! Tāds, ka nenoskatīties: stalts, krēpes līdz ceļiem, viļņu viļņiem, pats nevis skrien, bet lidot lido.

—    Klausies, draugs, es skatos, ka tu esi nolēmis apvest mani ap stūri, — Vaida noskaities teica. — Tādus zirgus vari piedāvāt nabagiem, bet man atved varenu zirgu, kurš man piedienētu.

—    Ak varenu, tu saki, — brālis pavīpsnāja. — Ir jau gan tāds zirgs, bet tev nepietiks naudas, lai to nopirktu.

—   To tad arī ved šurp.

Ružas brālis atveda melni. Zirgs piecērt kāju — dzirksteles lec, iezviedzas — koki lokās.

,— Labs zirgs, — Vaida sacīja. — Saki cenu, es to pērku!

Te nu Ružas brālis nosauca tādu cenu, par kuru varētu nopirkt veselu baru tādu zirgu. Tad Vaida viņam teica:

—    Vai tu domā, ka es neziņu zirgiem cenu?! Tavs zirgs maksā desmit reižu mazāk, nekā tu saki. Tomēr es to pirkšu, tikai ar vienu noteikumu. Tagad abi izjāsim aplī, un, ja tavs zirgs noskries manējo, es samaksāšu tavu cenu, bet, ja mans zirgs pieveiks tavējo — tad tāda zirga man no Dieva puses nevajag.

—   Parādi nu man savu zirdziņu, — Ružas brālis palūdza, un, kad Vaida atveda savu zirgu, čigāns aiz smiekliem pakrita pie zemes un vārtījās kā negudrs: savu mūžu viņš nebija redzējis tādu ērmu. Spalva zirgam salekšķējusi, krāsu ne izšķirt nevar, stalts tad nu būtu, bet citādi — kleperis kas kleperis.

—    Un tu gribi tādā zirgā skrieties ar mani? Es tevi trīs reizes pievārēšu!

Tā arī norunāja. Abi izjāja aplī. Ruža pamāja ar lakatiņu, un zirgi brāzās uz priekšu. Kamēr brālis lieca pirmo apli, Vaida jau bija paguvis apauļot trīs reizes, bet ceturto reizi vairs nesāka, pietraucās pie Ružas, uzsvieda viņu seglos un čigānu valodā iesaucās:

—    Brauc pie manis pēc brokāta krekla, savam sievasbrālim es neko nežēlošul

Bet brālis kliedz nopaka]:

—    Ko tu vigu sagrābi kā vilks avi, un prom… E, ļautiņi! Dzenieties paka]…

Taču pakaļdzīšanās nebija ilga, jo čigāni saprata, ka brīnumaino zirgu nepanāks. Griezās vien atpakaļ tukšā.

Bet Vaida pārjāja mājās cara rikšotāja mugurā un atveda skaistuli sievu. Vēl ilgi pēc tam viņu daudzināja visi čigāni. Vaida-Bengs ar savu sievu Ružu nodzīvoja laimīgu un brīnumainu dzīvi, taču par to čigāni ir sacerējuši citas pasakas un dziesmas.

VAIDA UN RUŽA

Reiz dzīvoja čigāni. Viņi bija bagāti, viņiem piederēja pulka naudas un labi zirgi. To vidū sevišķi izcēlās skaistulis Samuila. Tas bija varens zirgs, kuru nejaudāja noskriet nedz čigānu, nedz visādu citu bagātnieku zirgi. Samuila pieveica visus. Tāpēc viņš arī bija izdaudzināts tālu jo tālu.

Šie čigāni mitinājās kņaza piedarbā un bija varen sadraudzējušies ar savu saimnieku. Kņazs taču bija viņu kūms, kristījis čigānu vienīgo dēlu — Vaidu.

Aiztecēja laiks, un Vaida izauga par skaistu, staltu čigānu. Reiz viņš atnāk pie tēva un saka:

—   Tēvs, kālab es dzīvoju viens kā pirksts? Vai man nebūtu laiks precēties? Dod man savu svētību, tēvs!

—   Dievs tevi svētī, dēls, —. tēvs atbildēja, — un svētījam arī mēs. Tikai saki, dēliņ, kuru tad tu vēlies ņemt par sievu?

Vaida nu lūdza padomu:

—        Tēvs, tu esi braukājis pa pasauli vairāk nekā es un labi pazīsti čigānus. Tad pastāsti man, kur dzīvo bagāti Čigāni, lai varu braukt precībās.

—   Jā, tādus čigānus es pazīstu, — tēvs Vaidam atbildēja.

_ Viņi dzīvo tālu no šejienes, aiz Dņepras upes. Siem čigāniem

ir skaista meita, Ruža vārdā. Bet, liec aiz auss, dēls — grūti būs tikt pie šīs meičas, jo viņu nelaiž ne soli ārā no telts. Daudzi jau braukuši precībās — gan kņazi, gan tirgoņi, gan čigāni —, tikai visus viņa atraidījusi.

—   Taisni tādas sievas man vajag. Dod nu, tēvs, svētību man, manam ceļam un mūsu zirgam Samuilam.

—   Brauc Dieva vārdā, dēliņ, tikai pielūko — Ružai ir brāļi, kuri ļoti mīl savu māsu, sargā to un nevienam neļauj darīt tai pāri. Sargies no Ružas brāļiem!

—   Labi, tēvs. Mēs piedzimstam tikai vienreiz, un tikai vienu reizi arī mirstam. Es jāšu prom.

Vaida saposās visdārgākajās drānās, tikpat kā bagāts kungs, tad apsegloja Samuilu un devās ceļā. Dievs vien zina, cik ilgi viņš jāja, bet tad klāt jau bija Dņepra. Vaida nokāpa no zirga, piegāja pie krasta un teica Samuilam:

—    Ko nu darīsim?

Bet zirgs saprata čigānu valodu. Samuila apvainojās, ka Vaida viņam neuzticas, un aizgriezās. Vaida pasmaidīja, visu sapratis, un ielēca seglos.

—   Ko niekus, Samuila, snaudulīt, mirstam tikai vienu reizi!

Vaida paskubināja zirgu, un viņi laidās peldus.

Bet otrā krastā atradās bagāts čigānu tabors. Sai taborā arī dzīvoja Ruža. Čigāni skatās — jāj bagāts kungs, kungam skaists zirgs dārgiem segliem. Arā iznāca Ružas brāļi un uzsauca:

—   Skat tik, kāds kungs ieradies! Kā tu šurp atkļuvi? Kas tu esi, no kādas dzimtas?

—   Uja, romale\ ne padzirdījuši, ne pabarojuši manis neesat, bet jau izprašņājat! Vai neredzat — esmu pagalam izmircis. Iedodiet vispirms tasīti tējas un pēc tam runājiet.

Vaida izžāvēja drānas pie ugunskura. Čigāni nosegloja Samuilu un palaida pļavā, savā vaļā. Nu čigāni aizsāka sarunas ar Vaidu. Tobrīd no telts iznāca arī Ruža. Tiklīdz Vaida paska-

L Čigāni. (Čigānu vai.)

tījās uz Ružu, acis viņam aizmiglojās un pakausis notērpoja. Vaida nevarēja vien nobrīnīties: tādu skaistuli viņš savu mūžu nebija redzējis. Ruža pameta acis uz Vaidu un uz vietas iemīlējās viņā. «Te nu laikam būs ieradies mans liktenis,» meitene nodomāja. Bet tēvs Ružai uzsauca:

—   Uzliec nu, meit, patvāri, pacienāsim kungu!

Viņi uzlēja tēju, padzēra, paēda. Tēju dzerot, Vaida un Ruža pārmija skatienus, bet pie pirmās izdevības Vaida meičai pačukstēja:

—   Tiklīdz piecelsimies no galda, paved mani malā, it kā gribētu man pazīlēt.

Ruža paklausīja. Tiklīdz visi bija beiguši dzert tēju, viņa piecēlās un sacīja:

—   Jaunekli, varbūt jūs vēlētos, lai es jums pazīlēju?

—   Pazīlē gan, mīļā; esmu dzirdējis, ka še labi zīlējot. Taisni tādē] es esmu ieradies. Man atgadījusies liela nelaime, un es gribu uzzināt, ko iesākt tālāk.

—   Nāc, izstāstīšu tev visu patiesību.

Jāpasaka vēl — Vaida negribēja izpaust, ka ir čigāns, lai Ružas brāli neko nenojaustu par agru, un tādēļ viņš ne vārda nebilda čigāniski.

Ruža veda Vaidu teltī, bet viņu apturēja brālis un teica:

—   Māsiņ Ruža, paskat vien, cik kungam krāšņa veste, būs laikam dikti bagats.

—    Brālīt manu, — Ruža atsaucās, — ja jau tev tik ļoti tīk tā veste, tad es to kungam novilkšu.

Ruža pagriezās pret Vaidu un vaicāja:

—    Kungs, vai tu neatdotu man savu vesti, kad nu tā manam brālim tik gauži iepatikusies?

Vaida novilka vesti un sacīja:

—   Ņem, skaistulīt, atdod to savam brālim, lai nēsā vesels.

To teikdams, viņš sniedza vesti Ružai.

Ruža nu sāka zīlēt. Taisnību sakot, viņa gan vairāk izlikās, ka zīlē. Vaida viņu pārtrauca:

—      Vai taviem brāļiem ir labi rikšotāji?

—Labi gan, — Ruža atbildēja. — Mūsu zirgus neviens nevar pārspēt — ne bagāto, ne nabago, ne citu čigānu zirgi.

—    Tad klausies, Ruža, — Vaida sacīja. — Es kopā ar taviem brājiem izjāšu aplī, bet tu stāvi turpat maliņā. Atpakaļ

jādams, es tevi paķeršu un uzcelšu zirgā. Nezinu, vai satveršu tevi aiz matiem vai aiz pleciem, — neņem Jaunā, tikai atceries, ka būsi manos seglos. Bet par savu Samuilu es esmu drošs.

Ruža devās pie tēva un teica, ka kungs gribot mainīt zirgus. Vecais čigāns piegāja pie Samuilas.

—   Es esmu vecs un zirgus pazīstu krietni. — To teicis, viņš ņēmās pētīt Samuilas zobus. — Nu, nav vārdam vietas, zirgs ir labs. Viss kā nākas -h krēpes, kājas, augums… Esmu ar mieru, varam mainīties.

—   Jauki, — Vaida nopriecājās. — Tikai darīsim tā. Apseglojiet savu zirgu, es apseglošu savējo. Jūsu zirgā lai sēžas viens no brāļiem, es sēdīšos savējā, apjāsim divus apļus un paskatīsimies, kurš vinnēs.

Labi. Viņi apsegloja zirgus un izjāja pirmajā aplī. Sākumā Samuila atpalika, piemērojās pretiniekam, bet, kad klāt bija otrais aplis un viņi griezās atpakaļ, Samuila aizšāvās pretiniekam garām kā zibens. Vaida piedrāzās pie Ružas, satvēra viņu aiz matiem, pārsvieda pāri segliem un pazuda kā nebijis.

. — Vai, vai! — čigāni kliedza, bet Vaida jau bija viņpus Dņepras.

Brāļi laidās peldus pār upi, un jaunākais sauca:

—    Ruža, manu māsiņ, kādas gan domas tavā jaunajā galviņā?

—   Ak, manu brālīt, — Ruža atsaucās, — mēs mīlam tikai vienreiz!

Abi pārpeldēja pār Dņepru, sakūra uguni, izžāvēja drānas. E, par to nu pietiks.

Vaida un Ruža pārbrauca mājās, pie Vaidas vecākiem. Dievs vien zina, cik ilgi bija cejā. Pretī iznāca tēvs un māte — sagaidīt, dēlu un vēdekļu apskatīt. Tiklīdz viņi paraudzījās uz Ružu, acis abiem aizmiglojās un pakausis notērpoja.

Vārdu sakot, Vaidu ar Ružu salaulāja, tad vedeklu ietērpa visdārgākajās drānās, un. visi kopā devās pie Ružas vecākiem. Tikpat nekur nespruksi. Un Vaidas tēvs jau arī negribēja palikt kaunā. Tā nu viņi sarīkoja un nodzēra kāzas.

Jaunie dzīvoja gadu, dzīvoja, divus. Ružai pienācis laiks laist pasaulē bērniņu. Vaida sievu vai uz rokām nēsā, izpilda katru viņas lūgumu. Bet vīramāte skatās un ņem Jaunā. «Kā

tad tā?» šf domā. «Kur tas redzēts, ka vīrietis darītu sieviešu darbus?» D

Reiz Raža teica Vaidam:

—  Vaidiņ, mīļo vīriņ, man gauži zivtiņas sakārojies.

—            Tūliņ atnesīšu, Ruža. Tikai saki, kādu tu gribi — vai kā citādi?…

—  Ak, kādu atnesīsi, tāda būs laba.

Vaida apsegloja zirgu un aizjāja. Uz kurieni — Dievs vien zina.

Bet vīramāte bija dzirdējusi abu sarunu. Tas nu viņai nepatika. Viņa aizgāja uz strautu, pārnesa indīgu čūsku, izvārīja to un iedeva Ružai. Ruža nokoda gabaliņu čūskas un uzreiz sajutās nelāgi.

—  Vai, māmiņ, būšu laikam saslimusi no tās zivs.

—  Atgulies, mīļā, atgulies, atpūties!

—   Nē, māmiņ, es labāk iešu sagaidīt savu saimnieku.

Ruža devās gaidīt VaiduL piegāja pie vārtiem, bet, līdzko

spēra soli aiz tiem, tā pārvērtās par pīlādzi — lapu lapās, ziedu ziedos.

Vaida atgriezās mājās, skatās — nav Ružas.

—   Kur mana sieva? — viņš vaicāja mātei.

—  Aizgāja tevi sagaidīt, — māte atbildēja.

Vaida piegāja pie vārtiem, skatās kas tad tas? Cik reižu nav te staigāts, nekad nav redzēts neviens pīlādzis, bet nu aug pie pašiem vārtiem.

— Ai, ai, — Vaida nopūtās. — Nolauzīšu pīlādža zariņu, aiznesīšu savai sieviņai Ružai.

Bet pīlādzis cilvēka balsī saka:

—    Vaida, mans jaunais vīrs, nelauz jele manus kauliņus! Vaida nobijās, izstiepa rokas pret pīlādzi un pārvērtās par

kuplu ozolu. Samuila iezviedzās, sacēlās pakaļkājās un pārtapa viršu laukā. Segli nokrita zemē un pārvērtās par irbenāju.

Tēvs ar māti gaida, kad atgriezīsies dēls un vedekla. Nav un nav. Sāka viņus meklēt. Tēvs piegāja pie vārtiem un izbrīnījās:

— Nupat būšu vecs palicis. Sai vietā savu mūžu nekas nav audzis, bet nu — paskat, siev, — kuplo ozols un pīlādzis, bet blakus virši un irbenājs.

Tēvs skatījās, skatījās, līdz saprata, ka notikusi nelaime.

Ko nu darīt? Vedekla pagalam, dēls pagalam. Viņš padeva ziņu Ružas vecākiem. Sabrauca čigāni, sarīkoja čigānu tiesu. Vīramāte neparko negribēja atzīties, tikai pie čigānu zvēresta neizturēja un visu izstāstīja: kā čūsku noķērusi, kā to Ružai iedevusi un kas noticis pēc tam.

Čigāni piesēja vīramāti zirgam pie astes, uzšāva tam ar pātagu un palaida klajā laukā. No ļaundares nekas nepalika pāri.

Tā nu no tiem laikiem pie vārtiem aug pīlādzis — Ruža, ozols — Vaida, virši — zirgs Samuila, un irbenājs — čigānu segli-

BURVJU ĒZELĪTIS

Reiz dzīvoja bagāts čigāns. Viņš tirgojās ar zirgiem un bija iedzīvojies lielā bagātībā. Sim čigānam nomira sieva un atstāja vīram mazu dēliņu. Ko nu darīt? Kā izaudzināt bērnu? Čigāns apprecēja citu sievieti, bet laimes gan viņam vairs nebija. Viņš skuma pēc pirmās sievas un visu mīlestību veltīja mazajam dēlēnam — tik ļoti tas bija līdzīgs mātei. Pamātei tas nepatika, un viņa iedegās naidā pret padēlu. Aizgājusi pie savas mātes, viņa sūdzējās:

—    Iedomājies! Tiklīdz vīrs pārbrauc no tirgus, tā neskrien vis pie manis, bet gan pie bērna, it kā manis nemaz nebūtu pasaulē.

Reiz čigāns posās tirgoties un pirms prombraukšanas sacīja dēlam:

—    Teic nu, dēliņ, kādu dāvanu tev atvest? Ko tu palūgsi, to arī sameklēšu.

Bet dēls atbild:

—   Man nekā nevajag, tēvs, es lūdzu tikai vienu: kad iebrauksi pilsētā un ieraudzīsi pirmo, kas pārdodams, to ari nopērc man!

—    Labi, dēliņ, —tēvs smaidīdams atbildēja. — Lai notiek, pirmais pirkums būs tev/

Čigāns iejūdza zirgu un devās ceļā. Iebraucis pilsētā, skatās: zirgā jāj zemnieks, bet zirgam pie astes piesiets mazs ēze-

Mis. Čigāns atminējās dēla vārdus, piegāja pie zemnieka un vaicāja:

—   Saimniek, cik tu prasi par savu ēzelīti?

—    Dod pusotru rubli un ej ar Dievu.

—   Ūja, dārgi!

—   Ja dārgi, tad nepērc.

—   Nu nē, dēls man lika nopirkt to, kas pirmais tiks pārdots. Labs ir, ja pusotru, tad pusotru.

Čigāns iztirgojās pa tirgu un atgriezās mājās. Ienācis istabā viņš sacīja:

—   Nu, dēliņ, ej apskati savu pirkumu! Kā tu liki, tā es arī darīju, pie pašiem pilsētas vārtiem nopirku šo ēzelīti.

Dēls paraudzījās uz tēva dāvanu un nopriecājās. Viņš nopaijāja ēzelīti, pabaroja un padzirdīja, un kopš tā laika viņu no ēzelīša ne rautin nevarēja atraut.

Cigānēns izauga par skaistu un stipru jaunekli. Jo skaistāks viņš kļuva, jo vairāk pamāte viņu necieta. Reiz tēvs aizbrauca no mājas, bet pamāte aizgāja pie savas mātes, lielas meistarienes burvestībās, un teica:

: Ko lai es daru ar vīra dēlu? Viņa dēļ man visa dzīve pagalam.

. ~ Labi, eš tevi pamācīšu, — veča nosolījās.

Viņa paņēma indi, iejāva mīklu, izcepa apalīšus, iepildīja tajos indi un sacīja:

—    Iedod viņam šos apalīšus, lai paēdas. Bet, tiklīdz apēdīs, tūliņ aizlaidīsies uz viņpasauli.

Pamāte atgriezās mājās, pasauca padēlu un teica:

—   Te tev ceļam būs apalīši, piens un gabals maizes, ej uz mežu pēc malkas!

Čigāns saposās iet pēc malkas, te dzird: stallī iebrēcas ēzelītis. Čigāns iegāja stallī, bet ēzelītis cilvēka balsī uzrunā viņu:

—   Pienu izdzer, maizi apēd, bet apalīšus atdod suņiem!

Čigāns paklausīja ēzelīti un visu izdarīja tā, kā tas licis. Te

skatās — suņi apēduši apalīšus un nobeigušies.

Čigāns saprata, kas noticis, neteica nevienam ne vārda, bet ēzelīti kopš tā laika mīlēja vēl vairāk. Pamāte ieraudzīja sētā beigtos suņus un atkal aizsteidzās pie savas mātes.

—   Tā un tā, tā un tā, pats neēda, atdeva suņiem. Sie ņēma un nobeidzās.

Burve nosprieda:

—            Citādi nebūs, viņu izglābis pats nelabais. Nu, tad lūkosim izdomāt kaut ko viltīgāku.

Viņa iedeva Čigānietei kreklu un pamācīja:

—     Tas nav parasts krekls. Kas to uzvelk. uz vietas sadeg Pamāte pārnāca mājās un pasauca padēlu:

-- uzsildīju ūdeni, — ej nu nomazgājies, bet te tev būs tīrs krekls, pārģērbsies.

Tikko čigāns grasījās mazgāties, stallī iebrēcās ēzelītis. Čigāns aizskrēja uz stalli, bet ēzelītis cilvēka balsī uzrunā viņu:S — Nevelc jauno kreklu — iemet krāsnī, uzvelc veco!

Tā čigāns arī darīja. Tiklīdz viņš iemeta jauno kreklu krāsnī krāsns no briesmīgā karstuma sasprāga gabalu gabalos, fp To ieraudzījusi, pamāte trešo reizi drāzās pie vecās burves savas mātes.

— Nu es esmu pagalam, tam čigānam neko nevar padarīt!

—Pagaidi, es tūliņ uzzināšu, kāds nelabais viņam palīdz, — burve atbildēja, sakūra uguni un sāka burties.

Ā, nu es redzu, kas tev traucē, — viņa pēdīgi iesaucās, gl Aizvāc ēzeli no staļļa, un viss būs labi.

Pamāte pārskrēja mājās, bet tobrīd atgriezās vīrs.

— Mīļo vīriņ, — čigāniete metās tam klāt, — aizvāc to ēzeli, no viņa nav miera — sper un kož…

Ko nu vīram darīt? Gan dēla žēl, gan ar sievu negribas strīdēties. Tēvs teica dēlam:

—   Ko iesāksim? Viņa negrib paturēt ēzelīti sētā.

Dēls aizgāja uz stalli, bet ēzelītis ierunājas:

1 — Viss būs labi. Pasaki tēvam, ka esi ar mieru aizvest mani prom, tikai palūdz, lai atļauj tev pavizināties ar mani pēdējo reizi. Dzīves vecāku mājā tev tikpat nebūs, pamāte tevi briesmīgi ienīst un nomaitās ja ne šodien, tad rīt. Bet, līdzko tu uzsēdīsies man mugurā, mēs abi uzlidosim augstāk par visaugstākajiem kalniem un trauksim meklēt laimi.

Kā sacīts, tā darīts. Tēvs atļāva dēlam pavizināties uz atvadām. Līdzko puisis uzsēdās ēzelītim mugurā, tas uzlidoja augstāk par visaugstākajiem kalniem un nozuda skatienam…

Daudz visa kā čigāns un ēzelītis redzēja pasaulē, daudzās likstās iekūlās, nabadziņi.

Reiz viņi nonāca tālā cara valsti. Abi nolaidās pie pilsētas mūra, un ēzelītis teica čigānam:

—   Uzklausi mani. Noķer aitu, novelc tai ādu, bet aitas galvu uzvelc pats sev, lai neviens tevi nepazītu. Ja kāds vaicās, kas tu tāds un no kurienes, atbildi: «Nezinu!»

Viņi devās pilsētā iekšā, bet pie vārtiem abus apturēja sargi. Skatās — kas tie par brīnumiem? Iet ēzelītis, bet tam blakus ne īsti cilvēks, ne zvērs: aitas galva, cilvēka rumpis. Par to paziņoja caram. Cars padzirdis vaicā:

—   Kas šis tāds ir?

Cara kalpi atbild:

—   Prasījām, jūsu augstība, bet šis uz visiem jautājumiem atbild, ka neko nezinot. Mēs šo tā arī iesaucām — par Nezini.

—   Sūtiet šo uz virtuvi strādāt! — cars pavēlēja.

Tā arī izdarīja.

Reiz pavāri sūtīja Nezini pēc malkas. Viņš paņēma auklu, virvi un devās ceļā. Iegājis mežā, redz: aug milzu ozols, zem kura zariem satilptu vesels čigānu tabors. Ilgi neprātojis. Nezinis pakampa cirvi un saskaldīja ozolu sīkās skaidās. Saskaldījis aiznesa malku uz virtuvi. Pavāri galvu vien saķēra.

—   Kur tu dabūji tik daudz malkas?

—   Tur un tur auga ozols, es to ņēmu un saskaldīju.

Pavāri pārbijās.

, — ,Kā tu iedrīkstējies sacirst cara iemīļoto ozolu?

—   Es nezinu! Kā es varu zināt? — čigāns attrauca.

Pavāri aizskrēja paziņot caram. Cars saprata, ka Nezinis

nav parasts cilvēks, ka viņam piemīt neizmērojams spēks, un pavēlēja neaizskart spēkavīru.

Bet jāpastāsta vēl, ka šī cara valsts cieta no (auna lāsta. Jūrās, kuras apskaloja valsti, mita trīs pūķi. Kā izpirkšanas maksu trīs briesmoņi bija pieprasījuši no cara trīs meitas sev par sievām. Tuvojās laiks, kad pirmajai carameitai bija jāiet uz jūras krastu. Cars, dziļās skumjās nogrimis, staigāja pa savu pili, nezinādams, ko iesākt, kā paglābt meitas no briesmoņiem. Viņš aizsūtīja vēstnešus uz visām pasaules malām un lika izsludināt, lai ierodoties tāds cilvēks, kurš spētu izpestīt viņu no briesmīgā posta. Visā pasaulē atradās tikai trīs tādi spēkavīri. Viņi piekrita izlīdzēt caram nelaimē.

Te ēzelītis atlidoja pie čigāna un sacīja:

—    Rīt vecāko carameitu vedīs pie pūķa. Tev jāiet un jāglābj viņa.

Nākamajā dienā vecāko carameitu aizveda jūras krastā, nosēdināja baznīciņā un atstāja vienu. Aiz baznīciņas paslēpās trīs spēkavīri. Visi gaida, kad no ūdens iznāks pūķis. Odens jūrā sāka vārīties, un krastā izlīda sešgalvu pūķis, — no nāsīm veļas dūmi, zeme zem kājām līgoties līgojas. Tiklīdz spēkavīri ieraudzīja tādu briesmoni, tā acumirklī pajuka kur kurais, un arī cara apsardze aizmuka, itin kā vēja aizpūsta.

Pēkšņi, kur gadījies, kur ne, taisni no debesīm lejā drāzās ēzelītis, bet tam mugurā sēdēja čigāns Nezinis. Pūķis sāka smieties:

—    Paldies, car, paldies, esi gan man labi pakalpojis! Es tev prasīju sievu, bet tu man vēl arī vakariņas kāzu galdam esi novīdējis! Būs man uz kārā zoba.

—    Pielūko, pūķi, ka neaizrijies! —I Nezinis, uzsauca — Neesmu nācis šurp tādēļ, lai tiktu tavos zobos, bet gan tādēļ, lai nocirstu tev visas sešas galvas un lai tu izbeigtu mocīt cilvēkus.

Pūķis ieaurojās:

—    Visā pasaulē ir viens vienīgs cilvēks, kurš var mani pievārēt, — tas ir bagāta čigāna dēls, kurš dzīvo tādā un tādā cara valstī, tikai viņš vēl ir par mazu, lai ar mani cīnītos. Nesen piedzimis un par spēkavīru vēl neder.

—    Ne jau vārna spēkavīru atnes, bet gan viņš pats ierodas, — Nezinis uzsauca pūķim, savicināja milnu un notrieca tam trīs galvas. Pūķis nu sita čigānam — iedzina viņu zemē līdz krūtīm, bet čigāns vēlreiz atvēzēja milnu, un pēdējās trīs pūķa galvas aizripoja pa zemi.

Čigāns satina pūķa galvas drānā, ieraka tās zemē un vēl uzvēla virsū milzīgu akmeni.

Nu Nezinis piegāja pie baznīciņas un teica vecākajai carameitai tādus vārdus, kādus bija iemācījis ēzelītis:

—     Ej pie tēva un saki, ka tevi izglābuši trīs aizjūras spēkavīri, kuri sēd aiz kalna.

Vecākā carameita pateicās Nezinim, novilka no pirksta dārgu gredzenu un atdeva to viņam. Nezinis paslēpa gredzenu sev matos, zem aitādas, bet carameitu aizsūtīja mājās. Tad viņš aizgāja pie trim spēkavīriem un sacīja:

—    Man cara žēlastība nav vajadzīga, ejiet uz pili un stāstiet, ka pūķi esat pieveikuši jūs.

Pilī sākās dzīres. Trīs aizjūras spēkavīri sēd goda vietās, cars šos cienā un cildina. Kā gan citādi? Sie tak izglābuši no nelaimes vecāko cara meitu.

Labs ir, pagāja laiks. Pienāca diena, kad vidējai meitai jāiet par sievu pie otrā pūķa. Ezelītis atlidoja pie Neziņa un teica:

—    Sis pūķis būs stiprāks par pirmo. Nebaidies, tiksi ar viņu galā. Ej droši cīnīties.

Vidējo meitu aizveda uz jūras krastu, apsēdināja baznīciņā un tur atstāja. Trīs spēkavīri atkal paslēpās aiz kalna, lai gaidītu pūķi, bet, līdzko krastā parādījās deviņgalvainais briesmonis, visi šausmās aizbēga kur kurais. Tiklīdz pūķis sāka tuvoties baznīciņai, no debesīm sava ēzelīša mugurā nolaidās Nezinis un metās pūķim klāt.

—    Kālab tu ieradies šeit? — pūķis baismīgā balsī noprasīja Nezinim.

—    Nebiedē mani par agru, pūķil Kad sacirtīšu tevi gabalos un notriekšu tev visas deviņas galvas, tad arī varēsi klaigāt.

Iesākās varena cīņa. Čigāns savicināja savu milnu un notrieca pūķim trīs galvas. Pūķis iebelza čigānam un iedzina viņu līdz krūtīm zemē. Čigāns atvēzējās vēlreiz — vēl trīs pūķa galvas aizripoja pa zemi. Pūķis otrreiz zvēla čigānam, un tas iegrima zemē līdz pat kaklam.

—    Ei, briesmoni, — čigāns uzsauca, — paskaties, aiz kalna gaida trīs spēkavīri, tūliņ tie nocirtīs tev pēdējās galvas!

Pūķis atskatījās, bet, kamēr viņš skatījās, kamēr meklēja spēkavīrus, čigāns izrāvās no zemes un notrieca pūķim pēdējās trīs galvas. Pūķis nu izlaida garu. Čigāns savāca visas deviņas galvas, ieraka līdzās pirmā pūķa galvām un uzvēla virsū smago akmeni. Nu viņš piegāja pie baznīciņas, izlaida no tās vidējo carameitu un teica viņai, kā mācījis ēzelītis:

—    Ej pie cara, sava tēva, un saki viņam, ka tevi atbrīvoju nevis es, bet gan trīs aizjūras spēkavīri. Bet mani ij nepiemini.

Vidējā carameita pateicās Nezinim un iedāvināja viņam savu pērļu kaklarotu. Nezinis paslēpa kaklarotu sev matos, zem aitādas, un devās pie spēkavīriem.

—       Ne jau pateicības dēļ es kāvos ar pūķi, cara žēlastība man nav vajadzīga. Ejiet uz pili un sakiet, ka pūķi uzvarējāt jūs, bet mani pat nepieminiet.

Pilī atkal sarīkoja dzīres, un visi cildināja spēkavīrus. Kā gan citādi? Viņi taču bija izglābuši vidējo carameitu no posta.

Taču dzīru laiks aizskrēja vēja spārniem, bet nelaime atkal pie durvīm: jaunākā carameita jāatdod par sievu pašam galvenajam un pašam briesmīgākajam — divpadsmitgalvainajam pūķim.

Ezelītis teica Nezinim:

—    Viss, kas bijis līdz šim, ir tikai pusbēda. Ar vecāko pūķi cīnīties būs grūtāk, bez manis galā netiksi. Kur es uzsitīšu ar nagu, tur arī cērt…

Bet spēkavīri tikmēr bija sazvērējušies nobeigt Nezini. Tie no viņa baidījās.

—   Ja nu viņš visu izstāsta caram?!

—    Cars visu uzzinās un atņems mums dārgās dāvanas.

—    Iebērsim Nezinim dzērienā miegazāles. Pūķis atnāks un nogalēs viņu miegā…

Runāts, darīts. Spēkavīri it kā netīšām satika Nezini un iedzirdīja ar aizjūras zālēm.

Uz baznīciņu jūras krastā aizveda jaunāko carameitu. Viņa nu sēdēja un gaidīja sitam savu stundiņu. Pēkšņi jaunākā carameita redz: parādās Nezinis ēzelīša mugurā. Nezinis nolēca no ēzelīša, piegāja pie baznīcas un saka carameitai:

—    Nebēdājies, carameita, paraugies: aiz kalna gaida trīs spēkavīri, kuri izglābuši tavas māsas. Viņi izglābs arī tevi. Un es viņiem palīdzēšu.

Nezinis mierina carameitu, kā mācēdams, bet pašam jau acis krīt ciet.

—   Nezin kāpēc miegs nāk. Pamodini mani, tiklīdz ieraudzīsi pūķi.

To sacījis, Nezinis nolika galvu carameitai uz ceļiem un aizmiga dziļā miegā.

Nezinis gulēja, bet jaunākā carameita glāstīja viņam galvu. Pēkšņi carameita skatās: aitāda noslīd Nezinim no galvas, zem aitādas kuplo melnās čigāna cirtas, un tajās paslēpts vecākās māsas gredzens un vidējās māsas pērļu kaklarota. Tad carameita atskārta, kurš izglābis viņas māsas no posta, visu saprata un atkal sakārtoja aitādu uz Neziņa galvas. Sēd un gaida.

Pēkšņi jūra sabangojās, ūdens saputoja, un no viļņiem parādījās briesmīgais divpadsmitgalvainais pūķis. Carameita sāka modināt Nezini, bet tas nemostas. Gan viņa to dunkāja, gan dūra ar savu matusprādzi, bet šis pat nepakustas, tik neganti viņu pārmākušas aizjūras zāles. Pūķis nāk tuvāk un tuvāk. Nu jau tepat blakus baznīciņai. Tad carameita sāka rūgti raudāt, un pirmā asariņa, nokritusi uz Neziņa sejas, apsvilināja viņu karstāk par liesmu. Nezinis pietrūkās kājās un redz — vēl mazu brītiņu, un būtu par vēlu.

—    Ek jūs, spēkavīreļi, gan es ar jums pēcāk nokārtošu rēķinus!

Nezinis izdrāzās no baznīciņas, un viņam ar pūķi sākās milzu cīņa. Kāvās stundu, kāvās otru — neviens nevar uzvarēt. Tiklīdz Nezinis nocērt pūķim galvu, tās vietā tūliņ izaug cita. Tā abi būtu cīnījušies, līdz pūķis būtu pieveicis Nezini, bet te pie briesmoņa pielidoja ēzelītis un ar nagu sāka sist tam pa asti.

— Sit te, sit te, te viņam viss spēks! — ēzelītis sauca.

Nezinis metās pie pūķa un ar vienu vēzienu nocirta tam asti. Nu pūķim vairs neauga jaunas galvas nocirsto vietā, un Nezinis pievārēja pūķi, citu pēc citas notrieca visas divpadsmit galvas.

Nezinis nu piegāja pie baznīciņas, izlaida ārā carameitu un teica tai:

v — Re, kur guļ pūķa galvas. Es uzvarēju briesmoni. Bet es tevi lūdzu — kad aiziesi pie tēva, nesaki, ka tas ir mans darbs. Saki, ka pūķi pieveikuši trīs aizjūras spēkavīri.

To piekodinājis, Nezinis savāca pūķa galvas un paslēpa zem smagā akmens, kur jau glabājās pirmā un otrā pūķa galvas. Nu Nezinis devās pie spēkavīriem. Spēkavīri pārbijās un sāka trīcēt aiz bailēm.

—   Ak tad necerējāt vis mani ieraudzīt dzīvu? Nebaidieties, jūs man neesat vajadzīgi. Ejiet un pasakiet, ka pūķi pieveicāt jūs.

Spēkavīri nopriecājās un, ko kājas nes, metās uz pili.

Cars sarīkoja tādas dzīres, kādas šaizemē vēl nebija redzētas. Uz šīm dzīrēm paaicināja itin visus, tikai Nezini aizmirsa.

Bet jaunākā carameita, redzējusi Neziņa seju, bija viņā iemīlējusies no pirmā acu uzmetiena.

—            Tēvs, — jaunākā meita vaicā, — bet kāpēc uz dzīrēm nav paaicināts pavārs Nezinis?

—             Baidos, meitiņ, ka viņš ar savu briesmīgo izskatu visus viesus iztrūcinās.

Jaunākā carameita sāka tēvu pierunāt, un šis lika meklēt Nezini rokā. Viņu apsēdināja vissliktākajā vietā, priekšā nolika vissliktāko ēdienu.

Nule dzīres bija pašā karstumā. Viesi sāka izprašņāt spēkavīrus, kā šiem izdevies tikt galā ar pūķiem, un tie nu sāks plātīties cits cita priekšā un lielīt savu spēku un izmaņu. Jaunākā carameita klausījās, klausījās un pēdīgi teica:

Bet vai jūs neparādītu mūsu viesiem un mums, kur paslēptas pūķu galvas?

Visi devās uz jūras krastu. Spēkavīri bija redzējuši, kā Nezinis slēpj galvas zem akmens, un uzreiz parādīja to vietu.

—             Tētiņ, — jaunākā carameita ierunājās atkal, —. liec, lai viņi parāda pūķu galvas — lai visi redz, cik šausmīgu pretinieku viņi pieveikuši.

Spēkavīri piegāja pie akmens, bet, lai kā stīvējās, tomēr nejaudāja izkustināt akmeni no vietas. Tad priekšā izgāja Nezinis, ar plecu pagrūda spēkavīrus nost un ar vienu roku pastūma akmeni malā kā spalviņu. Tad izraka pūķu galvas un parādīja tās caram.

Cars sadusmojās, lika atņemt spēkavīriem dārgās balvas, ar kurām bija tos apveltījis.

—             Un es vēl gribēju atdot jums savas meitas par sievām! Ei, sargi, trieciet viņus laukā no manas pils!

Sargi padzina spēkavīrus no pils, un tad cars sacīja:

—             Kā tad būs, manas mīļotās meitas, kura no jums ies par sievu pie šī jaunekļa?

Vecākā carameita paskatījās uz Nezini un aizgriezās, — kurai meitenei gan gribēsies precēties ar cilvēku, kam galva kā aitai! Aizgriezās arī vidējā meita.

—    Piedod mums, tētiņ, mēs pie viņa neiesim!

—    Bet kāpēc klusē tu? — cars vaicāja jaunākajai meitai.

Meitene nodūra acis.

—    Esmu gatava laulāties ar viņu kaut vai tūlīt, — jaunākā

carameita atbildēja, piegāja pie Neziņa un novilka viņam aitādu. Visi noelsās vien, ieraudzījuši tik skaistu čigānu, ka ne pasakā izstāstīt, ne ar spalvu aprakstīt.

Cars deva viņiem savu svētību, un abi dzīvoja laimīgi, bet savu ēzelīti neaizmirsa nekad.

APBURTĀ BĀRENĪTE

Reiz dzīvoja meitenīte, čigāniete bārenīte. Viņa mitinājās pie vecas burves mājiņā uz vistas kājām. Burvei par viņu nenopriecāties: meitenītei bija laba sirds, un viņa padarīja itin visu, ko vecīte lūdza. Burve bēdājās tikai par vienu, — bārenīte bija neglīta, kā bāls ziediņš. Burve redzēja, kā meitene tādēļ skumst, un nolēma viņai palīdzēt. Noskaitījusi burvju vārdus, viņa ielika bārenītei acu vietā divus smaragdus, lūpu vietā — koraļļus un tad teica:

—   Apgriezies nu, mīļā.

Bārenīte apgriezās apkārt un uzreiz pārvērtās partādu daiļavu, ka ne pasakā izstāstīt, ne ar spalvu aprakstīt. Bārenīte tik gauži patika burvei, ka tā klusībā nolēma ierādīt meitenei burvestību mākslu. Burve tikai gaidīja, kad meitene izaugs.

Tolaik gadījās tā, ka mājiņai garām brauca kņazs. Skatās — pie lieveņa stāv meitene un vēl tik daiļa, ka ne acu novērst.

—             Ieej mājā, daiļaviņ, atnes ūdeni, 3 kņazs palūdza.

—  Ļoti gribas dzert.

Bārenīte iesteidzās mājiņā, iesmēla kausiņā ūdeni un atnesa kņazam. Te kņazs ievēroja, cik slikti un nabadzīgi meitene ģērbusies: mugurā tādas skrandas, ka teju teju izirs.

—   Mīļo meitenīt, vai gribi — apģērbšu un apaušu tevi?

— Paldies, labo cilvēk, — meitene atteica, — paldies par labo sirdi un rūpēm, bet man nekā nevajag.

Taču kņazs neliekas mierā.

—   Bet varbūt tu gribi pavizināties manā trijjūgā?

Meitene paskatījās uz kņaza karieti un nejaudāja noturēties.

—    Tikai ilgi ne, labo cilvēk, — viņa palūdza, — citādi — drīz pārnāks mana krustmāmiņa, sāks mani meklēt un bažīties.

Kučieris novicināja pātagu, zirgi salēcas un drāzās taisni uz kņaza lepno namu. Ieraudzījusi tādu bagātību un greznību, meitene uzreiz aizmirsa gan krustmāmiņu burvi, gan mājiņu uz vistas kājām, gan dzīvi, kādu dzīvojusi līdz šim. Bārenīti apstāja kalpones, apteksnes un aukles, ņēmās viņu post. Nomazgāja, sasukāja, ietērpa meiteni dārgās drānās, un viņa kļuva vēl daiļāka nekā agrāk.

—    Viņa būs mana mīļotā meita, — kņazs iesaucās.

Pārnāk burve, skatās — nav vairs meitenītes, čigānietes bārenītes. Sauca, sauca, ūjināja nekā. Tad burve sāka burties un uzzināja, ka viņas prombūtnē mājiņā bijis kņazs; un aizvedis čigānbērnu uz savām mājām. Burve apvainojās un nolēma doties pie kņaza. Ieradusies klaudzina pie vārtiem, bet vārti aizslēgti. Burve sauc kalpus, bet tie nelaiž šo namā.

—    Kur līdīsi, vecā ragana? Kur tas dzirdēts, ka ubagi nāktu pie kņaza…

—    Bet pie viņa tak ir mana bārenīte! Viņš to man nolaupījis.

—    Vai tu traka, vecen! Par tādiem vārdiem tevi var pakārt. Vācies prom, kamēr āda vesela!

Tā nu burve aizgāja tukšā. Gāja prom apvainojusies, ļaunu prātu turēdama.

Pagāja laiks. Bārenīte uzplauka kā tulpe pavasarī, pārvērtās par īstu daiļavu. Kņazs nevar vien noskatīties uz viņu. Un tad kņazs apņēma viņu sev par sievu, bezgala mīlēdams par skaistumu un labo sirdi. Viņi dzīvoja draudzīgi un saskanīgi, priekā un mierā. Pagāja gads, un bārenītei piedzima dēls. Kņazs aiz priekiem nolēma sarīkot dzīres. Sasauca viesus no visas apkaimes, godājamus un bagātus. Kņazam gribējās parādīt savu mantinieku.

Par dzīrēm uzzināja arī burve. Tiklīdz pienāca vakars, viņa izteica burvju vārdus, apcirtās riņķī un pārvērtās: par aizjūras skaistuli. Burve izgāja no mājiņas uz vistas kājām, nosvilpās, un tūliņ piebrauca melnu brīnumzirgu trijjūgs ar karieti… Burve aizbrauca uz dzīrēm, bet tās jau pašā karstumā. Viesi dzer, līksmojas, apbrīno saimnieci, nevar vien noslavēt kņaza dēlēnu.

Dzīres jau tuvojās beigām. Bārenīte, nogurusi no trokšņa un līksmības, izgāja no nama un devās uz dīķi, kur viņai vakaros patika pastaigāties. Te pie viņas piegāja burve un teica:

—    Tev karsti, daiļaviņ? Ej izpeldies, paliks vieglāk.

Bārenīte paklausīja burvei, izņēma savas smaragdu actiņas, lai nepazaudētu, un metās ūdenī.

Bet burvei to vien vajadzēja. Viņa pakampa smaragdu actiņas un koraļļu lūpiņas, apcirtās apkārt un atkal pārvērtās par veco burvi. Bārenīte izkāpa no ūdens, skatās — nav ne smaragdu actiņu,, ne koraļļu lūpiņu. Viņa ielūkojās dīķī un sagrīļojās: no ūdens viņā raudzījās neglīta seja. Meitene sāka raudāt.

—     Kā lai es tagad rādos acīs kņazam? Viņš mani nemaz nepazīs, bet, ja pazīs, tad vairs nemīlēs.

— Neskumsti, manu bārenīt, — vecā burve viņai teica.

—  Nāc man līdzi.

Un te bārenīte atcerējās, ka kaut kur ir jau redzējusi šo veco sieviņu. Viņa devās tai nopakaļ, un burve aizveda viņu uz savu mājiņu.

Kņazs pamanīja, ka sievas nekur nav. Pazudusi, gluži kā zemē iegrimusi. Viņš sasauca kalpus. Tie sāka skraidīt pa visu apkaimi, meklēdami kņaza sievu, taču nevarēja to atrast. Kņazs izsūtīja ziņnešus uz malu malām, apsolīja milzīgu balvu tam, kurš atradīs viņa sievu. Taču ari ziņneši atgriezās tukšā. Tad kņazs aizgāja pie slavena zintnieka un izstāstīja tam par savām bēdām.

s — Ja tu man palīdzēsi, es tev bagātīgi atlīdzināšu — pietiks gan taviem bērniem, gan bērnubērniem.

—ļ Es tev, kņaz, iedošu dzijas kamolīti, — zintnieks atbildēja, — nomet to zemē, dzīpars ritināsies vaļā, bet tu seko tam nopakaļ. Kamolītis aizvedīs tevi uz turieni, kur atrodas tava sieva.

Kņazs paņēma kamolīti no zintnieka rokām un devās ceļā. Kamolītis ripo, ripo, dzīpariņš ritinās vajā^ bet kņazs seko un neatpaliek. Kamolītis pār lauku — un kņazs tam pakal, kamolītis caur mežu — kņazs pakaļ, kamolītis pār upi — kņazs laižas peldus. Kņazs noplēsa zābakus, sāka iet basām kājām, tās jau asinīs, bet kamolītis tikai ripo un ripo. Un, kad kamolītis bija pavisam izritinājies, kņazs izskrēja pļaviņā un ieraudzīja mājiņu uz vistas kājām. Aiz noguruma viņš turpat nokrita kā beigts.

No mājiņas izsteidzās burve un bārenīte. Ieraudzījusi kņazu, bārenīte sāka rūgti raudāt un saprata, ka vīrs meklē viņu.’ Bārenīte nometās burves priekšā ceļos un sāka lūgties:

—    Krustmāmiņ, atdod man manu vīru, es viņu mīlu vairāk par dzīvību. Padari mani tādu, kāda biju agrāk.

Burvei sametās meitenes žēl. Viņa apsēja tai priekšautiņu, ielika tajā smaragdu actiņas un koraļļu lūpiņas, nočukstēja buramvārdus un teica:

—    Ņem nul

Bārenīte paņēma actiņas, paņēma lūpiņas.

—    Bet tagad divreiz apgriezies!

Bārenīte apgriezās un pārvērtās par daiļavu — vēl skaistāku nekā agrāk. Drānas mirdz zeltā, ap rokām sprādzes, ausīs dārgi auskari.

Burve apslacīja kņazu ar dzīvo ūdeni, un viņš piecēlās sveiks un vesels. Paskatījās apkārt un redz: tepat stāv sieva. Abi metās viens otram ap kaklu un uz vietas aizmirsa visu citu pasaulē. Tā abi aizgāja uz kņaza mājām — apskāvušies, nepateikuši burvei ne vārda. Burve uz viņiem apvainojās un saņēma pagalam ļaunu prātu.

Kņazs ar sievu dzīvo priekā un līksmībā. Dēlēns pamazām aug lielāks. Viss gāja labi, līdz kādu dienu kņaza sieva sasirga. Kņazs sasauca pasaules labākos dziedniekus — nekas nelīdz. Burve bija nobūrusi bārenīti ļaunām zintīm — un tā viņa arī nomira.

—    Dzīva tu negribēji mitināties pie manis, — burve noteica, — tad es nākšu pie tevis nomirušas.

Kņazs ilgi sēroja, taču ar asarām nevienu nepiecelsi. Viņš uzbūvēja savai sievai kristāla kapliču, tajā zelta ķēdēs iekāra zārku, bet, kad kļuva pagalam skumji, gāja turp, ilgi sēdēja pie mirušās sievas un nolūkojās viņā. Arī mirusi viņa gulēja kā dzīva, it kā uz brītiņu būtu iemigusi un tūdaļ modīsies, un viss būs pa vecam. Taču laiks ritēja, bet bārenīte necēlās.

Kamēr kņaza un bārenītes dēlēns bija mazs, tēvs viņam neļāva iet uz kapliču un skatīties uz māti, taču pienāca laiks, kad kņazs vairs nevarēja liegi zēnam kaut vai īsu mirklīti palūkoties uz viņu. Zēnam kņaza namā nekas netika liegts. Kņazs bija piekodinājis kalpiem, lai nerunā dēlam pretī, — ko tas grib, lai ņem.

Reiz kņaza dēls aizgāja uz virtuvi un redz — stāv grozs ar olām. Viņš sāka ar tām rotaļāties un visas saplēsa. Palika viena vienīga. Kņaza dēls paskatījās uz šo olu, bet tā spīd cauri, it kā būtu no kristāla. Te zēnu pārņēma briesmīgas skumjas.

—   Tēvs, brauksim pie māmiņas, es gribu viņu redzēt!

Neko darīt, bija vien jāpiekrīt. Kņazs lika iejūgt pāri zirgu.

Viņi aizbrauca uz kapliču, atvēra durvis, un zēns uzreiz steidzās pie mātes. Bet viņa guļ gluži kā dzīva. Kņaza dēls sāka ripināt kristāla olu pa mātes seju: pārripina pār vienu aci, tā atveras, pārripina pār otru — atveras arī otra. Pārripina olu pār roku — roka paceļas. Pēc tam viņš pārripināja olu pār mātes sirdi, un sirds sāka pukstēt. Bārenīte piecēlās no zārka, it kā nemaz nebūtu bijis to gadu, ko viņa nedzīva nogulējusi zārkā.

Vecās burves zintis pagaisa. Te parādījās pati burve.

I — Labi, manu meitenīt, vairāk es tevi nemocīšu, dzīvo, kā dzīvojusi, ja jau tavs dēls tevi atradis.

Bārenīte nokrita burves priekšā ceļos.

—    Piedod man, krustmāmiņ, es tak pati esmu vainīga, ka visu laiku aizmirsu tevi, priecādamās par savu laimi. Tagad tā vairs nenotiks!

Kņazs aiz priekiem sarīkoja neredzētas dzīres.

No visām zemes malām saaicināja kņazus un carus, bet pašā goda vietā nosēdināja veco burvi. Bet šī, lai nebiedētu ļaudis ar savu izskatu, divreiz apcirtās riņķī un pārvērtās par aizjūras skaistuli — tādu, ka pats cars ballē viņu aplidoja.

Visi palīksmojās, palīksmojās un izklīda, bet kņazs ar sievu un dēlu sāka dzīvot, cepuri kuldami. Veco burvi viņi atstāja savā namā un vairs nelaida atgriezties mājiņā uz vistas kājām.

BURVIS UN ČIGĀNĒNS

Mežā bija iemitinājies čigānu tabors. Sai taborā dzīvoja čigāniete. Viņai bija viens vienīgs dēls — čigānēns ap gadiem divpadsmit. Pirms daudziem gadiem čigāniete bija zaudējusi vīru — tas reiz aizgāja čigānu darbos un neatgriezās. Sieva nosprieda, ka vīrs ir pagalam. Tomēr daudzi čigāni viņai nepiekrita, un taborā klīda baumas, ka čigāns pārdevis dvēseli nelabajam.

Kādā jaukā dienā uz šo taboru atbrauca tirgonis. Viņš sāka staigāt pa teltīm un runāties ar čigāniem. Pienāca arī tās čigānietes kārta. Tirgonis ieraudzīja čigānpuikū, un acis viņam iezvērojās. Bet jāpasaka — šis čigānēns bija izmanīgs, stiprs un apķērīgs. Te nu tirgonis uzrunāja zēna māti:

—    Atdod man savu dēlu! Tu tikpat dzīvo nabadzībā, bet pie manis tavam dēlam nebūs nekādu rūpju. Bērnu man nav, tā ka pēc manas nāves visu mantos viņš. Turklāt tavs dēls man nav svešs, es pazinu viņa tēvu, bijām lieli draugi,: es tak kristīju tavu zēnu, tātad esmu tavs kūms…

Tirgonis vārdoja, vārdoja čigānieti, bet pierunāt nespēj. Tad viņš noskaitās, nozibināja acis, un čigāniete nojauta ko nelabu. Patiesi, nākamajā dienā nelaime bija klāt: —^ viņas dēls aizgāja uz mežu un vairs neatgriezās.

Bija noticis tā. Kad čigānēns izgāja no :meža pļaviņā, tur viņu jau gaidīja tirgonis.

—    Kas ir, puis, vai gribi pavizināties ar zirgu?

Kurš čigānēns no tā atteiksies? Tad tirgonis iesvilpās, un pļaviņā iedrāzās divi melni zirgi. Čigānēns skatās uz zirgiem un ne acu nespēj atraut, tik varen skaisti tie abi.

' Sēdies, čigānēn, vienā zirgā, es kāpšu otrā, un jāsim.

Abi sēdās zirgos un auļoja prom. Ciganēns skatās: viņa zirgs nevis skrien pa zemi, bet gan lido pa gaisu. Tad zēns atskārta, ka sapinies ar pašu nelabo, ka šis tirgonis ir burvis.

Dievs vien zina, cik laika pagāja, līdz abi nonāca pie augsta kalna un nolaidās pašā virsotnē. Burvis pavēlēja čigānēnam: B jgi Ej pameklē malku, kursim ugunskuru.

Čigānēns salasīja žagarus, un viņi iekūra uguni. Burvis sadabūja mazu oliņu un iesvieda to liesmās. Tiklīdz viņš to izdarīja, zeme atvērās, atklādama šauru aku.

—    Klausies, puis, ko tev teikšu. Es esmu visā apkaimē pazīstams burvis. Tu jau būsi to nopratis. Te, šajā kalnā, ir apslēpti visi mani dārgumi. Es pats tos dabūtu rokā, bet šai akā nejaudāšu ielīst. Se tev burvju gredzens. Uzvelc to pirkstā, tikai nepazaudē, citādi tev gals klāt. Tiklīdz tu nolaidīsies pazemē, tev virsū metīsies indīgas čūskas. Nebaidies, pavicini gredzenu,

un čūskas pārvērtīsies akmeņos. Iedams pa pazemi, tu ieraudzīsi durvis, kuru priekšā sēdēs lauva. Pavicināsi gredzenu —. un lauva pārvērtīsies akmenī. Tālāk būs otras durvis, tu iesi iekšā un ieraudzīsi savu māti. Viņa lūgs, lai tu viņu apskauj bet tu netici. Tā ir nevis tava māte, bet gan nelabais. Ja tu viņai noticēsi, viņa saplosīs tevi gabalos. Pamāj uz viņas puS i ar gredzenu, un viņa pārvērtīsies par akmeni. Tālāk būs trešās durvis, un aiz tām — visa mana bagātība… Piesien lādi virvē es izvilkšu ārā to un pēc tam arī tevi! Mēs abi būsim bagāti’ čigān, tikai neaizmirsti, izdari visu tā, kā es tev liku.

Cigānēns apsēja virvi sev ap vidu un nolaidās pazemē. Viņš ilgi laidās lejupr līdz pašai kalna dzīlei. Līdzko viņš nokļuva lejā, viņam virsū metās indīgās čūskas. Cigānēns pavicināja gredzenu — un čūskas pārvērtās akmenī. Arī tālāk notika tā, kā bija teicis burvis: atradās trīs istabas, vienā sēdēja lauva, otrajā parādījās čigānēna māte, bet trešajā stāvēja lāde ar naudu.

Cigānēns pievilka lādi pie virves, bet vilkdams tā piekusa, ka apsēdās uz lādes atpūsties.

«Nekā nebija, burvi,» viņš nodomāja, «es tevi pazīstu! Lādi tu izvilksi, bet mani pametīsi tepat, lai nevajadzētu dalīt dārgumus. Tas nu tev neizdosies.»

Bet burvis no augšas sauc:  — Ei, puis, sien ātrāk lādi virvē!

— Vispirms izvelc mani, — cigānēns atsaucas, — bet lādi es piesiešu sev klāt.

— Nē, vispirms es izvilkšu lādi un tikai pēc tam — tevi! Abi stīvējās un ķīvējās, un cigānēns tā arī nesēja lādi virvē. Tad burvis noskaitās un iesvieda virvi pazemē. i — Lai tad tavi kauli sapūst tai pazemē! — viņš uzkliedza un nozuda.

Cigānēns sēd uz lādes vāka un bēdājas: «Kāpēc man vajadzēja sapīties ar to burvi! Kas man lika vizināties ar viņa zirgiem? Esi nolādēts, burvi, ar visu savu burvju gredzenu!»

Zēns dusmās norāva gredzenu no pirksta un nosvieda zemē. Te zeme nodrebēja, un parādījās milzu Pūķis.

Pūķis paskatījās uz čigānēnu un jautāja:

—    Dēliņ, kā tu te gadījies? Ko tev vajag?

Cigānēns nobijās no Pūķa briesmīgā izskata un sāka kāpties atpakaļ, bet Pūķis saka:

—    Nebīsties no manis, dēliņ, es esmu tavs tēvs. Pirms daudziem gadiem šis pats burvis mani piekrāpa, nobūra ar ļaunām zintīm un piespieda sargāt savus dārgumus. Nebijis tev šī gredzena, tevis jau sen nebūtu starp dzīvajiem. Kad uzsitīsi ar gredzenu pa zemi, es ikreiz būšu klāt un izpildīšu katru tavu vēlēšanos. Lūdz, dēliņ, ko gribi.

—   Tēvs, aiznes mani mājās uz taboru pie manas mātes, un arī dārgumus paķer līdzil

—    Labi, dēliņ, viss būs tā, kā tu vēlies, tikai neaizmirsti paņemt līdzi gredzenu — gan vēl noderēs.

Cigānēns attapās savā taborā, bet tur pie ugunskura telts priekšā sēdēja māte un lēja asaras par dēlu. Viņa bija novecojusi un nosirmojusi. Zēnam bija licies, ka viņš nav bijis mājās tikai trīs dienas, bet patiesībā bija pagājuši gadi.

Māte nopriecājās:

—   Vai, dēliņ, es jau vairs necerēju tevi dzīvu redzēti Kur tad tu biji, pastāsti nul

Cigānēns mātei izstāstīja visu, kā bijis, neko neslēpa. Kopš tā laika viņi sāka dzīvot bagātībā un laimē.

Tomēr Jaunais burvis bija uzzinājis, ka cigānēns izkļuvis no pazemes, un nolēma atdabūt savas bagātības. Reiz viņš atkal ieradās taborā pie čigānēna un saka:

—    Atdod manu gredzenu, puis, atdod ar labu, citādi atņemšu ar varu!

Cigānēns nosvieda gredzenu zemē, un parādījās Pūķis — viņa tēvs.

—    Skaties, tēvs! — zēns iesaucās. — Re, kur viņš ir, tas burvis, kurš tevi pārvērta par Pūķi un izpostīja visu tavu dzīvi.

Pūķis metās burvim virsū un vienā mirklī nožņaudza to. Tiklīdz burvis bija pagalam, viņa zintis pagaisa, un čigānēna priekšā atkal stāvēja tēvs.

ZELTA ĶIEĢEĻI

Reiz dzīvoja bagāti čigāni vīrs, sieva un vienīgais dēls Taču tad mātei pienāca pēdējā stundiņa. Pirms nāves viņa pgt kodināja vīram un dēlam, lai bēres svinotj veselu gadii. Tā llf arī darīja. Pagāja kāds laiks, un nomira arī tēvs, pirms nāves piekodinājis dēlam, lai svinot bēres veselu gadu. Dēls paklausīja. Un — kas gan notika? Viņi bija dzīvojuši jo bagāti, taču kamēr dēls svinēja tēva un mātes bēres, visa nauda bija vējā,’ ne graša vairs no bagātības. Nav jau nekāds joks — divus gadus svinēt bēres!

Kādā jaukā dienā dēls pamostas un redz: kabatās nav ne graša, mājā ne garoziņas maizes, pati māja brūk kopā. Ko nu iesākt? Dēls paņēma tarbu un devās uz pilsētu laimi meklēt. Tā nu čigāns soļo pa pilsētu, redz, ka bodītes vai lūst no precēm, bet pašam nav par ko tās nopirkt. Tā viņš stāvēja, skatīdamies un siekalas rīdams, līdz pie viņa pienāca lepns tirgonis greznās drānās.

—      Klau, čigān, vai nāksi pie manis par strādnieku?;— tirgonis jautā.

-         Iešu gan, — čigāns piekrīt, §ļļvisvfens, nav kur palikt. Tirgonis aizveda čigānu uz savu māju, bet pretī izskrēja tirgoņa meita — daiļa jaunkundze, piens un medus.

—              Tēvs, ko tad tu esi atvedis? — tirgoņa meita iesaucās.

—    Paskaties vien uz viņa skrandām, paskaties, cik viņš briesmīgs, cik netīrs!

-r* Paga, meit, — tirgonis atteica, — tūliņ mēs viņu nomazgāsim un pataisīsim par cilvēku.

Nu čigānu savā ziņā ņēma tirgoņa kalpi — berza un mazgāja, apcirpa matus, nodzina bārdu. Kad tas bija padarīts, tirgonis aizveda čigānu pie meitas un noprasīja:

—    Paskaties tagad — vai nu būs labs?..v.

Tirgoņa meita paskatījās uz čigānu un samulsusi novērsa skatienu — tik ļoti puisis viņai patika.

Tā čigāns palika dzīvot tirgoņa namā. Nelaime tikai, ka viņš savu mūžu nebija mācījies nevienu darbu, tāpēc arī te viņam nekas negāja no rokas. Tirgoņa kalpi visādi vilka viņu uz zoba:

—   Ak tu mūlāps tāds!

Tirgonis jau sen būtu padzinis tādu strādnieku, ja šo neaizstāvējusi paša meita. Sapratis, ka mājas darbos no tāda palīga nekāda labuma nesagaidīs, tirgonis aizsūtīja čigānu uz bodi. Čigāns patirgojās vienu vienīgu dienu, bet aizlaida vējā tik daudz naudas, ka tirgonis galvu vien saķēra.

1 — Vai manu dieniņ! — tirgonis kliedza. — Tu tak mani izputināsi! Labs ir, ja par tirgošanos tev nav nekādas sajēgas, tad es paskatīšos, vai spēsi ko prātīgu nopirkt.

ļ Nākamajā dienā viņš sūtīja čigānu uz tirgu, iedeva līdzi naudu un piekodināja:

lHB Nopērc ziemai malku, bet pielūko, ka labi degtu!

Tā čigāns arī izdarīja ,— aizgāja uz tirgu, nopirka desmit vezumus malkas un saka zemniekiem:

Vediet malku uz tāda un tāda tirgoņa sētu, sakraujiet kaudzē un aizdedziniet. Paskatīsimies, kā degs.

Kas zemniekiem bēdas? Dara, ko liek. Aizveda malku, sakrāva grēdā un pielaida uguni. Malka deg, ka prieks! Pat ne stunda nepagāja, kad nenieka vairs nebija palicis pāri. Čigāns savāca ogles un pelnus un rāda tirgonim: ļļ — Visu izdarīju, kā tu' liki. Nopirku malku, pārvedu sētā, sakrāvu, kā nākas, un tad pārbaudīju, vai labi deg. Re E sadegusi pa tīro!

Tirgonis saķēra galvu.

—   Čigān, kas tu esi par cilvēku! Vai nu prāts ir un naudas nav, vai nauda ir un prāta nav! Ko lai es ar tevi iesāku? Vajadzētu dzīt prom, kamēr nav par vēlu…

Taču te ieskrien tirgoņa meita un ņemas lūgties:

—   Tētiņ, cik reižu es neesmu teikuši, lai tu neaiztiec čigānu! Dod nu viņam vēl pēdējo uzdevumu, un, ja viņš arī šoreiz netiks galā, tad dari, kā zini, es viņa vairs neaizstāvēšu.

Tirgonis piekrita.

-- Tikai liēc vērā, meitiņ, tādās runās es vairs neielaidīšos. 1 Nākamajā dienā bija pienācis laiks, kad tirgonim jāsūta savas preces uz aizjūras zemēm. Viņš pielādēja kuģus un pavēlēja čigānam:

—    Te tev, puis, būs palīgi, brauksi kopā ar viņiem uz aizjūras zemēm, pārdosi tur manas preces, bet par ieņemto naudu sapirksi citas. Aizjūras zemēs izvēlies tādas preces, par kurām

visi šeit ne nobrīnīties nevarētu. Bet, lai tu nesadarītu muļķī, bas, es uzdevu palīgiem tevi pieskatīt.

Čigāns uzkāpa uz kuģa un laidās ceļā. Nepagāja necik ilgs laiks, kad viņa palīgi sāka klusībā kalt plānus:

—     Kam mums vajadzīgs tas muļķa čigāns? Izmaitās vēl visu tirgošanos.

—   Mēs arī bez viņa tiksim galā.

—    Ņemsim un pametīsim šo vientuļā salā, lai nemaisās pa kājām, bet atpakaļceļā paķersim līdzi.

Tā viņi arī izdarīja — izsēdināja čigānu vientuļā salā, atstāja ēdienus un dzērienus veselam pusgadam un paši kuģoja tālāk.

Čigāns sakūra krastā ugunskuru, paēda un likās uz auss. No rīta pamodies, devās klaiņot pa salu — vajadzēja taču apskatīties pēc kāda mitekļa. Viņš gāja, gāja, līdz pamanīja kalnā alu.

—   Ahā, — čigāns pie sevis noteica. — Tieši tas man vajadzīgs.

Viņš ielīda alā, grasījās jau likties gulēt, te skatās — kas tad tas? Lāde! Čigāns piegāja pie lādes, pacēla vāku — un gandrīz vai apžilba. Lādē bija dārgumu bez skaita: dārgakmeņi, zelts, smaragdi un briljanti. Čigānam uzreiz padoms rokā. Viņš samīcīja mālus un ņēmās taisīt ķieģeļus, bet katrā ķieģelī paslēpa dārglietas. Iznāca vienpadsmit ķieģeļu. «Nav līdzens skaits,» viņš nodomāja. «Jāuztaisa vēl viens ķieģelis, lai sanāktu ducis.» Pēdējo ķieģeli čigāns atstāja tukšu un visus divpadsmit nobēdzināja drošā vietā.

Tikmēr tirgoņa ļaudis jau bija iztirgojuši visas preces, sapirkuši vietā jaunas un nu devās atceļā. Viņi piestāja pie salas, lai paņemtu līdzi čigānu.

—    Kas tad tev tur? — viņi vaicāja, redzēdami, ka čigāns liek maisā ķieģeļus.

—    Kā — kas? Pārbraucis celšu sev māju!

Tirgotāji nosmējās — ko tur, muļķis paliek muļķis.

Vārdu sakot, kuģis atgriezās pilsētā. Bet pēc likuma bija

tā — ja pārnāk tirgoņa kuģis, tad tirgotājiem jāatved dāvana caram. Tā nu tirgoņa ļaudis saposās ar dāvanām pie cara. Arī čigāns iet šiem līdzi ar visu maisu. Bet pa priekšu visiem soļo

tirgonis pats. Tirgonis pasniedza caram, dāvanas, un cars bija gauži apmierināts. Taču tad viņš pamanīja čigānu un vaicāja: ļ'— Bet tu, čigān, ko tu man atvedi no tālajiem ceļojumiem?

—               Raug, še, jūsu cariskā augstība, ķieģeļus… — čigāns atbildēja un izvilka no maisa ķieģeļus.

Visi smējās, vēderu turēdami. Tirgonim bija kauns par savu strādnieku.

Neklausieties, jūsu augstība, viņš jau man tāds pamuļķis. Tāpat vien joka pēc turu pie sevis.

Tomēr čigāns neliekas mierā.

Hjsļ Se, jūsu augstība, ņem vien manu dāvaniņu, — viņš teica un pasniedza caram to pašu divpadsmito ķieģeli, kurš bija palicis tukšs. — Lauz tik pušuT^

Cars pārlauza, ķieģeli, bet iekšā — liekā.

—             Taisies, ka tiec no šejienes! — tirgonis uzkliedza. — Nedari man kaunu valdnieka priekšā!

S H Ak tad tev manu preču nevajag? — čigāns vaicā.

— Lasies tik prom ar visām savām precēm!

—            Aiziešu jau, aiziešu, tikai uzraksti man zīmi, ka atsakies no manām precēm.

Nu iejaucās arī cars:

—             Dzi, tirgoni, čigānam taisnība — ja tev tie ķieģeļi nav vajadzīgi, tad raksti zīmi.

Neko darīt, bija vien jāraksta.

Hgjjg Bet tagad skatieties, — čigāns teica, izķēris zīmi tirgonim no rokas. — Pamielojiet acis ap manām precēm!

Tiklīdz čigāns pārlauza ķieģeli, no tā sāka birt dārglietas, un acis visiem kļuva apaļas aiz brīnumiem. Tirgonis saprata, kāda bagātība aiziet šim gar degunu, un tūliņ nolēma dabūt to atpakaļ.

f paskat vien, čigān, tāds muļķis tu nemaz neesi, par kādu izlikies.

Vārdu sakot, tirgonim nenācās ilgi mēli deldēt, jo čigānam jau sen patika tirgoņa meita — viņa bija ne tikai skaistule, bet arī ne reizi vien palīdzēja čigānam izkulties no ķezas.

Nodzēra kāzas, un čigāns kļuva par tirgoņa znotu.

KĀ VELNS GRIBĒJA ATSTĀT ČIGĀNU SAVĀ VIETĀ

Reiz dzīvoja čigāns. Viņš bija ilgi klejojis pa pasauli un redzējis tik daudz visādu brīnumu, ka nebaidījās ne no kā. Spēka viņam bija, cik tik nevajag. Viens pats stājās pretī lācim un pieveica to. Bet arī lāči bija atstājuši uz viņa ādas ne mazumu zīmju — visa miesa čigānam bija vienās švīkās no lāča n agiem. Čigāns bija melns un briesmīgs, pēc izskata velns kas velns. Tikai ragu trūka. Uz vecumu čigāns mitējās klejot un apmetās ciemā, pašā ciema malā. Zemnieki no viņa baidījās, nespēra ne kāju viņa namiņā, un arī radi viņu apciemoja loti reti.

Reiz vecais čigāns nolēma izkurināt pirti. Sanesa no upes ūdeni, iekūra uguni, apsēdās uz lāvas un sāka pērties. Bet laiks jau tuvojās pusnaktij. Čigāns peras, peras, vico ar pirtsslotu sev pa sāniem un muguru, te pēkšņi dzird — kāds pienāk viņam klāt un saka:

—   Paraujies malā!

Čigāns parāvās malā, nospriedis, ka atbraucis kāds radagabals. Pirtī tvaiks tik biezs, ka redzēt nevar nenieka.

— Sēdies, — čigāns aicināja, — te tev būs brīva vieta.

—     Nekā nebija, raujies tuvāk pie loga, — svešā balss atcirta.

—    Vai tad tev vēl vietas maz? — vecais čigāns nobrīnījās, tomēr pavirzījās tuvāk lodziņam.

— Tagad būs.labi. Noper nu mani! Man pirtī tik gauži patīk.

— Bet kur tu esi? — vecais čigāns vaicāja. — Es tevi tais tvaikos nevaru saredzēt..

—   Nu tepat tak, guļu uz lāvas!

Večuks nu sāka kādu pērt ar pirtsslotu, bet, ko per,— to pats nemaz nezina.

—   Ei, vecais, piesvied oglītes, uzmet garu! Pasmel no katla!

Vecais čigāns apvainojās. ..

—    Ja tev vajag, tad pats arī celies. Man vairs nav spēka. Un jaunāks par mani arī esi.

—     He, he! — balss nosmējās. — Jaunāks? Esmu vienos gados ar tevi.

Čigāns noskaitās.

—     Kur tad tu slēpies? Kāpēc es neredzu tevi vaigā?

—     Kam tev redzēt mani vaigā? Es esmu tavs dubultnieks!

—     Kas nu tu par dubultnieku, — čigāns nosmējās un nolamājās. Bet tas, kurš sēdēja viņam blakus, sāka tik briesmīgi smieties, ka visa pirts nodrebēja. Tad vecais čigāns saprata, ka te iejaukts nelabais. Kad viņš pieliecās sarušināt ogles, tad ieraudzīja: uz katla kāds sēd, bet tepat deguna priekšā karājas viņa kājas — nevis kājas, bet nagi!

—    Lēnāk, lēnāk, vecais, neaizķeries aiz manām kājām!

Čigāns pacēla acis un ieraudzīja velnu. Tāds nu šis tur tupēja: augumā neliels, astīte apliekta, uz pleca uzmesta, uz galvas rēgojas radziņi. Izbāza vēl mēli un sāka mēdīties. Velns kas velns! Bet ģīmis velnam uz mata tāds pats kā vecajam čigānam.

—     Runā, ka tu esot stiprs vīrs.

—    Tu manu spēku gribi pārbaudīt, vai? — vecais čigāns noprasīja.

Bet velns atbild:

•— Pārbaudīt vai nē, bet izpērt tevi gan gaužām gribas. Tu mani pēri, tagad nu es papēršu tevi.

—     Pazīstu tavu velna pēršanu! Bet —lai nu notiek, per ar, velns tevi rāvis!

Velns vienā stiepienā nolēca no katla vecajam uz pleciem un sāka trenkāt viņu pa pirti. Kur tik šis viņu neraustīja: skurstenī iedzina, izrāva skurstenim cauri, iegrūda zem lāvas, gandrīz iemeta katlā. Vecais grib šo nosviest, bet velns tā pieķēries, ka nekādi nevar dabūt nost. Pēdīgi velnam apnika vizināties uz čigāna. Tad nu šis saka:

—     Ei, vecais, spēkosimies! Tu tak esi stiprs. Vai arī tas tikai izmelots?

Čigāns sadusmojās. Viņam varen sagribējās pārmācīt velnu.

—     Labs ir, spēkosimies. Tikai te ir par šauru. Iziesim ārā, pļaviņā.

Velns bija ar mieru. Abi izgāja no pirts pļaviņā un sāka cīkstēties. Sāka tā pamazītēm, bet pēc tam iekarsa ne pa jokam. Velns ar nagiem saskrāpēja čigānam visu muguru, vienās strī-

pās un pušumos. Pret ritu velns veco jau bija galīgi nokausējis un, kad tas sāka gurt, izrāva tam zobu un teica:

—     Sitā, tagad tu zināsi, kā ar mani spēkoties! Tavu zobu es ņemšu par ķīlu. Būsi mans kalps, kamēr vien dzīvosi.

Velns ar nagu izurba čigāna zobā caurumu, izvēra tam cauri zirga astru un pakāra zobu sev kaklā.. Tobrīd iedziedājās trešie gaiļi.

— Nu, paliec sveiks, vecais, drīz tiksimies, — velns uzsauca un nozuda.

Vecais ilgi gulēja bez atmaņas, tik briesmīgi viņu bija nomocījis nelabais, bet atžirbis aizrāpās pie upītes, lai attaptos un sakoptos.

Čigāns nevienam nestāstīja, kas naktī noticis, tomēr uz pirti vairs negāja ne lūdzams. Bet velns nelika viņu mierā. Iepaticies čigāns velnam, vai? Bet varbūt šie patiešām ir dubultnieki? Lai nu kā, bet, tiklīdz pienāca nakts, tā velns ieradās vecā čigāna mājā. Abi sēd, dzer tēju, uzspēlē kārtis, itin kā savu mūžu nebūtu naidojušies.

Reiz velns ieminējās:

— Ko nu mēs tāpat vien tās kārtis spēlēsim? Labāk saspēlēsim uz noteikumiem. Ja tu vinnēsi* es izpildīšu tavu vēlēšanos; ja vinnēšu es, tu izpildīsi manējo.

Abi nu sāka spēlēt. Tomēr velns apveda čigānu ap stūri un vinnēja.

—    Labs ir, ģg čigāns sadrūmis teica, saki savu vēlēšanos.

—    Ak tu, muļķa čigān, es tev pateikšu tādu vēlēšanos, ka tu visu mūžu būsi man pateicīgs. Tad nu klausies: ņem lāpstu un taisies uz mežu.

—    Ko tad mēs tur darīsim? —čigāns jautāja.

—    Ņem tik, ņem, neprašņā. Esi zaudējis, tad dari, ko liek, un neizrunājies.

Neko darīt. Čigāns saģērbās, paņēma lāpstu un gāja velnam nopaka]. Abi gāja pa mežu, pārbrida pāri upei, tika garām gravai un atkal nokļuva mežā. Viņi iznāca meža pļaviņā, bet tās vidū atrada aku. Velns nu apstājas ūn saka:

—     Lien akā, vecais! Un sāc tur rakt. Ko atradīsi, viss būs tavs!

Čigāns ielīda akā un ņēmās rakt. Mazdrusciņ pakašņāja

zemi» bet tur — zelta monētas. Čigāns piegrāba pilnas kabatas ar monētām, bet velns smejas:

*     — Ņem, ņem vairāk, priekš tevis man nav žēl…

Kopš tā laika čigāns sāka dzīvot bagātībā. Uzcirta jaunu mājiņu, nopirka dārgu zirgu, vārdu sakot — dzīvo bez bēdu. Bet katru nakti viņš kopā ar velnu gāja uz burvju aku un tik raka naudu. Nakti rok, dienu izguļas. Un reiz vecais čigāns redzēja sapni. Sapnī viņam parādījās velns, bet tam blakus — velna vecāmāte. Sie abi sarunājas.

— Nu, vai čiģānis drīz nāks tavā vietā? — velna vecāmāte jautā.

— Šonakt šis aizraksies līdz pīpei, — velns atbild. — Tiklīdz paņems pīpi un ievilks no tās dūmu, tā paliks uz visu mūžu piekalts pie akas. Izaugs šim ragi un nagi. Bet pēc sejas šis man ir tik līdzīgs, ka ne atšķirt.

—     Saprotu jau, saprotu, mazdēliņ, kā tev apnicis sargāt to nolādēto aku!

Čigāns pietrūkās vienos sviedros un domā: «Ak jūs, ragaiņi, šitā mānīties sadomājuši! Nu, pagaidiet tik, gan es jums parādīšu!»

Pienāca nakts. Velns atkal atnāca pēc čigāna, un abi devās uz meža aku. Čigāns sāka laisties lejā pa virvi. Taču nepagāja necik ilgi, kad šis jau rāpjas ārā no akas. ļ — Kas noticis? — velns jautāja.

—     Nu, vai zini, dārgais, cik tad ilgi šitā var? Roku vienā rakšanā jau veselu menesi, virve kļuvusi par īsu!

Velns sāka lauzīt galvu.

—    Bet ko tad lai iesāk?

—     Pavisam vienkārši: noņem no kakla zirga astru, piesiesim to pie virves, un taisni labi būs.

Velns paskatījās uz čigānu, vai tik šim kāda viltība nav padomā, bet čigāns stāv, vientiesis kas vientiesis, un košļā smilgu.

— Ko tad darīsim, siesim klāt vai iesim mājās? — čigāns vaicāja. — Citādi mēs šitā nostāvēsim līdz trešajiem gaiļiem.

—     Labi, velns tevi rāvis, ,sien klāt, — velns nikni uzsauca un noņēma no kakla zirga astru.

Čigāns piesēja astru pie virves un atkal ielīda akā. Tikko sācis rakt, skatās — pīpe, tik neparasta, izgriezta velna izskatā. Acu vietā ielikti rubīni, zvēro kā liesmas. Un šķiet, ka

šis velns viltīgi smaidītu. Čigāns paņēma pīpi un izlīda laukā.

—    Paskat, velns, ko es atradu!

—    Nu taisni to mums arī vajadzēja! — velns nopriecājās.

—   Būsi nokusis. Sapīpēsim!

—   Var jau, kālab ne, — čigāns piekrita.

Viņš sakūra mazu ugunskuru. Abi apsēdās līdzās, piebāza pīpes ar tabaku.

—    Nu, čigān, aizpīpē pirmais!

Bet čigāns paslepus bija uzbēris tabakai virsū bērza praulus un aizdedzināja tos, tā nu šie kvēlo. Pats tikai izliekas, ka

pīpē-

—    Ek, kas par stipru tabaciņu! — čigāns saka klepot.

—   Ņem tu, velns, man jau elpa aizrāvusies.

Velns paņēma pīpi un teica:

—    Labs ir, čigān, pēc tevis ari es varu paniekoties ar tabaciņu!

Velns iesmējās un ievilka dūmus labi dziļi.

—    Par agru priecājies, — čigāns iesaucās. — Gribēji apvest mani ap stūri, bet neizdevās vis!

Čigāns sakampa velnu, piesēja to ar virvi pie akas un tur ari atstāja. Bet savu zobu novilka no astra un iesvieda ugunī. Zobs uzliesmoja, un tai pašā mirklī nozuda gan aka, gan velns. Čigāns paskatījās apkārt — un ieraudzīja, ka ir pats savā mājā. Kopš tā laika viņš velnu vairs netika redzējis.

VASJA BALTKĀJĪTIS

Reiz dzīvoja bagāts čigāns. Viņam piederēja liela muiža, ciemi, meži, lauki, un viņš tam visam bija par saimnieku. Šim čigānam bija viens vienīgs dēls — Vasja, iesaukts par Baltkājīti. Kur tāda iesauka cēlusies? Visi čigāni no dzimšanas ir melnīgsnēji, bet šis piedzima balts, nepavisam ne kā čigāns. Tāpēc viņu iedēvēja par Vasju Baltkājīti.

Bagātais čigāns nomira, un Vasja saņēma visu tēva mantojumu, jo vairāk jau mantinieku nebija — tikai viņš un māte. Jau bērnībā Vasja bija prātīgs un piemīlīgs, bet paaudzies kļuva

varen gudrs un stalts. Vasjam apritēja divdesmit gadu. Viņš aizgāja pie mātes un sacīja:

—    Mēs, māt, dzīvojam pārticībā, trūkuma nepazīstam, bēdas met mūsu mājai līkumu. Man tikai žēl, ka esmu jau pieaudzis; bet no dzīves vēl neesmu redzējis nenieka. Vajadzētu pabraukāt pa pasauli, palūkoties uz cilvēkiem, pamācīties dzīves gudrības.

Māte neiebilda, jo viss, ko dēls teica, bija patiesība.

— Ej, dēliņ, pamācies no ļaudīm, kā maize jāpelna.

Vasja Baltkājītis pārģērbās noskrandušās drānās, paņēma vecu apmetni, cauru kā siets, divus grašus naudas, iebāza azotē gabalu saziedējušas rupjmaizes un devās ceļā.

Kas zina, cik laika aiztecēja, līdz Vasja nokļuva pie kāda tabora. Skatās — stāv teltis, pļaviņā ganās zirgi sapītām kājām, deg ugunskuri, čigānietes dzied dziesmas, bet vīrieši sarunājas par darīšanām.

Vasja Baltkājītis izlikās par vientiesi un devās pie čigāniem. Agrāk viņš bija balts, bet garajā ceļā nosmērējies, nomelnējis, noķēpājies, Čigāns kas čigāns! Vasju Baltkājīti pieņēma taborā. Čigāni nosprieda — ļaunuma no viņa nekāda, bet tērzējot būs, par ko pasmieties. Kopš tā laika taborā vairs nesmējās ne par vienu citu kā tikai par Vasju Baltkājīti — sak, cik šis dumjš un lempīgs.

Reiz vakarā čigāni sapulcējās pie ugunskura, sāka dziedāt, dejot, spēlēt ermoņikas un ģitāru. Vasja pienāca pie ermoņiku spēlmaņa un palūdza:

—    Paklau, more, ļauj man arī uzspēlēt! Dikti jau gribas.

I — Vai tad tu māki spēlēt, Vasiņ? Citādi atkal tikai ļaudis

izsmīdināsi.

—    Kā lai es zinu, māku spēlēt vai ne?

Čigāni sāka smieties.

—    Ļauj, ļauj viņam uzspēlēt!

—   Tūliņ Vasja mums parādīs…

—    Baltkājītis uzmetīs garu, tā skanēja no visām pusēm.

Spēlmanis pasmaidīja, noņēma ermoņikas no pleca un iedeva

Vasjam. Vasja pārbrauca ar roku pār taustiņu rindu, pirksti sāka šaudīties pa podziņām, atskanēja ugunīga čigānu deja, un visi čigāni aiz brīnumiem palika stāvam kā iemieti. Tātad Vasja Baltkajītis nav vis nekāds vientiesis! No tā laika Vasja pavisam labi iedzīvojās taborā. Dienā viņam sevišķu uzmanību nepievērsa, bet vakaros, kad čigāni pulcējās pie ugunskura, Vasja bija vai pats galvenais: visi lūdza, lai šis uzspēlējot.

Tomēr Vasja dzīvoja pie čigāniem kā aplamnieks, kā ačgārnis — visiem uzslietas teltis, kā klājas, bet Vasjam Baltkājītim telts vietā uz krūma uzsviests apmetnis, pats guļ uz plikas zemes, zābakus palicis zem galvas, apsedzies ar noskrandušiem svārķeļiem.

Reiz pie čigāniem paklīda baumas, ka netālu gaidāmas bagātas kāzas, ka precinieki atbraukuši pie bagātās un skaistās čigānietes Rozes, kura bija izdaudzināta visā apkaimē. Bet vēl čigāni valodoja, ka Roze necik nepriecājoties par līgavaini, pie kura viņu grasoties izdot par sievu. Taču Rozes tēvs bija stūrgalvīgs Čigāns un necieta, ka viņam runā pretī.

Vasja, to padzirdējis, nākamajā rītā piecēlās agrāk par visiem un aizgāja no tabora uz savu muižu. Ieradies pie mātes, viņš teica:

—    Paklau, māt, sameklē manas vislabākās drānas, brokāta kreklu, safjānādas zābakus, dod man vislabāko zirgu, bet es pa to laiku iešu nomazgāties.

—    Kas noticis, dēliņ?

—    Paklīdušas baumas, ka skaistuli Rozi tēvs ar varu taisoties izdot pie bagāta, bet nemīlama vīra. Gribu aizbraukt turp un savām acīm paskatīties uz Rozi — vai viņa no tiesas ir tik daiļa, kā ļaudis runā.

Māte, visu sapratusi, noskuma, tomēr nesāka Vasju atrunāt un vienīgi pateica:

—    Pielūko, dēliņ, dari, kā vēlies, tikai sargā savu galvu. Ja aizdosi Rozes tēvam dusmas un viņš dabūs tevi rokā — tad žēlastības negaidi.

—    Nebažījies, māt, viss būs labi!

Un Vasja devās palūkoties uz čigānieti Rozi, bet līdzi paņēma savu iemīļoto vijoli. Vasja Baltkājītis piebrauca pie tabora, kur mita Roze, bet tur jau viss gatavs kāzām un viesu, ka biezs. Čigāni palūdza, lai Vasja uzspēlē: par viesiem un turklāt vēl muzikantiem kāzās vienmēr priecājas. Un Vasja ņēmās spēlēt. Sāka plūst maigas un skumjas skaņas, bet Rozei pār vaigiem ritēja asaras, it kā viņa tikai tagad būtu apjautusi savu likteni. Viņa paskatījās uz vijolnieku, un sirds iesmeldzās: tik stalts un skaists kungs sēdēja viņai iepretim. Un Roze iemīlēja Vasju Baltkājīti no pirmā acu uzmetiena. Bet viesi jau līksmojas un priecājas, vairs nedomā par līgavaini un līgavu, neliekas zinis ne par ko pasaulē. Nogaidījis izdevīgu brīdi, Vasja piegāja pie Rozes un klusu pačukstēja viņai:

—    Bēgsim, Roze, es redzu, ka tevi izdod pie nemīlama vīra. Tu man uzreiz iekriti sirdī, es tevi nemīlamam neatdošu. Bēgsim, kamēr nav par vēlu! Tepat netālu mežā gaida mans sirmis. Viņš mūs aizvedīs.

Roze neko neatbildēja Vasjam, tikai pameta ar acīm, lai iet uz mežu, bet pati slepus sekoja viņam.

Taborē būtu līksmojuši līdz ritam, nemanījuši zudības, ja vien, kā parasts, nevajadzētu guldināt līgavaini un līgavu. Tad arī attapās, ka Roze pazudusi. Neatrada ari vijolnieku, kurš sazin no kurienes bija ieradies taborā. Rozes tēvs pārskaitās, aizsūtīja simt jātnieku, lai dzenas bēgļiem pakaļ, bet kur tu Vasju panāksi!

Vasja atveda Rozi mājās pie mātes un saka:

—    Tā ir mana sieva. Mīli viņu kā pašas meitu!

—    Viss būs labi, dēliņ, tikai viens neliek manai sirdij miera — gribētos nodzert kāzas, kā ļaudīm pieņemts.

— Esmu ar mieru, tikai jāielūdz čigāni, kā pieklājas.

Nākamajā rītā Vasja Baltkājītis atkal pārģērbās skrandās, izgāja uz ceļa, izvārtījās putekļos un soļoja uz taboru, kurā bija dzīvojis. Aiziet, bet tur — troksnis un klaigas: čigāni uzzinājuši, ka nez kāds drosminieks aizvedis skaistuli Rozi no pašas kāzām. Kas tas par varoni? Vai tad tādam tēvam var nolaupīt meitu?

—    Ei, muļķīti Vasja, varbūt tu zini, kurš kāzās nolaupījis Rozi?

— Zinu gan, kā nu nezināšu, ja pats viņu nozagu?…

Čigāni sāka smieties.

-- Hahahā, kā tad tā? Vai no tiesas tu?

—    Kā tad tu viņu aizvedi? Pats uz savas muguras?

—    Kājām no jātniekiem aizmuki?

— Un par ko gan viņa tevi iemīlēja?

—    Velti smejaties, brāļi, labāk būtu saģērbušies vislabākajās drānās un nākuši pie manis uz kāzām.

—     Kur tad tu, Vasja, taisies tās kāzas dzert? Zem sava no* skrandušā apmetņa, vai?

—     Ne jau zem apmetņa, bet pie sava drauga — bagāta Čigāna, kurš tepat netālu dzīvo. Māja viņam kā pils, saimniecībā nekā netrūkst, viņš dos jums ēst un dzert, cik sirds kāro.

—     Patiešām, romale, — ierunājās tabora vadonis, — vai mums gabals nokritīs, ja noticēsim Vasjam Baltkājītim? Ja būs samelojis, pasmiesimies, ja runā taisnību — tas mums arī tikai par patikšanu. Braucam!

Un tabors laidās ceļā. Pa priekšu iet Vasja Baltkājītis, bet aiz viņa — pārējie čigāni. Vasja atveda taboru pie savas mājas, bet pats aizsteidzās pa priekšu, aši nomazgājās, pārģērbās — vairs ne pazīt. Tad iznāca taboram pretī un jautā vadonim:

—    Vai jūs Vasja Baltkājītis atveda?

—    Jā, m vadonis pamāja ar galvu.

—Nu, tad nāciet iekšā, dārgie viesi, sen jau jūs gaidām.

Čigāni ieiet pa vārtiem, bet sētsvidū deg ugunskurs. Vasja pieveda katru čigānu pie ugunskura un novilka tam drēbes: norauj cepuri, iesviež ugunī, norauj svārkus un iemet ugunī, bet vietā piedāvā jaunu, dārgu tērpu^^4 vadmalas uzvalkus, zīda kreklus, cepures ar nagu, visu, kā pieklājas. Čigāniem izkurināja pirti, apcirpa tiem matus, noskuva bārdas — un lauka kungus vairs ne pazīt nevarēja, pēc izskata tīri kā pilsētnieki. Bet te jau lūdz pie galda, un kā tikai tur nav — ēdienu un dzērienu kalnu kalniem.

Vasja piecēlās kājās un sacīja:

—    Nu, brāļi, tagad iedzersim uz jauno veselību — par Vasju Baltkājīti un viņa sievu, skaistuli Rozi.

—    Bet kur tad ir tas tavs draugs, Vasja Baltkājis? Kāpēc viņu neredz?

Tad Vasja piegāja pie tabora muzikanta, izņēma tam no rokām ermoņikas, pārbrauca ar roku pār taustiņu rindu, pirksti sāka šaudīties pa podziņām, un atskanēja ugunīga čigānu deja…

Čigāni saprata, pie kā ieradušies viesos, viņiem kā zvīņas nokrita no acīm, visi nodrebēja un gandrīz izlaida glāzītes no rokām.

—    Tad redz, kāds tu esi, Vasja Baltkājīti

—     Nebaidieties, brāli, es no jums neesmu pieredzējis ļaunuma, jūs mani pabarojāt, izmitinājāt, kaut arī no manis nekāda labuma nebija. Bet par zobgalībām es jums piedodu. Smīdināju jūs tīšām: smieklos bēdas aizmirstas…

Čigāni dzīroja trīs dienas, ceturtajā rītā aizjūdza zirgus un devās tālāk — klejot pa mežiem un lielceļiem, maizi pelnīt. Bet Vasja ar Rozi palika dzimtajā namā. Dzīvoja nedēļu, dzīvoja otru, līdz Vasju pārņēma smeldzīgas ilgas.

—     Kas noticis, dārgais, par ko tu bēdājies? — Roze jautāja.

-        — Viss jau man ir, mana labā, un par tevi nevaru vien nopriecāties, un dzīvojam mēs bagāti. ,Taču es veselu gadu pavadīju, klejodams kopā ar čigāniem, un sirds mani sauc atpakaļ pie viņiem, āra plašumos. Vilktin velk pasēdēt pie ugunskura, paklausīties dziesmas. Bet šeit mēs abi sēžam vieni paši…

—    Ak, Vasja, arī man, taisnību sakot, dzīve uz vietas nav pa prātam.

Runāts, darīts. Otrā rītā viņi iejūdza kulbā trīs zirgus, savāca savu iedzīvi un steidzās pakal taboram.

Reiz pret vakaru čigāni skatās — uz lielceļa putekli grīstē savērpušies. Visi nobijās, samuka teltīs.

1 — Kārtībnieks brauc! Bēdziet, kur patapdami…

Bet, kad. Vasja piebrauca tuvāk, čigāni viņu pazina un metās sagaidīt. Kopš tā laika Vasja Baltkājītis ar savu sievu, skaistuli Rozi, palika dzīvot taborā. Bet, kad nomira vadonis, čigāni viņa vietā izvēlēja Vasju Baltkājīti.

SVĒTAIS JURIS UN ČIGĀNI

Svētais Juris zirgā jāja pa ceļu, bet viņam pretī brauca čigānu kulba. Uz bukas sēdēja melns čigāns un turēja grožus.

—  Kurp braukdams, čigān? Īgi svētais Juris vaicāja. fij&S Rau, tepat netālu gribu uzsliet telti, —ļ čigāns atteica.

—   Un tu?

-- Es dodos uz Jeruzālemi, — atbildēja svētais Juris, — lai palūkotos, kā dzīvo Dievs Kungs.

—    Ak, mīļo, dārgo, atceries nu ari mūs, čigānus, pastāsti Dievam, ka tādi ļaudis dzīvo pasaulēl Lai Dievs pasaka — kā lai mēs dzīvojam, ko lai darām.

—     Labi, — svētais Juris bija ar mieru. — Es viņam visu izstāstīšu, bet atpakaļceļā iegriezīšos pie jums, lai paustu Dieva vārdus.

—    Nekā, dārgais, — čigāns nošūpoja galvu. — Mēs esam mazi ļautiņi, un tu mūs aizmirsīsi.

—     Ko niekus, neaizmirsīšu vis.

—    Aizmirsīsi gan, kā likts.

Jāpastāsta vēl, ka svētajam Jurim bija tīrasiņu zirgs, tam iemaukti sētiņ nosēti ar dārgakmeņiem, bet kāpšļi — no tīra zelta. Čigāns paskatījās uz greznajiem iemauktiem un saka: Zini ko, dārgais, atstāj man vienu kāpsli! Ja būsi to atstājis, tad, zirgā sēzdamies, ikreiz atminēsies mūs. Skaidri atminēsies, ka jāapprasās par to, kā lai čigāni dzīvo, ko lai tie dara.

—    Esi nu gan tu viltnieks, čigān,;— svētais Juris smaidīdams teica. — Lai notiek, atstāšu tev kāpsli. Ņem ciet! Tikai liec aiz auss: kad atgriezīšos, kāpslis būs jāatdod.

—     Ko nu, dārgais, kāda runa! Viss būs labi. Tikai neaizmirsti mūs.

Tā nu viņi šķīrās. Svētais Juris jāja tālāk. Ceļā gadījās ciems, kur zemnieki cirta guļbaļķu māju. Bet viens baļķis gadījies par īsu, sienā paliek sprauga. Nu zemnieki pakampa virves un ņēmās stiept baļķi garumā. Svētais Juris nobrīnījās, piejāja tuvāk un jautāja:

—     Ko tad jūs te darāt, zemnieciņi?

—    Redz, kungs, maķenīt nepietiek, jāstiepj baļķis garāks, bet šis nepagalam nestiepjas. Varbūt tu dosi mums kādu padomu?

—    Es jūsu vietā pārzāģētu to baļķi pušu, ieliktu sienā un spraugu aizbāztu. Bet sīkāk es izprasīšu Dievam, jo pašlaik dodos uz Jeruzālemi apraudzīt Dievu Kungu.

—    Izprasi gan, godātais, parūpējies par mums, aplamniekiem!

Svētais Juris jāja tālāk un pēkšņi ieraudzīja divas akas, starp kurām šurpu turpu staigāja sievas ar nēšiem un spaiņiem.

No vienas akas ūdeni smeļ, otrā lej iekšā. Sievas uzsauca jātniekam:

— Kurp jādams, skaistulīt?

—   Uz Jeruzālemi, mūsu Dievu apraudzīt.

— Vai, mīļais, nu tad pavaicā Dievam, par ko mums uzbrucis tāds posts! Un kad viņš pēdīgi apžēlosies par mums? Citādi mēs staigājam no vienas akas pie otras un lejam ūdeni vienā liešanā.

-    — Labi, pavaicāšu.

— Neaizmirsti gan, mītais, mūžam būsim tev pateicīgas.

Beidzot svētais Juris nonāca Jeruzalemē. Viņš aizgāja apraudzīt Dievu Kungu un pie viena izstāstīja tam brīnumaino atgadījumu ar zemniekiem, kuri ar virvēm stiepuši baļķi garāku.

— Tas man zināms," rDievs sacīja. — Es pats aptumšoju viņiem prātu — par to, ka šie tikai blēdījās un mānījās, bet prātā nepieņēmās ne par naga melnumu. Sadomājuši māju celt un malku ziemai sagādāt. Un tad es viņiem pateicu — stiepiet, cik gribat, tikpat to baļķi nemūžam neizstiepsiet. Es viņus sodīju par alkatību un muļķību. Pasaki nu zemniekiem, Juri, ka es atlaižu viņu grēkus, bet lai turpmāk viņi tiek vaļā no savas alkatības.

—   Es redzēju arī citus brīnumus, — svētais Juris stāstīja.

—   Sievas lēja ūdeni no vienas akas otrā.

—   Arī tas man ir zināms. Sievas es sodīju par to, ka šīs atšķaidīja pienu ar ūdeni un nesa uz pilsētu pārdot. Labs ir, es piedodu arī viņām, tikai pasaki, lai vairāk tā nedara.

< — Izstāstīšu visu, kā tu teici,svētais Juris sacīja, gribēja jau lēkt zirgā, bet kāja noslīdēja gar zirga sānu, un svētais Juris gandrīz nogāzās garšļaukus. Te nu viņš atcerējās kāpsli, ko bija atdevis čigānam.

—    Tik tikko neaizmirsu, kungs. Es apsolīju čigānam, ka pavaicāšu tev, kā lai čigānu cilts pasaulē dzīvo tālāk.

—    Čigāniem tu pasaki tā, — Dievs atbildēja. — Lai dzīvo pēc saviem likumiem. No viena izlūgsies, no otra izprasīs, no trešā paņems bez atļaujas — tā viņu pašu darīšana. Taisni tā arī pasaki.

Svētais Juris devās atceļā. Saticis sievas, izstāstīja, ko Dievs licis. Sievas nopriecājās, ka Dievs šīm piedevis, un nosolījās savu mūžu vairs nejaukt pienu ar ūdeni.

Svētais Juris nu ieradās pie zemniekiem, kuri bija cirtuši māju. Viņš pastāstīja par to, ka Dievs Šiem piedevis, tikai licis, lai šie tiekot vaļā no skopuma. Zemnieki nopriecājās, ka nu nedienām gals.

Svētais Juris atkal devās ceļā. Pēdīgi viņš piejāja pie čigānu tabora. No kulbas kā zirņi pabira Čigānbērni, saukdami:

—    Svētais Juris klāt, svētais Juris klāt!

Arā iznāca arī pieaugušie.

—     Nu, ko labu Dievs lika mums pateikt? — vaicāja čigāns, kurš bija paņēmis zelta kāpsli.

—    Viņš lika pateikt tā: no viena izlūdzieties, no otra izprasiet, no trešā bez atļaujas paņemiet — viss būs jūsu!

—     Paldies Dievam, ka viņš čigānus neaizmirst, ka tik labu vēlējumu atsūtījis!

—     Pateicies vien Dievam, čigān, bet mani arī nepiemirsti. Atdod manu zelta kāpsli, man jājāj tālāk!

—    Ko tu runā, mīļo, dārgo? Kādu kāpsli? Mēs no tevis neesam ņēmuši nekāda kāpšļa, Dieva goda vārds! Lai mūs pērkons sasper, ja esam ko no tevis ņēmuši! Lai mūsu bērni laimes neredz, ja mēs no tevis ņēmuši…

Tā nu zelta kāpslis palika pie čigāniem, jo tā jau Dievs bija licis: no viena izlūdzieties, no otra izprasiet, no trešā bez atļaujas paņemiet!

ČIGANA NEDARBI

Dzīvoja čigāns. Viņš bija loti nabadzīgs. Bet ģimene liela — sieva un bars bērnu. Kā lai tādu gūrumu pabaro?

Čigāns sēd pie telts un lauza galvu: «Ko lai es, nabags, iesāku?> Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka pie viņa nāk kungs. «Kā lai apvedu kungu ap stūri?» čigāns ieprātojās. Bet uz ugunskura čigānam vārījās putra. Ūdens burbuļus vien mētā. Čigāns pakampa bļodu ar verdošo putru un nolika smiltīs. Pats apsēdās bļodai blakus un murmina nesaprotamus vārdus. Kungs pienāk tuvāk. Kas tie par brīnumiem? Smiltīs stāv bļoda, uguns nav, bet putra vārās, ka prieks.

—    Ko tu te dari, čigān? — kungs jautāja.

-— Kā — ko daru? — čigāns attrauca. — Vai tad tu neredzi? Putru vāru.

—     Kā tā? Kādu putru? Uguns tak nav! Vai tad bez uguns var vārīt putru?

—    Re, ka vāru. Jo tā ir nevis parasta, bet gan burvju bļoda. Es tik pasaku čigānu buramvārdus, un putra vārās pati.

—     Klau, čigān, pārdod man to burvju bļodu, es tev labi samaksāšu. Cik tu par to gribi?

—    Tas tev, kungs, dārgi maksās. Un man jau arf nemaz netīkas šķirties no burvju bļodas.

—    Ko niekus, čigān, ja jau tu zini buramvārdus, tad izgrebsi tādu bļodu vai cik. Bet es tos nezinu. Pārdod savu bļodu man!

' — Pārdot jau pārdošu, bet viena pati bļoda nekā nevārīs. Vai redzi šo nūjiņu man rokās? Ar to es maisu putru. Bez šīs nūjiņas tev nekas neizvārīsies. Tā ka pērc arī nūjiņu piedevām.

—    Labi, — kungs bija ar mieru. — Saki, cik maksā.

—    Dod divsimt rubļu un ej ar dievpalīgu.

Kungs noskaitīja naudu, paņēma bļodu un nūjiņu un steidzās mājās, ko kājas nes. Bet čigāns ari netūļājās. Savāca savu mantību, iesēdināja sievu un bērnus ratos un laidās tālāk prom no tās vietas, kur nule bija piekrāpis kungu. «Jābrauc žiglāk prom,» čigāns nodomāja, «citādi kungs apķersies, ka vazāts aiz deguna, liks dzīties man pakal, un tad nu man plāni klāsies.»

Bet čigāna zirdziņš bija pagalam noliesējis, ar pūlēm spēja pavilkt vezumu. Čigāns šā tā aizkļuva līdz tuvākajam ciemam. Tur sapirka visvisādas mantas, jaunu, brangu zirgu, apmainīja telti, saģērba bērnus labākās drēbītēs un pabaroja tos. Tad atkal nostājās klajā laukā un prātoja: «Bet kungs tak mani atradīs, nudien, atradīs!» Tikko čigāns bija tā nodomājis, te ari kungs klāt. Bet čigānam rokā bija pātaga. Viņš kaut ko iečukstēja ausī savai sievai un nu tik vico tai ar pātagu pa muguru. Itin kā sistu sievai, bet patiesībā blakām vien, blakām vien. Sieva brēc, cik jaudas, lokās zemē kā čūska. Ieraudzījis čigānu, kungs iekliedzās:

—   Ak tu, tāds un šitāds, kā tu uzdrīkstējies mani piekrāpt?!

Čigāns nolaida pātagu un panācās tuvāk.

—    Kas noticis? Kā tad es tevi piekrāpu, kungs?

—    Es noliku bļodu smiltīs, maisīju ūdeni ar nūjiņu, bet t kā auksts, tā auksts. ’ as

—    Bet vai tu čigānu vārdus noskaitīji?

—    Kādus vārdus?

—    Redzi nu, par vārdiem tu man nepavaicāji, bet tagad nat uz mani kliedz. v

—    Tad saki man, čigān, kas tie par čigānu vārdiem?

—    Pagaidi, kungs, ļauj man pabeigt, kas aizsākts, un ru nāsim pēc tam, — čigāns atteica, atkal sakampa pātagu un nē mās vicot sievai pa muguru.

—    Ko tu dari, čigān, tā jau tu viņu nositīsi!

—    Redzi, kungs, man gadījusies nepaklausīga sieva, vajag viņu maķentiņ pārmācīt. Tūliņ iekaustīšu, bet pēc tam uzsitīšu ar pātagu šķērsām, un šī piecelsies sveika un vesela. Un klausīs mani kā čigānu šunelis.

To sacījis, čigāns uzsita ar pātagu šķērsām. Sieva tūliņ pa t pielēca kājās, it kā nekas nebūtu noticis, apkampa čigānu un sauca:

—    Manu mīļo vīriņ, saki, kas jādara? Visu, visu izdarīšu ko vien tu liksi!

—    Ej iekur ugunskuru, izvāri pusdienas, pabaro bērnus, noliec tos gulēt, pēc tam pati sēdīsies pie ugunskura un līdz ausmai dziedāsi man dziesmas!

—    Itin visu izdarīšu, kā tu pavēlēji, manu mīļo vīriņ, — čigāniete noteica un aizgāja uz mežu pēc žagariem.

Bet kungs domā: «Ek, bijusi man tāda pātaga, ar ko pārmācīt sievu, citādi šī vai uz galvas kāpj.»

—    Klau, čigān, pārdod man to pātagu.

—    Pārdot jau pārdošu, bet tev, kungs, tas dārgi iznāks.

—    Nekas, maksāšu, cik prasīsi. Saki nu cenu.

—   Dod trīssimt rubļu un ej ar dievpalīgu!

Kungs noskaitīja naudu, paņēma pātagu un grasījās jau iet prom, bet tūliņ pat apcirtās atkal.

—   E, nekā nebija, čigān, šoreiz tu mani neizmuļķosi. Saki nu laukā savus buramvārdus!

Čigāns iečukstēja kungam ausī divus vārdus, un Šis aizgāja savu ceļu. Bet čigāns aizjūdza zirgu un atkal brauca uz citu vietu — tālāk no kunga. Nopirka sev vēl pāri zirgu un kļuva pavisam bagāts.

Bet kungs, mājās braukdams, visu laiku atkārtoja čigāna vārdus. Atkārtoja, atkārtoja, kamēr aizmirsa. «Nav liela nelaime,» kungs domā, «pātaga sievu izmācīs arī bez čigāna vārdiem.» Pārbraucis mājās, kungs tūdaļ aizsteidzās pie sievas, paķēra pātagu un nu tik zvetē ka zvetē. Sieva, nabadzīte, brēc, cik spēka, bet kungs nerimstas.

— Nebaidies, saimniec, — šis sauc, — tūliņ uzcirtīsu tev šķērsām ar pātagu, un tu piecelsies sveika un vesela, vīram paklausīga.

Kungs cirta sievai šķērsām pār vēderu, bet viņa ņēma un izlaida garu. Kungs nu saķēra galvu un metās meklēt krāpnieku čigānu. Divus gadus meklēja, līdz pēdīgi atrada gan.

Čigāns ieraudzīja kungu un domā: «Tagad man gals klāti» Ko nu darīt?

Patlaban bija ziema. Valdīja negants sals. Čigāns ieskrēja teltī, noģērbās pliks, paņēma rokās kreklu, izsteidzās ārā un basām kājām sāka skraidīt pa sniegu, ar kreklu vēdinādamies.

—   Vai,— čigāns kliedz, r— kas par karstumu!

—   Nu tu man esi rokā, čigān, — kungs noteica. — Tagad tev gals klāt, vairāk tu nevienu neapkrāpsi!

—  Nesteidzies, kungs, draudēt ar nāvi, [auj man pirms tam pirtī izpērties! Vai, cik karsti, vai, cik karsti!

Bet pats skraida pa sniegu un vēdinās ar kreklu.

Kas tie par brīnumiem? Sals nežēlīgs, kungam lapsādas kažokā auksti, bet čigāns skraida gluži pliks un vēl vēdinās ar kreklu.

—   Kur tad tev, čigān, tik karsti? — kungs vaicā.

—    Redz, man ir burvju krekls. Ar to man nekāda sala nav jābaidās. Jau tagad karsti, bet, ja uzvilkšu kreklu, tad vai gals klāt.

—   Klausies, čigān, pārdod man savu kreklu.

Bet pats domā: «Kam lai es pērku zvērādas un siltās drānas? Labāk nopirkšu no čigāna kreklu. Tajā būs silti un viegli.»

—   Pārdot jau pārdošu, bet tas tev dārgi maksās.

— Prasi, cik gribi.

—   Dod tūkstoš rubļu un ej ar dievpalīgu.

Kungs noskaitīja naudu, paķēra kreklu un steidzās mājās. Pārbraucis muižā, sasauca ļaudis un sāka lielīties:

—    Skatieties, ļautiņi, kādu burvju kreklu es nopirkul Tajā man nekāda sala nav jābaidās.

Kungs novilka dārgo kažoku un visas drānas, sāka pliks skraidīt pa pagalmu un vēdināties ar kreklu.

Ļaudis brīnās:

—    Vai tu traks palicis, kungs? Ziemassvētki pie durvīm, bet tu pliks skraidelē.

Kungam kauns atzīties, ka čigāns viņu atkal piekrāpis, un šis izliekas, ka viss kārtībā.

—              Vai, cik man karsti, vai, cik karsti! — kungs kliedz.

—   Vai, tāds karstums, ka nevar ciest!

Klaigāja, klaigāja, klaigāja, klaigāja, kamēr nosala.

Bet čigāns par to naudu, ko bija saņēmis no kunga, kopā ar savu ģimeni visu mūžu dzīvoja, cepuri kuldams.

KA ČIGĀNS UN ZEMNIEKS NAUDU DĒSTĪJA

Čigāns atnāca pie zemnieka un jautā:

—    Vai tu gribi bagāts tikt?

—    Kurš tad negrib? — tā zemnieks. — Tikai — nezinu, kā to darīt!

—    Es tev iemācīšu, — čigāns teica. — Iesim uz tīrumu, paņemsim līdzi zelta naudiņas un iedēstīsim tās zemē. Redzēsi, nākamajā dienā jau ražu varēs vākt!

Zemnieks nopriecājās, izvilka no paslēptuves zelta naudiņas un kopā ar čigānu devās uz tīrumu. Abi apraka monētas. Otrā dienā atnākuši, skatās — naudiņu jau divreiz vairāk!

—    Zili brīnumi! — zemnieks iesaucas, -rLielais paldies* čigān, ka izskoloji mani! Nu mēs abi būsim bagāti.

—    Oja, zemniek, vai tad tā kāda bagātība? Dēsti aši vēl, kamēr laiks pieturas labs!

Zemnieks vēlreiz iedēstīja visas naudiņas, cik vien šim bija. Otrā dienā atnācis, skatās — naudiņu divreiz vairāk! Zemnieks vai gaisā lec no priekiem.

—    E, čigān, es drīz būšu kungs, paskat vien, cik zelta izaudzis!

—      Ko tu pļāpā, zemniek! Lai kļūtu par kungu, vajag simtreiz vairāk naudas. Nē, tā nekas neiznāks. Ej mājās, savāc visu zeltu un sudrabu, cik vien tev ir. Tad gan raža izdosies labu labā.

Zemnieks aizdrāzās uz mājām, visu apgrieza kājām gaisā, savāca visu naudu, atgriezās tīrumā pie čigāna un nu tik raks, nu tik dēstīs.

Otrā rītā zemnieks aizgāja uz tīrumu agrāk par čigānu — ne nociesties nevarēja, kā gribējās redzēt, cik šoreiz liela raža. Rok, rok, bet nevar atrast nevienu pašu naudiņu. Arī čigāns jau nāca pa tīrumu šurp. Zemnieks metās tam klāt.

—    Vai, čigān, kāds posts! Visa mana nauda pazudusi!

—      Par ko tu brīnies? — čigāns noprasīja. — No vakardienas nav lijis ne lāsītes lietus, vai neredzi, kāds sausums? Tāpēc arī visa sēkla pagalam…

Zemnieks gāja vien mājās, bet čigāns pilnām kabatām naudas laidās uz savu taboru.

KĀ ČIGĀNI PA PASAULI IZKLĪDUŠI

Tas bija sensenos laikos. Kāds čigāns ar visu savu saimi brauca pa ceļu. Zirdziņš viņam vārgs, izkāmējis. Toties mantu ratos vai cik. Ģimene čigānam liela, bērnu vesels lēvenis. Kā lai tādu saimi pabaro? Un zirgs arī grib ēst, bet kur ņemsi sienu? Nākas zagt, bet ar zagšanu ne vienmēr laimējas. Tā nu čigāns braukāja pa pasauli, rūpes un raizes ciezdams, un kulbā neviena nesēdināja, vienīgi mazos bērneļus, citādi zirģelis milzīgo smagumu ij nepavilktu. Vecākie čigāni gāja ratiem nopakaļ. No mantām un bērniem kulba tikusi plata jo plata, bet slieces kulbai šauriņas — kā lai tādu kulbu novalda? Te tā sašūpojas pa kreisi, te pa labi, te katliņš izripo ārā un nokrīt zemē, te kāds baskājis bērnelis izveļas. Dienā, kad gaišs, vēl var gan mantu pacelt, gan bērnu savākt, bet, tiklīdz satumst, netiec vairs nekādā galā. Un kā lai tiktu galā, ja šitāds ņūklis bērnu? Kā lai visus saskaita? Bet čigāns tik uzšauj ķēvītei un tik brauc tālāk.

Tā nu arī iznāca: te viens atpaliek no kulbas, te otrs. Čigāns izklejojās pa pasauli, apbraukāja visas zemes, un, kur viņš gājis, tur palika viņa bērni. Kopš tā laika čigāni ir izklīduši pa visu pasauli.

TEIKA PAR BALTO ČŪSKU

Manam vectēvam, pie simtu gadu vecam, šo teiku stāstījis čigāns, kurš kopā ar viņu allaž mājojis mežā.

Kādreiz asarās peld prieks, un no bēdām dzimst laime. Sis čigāns pirms daudziem gadiem mita mežā netālu no kādas laucinieku mājas. Čigāna bērni, kā parasti, skraidelēja mežā, bet, neilgi skraidījuši, atgriezās pie ugunskura pagalam pārbijušies un stāstīja:

—    Nāc, tētīt, nāc ātrāk un klausies, kāds tur mežā ir vējš, tāds vējš, ka liekas — vai kokus ar visām saknēm izgāzīs!

Tēvs negribēja bērnus klausīt, bet māte viņu mudināja:

—    Vadzi, ej skaties, kas tur ir! Vai tad neredzi, kā bērni pārbijušies?

—    Kādēļ lai es eju? Tagad tak vēja nav, un diena tik rāma, ka vai dūnas var laist ārā.

Tomēr bērni bija tik izbiedēti, ka nezināja, kur likties. Viņi slēpās, kur patapdami, un baiļu pilnām acīm skatījās turp, no kurienes nupat bija atskrējuši. Čigāniete, bridi padomājusi, piecēlās un sāka klausīties. Viņai šķita, ka dzirdama kāda balss, kāds savāds troksnis. Nu viņa teica vīram:

—   Vīrs, tiesa kas tiesa, es arī kaut ko dzirdu. Ej; ātrāk, un paskaties, kas tur ir!

Tad vīrs piecēlās un sauca bērnus līdzi. Bērni gāja pa priekšu, viņš tiem pakaļ. Pēc neilga gājiena kaut kas likās saklausāms. Vēl dažus soļus pagājis, čigāns apstājās un uzsauca bērniem, lai nebaidoties. Apstājās ari bērni. Čigāns labu brīdi ieklausījās, grasījās iet tālāk un vaicāja bērniem, cik tālu šie pirmīt bijuši. Bērni atteica:

—   Mēs bijām daudz tālāk. Nāc mums līdzi, mēs tev parādīsim to vietu, līdz kurai bijām aizgājuši.

Vēl pēc brīža tēvs atkal jautāja, vai bērni bijuši vēl daudz tālāk. Tālāk gan, bērni atbildēja. Tad tēvs lika mazākajiem palikt uz vietas, vienu no lielākajiem paņēma sev līdzi un gāja uz to pusi, no kurienes bija dzirdams savādais troksnis — gluži kā stipra vēja šņākoņa. Te zēns apstājās un sacīja:

—   Manu tētīt, mēs tik tālu nebijām. Bet paskat — kas tur tā kust?

—   Manu bērniņ, — tēvs atbildēja, — es redzu gan, bet man gribētos pieiet tuvāk, lai būtu labi redzams, kas tie un cik viņu.

Zēns, bailēs trīcēdams, sekoja tēvam. Pēc dažiem so)iem viņi redzēja, ka vienuviet šņākdamas lodā neskaitāmas čūskas, un to šņākšana ir dzirdama tālāk nekā liela vētra.

Tēvs savāca savus bērnus un steigšus atgriezās pie ugunskura. Čigāniete, redzēdama, ka vīrs un bērni pagalam pārbijušies, jautāja:

—   Kas tur bija? Teic jele ātrāk!

Čigāns sievai atteica:

—   Liec nu mudīgi drēbes ratos, mums jābēg prom!

Sieva paklausīja, viens divi sakrāva ratos drēbes, vīrs tikpat žigli aizjūdza zirgu, iecēla ratos bērnus un skubināja sievu, lai sēžoties ratos arī šī. Bet sieva vēl ratos nesēdās un atkal vaicāja:

—   Teic man, kas tur bija?

Tad vīrs izstāstīja:

—    Tur ir tik daudz čūsku, ka tu ne iedomāties nevari, un viņas tā šņāc, it kā diezin kāds vējš būtu sacēlies.

Sieva nu sacīia:

—   Redzi, vīriņ, ja laimi gribi rast, tad no nelaimes nebaidies, ja nelaimi uzvarēsi, tad laimi panāksi. Tagad nebēdz no šīs vietas, varbūt taisni te savu laimi panāksi, un, ja ne laimi, tad nelaimi. Ko tu labāk vēlies?

;ļ — Es gribu laimi sasniegt, —vīrs atteica.

—    Labi, tad klausi mani, saki bērniem, lai nekust no ratiem nost.

Čigāniete izvilka no ratiem linu maisiņu, izņēma no tā lielu, baltu palagu, iedeva to vīram un pieteica:

Pagaidi šepat, es iešu salasīt mazliet sarkanu ogu un tūliņ būšu atpakaļ.

Vīrs, zinādams, ka sieva ir gudra un dara labi, pavēlēja bēr-

niem sēdēt ratos un nekur neiet, kamēr viņš nejaus. Sieva atgriezusies uzsauca vīram:

—   Tagad steigsimies pie čūskām, nāc un nebaidies, es iešu tev līdzi.

Vīrs un sieva gāja uz to vietu, kur šņāca Čūskas. Viņi piegāja tik tuvu klāt, ka labi varēja saredzēt čūskas, un arī čūskas redzēja vīru un sievu. Sieva izklāja un nogludināja palagu un tad sacīja vīram:

—  Ej un saliec uz palaga tās ogas, kuras es tev iedevu, un liec tā, lai ogas būtu atstatu, bet pēc tam steidzies šurp.

Vīrs paņēma ogas un izlika uz palaga citu no citas attālāk, bet pēc tam atgriezās pie sievas.

Pēc kāda brīža visas čūskas pagriezās uz vienu pusi. No viņu bara izslīdēja paliela balta čūska[8], atlīda uz palaga un sāka ēst ogas, kuras čigāns bija uzlicis uz baltā palaga. Apēdusi ogas, čūska nolieca galvu, nometa no tās zelta kroni un aizlīda, kā nākusi, pie citām čūskām, kuras viņu jau gaidīja. Čigāns ar čigānieti, to redzēdami, piesteidzās pie izklātā palaga, kur čūska bija ēdusi sarkanās ogas un klanīdamās nolikusi savu zelta kroni. Abi žigli savāca palagu līdz ar visu, kas uz tā, un klupdami krizdami skrēja uz ratiem. Čigāns pakampa grožus un pātagu un, atpakaļ neskatīdamies, bēga no meža ar visu savu saimi. Tā viņi bēga stundas divas un nemanīja, ka no ratiem izkrita viens no bērniem. Tikuši tik tālu, ka nebija vairs ko baidīties, viņi beidzot apstājās, bet bērni raudādami izstāstīja, ka viens no viņiem nokritis, bet čūskas, asti mutē satvērušas, ritenī mezdamās, nākušas tam pakaļ tik daudz kā lapas kokā, kā smiltis pie jūras. Kad zēns pusceļā nokritis, čūskas metušās tam virsū tik biezi, ka zēns vairs nebijis saredzams.

Nu māte raudādama sacīja:

—  Laime nāk raudādama, nelaime Īli smiedamās. Mans mīļais dēliņ, kāpēc tu skatījies atpakaļ vairāk par citiem? Tāpēc tu atdevi savu dzīvību čūskām. Kas atpakaļ skatās, tas pāri pār

galvu krīt. Un jūs, bērni, ja jūs aiz bailēm būtu skatījušies atpakaļ, tad tāpat būtu izkrituši no ratiem un mēs jūsu acis vairs neredzētu, tāpat kā jūsu brālīša acis vairs neredzēsim un viņa vārdus nedzirdēsim. Un, ja mēs būtu stāvējuši uz vietas, tad visi būtu aizgājuši tāpat. Ja brālītis atpakaļ nebūtu skatījies un nebūtu baidījies, tad no ratiem zemē nebūtu kritis. Dzirdiet — sargieties atpakaļ skatīties! Lai cilvēks iet, kurp iedams, atpakaļ nevajag skatīties. Tā ir zīme, ka pa pēdām nāk nelaime.

Pēc tam māte sāka bērnus drošināt — lai nu nebaidoties, viņa ar tēvu kopā iešot skatīties, kur brālītis palicis un kas ar viņu noticis. Turpat pie meža ceļa viņi izjūdza zirgu, noglabāja baltās čūskas kroni un tad gāja skatīties, kas noticis ar mazo zēnu. Patiesi, pusceļā viņi nokritušo zēnu atrada, bet grūti nācās pazīt, ka tas ir cilvēks. Čūskas viņu bija apgrauzušas līdz kaulam.

Kad vecāki bija atgriezušies pie ratiem, māte bērnus drošināja, lai neraudot, — brālīti esot paņēmis stārķis, un stārķis viņu atnesīšot atkal atpakaļ, tikai mazu maziņu un smuku.

Ne mazumu māte ar tēvu raudāja par čūsku nomaitāto zēnu. Baltās čūskas zelta kroni viņi glabāja, kamēr dzīvoja, un bija bagāti un laimīgi.

(1389, 126)

KĀ ČIGĀNS JĀJIS UZ VELNA

Vienreiz bija un nebija viens čigāns. Bērnu viņam daudz, veca māte un tēvs. Nabadzība viņam bija liela. Sieva aizvien bārās uz vīru, ka bērnu gan daudz, bet ēst nav ko dot. Kad čigāna sieva nāca mājā no sētām, tad vīrs taisījās prom mežā, pie saviem zirgiem, jo sieva allaž bargi rājās.

Zirgi čigānam bija slikti un vāji. Iedams pie saviem zirgiem mežā, čigāns ieskatījās skaistu sērmūkšļa krūmu. Viendien viņš paņēma līdzi nazi, nogrieza sērmūkšļa zaru un uztaisīja sev nūju. Labi apskatījis savu nūju, čigāns atminējās, ko viņam vecā mātesmāte bija stāstījusi — ar sērmūkšļa nūju varot velnu un visus nešķistus garus sasist. Tikai vajagot zināt, kā sist: nūju vajagot turēt kreisajā rokā, sist krustām, bet pie beidzamā sitiena pagriezt sērmūkšļa nūju uz kreiso pusi.

Virs paņēma savu sērmūkšļa nūju un aizgāja pasaulē laimi meklēt. Gāja tuvu un tālu. Reiz vīram gadījās iet gar kādu ezeru. Ezermalā vīrs redz — ganās melns ērzelis, tikko izbridis no ezera. Čigāns piegāja pie zirga, bet tas nosvilpās, cirta priekškāju pie zemes un ierunājās:

—    Nāc ātrāk un sēdies man mugurā! Es tevi nesīšu turp, kur zelta kalni ir un medus upes tek, tur laime pati tev pretī laidīsies.

Čigāns noskatās uz zirgu — tas tāds neredzēts. Pa nāsīm dūmus laiž, pa muti uguns nāk, krēpes šim līdz pat pineklim, līdz pat zemei, kakls ar riteni, krūtis kā vārti, viens pats kājas nags tik liels kā ugunskura vieta, aste līdz pat zemei — ar klēpi nesaņemsi. Čigāns padomāja, padomāja un klusībā nosprieda: «Sēdīšos tik zirgam mugurā un aizjāšu mājā pie sievas, un nedzīvošu vairs, kā agrāk, bet iešu pie saviem radiem un parādīšu, kas man par zirgu.»

Čigāns piegāja pie ērzeļa, uzlika tam savus iemauktus un ar vienu lēcienu bija melnajam zirgam mugurā. Zirgam mugurā lēkdams, čigāns iemauktu pavadas uzsvieda tam krusteniski. Tikko čigāns dabūja saķert pavadas rokās, kad zirgs sāka skriet tik dikti, ka vējš norāva čigānam cepuri un tūliņ pēc tam — arī zābakus. Tālāk zirgs sāka laisties pa gaisu. Čigāns, redzēdams, ka zirgs vairs neskrien pa zemes virsu, sāka to griezt gan uz vienu, gan uz otru pusi; un; zirgs arī ļāvās. Taču čigānu pārņēma briesmīgas bailes, jo viņš nojāuta, ka zirgs nes viņu uz viņpasauli.

Nu čigāns atkal atminējās, ka vecā mātesmāte stāstījusi — ar sērmūkšļa nūju varot daudzas lielas lietas darīt pret nešķīstiem gariem. Tā kā čigāns tagad skaidri redzēja pats savām acīm, ka zirgs, ko viņš jāj, nav nekas cits kā velns, tad paķēra savu sērmūkšļa nūju un ar visiem spēkiem sāka zvetēt zirgam starp ausīm. Ar katru sitienu zirgs laidās zemāk un zemāk. Čigāns jau sāka piekust, kad pēkšņi atcerējās, ko teikusi vecā mātesmāte. Tad viņš saņēmās pēdējos spēkus, cirta melnajam ērzelim krustām starp ausīm un reizē pavilka sitienu uz kreiso pusi. Tikko čigāns tā bija izdarījis, kad zirgs tai pašā acumirklī

atradās uz zemes. Tas skrēja, ko vien varēja, līdz atskrēja pie tā paša ezera. Čigāns ar vienu lēcienu bija nost no sirga muguras. un zirgs taisnā ceļā ieskrēja ezerā. Skriedams ezerā, zirgs

iesaucās:

__ Vai pazīsti zirgu?

Bet čigāns atkliedza:

Vai pazīsti jājēju?

Vietā, kur ērzelis bija nolaidies zemē, čigāns atrada savu cepuri un zābakus. Blakus zābakiem gulēja daudz zelta naudas, to čigāns pacēla un gāja mājā. Pārnācis mājā, čigāns sapirkās pulka mantas un lepnus zirgus. Dzēra un ēda, un, ja nav miruši, tad šodien vēl dzīvo.

ļ (1389, 169)

TEIKA PAR ČIGĀNA BAZNĪCU

Bija vienreiz kāds čigāns. Paņēmis savu makšķeri, viņš aizgāja uz upi zivis ķert. Sagatavojis makšķeri, saplūcis pilnu sauju zāles, trīsreiz uzspļāvis tai, čigāns iemeta zāli upē un saka:

—    Dod, Dievs, tik daudz zivju šodien saķert!

Pēc šiem vārdiem viņš pacēla makšķeri, lai mestu to ūdenī, bet tai pašā brīdī ieraudzīja ūdenī skaistu sievieti. Tikko makšķere iekrita ūdenī, skaistā sieviete nozuda, bet čigāns izdzirda, ka no aizmugures kāds tuvojas. Čigāns atskatījās — šurp nāca kāda augsta dāma, visa tērpusies melnā. Dāma pienāca pie upes un, ne vārda nerunājusi, iegāja upē līdz ceļiem. Tad pagriezās pret čigānu un teica:

J?.—.. Ņem mani sev mugurā un nes pāri šai upei!

Čigāns, to dzirdēdams, nobijās, jo upe bija plata un dziļa. Bet dāma atkal saka:

, — Nebaidies, nāc un nes mani pāri upei. Man nav laika gaidīt.

Nu čigāns tūliņ piegāja dāmai klāt un taisījās celt sev mugurā. Dāmas kājas, kuras čigāns nesdams saķēra zem savām padusēm, abas bija baltas — kā zeķes, tā kurpes. Bet baltas tās bija tikai līdz tai vietai, līdz kurai ūdenī mirka paša čigāna kājas. Čigāns, to pamanījis, nobrīnījās un nosprieda, ka nāksies ar visu dāmu upē peldēt. Viņš gāja droši ūdenī, bet ūdens netika un netika augstāk par ceļiem — kā paša sākumā, kad viņš bija uzcēlis dāmu sev mugurā. Ūdens bija tikpat dziļš, cik augstu dāmai bija baltas kājas.

Čigāns pārnesa dāmu upes otrā malā un nolika zālē. Nu viņa teica čigānam:

—      Klausies, ko tev sacīšu. Ja tu esi vīrišķīgs un vēlies panākt laba, tad atnāc nākošu vakaru pie šīs upes, tikai nedaudz zemāk, tur, kur allaž mēdz peldināt zirgus, tur, kur upe ir plata un dzija. Tev jāatnāk tajā laikā, kad saulīte riet.

Čigāns pārgāja mājā bez nevienas zivs. Viņš visu dienu domāja par pieredzēto brīnumu. Pienāca vakars. Čigāns paņēma savu makšķeri un atkal devās pie upes — uz to vietu, kur dāma bija norādījusi. Saulīte taisījās rietēt, un, tikko čigāns bija pie upes, viņš dzirdēja aiz sevis kādu nākam. Atnāca tā pati dāma, ģērbusies viscaur melnā tērpā. Čigāns, ne vārda neteikdams! iebrida upē līdz jostai. Tur jau stāvēja dāma un gaidīja viņu! Tikko paņēmis dāmu sev mugurā, čigāns ieraudzīja, ka tā palikusi balta līdz jostas vietai. Upe tālāk bija dziļa kā akā, bet, kad čigāns sāka brist, tad ievēroja, ka ūdens necejas augstāk kā* tikai līdz jostas vietai — tik tālu, cik dāma bija palikusi balta. Tā čigāns pārnesa viņu otrā krastā, un tur viņa sacīja:

—     Tagad es redzu, ka tu gribi panākt laba. Nākošu nakti atnāc upes krastā pulksten divpadsmitos naktī, tikai drusku zemāk, tur, kur upē visplatākā vieta un kur tai, kā runā, nemaz neesot dibena. Nāc un neaizmirsti. Bet nu palieci ar Dievu.

Cigans pārnāca mājā, bet gulēt negulēja, prātā viņam bija augstā dāma un brīnums pie upes.

Rīts pienāca, bet vakaru čigānam bija grūti sagaidīt. Viņš vairākas reizes aizgāja uz turieni, kur dāma bija likusi ierasties pusnaktī. Pirms pašas pusnakts čigāns devās turp atkal un sagatavojās uz visu ko.

Pusnaktī atnāca dāma un nostājās uz upes krasta, lai čigāns nestu to pāri pa pašu dziļāko un platāko vietu. Tur ūdens

čigānam bija līdz padusēm, turklāt dzidrs un melns. Čigāns jau gribēja celt dāmu sev mugurā, bet viņa ierunājās:

—     Klausies, ko tev teikšu. Tagad turi drošu sirdi un piesauc Dievu palīgā. Pašā upes platumā tu ieraudzīsi vara katlu un katlā -^čūskas galvu, bet nebaidies, viņa tev nekā nevarēs padarīt. Čūskas mute būs atvērta, zobi, acis un visa galva izskatīsies šausmīgi, bet tu nebaidies. Čūskas mutē būs daudz skaistu atslēgu. Tikko tu ieraudzīsi atslēgas, tūliņ tver tās ciet. Tad tu redzēsi, ka tev būs liels labums un čigānu tautai — svētība.

Celdams dāmu sev mugurā, čigāns pamanīja, ka tā ir balta līdz pat padusēm — tikpat tālu, cik dziļi čigāns stāvēja ūdenī. Šoreiz čigāns brida upē pa platāko un dziļāko vietu. Ūdens dziļuma viņš nebaidījās, jo iepriekšējās reizēs bija redzējis, ka ūdens neceļas augstāk kā līdz tai vietai, līdz kurai dāmai balts tērps. Tomēr čigānam šajā reizē bija tādas bailes, ka viņš nezināja, kur dēties. Sirds juta, ka labi neies. Jo tālāk čigāns brida ūdenī, jo baismāk viņam metās. Te ūdenī kā spogulī parādījās čūskas galva ar atvērtu platu muti. Čigāns gan nevarēja labi saprast, vai tā ir īstā galva vai tikai atspoguļojums. Čūskas mute viņam likās tik liela un plata, ka varētu aprīt_ viņus abus. Zobi čūskai bija tik lieli, ka no lielākiem čigāns varētu pataisīt sev pātagas kātu, bet acis — milzīgas kā vērsim.

Nonācis upes vidū, čigāns patiešām ieraudzīja čūskas galvu. No nāsīm tai nāca dūmi un no mutes milzu liesmas. Čūskas mutē atradās daudz atslēgu, un no tā čigānam bija vēl vairāk bail. Dāma, redzēdama, ka čigāns stipri baidās, uzsauca:

ļgļ Palaidies uz Dievu, tad viss būs labi!

Čigāns nu gribēja teikt kādus vārdus, bet, kā gadījās, kā ne, — viņam paspruka: «Velns zina, kas tas ir!» Tiklīdz šie vārdi bija atskanējuši, viss nozuda, bet čigāns pats atradās upes krastā un sadzirdēja dāmas balsi:

— Tā kā tu neklausīji mani un piesauci pašu velnu, paļaudamies uz viņa zināšanu, par to jums, čigāniem, nebūs savas baznīcas daudzus simtus gadu. Kad čigāni atgriezīsies pie Dieva ar visu sirdi un garu, tad Dievs man pavēlēs nākt pie jumšc Es esmu jūsu baznīca. Ja tu būtu paļāvies uz Dievu, turējis drošu sirdi, ar drošu roku ņēmis atslēgas iz čūskas mutes un atdevis tās man, tad es būtu atdarījusi čigānu tautai zinības, un čigāniem no šīs dienas būtu darinājusies baznīca. Tagad ej. paturi visu savā sirdī un stāsti savai tautai.

Čigāns gāja mājā pie sava ugunskura, nevarēja vairs naktīs gulēt un mieru rast, allaž raudāja savu grēku dēļ, ko bija pastrādājis tanī naktī pie upes, neizpildīdams dāmas uzdevumu.

(1389, 414)

KĀ ČIGĀNS SAVU PRIEKU VAR IEDVEST CITIEM

Bija tas kādus gadus astoņdesmit atpakaļ, kad dzīvoja čigāns Tālis ar savu dēlu, Balto Jani. Kad viņiem gribējās ēst un nebija ko, viņi naktīs gāja pamedīt. Tālis ar savu dēlu aizgāja uz tuvējām mājām, kuras bija netālu no viņu nometnes, ielīda stallī, izvilka labu aunu un padeva dēlam, lai nes uz nometni. Pārnesa aunu mājā, nokāva un iesāka vārīt, bet tur jau ļaudis bija pamanījuši un nu nāca pie Taļa, lai ņemtu savu aunu atpakaļ. Aunu atrada nokautu un jau grāpī. Laucinieki ķēra ciet Tali un viņa dēlu, Balto Jani, sasēja viņus un veda uz muižu. Ceļā bija krogs, un laucinieki nosprieda iet iekšā un atpūsties. Bet, tā kā nevienam negribējās palikt ārā uz ceļa un sargāt čigānus, tad tos arī ieveda krogā.

Čigāni bija paņemti ciet ar visām sievām, bērniem, zirgiem un ratiem. Vainīgie čigāni bija sasieti un nolikti krogā zem lielā galda. Sievas ar bērniem neviens neaiztika, bet pagasta vecim gribējās visus čigānus aizvest uz muižu pie lielkunga. Pagastvecis bija pacienājis lauciniekus ar degvīnu, šie bija ieskurbuši un sāka jau diet. Nekādas dziesmas un dejas gan tur neiznāca iflļ tikai tāda iedzērušo trokšņošana. Noskatījies, ka čigāniem ir viena liela meita un vēl citi bērni, pagastvecis uzsauca vīriem, lai paliek mierā, un sacīja, ka nu likšot dziedāt un dejot čigānu bērniem, čigāni to labi mākot. Čigānu meita iesāka dziedāt ar saviem maziem brālēniem, dziedāja viņi diezgan skaisti.

Baltais Jānis bija tai čigānu meitai brālis. Ieraudzījis māsai acīs asaras, viņš pacēla galvu, pasauca pie sevis pagastveci un lūdza, lai atvēlot šim ar māsu nedaudz padziedāt un padejot — vienu priecīgu bridi, pēc tam varēšot darīt ar šo, ko gribēšot.1 Pagastvecis nu aprunājās ar ļaudīm, sak, tas aitu zaglis lūdzoties, ka vēl vienu reizi gribot padziedāt un padejot kopā ar savu māsu, bet pēc tam lai darot ar šo, ko vēloties. Visi vīri bija ar mieru un lūdza, lai pagastvecis laižot čigānu va]ā, lai šis ar māsu padziedot un padejojot, viņiem arī griboties paskatīties. Nu pagastvecis pavēlēja lauciniekiem, lai palaiž čigānu vaļā.

Tiklīdz Balto Jani palaida vaļā, čigānu pulciņā bija nomanāms prieks un acīs uzstaroja labsajūta. Baļtais Jaņis bija pilns prieka un uzrunāja māsu:

—     Manu mīļo māsiņ, dari nu tā, lai mēs un jūs visi varētu atcerēties šo vietu un šo brīdi! Uzdziedi man to jautro, jautro dziesmiņu, lai mana sirds sajustu prieku, un aizmirsīsim bēdas un sēras. Vai tad cilvēks pats sev nevar darīt kā labu, tā ]aunu?

i «H Nu klausies, manu brālīt, — māsa atteica,;mēs, čigāni, priekam esam radīti un priekā auguši, un, ja man šai brīdī būtu jāmirst, tad es bēdas nejustu.

Kad māsa ar brāli sāka dziedāt, daudziem acīs parādījās prieka asaras. Pagastvecis sāka pirkt degvīnu gan čigāniem, gan lauciniekiem. Baltais Jānis un viņa māsa nu lūdza, lai palaižot vaļā arī viņu tēvu. Vīri to arī palaida uz kādu mazu bridi. Čigāni tagad sajuta īsto prieku, un starp čigāniem un lauciniekiem sacēlās tāds prieks, ka tie aizmirsa, kas īsti noticis. Tad pagastvecis uzrunāja lauciniekus:

—    Jā, kas tad būtu, ja mēs tos čigānus atlaistu brīvē?

Un laucinieki kā vienā balsī atbildēja:

—     Jā, citādi tas nevar būt, un, ja tu viņus vaļā nelaidīsi, tad tu mūs drīz dabūsi saistīt!

To dzirdējis, pagastvecis teica Tālim un viņa dēlam:

—    Nu klausaities, ko es jums tagad sacīšu, kas mums nemūžam ij galvā nebūtu nācis. Mēs jūs tagad atlaižam brīvās kājas, bet, ja vēlreiz pie zagšanas notversim, tad palūgsim valdību, lai izsūta jūs no mūsu zemes.

Čigāni nu apgrieza savus zirgus un ratus un aizbrauca prom dziedādami.

Kad čigāni bija tālu projām un Taļa sirds tikusi mierīga, viņš sacīja savam dēlam, Baltajam Jānim:

— Redzi nu, mans dēls, ko es tev teicu, iedams pēc zirga?

Es sacīju, ka mana sirds baidās un brēc un ka nebūs labi. Es to zinu no sen un sen gadiem, veci jo veci runā un zin: ja sirds žēlojas un brēc, tad nebūs labi. j Kopš tā laika ar! Baltais Jānis ticēja tam.

(1389, 276)

ČIGĀNU SAKĀMVĀRDI

Dievs redz visu, bet nestāsta to nevienam.

Ja strauts neseko tev, seko tu strautam.

Kā pasaule mainās! Šodien medus, rit — sīpols.

Ne jau viss, kas apaļš, ir ābols.

Ja zirgs ir beigts, vari mest projām arī seglus.

Neviena diena nav tik gara, ka beigās neatnāktu nakts.

Ko vējš atnesis, to tas drīz aiznesīs.

Veselība ir labāka par naudu un godu.

Divas acis, lai redzētu, divas ausis, lai dzirdētu, un viena mute, lai klusētu.

Ja kāds tev glaimo, tad zini — viņš ir tevi apkrāpis vai grasās to darīt.

Neviens nezina, vai viņa svece degs līdz pusnaktij.

Ja nekas neplīstu, nebūtu podnieku.

Zivij upē nav vērtības.

Novēli savam kaimiņam govi, lai Dievs tev iedotu divas. Labāk varš kabatā nekā zelta pogas pie kaimiņa svārkiem.

Vai gribi dot kaķim pieliekamā atslēgas?

Sniedz viņam roku sveicienam, bet pēc tam pārskaiti savus pirkstus.

Viņi tērpjas skrandās, bet brēc pēc paklājiem.

Skopuļa zupa nedod sātu.

Mīli un glaimo atklāti; nīsti un paturi to pie sevis.

Viens zaglis apzaga otru, un Dievs debesīs nobrīnījās vien. Kas zog olas, zags arī vistas.

Melim īss mūžs.

Trakie ari ir cilvēki.

Ja vējš izrauj koku, saskrien daudz cirtēju. .

Labāk pieredzējis velns nekā nepieredzējis eņģelis.

Dievam būtu daudz darba, ja viņš klausītos arī ēzeļa brēkšanā. Nekad neslavē savu draugu, jo tā tu slavēsi tikai pats sevi.

Kas slavē pats sevi, apkauno savus draugus.

Vai tu krop]a priekšā klibot taisies?

Gods ir kā piens — top netīrs no vismazākā puteklīša.

Ķirbis ari izvārīts nekļūst par meloni.

Tukšais vēders negrib dejot, pilnais nejaudā.

Kas tur suņus, lai sagādā arī desu.

Suns arī bez zobiem paliek suns.

Ēzelis māk peldēt septiņos veidos, bet, ieraudzījis ūdeni, aizP mirst visus septiņus.

Tas, kurš tur trepes, ir tāds pats zaglis kā tas, kurš zog. Aklajam vienalga, cik maksā svece.

Mirt ir grūti, dzīvot vēl grūtāk.

Ko zina trīs, to drīz uzzina trīsdesmit.

Labāk tuvs kaimiņš nekā tāls radinieks.

Pasaule ir kāpnes; viens kāpj augšup, cits — lejup.

Odenī lietuslāses nebaidās cita no citas.

Labu vērsi pazīst aizjūgā, labu māti — pie šūpuļa.

Mīlestība ir sirds zobusāpes.

Kurš iemīlas, ir piedzēries, kurš apprecas, ir nelga.

Naids ir dvēseles dilonis.

Ar karoti viņš dod man ēst, ar kātu izdur man aci.

Vējš ir velna šķavas.

Kas vāra indi, tam tā jānogaršo.

Kas dienu vecāks par tevi, tas par gadu gudrāks.

TICĒJUMI

Ja ap galvu apmetis loku sikspārnis, cilvēkam jāuzmanās, jo visdrīzākajā laikā ienaidnieks sagādās viņam nepatikšanas. No tām var izvairīties, ja cilvēks neturpina ceļu un griežas atpakaļ vai arī sāk iet, ja ir stāvējis uz vietas. Ja sikspārnis pielido pie loga vai pat ielaižas istabā, ģimene kāds saslims vai nomirs.

Ja naktī redz zogamies kaķi, pret to jāpagriež īkšķis, jo šis kaķis var būt ragana vai pārvērties velis, kas var nodarīt cilvēkam ļaunu.

Ja kaķis mazgājas uz sliekšņa, nāks labi ciemiņi. Ja kaķis kasās pie durvīm, nāks nepatīkami_ ciemiņi.

Kad suns izkašņā zemi pie durvīm vai telts, priekšā, tad drīz kāds mirs, ja ar šo zemi neapbērs kvēlošas ogles.

Neparastā vietā saticis vilku, drīz piedzīvosi lielu prieku.

Ja tālumā redz aizskrienam lapsu, skaļi jāpasaka vēlēšanas. Tā piepildīsies, ja lapsa pēkšņi mainīs virzienu.

Ja sastop zebieksti, kad līdzi ir kas ēdams, tad to vairs .nedrīkst' ēst, citādi slimība klāt.

Ja vāveri redz pirms saullēkta vai naktī, tad tā ir laba zīme. Taču, ja to ierauga dienā, tad gaidāma neveiksme.

Peles un žurkas vienmēr vēsta nelaimi un nāvi. Ja pele vai žurka pārskrien pāri gulošam cilvēkam, tas saslims. Ja gulētājs bijis slims, tad drīz mirs.

Zaķis nes sliktus jaunumus.

Ja zirgs naktī zviedz, viņš redz ļaunos garus. Zirgam, kas nule izpeldējies tekošā ūdenī un iznācis krastā, nedrīkst uzreiz

tuvoties, jo tas nes sev līdzi nivašu siekalas, kuras atņem cilvēkam prātu.

Ēzelis allaž nes laimi. Ja kāzu gājienam ceļā gadās ēzelis, tad laulībā būs daudz bērnu.

Ja pie telts apstājas govs, drīz gaidāma priecīga vēsts. Ja pie telts apstājas vērsis, gaidāmas nepatikšanas.

Satikts aitu ganāmpulks nes laimi. Ja aitas mūk no.ceļinieka, viņa iecere neizdosies.

Ja ierauga lidojam plēsīgu putnu ar laupījumu nagos, trīsreiz jāspļauj gaisā, citādi kaut ko pazaudēsi.

Ja žagata aizlido pa labi, tas nozīmē laimi; ja tā aizlido pa kreisi, tas vēsta nelaimi. Lai no nelaimes izvairītos, žagatai jāmet nopakaļ kvēlošas ogles.

Ja lakstīgala naktī dzied tuvu pie telts, ārā jāiznes bļodiņa ar pienu, jo ap teltīm staigā velis un ilgojas pēc palicējiem.

Ja slimnieka istabā ielido bezdelīga, viņš drīz izveseļosies.

Kas atrod pupuķa ligzdu, drīz dabūs daudz naudas.

Ja bērns guļ uz zemes un izdzird dzeguzi kūkojam, viņš tūliņ jāpaceļ, lai šai gadā nesaslimtu.

Gaiļa dziesma aizbiedē ļaunos garus. Ja ceļinieks dzird gaili dziedam, ceļa galā gaidāms liels prieks.

Ja stārķis, pavasarī pirmoreiz ieraudzīts, lido, tad šai gadā viss ies no rokas; ja stārķis stāv uz vienas kājas, gaidāmi lieli zaudējumi, un, ja tas parkšķina, būs daudz nepatikšanu strīdu dēļ.

Ja ierauga lidojam dzērvju kāsi, rokas jāsabāž kabatās, citādi būs jāzaudē nauda.

Ieraugot ķirzaku, kādu gabaliņu jāpaskrien tai pakal, lai nepazaudētu savu laimi.

Kas nosit čūsku, to pamet veiksme. Ja čūska pārrāpo pār ceļu, pēc daudzām nepatikšanām gaidāma liela laime.

Kas tīši nosit krupi, tam deviņus gadus neveiksies.

Ja ieraugā krupi, tam apkārt jāsaliek salmi vai zāles stiebri, pie katra kaut ko iedomājoties. Pār kuru stiebru krupis pārrāpos, tā vēlēšanās piepildīsies.

Ja tuvu ūdens virsmai redzi daudz zivju, drīz satiksi draugus; viena pati zivs ir skumju zīme.

Kas pusnaktī ēd zivis, tas redz sapni, kas agri vai vēlu piepildīsies.

Kur daudz dievgosniņu, tur labi augs labība.

Ja dievgosniņa nolaižas uz rokas, saņemsi dāvanas.

Kur mīt jāņtārpiņi, tur aprakts zelts, un jāņtārpiņš pats mirdams pārtop zeltā.

Kas tīši nosit biti, tas saslims. Ja bite ielido istabā, drīz gaidāma slikta vēsts. Ja bite nometas uz zīdaiņa, tam būs laimīga dzīve.

Lapsenes un kamenes ir phuvušu pavadones, tāpēc tām nav jā]auj dzīvot tuvu pie cilvēku mītnēm, jo tās nes ģimenei strīdus.

Ja skudras ieperinās cilvēku mītnē, mājas mieru drīz iztraucēs svešinieki.

Andreja naktī velnābola sēklas pamet ārā un nākamajā rītā iesviež ugunī. Ja tās sadeg, skaļi sprakšķēdamas, gaidāma sausa, bet loti auksta ziema.

Izdzirdot pirmo pērkonu, no kāda koka jānogriež gabaliņš mizas: ja tā iekšpusē mitra, vasara būs lietaina, ja sausa, vasara būs jauka.

Lietus līs,

ja zosis un pīles ūdenī ātri un bieži nirst,

ja vistas agri iet gulēt,

ja putni peras smiltīs,

ja kurmji naktī uzrok daudz zemes,

ja bezdelīgas lido zemu,

ja dzērves lido kliegdamas un pa vienai,

ja dzeguze kūko tuvu ciemam,

ja ir daudz uzmācīgu mušu,

ja blusas stipri kož,

ja sliekas nemierīgi rāpo šurpu turpu,

ja sienāži iesisinās tikai reizi pa reizei,

ja vakarā daudz krupju,

ja zivis lēni peld tuvu ūdens virsmai,

ja taureņi rāmi sēd uz ziediem,

ja skudras nemierīgi pārnēsā kūniņas.

Jauks laiks gaidāms, ja putni mundri laidelējas šurpu turpu, ja baloži dūdo skaļi un ilgi, ja bezdelīgas un cīruļi lido augstu gaisā, ja vakarsaules gaismā odi sijājas baros, ja redzams daudz mēslu vaboļu, ja skaļi kurkst vardes.

Ja suņi ēd zāli, laiks būs slikts.

Ja kaķis paceļas uz pakaļkājām un ar nagiem kaut ko skrāpē, drīz snigs vai līs.

Ja kraukļi atgriežas ligzdās vēlu un pa vienam, var cerēt uz skaidru laiku.

Ja zvirbuļi skaļi un ilgi čivina, gaidāms lietus vai sniegs.

Ja putni no rīta agri dzied, cik spēka, pēcpusdienā līs.

SATURS

Ceļavēju nestais noslēpums ;

Lapsa kūmiņš ; Uzticīgais plikgalvis (Turcija) ; Cordilendžis (Bulgārija) ; Ceļojums uz Vēju valstību (Transilvānija) ; Divi zagļi (Rumānija) ; Dzelzu virs (Rumānija) ; Vijoles radīšana (Transilvānija) ; Laimes puķe (Transilvānija) ; Nabaga čigāns (Transilvānija) ; Bezbārdis (Rumānija) ; TOC \o "1-5" \h \z Kaķe (Rumānija) ; Mīļais dievs un nabadzīgais čigāns (Rumānija) ; Piekrāptais pūķis (Bukovina) ; Pulksteņmeistars (Rumānija) ; Gaišredzīgais ķeizardēls (Bukovina) ; Čigāns par ķēniņu (Vācija) ; Velns un trīs grāfa meitas (Vācija) ; Muļķis kļūst par ķēniņu (Vācija) ; Brīnumu kalns (Velsa); Zaļais virs (Anglija) ; Trīs brāļi un punduris (Skotija) ; Pasaka par velnu (Anglija) ; Par Vaidu — bagāto lielkungu, par viņa sievu, skaistuli Ružu, un par to, kas notika ar viņiem un pirms viņiem (Krievija); Vaida un Ruža (Krievija); Burvju ēzelītis (Krievija)  ; Apburtā bārenīte (Krievija); Burvis un čigānēns (Krievija);Zelta ķieģeli (Krievija); Kā velns gribēja atstāt čigānu savā vietā (Krievija); Vasja Baltkājītis (Krievija); Svētais Juris un čigāni (Krievija); Čigāna nedarbi (Krievija); Kā Čigāns un zemnieks naudu dēstīja (Krievija); Kā čigāni pa pasauli izklīduši (Krievija); Teika par balto čūsku  (Latvija); Kā čigāns jājis uz velna* (Latvija) ; Teika par čigānu baznīcu*(Latvija) ; Kā čigāns savu prieku var iedvest citiem ; Čigānu sakāmvārdi ; Čigānu ticējumi

Jaunāka skolas vecuma Mrnlem LAIMES PUĶE Clganu tautas pasakas

Redaktore S. Naumova.

Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters. Tehniska redaktore V. Blaua. Korektore I. Vilciņa.

Nodota salikianal 22.01.91. Parakstīta Iespiešanai 06.03.92. Formāts 70x90/16. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14,04 uzsk. Iespiedi.; 16.36 uzsk. krasu nov.; 11.61 izdevn. 1. Pasūt. Ni 76*3. Izdevniecība «Sprīdītis». LV1080 Rīga, Aldaru iela 2/4. Izdevn. Nr. 22(76)B-28. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0376. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LVIOII Rīga. Blaumaņa Iela 38/40. Apvāks iespiests ofsētspiedumā Rīgas Paraugtipogrāfijā. LVI004 Rīga, vienības gatvi 11.

[1] arābu zemnieks. (seit un tālāk tulkotājas piezīmes.)

[2] Klejojošs musulmaņu mūks.

[3] sī dēmona vārds salikts no čigānu čor (zaglis, laupītājs) un turku dilendii (ubags).

[4] turku saldums.

? salds dzēriens.

[6] līki austrumnieku zobeni.

[7] apavu veids Balkāoos.

[8] no latvijas čigānu ticējumiem: «Runā vec un veci čigāni — kurš redz baltu čūsku, tam esot laba laime. Balta čūska rādoties no dažiem simtiem dažam tikai. Ko mēs zinām, to čūska nezin, un, ko čūska zin, to mēs nezinām. Čūska meklē laimīgus cilvēkus. Padomājiet, cik cilvēks zin par sikspārni, dzeguzi un bezdelīgu? Daudz mazāk cilvēks zin par čūsku.» (Latvijas ZA Folkloras sektors, Jāņa Lehnaņa fonds, 1389, 128.)

[9] s. brices literārā apdare.

Content

Brice Silvija 40 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Laimes puķe. Čigānu tautas pasakas

CEĻAVĒJU NESTAIS NOSLĒPUMS

LAPSA KŪMIŅŠ

UZTICĪGAIS PLIKGALVIS

ČORDILENDŽIS

CEĻOJUMS UZ VEĻU VALSTĪBU

DIVI ZAGĻI

DZELZU VĪRS

VIJOLES RADĪŠANA

LAIMES PUĶE

NABAGA ČIGĀNS

BEZBĀRDIS

KAĶE

MĪĻAIS DIEVS UN NABADZĪGAIS ČIGĀNS

PIEKRĀPTAIS PŪĶIS

PULKSTEŅMEISTARS

GAIŠREDZĪGAIS ĶEIZARDELS

ČIGĀNS PAR ĶĒNIŅU

VELNS UN TRĪS GRĀFA MEITAS

MUĻĶIS KĻŪST PAR ĶĒNIŅU

BRĪNUMU KALNS

ZAĻAIS VĪRS

PASAKA PAR VELNU

PAR VAIDU — BAGĀTO LIELKUNGU, PAR VIŅA SIEVU, SKAISTULI RUŽU, UN PAR TO, KAS NOTIKA AR VIŅIEM UN PIRMS VIŅIEM

VAIDA UN RUŽA

BURVJU ĒZELĪTIS

APBURTĀ BĀRENĪTE

BURVIS UN ČIGĀNĒNS

ZELTA ĶIEĢEĻI

KĀ VELNS GRIBĒJA ATSTĀT ČIGĀNU SAVĀ VIETĀ

VASJA BALTKĀJĪTIS

SVĒTAIS JURIS UN ČIGĀNI

ČIGANA NEDARBI

KA ČIGĀNS UN ZEMNIEKS NAUDU DĒSTĪJA

KĀ ČIGĀNI PA PASAULI IZKLĪDUŠI

TEIKA PAR BALTO ČŪSKU

KĀ ČIGĀNS JĀJIS UZ VELNA

TEIKA PAR ČIGĀNA BAZNĪCU

KĀ ČIGĀNS SAVU PRIEKU VAR IEDVEST CITIEM

ČIGĀNU SAKĀMVĀRDI

TICĒJUMI

SATURS