Dreika Dagnija

41 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Laimes luteklis. Albāņu tautas pasakas

Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Laimes luteklis. Albāņu tautas pasakas

TAUTA, kO LAIME NAV LUTINĀJUSI, UN TĀS PASAKAS

Jānudien, albāņu tauta nav laimes lutināta - tās zeme ir klinšaina un akmeņaina, bet vēsture asiņaina. Albāņi dzivo Balkānu Skipērijā. Tā ir neauglīga zeme, taču to nācies aizstāvēt gan pret turkiem, gan pret itāļiem. Albāņi allaž bijuši pazīstami kā labi karotāji, tomēr starp viņiem nekad nav bijis vienprātības — gan ticības (starp islama piekritējiem un grieķu katoļiem), gan savstarpējo attiecību, gan citos jautājumos. Nekad nav izdevies iznīdēt asinsatriebības likumu. Varbūt tāpēc viņiem ilgi nav bijis iespējams apvienoties un aizstāvēties pret kaimiņiem. Albāņu valoda ir viena no indoeiropiešu valodām, albāņu dziesmas un pasakas vācis un izdevis ievērojamais albāņu 19.—20. gs. dzejnieks Jeronīms De Rada. Vēsturiski albāņu tauta ir pretrunu plosīta, taču savā domāšanā tā palikusi ļoti neatkarīga. Dzelkšņaina kā šīs zemes dzeloņkrūmi, tā ilgstoši dzīvojusi izolācijā, paļaudamās tikai uz sevi pašu. Un, protams, savu laimi — jo tieši laimes nelutinātas tautas nekad nerimst sapņot par to. Laime ir jānopelna -p, to nevar saņemt, ja tā nav nopelnīta, pacietīgi un neatlaidīgi, nesūdzoties un nesūrojoties. Durvis neatveras, pirms nav noslaucīti sliekšņi. Dažas pasakas mums varētu likties cietsirdīgas (kādu ļaundari valdnieka bendes atkal un atkal atdzīvina, lai no jauna sodītu, saraustot gabalos), bet turpat līdzcietības vārdā negantais vilks šķiras no saviem zobiem, ari citi zvēri ziedojas citu labā — katrs atdod visdārgāko, kas viņam ir (pasakā «rKocamici»). Tāda — pretrunu pilna — ir ši tauta, tādas ari tās pasakas.

Mums, kas tāpat neesam laimes lutekli, te daudz kas būs tuvs un pazīstams — gan zirneklis, kas prot tikai tīklu sapiņķerēt, bet ne atpiņķerēt, gan trīs vērsēni, kuri pa vienam ļaujas apēsties, cits citu neaizstāvot. Ir ari Stikla Kalns (Kristālkalns) ar savu Saulcerīti—Zemes Skaisti —, taču tajā nevar uzjāt, var tikai uzlaisties ar gudrības putna ūpja spārniem.

Jācer, ka iepazīšanās ar šo tautu un tās kultūru ir tikai sākums. Sliekšņi ir noslaucīti, durvis veras. Iesim iekšā, kājas noslaucījuši. Un mācīsimies pelnīt savu laimi kā albāņu laimes algādži.

Dagnija Dreika

PATS APAĻŠ KĀ KRŪKA, BĀRDA NO LŪKIEM

Reiz kādā ciemā dzīvoja spēkonis — otru tādu būtu grūti sameklēt. Ja šis spēkonis pasvieda akmeni gaisā, bija jāgaida labu Jaiku, kamēr tas atkal nokrita zemē. Spēkonis domāja, ka stiprāka vira par viņu nav visā pasaulē un nemūžam neizdosies satikt nevienu, ar ko pacīkstēties.

Reiz spēkonis sēdēja piesaulē un tērzēja ar saviem paziņām. Viņi labu laiciņu pārrunāja šo un to. Te spēkonim nāca ausis nedzirdēta vēsts — viens paziņu paziņa nupat bija mērojis ceļu no tālām zemēm, tur redzējis visādus brīnumus un sacījās matījis arī kādu stiprinieku, kuram tīrais nieks pacelt uz plaukstas veselu ciemu, itin kā tur būtu nevis māju, lopu un laužu kopa, bet tikai nieka gulbja dūna. Visi, kas šo stāstu dzirdēja, svešiniekam noticēja. Spēkonim tapa smagi ap sirdi — ja tā, tad viņš nav vienīgais stiprinieks šajā pasaulē, ir vēl kāds stiprāks par viņu. To viņš nevarēja paciest, šī doma spēkoni gumdīja un tracināja, līdz viņš nosolījās doties ceļā un neatgriezties savās mājās, kamēr nebūs atradis stiprinieku, kurš spēj pacelt visu ciemu uz plaukstas, it kā ciems būtu tikai gulbja dūna. Domāts — darīts. Spēkonis savīkšās ceļam un devās plašajā pasaulē. Desmit dienas un desmit naktis viņš gāja tik uz priekšu pa kalniem un lejām, taču nesatika nevienu dzīvu dvēseli. Vienpadsmitajā dienā spēkonis ieraudzīja arāju, kurš ara zemi ar arklu sešu pēdu garumā. Kad lemesis apvērsa velēnu, vagā bira_ milzīgi akmeņi. Spēkonis pastāvēja un pavēroja, kā arājs strādā, pēc tam sacīja:

—    Dievs palīdz, darbarūķi!

—  Dievs dod ari tev veselību — un laimīgu ceļu! — arājs 3 tsaucās.

—  Es nesen padzirdēju, ka esot kāds cilvēks, kurš spējot pacelt uz plaukstas veselu ciemu kā gulbja dūnu. Vai tu par viņu neko nezini? — spēkonis prašņāja.

—  Tā ir taisnība, — arājs apliecināja, — tāds cilvēks ir. Viņš tiešām pacej uz plaukstas veselu ciemu kā gulbja pūciņu.

—  Vai tu nevari parādīt, kur šis spēkavīrs meklējams? — spēkonis lūdza.

—  Tas nav tālu no šejienes. Vai redzi tur tos divus ozollus kalnā? Tur ir viņa mājas.

To pateicis, arājs norādīja, uz kuru pusi iet. Kad viņš pacēla roku, arī arkls ar visu vēršu divjūgu pacēlās līdzi gaisā.

—          Ehē! — to redzēdams, sacīja spēkonis. — Tu ari esi gana stiprs! Nebūtu slikti, ja tu nāktu man līdzi. Liec nost to arklu, un iesim apskatīties, kas pasaulē notiek.

—    To var, — arājs sacīja. Viņš izjūdza vēršus, nosita tos ar vienu dūres zvēlienu, salauza arklu, no atlūzām sakūra ugunskuru, nodīrāja vēršus un izcepa. Abi paēda, sakraudami pie apdzisušā ugunskura veselu kaudzi apgrauztu kaulu. Kādu nieku iestiprinājušies un atpūtušies, viņi devās meklēt stiprinieku, kam pa spēkam pacelt ciemu uz plaukstas kā gulbja dūnu. Stiprinieks dzīvoja netālu, viņa mājas bija turpat pie ozoliem. kalna galā. Stiprinieks stāvēja pie savas mājas un turēja uz plaukstas ciemu ar visām mājām, mantību un Topiem.

—    KādēJ tu tā dari? — abi pienākušie vaicāja.

—             Gribu pārmācīt šitos negantniekus! — stiprinieks atbild.

—   Visas manas kazas un aitas apēduši. Citu sodu šiem nejaudāju izdomāt.

—     Ek, labo cilvēk, ļauj tiem nelādzniekiem mieru! Noliec ciemu, kur tas agrāk bija, un dosimies pasaulē laimi meklēt, palūkoties, kā cilvēki dzīvo!

Stiprinieks noklausījās viņu sacīto un darīja, kā abi teikuši, — nolika atpakaj ciemu, kur tas bijis, un kopā ar viņiem devās ceļā. Viņi gāja un gāja, dienu un nakti, līdz nonāca kādās kalnu ganībās. Tur piestāja atpūsties. Augas dienas rindas kārtībā divi gāja medīt, bet trešais vārīja visiem gaļu milzīgā katlā.

Pienāca akmeņu metēja reize vārīt ēdamo. Viņš sagrieza gaļu un iemeta to katlā, iekūra ugunskuru, tad pats apsēdās pie uguns uzmanīt katlu un aizpīpēja milzum garu pīpi divpadsmit pēdu garumā gsēž un pakšķina, sev par baudu un patikšanu. Pagāja kāds laiciņš, te pēkšņi kalns pavērās un no tā iznāca vīrelis — pats apaļš kā krūka, bārda no lūkiem. Vīrelis pienāca pie uguns un noprasīja:

—    Kas tev tur, tajā katlā?

— Gaļa! — stiprinieks atbild.

—    Pacienā arī mani ar kādu nieku! — vīrelis palūdz. Spēkonis, skops nebūdams, ielēja vīrelim pilnu bļodu viruma^ arī gaļu ielika — viesim uz kārā zoba. Taču vīrelim ar bārda no lūkiem tāda bļoda bijusi nebijusi |pf izstrēba vienā rāvienā.

—    Ielej man vēl vienu bļodiņu! — vīrelis prasa.

Spēkonis vēlreiz ielēja virumu ar visu gaļu, taču vīrelis atkal izstrēba bļodu vienā mirklī. Un tūda]_ ar bļodu pie katla, lai dodot vēl. Te spēkonis apskaitās un dusmīgi sacīja:

Nupat būs diezgan! Vairāk neko nedabūsi, taisies, ka tiec!

Viņš vēl nebija paspējis pateikt sakāmo, kad vīrelis ar lūku bārdu jau bija pie katla, ielēja visu katla saturu sev mutē un metās kalnā atpakaļ. Stiprinieks dzinās pakaļ, svieda vīrelim ar akmeņiem un siekstām, taču viss velti. Kalns atvērās, apalītis nozuda spraugā, un kalns atkal aizvērās.

Vakarā pārnāca no medībām abi pārējie stiprinieki un redz — katls apgāzts, gaļa pazudusi, bet virums izlaistīts pa zemi.

—     Kas noticis? — viņi vienā balsī vaicāja tam spēkonim, kura gaisā mestais akmens nokrīt zemē pēc ilga laika.

—     Posts un nelaime! — sacīja akmens sviedējs. Un izstāstīja visu, kā bijis.

—     Kāds kauns! — arājs pukojās.Vai tiešām tu nevarēji nosargāt mūsu gaļu? Rīt es pats vārīšu viru un uzmanīšu katlu!

Nākamajā dienā divi pārējie aizgāja medībās, bet arājs palika vārīt ēdamo. Viņš sagrieza gaļu, iemeta to katlā, iekūra uguni un apsēdās pie ugunskura, turēdams pa ķērienam pamatīgu vēzdu. Pagāja kāds brītiņš, tad atvērās kalns, izlēca laukā vīrelis kā krūka ar bārdu no lūkiem — un metās pie katla. Taču, redzēdams, ka pie uguns sēž stiprinieks ar lielu vēzdu, apstājās.

—    Ko tu te dari? — vīrelis vaicāja.

—    Vāru gaļu.

—     Ielej man arī kādu bļodiņu viras.

Stiprinieks ielika bļodā gaļu un ielēja viru, taču vīrelis iz* strēba virumu vienā malkā.

—     Ielej vēl!

Arājs vēlreiz ielēja vīrelim viru, neizlaizdams šo no acīm. Vīrelis aprija viru vienā mirklī un prasīja vēl. Taču stiprinieks pielēca kājās un uzkliedza:

—    Nekā nebija! Vairāk ne kriksīša nedabūsi!

Vīrelis kā krūka ar bārdu no lūkiem metās pie katla, ielēja katla saturu sev mutē un sāka bēgt. Arājs svieda vīrelim ar vēzdu, taču netrāpīja. Kalns atvērās, vīrelis iebēga spraugā, un tā aizvērās.

Vakarā pārnāca abi pārējie stiprinieki. Akmeņsviedējs uzreiz saprata, kas atgadījies, taču nelikās neko manām.

—     Kur varēja palikt visa gaļa? — gremzās trešais stiprinieks, kas spēja pacelt ciemu kā gulbja dūnu.

Arājs, gaužām apkaunējies un satraucies, izstāstīja, kā bijis, — kā viņš sargājis katlu, kā ieradies apalītis ar lūku bārdu, izēdis visu un aizmucis.

—     Ak tu brīnums! — teica ciema cilātājs. — Arī tu nespēji nosargāt gaļu? Viss vējā, nav pāri palicis ne krikumiņš! Kāds kauns un negods! Rīt es pats vārīšu gaļu un sargāšu katlu. Gan jūs redzēsiet, kā es tikšu ar to rīmu galā!

Nākamajā dienā divi citi devās medībās, bet stiprinieks, kurš spēja pacelt ciemu kā gulbja dūnu, palika pie ugunskura vārīt viru. Viņš sagrieza gaļu, sameta to katlā, aizkūra uguni, paņēma milzīgu milnu un ņēmās staigāt šurpu turpu, ne mirklīti neapsēzdamies. Vīrelis kā krūka ar bārdu no lūkiem drīz vien bija klāt. Kalns atvērās, apalītis iznāca laukā, tik nevainīgi smaidīdams, it kā iepriekš neko nelāgu jau nebūtu pastrādājis. Un sacīja:

• — Ielej man bļodiņu viras!

—     Šodien tu neko nedabūsi! — stiprinieks atbild, turēdamies pie milnas.

—    Dabūšu gan! — iesaucās vīrelis ar lūku bārdu.

—     Nedabūsi vis!

Kas lai zina, cik ilgi viņi tā strīdētos, ja vīrelis negaidot nebūtu stiprinieku pagrūdis tā, ka tas apmeta kūleni un nogāzās zemē kā salmu kūlis. To pašu brīdi vīrelis ielēja sev mutē katla saturu, uzliedams daļu karstās viras arī stipriniekam, un prom bija. Stiprinieks pielēca kājās apsvilis un vienos zilumos un metās pakaļ. Teju teju panāca, svieda vīrelim ar milnu, taču kalns atvērās, vīrelis iespruka spraugā, un tā aizvērās.

Kad abi pārējie stiprinieki vakarā pārnāca no medībām, neveiksminieks pagājās viņiem pretī un sacīja:

—    Arī man klājās tieši tāpat kā pirmāk jums. Esmu nolēmis izzināt, kas tas par vīreli un kur slēpjas viņa spēks un apsviedība. Palieciet te un gaidiet mani atpakaļ. Vai nu visu izzināšu un atgriezīšos, vai būšu pagalam.

Stiprinieks gāja, gāja, līdz ieraudzīja avotiņu un pie avotiņa sēžam ganu.

—   Labdien! Labi, ka tevi satiku, — stiprinieks sacīja.

—   Priecājos, priecājos! — gans atsaucās.

Stiprinieks apsēdās ganam līdzās pie avota, un viņi sāka tērzēt. Vārds pa vārdam, līdz beidzot gans ņēmās pukoties, ka viņu ciema ganiem vairs neesot ganību — visas kalnu ganības pievācis vīrelis kā krūka ar bārdu no lūkiem. Viņš tur ganot mežkuili, bet mežkuilī slēpjoties viss viņa spēks un spars, taču kuili nevienam vēl neesot izdevies nedz noķert, nedz nokaut.

Atvadījies no gana, stiprinieks devās uz ciemu un pieklaudzināja pie visvecākā gana durvīm. Vecais gans kalnu ganībās ganīja visa ciema lopus.

—   Vai saimnieks mājās? — spēkonis vaicāja.

—   Te es esmu, nāc iekšā! — vecais gans aicināja.

—   Vai ielaidīsi mani pārnakšņot, ja neesmu jums par nastu? — stiprinieks vaicāja.

—             Kāpēc lai tu būtu mums par nastu? Mūsu mājā viesim allaž vietas diezgan. Laipni lūdzu, nāc iekšā un apmeties, kurā kaktā gribi! — vecais gans ielūdza.

Viesis ar saimnieku apsēdās pie pavarda, aizpīpēja pīpes, padzēra kafiju. Viņi sāka tērzēt, un drīz vien saimnieks ņēmās gausties, ka vīrelis kā krūka ar bārdu no lūkiem neļaujot viņiem ganīt lopus kalnu ganībās.

—   Vai gribi salīgt mani par ganu? — spēkonis piedāvāja.

—  Nekādu maksu man nevajag, strādāšu par vēdera tiesu.

Vecais gans nezināja, ko iesākt, taču viesis drīz vien viņu pierunāja. Un jau nākamajā rītā dzina aitas kalnos, vecā gana stingri nobrīdināts nedzīt tās uz kalnu ganībām, kur vīrelis ka krūka ar bārdu no lūkiem gana savu kuili.

Stiprinieks dzina aitu baru tieši turp. Redzēdams, ka ganības apjož dzelzs žogs, viņš atspērās, kā nākas parāva, izcēla žogu no zemes, aizsvieda sāņus un dzina aitas pļavā iekšā. Tās, nabadzītes, sen nebija tikušas pie tik suKgas zāles un sāka priecīgi krimst. Drīz vien parādījās arī kuilis un, redzēdams savās ganībās veselu aitu baru ganāmies, trakā niknumā metās virsū ganam.

—    Kas tu tāds esi? Kas tev ļāvis dzīt šos stulbos kustoņus uz manām ganībām? — kuilis šņāca.

—    Es — tas esmu es. Kas cits lai es būtu? — stiprinieks nelikās traucēties.

Kuilis nāca tuvāk un nopētīja stiprinieku ar savām mazajām ačelēm. Nepazīdams viņu, tas sacīja:

—   Kā rādās, tu nāc no tālienes un nezini šejienes paražas, tāpēc Šoreiz vēl tev piedošu. Ja vēlreiz atdzīsi savas kraupainās aitas šurp, tad tev klāsies plāni.

Vakarā gans pārdzina aitas mājās, un ,visi redzēja, ka tās labi paēdušas.

—   Kur tu viņas ganīji? — vecais gans vaicāja. — Kur mūsu avitiņas tik labi paēdušas?

—   Tur, kaut kur! — stiprinieks pameta ar roku,nekādu tiešu virzienu nenorādīdams.

Nākamajā dienā stiprinieks atkal dzina savas aitas uz kalnu ganībām. Aitas ar lielu prieku sāka krimst mīksto un kuplo zāli. Te šņākdams dipināja šurp kuilis un metās ganam, virsū.

—   Tu atkal esi te? — kuilis kvieca. — Šoreiz žēlastības nebūsi Es tiku tevi brīdinājis! Tagad saturies, ja tev ir vīra dūša!

—            Man tava žēlastība bijusi nebijusi! — stiprinieks atcirta.

—  Nācu šurp, lai tevi sagūstītu!

Kuilis bruka ganam virsū, abi sāka cīkstēties un cīkstējās līdz krēslas stundai, taču neviens no viņiem tā arī neguva virsroku.

—            Uff! — kuilis nostenēja. — Vajadzētu izzvejot no ezera zuti un apēst, tad es vienā mirklī tiktu ar tevi galā!

—            Tfu! — stiprinieks atsaucās.- Derētu apēst gabalu pīrāga ar aitu sieru, tad es tiktu ar tevi galā vēl ātrāk!

Kad viņš vakarā atgriezās ciemā, vecais gans un viņa mājnieki nosprieda, ka svešinieks tomēr dzinis aitas uz kalnu ganībām, jo nekur citur aitas nebūtu tik pamatīgi paēdušas.

Nākamajā rītā stiprinieks atkal piecēlās pašā rītsvīdā un dzina aitas uz kalnu ganībām. Vecais gans, ne vārdiņa nebildis, klusītēm sekoja viņam. Redzēdams, ka svešinieks sadzen aitas kui]a ganībās, viņš paslēpās turpat krūmos un, aiz bailēm trīcēdams, gaidīja, kas notiks.

Pēc laiciņa atskrēja kuilis, ilkņus klabinādams un neganti kviekdams, gauži pārskaities. Stiprinieks ar kuili sāka cīkstēties un cīkstējās līdz vakara stundai, tad beidzot abi, spēkus zaudējuši, pakrita gar zemi.

—     Uff! Vajadzētu izzvejot zuti un apēst, tad es tev parādītu! — sacīja kuilis.

—    Tfu! Kā derētu kāds gabals pīrāga ar aitu sieru! — savukārt sacīja gans. — Tad es tev gan rādītul

Vecais gans visu noklausījās. Viņš uzmanīgi izspraucās no krūmāja, kur bija slēpies, un atgriezās ciemā, stiprinieka nepamanīts.

Nākamajā rītā stiprinieks atkal dzina aitu baru uz kalnu ganībām, bet vecais gans nemanīts gāja viņam pa pēdām. Viņa gana somā slēpās seši pīrāgi un seši aitu siera rituļi.

Ausa diena, atbrāzās kuilis, un viņi abi ar stiprinieku atsāka cīkstēties. Taču, lai cik sparīgi viņi cīkstējās, ne viens, ne otrs nespēja gūt virsroku.

—             Uffl Kā derētu izzvejot un apēst zuti! — kuilis dvesa.

—  Tad es tevi beidzot piebeigtu!

—    Tfu! Kā derētu apēst pīrāgu ar aitu sieru! — gans iesaucās. — Tad es tevi nobeigtu vēl ātrāk!

Te no krūmiem iznāca večuks ar somu un sacīja:

—    Ed veselsl Te tev pīrāgi un siers, ēd un sasparojies!

Stiprinieks saēdās pīrāgus ar sieru un nosita kuili vienā paņēmienā.

Kad vecais gans nokāpa lejā ciemā un pastāstīja cieminiekiem, kā beigusies stiprinieka cīņa ar kuili, visi gani ļoti nopriecājās. Tagad viņi varēja ganīt savus lopus kalnu ganībās, cik tik gribēja, nenieka nebaidoties. Vīrelis kā krūka ar bārdu no lūkiem pēc kuiļa bojāejas zaudēja spēkus, iegūla slimības gultā un visbeidzot nomira aiz bēdām. Stiprinieks atvadījās no ganiem un devās atpakaļ pie saviem ceļabiedriem pastāstīt visu, kā bijis. Viņi visi kopā vēl mazliet pakliaidoja pa pasauli, pēc tam griezās atpakaļ, atgriezās savās mājās un dzīvoja tur laimīgi kā īsti laimes lutekļi.

ZELTA SPRĀDZES

Reiz dzīvoja kāds jauns mednieks. Augām dienām viņš klīda kalnos, medīja un pārdeva samedītos zvērus — tā viņš tik tikko savilka galus kopā. Kādudien mednieks noķēra brīnumskaistu, raibu putniņu. Nekad vēl viņam nebija gadījies tādu ieraudzīt.

Mednieks pārnesa putniņu mājās un ielika būrītī. Viņš aplūkoja gūstekni, nopriecājās un sacīja:

—    So te es dārgi pārdošu un par to naudiņu, ko saņemšu, sarīkošu kāzasl Man jau sen laiks sievu lūkot, lai būtu, kas māju sakopj un vada saimniecību. Gribu apņemt visskaistāko zelteni par sievu.

Putns noklausījās mednieka runāto un pēkšņi cilvēka bal'sī sacīja:

—   Palaid mani vaļā, tad noskatīšu tev līgavu, kādu vien tava sirds var vēlēties.

Mednieks nemaz nebrīnījās, jo bija sapratis, ka Jtas ir viedais putns, nevis kāds parasts putniņš. Viņš atvēra būri, izlaida putnu un teica:

—     Laimīgu ceļu, laidies un dziesmo, varbūt tev tiešām lemts noskatīt man piemērotu līgavu. Es jau esmu apstaigājis visus apkārtējos ciemus, bet nekur nevarēju atrast zelteni, kas manai sirdij mīja, — vai bija par īsu, vai par garu, vai deguns par lielu, vai lūpas par biezām. Laidies un lūko, cerēsim, ka tev veiksies.

Putniņš izplēta spārnus un aizlaidās. Viedais putns laidās pār daudzām pilfeētām un ciemiem, ielūkodamies katrā pagalmā, taču meklēto neatrada. Beidzot viņpus kalniem kādā mazā ciematiņā ieraudzīja sētu un sētā nabadzīgu atraitni ar trim meitām. Viņas šuva un izšuva ar zīdu skaistas segas un apsegus, ko māte vēlāk nesa uz tirgu pārdot, tā tiekot pie iztikas. Divas meitas bija gana skaistas un mīlīgas, bet jaunākā gluži neredzēta skaistule — pat saulīte aizkavējās debesīs, lai viņu pamatīgāk aplūkotu. Putniņš uzmetās kokā, zem kura meitenes strādāja, aplūkoja visas trīs un noskatīja jaunāko. Tobrīd putns ierunājās un sacīja:

—      Vecākā ies pie vīra, jaunākā nogaidīs, visjaunākā — aizrunāta.

Māte, to dzirdējusi, tikai pakratīja ,galvu un neko neatbildēja. Putniņš laidās atpaka] pie mednieka pasacīt, ka nolūkojis viņam tik daiļu līgavu, kādu pasaule vēl nav redzējusi.

—      Acis kā zvaigznes, lūpas kā ķirši, mati kā zelts, bet augums kā ciprese… Pagaidi brītiņu, tad teikšu, kurp tev jādodas sievas lūkoties.

Nākamajā dienā putniņš atkal aizlaidās atraitnes sētā un čivināja to pašu:

—    Vecākā ies pie vīra, jaunākā nogaidīs, visjaunākā — aizrunātai

Māte atkal neko neatbildēja, un putniņš aizlaidās.

Tā vienu dienu, tā otru, līdz beidzot atraitnei apnika putniņa dziesma. Viņa aizgāja pie kaimiņienes un izstāstīja, ko viedais putniņš teicis, un lūdza padomu.

—    Ko tu viņam atbildēji? — kaimiņiene vaicāja.

—    Neko, cietu klusul — sacīja atraitne.

—    Tā nedari. Nākamreiz, kad putns atlidos, paprasi tam, kā būt ar visjaunāko.

Atraitne paklausīja kaimiņienes padomam. Nākamajā dienā, kad putniņš atkal dziedāja savu dziesmiņu, māte vaicāja:

—     Paklau, labulīt! Kam tad tā visjaunākā būtu aizrunāta? Viņai taču nebūs jāpaliek vecmeitās?

—    Tā ir, kā saku, — viņa ir aizrunāta un saderēta manam saimniekam, kas dzīvo aiz kalniem. Mans saimnieks ir visādā ziņā brašs, tava meita būs viņam īstais pāris. Rītu ietin viņu apsegā un uzved kalnā, saimnieks ieradīsies un viņu aizvedīs.

To nočivinājis, putniņš laidās pie mednieka un pieteica gatavoties kāzām.

Atraitne ievīstīja visjaunāko meitu nabadzīgā apsegā un, baidīdamās viņu vienu atstāt kalnos, lūdza kaimiņienes meitu nākt un izvadīt draudzeni tautās. Kaimiņiene bija ar mieru laist savu meitu līdzi. Agri rītā abas meitenes palika vienas kalnos. Nekur līgavaiņa neredzēdamas, abas apsēdās atpūsties.

Kāpēc tā notika? Mednieks pamanīja, ka viņa zirgs sācis klibot, un pa ce]am iegriezās pie kalēja. Kamēr kalējs uzpūta uguni smēdē, kamēr apkala zirgu, pagāja kāds laiciņš. Ar to pietika, lai līgavainis taptu apkrāpts.

Ko pa to laiku darīja kaimiņienes meita? Jau iztālēm pamanījusi, ka tuvojas brašs jauneklis zirgā, viņa nolēma rīkoties, jo viņas sirdī bija iezagusies nikna skaudība. Aizvedinājusi līgavu pie bezdibeņa malas, ]aundare viņu spēcīgi pagrūda. Nabadzīte ne iesaukties nepaguva un nogāzās lejā. Taču viņai palaimējās iekrist kādā dziļā akā, ne drusciņas nesasitoties. Tur viņa apmetās uz kāda akmens izciļņa un sāka gaidīt kādu atnākam, lai palūgtu izvilkt sevi laukā.

Aka atradās pils pagalmā. Pilī dzīvoja tās zemes valdniece, melnā pilskundze. Viņa bija loti bagāta un izrīkoja daudzus jo daudzus ]audis. Vfsi pilskundzes Jaudis bija tikpat melni kā viņa, taču ar dzīvi apmierināti — lai gan viņiem bija melnas sejas, toties baltas sirdis.

Torīt valdniece sūtīja kādu no savām kalponēm uz aku pēc ūdens. Kalpone aizgāja uz aku un nolaida spaini lejā. Kad viņa mēģināja spaini izvilkt, spainis nebija pace]ams, kaut kas smags turēja to ciet. Kalpone apskatījās un redzēja, ka lejā sēž balta meita un tur spaini. Kalpone pārbijās un brēkdama metās pie valdnieces.

—   Pavēlniec, — viņa kliedza, — ūdensmeita sēž akā un nelaiž spaini augšā!

Valdniece aizgāja pie akas apskatīties, pārkārās pār grodu un vaicāja:

—   Vai tu esi ūdensmeita vai mirstīgs cilvēks? Ko tu tur lejā dari? Kāpēc ne]auj iesmelt ūdeni?

—    Es neesmu ūdensmeita, esmu nabaga sērdlenīte, — meitene atbildēja, — lūgtin lūdzu, izvelciet mani ārā, tad es jums visu pastāstīšu!

Valdniece pasauca kalpus un lika izvilkt svešinieci no akas. Tie darīja, kā vēlēts, un ieveda slapjo daiļavu pilī. Tur viņai iedeva sausas drānas un karstu ēdienu. Kad viņa bija atguvusies, tūda] izstāstīja visu piedzīvoto un lūdza, lai atjaujot palikt pilī valdniecei par kalponi. Valdniece noskatīja meitenes balto seju un zelta matus, redzēja viņas daiļumu un iežēlojās par nabadzīti. Viņa atļāva meitenei palikt pilī un drīz vien tik ļoti pieķērās savai aizbilstamajai, ka uzticējās tai itin visā — atdeva glabāt visas atslēgas no lādēm un šķirstiem, kuros slēpās milzīgas bagātības. Mūsu skaistule sāka dzīvot pilī, juzdamās drošībā, pasargāta no visiem rūpestiem.

Bet palūkosim, kas notika ar mednieku un kādas jaunas nelādzības pa to laiku pastrādāja kaimiņienes meita.

Kad mednieks nonāca norunātajā vietā, viņš atrada tur gaidām jaunavu, kā norunāts, taču viņa nepavisam nebija tāda, kādu to bija aprakstījis viedais putniņš. Sī zeltene medniekam nepavisam nepatika, taču viņš to neizrādīja, padevās liktenim un veda viņu uz savām mājām.

Vispirms negantniece gribēja tikt vaļā no putniņa. Līdzko

viņa ienāca pagalmā, tūliņ salūkoja akmeni un, kamēr līgavainis noņēma zirgam seglus, svieda ar to putniņam. NabadziņŠ aizlidoja kalnos ar savainotu spārnu un nerādījās vairs sētai tuvumā.

Mednieks apprecēja atvesto zelteni, Un jau pirmajās dienās to rūgti nožēloja. Jaunā sieva bija skaudīga un kašķīga, tiepīga un stūrgalvīga — vīram nekādi neizdevās viņai izdabāt. Nabadziņš pagalam nomocījās, lūkodams ar strīdnieci sadzīvot, un pikti purpināja ūsās: «Ek, putniņ, viedo putniņ, kādu nastu tu man esi uzkrāvis, kādu slogu!»

Tā pagāja vairāki gadi. Reiz kašķe pabāza spilvenu zem priekšauta un sacīja vīram:

—    Vīriņ, drīz mums piedzims pirmdzimtais.

Mednieks nopriecājās un nodomāja: «Varbūt bērniņš spēs ķildnieci iežēlināt un sasildīs arī manu sirdi.» Viņš sacīja:

—    Ko lai tev uzdāvinu par šo priecīgo vēsti?

Bet sieva to vien bija gaidījusi:

—    Gribu, lai tu man dāvini zelta sprādzes, tad kaimiņiene manā priekšā nelepotos ar savām sudraba sprādzēm!

Mednieks ņēma dažas iekrātās zelta naudiņas, kuras bija nolicis nebaltai dienai, un aiznesa zeltkalim.

—    Izkal no šīm naudiņām manai sievai sprādzes! — viņš palūdza.

—   Zelta ir par maz, — zeltkalis sacīja, — tur sprādzes neiznāk.

Vīrs atgriezās mājās un sacīja sievai, ka sprādzēm nepietiek zelta. Taču ķildniece tūdaļ sacēla traci un sāka spiegt:

—    Kā tev, tādam nabagam, nāca prātā precēties? Pie savas mātes es dzīvoju kā karaliene, nekā man netrūka! Ej un sadabū zelta naudiņas, tu man apsolīji sprādzes! Citādi bērns piedzims akls! To es tev saku!

Mednieks sadrūvējās, nomocījās ar nelāgām domām, bet vēl vairāk viņu satrauca, ka bērns varētu piedzimt akls. Viņš devās pie kaimiņiem palūgt zeltu. Taču ari kaimiņi bija nabaga ļaudis. Ja ari viņiem bija kāda zelta naudiņa, neviens ir nedomāja to aizdot vēj grābsies zelta sprādzēm.

—    Ej nu ej! — viņi sacīja. — Kurai sievai te būtu zelta sprādzes? Ja nu vienīgi valdniecei. Lai tava sieva rotājas vien nabagu rotām!

Vīrs pārnāca mājās ar nokārtu galvu. Bet sieva tikai savu:

—       Tu man solīji! Solīji! Solīji! Pārdod zirgu, pārdod vēl kaut ko! Ja nevari nopelnīt, tad nozodz, bet ar tuklām rokām mājās nerādies!

Mednieks pārdeva šo un to, pārdeva ari zirgu. Taču nevarēja sagrabināt tik daudz zelta, lai iznāktu sprādzēm. Viņš apstaigāja kaimiņu ciemus un pilsētas. Taču neviens negribēja zeltu aizdot, nezinot, vai kādreiz saņems to atpaka].

Kādudien, iedams mājup pa kalniem un domādams, kā viņu saņems nelādzniece sieva, vīrs ieraudzīja viedo putniņu. Viņš uzvilka loku, gribēdams putniņu nošaut, jo visas viņa bēdas šķita esam putniņa vaina. Taču putniņš sacīja:

—   Tā nedari, manu saimniek! Ko esmu tev nodarījis?

—   Ko tu esi man nodarījis, nelāga putns? Velneni, nevis sievu esmu pārvedis, tavam padomam paklausīdams. Tu mani piemānīji. Teici, ka esi noskatījis visskaistāko un vislabāko zelteni. Bet šī te, kuru es ievedu savā mājā, nav ne skaista, ne laba.

—   Sī nav tā zeltene, kuru es tev nolūkoju! — putniņš atteica. — Tu pats esi vainīgs. Precībās jājot, viss ir jāparedz. Vai atminies, tavs zirgs nebija lāgā apkalts, tu devies pie kalēja. Tava aizkavēšanās visu izjauca. Ko lai dara? Kas noticis, noticis. Bet varbūt vēl' varam ko labot, ja tu mani paklausītu.

Un viedais putniņš pamācīja mednieku — vēlēja viņam iet un uzmeklēt pilsētu, kur mīt melnā pilskundze.

—Viņa ir ļoti bagāta un nav skopa. Viņa iedos tev naudiņas, — sacīja putniņš un aizlaidās.

Nelaimīgais mednieks steidza pāri kafriiem un ielejām, gāja un gāja, līdz nonāca melnās pilskundzes pilsētā un devās pie viņas.

—      Augstcienītā pilskundze, — viņš sacīja, — visi runā, ka tu esot ļoti bagāta. Un saka tevi dāsnu un līdzcietīgu esam. Gribu tev lūgt uz parāda dažas zelta naudiņas, no kurām uztaisīt sprādzes manai sievai, kura nupat dzemdēs pirmdzimto. Man jāizpilda, ko solīju, citādi nedrīkstu mājās rādīties. Strādāšu melnās miesās, līdz atdošu tev parādu.

Valdniece nopētīja svešo un nosprieda, ka viņš ir godīgs cilvēks. Viņa pasauca meiteni ar atslēgām un pavēlēja:

—   Atnes man vienu naudas maisiņu no dzelzs tīnes!

Meitene ātri atgriezās ar maisiņu, kurā bija zelta naudiņas, un pasniedza to valdniecei. Pilskundze iedeva to medniekam. Taču mednieks, kas bija mērojis tik tālu ceļu zelta naudiņas dēļ, bija to gluži aizmirsis, jo lūkojās sejā meitenei, nevarēdams acu atraut, tik skaista viņa bija: acis kā zvaigznes, lūpas kā ķirši, mati kā zelts, augums kā cipresei Sl zeltene izskatījās tāda, kādu viedais putniņš bija solījis nolūkot viņam par sievu. Mednieks valdniecei vaicāja:

—   Valdniec, kā šī meita ar balto seju nonāca tavā kalpībā, ja jūs visi esat melni?

—    Lai viņa pati tev to pastāsta, — valdniece atbildēja.

Meitene izstāstīja visu, kas ar viņu atgadījies, no sākuma

līdz galam. Gan par viedo putniņu, gan par viltīgo kaimiņmeitu. Un mednieks tagad noprata patiesību. Viņš teica:

—   Tātad tu esi tā, kas man aizrunāta! Ja tu esi ar mieru, gribu ņemt tevi par sievu.

Un viņš izstāstīja visu, kas noticis iepriekš un pēcāk, — par viedā putniņa solījumu un savu neciešamo dzīvi jpie krāpnieces sāniem. Daiļava bija ar mieru iet pie viņa par sievu. Abi metās ceļos pie valdnieces kājām un lūdza ļaut viņai iet. Valdniece, kas labi ieredzēja meiteni, vēlēja viņai labu. Un sacīja:

—    Tu man neesi verdzenes, bet māsas vietā. Tu esi brīva un vari iet, kurp vēlies. Bet vispirms gribu tevi apbalvot par uzticīgo kalpošanu un laipnību.

Nu valdniece vēlēja apseglot viņiem divus skaistus zirgus un seglu somas piekraut dārgām dāvanām. Kad viss bija sagatavots, viņa kopā ar saviem kalpiem un saimes ļaudīm abus izvadīja pa pilsētas vārtiem.

Drīz vien — kā jau pasakās mēdz notikt — abi tika pāri kalniem un nonāca mednieka būdā. Sieva, piedurknes uzrotījusi, metās viņam pretī, sagatavojusies uz ķildošanos. Taču, redzēdama viņam līdzās meiteni, pārbijās un kāpās pār slieksni atpakaļ. Atpakaļ kāpjoties, viņai aizķērās kāja, spilvens izkrita no priekšauta apakšas, un viņa nogāzās abiem ienākušajiem pie kājām. Te nu mednieks redzēja visu patiesību un uz vietas padzina melīgo sievu.

Drīz vien tika svinētas līksmas un bagātas kāzas. Valdnieces dotā nauda jaunlaulātajiem noderēja, lai pamielotu visu ciemu. Taču nekādas bagātības nespēja Ildzināties viedā putniņa dziesmām. Par tām ciema ļaudis vēl šobaltdien stāsta saviem bērniem. Jo tādas neviens nekad vēl nebija dzirdējis un nav domājams, ka vēl kādreiz dzirdēs. Pēc kāzām spārnotais dziedonis aizlidoja kalnos un vairs neatgriezās. Bet mednieks un daiļava sāka dzīvot kopā mīlestībā un saticībā — un dzīvo vēl šobaltdien, ja nav nomiruši.

PŪĶIS UN VALDNIEKA MEITA

Mazā būdiņā reiz dzīvoja vientuļa veča. Visa večas manta bija viņas cisumaiss un vecs kaķis. Veča ik dienas gāja uz mežu un l'asīja žagarus iekuram.

Reiz viņa aizgāja uz mežu un salasīja sausus zarus, nemanīdama, ka tajos ielīdis mazs pūķēns. Veča cēla žagaru nastu plecos un nesa mājās, kur, kā parasts, nometa nastiņu kaktā. Te pūķēns izlīda no žagaru kaudzes un sāka spēlēties ar kaķi. Veča nelikās traucēties — lai spēlējas veseli. Viņai nebija bērnu, tāpēc veča labprāt pieņēma pūķēnu.

«Viņš man būs dēla vietā,» veča nodomāja.

Gāja laiks, pūķēns auga, pieņēmās miesās — līdz izauga par lielu, resnu pūķi. Reiz viņš sacīja savai audžumātei:

—    Māmuliņ, aizej pie valdnieka un saki viņam, l!ai dod savu meitu man par sievu.

—   Apsver visu labi, dēls, — veča iebilda, — kāpēc lai valdnieks dotu tev par sievu savu vienīgo meitu? Tev, kas esi pūķis?

Taču audžudēls nelikās mierā:

—    Nebažījies, māmuļ, neraizējies! Aizej pie valdnieka un saki, ko vēlēju. Tad redzēsim, ko viņš teiks.

Neko iesākt — veča devās uz pili. Taču sardzes vīri nelaida veču garām, likdami viņai papriekš paskaidrot, ko viņa vēloties no valdnieka. Vecā atteicās paskaidrot, runādama tikai to vienu:

—    Man jātiek pie valdnieka, man viņam kas sakāms. To, kas man sakāms, varu pateikt tikai viņam pašam.

Beigu beigās sardzei apnika ar veču noņemties un sardzes vīri ielaida tiepīgo veceni pil!.

Veča uzkāpa pa platajām kāpnēm un iegāja valdnieka istabās. Troņa zālē uz troņa sēdēja valdnieks.

Piegājusi pie valdnieka, veča paklanījās.un sacīja:

—   Valdniek, man kauns sacīt to, ko es tev tagad teikšu, bet, ja nu man uzdots pateikt, tad jāsaka vien ir. Esmu nākusi tev sacīt, ka mans dēls pūķis — grib ņemt par sievu tavu meitu.

To dzirdējis, valdnieks apskaitās ne pa jokam un lika nomest veču pa kāpnēm lejā. Sardze darīja, kā pavēlēts. Veča, pa kāpnēm la’ītot, pārsita kāju. Vaidēdama un stenēdama viņa kliboja mājup. Pārnākusi savā būdā, nelaimīgā ņēmās pūķi bārt:

—             Es tevis dēļ, negantniek, dabūju kaunu un negodu piedzīvot! Ir gauži sabijos, ir kāju pārsitu! Tagad visu atlikušo mūžu bus jaklibo!

Pūķis vienā mierā atbildēja:

—             Nebažījies, māmuj, neraizējies! Tavu kāju es izdziedināšu.

Viņš izņēma gredzentiņu, uzpūta tam un nopurpināja:

Lai manai māmuļai kāja top vesel'a!

Un večas kāja to pašu brīdi sadzija.

Nakamajā dienā pūķis atkal sūtīja veču uz pili.

—     Katrs sākums ir grūts, — viņš sacīja, — māmuliņ, esi tik laba un aizej vēlreiz! Ja jau esi to lietu sākusi, tev tā jāved galā.

Veča vilkās uz pili, un viss sākās no sākuma. Sardze negribēja laist veču iekšā, taču beigās viņai izdevās sargus pierunāt. Toties valdnieks, otrreiz noklausījies večas sakāmo, saskaitās vēl negantāk. Un lika veču ar dunkām un spērieniem padzīt no pils. Veču sadunkāja, saspārdīja un nometa pa kāpnēm.

Mājās pārnākusi, veča lamāja pūķi, raudāja un vaimanāja, un nozvērējās nemūžam vairs uz pili neiet.

Taču pūķis atkal izvilka savu gredzentiņu, uzpūta tam un nopurpināja:

—     Lai manai māmuļai sadzīst visi sasitumi un zilumi pazūd kā nebijuši!

To pašu mirkli visi zilumi un sasitumi pazuda kā nebijuši, veča nomierinājās un likās gulēt.

Trešajā dienā pūķis atkal sūtīja veču pie valdnieka.

—     Neparko neiešu! — veča liedzās.

—    Aizej vēl pēdējo reizi, māmuliņ, — sacīja pūķis, — vairāk es tevi nesūtīšu.

Veča ilgi tiepās, taču pūķis lūdzās, līdz pielūdzās. Kad viņš nozvērējās veču vairāk uz pili nesūtīt, viņa beigu beigās piekāpās.

Sardze atkal negribēja laist veču iekšā, taču viņa tikmēr gaudās un raudāja, līdz sardzesvīri iežēlojās un ielaida.

—     Augstība, — viņa sacīja valdniekam, — dari, ko gribi, bet man par katru cenu jādabū tava meita savam dēlam par sievu, citādi viņš mani nomocīs līdz nāvei.

Valdnieks šoreiz nenocietās, sāka smieties un sacīja:

; — Labs ir, lai notiek. Atdošu savu vienīgo meitu tavam pūķim par sievu. Bet lai tava būda līdz ritnoritam būtu tāda pati pils kā manējā! Ceļam no tavas būdas uz pili jābūt noklātam ar zīdu un samtu. Līgavainim par pavadoņiem vajadzīgi četrsimt vedēju zirgos, tiem jābūt ģērbtiem greznās drānās, visās krāsās, kādas vien pasaulē atrodamas. Ja viss būs tā, kā es saku, tad mana meita ies pie tava dēla par sievu!

Veča uzmanīgi noklausījās valdnieka sacīto, pateicās, paklanījās un devās mājup, priecādamās no visas sirds par to, ka šoreiz tikusi cauri sveikā, bez kāviena. Mājās viņa izstāstīja pūķim visu, ko valdnieks teicis.

Pūķis, gaužām apmierināts, noteica:

—    Par visu tiks gādāts, māmulīti

Kad iestājās pusnakts, pūķis izvilka gredzentiņu, uzpūta tam un nopurpināja:

—     Lai manas audžumātes būda top par pilli, tikpat lielu un skaistu kā valdnieka pilsl

To pašu bridi būdas vietā slējās tāda pati pils kā valdniekam, bet veča, kas gulēja uz sava cisumaisa, attapās lepnā guļvietā.

Pūķis vēlreiz uzpūta un sacīja:

—     Lai ceļš no manas māmuļas mājas līdz pat valdnieka pilij noklājas ar zīdu un samtu!

To pašu brīdi dārgu audumu baķi izritinājās un noklājās no vienas pils vārtiem līdz otras pils vārtiem. Ceļš bija ar zīdu un samtu klāts.

Pūķis vēlreiz uzpūta gredzenam un sacīja:

—     Lai manā priekšā nostājas četri simti jātnieku un vedēju drānas mirdz visās krāsās, kādas vien pasaulē atrodamas!

Pils priekšā parādījās četrsimt jātnieki. Pūķis izlocījās pagalmā, lika viņiem ierīkoties uz naktsguļu, bet pats devās atpūsties.

Nākamajā dienā valdnieks pamodās, piecēlās, izberza acis, piegāja pie loga un redz: taisni pretī viņa pilij stalta un skaista pils.

«Kas tā par pili un kam tā pieder?» viņš brīnījās un sūtīja pēc valdnieces.

Atsteidzās valdniece, un valdnieks viņai vaicāja:

—    Ko tas nozīmē, siev, vai tur ir jauna pils vai man rēgojas?

—     Tur ir jauna pils, un tajā dzīvo veča, kurai turpat bija nabadzīga būdelte.

Te valdnieks atminējās, ka veča trīsreiz bijusi lūgt viņa meitu savam dēlam par sievu un kādus noteikumus viņš licis izpildīt. Valdnieks pastāstīja valdniecei visu, kā bijis. Abi sāka raudāt un vaimanāt, žēlodami savu vienīgo meitu un apraudādami viņas briesmīgo likteni, gauzdamies, ka nākšoties atdot viņu pūķim par sievu, jo doto vārdu pienākoties turēt.

Tikām večas un viņas audžudēla pūķa pilī vedēji modās un sāka posties ceļā. Viņi uzsēdināja pūķi zirgā, bet pie segliem piestiprināja somu ar skaistām veltēm. Pa ceļu, kas bija noklāts ar zīdu un samtu, precinieki jāja uz valdnieka pili. Jātnieku drānas laistījās visās pasaules krāsās, viņi dziedāja dziesmas un svinīgi virzījās uz priekšu. Pie valdnieka pils jātnieki nocēla pūķi no zirga un pavadīja viņu uz troņa zāli, kur jau gaidīja valdnieks ar valdnieci. Pūķis devās bučot roku sievasmātei ar sievastēvu, kā pieņemts, precībās jājot. Taču valdnieks ar valdnieci pārbijās un nesniedza pūķim roku. Viņi nespēja priecāties un līksmoties, tādu līgavaini sagaidot, bet sāka raudāt un skaļi gausties:

—   Viņš taču nožņaugs mūsu meitiņul Kāda nelaime, par ko tā mūs piemeklējusil? Kā lai saradojamies ar pūķu cilti?

Vedēji paņēma līgavu un devās atpakaļ uz pūķa pili.

Vakarā pūķi atveda pie līgavas un aiztaisīja durvis. Līgava, pūķi ieraudzījusi, tā pārbijās, ka sāka kliegt nebalsī, taču pūķis nometa zvīņaino ādu un pārvērtās par brīnumskaistu jaunekli. Valdnieka meita tā apmulsa, ka turpat vai zaudēja valodu.

Jauneklis viņai sacīja:

—   Nebrīnies par to, ko redzi, siev, es tiešām esmu cilvēks. Tikai tu nevienam to nedrīksti stāstīt. Es pa dienu esmu pūķis, bet pa nakti topu par cilvēku. Ja tu kādam to pastāstīsi, es pazudīšu un tu mani neatradīsi, kamēr nenonēsāsi pāri dzelzs tupeļu.

Valdnieka meita atbildēja:

—   Nemūžam es nevienam to neteikšu, bet tu vismaz pasaki man, kā tevi sauc.

—    Mans vārds ir Speits, — skaistais jauneklis sacīja.

Nākamajā dienā valdnieks sūtīja savu galmakungu uz kaimiņu pili apvaicāties, kā klājas viņa meitai, vai nel'aimīgā vēl dzīva. Galmakungs atgriezās un iepriecināts stāstīja:

—   Neuztraucieties, augstība, meita ir dzīva un vesela, pat ļoti priecīga, un viņai klājas labi.

Valdnieks pabrīnījās, nopriecājās, taču nespēja noticēt galmakungam. Pagāja kāds laiciņš, un viņš sūtīja karieti pakaļ meitai un znotam, aicinādams viņus pie sevis paciemoties. Kad valdnieka meita ar vīru ieradās valdnieka pilī, meitenes māte sāka raudāt un sacīja:

—   Vai, vai, manu meitiņl Viņš agri vai vēlu tevi nožmiegs! Kāda nelaime! Par ko tevi piemeklējis tik nelaimīgs liktenis?

—    Man klājas labi, māmiņ, — meita atbildēja. — Es esmu ļoti laimīga un apmierināta ar savu likteni.

Pēc kāda laika netālu no valdnieka pils tika rīkotas kāzas, arī valdnieks bija aicināts tajās piedalīties. Bet pūķis sacīja savai sievai:

—    Siev, tu vari iet kopā ar vecākiem, bet es palikšu pilī, j0 šobrīd vēl nevaru rādīties cilvēka izskatā. Naktī es atnākšu. Taču negribu, lai mani tur pazītu, tāpēc nestāsti nevienam neko, citādi, kā jau teicu, es pazudīšu.

Valdnieks ar sievu un meitu devās uz svinībām, bet pūķis, vakaru sagaidījis, nometa zvīņaino pūķādu, ietērpās greznās drānās un devās pie viņiem. Kad pūķis ieradās svinību mājā, visi brīnījās nenobrīnīdamies, kas tas par skaistu, iznesīgu jaunekli. Saimnieks un viesi pat cēlās kājās, lai labāk viņu aplūkotu. Sāka spēlēt muzikanti, viesi dejoja, un pēc brītiņa arī jaunpienācējs pievienojās viņiem. Jauneklis dejoja tik izveicīgi, ka apkārtējie nevarēja vien noskatīties. Viesi sacīja cits citam:

—    Viņš izskatās kā ne no šīs zemes, bet no pašas debesu valstības nolaidies.

Valdniece, sēžot blakus meitai un slaukot asaras, sacīja:

—    Vai, meitiņ, cik laimīga es būtu, ja tavs vīrs līdzinātos šim jauneklim!

Te meita nenocietās un atbildēja:

—    Tas taču mans vīrs, māmiņ, mans mīļais vīrs Speits!

Tikko viņa bija šos vārdus izteikusi, skaistais jauneklis tapa

neredzams. Kāzu viesi nesapratnē lūkojās apkārt, taču viņš bija un palika pazudis.

—    Kur mūsu viesis palika? Kur viņš tik pēkšņi varēja pazust? — viesi brīnījās.

Valdnieka meita, Speitu vairs dejotāju pulkā neredzēdama, sāka raudāt un atzinās:

Vai, vai, ak, es nelaimīgā! Māmiņ, mani piemeklējusi nelaime! Kāpēc es tev pateicu, ka tas ir viņš? Vīrs taču man piekodināja nevienam neteikt, un tagad viņš ir pazudis! Dodiet man pāri dzelzs kurpju, tarbu un vēzdu, es iešu meklēt savu mīļoto vīru!

Valdnieks un valdniece iedeva meitai visu, ko viņa lūdza, atvadījās no viņas un raudādami izvadīja ceļā. Tā valdnieka meita devās tālumā meklēt savu mīļo vīru Speitu.

Viņa gāja un gāja, līdz beidzot nonāca pilī, kur mita Saule, paša Saulesdēla nebija mājās, taču pie vārtiem sēdēja Saulesmāte ar bērneļiem, kuri, redzēdami valdnieka meitu nākam, metās viņai virsū, sacīdamies saraustīt nelaimīgo gabalos. Taču Saulesmāte aizdzina mazos resgaļus un aicināja valdnieka meitu ienākt. Viņa apsēdināja piekusušo ceļinieci pie pavarda un sāka izvaicāt:

—     Ko tu meklē mūspusē? Kā tu še nokļuvi?

Valdnieka meita izstāstīja Saulesmātei visu, kā bijis. Un piemetināja:

f — Es gribu pavaicāt tavam dēlam, vai viņš nav redzējis Speitu. Saulesdēls taču visu cauru dienu staigā pa debesjumu un visus redz.

Saulesmāte sacīja:

—* Mans dēls vēl nav pārnācis. Kad viņš pārnāks, es viņam pavaicāšu par tavu vīru. Taču es baidos, ka viņš varētu tevi sadedzināt. Dēls parasti pārnāk noguris un nokaitis, viņš tūlīt manīs, ka šeit bijis kāds svešs.

Valdnieka meita noteica:

—    Ja tu to nepieļausi, Saulesmāt, tad viņš man neko ļaunu nenodarīs.

Saulesmātei kļuva viņas žēl. Viņa paslēpa valdnieka meitu Saules istabās.

Kad Saulesdēls piekusis un nokaitis pārnāca un apsēdās pie pavarda pavakariņot, viņš sajuta svešu smaku. Un vaicāja mātei:

—    Te bijis cilvēks, māt, es jūtu cilvēka smaku! Kā man gribas ēst!

Saulesmāte sacīja:

—    Te neviena nav, dēliņ. Kas gan lai atmaldītos šurp, tādā tālumā?

Saulesdēls tomēr nelikās mierā, noskaizdamies aizvien vairāk:

—    Nekā nebija, māt, te kaut kur ir cilvēks! Nestrīdies, bet rādi, kur viņš paslēpies!

—    Te neviena nav un nevar būt,; -rSaulesmāte tiepās.

—    Labi, labi, — Saulesdēls izlikās piekāpjamies, — izvelc viņu laukā no turienes, kur esi noslēpusi. Es viņam neko nedarīšu, tikai gribu zināt, ko viņš te meklē.

Taču Saulesmāte, zinādama dēla viltīgo iedabu, atbildēja*

— Zvēri, ka nesadedzināsi, tad izvilkšu. Ja nezvērēsi, savāni acīm viņu neskatīsi.

Neko iesākt — Saulesdēls nozvērējās viesi neaiztikt. Tad Saulesmāte parādīja viņam valdnieka meitu. Saulesdēls brīnīties brīnījās, viņu redzēdams. Un vaicāja:

—   Ko tu meklē mūspusē? Kā te nokļuvi?

Valdnieka meita viņam visu izstāstīja. Un piebilda:

— Nācu šurp pavaicāt tev, Saultesdēls, vai tu neesi redzējis manu vīru Speitu? Tu taču cauru dienu staigā pa debesjumu un redzi visu, kas notiek uz zemes.

Taču piekusušais Saulesdēls tikai atmeta ar roku.

— Staigāju jau gan, tikai man nav nelāgā paraduma bāzt degunu citu darīšanās. Es nezinu, kur tavs vīrs atrodams. Varbūt Mēness zinās, kur viņš ir.

Valdnieka meitai nācās aiziet tāpat kā nākušai. Viņa gāja un gāja, līdz nonāca Mēness mājoklī. Taču ari Mēness neko nevarēja viņai pateikt.

—            Es tikai naktīs izeju pastaigāt, — Mēness taisnojās,

—  neesmu tavu vīru redzējis. Aizej pie Vēja, viņš laižas pa zemesvirsu gan dienu, gan nakti — varbūt viņš zina.

Nabaga valdnieka meita, pagalam nomocījusies garajā ceļā, kluburoja tālāk. Viņa rāpās pa stāvām kalnu takām un nokāpa ielejās, gāja pa upju kraujajiem krastiem — līdz beidzot nonāca Vēja mājoklī. Paša Vēja nebija mājās, tikai Vējmāte sēdēja uz lieveņa, bet viņai apkārt draiskojās mazie vējiņi. Vējēni, valdnieka meitu ieraudzījuši, sagriezās ap viņu virpulī, pūta, ko mācēja. Taču Vējmāte padzina resgaļus, ieveda valdnieka meitu mājā, apsēdināja pie pavarda un sāka izvaicāt.

—   Ko tu te meklē? Kā nonāci šeit?

Valdnieka meita Vējmātei visu izstāstīja, piebilzdama, kur visur viņa jau pabijusi. Vējmāte sacīja:

—   Viss jau būtu labi, es tikai baidos, ka Vējš varētu tevi saraustīt gabalos, kad pārnāks. Viņš mēdz pārrasties noguris un saērcināts, ja manīs svešu smaku, tad tev klāsies plāni.

Taču valdnieka meita atbildēja:

—   Ja tu ne|ausi, tad viņš man neko sliktu nedarīs.

Vējmātei kfuva valdnieka meitas žēl. Un viņa meiteni paslēpa Vēja istabās.

Rīta agrumā atskrēja Vējš un jau uz sliekšņa sauca, ka jūtot svešu smaku.

—    Cilvēka smakai — viņš sacīja mātei. — Rādi, kur te noslēpies cilvēks! Esmu noguris un jokus neprotu!

Bet Vējmāte atbildēja:

—    Ko tu runā, dēls? Kā te var būt cilvēks?

Vējš skraidīja no vienas istabas citā, lidinājās šurpu turpu, ielūkojās visos kaktos, taču neko neatrada. Un atkal lūdza Vējmāti parādīt, kur paslēpies cilvēks. Vējmāte tikai atmeta ar roku, bet dēls nelikās mierā, līdz māte piespieda viņu nozvērēties, ka ciemiņu neaizskars.

Vējš sacīja:

—    Labi, māmiņ, es zvēru, ka nesaraustīšu cilvēku gabalos. Izvelc viņu no turienes, kur esi noslēpusi, es gribu pajautāt, kādā vajadzībā viņš nācis šurp.

Vējmāte atveda meiteni. Vējš pabrīnījās vien, valdnieka meitu redzēdams. Un vaicāja:

—     Kāpēc tu veici tik grūtu ceļu un nāci to gabalu līdz šejienei?

Valdnieka meita atbildēja:

—    Es meklēju savu vīru Speitu. Viņš jau pasen pazuda, bet es joprojām nevaru viņu atrast. Vai tu, pa pasauli klaiņodams, neesi viņu redzējis?

Vējš sacīja:

—    Tavu vīru nolaupīja Drausmenis. Drausmeņa miteklis ir aiz jūras, tikai tev turp nenokļūt, tas ir pārāk tālu.

Meitene iesaucās:

—    Es nokļūšu tur, lai cik tālu man būtu jāiet! Tikai lūdzu tevi — pārnes mani pār jūru, kad lidosi uz to pusi. Tālāk kaut kā aizkulšos pati.

Vējš piekrita:

—    Es varētu pārnest tevi pār jūru, tikai baidos, ka tu neiekrīti viļņos. Es taču lidoju ļoti ātri.

—    Neiekritīšu, tikai nes mani labi uzmanīgi! — valdnieka meita sacīja.

Vējam kļuva viņas žēl, viņš sagrāba valdnieka meitu ap vidu un nopūtās:

—   Aiziet, es lidošu uzmanīgi, bet tu turies pie manas bārdas un neskaties lejup, citādi galva sareibs.

Vējš smagi pūta, nesdams meitu, bet laimīgi pārlidoja pār jūru, nolaidās pie kāda avotiņa, tur atvadījās no meitenes un aizlidoja. Nelaimīgā valdnieka meita gribēja padzerties un atpūsties. Taču pēkšņi kalni salīgojās un sāka zvāļoties, pērkons spēra un grāva, debesīs uzvērpās putekļu stabi. Un valdnieka meita ieraudzīja Drausmeni,; kas brāzās uz avotu. Drīz vien Drausmenis bija klāt un, uzlicis viņai virsū savu nagaino ķepu, sacīja:

—    Tā, tā! Man bija viens laupījums, bet tagad būs divil

Drausmenis sakampa meiteni nagos un aizstiepa uz savu mitekli.

Drausmeņa mājoklī bija daudz istabu. Kādā no tām valdnieka meita pamanīja cilvēku, bet netika palūkoties uz viņu tuvāk, jo Drausmenis meiteni modri uzmanīja. Taču jauneklis — tas bija Speits — pazina savu sievu. No rīta mazgājoties, Speits iemeta krūze savu laulības gredzenu. Pēc tam gāja mazgāties valdnieka meita. Kad viņa lēja ūdeni no krūzes, gredzens iekrita viņai plaukstā. Nu viņa noprata, ka vīrs ir turpat netālu.

Kādudien Speitam izdevās pasacīt sievai pāris vārdu.

—      Drausmeņa klātbūtnē nerunā ar mani, mī|o sieviņ. Citādi viņš mūs tūda) apēdīs.

Pagāja kāds laiciņš, Drausmenis bija labi barojis savus gūstekņus un tagad nodomāja, ka pienācis īstais brīdis kādu apēst. Pirmo viņš nodomāja likt uz kārā zoba meiteni, tāpēc sacīja:

—      Bērniņ, es kādu laiku būšu projām, bet atgriezīšos uz vakariņām. Pielūko, lai manā prombūtnē grīda šur tur būtu uzslaucīta, šur tur nebūtu.

Drausmenis aizskrēja, bet valdnieka meita apsēdās uz sola un iegrima domās. Viņa lauzīja galvu, kā izpildīt nezvēra uzdevumu. Tobrīd parādījās viņas vīrs, redzēja sievu noskumušu un vaicāja:

—    Kāpēc tu esi tik bēdīga? Vai vēl kāda nelaime notikusi?

Sieva viņam pastāstīja, ko Drausmenis licis darīt. Un piebilda:

—      Nekādi nevaru izdomāt, kā to izdarīt, lūkoju tā, lūkoju šā, bet nekas nesanāk.

Speits sacīja:

—      Kas tur ko domāt? Tūlīt es tev pateikšu, kas jādara. Atnes lizi, uz kuras maizi šauj krāsnī, noliec kaut kur un ar slotu apslauki tai apkārt. Pēc tam noliec kur citur — un atkal apslauki apkārt. Dari tā, līdz būsi visu māju izslaucījusi. Tādā kārtā šur tur būs uzslaucīts, šur tur nebūs.

Valdnieka meita darīja, kā vīrs mācījis. Vakarā Drausmenis pārradās vakariņās un jau no sliekšņa sauca:

—    Kā gāja, bērniņ, vai izdarīji, ko liku?

—    Izdarīju gan! — meitene atbild. — Protams, izdarīju!

Drausmenis izošņāja kaktu kaktus. Redzēdams, ka šur tur

izslaucīts, šur tur nav, sapiktojās un norūca:

—     Nemūžam neticēšu, ka tu pati to izdomāji! Zinu gan, kas tevi samācīja. Nekas, nekas, gan es viņam rādīšu!

Nākamajā dienā Drausmenis sacīja valdnieka meitai:

—      Bērniņ, es skrienu prom, bet uz vakariņu laiku būšu atpakaļ. Te tev divi lieli katli. Līdz manai pārnākšanai pieraudi tos pilnus. Ja neizdarīsi, tev gals klāt — apēdīšu kā likts!

Drausmenis aizskrēja. Valdnieka meita apsēdās uz sola, nolika sev priekšā katlus un sāka raudāt. Raud un raud, taču katli kā nepildās, tā nepildās. Asariņas, katlu dibenā ieritējušas, drīz vien izžuva.

Driz pamodās Speits. Ieraudzījis raudošo sievu, viņš norai zējies vaicāja:

—   Kas noticis? Kāpēc tu raudi?

Sieva atbildēja:

—   Drausmenis lika man līdz vakaram pieraudāt pilnus abus katlus, citādi ēdīšot mani nost.

Speits tikai pasmējās.

—   Muļķīte, kur tev prāts? Vai tad var pieraudāt katlus?

Ņem krūzi, atnes ūdeni un pielej tos pilnus, pēc tam ieber katrā sauju sāls un samaisi. Tad varēsi atpūsties līdz pat vakaram.

Valdnieka meita darīja, kā vīrs licis.

Vakarā atskrēja Drausmenis un jau uz sliekšņa apprasījās:

—   Vai izdarīji, kā vētēju, bērniņ?

—    Izdarīju, kā tad, ka izdarījul — valdnieka meita līksmi atbild.

Drausmenis devās aplūkot grāpjus. Redzēdams, ka tie pilni līdz malām, briesmonis pieliecās un pagaršoja ūdeni. Tas patiešām bija sā|š. Drausmenis noskaitās un tā iebrēcās, ka visa māja noskanēja:

—    Nemūžam neticēšu, ka tu pati to izdomājil Speits būs tevi samācījisl Tūlīt es viņu apēdīšul

Un Drausmenis metās meklēt Speitu. Meklēja, meklēja — taču neatrada.

Speits bija apvilcis vecas skrandas, paņēmis cirvi un aizgājis uz tuvējo mežiņu.

Drausmenis skraidīja apkārt, šukstīdams un šudīdams, kur Speits palicis, un viendien izdzirdēja mežā cirvja klaudzienus.

Viņš tūda) lika prom mežcirtēju lūkot, taču nabadzīgi ģērbtajā skrandainī nepazina Speitu. Un dusmīgi uzkliedza:

—    Kas tu tāds esi? Kā tu drīksti cirst kokus manā mežā?

Taču Speits nenobijās no satracinātā drausmoņa un mierīgi

atbildēja:

—    Esmu nabaga vīrs, man lika uztaisīt zārku vienam jauneklim, kas šodien nomira.

Drausmenī pamodās ziņkārība.

—   Vai tu nezini, kas viņš ir? Kā viņu sauca?

Speits atbildēja:

—    Ļoti patīkams jauneklis bijis. Esot saucies par Speitu.

Drausmenis iebrēcās:

— Priecājos dzirdēt, tie tik ir jaunumi! Tad tik cērt, cik sirds kāro! Uztaisi miroņsili, kā pienākas!

Un briesmonis tuvojās zārkam, lai to labāk apskatītu.

— Vai tad jūsu briesmonlba pazina to jaunekli? — Speits pavaicāja.

— Kā lai nepazītu! — saīgušais Drausmenis atsaucās. — Tu ne iedomāties nevari, kā viņš mani nokaitinājis ar saviem šusteru munsturiem!

— Varbūt jūsu briesmonība man mazliet palīdzētu? — pieklājīgi palūdza Speits."— Vajadzētu ielīst zārkā un pārliecināties, vai kur nav kāda šķirbiņa.

— Ar prieku! — Drausmenis piekrita. — Kāda laime, ka tas šusteris pagalam! Cik labi, ka man, nabaga briesmonītim, izdevās tikt no viņa vaļā!

Un, daudz nedomādams, Drausmenis ielTda miroņu lādē. Kad viņš bija ērti iekārtojies, Speits, kas to tikai gaidīja, vienā mirklī aizcirta zārka vāku, aizšāva bultu un uzlika sili uz malkas, kuru bija sacirtis. Pēc tam viņš iekūra ugunskuru. Nogaidījis, kamēr Drausmonis ar visu zārku sadeg, Speits devās pie sievas un sacīja viņai:

—            Drausmenis sadega, tagad mēs varam doties mājup. Posies ceļam, tiklīdz būsi gatava, dosimies projām.

Drīz vien Speits ar sievu laimīgi atgriezās mājās. Viņi pārnāca savā pilī un dzīvoja tur ilgu mūžu, laimes lutināti, jo līdz ar Drausmoņa nāvi Speits atsvabinājās no burvju varām, kas viņu dienā pārvērta par pūķi. Ticis svabads, viņš palika par cilvēku uz visiem laikiem.

KRISTĀLKALNS

Reiz kādā ciemā dzīvoja nabadzīgi večuki — večuks ar večiņu —, un abiem bija viens vienīgs dēls. Ciems atradās Kristālkakia pakājē. Kristālkalnā neveda ne ceļš, ne taka, neviens nekad turp negāja, kaut visus mocīja ziņkārība un vēlēšanās uzzināt, kas tur augšā notiek.

Reiz nabagļaužu dēls devās uz tirgu. Torlt tirgus laukumā valdnieka ziņnesis sauca:

—            Kurš ir ar mieru sēsties mugurā burvju putnam ūpim un uzlaisties Kristālkalnā?

—   Es esmu ar mierul — jauneklis sacīja.

Viņš sēdās burvju putnam ūpim mugurā un uzlaidās Kristālkalnā, kur bija ūpja ligzda. Ļautiņi, kas bija pulcējušies kalna pakājē, no apakšas sauca:

—    Ko tu redzi? Kas tur augšā ir?

—            Te ir daudz pusdārgakmeņu, — puisis atsaucās, — dimanti un sudrabs!

—    Nomet mums lejā, nomet tā pavairākl — (audis lūdza.

Nabagļaužu dēls sāka mest lejā pusdārgakmeņus, dimantus

un sudrabu. Visi, kas pulcējās tirgus laukumā, steidzās šurp, saujām un riekšavām grāba akmeņus, bāza kabatās, krāva kurvjos, maisos un tarbās. Katrs stiepa mājās, cik spēja panest, bet alkatīgākie atkal nāca atpakaļ un lūdzās, lai nomet vēl.

—   Mēs gaidām vēl kaut kol — viņi teica.

Jauneklis noprata, ka ļaudīm nekad nebūs diezgan. Un uzsauca:

—    Tagad palīdziet man nokāpt lejā!

—            Kas vēl nebūs, — viņi sauca, — tev turpat ir labi! Met lejā akmeņus un sudrabu!

Neko iesākt — nabadziņš pagājās šurpu, pagājās turpu un ieraudzīja alu, kas veda kalna iekšienē. Viņš devās al'ā iekšā un drīz vien nokļuva svešā zemē.

Puisis gāja tikai uz priekšu, līdz beidzot nonāca pie bieza krūmāja. Tur viņš ieraudzīja māju. Mājā dzīvoja akls večuks. Večukam bija liels ganāmpulks — veseli trīs simti kazu. Tās ik dienas sava vadoņa āža vadībā devās ganīties kādā zaļā pļavā turpat tuvumā. Jauneklis redzēja, ka aploks sen nav tīrīts, bet silēs nav ūdens un kazas nav ar ko padzirdināt. Puisis nebija slinks — iztīrīja aploku un ielēja ūdeni silēs. Pēc tam viņš atlaidās atpūsties krūmāja ēnā.

Kad kazas pārnāca no ganībām un ieraudzīja tīro aploku, tās ļoti brīnījās un sacīja cita citai:

—            Kas gan mums tā pakalpojis, kas iztīrījis aploku un atnesis ūdeni? Saimnieks to nespētu, viņš taču ir akls.

Gudrais āzis, kazu vadonis, kuram bija veselas trīs acis pierē, nākamajā rītā sacīja jauniņai kazai:

—  Šodien paliec mājās un sargā aploku. Novēro, kas nāk mēzt aploku un lej ūdeni silēs.

Kaza palika aplokā. Viņa gaidīja, gaidīja.: — taču nevienu nevarēja sagaidīt. Viņai Joti sagribējās ēst. Jauniņā kaza neizturēja un ielīda krūmos pakrimst lapas. Pa to laiku puisis ienāca aplokā, izmēza to un ielēja silēs ūdeni. Kad kazas nāca mājās no ganībām, viņš jau bija nozudis krūmos.

Ielūkojies tīrajā aplokā, āzis vaicāja jaunajai kazai:

—    Paklau, kaziņ, vai tu kādu redzēji?

—    Nevienu pašul — kaza atbildēja.

—    Kā tu varēji neredzēt?

Man sagribējās ēst, un es aizjgāju pakrimst lapiņas. Kad atnācu, aploks jau bija iztīrīts.

Āzis sadusmojās un iebelza jaunajai kazai ar ragiem. Nākamajā dienā viņš sacīja'citai kazai:

—            Šodien tu paliksi mājās un sargāsi aploku. Neiedomājies līst krūmos lapas krimst — stāvi aplokā un nekur neej.

Kaza palika aplokā. Lai ari kā viņai gribējās ēst, viņa negāja pakrimst lapas. Taču diena bija tveicīga, un kazai mācās virsū snaudiens. Tiklīdz kaza iesnaudās, puisis iznāca no krūmiem, izmēza aploku, atnesa ūdeni un atkal paslēpās biezajos krūmos. Līdzko kaza pamodās, viņa redzēja, ka aploks ir tīrs, silēs ieliets ūdens, bet nekur neviena nav.

Vakarā, kad ganāmpulks pārnāca no ganībām, vadonis vaicāja:

—    Paklau, kaza, vai tu kādu redzēji?

—   Nudien, neviena neredzēju! M kaza atbildēja.

—    Kā nu tā? Vai ari tu gāji krūmu lapas krimst?

—             Nē-ē-ē! — kaza noblēja. — Ne-e-egāju! Man uznāca snaudiens.

Āzis sadusmojās un pamatīgi iebelza kazai ar ragiem. Trešajā dienā viņš sacīja:

—     Šodien ejiet visas barā turp, kurp jūs parasti vedu. Turieties kopā un neizklīstiet kur kurā. Es palikšu mājās un sargāšu aploku.

Kazas sadrūzmējās pulkā un devās uz ganībām, bet āzis palika aploku sargāt. Atkal bija tveicīga diena, arī āzim mācās

virsū snaudiens. Divas acis aizkrita, taču trešā acs palika nomodā. Jauneklis nosprieda, ka āzis iemidzis, iznāca no krūmiem, izmēza aploku un atnesa ūdeni. Visu padarījis, viņš gribēja doties atpūsties, taču āzis pielēca kājās un metās viņam klāt.

—    Kas tu tāds esi — cilvēks vai džins? — viņš noprasīja.

| — Cilvēksl — puisis sacīja.

—   Tad iesim pie mana saimniekal — āzis uzstāja.

Viņi iegāja pie aklā večuka. Jauneklis pasniedza viņam šo, pasniedza to,* godam apkalpoja un aprūpēja. Pagāja kāds laiciņš, un viņš piedāvāja:

—   Tētiņ, rīt es iešu ganīt kazas.

—   Ej, — aklais piekrita, — tikai negani ganāmpulku pļaviņā, kas atrodas klints aizvējā.

—   Labs ir, — puisis sacīja, — lai notiek. Nekādā gadījumā neganīšu kazas klints aizvējā.

Agri no rīta viņš dzina kazas ganībās — tieši uz pļaviņu klints aizvējā. Kazas mierīgi krimta zāli, bet puisis apsēdās uz akmens, izvilka stabuli un sāka stabulēt. Viņš prata ļoti skaisti stabulēt. Te pēkšņi aiz klints parādījās daiļa peri[1].

—1 Paklau, cilvēka dēls, — viņa sacīja, — darīsim tā: tu spēlē, bet es dejošu. Kurš pirmais piekusīs, tas dos otram visu, ko uzvarētājs lūgs. Spēlē, lūdzams, tu to nenožēlosit Neviens visā pasaulē neprot dejot tik skaisti kā esi

—   Lai notiekl Sākami — jauneklis piekrita. Viņš ņēmās stabulēt, bet peri dejoja tik skaisti, kā neviena visā pasaulē nejaudātu.

Jau krēsloja. Peri ierunājās:

—   Varbūt šodienai pietiks?

—   Ja tu tā saki, — jauneklis sacīja, — tad pietiks.

Viņš sasauca kazas un dzina tās mājup.

—   Kāpēc tu pārnāci tik vēlu? večuks vaicāja. — Man rādās, ka tu būsi dzinis kazas uz to pļaviņu pie klints?

—    Nē, tētiņ, nēl — jauneklis atbildēja.

Nākamajā dienā atkal večuks atgādināja:

—   Tikai negani kazas tajā pļaviņā pie klints!

—   Nē, tēvs, esi mierīgs, turp es neiešu! — jauneklis apgalvoja. Taču viņš dzina kazas tieši turp. Tikko puisis bija apsē-

dies uz akmens, sameklējis stabuli un sācis stabulēt, parādījās skaistā peri un sacīja:

—      Vai atsāksim, cilvēka dēls? Tu spēlē, bet es dejošu. Es protu dejot kā neviena!

Jauneklis pūta stabuli, bet peri dejoja un dejoja līdz pašam vakaram. Beidzot viņa sacīja:

—   Varbūt šodienai pietiks?

—    Labs ir, — jauneklis piekrita, — kā tu gribi, tā lai notiek. Jauneklis sasauca kazas un dzina tās mājup. Večuks sacīja:

—      Tu, dēliņ, šodien pavisam vēlu pārnāci. Droši vien dzini kazas uz pļaviņu pie klints?

—             Nē, tētiņ, nē! — jauneklis iebilda. — Neuztraucies, es tur nebiju!

Nākamajā dienā večuks atkal sacīja:

—    Tikai neej uz to pļavu, dēliņ. Tur es pazaudēju savas acis. Jauneklis nepaklausīja un dzina kazas tieši turp. Viņš vēl

nebija paspējis sameklēt stabuli, kad peri jau bija klāt.

—   Cilvēka dēls, tu jau esi atnācis? — viņa vaicāja.

—   Atnācu! — puisis atbildēja.

—    Tad spēlē, bet es dejošu.

Jauneklis sāka pūst stabuli, bet peri atkal dejoja. Viņa griezās un virpu]oja līdz pat pusdienas laikam, bet pēc tam — līdz vēlam vakaram. Beidzot viņa piekusa un sacīja:

—   Ak vai, kā nokusu! — un pārgurusi saļima.

Jauneklis metās viņai klāt, sasēja ar savlaicīgi sagatavotu auklu un piesēja pie vecas vīksnas. Pēc tam viņš sacīja kazām:

—    Sanāciet, lūdzamas, tūdaļ iesim mājās.

Peri sāka lūgties:

—    Nāc šurp, cilvēka dēls, atbrīvo mani!

—    Tikai tad, kad pateiksi, kur ir večuka acis!

—    Atbrīvo, tad pateikšu!

—    Es tev neticu, — puisis atcirta.

—   Labs ir, — sacīja peri, — acis ir tur, zem dzeloņkrūma saknēm. Laid mani vaļā!

Jauneklis ielīda dzeloņkrūmā — grābājās, grābājās, taču neko nesa grābstīja. Viņš izlīda no turienes apskrambāts un saskrāpēts. Un sacīja kazām:

—    Sanāciet, lūdzamas, iesim mājās. Viņa negrib teikt patiesību!

Kazas sapulcējās un devās pa taku mājup.

—            Pagaidi, cilvēka dēls! — peri iesaucās. —. Atlaid mani tad pateikšu, kur ir acis! Tās ir zem vīksnas saknēm!

—: Es tev neticu 1

—   Paskaties pats, te tās ir, zem saknēm!

Puisis pieliecās, pagrābāja, pagrābāja, atkal neko nesagrābāja un sacīja kazām:

—            Ejam! Lai viņa te mirst badā, pie šitās vīksnas, zem kuras saknēm nekā nav!

—   Pagaidi! — peri sauca. — Atbrīvo mani!

Nekā nebūs! Kamēr neteiksi, kur ir acis, vaļā netiksi!

—             Lai notiek, pieej pie klints un pameklē kā nākas. Tur tās ir.

Jauneklis piegāja pie klints un uzmeklēja večuka acis. Pēc tam viņš sacīja kazām:

—    Iesim, pietiks krimst zāli. Rītu mēs atkal atnāksim.

—   Laid taču mani vajā, cilvēka dēls! — peri lļūdzās.

—   Ja jau pateici, kur atrast večuka acis, — puisis sacīja, —ļ.tad saki arī to, kā tās atdzīvināt.

Peri mitējās mānīties un sacīja:

tLai tās atdzīvinātu, večuks, rītam austot, jāizved no mājas, jāieliek acis dobumos un tad viņš jāpagriež pret sauli. Tiklīdz pirmie austošās saules stari apspīdēs viņa plakstus, vecais taps redzīgs.

Jauneklis atsvabināja peri un dzina kazas mājup. Večuks jau sen viņu gaidīja. Viņš vaicāja:

—   Kāpēc tu nāc tik vēlu, dēliņ? Droši vien ganīji kazas pļaviņā pie klints?

—    Nē, tētiņ, nē! — jauneklis atsaucās, ļj

īsi pirms ausmas vipš pamodināja večuku un sacīja:

—    Iziesim pagalmā, tēvs, drīz saule lēks.

Večuks piecēlās un gāja puisim līdzi ārā.

—   Tēvs, Jauj man apskatīties, kas noticis ar tavām acīm, — jauneklis turpināja, noliecās pie večuka un ielika acis tur, kur tās bijušas. Pēc tam viņš pagrieza večuku ar seju uz to pusi, kur lēca saule.

—    Vai, dēliņ, tu tomēr esi bijis pie klints! 11 večuks noteica.

—   Jā, tētiņ, jā! — sacīja jauneklis. Pa to laiku saule bija uzlēkusi, un stari krita tieši večuka plakstos.

—   Attaisi acis un skatiesl Vai tu ko redzi?

—   Redzu, dēls, redzul Es atkal labi redzul Esmu kļuvis re* dzlgsl — večuks iesaucās un sāka raudāt aiz laimes. Smiedams un raudādams reizē, viņš pateicās jauneklim par tādu nesavtīgu un laipnu palīdzību.

—   Tagad tu paliec mājās un saimnieko, dēliņ, es iešu pats kazas ganīti — viņš sacīja.

Puisis palīdzēja večukam nomazgāties un saposties. Kad vecais mazgāja muti, viņam no bārdas izkrita atslēgu saišķis.

Tur bija divpadsmit atslēgas. Večuks izņēma vienu atslēgu un iebāza to kabatā, bet pārējās iedeva puisim.

—    Te tev vienpadsmit atslēgas, dēliņ. Manā mājā ir divpadsmit istabu. Vienpadsmit tu vari atslēgt un ņemt visu, kas tur iekšā, bet divpadsmito atslēgu es paturu sev. Tu vēl esi jauns un nepiedzīvojis — ja redzēsi, kas ir divpadsmitajā istabā, pastrādāsi kādu aplamību un iedzīvosies nepatikšanās.

Večuks aizgāja ganīt kazas, bet puisis sāka izmēģināt atslēgas. Atslēdza vienas durvis, atvēra otras — un tā visas vienpadsmit. Kas tikai tur nebija atrodamsl Zelts, sudrabs, dārgi akmeņi, greznas drānas. Vienā istabā pat stāvēja varens rumaks. Pagāja kāds laiciņš, un puisis sacīja večukam:

Tētiņ, vai tu man tomēr neiedotu divpadsmitās istabas atslēgu?

Večuks il'gi liedzās un stīvējās pretī, līdz beidzot piekāpās.

; • Še, ņem! — viņš sacīja. — Bet man tevis žēl, dēlliņ. Tu vēl esi tik jauns, izdarīsi muļķības, pieredzēsi nebūšanas.

Puisis atslēdza divpadsmito istabu un redzēja, ka tā ir tukša, tikai istabas vidū liela bedre. Viņš paslēpās aizdurvē un sāka gaidīt. «Kas gan te varētu būt tik bīstams, ka vecais negribēja dot man atslēgu un laist iekšā?» jauneklis prātoja. Gaidot aizritēja vairākas dienas, līdz beidzot nāca gaidāmais: pa caurumu jumtā-istabā ielidoja trīs māsas, trīs Zemes Skaistes[2]. Viņas nometa drānas un kāpa ūdenī mazgāties. Jauneklis aiz durvīm dzirdēja, ka vecākā njāsa teica:

—     Mazgāsimies un ģērbsimies ātrāk, ka tikai mūs kāda cilvēka acs te neierauga!

Trīs Skaistes, gana izplunčājušās, apvilka savas drānas un aizlaidās pa caurumu jumtā.

Pēc kāda laika māsas atlidoja atkal, nometa drānas un kāpa bedrē plunčāties. Vidējā māsa sacīja:

—   Pasteigsimies, lai cilvēka acs mūs te neierauga!

Māsas paplunčājās, noskalojās, atkal ietērpās savās drānās un aizlidoja.

Pagāja laiciņš, māsas atkal atlaidās, nometa ģērbus un kāpa plunčāties bedrē. Jaunākā sacīja:

— Ģērbsimies ātrāk un laidīsimies projām, citādi cilvēka acs var mūs te ieraudzīt.

Pa to laiku puisis bija pavēris durvis un saķēra jostu, kas piederēja jaunākajai māsai. Trīs Skaistes izkāpa no bedres un sāka ģērbties. Abas vecākās ātri ietērpās un izlidoja pa caurumu jumtā, bet jaunākā sāka meklēt savu jostu. Viņa skraidīja no viena kakta uz otru, taču neko neatrada. Tieši jostā slēpās viss viņas burvju spēks — apjozusi to, viņa spēja liidot, bet bez jostas — tikai staigāt pa zemi kā visi ļaudis.

Puisis pa to laiku iegāja istabā, kur glabājās zelts, pārsvieda seglu somu ar zeltu pār rumaka muguru, ņēma pavadu un veda zirgu uz divpadsmito istabu. Taču rumaka pakavi sacēla lielu troksni, un, zirgam kāpjot pār slieksni, večuks izdzirda klaudzienus.

— Vai es neteicu, dēls, ka tu pastrādāsi muļlfību un iedzīvosies nepatikšanās? Bet ir jau par vēlu, kam jānotiek, tas ir noticis. Bet, ja tev klāsies gauži plāni, tad nāc pie manis pēc palīga, raudzīšu tev līdzēt.

Puisis pateicās večukam par labo sirdi, saķēra jaunāko Skaisti ap vidu, nosēdināja sev priekšā seglos un jāja mājup pie tēva un mātes. Vecāki ļoti nopriecājās, kād dēl's pārveda līgavu. Nosvinēja kāzas, un jaunie ļaudis sāka dzīvot puiša vecāku mājās. Sievas jostu jaunais vīrs paslēpa akmens šķirstiņā, šķirstiņu aizslēdza, bet atslēgu iedeva mātei glabāšanā, piesacīdams to nekad nedot vedeklai rokā un pašu šķirstiņu labi noglabāt. Viņš pieteica:

—   Ja sieva dabūs šķirstiņu rokā, viņa mūs atstās.

Pagāja trīs gadi. Kādu dienu kaimiņos līksmojās — tur dzēra kāzas. Māte saposās uz kāzām un aicināja vedeklu sev līdzi. Taču vedekla atteicās iet bez jostas.

—    Man nepiedien iet godos bez jostas ap vidu, pēc kā es izskatīšos! — viņa žēlojās. — Josta ir mana greznākā rota!

Te vīramāte nodomāja: «Kur un kāpēc lai viņa bēgtu, ja es visu laiku būšu blakām?» — izņēma no šķirstiņa jostu un iedeva vedeklai. Skaiste apjozās jostu un izskatījās vēl daiļāka. Viņas ieradās kāzās un apsēdās pie citām sievietēm. Vīramātei ne prātā nenāca, ka jumtā ir caurums.

Sākās dejošana. Sievas un meitas lūdza Skaisti:

—    Vai arī tu mazliet nepadej otu?

—    Es neprotu dejot, — sacīja Skaiste, — es protu tikai lidot.

—    Lai notiek, parādi, ko tu proti! — sacīja sievas un meitas.

Skaiste piecēlās, paspēra soli, paspēra otru, savicināja rokas un pacēlās gaisā. Viņa novilka laulības gredzenu, nometa to vīramātei un uzsauca:

—    Pasaki savam dēlam, ka viņam nebija brīv ņemt mani par sievu, nelūdzot atļauju maniem brāļiem un māsām. Lai gredzens viņam paliek par piemiņu!

To teikusi, viņa izlidoja pa caurumu jumtā kopā ar pavarda dūmiem. Kāzu viesi bija tā pārsteigti un sarūgtināti, ka viņi pārcēla kāzas uz nākamo dienu. Vīramāte devās mājās viena pati.

Kad dēls pārnāca no lauka un ieraudzīja sarūgtināto māti, viņš tūlīt noprata, ka Skaiste aizlidojusi.

—    Kas tevi tā saskumdinājis? — dēls vaicāja.

—    Vedekl'a aizlidoja, dēliņi — māte atbildēja.

—    Ja mana sieva aizlidojusi, māmiņ, tad neprasi, kurp došos es. Tu pati esi pie visa vainīga. Tu viņai iedevi jostu, kaut gan tiku tevi brīdinājis. Skaidri pateicu, ka viņa mūs atstās.

Māte iedeva dēlam vedeklas gredzenu un raudādama sacīja:

—    Man ne prātā nenāca, ka viņa aizlidos pa caurumu griestos! Visas durvis taču bija ciet. Ja es būtu viņu atstājusi mājās, tad mani mocītu sirdsapziņa — viņa taču sēdētu mājās viena pati, garlaikotos un neredzētu kāzu dzīres. Tā es izdarīju to muļķību.

Puisis devās uz tirgus laukumu. Tur valdnieka vēstnesis vēstīja tautai:

—    Valdnieks meklē drošuli, kas kāptu ūpim mugurā un uzlaistos Kristālkalnā!

—   Esmu tas drošulis! — jaunvīrs pieteicās.

Viņš sēdās ūpim mugurā un uzlaidās Kristālkalnā. Ļautiņi, kas drūzmējās lejā, vaicāja:

—   Ko tu tur redzi?

—   Visādas bagātības! — viņš atsaucās.

—   Nomet mums tā pavairāk! — viņi Hūdzās.

—  Nekā nebūs! Ne prātā nenāk! — puisis sacīja un devās uz priekšu. Drīz vien viņš nonāca uz pazīstama ceļa — tas bija ceļš, kas veda pie večuka. Večuks, puisi ieraudzījis, metās viņam ap kaklu un ņēmās bučot uz abiem vaigiem.

—  Vai es neteicu, ka tu vēl esi jauns un nepieredzējis? Iedzīvojies nepatikšanās un tagad droši vien nezini, ko iesākt? — vecais sacīja.

— Jā, tētiņ, mana sieva aizlidoja. Saki, lūdzams, vai trīs Skaistes nav šurp atlidojušas?

—  Nē, dēls. Kopš tās dienas, kad tu nolaupīji jaunāko, viņas vairs nav rādījušās.

, j — Kur lai es viņas meklēju?

—  To es nezinu, dēls. Ari es vēl! esmu jauns, neba viss, kas pasaulē notiek, man zināms. Esmu tik tikko simt gadu vecs. Varbūt mans vecākais brālis varēs tev kaut ko pateikt g viņam jau ir divsimt gadu. Aizej pie viņa, es tev pateikšu, kur viņš dzīvo.

Puisis devās pie večuka brāļa. Tur nonācis, Viņš vaicāja:

—   Tētiņ, vai tu nezini, kur dzīvo trīs Skaistes?

—             Nezinu vis, — vecais atbildēja, — esmu vēl jauns — neba viss, kas pasaulē atrodams, man zināms. Esmu tik tikko divsimt gadu vecs. Aizej pie mana vecākā brāļa, viņam jau ir trīssimt gadu, varbūt viņš kaut ko zina.

Puisis devās pie trešā brāļa un vaicāja:

—   Tētiņ, vai tu nezini, kur dzīvo trīs Skaistes?

Trešais večuks bija gauži izģindis, salīcis un gaudens. Viņš nočamstināja:

—            Es nezinu, kur viņas dzīvo. Bet zinu, kur ir avots, no kura viņām kalpones nes ūdeni.

Vecais pastāstīja, kā atrast avotu, puisis tūdaļ devās turp, paslēpās aiz koka un sāka gaidīt. Drīz vien atnāca kalipone un iesmēla krūzē ūdeni. Puisis piegāja viņai klāt un pavaicāja:

—    Kam tu kalpo?

—   Vecākajai Skaistei! — meitene atbildēja.

—    Labs ir, ej mājāsl — sacīja jauneklis.

Pēc laiciņa atnāca otra kalpone un iesmēla ūdeni.

—    Kam tu kalpo? — puisis vaicāja.

—    Vidējai Skaistei! — meitene atbildēja.

—    Labs ir, ej mājās! — jauneklis sacīja.

Visbeidzot atnāca trešā kalpone un iesmēla ūdeni krūzē.

—    Kam tu kalpo? — jauneklis atkal vaicāja.

—    Jaunākajai Skaistei! — sacīja meitene.

—             Dod man padzerties ūdeni no tavas krūzes! — jauneklis palūdza.

—             To es nedrīkstu, tā ir manas pavēlnieces krūze. Man klāsies plāni, ja viņa uzzinās, ka no šīs krūzes kāds dzēris! — meitene sacīja.

—             Bet es tev pavēlu — dod man padzertiesl — jauneklis bargi uzbrēca.

Meitene izbijās un pasniedza puisim krūzi. Nobijusies viņa nemaz nepamanīja, ka jauneklis iemet krūzē gredzenu. Mājās pārnākusi, kalpone ienesa Skaistei ūdenskrūzi. Kad krūze bija tukša, Skaiste ieraudzīja tās dibenā savu gredzenu. Viņa steidzās pie māsām un priecīgi sacīja:

—    Mans vīrs mani uzmeklējis! Viņš gaida pie avota!

Māsas sadevās rokās un laidās uz avotu. Puisis panācās viņām pretī. Taču māsas uzsauca:

—             Mūsu brāļi ir cilvēkēdāji! Ja tu gribi ienākt mājā, tad mums nāksies tevi noburt!

Puisis bija ar mieru. Skaistes nobūra viņu, pārvērzdamas ābolā. Jaunākā Skaiste paslēpa ābolu azotē, un māsas laidās mājup.

Vakarā pārradās divpadsmit brāļi. Viņi bija dīvi, cits par citu briesmīgāks un asinskārāks. Ienākot viņi uzreiz saoda svešu smaku.

—  .Māsas, kāpēc pie jums ož pēc cilvēka? — viņi noprasīja.

—             Kur lai te rastos cilvēks? Mēs visu dienu bijām mājās, nekur neesam gājušas, — māsas atbildēja, — laikam jūs kaut kur saēdāties cilvēka gaļu, tāpēc netiekat vaļā no smakas.

—             Nē, nē, māsas, te kaut kur ir cilvēks, jums neizdosies mūs piemānīt. Rādiet viņu šurp!

Māsas ilgi liedzās, taču beidzot atzinās:

—     Lai būtu, cilvēks ir. Bet mēs jums viņu parādīsim tikai tad, kad būsiet zvērējuši viņu neapēst.

Brāļi nozvērējās:

—     Zvēram pie kalniem un lejām, kas mums visapkārt, ka neēdīsim viņu!

Māsas sāka smieties.

—     Nē, nē, brālīši, šitāds zvērests nekam neder! — viņas sacīja. — Zvēriet pie savu māsu dzīvības!

Beigu beigās divi apzvērēja:

—    Zvēram pie savu māsu dzīvībām, ka neēdīsim svešinieku!

Tad jaunākā Skaiste izvilka ābolu un māsas pārvērta to atpakaļ par cilvēku. Viņas izstāstīja brāļiem visu, kā bijis, — ka puisis esot jaunākās māsas vīrs un ieradies pēc viņas. Viņš gribot lūgt brāļiem atjauju vest sievu sev līdzi. Brāļi sacīja:

—     Labs ir, mēs dosim viņam jaunāko māsu, ja viņš būs stiprāks un veiklāks par mums.

Tā arī nolēma. Nākamajā rītā divi devās uz mežu pēc malkas un paņēma puisi līdzi.

—    Ja tu pārnesīsi lielāku malkas nastu, nekā to spējam mēs, tad tas nozīmēs, ka esi par mums stiprāks! — viņi sacīja.

Dīvi sasēja milzīgas malkas nastas — kur nu puisim ar tādiem spekoņiem mēroties. Taču viņam bija līdzi virve. Puisis, daudz nedomādams, apmeta virvi lielākam meža gabalam.

—    Ko tu gribi darīt? — brāji dīvi vaicāja.

—    Vilkt kokus uz māju. Ko es tur ērmošos ar kaut kādām nastām!

—    Vai die\ — dīvi iebrēcās, — tā ne, brāl! Tā nav brīv! Bet, ja tu vari to izdarīt, tad esi stiprāks par mums.

Dīvi cēla nastas plecos un nesa uzi mājām. Blakus sojoja puisis ar tukšām rokām. To redzēdamas, māsas vaicāja:

—    Ko tas nozīmē, brālīši?

—    Vai, māsiņas, viņš tik tiešām ir par mums stiprāks! — dīvi dvesa. — Viņš gribēja visu mežu atvilkt šurp, tikai mēs neļāvām!

Nākamajā dienā dīvi devās pēc ūdens un aicināja puisi līdzi. Viņi paņēma lielas mucas, bet jauneklis — lāpstu. Pie avota nonākuši, dīvi piepildīja mucas ar ūdeni, bet jauneklis ņēmās rakt.

—    Ko tu dari, brālīt? — dīvi vaicāja.

—    Es neesmu tik neattapīgs kā jūs, — puisis atbildēja, —ir nedomāju stiept mucas. Labāk rakšu gultni, pa kuru ūdenim tecēt taisni sētā!

—    Vai, vai! — brāļi novaidējās. — Tā nevajagl Tu patiesi esi izdarīgāks par mums!

Dīvi stiepa mucas mājup, bet puisis gāja viņiem līdzās tukšām rokām.

To redzēdamas, māsas vaicāja: i — Kas noticis? Vai jūs viņu pārspējāt?

Dīvi atrūca:

—    Viņš ir izdarīgāks par mums. Gribēja rakt strauta gultni taisni uz mūsu sētu. Viss pagalms būtu pārplūdis.

Nākamajā dienā brāļi sacīja puisim:

—     Šodien iesim medībās.

Viņi visi devās uz mežu. Klajā laukā brāļi ieraudzīja zaķi. Viens metās tam pakaļ un noķēra. Pēc tam mednieki nonāca pie riekstkoka mežmalā. Tur viņi palaida zaķi vaļā. Riekstkoka galotnē bija viens vienīgs rieksts. Dīvi sacīja:

—    Vispirms dabū rokā riekstu, pēc tam noķer zaķi. Dari, kā gribi, — kāp kokā vai noliec to pie zemes.

Puisis uzkāpa kokā un norāva riekstu. Taču dīvi sadomāja pajokoties — viņi sāka šūpot koku šurpu turpu. Puisis nespēja noturēties zarā un krita lejup. Taču krizdams viņš uzkrita taisni virsū bēgošajam zaķim.

—    Te jums būs jūsu zaķis, es to noķēru! — puisis uzsauca.

Dīvi ieraudzīja zaķi puisim rokā un brīnījās nenobrīnīdamies.

—    Lai notiek! — viņi sacīja. — Beigsim šīs medības.

Viņi devās mājup.

Ieraugot brāļus, māsas vaicāja:

—    Kā jums gāja? Ko nomedījāt?

—    Mums gāja lieliski! — brāļi sacīja^ — Svainis nošāva divus zaķus reizē.

—    Kā gan tā? — māsas prasīja.

—    Dabūja rokā riekstu un, lēkdams no koka, noķēra zaķi. Viņš ir gan stiprāks, gan veiklāks par mums.

—    Kā paliek ar norunu? — vaicāja jaunākā Skaiste.

—    Posies ceļā, māsa! — brāļi sacīja. — Tu vari braukt viņam līdzi. Mēs tev atļaujam. Dzīvojiet saticībā un esiet laimīgi!

Laimes luteklis kopā ar sievu pārradās mājās un dzīvoja saderībā un saticībā līdz mūža galam.

JĒRGENMEITIŅA

Kas tik viss nenotiek pasakās — spēkavīrs ņem par sievu raganu, večuks top atkal jauns, jaunuve pārtop jauneklī. Paklausieties, kas atgadījās priekš tūkstoš gadiem.

Kādam tēvam bija trīs meitas. Un visas trīs — skaistas, strādīgas un laipnīgas. Visjaunākā un visskaistākā bija arī vissparīgākā — pat vīra darbus jaudāja padarīt: jāja ar straujāko rumaku, šāva ar loku, kāvās ar zobenu kā brašākais karakalps.

Tāpēc tēvs teica, ka viņai vajadzējis piedzimt par dēlu, bet kaimiņi dēvēja par Jergenmeitiņu1 . Sis vārds viņai palika uz visu mūžu.

Kādu dienu tapa izsludināta valdnieka pavēle: katrai mājat jādod viens vīrs par karakalpu. Vecais tēvs domāja, domāja, neko nejaudāja izdomāt. Un gauži noskuma. Vecākā meita, to redzēdama, vaicāja:

—   Tētiņ, kāpēc tu esi tik nobēdājies?

—   Ak vai, meitiņ, — tēvs nopūtās, — mani skumdina valdnieka pavēle. Kur lai ņemu valdniekam karakalpu? Pats esmu> vecs, nespēju vairs karaklausību pildīt. Un dēla man nav.

—    Izdod mani pie vīra, tētiņi Tad znots varēs iet par karakalpu tavā vietā.

Tēvs darīja, kā meita teikusi, un nolūkoja viņai vīru, kādu pirmdzimtā vēlējās. Taču znots gribēja dzīvot mierā ar jaunosievu, nevis sievastēva vietā karā iet. Tēvs atkal noskuma un nezināja, ko iesākt, kā valdnieka pavēli izpildīt. To redzēja vidējā meita. Tēvs arī viņai izsūdzēja bēdas. Meita sacīja:

—    Izdod mani pie vīral Mans vīrs ies karā tavā vietā.

Tika nosvinētas otras kāzas. Taču ari otrs znots negribējāt

iet karā.

Tad jaunākā meita, tēva rūpes redzēdama, sacīja viņam:

—    Neskumdini savu sirdi, tēvs! Es iešu par karakalpu. Tikai dod man vīrieša drānas un zirgu. Apcirpšu sev matus, nevienam ne prātā nenāks, ka esmu sievišķis.

Domāts 1|| darīts, ko citu lai viņi būtu iesākuši. Meita apvilka vīrieša drēbes, apjoza tēva zobenu, apsegloja rumaku un sēdās seglos kā vīrs. Nenoskatīties — karakalps kas karakalps, tikai bez ūsām.

*4Ardievu, tēti! Ardievu, māsiņas un svaiņi! Dzīvojiet sveikt un veseli!

Tā mūsu Jergenmeitiņa devās valdnieka kalpībā par karakalpu. Ceļā viņai piebiedrojās daudzi citi karakalpi, kas devāspie valdnieka. Visi daudzināja jaunā karakalpa skaistumu un apbrīnoja viņu tnevienam nenāca ne prātā, ka tas ir pārģērbtssievišķis.

Beigu beigās visi nonāca galvaspilsētā. Ak tavu brīnumu! Visas durvis ar piķi nosmērētas, bet logi aizklāti ar melnu drānu. Uz ielām — nevienas dzīvas dvēseles. Viņi izjāja uz vislielākā laukuma un tur ieraudzīja vienu vienīgu vīru nabadzīgās drānās sēžam uz akmens un gauži raudam. Karakalpi vaicāja, kas pilsētā lēcies. Vīrs sacīja:

—   Jau labu laiciņu pūķčūska šajā dienā kādu apēd. Tagad viņa prasa valdnieka dēlu. Ja došot valdnieka dēlu, tad apēdīšot viņu un iešot savu ceļu, ja ne — tad nopostīšot pilsētu un visiem būšot beigas. Ko lai darām? Valdnieks bija spiests piekrist. Es esmu valdnieka dēls. Atnācu šurp un gaidu savu briesmīgo nāvi. Negribas mirt, tāpēc tik gauži raudu.

Tikko viņš bija paspējis pasacīt sakāmo, kaut kas norībēja, kaut kas nodārdēja — pūķčūska tuvojās. Karakalpi, tik atbaidošu radījumu ieraudzījuši, pašķīda uz visām pusēm kā cāļi, vanagu ieraugot. Bet valdniekdēls sastinga kā akmens stabs — no bailēm šķita zaudējis valodu un nespēja pat lūgšanu noskaitīt. Tikai mūsu Jergenmeitiņa nenobijās: izvilka zobenu un nostājās valdniekdēlam blakus. Pūķčūska tuvojās, atplētusi muti, lai noritu laupījumu, taču pati uzdūrās uz zobena. Tad briesmone tik briesmīgi iešņācās, ka skursteņi nogāzās no jumtiem, māju durvis atsprāga vaļā, bet logi izkrita līdz ar rāmjiem. Pūķčūska izstiepās laukuma vidū un bija pagalam.

Valdnieks tūdaļ padzirdēja priecīgo vēsti. Valdnieks pavēlēja visā pilsētā iedegt ugunis un rīkot svinības, lai svinētu atpestīšanu no nezvēra. Savam dēlam viņš lika:

— Ej un atved pie manis to varoni, lai varu viņu apbalvot, kā viņš to pelna.

Valdniekdēls devās pakaļ savam atsvabinātajam un aizveda viņu uz pili. Pa ceļam valdniekdēls sacīja:

—      Mans tēvs gatavojas dāvināt tev pusvalsti. Paklausi mani un nepieņem! Saki, lai dod tev tikai ērzeli Demirčilu. Tas prot runāt cilvēka balsī un ir gudrāks par visiem gudrajiem padomniekiem ap tēva troni.

Kad viņi nonāca pilī, visi augstmaņi un padomnieki klanījās pārģērbtajai meitiņai, bet valdnieks apskāva viņu un teica:

—      Varoni! Izvēlies, kuras manas valsts zemes tu gribi sev, es tev tās došu par atpestīšanu no pūķčūskas.

—   Nevajag man tavas zemes, augstais valdniek. Ja gribi

atlīdzināt par atpestīšanu, dod man ērzeli Demirčilu un Jauj iet pasaulē pameklēt laimi.

Valdnieks liedzās — viņam negribējās zaudēt mīļāko zirgu. Tad varonīgais karakalps pagriezās un devās projām. Taču valdnieka dēls devās viņam paka]. Tēvs viņam vaicāja:

—    Kurp tad tu, dēliņ?

—    Līdzi savam īstajam tēvam. Es viņu atzīstu par tādu, jo viņš mani izglāba. Turpretī tu dod priekšroku kaut kādam zirgam, nevis savam dēlam.

Valdnieks apkaunējās, apdomājās un nosprieda, ka ir darījis nepareizi. Viņš lika atvest ērzeli, uzlikt tam zelta seglus un atdot varonim — atpestītājam.

Jergenmeitiņa sēdās ērzelim Demirčilam mugurā un devās pasaulē laimi meklēt. Viņa jāja pa laukiem un lejām, pāri kalniem un upēm, līdz nonāca kādā tālumtālā valstī. Tuvojoties galvaspilsētai, meitiņa redzēja daudzus jātniekus pulcējamies pie kāda liela grāvja.

—    Saimniec, — sacīja Demirčils (viņš uzreiz bija nopratis, ka viņam mugurā sēž sieviete), — vai redzi tur tos jātniekus? Kā tu domā, ko viņi tur dara?

—      Redzu gan, tikai nesaprotu, ko viņi tur drūzmējas, — Jergenmeitiņa atbildēja.

—       Šīszemes valdnieks pavēlējis izrakt šo milzīgo grāvi, un tagad tur izziņo viņa gribu: «Tas, kuram būs pa spēkam pārlēkt pār grāvi, sēžot zirga mugurā, un gaisā satvert valdnieka meitas mesto ābolu, taps par valdnieka znotu.» Es apņemos pārlēkt pār grāvi, bet tu pamēģini saķert ābollu. Kad būšu ieskrējies, palaid vaļīgāk pavadu, iecērt man piešus sānos un nebaidies nekā.

Brašā Jergenmeitiņa, daudz nedomādama, piekrita.

Ērzelis atkāpās, meitiņa iecirta piešus zirgam sānos, ar vienu roku ieķērās krēpēs, un — aiziet! — Demirčils pārlēca pār grāvi vienā stiepienā, bet meitiņa gaisā saķēra ābolu.

Visi, kas tur pulcējās, nevarēja vien nobrīnīties. Ne viens vien jau bija izmēģinājis laimi, taču neko nepanāca. Svešinieka veiklību redzot, jātnieki aplaudēja, sāka sviest cepures gaisā, un saukt:

—     Reku, valdnieka znots! Cik smuidrs un izveicīgs, tik daiļš no vaiga!

Valdniekam svešinieks iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Ari viņa meitai jauneklis patika. To pašu dienu tika svinētas kāzas, jo viss jau agrāk bija sagatavots.

Kad dzīres bija galā, jaunos ieveda viņiem sagatavotajās istabās. Līgava gāja pie miera, apgūlās arī līgavainis. No rīta, kā ierasts, pie viņiem ieradās valdnieks un valdniece apjautāties, kā meita pārlaidusi nakti.

Meita ņēmās gausties, ka viņas jaunais vīrs, gulēt ejot, nolicis starp abiem asu nazi, pagriezis muguru un sācis krākt, viņu ne uzskatījis, ne apmīļojis.

—    Droši vien es viņam nemaz nepatīku, viņš mani apprecējis tikai tava kroņa deļ, manu tētiņ. Kā lai tiekam no viņa vaļā? — meita vaimanāja.

Tā tas atkārtojās ari nākamajā naktī un visas turpmākās naktis. Valdnieks un valdniece nevarēja atrast citu iemeslu tādai izrīcībai, viņi domāja, ka znots grib atņemt viņiem valsti un pašus pazudināt. Abi pārbijās un nolēma no tāda znota atbrīvoties. Taču nozāļot neuzdrošinājās, baidīdamies, ka ļaudis varētu sākt viņus aprunāt un nosodīt. Domāja, gudroja — beigu beigās nodomāja sūtīt znotu augstu kalnos — lai aiznes mežcirtējiem pārtiku. Tur dzīvoja briesmīga pūķčūska — gan jau znotu apēdīs, un viss būs nokārtots.

Kamēr valdnieks un valdniece apspriedās, znots stāvēja zem atvērtā loga un visu noklausījās. Viņš kļuva domīgs un iegāja stalli. Demerčils vaicāja:

—    Saimniec, kas tev kaiš?

—    Kā lai nekaitētu? — Jergenmeitiņa sacīja. — Valdnieks sadomājis sūtīt mani kalnos, taisni pūķčūskai rīklē, lai tikai tiktu no manis vaļā.

—    Nebaidies nekol Tu jau tiki galā ar briesmīgāku. Palūdz tikai pajūgu un divus vēršus, lai varētu aizvest ēdamo. Tad es tev pateikšu, kas pēc tam jādara.

Tajā pašā dienā valdnieks paaicināja znotu pie sevis un sacīja:

—    Tev jādodas kalnos un jāaizved pārtika maniem mežcirtējiem!

—    Lai notiek! — znots piekrita. — Tikai dod man pajūgu ar vēršiem, lai varu iekraut ēdamo.

Vēršu pajūgā tika sakrauta pārtika. Jergenmeitiņa kāpa ērzelim mugurā un dzina vēršus uz kalniem. Pa ce|am Oemirčils saka:

—    Kad būsim augšā kalnos, izjūdz vienu vērsi, palaid ganīties, paslēpies aiz koka un sauc, lai mežcirtēji nāk pēc ēdamā. Tavu balsi dzirdējusi, atlīdīs pūķčūska. Redzēdama vērsi, viņa to aprīs. Kamēr viņa plosīs vērsi, pielavies tai no aizmugures un lec skaustā. Līdzko sagrābsi to aiz ausīm, tā tev klausīs — ausis ir pūķčūskas vārīgākā vieta. Viņa būs mierīgāka par mierīgu. Tad iejūdz viņu vērša vietā un brauc atpakaļ uz pili.

Pajūgs ripoja un ripoja, līdz uzbrauca kalnos. Tur meitiņa izjūdza vienu vērsi, palaida ganīties, bet pati paslēpās aiz koka un pasauca:

—    Ehei, mežcirtēji! Nāciet šurp, paņemiet ēdamo!

Mežcirtēju vietā atlīda briesmīgā pūķčūska, negantāka par

negantu, un sāka plosīt vērsi, lai pēc tam saplosītu un aprītu ari saucēju. Taču Jergenmeitiņa bija ātrāka — uzlēca briesmonei mugurā un sagrāba to aiz ausīm. Pūķčūska iešņācās un uzveikta saguma. Meitiņa iejūdza briesmoni ratos vērša vietā. Briesmone raustījās, taču, nekādi netikdama vaļā, pierima. Pa to laiku ieradās mežcirtēji. Briesmoni ieraudzījuši, viņi metās uz visām pusēm kur kurais. Bet meitiņa sauca:

—    Griezieties atpakaļ! Nebīstieties! Čūska ir iejūgta un vaļā netiks!

Mežcirtēji saņēma dūšu un griezās atpakaļ. Redzēdami briesmīgo neradījumu pūšam un elšam, viņi uzlielīja valdnieka svaini. Meitiņa izdalīja viņiem ēdamo, uzlēca zirgā, apgrieza ratus un dzina savu pajūgu atpakaļ uz pili. Valdnieka sargkareivji, jau iztālēm redzēdami briesmīgo pajūgu tuvojamies, šausmās salīda peļu alās. Pats valdnieks, no bēniņiem ieraudzījis nezvēru, pakrita bez atmaņas un uz vietas saslima.

Meitiņa, saņēmusi briesmoni aiz ausīm, vilka to uz pili, bet neradījums blēja kā auns, kuru velk uz kaušanu. Meitiņa iekala pūķčūsku resnās važās, pēc tam pie akas nomazgāja rokas un devās pie valdnieka. Valdnieks gulēja gultā ar mitru drānu uz pieres.

—   Godātais valdniek! Es izpildīju, ko man pavēlēji, — aizvedu ēdamo mežcirtējiem un atpestīju viņus no neradījuma, kas tagad ieslodzīts kambarī.

—    Tūlīt pat ej un neradijumu piebeidz! — iebrēcās valdnieks no drānas apakšas.

—    Es nepaceju roku pret važās kaltu pretinieku! — meitiņa lepni atbildēja.

Tad valdnieks pavēlēja:

—    Lai simt manu drosmīgāko karakalpu nokāpj kambari un nobeidz briesmīgo neradijumu!

Pavēle tūda| tika izpildīta: simt karakalpu ar pīķiem un zobeniem, milnām un dunčiem devās uz tumšo kambari nobeigt nezvēru. Aiz bailēm viņiem zobi klabēja kā klabatas, bet sirdis sitās kā sistavas. Viņi redzēja, ka briesmone iekalta smagās važās, sadūšojās un sakrita viņai virsū, drīz vien neradijumu nobeigdami.

Pagāja kāds laiciņš, un valdnieks ar valdnieci atkal sāka gudrot, kā savu znotu dabūt pie malas. «Sūtīšu viņu padzirdināt mežonīgo ķēvi, tā viņu nospers kā likts!» valdnieks nolēma.

Jergenmeitiņa, protams, noprata viņu nolūku un devās apspriesties ar Demirčilu.

—    Nebīsties! — ērzelis sacīja. — Tā ķēve ir mana miesīga māmuļa. Es viņu pielabināšu un atmaidzināšu, viņa tev neko nedarīs. Tikai palūdz divus podus ar medu.

Pēc brītiņa valdnieks sauca savu znotu un vēlēja iet uz Melno kalnu dzirdināt mežonīgo ķēvi.

—    Iešu jau iešu, godātais valdniek. Tikai dod man līdzi divus medus podus.

Viņam iedeva divus medus podus. Jergenmeitiņa sēdās savam uzticīgajam zirgam mugurā un devās ceļā. Pa ce]am ērzelis viņai saka:

—    Kad nonāksim kalnos pie akas, izvelc pāris ūdens spaiņu un ielej silē. Pēc tam ielej tur medu un labi samaisi. To padarījusi, noliec manus seglus tuvumā, bet pati paslēpies. Kad mana māte būs padzērusi un pacets galvu, viņa ieraudzīs seglus un nopūtīsies: «Kad esmu padzērusi tik medainu ūdentiņu, kāds spēkavīrs varētu uzlikt man tādus zelta seglus un pa jādelēt!» Tad tu parādies un saki: «Es gribētu jāt, tikai baidos, ka tu sāksi spert.» — «Nesākšu vis spert,» viņa atbildēs. Tad tu saki: «Zvēri pie Demirčila, tad es tev ticēšu!» Kad viņa būs zvērējusi, uzliec viņai seglus un kāp mugurā.

Jergenmeitiņa darīja, kā ērzelis licis. Un viss notika tieši tā kā zirgs bija paredzējis. Viņa apsegloja ķēvi un devās atceļā! Ķēve dīžājās un dancoja vien — galva turpat vai skārās pie mākoņiem.

—    Ek, ja mani tagad redzētu Demirčils, mans visskaistākais dēliņš! — viņa grudzināja.

—    Te es esmu, māmiņ! — dēls atsaucās. Un ķēve nezināja, ko darīt aiz prieka.

Abi drasēja un draiskojās labu laiciņu. Beigu beigās meitiņa atkal sēdās mugurā savam ērzelim, bet ķēve skrēja līdzās. Kad valdnieka sargi ieraudzīja mežonīgo ķēvi, tie brēkdami pajuka kur kurais.

—    Kur tu vedīsi to negantnieci, dulburi? Kaut nelabais parautu tevi kopā ar tavu pavadoni! — viņi sauca.

Demirčils lūdza savu māti atgriezties kalnos un nebiedēt Jaudis, taču viņa vairs negribēja iet atpakaļ. Abi apsolījās nākamajā dienā ķēvi atkal apciemot, tad viņa beidzot aizrikšoja atpakaļ.

—              Ko lai iesākam ar tādu znotu? — valdnieks lauzīja galvu.

—   Viņš ne no kā nebaidās, visur tiek cauri ar veselu ādu.

—    Sūti viņu čūsku mājokļos, — sacīja valdniece, — lai piedzen no čūskām nodokļus, jau gadiem mums nav maksājušas. Varbūt čūskas viņu sadzels.

Valdnieka znots ari to bija noklausījies. Un devās uz stalli aprunāties ar Demirčilu.

—    Nebaidies neko! Paprasi deviņas mucas, iekrauj tās kulbā, palūdz vēl zvaniņus., klabekļus un grābekļus.

Pēc laiciņa valdnieks pasauca znotu un lika doties pie čūskām atprasīt nesamaksātos nodokļus.

—    Iešu gan, godāto valdniek. Tikai dod man deviņas mucas, kulbu, zvaniņus, klabekļus un grābekļus.

Valdnieks lika viņam iedot visu prasīto. Un brašā Jergenmeitiņa devās vispirms uz ganībām pie mežonīgās ķēves, kā apsolīts. Demirčils izstāstīja mātei, kas viņiem jāpaveic, un visi trīs nolēma rīkoties kopā. Viņi nodomāja čūskas nobaidīt.

Pie čūsku mājokļiem nonākuši, viņi darīja, kā sarunājuši: meitiņa ielīda kulbā, Demirčils ar māti nostājās pie durvīm. Meitiņa sāka zvanīt zvanekjus, klabināt klabekļus un grabināt grābekļus. Tajā pašā laikā ērzelis un ķēve spārdīja durvis, rībinādami tās ar pakaviem. Sacēlās šausmīgs troksnis un dimdoņa, graboņa un klaboņa, likās, ka pasaules gals klāt.

Čūskas izbijās un sāka lūgties:

—    Dieviņ tētiņ, ko esam tev nodarījušas, ka tu gribi mūs

sodīt?

—    Samaksājiet nodokļus, jau gadiem neesat valdniekam maksājušas! — sacīja meitiņa briesmīgā balsī. — Citādi iznīdēšu visas kā vienu!

Briesmīgajā izbīlī čūskas izvilka no saviem mantu kambariem zeltu un dārgus akmeņus. Meitiņa sakrāva visu mucās un kāpa Demirčilam mugurā, lai dotos atceļā.

Pa to laiku čūskas bija atjēgušās no pārbīļa un metās pakaļ aizjājējai, lai iecirstu viņā savus indes zobus. Taču viss velti — redzēdamas, ka nevienu nepanākt, čūskas locījās pa zemi un šņāca no dusmām. Bet čūsku valdniece uzsauca:

—    Ei tu, krāpniek, kas mūs pārbiedēji un aplaupīji! Ja esi vīrs, tad topi sieva, ja esi sieva, tad topi vīrs! Un tāpat tie, kas tev palīdzēja!

Lai cik ātri skrēja bēgļi, čūsku valdnieces lāsti viņus tomēr panāca. To pašu brīdi meitiņa juta, ka pārvērtusies jauneklī. Bet Demirčils iezviedzās:

—    Es biju ērzelis, tagad esmu ķēve!

Viņa māte atsaucās:

—    Es biju ķēve, tagad esmu ērzelis!

Taču neviens no visiem trim nejutās apbēdināts.

Tā valdnieka znots dzīvs un vesels atgriezās ar deviņām mucām, pilnām zelta un dārgakmeņu. Visi brīnījās un nevarēja vien nobrīnīties.

Vakarā, kad abi jaunie devās gulēt, valdnieka znots vairs nelika zobenu abiem pa vidu, bet apmīļoja savu līgavu un izstāstīja viņai visu, kā bijis. Valdnieka meita nomierinājās. Viņa bija ļoti priecīga par veiksmīgo atrisinājumu un no rīta sacīja vecākiem, ka ir ar vīru ļoti apmierināta. Meita lūdza valdnieku vairs nevēlēt znotam ļaunu un nesūtīt viņu darīt varoņdarbus.

Viņi sāka dzīvot saticībā un laimē.

Tā kā Jergenmeitiņa bija laimes lutekle, tāpat lai taisnība aizvien manā mutē.

JAUNSIEVA UN VELNATA

Jaunava izgāja par sievu uz svešu malu, nodzīvoja svešajā malā labu laiciņu un sailgojās pēc savējiem — ne reizītes nebija saņēmusi ziņu no vecākiem.

Reiz jaunsieva devās uz avotu pēc ūdens. Odeni smeldama, atminējās savējos, piesēdās uz akmens un sāka raudāt. Taču tieši tobrīd garām gāja velnata. Jaunsieva ieraudzīja nākam veču, bet viņai nebija ne jausmas, ka tā ir velhata. Velnatai bija veselas četras acis — divas pierē kā visiem cilvēkiem un divas pakausī. Tikai jaunsieva tās divas, kas pakausī, nevarēja redzēt, jo tās bija paslēptas zem liela lakata.

—    Ko tu raudi, jaunulīt? — veča vaicāja, klāt pienākusi.

—             Kā man neraudāt, vecmāmiņ, — jaunsieva atbildēja,

—   tik ilgu laiku neesmu savējos apraudzījusi, tēvu un māti apglaudījusi. Pat nezinu, vai viņi vēl dzīvi. Mana dzimtā vieta ir tik tālu no šejienes, un nav pavadoņa, ar kuru kopā es varētu turp doties.

—    Kur tad ir tavs dzimtais ciems? — veča prašņāja.

Jaunsieva viņai izstāstīja, no kurienes cēlusies. Bet velnatai

to vien vajadzēja.

—    Labs ir, veča sacīja, — iesim kopā. Es arī turp eju, man tajā ciemā viena darīšana. Aiznes ūdeni uz māju un nāc atpakaļ, es tevi gaidīšu.

Jaunsieva steidzās uz mājām, pārģērbās, savīkšās ceļam un atgriezās pie avota, kur viņu gaidīja velnata.

Abas devās ceļā. Gāja, gāja un pēc kāda laika sasniedza biezu mežu. Tur nepieejamā biezoknī jaunsieva ieraudzīja mazu mājiņu. Veča veda jaunsievu turp. Iekšā iegājusi, jaunsieva uzreiz saprata, ka nonākusi velnatas mājoklī.

Istabas vidū bija milzīga krāsns, pie krāsns sēdēja velnatas meita un gaidīja, kad māte viņu pabaros.

Velnata lika meitai iekurt krāsni un sargāt jaunsievu, bet pati devās uz mežu salasīt žagarus. Kad velnata aizgāja, jaunsieva izvaicāja velnatas meitu.

—    Kālab tu kurināsi krāsni? — viņa taujāja.

—     Lai varētu tevi izcept. Mēs esam nodomājušas tevi apēst! — velnatas meita noteica.

. .;xrrKā tad jūs domājat mani izcept? — jaunsieva izlikās nesaprotam. — Tā krāsns nemaz nedomā kurties!

—    Tūlīt uzpūtīšu uguni! — sacīja velnatas meita un iebāza galvu krāsnī. Taču jaunsieva piesteidzās viņai klāt, apķēra abām rokām, iegrūda krāsnī un aizšāva durtiņas ciet.

Pēc tam viņa izskrēja no mājeles un deva kājām vaļu, bīdamās, ka velnata var pārnākt, pirms viņa būs paspējusi nozust skatam. Jaunsieva skrēja ko kājas nes atpakaļ uz mājām. Tur nonākusi, viņa izstāstīja vīramātei, kas viņai lēcies. Mājinieki kllausījās un brīnījās vien, kā jaunsievāi izdevies no velnatām paglābties, un uzteica viņas drosmi un apķērību. Arī es tur biju un viņas stāstā klausījos, bet, kas bijis un kas nav bijis, par to nenieka nezinu.

ČŪSKA, vĀrdĀ feniČka

Reiz dzīvoja valdnieks. Viņa sieva bija mirusi, bet trīs dēli jau pieauguši. Valdnieks paaicināja viņus pie sevis un sacīja:

—       Esmu nodomājis jūs apprecināt, mani dēli, gribu to izdarīt, kamēr vēl esmu dzīvs. Te jums būs trīs āboli. Ņemiet katrs pa vienam un iedodiet tai meitenei, kura jums pa prātam.

Brāji paņēma ābolus. Vecākais savējo atdeva augstmaņa meitai, vidējais — padomnieka meitai, bet jaunākais ņēma un iemeta savējo rožukrūmā, kas auga turpat valdnieka dārzā. Pie rožukrūma viņš reiz bija redzējis stāvam pašu Skaisti. Un tagad cerēja, ka Skaiste viņa ābolu atradīs un pacels.

—  Zemes Skaiste, tu, kas mīti rožukrūma ēnāl Nāc pie manis! — viņš sacīja. To pašu bridi viņš apmulsa — no rožukrūma apakšas pie viņa izrāpās čūska.

Valdnieks uzcēla trīs pilis — katram dēllam pa vienai. Viņš apprecināja vecāko dēlu ar augstmaņa meitu un vēlēja abiem apmesties uz dzīvi vienā pilī, apprecināja otru dēlu ar padomnieka meitu un vēlēja abiem apmesties uz dzīvi otrā pilī. Taču, sēžot pie jaunākā dēla kāzu galda, valdnieks gauži izbrīnījās un noskuma, viņam līdzās čūsku redzēdams. Tomēr jaunākais dēls palika pie sava, lai ari kā tēvs pūlējās viņu atrunāt, un apņēma čūsku par sievu.

Vecākie dēli ar savām sievām dzīvoja kā īsti l'aimes lutekļi un bija apmierināti ar savu izvēli. Kā par brīnumu, visvairāk priecājās jaunākais valdniekdēls -==^viņš bija visīstākais laimes luteklis, kas apņēmis par sievu pašu Zemes Skaisti, tikai pagaidām to vēl neviens nezināja. Brāji domāja, ka viņa sieva ir parasta čūska, vārdā Fenička.

Reiz vecāko valdniekdēlu sievas sastapās un ilgi pļāpāja par šo un to. Te pēkšņi vienai no viņām ienāca prātā kāda doma.

—      Aiziesim ciemos pie Feničkas, paskatīsimies, ko viņa dara! — brāļasieva sacīja.

Domāts — darīts, pagāja kāds laiciņš, un abas devās ciemos. Ieradušās jaunākā valdniekdēla pilī, viņas tur ieraudzīja brīnumskaistu meiteni. Tā bija Fenička. Abas pasēdēja, parunājās, tad pienāca pusdienu laiks, un viņas gribēja doties mājup, taču Fenička ņēmās pierunāt:

—    Pasēdiet vēl brītiņu, paēdīsim pusdienas, ieturēsimies kopā!

—    Ko tu pagatavosi pusdienām? — viešņas vaicāja.

—    Sacepšu zivis.

—    Kā tu to darīsi? Parādi mums arī! — abas lūdza.

Fenička ielēja pannā olīveļļu un, uzlikusi pannu uz uguns,

iegremdēja tajā plaukstas, runādama:

—    Cepu zivis uz pannas! Cepinu zivis uz pannas!

Un patiesi, panna tūdaļ pildījās ceptām zivīm, kuras bija tik garšīgas, ka mēli var norīt. Brālusievas ieturējās un atgriezās mājās. Viņas nolēma tādā pašā veidā sacept zivis, lai pacienātu savus vīrus. Paņēmušas pannas, uzlika tās uz uguns, uzlēja olīveļļu un iegremdēja plaukstas, taču sāka brēkt nebalsī un metās dziedēt apdegumus. Kad valdniekdēli pārradās, viņi atrada savas sievas raudam gaužas asaras, jo neciešami sāpēja apdegušās rokas.

—    Kas noticis? —' viņi brīnījās.

Sievas izstāstīja, kā viss noticis, ka viņas savām acīm redzējušas Feničku tādā kārtā zivis cepam.

—    Mēs visu darījām tieši tā, kā darīja Fenička! — viņas gaudās, asaras slaucīdamas.

—    Tieši tāpat, ko? Tā čūska jūs piemānīja! — brāli sacīja.

Pagāja kāds laiciņš, brā]usievas bija sadziedējušas savas

apdegušās rokas. Atkal satikušās, viņas nolēma aiziet pie Feničkas, lai uzzinātu, kur slēpjas viņas neparastā skaistuma avots. Atnākušas viesos, viņas prašņāja:

—    Pastāsti mums savus noslēpumus, Fenička. Kur tu ņēmi tik baltu ādu, tik sārtus vaigus?

Fenička atbild:

—    Mans noslēpums gaužām vienkāršs. Es ik dienas savācu putnu mēslus un vakarā, gulēt ejot, smērēju tos uz sejas. No rīta nomazgāju, un mana seja top tāda, kāda tā ir.

Brālusievas devās mājās, savāca putnu mēslus un vakarā, gulēt ejot, nosmērēja ar tiem sejas.

—    Ko tas nozīmē? — vīri šausmās vaicāja. — Tūlīt pat mazgāties! Kas tās par iedomām?

—    Tā dara Fenička! — sievas taisnojās.

—    Kas vēl nebūs! Mazgāties! Tā čūska jūs piemānījusi! Viņa par jums smejas! — vecākais valdniekdēls bārās.

Ko lai dara? Brā|usievām nācās iet mazgāties.

Drīz pēc tam valdnieks uzaicināja dēlus ar sievām uz savu pili pusdienās. Visa karaliskā ģimene un galms nevarēja vien nobrīnīties, cik Fenička daiļa. Kad visi sēdās pie galda, Fenička iebāza divus gaļas kriksīšus azotē -r-'tur viņa bija paslēpusi divas dūjas, kuras gribēja pabarot. Brāļusievas, to redzēdamas, sāka sačukstēties.

—   Paskat, ko tā Fenička dara! Laikam tā vajag. Iebāzīsim arī mēs kādu nieku gaļas azotē.

Viņas paņēma no galda lielus gaļas gabalus un iebāza azotē. To redzēja valdnieks. Kad viņi bija ieturējušies, valdnieks sacīja dēliem:

—   Tagad būs dejošana. Lai katrs no jums nodejo kādu deju ar savu sievu.

Valdnieks ar viesiem apsēdās, atskanēja mūzikas, skaņas, un sākās dejas. Vecākais dēls gāja dejot ar savu sievu. Abi dejoja, dejoja, te pēkšņi — žvauksl — no sievas drānām izkrita divi gaļas gabali un nokrita bruģētajā pagalmā. Vecākais valdniekdēls vai zemē līda, tāds kauns viņu pārņēma. Viņš saķēra sievu aiz rokas, ievilka pilī un noprasīja:

—   Kur tu gribēji likt to gaļu? Vai tad mums mājās gaļas trūkst? Kāpēc tu mūs apkauno?

—   Tā darīja Fenička!

^ -jProties kaunu, es aiz kauna nezinu, kur dēties! Tā esot darījusi Fenička! Maz ko viņa dara vai nedara! Kāpēc tev jāmāžojas līdzi?

Nu pienāca vidējā valdniekdēla kārta dancināt savu sievu, te pēkšņi — žvauks! — arī no viņa sievas drānām izkrita divi lieli treknas gaļas gabali. Valdniekdēls, aiz kauna sasarcis, ievilka sievu pilī.

Visbeidzot gāja dejot Fenička ar savu vīru. Viņi dejoja ilgi, skaistāk par skaistu, jaukāk par jauku! Tad Fenička izlaida no azotes divas baltas dūjas. Tās pariņķoja gaisā, pēc tam viena nosēdās uz pleca Feničkai, otra — valdniekam.

Valdnieks piecēlās kājās un, sajūsmināts lūkodamies Feničkā, sacīja jaunākajam dēlam:

—       Manu dēliņ, viņa ir dzimusi valdniece! Man, nevis tev vajadzēja viņu apprecēt!

•r— Ak vai, tēvi — jaunākais dēls atsaucās. — Kas par vēlu, tas par vēlu. Tagad viņa ir mana.

Jaunākais valdniekdēls ar savu sievu dzīvoja laimīgi, kā jau daždien laimes lutekļi, viņiem nekā netrūka. Droši vien viņi dzīvo laimīgi vēl šobaltdien, pat ja ir novecojuši.

LAPSA, LĪGAVA UN VILKS

Kādā ciemā reiz svinēja kāzas. Svētdienā bija nolikts doties pēc līgavas uz viņas vecāku māju, lai vestu saderēto pie līgavaiņa. Uzpostā un bagātīgi izrotātā līgava, kā pieņemts, sēdās zirgam mugurā, līgavas vedēji jāja pa priekšu, līgava aiz viņiem — un tā garā svīta tuvojās kaimiņciemam.

Viņi jāja pa kalna nogāzi, caur biezu*mežu. Tobrīd ceļa tuvumā ložņāja lapsa. Tā ložņādama, viņa pamanīja līgavas vedējus un jaunuvi. Lapsa pielavījās tuvāk un gluži apstulba no brīnumiem 11I tik bagātīgi bija izrotāta līgava. Ap kaklu zvīļoja kaklarota no zelta naudiņām, bizes apvija zeltītas saites ar tādām pašām naudiņām, nemaz nerunājot par zelta rokassprādzēm, gredzeniem un zeltšūdināto zīda jostu. Lapsai aiz skaudības pat elpa aizrāvās, un viņa ņēmās gudrot, kā l'ai nozog līgavai rotas — ja ne visas, tad vismaz kaklarotu ar naudiņām vai matupīņu apsējus. Piesēdusi aiz krūmiem, llapsa novēroja līgavu un vedējus. Viņa pamanīja, ka līgavas vedēji jāj labu gabalu pa priekšu un sarunājas, jaunuvi pienācīgi neuzmanīdami. Un nolēma, ka gadījums ir viņai labvēlīgs.

Visādi laipodama un lavierēdama, lapsa izlaipbja starp zirgu pakaviem, līdz iespruka zem līgavas plīvura, vedēju nemanīta. Vedēji savā nodabā jāja uz priekšu kā jājuši — viņi neko nebija redzējuši.

Lapsa, laiku velti netērēdama, izrīkoja līgavu:

-            : Šurp kaklarotu! Ņem nost no kakla un labi veicīgi!

—     Vai dieniņ, — līgava nočukstēja, — ko lai iesāku? Es taču nevaru bez rotas rādīties līgavaiņa mājās.

_ Ņem ātrāk rotu nost, citādi padarīšu tev kaunu! Nolēkšu zemē, aizskriešu pie vedējiem un pastāstīšu viņiem par tevi visādas nelādzības.

—    Ak, es nelaimīgā! — līgava ievaimanājās. — Nedari man kaunu, māsiņ mīļā! Ja pateiksi vedējiem par mani ko nelabu, viņi mani tūlīt pat aizvedīs atpakaļ pie manējiem! Kur tad es dēšos?

—    Neko negribu dzirdēt! — lapsa pretī. — Vai nu ņem rotu no kakla nost, vai padarīšu tev kaunu!

Līgavai nekas cits neatlika — nabadzīte noņēma rotu ar naudiņām un atdeva l'apsai. Lapsa pakampa kaklarotu, pakāra sev kaklā, nolēca no zirga un nozuda kā nebijusi.

Kāzinieki jāja tālāk, bet lapsa tikmēr skrēja uz savu alu ko kājas nes. Skrēja, skrēja — te viņai ceļā pagadījās vilks. Ieraudzījis lapsai kaklā zelta rotu, vilks brīnījās nenobrīnīdamies un vaicāja:

—    Kur tu dabūji tādu rotu, vell'auka?

—    Ūdenī, tepat netālu, — lapsa atbild,; — tu arī vari sev tādu dabūt. Necik tālu nav jāiet — ej uz dīķi un zvejo zelta naudiņas, cik tīkas. Tu esi velna zellis, daudz stiprāks par mani — izvilksi un panesīsi divtik, cik es jaudāju izvilkt un aiznest.

—    Vienu dīķi tepat tuvumā es zinu, — tā vilks, — tikai tev jāparāda, kā tu tās naudiņas dabū laukā. Iesim kopā, un pamāci mani, kas un kā jādara.

—    Lai iet, parādīšu ari! — lapsa ar mieru.

Vilks ar lapsu aizgāja pie dīķa. Dīķis bija brangi aizaudzis, pilns siekstām, ūdenszālēm un dūņām.

—    Dari, kā teikšu! — lapsa pamāca. — Apsēdies uz krasta un iemērc asti ūdenī, lai kādu laiku pamirkst.

Vilks iemērca asti dīķī.

—    Tagad velc ārā!

Vilks rāva asti no ūdens ārā, taču tā bija aizķērusies aiz siekstas — neparko izvilkt.

—    Paluncini asti un tad rauj labi dūšīgi! — tā lapsa.

Vilks ņēmās kulstīt ūdeni, taču sapinās ūdensaugos un

iestiga dūņās — neparko izkulties.

—   Velc no visa spēka, tur būs brangi daudz zelta naudiņul — lapsa izrīkoja.

Vilks kārpījās un kūņojās, bet netika ne no vietas.

Viltīgā vellauka redzēja, ka vilks iestidzis dūņās ne pa jokam, un deva kājām vaļu — joza prom uz savu alu. Vilks, nopratis, ka lapsa viņu piekrāpusi un bēg projām, ņēmās raustīties, cik jaudas, līdz beidzot, gluži apsekšķējis, ar dūņām apķepis, gandrīz vai bez astes, izkārpījās no dīķa un, kaukdams aiz sāpēm, metās lapsai pakaļ.

Lapsa dirbina, starp kokiem ņirbina, vilks pakaļ. Jož kalnā augšā — vilks pakaļ, jož no kalna lejā — vilks pakaļ. Lapsa jau turpat vai pie alas un jau grasās nozust ejā — vilks pakaļ. Pie pašas alas vilks panāca lapsu un sakampa aiz kājas.

—    Vai, vai! — sauc lapsa. — Tu pat nejaudā kāju no saknes atšķirt! Sakampi sakni un domājies sakampis manu kāju!

Vilks apmulsa un palaida lapsas kāju vaļā — tā apjuka, tā apstulba, ka iecirta zobus no visa spēka saknes stumbenī — nokrakšķēja vien.

Lapsa nozuda alā kā nebijusi. Alā viņa atvilka elpu un, no lielās skriešanas atpūtusies, nošņāca:

—    Te tev nu bija tava naudiņu rota!

Ari vilks bija atjēdzies.

—      Ui, ui, uil — viņš iegaudojās. — Vellauka, tu atkal mani piemānīji! — un apskretis, ar izlūzušiem zobiem steberēja projām.

ZAĶIS UN EZIS

Kādreiz, sensenos laikos, zaķis ne no viena nebijās, uzvedās izaicinoši un augstprātīgi kā pats zvēru pavēlnieks. Viņš staigāja apkārt tik uzpūtīgs, it kā visā pasaulē nebūtu par zaķi stiprāka un drosmīgāka zvēra.

īpaši nelāgi zaķis izturējās pret ezi — izsmēja to un darīja tam pāri kā nevienam citam radījumam. Lai kur ezis tipinātu — tur tūdaļ zaķis priekšā. Vai tas būtu mežā vai pļaviņā, ceļa maliņā vai dārzā, zaķis priekšā un ņemas nabaga ezi apsmiekllā likt un apņirgāt.

Nabaga ezis briesmīgi baidījās no tāda nešpetna zvēra. Jau iztālēm, savu vajātāju ieraudzījis, nelaimīgais steigšus nozuda kādā alā vai ari saritinājās kamolā un gulēja nekustīgi tik ilgi, līdz pāridarītājam apnika ap viņu noņemties un tas aizgāja savu ceļu.

Reiz ezis negaidot sastapa zaķi uz kādas meža taciņas abi satikās aci pret aci un apstulba.

Pārbaidītais ezis tūdaļ atjēdzās un, tēlodams vergadvēseli, glaimīgi un pakalpīgi uzrunāja zaķi, lai briesmīgo zvēru nesadusmotu. Iztapīgi apsveicinājies, ezis sacīja:

—     Cik jums kupla vilniņa, cienīts zaķa jaunskungs! Cik pūkaina, spoža un mīksta spalva!

—      Brīnums gan, cik īsā laikā tu paspēji noskatīt, kāda man spalva, — zaķis sacīja, — vai zini, mana daba patiesībā ir vēl mīkstāka.

—      Tā? Paskat tik! — ezis brīnījās. — To gan es nezināju. Tagad zināšu. Un nekad vairs no tevis nebaidīšos.

Kopš tā laika ezis patiesi pārstāja baidīties no zaķa, gluži otrādi, viņš pats sāka darīt pāri zaķim. Lai kur zaķis ļepatotu — ezis priekšā. Līdzko ierauga greizaci, tā stājas tam ceļā un rauga pagrūst un iedurt ar adatām mīkstajā vilnā.

Bet zaķis ar to pašu pārstāja ezi apsmiet un apņirgāt.

Tā mēdz notikt — vērā liekama daba, ne iznešanās.

ZIRNEKLIS UN VABULIS

Reiz zirneklis atnāca ciemos pie vabuļa. Vabulis savu viesi uzņēma godam, pacienāja ar visu, ko vien varēja sadabūt. Abi pasēdēja un labu laiciņu parunājās, bet, kad pienāca vakars un gulētiešanas laiks, zirneklis sacīja: fpji Man vienam pašam te būs tā pabailīgi gulēt. Sī vieta man sveša, neesmu to vēl izpētījis kā pienākas. Vai tu nebūtu ar, mieru gulēt manā tuvumā?

Negribēdams ciemiņam atteikt, vabulis piekrita. Un ierīkojās uz guļu turpat blakus zirneklim. Viņš drīz vien aizmiga. Bet zirneklis — kā jau zirneklis — ņēmās aust tīklu. Auda, auda — un pamazām, palēnām apauda un aptīkloja viesmīlīgo saimnieku no galvas līdz kājām. Kad nakts nāca pret ritu, vabulis jau bija tā ietīstīts, ka viņu pat redzēt vairs nevarēja. Viesmīlīgā vabuļa vietā gulēja tikai pelēka, pamatīgi notīta un sasaitēta kūniņa: —'.zirneklis bija savu padarījis.

No rīta pamodies, vabulis saprata, ka viņš ir sasaitēts un satīts, pamatīgi sasaistīts, un stiprie zirnekļa tīkli tur viņu ciet, ka ne pakustēt. Vabulis pārbijās un sāka saukt palīgā.

j Vai, vai, — viņš vaimanāja, — palīdzi man, mīļo zirneklīt, atbrīvo mani! Atraisi savas saites, atpestī mani no tīkla!

—     Man ļoti žēl, — zirneklis atbildēja, — ;.bet tas nav iespējams. Es protu tikai aust un piņķerēt tīklus, bet atpiņķēt tos neprotu.

VECĀ lapsa — gudriniece

Kādreiz, senos laikos, jaunās lapsas vienmēr gāja padzerties uz vienu un to pašu kalnu avotu, jo cita nekur tuvākā un tālākā apkārtnē nebija. Visapkārt pletās kalnāji g| tikai akmeņi, klintis un dzeloņkrūmi. Lāčumāte bija nolūkojusi, kurp jaunās lapsas dodas dzert ūdeni, un nolēma pamieloties ar lapsas gaļu. Domāts — darīts, lāčumāte ik dienas noķēra kādu jaunu llapsu vai pat vairākas un saplosīja.

Pārbiedētās lapsas, slāpju mocītas, nezināja, ko iesākt, — uz avotu doties bail, lāčumāte sēž krūmos un gaida laupījumu. Padomāja, padomāja — un devās pie vecās lapsas padomu taujāt.

—    Kā rādās, mums gals klaiEg jaunās lapsas sūkstījās, pie vecās lapsas nonākušas, — ja tiksim lācenei ķetnās, tad uz glābiņu nav ko cerēt, bet, ja nedabūsim padzerties, pēc dažām dienām tāpat būsim pagalam. Saki — ko lai darām, kā lai glābjamies?

—    Neraizējieties, — vecā lapsa sacīja, lūkodama jaunās nomierināt, — pacietieties vēl mazliet. Es jūs izpestīšu no ķezas.

Vecā lapsa, uz ķeģīša atspiezdamās, kumuroja prom uz avotu. Vietā, kur avots iztecēja no ezera, viņa apsēdās uz kraujā krasta, saboza asti un, ķepas uz ķeģa salikusi, sēdēja un lūkojās ūdenī.

Lāčumāte ieraudzīja veco lapsu, izlīda no krūmiem — un sāka irgoties:

—    Ko tu, vecen, te dari? Tik tikko jaudā kājas pavilkt, bet kleberē pa kalniem. Ak ūdentiņu sagribējās? Aukstu avota ūdentiņu, ko? Un ja nu es tevi apēdīšu — ko tad?

—    Ko nu par mani, — mierīgi atbildēja vecā lapsa, — es jau esmu veca, tik un tā jāmirst nost. Es tikai domāju, kā palīdzēt tavai radiniecei, kurai klājas plāni.

—   Kādai radiniecei? Kāpēc viņai klājas plāni? — lācene ņēmās lapsu izvaicāt.

—   Vai tad tu neredzi? Tava radiniece iekritusi ūdenī un netiek laukā. Bet es te sēžu un domāju, kā viņu no turienes izvilkt.

—    Kur tad viņa ir? — lāčumāte vaicāja.

Lapsa pagājās nostāk, bet lāčumāte nosēdās viņas vietā uz

krasta, palūkojās lejup — un ieraudzīja mierīgajā ūdenī savu atspīdumu.

—    Re, tur ir! Vai tagad tu viņu redzi? — lapsa noprasīja.

—    Redzu gan! — lāčumāte sacīja. Un ierēcās.

Arī otra lāčumāte ūdenī atšiepa zobus.

—     Padomā tik, un vēl rāda zobus! — lācene noskaitusies ierūcās. — Tūlīt es viņai parādīšu!

Un lāčumāte ar briesmīgu rēcienu metās lejā no kraujas. Ezers tanī vietā bija dziļumdziļš, dibenā — asi akmeņi. Apskrambājusies, apdauzījusies, pārbijusies lācene tā arī netika vairs ārā no l'edusaukstā ūdens un turpat nogrima. Kopš tā laika, kad lācene noslīka ezerā, jaunajām lapsām bija miers — viņas atkal varēja doties uz avotu ūdeni dzert.

KĀ STIPRĀKIE TIESU SPRIEDA

Reiz dzīvoja lauva, tīģeris, lāčumāte, vilks, lapsa un zirgēzelis. Viņi visi labi satika un nolēma apmesties netālu no ļaužu mājokļiem — alā, meža vidū, lai kopīgi medītu. Tā savu reizi vilks nomedīja jēru, savu reizi lauva atstiepa vērsi, kādā citā reizē tīģeris vai l'āčumāte atnesa kādu medījumu. Lapsa medīja vistas un zosis, pēc tam sakrāva tās zirgēzelim uz muguras un jāja mājup. Tā viņi dzīvoja visu vasaru bez bēdām un raizēm, ar pilniem vēderiem.

Taču vasara, kā jau tas mēdz notikt, gāja uz beigām. Nāca rudensl'aiks, pēc tam barga ziema. Pūta salti vēji, kalnos uzsniga dziļi sniegi. Ziemā bija grūti ko nomedīt — nāca bada laiki, kad zobi jākar vadzī. Aukstajā alā drebinādamies sēdēja lauva un baidījās bāzt degunu laukā, lai to neapsaldētu. Turpat salā klabināja zobus tīģeris un snauduļoja lāčumāte, rūkņāja izsalkušais vilks, saritinājusies kamoliņā, lūkoja sasildīties lapsa un, bēdīgi galvu nokāris, stāvēja zirgēzelis. Beigu beigās visi jutās tik badaini, ka sāka spriedelēt, kuru derētu apēst, lai izsalkums būtu apmierināts.

Lauva, kuram gauži negribējās doties ārā aukstumā un medīt, brienot pa dziļu sniegu, runāja pirmais. Viņš teica:

—    Es iesaku apēst kādu no mums. Ņemsim un apēdīsim to, kurš ārlaulībā dzimis. Ar mieru?

Lapsa tūdaļ visu saprata un klusītēm pačukstēja zirgēzelim:

—    Mēs abi esam visvārgākie, tāpēc viņi vispirms gribēs apēst mūs. Būsim modri I

Lāčumāte bija vienisprātis ar lauvu.

—     Es arī domāju, ka jāapēd ārlaulībā dzimušais, — viņa sacīja, — lai atzīstas tūlīt uz vietas, kuram nav tēva? Kurš te ir ārlaulībā dzimis?

Lapsa atkal pačukstēja zirgēzelim:

—     Kad tev vaicās, kādas dzimtas tu esi, saki, ka tavs tēvs tevi pameta, kad tu biji mazs, bet aiziedams uzrakstīja uz tava pakava savu vārdu. Ja kāds no šiem prot lasīt, tad lai apskatās un izlasa.

Bada un sala izmocītie zvēri piekrita lauvam tāpat kā lāčumātei. Viņi ņēmās izvaicāt pārējos.

—    Kas ir tavs tēvs? —. viņi vaicāja vilkam.

—    Es esmu vilka dēls! — vilks atbildēja.

—    Kas ir tavs tēvs, lauva?

—    Mans tēvs ir lauva.

—    Kas ir tavs tēvs, tīģeri?

—    Mans tēvs ir tīģeris.

—    Kā meita tu esi, lāčumāt?

—    Es esmu lāča meita.

—    Un kā meita tu esi, lapsa?

—    Mans tēvs bija vecs un viltīgs lapsutēvs.

Visbeidzot nāca zirgēzeļa kārta.

Kā dēls tu esi, zirgēzeli? — zvēri vaicāja.

|H|j| Mans tēvs mūs pameta, kad es vēl biju mazs, un es viņu nemaz neatceros, — bēdīgi atteica zirgēzelis, — taču viņš uzrakstīja uz mana pakava savu vārdu. Ja kāds no jums prot lasīt, lai nāk un izlasa.

—    Kurš prot lasīt? — lauva noprasīja.

—    Es protu, — sacīja lāčumāte.

—    Tad panāc šurp, — teica zirgēzelis, — es tev parādīšu uzrakstu!

Lāčumāte tuvojās zirgēzelim, bet tas pacēla kāju un no visa spēka iespēra lāčumātei pa pieri. Lāčumāte sagrīļojās un nogāzās gar zemi kā saļimu kūlis, turpat izlaizdama garu. Kad zvēri

redzēja, ka lāčumāte pagalam, viņi gaužām apskaitās un gribēja tūlīt uz vietas saplosīt zirgēzeli. Taču lapsa iesaucās:

—    Ko jūs darāt! Kāpēc nobeigt divus uzreiz? Papriekš apēdīsim to, kas jau ir pagalam. Vēlāk, kad atkal sagribēsies ēst, varēsim apēst zirgēzeli — viņš nekur nepaliks! Mums taču laika diezgan, līdz pavasarim vēl tālu!

Zvēri apdomājās un piekrita — ņēmās plosīt lāčumāti.

Kad visi bija pieēdušies un nolikušies gulēt, lapsa sacīja zirgēzelim:

—    Drīz viņus atkal sāks mocīt bads, un tad viņi mūs apēdīs kā likts. Tāpēc laidīsimies lapās, kamēr vēl! laiks. Jozīsim projām ko kājas nes!

Zvēri iemiga, bet lapsa un zirgēzelis klusītēm izlavījās no alas, atstādami lauvu, tīģeri un vilku saldi gu)am. Tā lapsai izdevās izbēgt no stiprajo tiesas un paglābt arī zirgēzeli.

DZĪVESGUDRĀ PELE

Reiz jauniņa pelīte attecēja pie vecas, dzīvesgudras peles padomu prasīt.

—    Nudien nezinu, kā rīkoties, — jaunulīte nopīkstēja,

—   mani ielūdza svinēt kustoņsvētkus. Ko l! ai daru — iet vai neiet? Neliedz man padomu, dzīvesgudrā pe|umāt.

: — Negrozies kā atspole, bet aprimsties un izstāsti visu pēc kārtas. Kas tie tādi par kustoņsvētkiem? Kas tos rīko? Ko jūs tur darīsiet?

Pelīte, jaunule, piesēdās, sakārtoja savus godasvārkus un sacīja:

11 jļi Kustoņsvētkos ielūgti yisi mūsu paziņas. Tur būs gailis ar vistu, zostēviņš ar zosumāti, auns ar aitu, āzis ar kazu, govs, zirgs, ēzelis, suns… Tiks uzklāts garš galds un sarūpēti visvisādi cienasti. Galds vai lūzīs no ēdieniem! Tur katram atradīsies kaut kas garšīgs! Gailim ar vistu — miežu graudi, zirgam — auzas, govij — svaiga zāle, sunim — kauls, ēzelim — meloņu un arbūzu mizas. Runā, ka arī man kāds cienasts sagatavots. Varbūt kāds siera gabaliņš… vai speķītis. Pēc miel'asta būšot

dejas, spēlēšot vesels orķestris. Ēzelis apsolījies pūst tauri, zaķis — sist bungas. Ko lai es izlemju — iet vai neiet?

—  Man domāt, tu esi nolēmusi iet, ja jau uzvilki godadrānas, — sacīja vecā pele, — bet, kā redzams, kaut kas tevi mulsina. Saki man — kas tas būtu?

—  Viena nepatīkama būšana, — sacīja jaunulīte,— uz svētkiem ielūguši ari kaķi!

—   Ak tā gan! — noteica vecā, dzīvesgudrā pele. — To varēja sagaidīt. Bez šitā blēžgabala nekādi svētki nav iedomājami.

Vecā pele padomāja, padomāja un runāja tā:

—    Es tev ieteiktu ierasties svētkos. Pasēdi pie galda, paēd, cik lien, parunājies ar citiem viesiem, uzvedies pieklājīgi un savaldīgi — neskraidelē pa galdu, sēdi uz sava krēsla, labi tālu no kaķa. Bet tad, kad sāksies dejas, uzmeklē to vietiņu pie sienas — tu jau zini —, to, kur ir sprauga, pa kuru var iesprukt pagrīdē. Un turi acis vaļā.

Jauniņā pelīte noklausījās pamācību un darīja, kā vecā pele vēlējusi. Jaunulīte ieradās svētkos, apsēdās patālāk no kaķa jaunskunga un labi paēda. Bet, tikko sākās muzicēšana un dancošana, pelīte nolēca uz grīdas un uzmeklēja spraugu sienā, lai vajadzības gadījumā varētu nozust zem grīdas. Tur nostājusies, viņa modri lūkojās uz visām pusēm. Pagāja kāds laiciņš, un rau — ar saboztu asti un spīdošām acīm pie viņas lavījās kaķis! Taču jauniņā pelīte nebija zaudējusi modrību. Spurks! — viņa ienira spraugā, iespruka pagrīdē un tūlīt pat devās pie vecās, dzīvesgudrās peles stāstīt, kā viņai gājis, cik jauki pavadījusi laiku, ko labu ēdusi un dzērusi, cik veikli no kaķa nagiem izglābusies.

PODNIEKS UN VILKS

Reiz izsalcis vilks ielavījās kādā ciemā.

«Ja redzēšu jērēnu vai kazlēnu, tad pakampšu un bēgšu prom,» viņš domāja, «cik tur tā darba!»

Suņi, sajutuši vilku, sāka smilkstēt un riet. Zemnieki satraucās un izskrēja no savām mājām, cits paķēris dakšas, cits cirvi,

cits izkapti —ko kurais. Viņi ielenca vilku ciešā lokā, kliedza un blāva, lamāja pelēci.

—    Tu man saplosīji āzi! — sauca viens.

—    Tu man saplēsi aitu! — sauca otrs.

—    Tu apriji manu jēru! — kliedza kāds trešais.

Vilkam nebija, ko sacīt. Stāv pelēcis, neko neatbild, tikai glūn uz visām pusēm — lūr, kā varētu izbēgt ar veselu ādu un aizšmaukt mežā.

Te notikuma vietā uzradās podnieks — bļaustīgs vīrelis un sāka kliegt skaļāk par visiem citiem. Vīrelis brēkā, vicina

nūju, pat pace] dažus akmeņus un aizlingo uz vilka pusi — nešpetnāks par nešpetnu. Bet vilks nodomā:

«Šitādi bļaustoņas, kuriem īstenībā nemaz nav .iemesla bļaustīties, šoviet lieti der. Tagad gan izbēgšu.»

Un, pievērsies podniekam, vilks sacīja:

—    Klau, podu meistar! Vai tas ir taisnīgi? Lai tie citi mani lamā — viņiem ir iemesls: kādam esmu aizstiepis aitu, kādam kazu. Viņiem tiesības lādēt mani, esmu pelnījis. Bet ko sliktu es tev esmu darījis? Vai būtu apēdis kādu podu vai bļodu?

Zemnieki sāka smieties. Bet vilks, kamēr podnieks domāja, ko lai viņam atbild, spruka vīram garām — un prom bija. Tā bjaustīgais vīrelis izpestīja villku no ķezas.

KURŠ KURU SABAIDĪJA?

Mazmeitiņa izslaucīja istabiņu, nobēra gailim sauju graudu un ne tikai gailim, bet arī pelītei, sīkulītei, kura slēpās aliņā aiz krāsns un kuru neviens neatminējās. Vēl jo labāk — pelīte pati sev atmērīja drusciņu un saldi jo saldi pamielojās. Pa to laiku vecmāmiņa izvilka maišeli ar pupām ~ grasījās pupu zupu vārīt. Ielūkojās katliņā — katliņš tukšs.

—    Ūdens nav! Tūdaļ iešu un atnesīšu! — sacīja vecmāmiņa, paņēma katliņu un devās uz avotu.

Mazmeitiņai sagribējās dzert. Viņa ieskatījās krūzītē — krūzīte tukša. Mazmeitiņa paņēma krūzīti un devās pakaļ vecmāmiņai pēc ūdens. Gailis bija uzknābājis graudus, pēdējais grauds iesprūda viņam rīklē un prasījās noskaloties ar ūdeni. Gailis pavērās dzeramtraukā — tas bija tukšs. Paņēmis trauciņu, viņš laidas mazmeitiņai nopakaļ pēc ūdens. Arī pelīte, grauzulīte, bija paēdusi, paošņāja šur, paošņāja tur, mutīte likās izkaltusi — ūdens nekur ne pilītes! Ņēma pelīte vecmāmiņas uzpirksteni un aizspurdza pakaļ gailim.

Tā viņi visi nonāca pie avota. Vecmāmiņa ielēja ūdeni katliņā, mazmeitiņa piepildīja savu krūzīti, gailītis — savu dzeramo trauciņu, pelīte — uzpirksteni. Un — aidā! — cits pakaļ citam viņi devās mājup: pa priekšu vecmāmiņa pieklibodama,

smagi pūzdama, par sāpošajām kājām žēlodamās, aiz viņas — lēkādama mazmeitiņa ar krūzīti, aiz mazmeitiņas, cienīgi jo cienīgi sojodams, gailītis ar trauciņu, un, visbeidzot, pelīte — bailīgi apkārt lūkodamās, pār plfecu atpakaļ atskatīdamās.

Te pēkšņi uzpūta vēsmiņa, sašūpojās riekstkoka zari, bet zem koka snauduļoja mazs zaķītis. Kāds gatavs riekstiņš atrāvās no zara, krita lejā un — paukšl — trāpīja zaķītim tieši pa pieri! Zaķītis pielēca kājās, metās bēgt — un uzskrēja virsū vecmāmiņai. Vecmāmiņa pārbijās, pakrita, ūdens izlija.

—   Vai! Kas tad tas?! — viņa iesaucās.

Bet zaķītis nobijās vēli vairāk, palēcās — un ielēca mazmeitiņai priekšautā. Mazmeitiņa pakrita, ūdens izlija.

—    Ai! Kāds mani apgāza! — mazmeitiņa iekliedzās.

Zaķīša sirsniņa krūtīs saiēcās aiz bailēm. Viņš metās projām ko kājas nes — un uzdrāzās virsū gailim. Gailis palēcās, sasita spārnus, ūdens izlija.

—    Kur — kur — kur! Kā — kā es sabijos! — viņš iekladzinājās.

Mazais garausītis, ieraudzījis tik briesmīgu kustoni, nodomāja, ka tas viņam uzbrūk, un metās projām, kur deguns rāda. Pelīte, pamanījusi garausaino zvēru, bija paguvusi pakampt savu uzpirksteni un paslēpties zem kādas lapas.

Zaķītis skrēja un skrēja — aizvien tālāk un tālāk. Ļipatu — ļepatu, tikai uz priekšu, plašajā pasaulē. Gana skrējis, paslēpās nejauši pamanītā slēptuvītē un sēdēja tur sarāvies, tikai sirsniņa sitās: tuk — tuk —' tuk!

Pa to l'aiku visi nomierinājās. Vecmāmiņa atsāka smagi pūst, padomāja — pagudroja, klusām nopurpināja:

—    Vai manu! Tavu laimi, ka tas mežakaķis mani neapēda!

Mazmeitiņa uzllēca kājās, nopurinājās, palūkojās uz visām

pusēm un, neko briesmīgu neredzēdama, noteica:

|K=№ļH palaimējās! Paglābos no briesmīgā vilka!

Gailis izslējās, pieglauda spalvas un nokremšļojās:

—| Ko — ko — ko!? To laimi, ka lapsa mani nesaplosīja!

Pelīte, kamoliņā sarāvusies, tupēja zem lapas, klusītēm pīkstēdama:

—    Pī, pī, pīks! Kāda laime, ka tas briesmīgais runcis mani nesaķēra!

Bet nabaga garausis, nomierinājies pēc pārbīļa un lielās skriešanas, pasmējās ūsās un klusi, klusītēm nopūtās:

Ek, labi, ka man ātras kājas! Noskrējos līks, bet izbēgu

ar veselu ādu! Vesels bars mednieku dzinās man pakaļ, bet nepanāca!

īsa pasaciņa mana — bērniņam priekš gulēšanas.

ZALKTIS UN EZIS

Reiz zalktiņš slaistījās turpat pie savas alas. Saulīte laidās uz dusu, metās krēsla. Garām tipināja jauns ežuks. Ieraudzījis zalkti, viņš ļoti nopriecājās, panācās tuvāk un pieklājīgi sacīja:

— Sveiks, mīļo zalktiņ! Kāda laime, ka mēs satikāmies! Ielaid mani savā alā pārnakšņot. Man vēl tāls ceļš priekšā, bet nupat jau nakts klāt. Var vēl uzrasināt lietutiņš, kur tad lai paslēpjos?

Zalktis padomāja, padomāja, pec tam aizlocījās sānis, sacīdams:

—    Labs ir, lien iekšā.

Ežuks nopriecājās, no visas sirds patencināja un ielīda alā. Tur bija tumšs un valdīja šaurība, taču, kā izrādījās, — silta un mīksta gulēšana, jo zalktiņš bija sarūpējis sausas lapas un izklājis ar tām allu. Ezītis pagrozījās, pagrozījās, pakašņājās, iepletās labi ērti. Adatas spurojās uz visām pusēm. Viņš palūkojās laukā un pasauca zalkti:

—             Ei, esmu iekārtojies! Te būs brīnišķīga gulēšana! Nāc un lien iekšā!

Zalktis atkal padomāja, padomāja, pēc tam aizrāpoja sāņus, uzlīda kokā, aptinās ap kādu zaru un sāka snaust.

Ezis ilgi gaidīja viņu, taču nesagaidīja. Viņš atkal palūkojās laukā un pasauca:

—    Nāc šurp! Es sakārtoju tavu alu, tev te būs ļoti ērti!

—    Neiešu vis, — zalktis atteica, ciešāk apvīdamies ap zaru.

—    Kāpēc? — ezis vaicāja.

—     Tāpēc, ka negribu! ļ— noteica zalktis, aizvēra acis un iesnaudās no jauna.

Bet ežuks ilgi domāja un nevarēja vien izdomāt, kāpēc zalktis negrib līst pie viņa alā, kur tik silti un ērti, laba un mīksta guļa. Domāja, līdz viņam sāka mākties virsū snaudiens. Ežuks vēl pagrozījās, paknosījās, saboza savas asās adatas — un saldi iemiga, lai nogulētu līdz pašam rītam.

PELE, KAĶIS UN CIRCENIS

Nāca rudentiņis, bet pelei kambari tukši — itin neko nebija ziemai sarūpējusi, nekādus krājumus uzkrājusi. Pelīte aptecēja kaimiņu kambarus un klētis, izostīja, visur ielūkojās, visus kaktus izgramstīja — nekur ne kriksīša, ne putraimiņa. Ko lai viņa iesāk — mājā desmit mazi pelēni, cits par citu mazāks, pīkst, ka ne aizklausīties. Pelītei sametās smagi ap sirdi. Kā ziemu pārfaist, ja nekāda ēdmaņa nav sagādāta? Pele domāja, domāja un nolēma doties pie circeņa. Kazi circenis kādu nieku aizdos.

Pele aiztecēja līdz circeņa mājiņai un ņēmās klaudzināt pie durvīm: tuk — tuk, tuk — tuk!

——Kas tur ir? — circenis vaicāja.

pfip Tā esmu es! Pele!

ī — Kādā vajadzībā nāci, kaimiņien?

—    Nācu aizņemties. Palūgt kādu graudiņu, kādu putraimiņu. Drīz sāks salt un putināt, bet man kambari tukši, ne drusciņas ēdamā. Pelēni izsalkuši, pīkst un prasa ēst.

L rrjVai, vai! — circenis nopūtās.-— Gara un ilga ziema priekšā, man pašam liela ģimene barojama. Pašiem līdz pavasarim nepietiks.

—    Palīdzi, mīļo circenīt, labo gariņ! — pele lūdzās. — Nepamet mani nelaimē! Kā tu mierīgi gulēsi, zinādama, ka es ar bērniem mirstu badu?

Pele lūdzās un sūkstījās, sūkstījās un lūdzās, līdz beidzot pierunāja circeni viņai izlīdzēt.

Hpjp Labs ir, — circenis sacīja, —aizdošu tev kādu nieku. Cik labības tev vajag, lai iztiktu līdz pavasarim?

—    Divus maisus, — sacīja pele, — ar tiem iztikšu.

—    Un kad tu man parādu atdosi?

—    Rudenī. Tiklīdz ievākšu ražu, tūdaļ atdošu.

—    Kas man par tevi galvos? Kas apliecinās, ka tu atdosi parādu?;;! .r ! '

—    Ko vēl nel — pele sašuta. — Es esmu godīga pele! Ja saku, ka atdošu, tad arī atdošu. Nekādu galvotāju nevajag.

—    Šitā tā lieta neies, — circenis iebilda, — ja nebūs galvotāja, neko nedabūsi!

Pele aizgāja tāpat kā atnākusi.

Taču nākamajā dienā viņa atkal bija klāt un ņēmās lūgties.

—    Esmu izlēmis, — circenis sacīja,1 — lai par tevi galvo kaķis. Ja kaķis par tevi galvos, tad aizdošu graudus.

Sarūgtinātā pele aiztecēja uz mājām. Pasēdēja tur, padomāja dieniņu vai divas, apdomājās — un nolēma circeni, piekrāpt. Ar kaķi apspriesties viņa, protams, negāja. Aizgājusi pie circeņa, pele teica:

—    Labdien, mīļo circeņtēv! Te es esmu! Vakarvakarā biju pie kaķa, viņš ir ar mieru par mani galvot!

—    Ja viņš ir galvotājs, tad cita lieta, —circenis sacīja, iegāja savā mājā un iznesa divus labības maisus.

Pele uzvēla maisus sev mugurā un stiepa uz mājām. Iet, iet, grīļojas zem maisu smaguma, bet pati smej un līksmo, cik vienkārši lētticīgo circeni apvedusi ap stūri.

Pagāja ziema. Pele ar pelēniem pārtika no circeņa labības līdz pašam pavasarim. Nāca vasara, pēc tam rudens. Pļauja beidzās, sāka pūst skarbie, ziemīgie vēji. Circenis kļuva nemierīgs.

«Pele droši vien jau novākusi ražu, diez, kad atdos parādu?» viņš domāja.

Pagāja kāds laiciņš, taču pele nerādījās — ne čiku, ne grabu. Circenis saprata, ka neko nesagaidīs. Un nolēma pats pie peles aiziet.

Nonācis pie peles mājokļa, ņēmās ļ klauvēt: tuk — tuk! Tuk — tuk!

—    Kas tur ir? — pele prasa.

—   Circenis.

—    Kādā vajadzībā nāci, kaimiņ?

—    Kādā vajadzībā? Pēc parāda! Kad tu man atdosi parādu? Tos divus labības maisus, kurus no manis aizņēmies?

—    Paņemt gan paņēmu, bet atdot ir nedomāju! — pele atbild. — Nekādas labības man nav. Šogad raža nav padevusies. Tu velti pūlējies un šurp nāci.

—    Kā tā — velti? Un tavs dotais vārds? Tu taču apsolījies atdoti

—    Lai vārds, kur vārds, — ko tev līdz mans vārds, ja graudu nav?

—    Ja neatdosi parādu, es iešu pie tava galvotāja.

—    Arī tas būs velti. Man nav labības un nebūs. Ved šurp kaut desmit galvotājus. Kur lai rastos labība, ja tās nav?

< . — Tā tas nepaliks, — sacīja circenis, -Sija neatdosi parādu, saukšu palīgā kaķi.

Circenis uzmeklēja kaķi un ņēmās stāstīt savu bēdu:

—    Pagājušo rudeni pie manis ieradās pele un lūdza aizdot divus maisus labības. Desmit pelēni, sak, mājā mirstot badu. Es viņai teicu, lai sadabū gallvotāju. Kad viņa teicās sarunājusi tevi par galVotāju, es iedevu viņai labību. Tagad pienācis laiks parādu atdot, bet viņa atrunājas, sak, labības neesot. Esi tik labs, kaķīt, palīdzi man atprasīt parādu!

Kaķis izstaipījās, uzmeta kūkumu un vaicā:

—     Tu saki, viņa sarunājusi mani par galvotāju? Tad nu gan brīnumi! Desmit pelēni, ko? Ņau, tur ir ko padomat! Kur ir viņas mājoklis?|,

—    Es tev parādīšu! Iesim, tūlīt aizvedīšu!

Circenis ar kaķi devās pie peles. Tobrīd pele ar pelēniem sēdēja pie galda un ēda gardus plāceņus, ceptus no svaigiem tāgada ražas miltiem.

Circenis pieklauvēja un uzsauca:

—    Kā būs, pelie, vai atdosi parādu?

—     Ir nedomāju, — pele atbildēja,^labāk ej savu ceļu, te tu neko nedabūsi!

—   Ja neatdosi, es atvedīšu kaķi, kurš par tevi galvoja.

—            Ved vien vesels, — pele atteica,,^-— es nemaz no viņa nebaidos. Mums viņš bijis nebijis. Viens pīpis…

Tādu bezkaunību kaķis nespēja paciest. Viņš atkal uzmeta kūkumu un klusi ieņaudējās:

IpKjŅau!

Pele aiz bailēm novēlās no krēsla, arī pelēni noripoja pagaldē un paslēpās zem gultas. Pele iepīkstējās:

—  Apžēlojies, mīļo circenīt, tūlīt pameklēšu, tūlīt apskatīšos, varbūt ko atradīšu!

Viņa aizšāvās uz kambari ko kājas nes, izvilka no turienes divus labības maisus, atvēra logu un izmeta tos pagalmā.

—   Ņau, — kaķis sacīja, — tā neklājas. Kur paņēmi labību, turp aiznes atpakaļ. Tūdaļ cel maisus uz muguras un nes uz circeņa māju!

Pelei nācās vien velt maisus sev mugurā un stiept uz circeņa mājokli.

Tā ari soļoja i— pa priekšu circenis, aiz viņa pele ar maisiem un, visubeidzot, kaķis. Pele drīz vien piekusa, nometa maisus zemē un piesēdās atpūsties.

—    Ņau! — sacīja kaķis.

—   Ko jūs, ko jūs, — pele ievaimanājās, — es tūlīt, cienītais! Jau teku, jau vīkšos!

Un viņa atkal uzvēla maisus sev mugurā. Stiepa, stiepa, līdz atkal nokusa, un viss sākās no gala. Tā ik reizes — tiklīdz pele nolika maisus zemē, kaķis sacīja: — Ņau! — un pele grāba maisus, lai teciņus steberētu tālāk.

Pavisam zaudējusi spēkus, viņa beidzot aizstiepa maisus līdz circeņa mājai un, paslieksnē paslēpusies, nogaidīja, lai kaķis aiziet. Pēc tam viņa pārtecēja mājās, nolikās atpūsties un sacīja pelēniem:

—   Velti es liedzos parādu atdot ar labul Tik un tā nācās atdot un vēl tādas briesmīgas bailes pārdzīvot! Nekad vairs tā nedarīšu!

ZAĶIS UN LĀČUMĀTE

Reiz zaķis uzgāja lāču alu. Pielavījās tuvāk, pabāza galvu al'ā, palūkojās apkārt un redz: lāčumātes nav mājās, lāčubēmi vieni paši kūvējās.

To redzēdams, zaķis tapa drošāks par drošu un ņēmās lāčubērnus biedēt. Gan šķobījās, gan žākstījās, bet pats smejas:

—   Ei, dižgalvjil Tikāt gan manos nagosl Es jums rādīšu! Paskat, kādi man zobi, tūdaļ kodīšul Tik vien no jums ir kā tās dižās galvas, prātīga tur iekšā nav ne kripatiņas!

Lāčubēmi, alas stūrītī kopā saspiedušies, trīc un dreb no bailēm. Zaķis pašķobījās, pagrozījās pēc sirds patikas, pabaidīja lāčubernus, cik sirds kāroja, un ļepatoja projām.

Vakarā pārnāca lāčumāte, bet lāčubēmi metas viņai klāt un stāsta cits caur citu:

—    Māmiņ, kā mēs pārbijāmies! Mūsu alā ielīda briesmīgs zvērs. GalVa šim apaļa, ausis garumgaras un lieli, atņirgti zobi rēgojas no mutes! Gan šķobījās, gan grozījās, mūs mēdīja, bet pats irgojās: «Ei, dižgalvji, tikāt gan manos nagos!»

Lāčumāte padomāja, padomāja un saka:

—    Kā rādās, tas būs bijis zaķis. Neviens cits šajā mežā tā neizrīkojas. Nekas, es šim nomaukšu ādu pār acīm! Rīt visu dienu stāvēšu sardzē, līdz dabūšu negantnieku rokā!

Nākamajā dienā lāčumāte paslēpās biezoknī turpat pie al'as. Drīz vien zaķis bija klāt. Atļepatoja, iebāza galvu alā, pārliecinājās, ka lāčubēmi atkal vieni paši. Un atkal sāka šķobīties.

—     Ei, jūs dižgalvji! Atkal maisāties man pa kājām? Ko bo-

lāties? Ņemšu un iekodīšu! Jums tikai pauri diži,; bet prāta nav ne tik, cik vistas kājā gaļas.

To padzirdējusi, lāčumāte izlēca no biezokņa un ierēcās:

—    Kas tev Jāvis šitā izrunāties?! Tad ta vārdiņu izgudrojis — dižgalvji! Es tev gan rādīšu!

Un lāčumāte metās zaķim virsū, taču šis, pagāns, patapa aizlēkt sānis. Sākās liel'a pakaļdzīšanās: zaķis pa taku, lāčumāte pakaj, zaķis met cilpas, lāčumāte paka], zaķis līkumo starp kokiem, lačumate turpat klāt, zaķis pa gravu, lāčumāte uz pēdām. Beigu beigās viltīgais garausis izspruka pa starpu diviem jauniem ozoliņiem, kuri auga cieši līdzās. Lāčumāte spraucās pakaļ, taču viņai tik vien izdevās kā galvu koku starpā iebāzt — ņēma un iesprūda. Ne uz priekšu, ne atpakaļ — dižā galva iestrē-

gusi stumbru starpā. Zaķis, redzēdams, kas lāčumātei atgadījies, atvilka elpu un, tuvāk pienācis, sacīja:

—    Vai es neteicu — gafva jums diža, bet prātiņš plāns! Pat tik daudz nesajēdz, ka tev neizlīst tur, kur varu izlīst es! Lai tev citreiz nenāktu prātā zaķim pakaļdzīties, ņemšu un nokodīšu tavu asti!

Domāts — darīts. Tikai vēlu vakarā, kad citi lāči atsteidzās lāčumātei palīgā un palieca ozolus sānis, viņai izdevās no lamatām atbrīvoties. Taču viņas aste palika strupa uz visiem laikiem.

DIVI AUNI UN VILKS

Reiz izbadējies vilks izlīda no savas klinšu alas un nokāpa ielejā. Ilgi jo ilgi viņš klaidoja pa ce|iem un laukiem. Nekur nekāda laupījuma neredzēdams, viņš beidzot piekusa un jau grasījās atlaisties zālītē un atpūsties, kad pēkšņi ieraudzīja divus treknus aunus ganāmies zaļā pļaviņā. Vilks devās turp un drīz vien nonāca pie viņiem.

—   Veseli ēduši! — viņš sacīja. — Esmu priecīgs, jūs redzēdams!

—    Laipni lūdzam, kalnu saimniek, -rauni atbildēja. — Kā tu nokļuvi mūspusē?

—    Nācu darīšanās, mīļie. Šodien visu dienu neesmu ēdis ne kripatiņas, tāpēc tūlīt pat jūs abus apēdīšu!

r— Tu mūs sarūgtināji, — sacīja vecākais auns, — jo vairāk tāpēc, ka mums arī bez tevis rūpju gana. Darīsim tā — vispirms izšķir mūsu strīdu, tad varēsi mūs abus apēst. Vai redzi tur to pļaviņu? Mēs meklējam mērnieku, kurš to pārdalītu uz pusēm. Citādi mēs visu laiku strīdamies. Katrs domā, ka otram tikusi svaigāka un garšīgāka zālīte. Kamēr mēs strīdamies, ēstgriba pazūd kā nebijusi. Tāpēc lūdzam tevi — pārdali pļavu, Dai mums vairs nenāktos strīdēties.

Vilks padomāja, padomāja un saka:

—    Labs ir, sadalīšu. Tikai tā pļava tāda paliela. Kā uzzināt, kur ir vidus?

—    Tas būs vienkāršāk par vienkāršu, — vecākais auns noteica, — mēs tagad aiziesim katrs savā p|avas galā un nostāsimies viens otram pretī. Pēc tava mājiena sāksim skriet, cik ātri vien spēdami. Tur, kur mēs satiksimies, būs pļavas vidus.

—    To tu labi izdomāji, — vilks paslavēja aunu. — Tā būs pareizi.

Auni aizdirbināja katrs uz savu pusi un, tikuši katrs savā pļaviņas galā, apstājās. Vilks pamāja. Auni metās skriet ko kājas nes — traucās taisni virsū vilkam. Šis pat apskatīties nepaguva — viens divi! — un tika notriekts zemē. Tur viņš gulēja nepakustēdamies labu laiciņu, līdz jaudāja atelsties pēc saņemtā trieciena. Atjēdzies vilks tik tikko varēja ķepas pakustināt. Abi auni bija pazuduši kā nebijuši. Vilks pakunkstēja, pakunkstēja — un vilkās uz mājām. Tā iedams un stenēdams, viņš purpināja:

—    Ne mans tēvs, ne vecaistēvs nekad nedarīja darbus, kādus darīt netika mācīti. Darīja to, ko prata darīt. Un dzīvoja kā pa taukiem. Saimniekoja kalnos un mežos, medīja kazas un aitas, ēda pilnu vēderu un nesūdzējās. Kam man, vientiesim, vajadzēja ķerties pie darba, kuru darīt neesmu mācīts? Kas es par zemes mērnieku?!

ĒZELIS UN VILKS

Reiz pa kalna nogāzi slaistījās vilks. Viņš jau dienas trīs nebija ēdis ne kripatiņas un jutās gauži izbadējies. Vilka sāni bija iekrituši, aste vilkās pa zemi. Te pēkšņi viņš ieraudzīja kalna pakājē pļaviņu un pļaviņā — ēzelīti. Pēdējiem spēkiem vilks klunkuroja turp.

Pelēcītis ēzelītis mierīgi ganījās, šķīdams zāli pilnām mutēm.

«Man veicas,» vilks nodomāja, «tāds labi barots, jauniņš kustonītis!»

Vilks pieskrēja ēzelim klāt un saka:

—     Sveiks, mīļo ēzelīt! Kā es priecājos tevi redzēti

—    Sveiks, kalnu saimniek, — ēzelītis pieklājīgi atbild,

—  ļoti patīkami! Cik jauki, ka mēs satikāmies.

—            Kā tu te iemaldījies? — vilks brīnās. — Nekad agrāk neesmu tevi te redzējis.

—            Es nāku no ciemata, — sacīja ēzelitis, — izgāju paganīties un atmaldījos šurp. 5ajā pļaviņā aug tik sulīga, mīksta zālītei

—            Tas labi, ka tu padomāji par ēšanu. Es gluži vienkārši mirstu aiz izsalkumal Nav ko gari runāt, ņemšu un tevi apēdīšul

—             Nerunā tā, kalnu saimnieki — ēzelitis lūdzas. — Neēd vis manil

—    Edīšu gani

—    Atstāj mani dzīvul —saka ēzelītis, kāpdamies atpakaļ.

—  Es tevi lūdzul

—            Tu gribi, lai es nomirstu badā? Jau dienas trīs neko neesmu ēdisl — tā vilks.

Ezelītis, nemaz vientiesīgs nebūdams, nolēma izglābties ar viltu.

—    Man tevis žēl, kalnu saimnieki — viņš sacīja.

—             Kā lai nebūtu žēl, — vilks piekrīt, — tik izsalkušu vilku neviens nekur vēl nav redzējis!

—             Tas nekas. Bet tu apēdīsi mani, pēc tam atkali cietīsi badu, un tev nāksies kllaiņot pa kalniem barības meklējumos. Tu badīsi saltajos kalnu strautos un sprauksies caur biezokņiem, lai ko samedītu!

—             Tev taisnība, — bēdīgi sacīja vilks, — mums, vilkiem, nav viegla dzīve.

—             Es zinu, kā tu varētu sadabūt ēdamo veselam gadam! — ēzelītis ieminējās.

—    Vai patiesi? Stāsti ašāk, kamēr vēl neesmu tevi apēdis!

—             Pastāstīšu un arī parādīšu, — ēzelis sacīja, — aizvedīšu tevi tādā vietā, kur ganās vesels bars aitu, treknas aitas ar mīkstiem jērēniem. Tas nav tālu no mūsu ciema. Ja tu zinātul Labi barotas, un kāds lērums jēru! Nevar ne saskaitīti Un jērgaļa tik sulīga, smaržīga un garda — ne izstāstīt! Iesaku apskatīties, nenožēlosi! Varēsi ēst visu cauru gadu, cienītais kalnu saimniek!

Vilks aplaizījās. Viņu bija iekārdinājis ēzelīša stāstītais par aitām un jēriem. Vēl tīkamāk bija dzirdēt, ka viņu sauc par cienīto kalnu saimnieku. Līdz šim neviens vilku nebija tik goddevīgi uzrunājis. Bez tam vilks iedomājās, cik jauki būtu pajādeIēt uz ēzeja.

Viņš cienīgi sacīja:

—             Labs ir, esmu ar mieru. Kāpšu tev mugurā un jāšu apskatīties, ved mani turp. Tikai soļo uzmanīgi, nelēkšo pa kalniem augšā lejā kā jucis. Neciešu kratīšanosl

—             Ko tu runā, cienītais kalnu saimniek! Vizināšu kā uz pūku pē]a!

Vilks uzrausās ēzelim mugurā, ieķērās garajās ausīs, kā turēdams pavadu, un jājiens varēja sākties.

Ezelītis tripšināja sīkiem solīšiem, apejot celmus un stumbeņus, pārkāpjot pāri akmeņiem un sausiem zariem, laiku pa laikam vilkam pavaicādams:

—             Kā tu jūties, cienījamais? Vai nekrata? Vai tev ērta sēdēšana?

—             Ērta gan, — vilks atsaucās, — tāpat turpini, citādi sadusmošos!

—    Tā nerunā, kalnu saimniek! Es-cenšos kā varēdams!

Vilks sēž uz ēzeja un raugās apkārt, šad un tad parausta

ausis kā pavadu — laikam jau noskatījies, kā jātnieki ar zirgiem apietas.

Bet ēzelītis jau nogriezies no kalnu taciņas un skrien taisni pa ceļu uz ciemu.

—   Kāpēc mēs tik ilgi netiekam galā? — vilks rūc. — Vairs nevaru ciest! Est gribas!

—   Vēl kādu mirklīti pacieties, tūlīt būsim klāt! — saka ēzelis. — Es pielikšu soli!

Un viņš metās uz ciemu ko kājas nes.

Līdzko viņi tika līdz ciemam, sāka riet suņi, bet no mājām izskrēja ļaudis.

Ēzelis metās skriet apkārt pa ciemu, brāķēdams un sperdams cik spēka.

—    Vilks! Vilks! — sauca |audis. — Ķeriet vilku!

Zemkopji paķēra cits dakšas, cits lāpstu vai cirvi — un metās pakaļ.

—   Ķeriet! Turiet! — viņi sauca. — Re, tur iri Cik aitu viņš mums nozadzis, cik jēru saplosījis, un tagad viņš grib saplosīt ēzeli!

Vilks sabijās, nolēca uz ceļa un laidās ko nagi nes atpakaļ uz kalniem.

Viņš skrēja un skrēja, līdz noklusa pakaļdzīšanās troksnis, tikai tad apstājās, lai atvilktu elpu kādā biezākā krūmājā. Atlaidies puszvilus, smagi elsdams, viņš rūca:

—   Visi mani radi bija vienkārši vilki, neviens necēla degunu gaisā. Vecaistēvs netēloja lielkungu, uz ēze|iem apkārt nejādelēja. Visu mūžu kājām gāja, nekad nežēlojās. Tēvs tāpat, medīja aitas un pat nesapņoja kādreiz uz ēzeļa pajādellēt. Bet es sadomāju kungu kārtā tikt, uz ēzeļa jādelēt, šo aiz ausīm raustīt, skat, kas par jātnieku! Tik tikko aizšmaucu ar veselu ādu! Sī man būs pamatīga mācība. Nekad vairs nejādelēšu apkārt uz ēzeļa!

VISTA, GAILIS UN LAPSA

Reiz dzīvoja gailis un vista. Gadījās, ka viņus piemeklēja neraža — bads klētī un tukšums vēderā.

—    Vai tā ir dzīve? — viņi sūrojās. — Jāklanās vienā gabalā, jākašņājas un jākribinās, lai sagrabinātu nieka graudiņu!

Un gailis ar vistu nolēma pārcelties uz dzīvi kur citur, apmesties Prizrenā[3], kur togad iegadījās laba raža. Domāts — darīts, abi savīkšās ceļam un devās turp.

Gāja, gāja, līdz pie Lāstu tilta[4] satika lapsu.

—    Kurp jūs tā iedami? — lapsa vaicā.

—    Uz Prizrenu, kūmiņ! — gailis cienīgi atbild.

—    Kādā vajadzībā? — lapsa taujā tālāk.

—   Mums apnicis kašņāt un knibināt, lai saskribinātu nieka graudiņu. Prizrenā, kā stāsta, graudu atliku likām. Labāk jau dzīvosim Prizrenā.

—   Ja jau tur tāda pārpilnība, es došos jums līdzi! — lapsa tūdaļ gatava gājēja.

—   Nenāc vis! — tā gailis ar vistu.

—   Kādē] tad ne?

- Tu mūs apēdīsi!

—   Nekādā gadījumā, — saka lapsa, — ja jūs nepārkāpsiet likumus. Dzīvojiet pa godam, tad neēdīšu.

Viņi visi devās tālāk kopā. Gāja, - te pēkšņi lapsa vaicā:

—   Paklau, gaili, cik pulkstenis? Vai nav klāt pusdienu liaiks?

—   Man nav pulksteņa! — gailis atbild.

—     Ko-o?! Tev nav pulksteņa? — lapsa iebrēcās. — Kā tad tu zini, kad tev jādzied un jāmodina gulētāji? Guļošie dzird tevi dziedam, mostas, apmazgā rokas un kājas pirms rīta lūgšanas, gatavo maltīti, brokasto un dodas dienas darbos tikai tāpēc, ka tu viņus pamodini ar savu dziedāšanu! Kā tu drīksti modināt ļaudis un mānīt viņus, ja nezini, cik pulkstenis? Tas nekam neder. Tu pārkāp likumu!

Lapsa metās gailim virsū un sapFosīja viņu.

Vista pārbijās un sāka kladzināt visā galvā.

—    Mitējies klaigāt! — lapsa viņu apsauca. — Man jau galva sāp no tavas bļaustīšanās: Vari neuztraukties, tu man neesi vajadzīga. Es tevi neaiztikšu. Gaili sodīju tikai tāpēc, ka viņš pārkāpa llikumu.

Un abas kopā devās tālāk. Netālu no Prizrenas lapsa saka:

—    Paklau, vista!

—    Kā, kā? — uzrunātā atsaucās.

—             Cik tirgū maksā olas? Vai par vienu olu dod piecdesmit naudiņas?

—    Nedod vis, — vista bēdīgi atbildēja.

—   Cik tad dod?

—    Kādreiz divas, kādreiz četras.

—      Vai, vai! — lapsa novaidējās. — Un tāpēc vien, lai izdētu olu, kas maksā tikai divas vai četras naudiņas, tu tā kladzini, ka ne aizklausīties? Visā ciemā var dzirdēt! Es ik gadus laižu pasaulē divus vai trīs lapsēnus. Lapsāda, kā zināms, maksā dārgi par to dod veselu zelta gabalu. Bet es sēžu khisu

savā alā un ir nedomāju bļaustīties — neviens neko nedzird. Tu nejauj cilvēkiem gulēt un kladzini bez apstājas — nieka pāris naudiņu dēļ! Tu pārkāp likumu, vistai

To teikusi, lapsa metās vistai virsū, saplosīja to un, kā nākas ieturējusies, aizskrēja kalnos.

GAILIS, KAS NESA SAIMNIEKAM ZELTA NAUDU, UN VISTA, KAS ATNESA SAIMNIECEI ČŪSKU

Reiz kādā ciemā dzīvoja večuks ar večiņu. Večuks bija devīgs un ar labu sirdi, bet veča — aplam skopa. Abi bija nodzīvojuši kopā garu jo garu dzīvi, ‘strādājuši melnās miesās, tikai nekādā mantā neiekopās — ne naudas, ne mantas, ne lopiņu. Visa viņu bagātība bija gailis un vista, bet arī to veča sadalīja: vecajam atdeva gaili, bet vistu paņēma sev. Vista ik dienas izdēja pa olai, veča apēda olu, piekozdama klāt kukurūzas plāceni, un bija paēdusi, bet večukam klājās plāni. Reiz večuks nenocietās un palūdza:

—    Iedod man oliņu pusdienām, kaut vienu pašu reizītit

Bet vecā atbild:

—    Nedošu vis, liecies mierā!

Tad večuks apskaitās un sacīja večai:

—    Pagaidi tik, drīz tu mani lūgsies.

—    Nelūgšos vis, nemaz neceril -Ј?sveča paliek pie sava.

Večuks nolēma apspriesties ar savu gaili un sacīja tam:

—    Vista prot dēt olas. Kāpēc tu neko neproti darīt?

—    Protu gan -  sacīja gailis, — protu nodziedāt «Kikerigū!».,

—   Bet kāds labums no tavas dziedāšanas? — večuks nelikās mierā.

—    Pagaidi, gan būs ari llabumst gailis atbild.

Ilgi netielējies, gailis saposās un devās ceļā. Drīz viņš nonāca valdnieka pilī, iegāja pagalmā un, uz sētas uztupies, sāka dziedāt:

—    Kikerigū! Kikerigū!

Gailis dziedāja visā galvā, bez rimas, līdz tapa sadzirdēts.

Valdnieks, tādu bļaustīšanos dzirdēdams, vispirms izbrīnījās, pēc tam viņam sāka sāpēt galva, visbeidzot viņš apskaitās. Un lika saviem kalpiem notvert gaili. Kad gailis bija noķerts, valdnieks pavēlēja ieslodzīt nešpetno putnu pagrabā, lai viņam vairs nebūtu jāklausās nemitīgie «Kikerigū!». Kalpi iemeta, gaili visdziļākajā pagrabā, kur glabājās valdnieka manta. Mantnīcā ticis, gailis saknābājās zelta naudiņas, cik līda, un nolikās gulēt. Nākamajā dienā tika atbīdīti aizbīdņi un pagrabā atkal ienāca valdnieka sulaiņi, lai aiznestu valdniekam naudu. Gailis, dzirdēdams troksni, izplēta spārnus, nokāra galvu un izlikās pagalam. Kalpi, redzēdami beigfto gaili, paņēma to aiz kājām, iznesa un nometa pagalmā. Kad kalpi bija projām, gailis; uzlēca kājās un, smagi gāzelēdamies, kluburoja uz mājām.

Tā viņš kunkurot kunkuroja, līdz aizkluburoja līdz mājām un tūlīt devās pie saimnieka.

—    Vai, vai, saimniek, pieliec manu galvu l'abi ātri pie zemes, sapurini mani kārtīgi un uzsit pa skaustu ar nūjul

Večuks pielieca gailim galvu pie zemes un pamatīgi viņu sapurināja, pie tam uzsita putnam pa skaustu ar savu nūju. Gailim no knābja sāka birt zelta nauda — bira un bira, līdz izbira veselā kaudze. Večuks salasīja naudiņas un drīz vien sāka dzīvot cepuri kuldams.

Reiz pie večuka atnāca veča un, viņa pārticību redzēdama, saka:

—   Večukiņ, iedod ari man kādu zelta naudiņu, es arī gribu kaut ko sev nopirkt.

Bet večuks atbild:

—    Vai atceries, es reiz prasīju tev vienu vienīgu oliņu, bet tu neparko nedevi? Tagad arī es tev neko nedošu.

Veča sadusmojās. Viņa devās uz vistu kūti un ņēmās bārt vistu:

—    Tu nekā cita nejēdz izdēt — tikai olas vien, olas vien! Būtu mani reiz uzdāvinājusi kādu zelta naudiņul

Vista sakaunējās un devās pie gaiļa padomu prasīt.

—    Mīļo gailīt, saki — kur lai es ņemu zelta naudiņu? Veča baras un rājas vienā gabalā — es neko citu nejēdzot izdēt kā vien olas. Tiesa un taisnība, bet ko lai es iesāku?

—    Es tev pateikšu, kas jādara, — gailis atbild, — vispirms vajag norit odzi, tad tu varēsi apdāvināt savu saimnieci ar zelta naudiņām kā es savu saimnieku.

Vista, daudz nedomādama, darīja, kā bija mācīts, — uzmeklēja krūmos odzi, norija to, devās pie saimnieces un sacīja:

—    Pieliec manu galivu labi ātri pie zemes un uzsit pa skaustu ar nūju!

Veča pielieca vistas galvu pie zemes un uzsita ar savu nūju viņai pa skaustu. Čūska izkrita no vistas guznas un sadzēla skopo veču līdz nāvei.

KOCAMICI

Reiz dzīvoja večuks ar večiņu. Viņiem nebija ne meitas, ne dēla.

Viendien viņi paņēma no ķirbja izdobtu ūdenstrauku un nolika to aukstumā — nojumē, blakus malkas grēdai. Veča ielēja

ķirbī ūdeni, pēc tam pielēja ari večuks — piepildīja ķirbi līdz malām un aizkorķēja.,

Pagāja kāds laiciņš, abiem vecajiem sagribējas padzerties vēsu ūdentiņu, un viņi devās uz nojumi. Te tev nu bija: no ūdens vairs nenieka — pele izgrauzusi ķirbī alu, un ūdens iztecējis. Toties iekšā peles bija ierīkojušas midzeni. Večuks ar večiņu atvēra ķirbi un redz — tur kūņojas veseli divdesmit mazi pejubēmi.1• ! ,

Večuks ar veču saīga un sapīka, apskaitās par to, ka ūdens iztecējis, noķēra pelēnus un apsita. Izbēga tikai viens vienīgs mazs pelēns. Viņš paslēpās starp pagalēm, un večuks ar veču viņu nepamanīja.

Pēc laiciņa abi vecie apdomājās un rūgti nožēDoja, ka apsituši peļubērnus. Vieniem pašiem abiem bija garlaicīgi un bēdīgi ap sirdi, ar pelēniem tomēr būtu bijis jautrāk. Viņiem kļuva tik žēl nelaimīgo pelēnu, ka vai jāraud! Tā arī notika — abi vecie ņēmās raudāt un vaimanāt.

Bet mazais pelēns, kam bija apnicis sēdēt malkasgrēdā, izlīda ārā un devās apskatīt māju. Vecie viņu ieraudzīja un ļoti nopriecājās. Viņi nolēma pieņemt pelēnu dēla vietā. Un nosauca par Kocamici.

Viendien večuks ar veču devās uz lauku kaplēt sējumus. Promiedami viņi ielika pavardā māla podu ar pupiņu viru un nobrīdināja Kocamici, lai nelienot pāri poda mallai — ņemšot vēl un iekritīšot iekšā, netikšot ārā un izvārīšoties. Bet ja nu Kocamici gauži gribot uzkāpt uz poda malas un pamaisīt viru, tad lai ņemot tikai lielo karoti, nevis mazo.

Kad abi aizgāja, Kocamici paņēma mazo karotīti un uzrāpās uz bļodas malas, lai izzvejotu kādu pupu. Pelēns iegremdēja karotīti virā, sasmalstīja pupu, taču nespēja karoti izcelt un iekrita vārošajā virā — tur arī savārījās.

Vakarā vecie pārnāca no lauka, sauca Kocamici, aicināja un labināja, palūkojās šur, palūkojās tur, pārmeklēja visu māju, bet no pelēna ne vēsts. Viņi brītiņu pagaidīja, cerēdami, ka nebēdnis ieradīsies uz vakariņām, taču nekā. Veča beigu beigās sacīja večukam:

—      Paēdīsim vakariņas, pēc tam ienes mallku, un tad mēs kopā pameklēsim Kocamici.

Viņa iesmēla verdošo viru, bet no tās kopā ar pupām ievēlās bļodā beigtais Kocamici. Kas tās bija par vaimanām! Veča gaudās un plēsa sev matus, večuks plūkāja savu bārdu.

Viņu vaimanas padzirdējusi, atlidoja žagata. Redzēdama veču raujam sev matus un večuku plūkājam bārdu, viņa vaicāja, kas abiem lēcies. Padzirdējusi par Kocamici bēdīgo galu, žagatīte aiz bēdām izplūkāja savu asti.

To padarījusi, viņa laidās uz lauku, uztupās meža bumbierē un ņēmās žadzināt. Redzēdama žagatu bez astes, meža bumbiere izsmējīgi noprasīja:

—    Kas tevi piemeklējis, žagata? Kur tu liki savu asti? Vai kāds tajā ieķērās?

—    Vai, vai, bumbierit! — žagata žadzināja. — Ja tu zinātu!

Kocamici iekrita māla podā, pagalam bija,

Veča sev matus no galvas izraustīja,

Večuks sev bārdu izvaišķija,

Es savu asti izšķibījuļ

Bumbiere tā satraucās, ka viņai nobira ziedi, briesmīgo vēsti dzirdot.

Nāca rudens, un pie meža bumbieres ieradās mežakuilis nobirušos bumbierus paēsties. Taču koka zari bija tukši. Arī zemē nebija neviena paša bumbierīša. Mežcūcis noskuma un vaicāja:

—    Kāpēc tu nenes augļus, bumbierīt? Kas noticis? Kāpēc tev nobira ziedi?

—   Ak vai, cūcīt! — sacīja meža bumbiere. — Vai tad tu nezini, kas atgadījās?

Kocamici iekrita māla podā, pagalam bija,

Veča sev matus no galvas izraustīja,

Večuks sev bārdu izvaišķīja,

Žagata savu asti izšķibīja,

Es savus ziedus izkaisīju!

Mežcūcis, ilgi nedomādams, izšķaudīja savus illkņus. Viņš skrēja tālāk bez ilkņiem un satika vilku. Vilks noprasīja:

—    Kas tev kaiš, mežcūci? Kur tavi ilkņi?

—    Vai, vai, vilciņ! — sacīja cūcis. — Ja tu zinātu, kāda nelaime notikusi!

Kocamici iekrita māla podā, pagalam bija,

Veča sev matus no galvas izraustīja,

Večuks sev bārdu izvaišķīja, žagata savu asti izšķibīja,

Bumbiere visus ziedus izkaisīja,

Es savus ilkņus izšķaudīju!

Ari vilks nedomāja vilcināties — ņēma un iztraikšķīja savus asos zobus. Atvadījies no mežcūča, viņš devās padzerties uz avotu. Redzot vilku bez zobiem, avotiņš ļoti izbrīnījās un vaicāja:

—    Kas noticis, vilciņ? Kur palikuši tavi zobi?

—      Ak vai, avotiņ! — vilks pūta un stenēja. — Ja tu zinātu, kāds posts!

Kocamici iekrita māla podā, pagalam bija,

Veča sev matus no galvas izraustīja,

Večuks sev bārdu izvaišķīja,

Žagata savu asti izšķibīja,

Bumbiere visus ziedus izkaisīja,

Mežcūcis ilkņus izšķaudīja,

Es visus zobus iztraikšķīju!

To dzirdot, avotiņš izšļakstīja visu ūdeni, ne pilītes nepalika pāri.

Drīz vien meitas ar krūzēm nāca uz avotu pēc ūdens. Taču neatrada avotā ne drusciņas ūdens, sadusmojās un noprasīja:

—    Kas tad tas? Kas tev vainas, avotiņ? Kur tavs ūdens?

—              Jūs vēl nekā nezināt, meitiņas? — avotiņš noburbulēja.

—   Paklausieties, es jums pastāstīšu:

Kocamici iekrita māla podā, pagalam bija,

Veča sev matus no galvas izraustīja,

Večuks sev bārdu izvaišķīja,

Žagata savu asti izšķibīja,

Bumbiere visus ziedus izkaisīja,

Mežcūcis ilkņus izšķaudīja,

Vilks visus zobus iztraikšķīja,

Es visu ūdeni izšļakstīju!

Meitenes tā iežēlbjās, ka turpat uz vietas sadauzīja saimnieka krūzes. Kad meitaspārnāca, nesdamas tikai krūžu osas, saimniece saskaitās un pikti vaicāja:

—     Kas jums lēcies, meitas? Kāpēc sasitāt krūzes?

—     Ak vai, saimniec, — meitas sacīja, — ja tu zinātu, kāda ķibele atgadījusies!

Kocamici iekrita māla podā, pagalam bija.

Veča sev matus no galvas izraustīja,

Večuks sev bārdu izvaišķīja.

Žagata savu asti izšķibīja,

Bumbiere visus ziedus izkaisīja,

Mežcūcis ilkņus izšķaudija.

Vilks visus zobus iztraikšķīja,

Avots visu ūdeni izšķaidīja,

Mēs savas krūzes sadauzījām!

Saimniece bija tik aizkustināta, to visu dzirdot, ka norāva sev no kakla zelta naudiņu rotu un, pirms iemeta to ugunī, samīdīja ar kājām.

Drīz pārnāca saimnieks un redzēja sievu kopā ar saimi sēžam sētā un raudam, bet apkārt mētājamies sasisto krūžu lauskas. Saimnieks sabijās un vaicāja:

—     Kas noticis, siev? Kāpēc jūs raudat?

Sieva un meitas sāka stāstīt visu no sākuma. Saimnieks noklausījās visu no sākuma līdz galam, bet pēc tam, dusmodams, ka viņam tik dumja sieva, norāva no galvas jauno, balto fesku[5] un, ilgi nedomādams, trieca to pret zemi, nemaz nepaskatījies, kur tā nokrīt. Un feska iekrita pašā dubļu peļķes vidū.

TRĪS VĒRSĒNI UN VILKS

Trīs jauni vērsēni visu cauru vasaru ganījās kalnu ganībās. Nāca rudens, vērsēni bija pamatīgi nobarojušies un sāka domāt par to, kur pārziemot. Izrādījās, ka viņi aizmaldījušies tālu no dzimtā ciema un mājās nokļūt nebūs ne viegli, ne vienkārši.

Kalnos vēdīja skarbi vēji un šļāca nemīlīgi lieti. Vērsēni klaidoja no pļavas uz pļavu, mājupceļa neredzēdami.

Viendien kāda kalna pakājē viņi sastapa vilku. Vilks, kā vienmēr, bija gaužām izbadējies.

—     Kāda veiksme! -pavilks iesaucās. — Veiksme pati mani uzmeklējusi!

Vilks aptecēja vērsēniem apkārt, nolūkodams, kuru pirmo saplosīt. Tekalēja visu dienu, taču nepatapa iecirst zobus kādam skaustā, jo vērsēni nešķirami turējās kopā — tiklīdz vilks tuvojās, viņi nostājās cieši blakus, sānu pie sāna, un pavērsa ašos ragus pret uzbrucēju.

Pagāja kāds laiciņš. Vilks diltin dilla, vēders viņam kurkstēja aiz bada, sāni iekrita, taču vērsēniem badmira nebija ticis tuvāk ne soli.

Sāka piesalt, rītos zāli pārklāja sarma, ganības nodzeltēja. Vērsēniem sāka trūkt barības.

Vienvakar vilks pamanīja, ka vecākais vērsēns ganās atse-

višķi no abiem pārējiem otrā pļavas galā. Viņš pienāca pie jau* nākajiem un sacīja:

—    Mljie draugi, uzklausiet! Drīz uzkritīs sniegs. Jūsu brālis līdz tam laikam būs paspējis nokrimst visu zāli, jums nekas nepaliks! Skatieties, ko viņš dara! Gremo bez mitas! Dienu no dienas! Vai nebūs labāk, ja es viņu apēdīšu? Ļaujiet man negausi saplosīt, un jums abiem paliks vairāk zāles. Es pratīšu novērtēt tādu pakalpojumu. Ja Dievs dos, labi pārlaidīsim ziemu, kopīgi saimniekojot.

—    Tev laikam taisnība, — jaunākie vērsēni piekrita.

Vilks bruka virsū vecākajam vērsēnam, pieveica un saplosīja

to. Viens pats nelaimīgais nejaudāja plēsoņam pretī turēties.

Uzsniga pirmais sniedziņš. Vērsēni sadrūmuši bradāja pa piemirkušo pļavu un krimta pēdējos zāles skumšķīšus. Gaļas krājumi bija beigušies, un vilks atkal lodāja viņiem apkārt, taču abi draudzīgi turējās kopā un ikreiz, vilkam tuvojoties, stājās sānu pie sāna un pavērsa ragus pretī.

Vilks domāja, domāja, līdz izdomāja, kā viņus piemānīt. Reiz, kad jaunākais vērsēns bija pagājies sāņus, vilks pielavījās viņam klāt un sacīja:

—     Paklau, dēliņ! Drīz sāks puteņot un ēdamā būs vēl mazāk. Kā tu domā, vai nebūs labāk, ja es apēdīšu tavu vecāko brāli? Tev paliks vairāk barības, un arī es varēšu iztikt līdz pavasarim. Pavasarī gani dzīs aitas ganos, tad arī man netrūks ēdamā. Man labāk tīk aitas, nevis vērša ga]a.

Jaunākais vērsēns noticēja vilkam un Jāva viņam saplosīt vecāko.

Vilks metās virsū vecākajam vērsēnam, kurš, viens palicis, nespēja pienācīgi aizstāvēties, pieveica un saplosīja viņu.

Pagāja kāds laiciņš, gaļas krājumi atkal izsīka. Vilks pieskrēja pie jaunākā vērsēna un sacīja viņam: iJgsšMan loti žēl, dēliņ, bet tagad esmu spiests apēst arī tevi. Neko nevar darīt. Pats redzi — mani gaļas krājumi izbeigušies. Arī tev vairs nav, ko ēst, jo visa zāle nokrimsta.

To pateicis, vilks uzbruka jaunākajam vērsēnam un saplosīja to.

Tāda ir lietu kārtība: spēks ir vienotībā, posts — strīdā un nenovīdībā.

NEŠĶĪSTAIS AR PAVADU

Reiz pats nešķīstais gāja pa ceļu ar pavadu rokā. Kāds zemnieks, šo ieraudzījis, vaicā:

—    Va velnu, kur tu, nešķīstais, iedams ar to pavadu?

—    Eju savās darīšanās, — nešķīstais atbild, — gribu pievilkt pavadu, kad būšu vienam velna kalpam uzlicis iemauktus.

—    Kāda velna tu to pavadu nes? — zemnieks neatlaižas un turpina taujāt.

—    Pie velna, nesu tur, kur vajag! — nešķīstais pretī.

—     Dod paskatīties! — zemnieks pieprasa.

—    Velns tevi rāvis, nāc līdzi, tad parādīšu.

Zemnieks sāka soļot nešķīstajam nopakaļ. Gāja, gāja, bet nešķīstais kā nerāda pavadu, tā nerāda. Zemnieks nenociešas un prasa atkal:

—    Parādi man beidzot to pavadu!

Nešķīstais pagriežas atpakaļ un atbild:

—    Velna diedelniek, liecies vienreiz mierā ar to pavadu! Es to paņēmu līdzi, lai savaldītu tādus, kas negrib ar labu prātu nākt man līdzi, bet tu pats man piesējies, ka ne atkauties, tev nekādu pavadu nevajag!

DĀSNAIS LAUVA

Paklausies, ko veci ļaudis stāsta!

Reiz_ dzīvoja kāds nabaga vīrs. Ik dienas viņš ar rateļiem devās lūkot, kur varētu sadabūt sienu mūrēšanai noderīgus akmeņus. Sadabūjis akmeņlauztuvēs kādus akmeņus, viņš iecēla tos rateļos un veda savu vedamo uz pilsētu pārdot mūrniekmeistariem. Tā tirgodamies, viņš tik tikko vilka dzīvību, ar mokām pabaroja sievu un savu pirmdzimto dēlu.

Pēc kāda laika tajās akmeņlauztuvēs akmeņi izbeidzās, un nabags devās tos meklēt citur. Palūkoja šur, palūkoja tur un vēl kaut kur, iemaldījās biezoknī, pavērās apkārt un redz ^ turpat netālu uz klints guļ un sildās saulē milzīgs lauva. Nabags

aiz bailēm stingtin sastinga uz vietas — vairs ne uz priekšu, ne atpaka) nejaudāja soli paspert. Zvēru valdnieks, viņu pamanījis, piecēlās un nopētīja svešinieku. Nospriedis, ka cilvēks ne tikai negrasās uzbrukt, bet ir pamatīgi izbijies, lauva atkal apgūlās. Nabaga vīrs, redzēdams, ka lauva nebūt nav dusmīgs, saņēma dūšu un pagājās tuvāk. Lauva pavēra aci, palūkojās uz nelūgto viesi un atkal sāka snaust.

Nabags nodomāja: «Ja viņš gribētu mani apēst, tad es jau vairs nebūtu dzīvs. Paieskāšu viņu, varbūt taps vēlīgāks un citreiz, kad gadīsies satikties, pazīs mani un nedarīs neko ļaunu.» Vīrs pastiepa roku un paieskāja lauvam skaustu.

Lauva aiz labpatikas ierūcās, uzslējās sēdus, un viņam no rīkles izkrita zelta naudas gabals. Nabags to paķēra, trīsreiz zemu paklanījās dāsnajam labdarim un priecīgs devās mājup.

Redzēdama, ka vīrs atgriežas tukšām rokām, bet priecīgs, sieva nodomāja, ka viņš kunga dūšā un jau vēra muti, lai veco izlamātu. Taču vīrs pasteidzās parādīt viņai zelta gabalu.

—    Reku, siev, ko man uzdāvināja mans draugs lauvai Es viņu satiku kalnos, un viņš solījās iedot vēl, pietikšot gan maizītei, gan drānām. Par tādu lielu zelta gabalu uzpircējs dos daudz naudas.

Nākamajā dienā nabaga vīrs atkal devās uz zināmo vietu. Lauva gulēja turpat, kur iepriekš. Vīrs paieskāja lauvam skaustu un atkal saņēma par to zelta gabalu. Tā tas turpinājās vairākas dienas no vietas. Kādudien sieva vīram sacīja:

—    Es pamācīšu, kas tev jādara. Uzcel dzelzs sētu ap to vietu, kur lauva guļ, lai neviens netiek tur iekšā un neatņem tev tavu pe]ņas avotu. Atstāj tikai vienus vārtiņus, pa kuriem ieiet. Un katru dienu, turp iedams, ņem līdzi gaļu un pienu, ar ko pabarot lauvu.

Vīrs darīja, kā sieva teikusi. Uzcēla dzelzs sētu ap klinti un katru dienu nesa lauvam gaļu un pienu. Katru dienu viņš saņēma no lauvas pa zelta gabalam. Tā tas turpinājās labu laiku, nabags kļuva bagāts, uzcēla sev skaistu māju un dzīvoja cepuri kuldams. Viņa dēls mācījās augstās skolās, un laime lutināja visu ģimeni.

Kaimiņi, tādu veiksmi redzēdami, brīnījās vien un sāka sačukstēties:

—    Kā tas mūsu kaimiņš, akmeņus vadādams, tādā bagātībā

iedzīvojies? Kur viņš ņēmis naudu, lai uzceltu tādu māju un tik plaši dzīvotu? Būs izracis apslēptu mantu!

No mutes mutē, no auss pie auss — galu gal'ā nabaga vīra noslēpums tapa zināms atklātībā -rvai nu viņa sievai niezēja mēle kādam visu izstāstīt, vai arī pats bija kur vārdiņu iebildis, kas to lai zina. Kādudien dēla biedri ņēmās apcelties:

—    Ej prom, mujķadesa! Mēs vairs negribam ar tevi spēlēties! Tavs tēvs ir par kalpu pie lauvas, kurš viņam maksā par kalpošanu!

—    Tas nav tiesa! — puisēns liedzās. — Mans tēvs nav nevienam par kalpu, viņš taču ir bagāts!

—    Eka, tu neko nesajēdz. Tēvs tev neko nestāsta! Tāpēc ka tu esi zaķpastala un muļķadesa!

To pateikuši, rotaļbiedri aizskrēja.

Puisēns apskaitās, dzirdēdams, ka vecāki no viņa slēpj savas bagātības avotu. Viņš devās pie mātes.

—      Māmiņ, — viņš sacīja, — mani rotaļbiedri runā, ka mēs agrāk esot bijuši nabagi. Tagad redzu, ka esam bagāti, dzīvojam llefnf mājā un mums netrūkst nenieka. No kurienes tāda pārticība? Viņi apgalvo, ka tēvs esot par kallpu pie lauvas un saņemot algu par kalpošanu. Vai tas būtu tiesa? Kāpēc jūs to slēpjat no manis? Vai es neesmu jūsu dēls un jau pietiekami pieaudzis?

—     Tiesa, dēliņ, māte atbildēja, rrtavs tēvs sadraudzējies ar lauvu. Viņš katru dienu nes lauvam barību un saņem par to lielu zelta gabalu. Kas tur slikts?

—    Es gribu redzēt mūsu labdari, to dāsno lauvu!

—             Labāk nevajag, dēl's. Lauva tevi nepazīst un var tev nodarīt ko ļaunu.

—      Ha, ha! — puisēns izaicinoši iesmējās. — Es neesmu ar pliku roku ņemams! Lai tik pamēģina, es viņam rādīšu!

Māte sāka raudāt un gausties par dēlla draugiem, kas viņu sakūdījuši. Viņa baidījās, ka lauva, puiku ieraudzījis, varētu saplosīt to vienā paņēmienā. Māte devās pie tēva un viņam visu izstāstīja. Tēvs sacīja dēlam:

—      Kā tev nāca prātā doties pie lauvas? Vai neesi padomājis, ka viņš var tevi saplosīt gabalu gabalos?

—      Ja jau viņš tev neko nenodarīja, kāpēc lai man nodarītu? Esmu gana stiprs un gana drosmīgs! Vienā mirklī tikšu ar viņu

galā! Lai tikai pamēģina rādīt zobus! — dēls lielījās. —Es neesmu nekāds zaķpastala, jūs mani velti par tādu uzskatāt! Tas zvērs man neko nevar padarīt!

Tēvs ar dēlu strīdējās, strīdējās — Idz dēls ņēmās draudēt, ka nositīšot viņu pašu, ja nedabūšot vārtiņu atslēgu, lai tiktu dzelzs sētā iekšā. To dzirdējis, tēvs iedeva atslēgu un sūtīja kalpu dēlam līdzi.

Pārdrošais puika devās uz vārtiņiem, atslēdza tos un iegāja nožogojumā, bet kalps palika gaidīt. Kad nočīkstēja vārtiņi, lauva piecēlās. Taču, redzēdams, ka ienācis tikai puika, nogūlās atpakaļ. Dēls droši tuvojās. Lauva atvēra rīkli, lai nomestu puikam zelta gabalu, taču puika nodomāja, ka lauva grib. viņu aprīt, un svieda tam ar cirvi. Cirvis iecirtās lauvam ķepā. Zvēru valdnieks uzlēca kājās un vienā kampienā saplosīja nesaprātīgo puiku.

Kalps gaidīja, gaidīja zēnu atpakaļ, taču nesagaidīja. Tad viņš uzrāpās kokā un no turienes ieskatījās nožogojumā. Tur kalps ieraudzīja to, kas bija palicis pāri no saimnieka dēla un lauvu, kurš laizīja ķetnu. Kalps tūlīt saprata, kas atgadījies, pārbijās un metās atpakaļ uz mājām. Ieraudzījusi kalpu vienu pašu, māte sāka kliegt:

—     Kur mans dēls? Kāpēc tu viņu atstāji un pārnāci viens pats?

•— Lauva viņu saplēsa, jo tavs dēls liauvam uzbruka! — kalps atteica.

To dzirdējusi, māte sāka vaimanāt un raudāt visā galvā. Saklausījis troksni, atsteidzās tēvs. Arī viņš sāka stenēt un vaidēt, padzirdējis, kas atgadījies. Taču ko tas līdzēja —ar vaimanām un raudām neviens vēli pie dzīvības nav. atgriezts.

Tēvs devās uz aizžogojumu, savāca dēla mirstīgās atliekas un apglabāja, uzveldams uz kapa lielu kapakmeni.

Pagāja kāds laiciņš. Tēvs sagatavoja gaļu un pienu lauvam. «Kas noticis — noticis,» viņš domāja, «to vairs nevar padarīt par nenotikušu. Nauda vajadzīga, kālab lai zaudēju zelta gabalu?»

Viņš pabaroja zvēru un pastiepa roku pēc zelta, taču lauva viņam neko nedeva. Zvēru karalis bija apskaities, jo domāja, ka virs pats viņam uzsūtījis nekaunīgo puiku.

Nākamajā dienā vīrs atkal devās pie lauvas un sāka lūgties:

.— Mūsu vecās draudzības vārdā, dod man zeltul Man visa nauda izsīkusi, nav vairs nenieka, pat maizes donu nevaru nopirkti Tiesa, tu nogalēji manu dēlu, bet es uz tevi nedusmojos. Lai bijis, kas bijis, — tur neko vairs nevar darīt. Es tev nesīšu gaļu un pienu, kā vienmēr, tikai dod man zeltul

Bet lauva vīram atbild:

—    Tiesa gan, tu man joprojām nes ēdamo un dzeramo un gaidi zelta gabalu. Taču starp mums vairs nav bijušās draudzības. Surp atnācis, tu lūkojies uz kapa pusi, un sirds tev pilna rūgtuma. Arī es, uzlūkodams savainoto ķetnu, vēl jūtu aizvainojumu, un man asinis iesitas galVā.

Vīrs ņēmās zvērēt un lūgties, sacīdamies visu aizmirsis. Zvēru valdniekam bija dāsna sirds—cik ilgi tādu raudāšanu klausīsies? Gahi galā viņš atmeta ar savainoto ķepu un norūca:

—     Lai notiekl Turpini nest man ēdamo un dzeramo, došu tev atkali pa vienam zelta gabalam. Tikai pielūko, netrāpies man pa ķērienam — ja bieži rēgosies man acu priekšā, visādi var gadītiesl

VALDNIEKMEITA UN MIROŅGALVA

Kas bijis, tas bijis, un bija tā. Kādam valdniekam bija trīs brīnumskaistas meitas. Reiz valdnieks devās izjādē — jāja, jāja un redz: turpat ceļmalā stalta pils, nenoskatītiesl Valdnieks lūkojās uz pili un priecājās, taču viņa zirgs negaidot iebruka kādā bedrē un nejaudāja vairs izvilkt kāju no tās. Vilka, vilka, kārpījās un spārdījās, taču nekā. Valdnieks nokāpa no zirga un raudzīja tam palīdzēt, taču viss velti. Arī galminieki saradās apkārt, mēģināja šā, mēģināja tā — nekāda labuma.

Tuvojās nakts, valdniekam bija jādodas atpakaļ uz pili un jāliekas gultā. Sapratis, ka zirgu atbrīvot neizdosies, valdnieks dusmās iesaucās:

—    Tam, kas izvilks mana zirga kāju no bedres, es došu savu vecāko meitu par sievul

Tikko viņš bija paspējis šos vārdus pateikt, no krēslas iznāca jauneklis, vienā mirklī atbrīvoja zirga kāju un atkal nozuda kā nebijis.

Valdnieks pārradās pilī un paziņoja vecākajai meitai, ka apsolījis viņu izprecināt. Tā kā bedre, kurā bija iekritis zirgs, atradās turpat pie skaistās pils, valdnieks nodomāja, ka zirgu atsvabinājis kāds no pils iemītniekiem. Tāpēc nākamajā rītā viņš pavēlēja vest savu meitu turp.

Meita piebrauca pie pils karietē kopā ar galminiekiem. Pēc tam galminieki devās atpakaļ, bet meitene devās iekšā pilī. Valdnieka meita ilgi jo ilgi sēdēja plašā un grezni iekārtotā zālē, gaidīdama kādu ierodamies. Visbeidzot durvis atvērās un zālē ienāca milzum lielis briesmīga izskata moris. Moris palocījās un atvēra lielas durvis, kas veda blakusistabā. Ak vai, šajā istabā uz paliktņa valdnieka meita ieraudzīja miroņgalvul Meitenei, kas drebēja un trīcēja aiz bailēm, moris paklanīdamies sacīja:

—     Tas ir tavs vīrs, tev ar viņu būs jādzīvo visu mūžu!

Nabaga meitene sāka skaļi vaimanāt. Nabadzītei sirds vai

lūza, iedomājot, ka viss mūžs būs jāpavada līdzās mironim. Viņa visu dienu staigāja pa pili, raudādama un gauzdamās par savu bēdīgo likteni. Pēc tam visu nakti meitene aizvadīja nomodā, tumsā sastingusi aiz šausmām.

Nākamajā rītā valdnieks sūtīja aukli izdibināt, kā viņa meitai skaistajā pilī klājas. Valdnieka meita, aukli ieraudzījusi, raudādama krita viņai ap kaklu un lūdzās, lai vedot viņu atpakaļ pie tēva, viņa nevienu mirkli vairs negribot te palikt. Auklei bija nabadzītes žēl, un viņa, ne vārda neteikusi, pārveda meiteni mājās.

Taču solījums paliek solījums. Nākamajā dienā valdnieks sūtīja uz skaisto pili vidējo meitu. Ari viņa atgriezās vienās asarās, gauzdamās, ka nejaudājot dzīvot ar briesmīgo miroņgalvu.

Tad jaunākā, karaļa mīļākā meita sacīja tēvam:

B9|S mani uz pili pie miroņgalvas, tēvs, lai notiek kas notikdams.

—     Mīļo meitiņ, ģfļ valdnieks iebilda, — ko tu esi nodomājusi? Es tevi loloju vairāk par vecākajām māsām un nespēju pieļaut, ka tu apprecies ar miroņgalvu! Kālab tev gandēt sev dzīvi?

—     Es gribu izmēģināt savu laimi, tētiņ! — jaunākā meita palika pie sava.

—     Labi jau labi, mēģini arī tu, ja tāda tava jgriba! — tēvs sacīja. Viņš bija ļoti nobēdājies.

Jaunākā valdnieka meita aizbrauca uz pili un iegāja greznajā zālē. Ari viņai pakaļ ieradās moris un pavadīja pie miroņgalvas. Lai kā izbijusies bija jaunākā meita, viņa tomēr piegāja miroņgalvai klāt, apmīļoja un sacīja:

—     Lai notiek, tagad esmu aizprecēta!

Nākamajā dienā valdnieks sūtīja veco aukli apskatīties, kā jūtas jaunākā, vismīļākā meitiņa. Aukle iegāja pilī un, meiteni ieraudzījusi, vaicāja viņai:

—     Kā tev klājas, meit? Vai vari ar vīru satikt?

—     Man klājas labāk par labu, mīļā auklīt! — meitene sacīja. — Man ir tāds vīrs, kāda nav nevienai visā pasaulē!

«Kas tiesa, tas tiesa!» vecā aukle nodomāja. Viņa steidzās atpakaļ un paziņoja valdniekam priecas vēsti: jaunākā meita dzīvojot labāk par labu un jūtoties ļoti laimīga, viņai esot tāds vīrs kā nevienai.

Valdnieks nopriecājās, bet abas vecākās māsas, to dzirdot, tapa domīgas.

—     Kā viņa var justies laimīga, ja izprecināta miroņgalvai? viņas brīnījās. Un, gribēdamas māsu pārbaudīt, viņas ar aukli nosūtīja pastarītei brīnumskaistu dārgakmeņu rotu.

—     Paprasi māsai, vai viņa negribētu to nopirkt. Saki, ka mēs abas sev tādas nopirkām! — māsas pavēlēja.

Aukle devās uz skaisto pili un vaicāja pastarītei:

—     Meitiņ, māsas liek vaicāt, vai tu negribi nopirkt sev šo rotu.

Jaunākā valdniekmeita paņēma rotu un sāka to aplūkot. Viņai nekad vēl nebija bijis tik skaistas un dārgas rotas. Tā meitenei ļoti patika.

Hl Man ļoti gribētos to nopirkt,: dārgā auklīt. Bet vispirms jāaprunājas ar vīru. Ja viņš piekritīs, tad es to pirkšu! — viņa sacīja.

To pateikusi, viņa izvadīja auklli, bet pati iegāja kādā no daudzajām pils istabām, apsēdās un apraudājās — viņa nezināja, kur ņemt naudu brīnišķajai rotai. Kamēr viņa raudaja, istabas durvis pavērās, ienāca moris un vaicāja, kāpēc viņa kundze raudot. Meitene izstāstīja morim savu rūpi. Moris devās pie miroņgalvas un visu tai pasacīja. Miroņgalva atvēra muti un pavēlēja:

—     Saki kundzei, lai viņa paņem atslēgas, kuras noliktas uz

pavarda malas tajā istabā, kurā viņa tagad atrodas, tad lai viņa ieiet nākamajā istabā — tu zini, kurā. Un lai ņem tik daudz naudas, cik viņai vajag.

Nākamajā dienā aukle ieradās atkal un vaicāja:

—      Ko lai saku tavām māsām? Viņas lika vaicāt, vai tavs vīrs ir ar mieru nopirkt tev rotu.

—     Kā nu ne, — sacīja meitene, — mīļā auklīt, ja es gribu nopirkt sev rotu, kāpēc lai viņš man neļautu un mani sarūgtinātu? Viņš man iedeva naudu, cik vien vajadzīgs.

Vecā aukle brīnījās nenobrīnīdamās. Nekādi nesapratusi, kā meitenei izdevies piel'abināt miroņgalvu, viņa atdeva pastarītei rotu, paņēma naudu un devās atpakaļ.

Uzzinājušas, ka jaunākā māsa nopirkusi rotu, vecākās vai plīsa aiz skaudības. Un bez kavēšanās izdomāja citu pārbaudījumu. Nākamajā dienā viņas atkal sūtīja aukli uz pili. Aukle sacīja pastarītei:

—     Tavas māsas aicina tevi šodien braukt līdzi uz pirti 1

Meitene padomāja, padomāja un sacīja:

—     Pagaidi mazliet, es iešu pie vīra un aprunāšos ar viņu. Palūgšu atļauju.

Viņa iegāja tukšā istabā, apsēdās un apraudājās — nabadzīte nezināja, kā lai brauc bez ratiem un zirgiem. Kamēr viņa raudāja, ienāca moris un pavaicāja, kāpēc kundze raudot. Meitene izstāstīja par māsu lūgumu. Moris devās pie miroņgalvas un vaicāja, kā būt. Miroņgalva sacīja:

—     Saki kundzei, l'ai pieņem ielūgumu. Un pavadi viņu līdz pils vārtiem.

Meitene ar mori izgāja no pils kopā ar aukli un redz — pilspriekšā visvisādi pajūgi, cits par citu greznāks. Pašā vidū — zeltīta kariete. Kalpones ar smaržzālēm jau gaida savu kundzi.

Meitene iekāpa zeltītajā karietē, aukle ar kalponēm sasēdās pajūgos un brauca uz pirti. Atkali māsas pārņēma skaudība un nenovīdība, tādu greznību redzot.

Nākamajā dienā viņas sūtīja aukli uz pili pie jaunākās māsas un lika sacīt, ka gribētu paēst pie viņas pusdienas. Pastarīte atbildēja, ka varēšot izšķirt šo jautājumu tikai tad, kad būšot aprunājusies ar vīru.

Viņa iegāja tukšā istabā un apraudājās, nezinādama, kā uzņemt māsas un ar ko pamielot. Te atvērās durvis, ienāca moris

un apvaicājās, kāpēc kundze skumdinoties. Uzzinājis kundzes asaru iemeslu, viņš devās pie miroņgalvas pēc padoma. Mirongalva uzklausīja mori, atvēra savas miroņa lūpas un sacīja'

—     Saki kundzei, lai viņa pavēsta auklei, ka māsas rīt tiek ielūgtas uz pusdienām. Tiklīdz aukle aizies, ieved kundzi ēdamistabā, tur viņai jāvienojas ar kādu no kalpiem, un rīt, kad māsas sēdēs pie galda, kalpam jāienāk un skaļi jāpaziņo: «Kundze, esi tik laipna un ieej uz mirklīti blakusistabā, tavs vīrs grib tev ko sacīt.»

Meitene izdarīja visu tā, kā moris licis.

Nākamajā dienā nešpetnās māsas atbrauca viesos pie pastarītes. Kad viņas ienāca ēdamistabā, abas bija gluži pārsteigtas Grezni izrotātajā ēdamistabā gaMs vai lūza no visādiem cienastiem. Ap galdu stāvēja uzposušies kalpi. Tādu greznību un tik bagātīgu mielastu viņas ne sapņos nevarēja iedomāties! Bet kalpi nesa iekšā aizvien jaunus un jaunus našķus. Beidzot ienāca kalps un skaļi sacīja:

—     Kundze, esi tik laipna un ieej blakusistabā, tavs vīrs grib tev ko sacīt.

Valdniekmeita tūlīt piecēlās no galda, iegāja blakusistabā un sāka runāties pati ar sevi, pie tam labi skaļi, lai māsas varētu dzirdēt. Pēc tam viņa atgriezās ēdamistabā un no jauna apsēdās pie galda.

Māsas aizvien vairāk mocīja ziņkāre un skaudība. Viņas slepus nožēloja, ka atteikušās no tādas bagātības un greznības. Un sacīja pastarītei:

—     Tagad mēs katrā ziņā gribētu iepazīties ar tavu vīru! Atved viņu pie mums!

Nabaga pastarīte iegāja blakusistabā, apsēdās un sāka raudāt. Kamēr viņa slaucīja asaras, klusītēm atvērās durvis, iekšā ienāca melns runčelis, paberzējās gar meitenes kājām un čāpoja atkal ārā, visu laiku atskatīdamies, it kā aicinātu sev līdzi. Valdnieka meita piecēlās un sekoja runčelim. Viņi izgāja cauri vairākām greznām istabām un nonāca brīnišķā dārzā. Tur zem kupla rožu krūma valdniekmeita redzēja guļam brīnumskaistu zeltmatainu jaunavu, skaistu jaunekli un mazu puisēnu. Viņi visi gulēja zālē, cieši aizmiguši. Saule cepināja, mazais puisēns viegli varēja apdegt. Meitenei kļuva viņa žēli — pastarīte pārsedza puisēna galvu ar savu lakatu. Pēc tam viņa ievēroja, ka zeltmates mati caurvīti ar dzelkšņainiem rožu zariem. Pārliekusies viņai pāri, valdnieka meita lēnītēm un pamazītēm ņēmās atbrīvot cirtu pēc cirtas, uzmanīdamās, lai gulētāju nepamodinātu. Kad zelta mati bija atsvabināti no dzeloņiem, zeltmate dziļi ieelpoja un viņas plaksti nodrebēja. Bet pastarīte izbijusies paslēpās aiz rožu krūma.

Zeltmate pamodās un brīnījās, redzēdama, ka viņas matos vairs nav dzeloņu. Viņa pamodināja jaunekli un vaicāja:

—     Skat, kāds atsvabinājis manus matus no dzeloņiem, es tagad esmu no burvības brīva! Kāds apsedzis puisēna galvu ar lakatu, lai pasargātu viņu no dzeļošās saules! Vai tu nezini, kas to izdarīja?

—    Nē, — sacīja jauneklis, — es cieši gulēju un neko nemanīju!

Tad zeltmate sacīja:

—    Lai tas, kas to visu paveicis, parādās! Es izpildīšu jebkuru viņa vēlēšanos!

Valdnieka meita, kas slēpās aiz rožu krūma, parādījās un sacīja:

—    Palīdzi man manā nelaimē, mās! Es pati darīšu visu, ko tu vēlēsies! Tēvs mani izprecināja miroņgalvai, un tagad manu vīru grib redzēt manas vecākās māsas. Kur lai es eju, kur man viņu mekllēt? Pasaki man to, un es nekad neaizmirsīšu tavu labo sirdi!

Meitenes vārdi bija satraukuši zeltmati.

—    Sis ir tas vīrs, kuru tu meklē! — viņa sacīja, norādīdama uz skaisto jaunekli. — Tas ir tavs vīrs!

Zeltmate — Zemes Skaiste, jo tā bija viņa, — pastāstīja, kā, dzīvodama pazemes valstībā, nolaupījusi zemes dēlu — šo skaisto jaunekli, kas viņai iepaticies, un nav vairs laidusi virszemē, dzīvo cilvēku valstībā, bet viņa vietā novietojusi pilī miroņgaiVu, kurai laiku pa laikam ļauts runāt. Taču viņa tikusi noburta — par sodu viņai nācies gulēt mūžīgā miegā. Lai viņa nevarētu aizbēgt, skaistos zelta matus caurvijušas dzeloņainās rozes.

—             Ņem viņu, un dodieties uz viņa pili! — zeltmate sacīja.

—   Es nožēloju, ko esmu darījusi. Par tavu labo sirdi un par to, ka tu mani atsvabināji, gribu ļaut viņam iet.

Pamodinājusi mazo puisēnu, zeltmate paņēma viņu pie rokas un nozuda rožu krūmā.

Valdnieka meita laimīga atgriezās pilī kopā ar savu jauno vīru. Viņi iegāja ēdamistabā, kur sēdēja pie galda un ēda pastarītes vecākās māsas. Abas, ieraudzījušas skaisto svaini, gandrīz nokrita no krēsliem un tikko nesāka raudāt aiz skaudības.

Bet pastarīte valdniekmeita ar savu vīru līdz pat šim laikam dzīvo veseli, laimīgi un pārtikuši.

TRĪS VĒLĒŠANĀS

Trīs draugi mēdza kopā vakariņot kādā krodziņā. Vienvakar tajā krodziņā gadījās iegriezties valdniekam, kurš bija pārģērbies par svētceļnieku. Valdnieks apsēdās atpūsties tajā pašā istabā, kur ēda vakariņas trīs draugi. Viņš ierunājās:

' — Sadomāju ienākt un pievienoties jums, lai mazliet atpūstos.

—    Laipni lūdzam, svētais vīrs, — draugi atbildēja. Un, nelikdamies par valdnieku ne zinis, turpināja ieturēties un apspriesties, jautri valododami. Viens sacīja:

—    Man gribētos apprecēt valdnieka meitu!

Otrs bilda:

—    Man gribētos, lai valdnieks man uzdāvina labāko zirgu no saviem staļļiem!

Trešais noteica:

—    Man neko nevajag, tikai gribētos tikt brīvam no parādiem.

Valdnieks visu dzirdēja. Nākamajā dienā, atgriezies savā pilī, viņš lika pasaukt visus trīs vīrus. Kad trīs draugus atveda pie viņa, valdnieks vaicāja:

—    Kas jūs tādi esat, kāds jūsu amats?

Draugi atbildēja:

—    Mēs esam nabaga nelaimīgie. Pa dienu grūti strādājam, bet vakarā satiekamies krodziņā, tur vakariņojam un kavējam laiku tīkamās sarunās.

Valdnieks turpināja:

—   Vai vakar, kad jūs krodziņā valodojāt, kāds tur ienāca?

Draugi sabijās, taču valdnieks mudināja:

—   Nebīstieties, sakiet taisnību!

Tad draugi sacīja:

—   Jā gan, vakarvakarā krodziņā atpūtās kāds svēts vīrs.

—   Pastāstiet, ko jūs spriedāt viņa klātbūtnē! — valdnieks pavēlēja.

—   Es sacīju: man gribētos apprecēt valdnieka meitu! — sacīja pirmais.

—   Lai notiek, — sacīja valdnieks, — ejam uz sieviešu istabām, kur dzīvo mana meita.

Viņi iegāja kādā bagātīgi izgreznotā istabā. Tur jau bija priekšā klāts galds, uz kura atradās liels trauks ar trejādām vīnogām — gaišzaļām, sārtām un tumšsarkanām. Nabagam aizsēja acis ar lakatu, bet valdnieks teica:

—   Tu redzēji traukā dažādas vīnogas — zaļas, sārtas un sarkanas. Tagad ņem pa vienai un nogaršo. Ja tu pateiksi, kuras ēd, es došu tev savu meitu par sievu.

Nabags sāka pa vienai ēst vīnogas, taču nejaudāja atšķirt, kura za]a, kura sārta, kura sarkana. Eda, līdz trauks bija tukšs.

Valdnieks vaicāja:

—   Kuras bija visgaršīgākās?

—   Visas garšoja vienādi labi, — nabags atbildēja, — visas bija garšīgas!

—   Ja tev vienādi labi garšo visas vīnogas, — valdnieks sacīja, — kā gan tu atšķirsi, kuram kura meita — nabagam, amatniekam vai valdniekam? Ej labāk mājās un strādā kā senāk, bet mana meita paliks pie savām rūpēm.

Neveiksmīgais precinieks devās mājās.

Valdnieks pavaicāja otram draugam:

—   Un ko tu sacīji svētā vīra klātbūtnē?

Nabags atzinās:

—   Es sacīju: kaut valdnieks man uzdāvinātu vislabāko zirgu no saviem staļļiem.

—   Ej uz maniem staļļiem un izvēlies vislabāko zirgu! — valdnieks pavēlēja.

Valdnieka kalpi aizveda nabagu uz staļļiem. Nabags tur izvēlējās zirgu savā gaumē. Valodnieks sacīja:

—   Tagad vari jāt mājās.

Nabags sēdās zirgā un jāja mājup.

it.,— Un tu? Ko tu vēlējies? — vaicāja valdnieks trešajam.

—    Es sacīju — man neko nevajag, tikai gribētos atbrīvoties no parādiem! rnabags atzinās.

—    Kur tas redzēts, ka nabagam nebūtu parādu, ja pat man, valdniekam, parādu vairāk nekā vajag!? Bet lai notiek! Es varu atbrīvot tevi no rūpēm, atbrīvojot no tavas dumjās galvas!

Un valdnieks lika nocirst nelaimīgajam galvu.

VALDNIEKS UN LAUPĪTAJI

Kādas valsts galvaspilsētā sākās neskaitāmas laupīšanas un zādzības. Gan ķēra, gan vajāja zagļus un laupītājus, bet nekādi nejaudāja visus izķert. Valdnieks bija neapmierināts. Brīnīdamies par tik veikliem zagļiem, viņš sūtīja aizvien jaunus ķērājus laupītāju medībās, taču laupīšanas notika aizvien biežāk, neviens vairs nebija drošs par savu mantu, bet zagļus noķert nekādi neizdevās.

Kādudien pie valdnieka ieradās nabadzīga sieviete, kurai zagļi tonakt bija nozaguši piecas veclaicīgas zelta naudiņas. Viņa sacīja valdniekam:

—     Jūsu augstība, es neesmu bagāta, tāpēc lūdzu noķert zagļus un sodīt viņus, lai es varētu saņemt atpakaļ savas naudiņas. Ja šīs zemes valdnieks nav spējīgs to paveikt, tad viņam nav tiesību saukties par valdnieku. Lai valdnieks kāpj zemē no troņa, es ieņemšu viņa vietu. Un tad, to es' varu zvērēt, zagļi tūlīt tiks noķerti!

Valdnieks jutās ļoti pārsteigts un nokaunējies, tādu valodu dzirdēdams. Viņš sacīja:

—     Esmu sapratis savu neizdarību. Ej mājās, es iešu ķert zagļus.

Tās pašas dienas vakarā valdnieks pārģērbās zemnieka drānās, paņēma bisi un izgāja no pils. Viņš devās uz pilsētu, ilgi

klaiņoja pa iel'ām, līdz beidzot satika divus laupītājus. Nopratis, ka abi gatavojas kādu apzagt, viņš piebiedrojās tiem un teica:'

—    Gribu ar jums kopā laupīt. Ņemiet mani pulciņā.

Laupītāji viņu pamatīgi nopētīja un vēlīgi sacīja:

—    Mēs labprāt ņemtu tevi pulciņā, bet tāds gods ir jānopelna. Tev jāvar kas tāds, ko citi nevarētu. Viens no mums saprot suņu valodu, otrs pa gabalu zina teikt, ko |audis mājā dara — guļ vai neguļ. Ko tu proti?

Valdnieks, runādams ar laupītājiem, bija viņus pazinis: viens no tiem bija sardzes priekšnieks, otrs — valdnieka padomnieks. Turpretī abiem ne prātā nenāca, ka nabadzīgi apģērbtais svešinieks varētu būt valdnieks. Tāpēc valdniekam bija padoms rokā un viņš sacīja:

—    Es arī šo un to pieprotu. Ja, lai Dievs pasarg*, notiktos, ka mūs noķertu, nodotu sardzes rokās vai iesēdinātu cietumā, tad es spēju mūs visus izpestīt no ķezas un glābt no cietuma!

Laupītāji viņam nenoticēja. Viens no viņiem sacīja:

—    Ja tā būtu, tad tu esi vērtīgāks par vērtīgu, labāku.ceļabiedru mēs nemaz nevarētu vēlēties. Lai notiek, nāc mums līdzi. Ja ir tā, kā tu saki, tad mēs kopā varam veikt lielas lietas. Sacīsim, apzagt valdnieka mantnīcu.

—    Kāpēc gan ne? — otrs laupītājs viņam pievienojās.

—    Mēs varam apzagt mantnīcu šodien pat, — valdnieks piedāvāja.

Visi zvērēja cits citam uzticību un devās laupīt valdnieka mantnīcu. Pa ceļam viņi dzirdēja suņus rejam un vaicāja tam, kurš sacījās protam suņu valodu:

—    Ko tur suņi ziņo cits citam, suņu mēles pratēj?

—    Suņi spriež: «Re, tur iet trīs gabali, un viens no viņiem ir valdnieks.»

—    Tu neko nesaproti no suņu valodām! — smēja abi pārējie.

Neņemdami runāto vērā, abi laupītāji kopā ar valdnieku devās uz pili un iekļuva tajā pils daļā, kur glabājās valdnieka manta.

—    Vai tu vari pateikt, cik cilvēku šobrīd sargā mantu un ko viņi dara? — abi pārējie vaicāja tam, kurš bija teicies zinot, ko dara ļaudis ikvienā mājā.

—     Tur stāv sardzē četrdesmit vīru, — uzrunātais sacīja, no tiem trīsdesmit deviņi guļ, bet viens ir nomodā.

—     Pagaidīsim, kamēr ari šis aizmieg! — ieteica otrs laupītājs.

Viņi kādu laiku pagaidīja, pēc tam darīja savu darāmo — divi laupītāji ielīda mantnīcā un to izlaupīja, bet trešais — valdnieks nabaga drānās — stāvēja sardzē. Veicamo paveikuši, visi trīs izgāja no pils. Valdnieks sacīja laupītājiem:

—     Neskrieniet tik ātri! Tagad sadalīsim laupījumu. Es arī gribu saņemt savu da|u!

Abi pārējie tikai pasmējās.

—     Kad mēs nākamreiz kādu apzagsim, tad tu dabūsi savu daļu. Bet tagad taisies, ka tiec!

Valdnieks atvadījās no viņiem, atgriezās pilī un likās gulēt. Nākamajā dienā viņš sasauca karalisko padomi un teicās nolēmis apspriest svarīgus lēmumus. Pēc šādu tādu lēmumu apspriešanas valdnieks paaicināja pie sevis sardzes priekšnieku, kurš prata suņu valodu, un vaicāja:

—     Saki man, sardzes priekšniek, — ko runāja suņi, kad tu šonakt ar diviem vīriem staigāji pa pilsētu?

Tagad sardzes priekšnieks un valdnieka padomnieks visu saprata. Gaužām pārbijušies, viņi pazina valdnieku savā pagājušās nakts ceļabiedrā. Abi nelieši metās valdniekam pie kājām un lūdzās viņus apžēlot. Valdnieks sacīja:

—     Es tiku apsolījis, ka glābšu jūs no cietuma un izpestīšu no ķezas, un savu vārdu turēšu. Bet jums jādara, ko pavēlu. Tas ir — jādod man mana daja, kuru jūs vakar pievācāt, jāatdod nabaga sievietei piecas zelta naudiņas, kuras jūs viņai nozagāt, un jānoliek vietā viss cits, ko esat paņēmuši.

Ar to pašu valdnieka padome bija beigusies. Laupītāji atdeva salaupītos labumus, un valsts galvaspilsētā izbeidzās zagšanas un laupīšanas. Ļaudis atviegloti uzelpoja un dzīvoja bez rūpēm, bet valdnieks saprata, ka zaguši un laupījuši tikai viņa paša sargi un padotie.

MOSKO UN TOSKO

Divi brāļi — Mosko un Tosko — izvēlējās visvieglāko amatu: tapa par zagļiem. Staigāja no ciema uz ciemu, glūnēja cauri žogiem, izlūkodami, kur kas atrodams, lai stieptu prom visu, kas nav piesiets. Viņiem bija viena māsa — meitene precību gados —, un viņi meklēja māsai līgavaini, lūkodamies pēc tāda, kas varētu viņiem zagļu amatā palīdzēt. Kādudien viņi satika puisi no kaimiņu ciema. Puisis izskatījās tīri brašs. Brāļi apsveicinājās ar puisi un sacīja viņam:

—    Vai gribi, dosim tev savu māsu par sievu?

—   Vispirms gribu viņu redzēt, pēc tam pateikšu! — tā puisis.

Brāļi aizveda puisi uz savu māju. Puisim māsa iepatikās — viņa bija smuidra un daiļa no vaiga. Viņš piekrita ņemt zagļu māsu par sievu. Tika sarīkotas greznas kāzas. Taču vēlāk, kad puisis redzēja, ko brāļi no viņa grib, sāka domāt, kā tikt no zagļiem vaļā — viņš negribēja zagt. Jaunais vīrs aizveda sievu uz savu paša būdeli, lai tā būtu cik nabadzīga būdama.

Mosko un Tosko samierinājās — pret paša gribu nevienu zagt nepiespiedīsi, tādu amatu ar spēku neiemācīsi. Bet paši turpināja zagt, kamēr jaunlaulātie dzīvoja laimīgi un saticīgi.

Kādu dienu brāļi aizgāja apciemot savu māsu. Viņus saņēma saimniece viena pati Ј vīrs bija aizgājis uz dzirnavām. Brāļi apsēdās un sāka ar māsu runāties. Pēc brītiņa Mosko sacīja:

—    Māsiņ, man slāpst!

Māsa atnesa stopiņu ar ūdeni. Mosko ieskatījās stopā un ieraudzīja ūdenī atspoguļojamies lielu cūkas šķiņķi, kas bija pakarināts pie griestiem kaltēties. Viņš pasniedza stopu brālim, sacīdams:

—    Se, padzeries un palūko, cik brangs!

Tosko pašķieba stopu, padzērās un arī ieraudzīja šķiņķi. Mosko pavaicāja:

—     Vai nav tiesa, Tosko?

—    Tiesa gan, Mosko, — brangāks par brangu!

Abi bija sapratušies no viena acu uzmetiena un sazinājušies skaidrāk, nekā vārdus pārmīdami.

Vakarpusē pārnāca māsasvīrs no dzirnavām. Viņš pavaicāja

sievai, vai viņa prombūtnē kas atgadījies. Sieva sacīja, ka brāļi atnākuši pasērst.

—    Vai viņi tev ko lūdza? — vīrs noprasīja.

—    Tikai ūdeni padzerties.

—    Un tu iedevi?

ļ— Iedevu gan. Atnesu stopiņu, lai dzer, cik jaudā.

—    Un abi divi dzēra?

—    Dzēra gan.

—    Vai kaut ko sacīja?

-rr Mosko noprasīja Tosko: «Vai tiesa?» — bet Tosko atteica, ka brangāks par brangu. Laikam runāja par ūdeni, kas bija auksts un garšīgs.

—     Hm, — vīrs norūca, gluži kā neticēdams. Pazīdams sievasbrāļus, viņš bija izpratis abu nodomus — neba jau vientiesis. Viņš noņēma šķiņķi un paslēpa klētī zem tukšas mucas.

Viņi pavakariņoja un, kā jau kārtīgā mājā klājas, gāja pie miera.

Nakts vidū abi negantnieki klusītēm iezagās dūmistabā, taču šķiņķi neatrada. Tad Mosko piespieda ausi pie guļamistabas loga, bet Tosko sāka ņaudēt kā kaķis. Māsa, to izdzirdusi, vaicāja vīram:

—    Vīriņ, vai tu labi noglabāji to gaļu?

—    Labi gan, pabāzu klētī zem tukšas mucas.

Tā Mosko uzzināja, kur palicis šķiņķis. Abi devās uz klēti. Tosko pasita šķiņķi padusē, un brāļi deva kājām vaļu.

Pēc brītiņa sieva vīram vaicā:

Ej, vīrs, un apskaties, vai kaķis nav ticis gaļai klāt, šim ir labs deguns, saož šķiņķi pa gabalu.

Vīrs iegāja klētī, skatās — gaļas nav. Un tūlīt atcerējās, ka pie loga divreiz kaķis ņaudēja. Viņš noprata, kas tas bijis par kaķi, un metās gūstīt zagļus. Vīrs drīz vien abus panāca, jo Tosko nevarēja ātri paskriet, smago šķiņķi stiepdams. Tumsā māsasvīrs, Mosko balsi atdarinādams, ierunājās:

K9 Vai tu neesi piekusis, to gaļu stiepdams? Dod man, es panesīšu!

Tosko, nodomājis, ka tas ir viņa brālis, kas runā, iedeva šķiņķi un skrēja tik uz priekšu. Māsasvīrs atgriezās mājās. Pēc brītiņa Mosko panāca Tosko, saķēra viņu aiz rokas, bet nevarēja sataustīt gaļu.

*— Kur tad šķiņķis? — viņš noprasīja.

—    Kā, kur? Vai tad nav pie tevis?

. _ Tu taču pirms maza brītiņa prasīji, lai dodu tev panest, un es iedevu! — Tosko sacīja.

— Neko es tev neesmu prasījis, nedz tu man ko devis! — Mosko sirdīgi iebrēcās.

— Ak tā? Tad jau tas būs bijis mūsu svainis! Tas viltnieks pašu velnu var apvest ap stūri. Bet gan es viņu piemānīšu. Gaidi mani atpakaļ!

To pateicis, Tosko nozuda tumsā. Pa taisnāko ceļu aizsteidzies svainim priekšā, zaglis pagaidīja pie vārtiņiem, pārmainīja balsi un, svainim nākot, viņa sievas balsī prasīja gaļu, sacīdamies to nolikt drošā vietā. Vīrs nepamanīja krāpšanu, jo Tosko bija liels meistars runāt smalkā balstiņā. Un iedeva zaglim šķiņķi, pieteikdams labi noglabāt. Pēc tam viņš devās gulēt, bet Tosko metās atpakaļ. Mosko sagaidīja brāli norunātajā vietā, un abi zagļi metās projām no ciema, lai saceptu un apēstu nozagto gaļu.

Pa to laiku vīrs bija iegājis istabā un atradis sievu gulftā aizmigušu. Viņš saprata, ka piekrāpts, un devās atpakaļ, cerēdams panākt sievasbrāļus. Palūkoja šur, palūkoja tur — līdz ieraudzīja lauka vidū uguntiņu mirgojam. Viņš klusītēm zagās turp un atrada zagļus cepam gaļu pie ugunskura. Vīrs pieliecās un sataustīja atdzisušu oglīti, ko brāļi bija paspēruši sānis no ugunskura. Ar to viņš nosmērēja sev seju tik melnu kā morim. To izdarījis, viņš pēkšņi parādījās pie ugunskura, izbolījis baltas acis, un, rādīdams baltus zobus, sāka lēkāt un vicināt rokas. Tosko, kas grozīja iesmu, pusnakts viesi pamanījis, sastinga aiz bailēm — nodomāja, ka uzklīdis vilkacis vai pats nelabais. Tieši spoku stundā visādi nešķīstie blandās apkārt. Tosko pamodināja brāli, kas snauda pie uguns. Abi zagļi bija līdz nāvei pārbijušies. Nospļāvās un aizbēga kā velna plēsti.

Svainis tikām paņēma gaļu un pārnesa mājās. No rīta viņš sacīja sievai:

Ej un uzlūdz savus brāļus uz vakariņām.

Sieva darīja, kā vīrs teicis.

—     Nāciet, brāļi, pie mums uz vakariņām! — viņa aicināja. Vakara Mosko un Tosko ieradās — bija klāt kā naglas. Saim-

nieks nolika katram priekšā pa pusceptam gaļas gabalam no tā paša šķiņķa. Abi grauza, grauza —nekādi sagrauzt.

—    Paklau, svaini, — viņi sacīja, — kāpēc tu mums cel priekšā tādu pusjēlu gaļu?

—    Tā taču ir tā pati, kuru jūs nakti cepāt uz lauka. Tādu, kā jūs to sacepāt, nu ceļu jums priekšā. Kas tad vainīgs, ka ne* izcepāt līdz galam?

—    Tā, tā. Tad tu būtu tas vilkacis, kas mūs tā pārbiedēja?

—    Es pats. Bet tas mani netraucē sēsties pie vakariņu galda kopā ar jums un draudzīgi paēst, ko Dievs devis, lai dzīvotu tālāk mierā un saderībā.

Tā viņi visi kopā pamatīgi ieturējās, parunājās par šo un to. Kopš tās dienas abi brāļi atmeta savu grēcīgo nodarbošanos, sāka pārtikt no godīga darba, un ciema ļaudis atsāka viņus cienīt, necirta vairs durvis ciet viņiem degungalā, kā Rdz tam tas dažkārt bija gadījies.

ZEMKOPIS, KAS GĀJA PEĻŅĀ

Kāds zemkopis, sabijis svešās zemēs, kurp aizgāja peļņā, kādudien nāca mājup. Netālu no dzimtā ciema viņš satika krodzinieku.

—    Labdien! — zemkopis padeva labdienu. — Pastāsti, kā klājas! Vai manās mājās viss kārtībā?

—    Laba diena, labu veiksmi tev pārnākot! — krodzinieks sacīja. — Tavās mājās, paldies Dieviņam, klājas labi. Mājinieki dzīvo raženi kā gaiļi pa papuvi, vienā līksmībā kā Dieva ausi. Grēks būtu žēloties. Tikai.jūsmājās nesen suns nosprāga.

—    2ēl gan! — sūrojās zemkopis. — Kas tad sunim notika?

—    Sunītis pārēdās gaļu.

—    Kur tad mūsmājās gadījās tāds lērums ga]as?

—    Jūsu vērši nobeidzās, gaļas bija daudzum daudz.

—    Kā tā? Kādē] tad vērši nobeidzās?

—    Pārstiepās nabadziņi. Vilka kapakmeni saimnieces kapam, pūlējās atspērušies, kamēr gar zemi un pagalam gan.

—    Kādu kapakmeni? Vai tad mana sieva mirusi?

—  Vispirms viņas brālis nomira. Raudāja nabadzīte, gauži bēdāja, nekādi nejaudāja remdēties, līdz pati nomira.

—   Kā tad tā? Man nav vairs neviena tuvinieka? Un māja stāv tukša?

—    Ko tu tur mels, kā tad lai māja tukša stāvētu? Visu laiku pilna, ļaudis nāk un iet. Es to māju paņēmu sev, lai nolīdzinātu tavu parādu. Tur, kur karājās tavas bises, tagad karājas vīna krūkas. Durvis dienu un nakti vajā, ļautiņi staigā iekšā un ārā-— dzīvojam vienos priekos.

JAUNĀKAIS BRĀLIS — VĀRGAIS UN SLIMĪGAIS

Reiz dzīvoja trīs brāļi, viņiem bija viena pati māsa. Kad māsa paaugās, brāļi ņēmās spriest, kam viņu izprecināt. Vecākais sacīja:

—             Izprecināsim viņu kādam no kaimiņciema. Tas ir vienas dienas gājuma attālumā, tad būsim bieži ciemiņi pie māsas.

Vidējais sacīja:

—   Ari uz tālāku ciemu māsa var iet tautiņāsļfiffvarēsim doties ciemos un māsu aicināt ciemoties. Nekādas vainas.

Jaunākais brālis, kurš bija vārgs, slimīgs un pie tam vēl plikpauris, sacīja:

—    Nē, nē! Ciemā, kas ir triju dienu gājuma attālumā, ir visbagātākais līgavainis! Izprecināsim māsu viņam, lai dzīvo pārtikusi.

Brāļi piekrita un izprecināja māsu bagātajam līgavainim no tālā ciema, triju dienu gājuma attālumā.

Pagāja kāds laiciņš. Brāļi sailgojās pēc māsas. Un nolēma aizbraukt viņai pakaļ, lai māsa kādu laiku paciemotos dzimtajā mājā.

Vecākais brālis devās māsai pakaļ. Kad māsasvīrs ieraudzīja svaini, viņš ļoti nopriecājās — iznāca pretī, apskāva un nomutēja radagabalu. Pēc tam aicināja istabā un sauca sievu: -t*i Paskat, sieviņ, kāds rets viesis ieradies mūs apciemot! Tavs vecākais brālis! Vecākais, kā zināms, ir vismīļākais brālis, visdārgākais viesis!

Viņš lika sievai cept rausi un gatavot cienastu.

Bija klāt vakariņu laiks. Māsa uzklāja galdu, sarūpēja visvisādus ēdienus. Saimnieks nolauza gabalu rauša, nokoda pāris kumosu, pēc tam noslaucīja muti, cēlās no galda un noteica:

—     Paldies Dievam, esmu paēdis vai ari ne, tomēr tas nav no svara, mans viesis gan katrā ziņā ir paēdis!

To teicis, vīrs devās gulēt. Arī viesim nācās celties no galda, nepaspējušam nenieka nobaudīt, un likties gulēt ar tukšu vēderu.

Nakts vidū saimnieks piecēlās un sacīia sievai:

—     Atnes rausi un plāceņus, kuri palika uz galda! Briesmīgi sagribējās ēst!

Sieva atnesa sagatavotos cienastus, un skopais saimnieks apēda viens pats visu līdz pēdējai kripatiņai.

Vecākais brālis piecēlās rīta agrumā — viņš visu nakti bija novalstījies bez miega, izsalkums nejāva gulēt. Abi ar saimnieku iedzēra pa kafijas tasei, pap|āpāja šo un to, pēc tam viesis pavaicāja:

—     Vai tu neatlaistu māsu paciemoties pie brāļiem? Tikai pāris dieniņas! Mēs visi esam pēc viņas gauži noilgojušies.

Taču vīrs izdomāja aizvien jaunas atrunas: šādu, tādu un vēl citādu iemeslu dēļ viņš ne dienu nejaudājot bez sievas iztikt. Tā vecākais brālis pārbrauca mājās tukšā — bez māsas un ar tukšu vēderu.

Dzirdējis, kā vecākajam gājis, vidējais brālis sacīja:

—     Tagad mana reize doties māsai pakaļ. Nelikšos mierā, iekams nebūšu atvedis viņu Šurp!

Vidējais brālis devās ceļā. Pēc trim dienām viņš sasniedza māsas māju. Tur atkārtojās mats matā tas pats, kas bija noticis ar vecāko brāli. Arī vidējais brālis pārradās viens pats un ar tukšu vēderu.

—     Jums nekas neiznāca, tāpēc man jātiek ar visu galā! — sacīja jaunākais brālis plikpauris. — Lai notiek kas notikdams, čs gan pārvedīšu māsu mājās!

Jaunākais brālis ieradās māsas mājā. Svainis, viņu redzēdams, ļoti nopriecājās — iznāca pretī, apskāva, nomutēja. Un sacīja sievai:

- Paskat, siev, kas ieradies ciemos! Tavs jaunākais brālis! Bet jaunākais brālis, kā zināms, ir visvārgākais un slimīgākais,

uzņemsim viņu kā nākas! Cep rausi un sarūpē gardas vakariņas!

Nāca vakariņu laiks, saimnieks ar viesi apsēdās pie galda, uz kura rindojās trauki ar gardiem ēdieniem. Saimnieks nolauza* gabalu rauša, norija pāris kumosu, pēc tam noslaucīja lūpas, cēlās augšā no galda un teica:

—   Paldies Dievam, esmu vai neesmu ieturējies, toties viesis ir ieturējies!

To pateicis, viņš iegāja blakusistabā.

—    Kā rādās, tad saimnieks šodien vēlu pusdienojis! — iesaucās plikgalvis. — Bet es esmu izsalcis, trīs dienas no vietas gājis un gājis, vēderā nav ne krikumiņa, tāpēc gribu kārtīgi ieturēties!

Sēdēdams viens pats pie galdā, viņš ņēmās pamatīgi nobaudīt gardos ēdienus — paēda, cik sirds kāro. Visu notiesājis, viņš ieraudzīja pannā vēl pēdējo rauša gabaltu.

- Nācj māsiņ, — plikpauris pasauca. — Apēd ari tu gabaliņu rauša!

—    Nē, nē! — māsa atsaucās. — Esmu paēdusi.

Plikgalvis pasauca suni, kas sēdēja istabas kaktā, un atdeva tam visu, kas vēl bija uz galda.

Saimnieks bija pārskaities, taču neuzdrīkstējās neko sacīt. Pēc vakariņām plikgalvis izlikās, ka viņam gauži nāk miegs,— nolikās gulēt tajā pašā istabā, kur kurējās pavards. Un sāka snaust. Saimnieks devās gulēt ar tukšu vēderu. Viņš grozījās no viena sāna uz otru, līdz nevarēja vairs izturēt un pasauca sievu.

—     Sieviņ, pataisi man ko paēst! — viņš sacījai^-fŠausmīgi gribas ēst!

—     Ko tu labāk gribētu? Varu izcept plāceni: vai izvārīt viru! — sieva čukstus piedāvāja.

—     Vienalga, tikai labi ātri! — vīrs nepacietīgi teica. — Pasteidzies, es mirstu badā!

Sieva paņēma raugu, ātri iejauca mīklu, devās pie pavarda un ieraka plāceni karstajos pellnos. Plikpauris, kurš tikai izlikās aizmidzis, viņu novēroja. Viņš pielēca kājās un tuvojās pavardam.

—     Ko tu tik vēlu te dari, mās? — brālis vaicāja.

—    Neko, atnācu nodzēst uguni pavardā.

iji Paklausies, ko es tev teikšu, — viņš klusām sacīja, — cik

labi, ka varam parunāties divi vien. Mēs, tavi brāli, nolēmām sadalīt mūsu laukus, pjavas un ganības.

To pateicis, plikgalvis paņēma kruķi. Un turpināja:

—             Vecākajam pienāksies tas gabals, kas atrodas, l'ūk, te pie mājas, bet beidzas pie diviem ozolliem!

Runādams viņš ar kruķi iebakstīja karstās ogles mīklā.

—              Vidējam dosim to zemi, kas sākas pie abiem ozoliem un beidzas tur, pie tā grāvjaf — sacīja plikpauris, turpinādams bakstīt mīklu ar kruķi^Bet man, vai zini, paliks pārējais, tas no tās tur vietas līdz šai te vietai!

Plikgalvis bija pamatīgi sabakstījis plāceni ar kruķi, samaisījis mīklu ar pelniem — tur nekas ēdams vairs nevarēja iznākt. Māsa apmulsa, brālī klausīdamās, pēc tam viņa iekoda lūpā un iesaucās:

—Vai, vai, ko tu izdarīji! Tur, uz oglēm, cepās pllācenis manam vīram!

—    Ko tu saki? — brālis brīnījās. — Man nebija ne jausmas! Un viņš atkal nolikās snaust.

Māsa devās pie sava vīra un izstāstīja visu, kā bijis.

—    Es nomiršu badā! — vīrs sūkstījās. I| Izvāri ātrāk viru! Sieva ielika katliņā visu, kas gadījās pie rokas, ielēja ūdeni

un uzlika katlu uz oglēm. Plikgalvis, kas bija viņu paslepen novērojis, piecēlās un pienāca kllāt. Redzēdams, ka ūdens grasās vārīties, viņš vaicāja:

—    Ko tu te dari, mās?

Es vakar nepaspēju tikt galā ar vēju, — māsa sacīja.

—   Negribu to atstāt uz ritu.

—  Cik labi! — brālis iesaucās. — Pie viena izmazgāsi arī manu fesku!

Un viņš iemeta savu netīro fesku katM.

—    Ko tu izdarīji! — māsa iesaucās. — Tur vārās vira!

Taču bija par vēlu — vira izšļakstījās ugunī, bet katla dibenā peldēja plikpaura netīrā feska.

Māsa atkal izstāstīja visu vīram.

—  Ej izslauc govi! — viņš sacīja. — Es vismaz padzeršos pienu!

Sieva devās slaukt govi, bet plikpauris klusītēm izzagās no istabas, sekoja viņai un paslēpās patrepē. Kad māsa bija izslau-

kusi govi, viņš tumsā panācās viņai pretī un pārvērstā balsi ierunājās:

—     Siev, es to pienu tepat izdzeršu, citādi tas plikpauris vēl ko savārīs!

Māsa, brāli nepazinusi, iedeva viņam ķipīti. Plikpauris izdzēra visu pienu, līdz pēdējai lāsītei.

Istabā ienākusi, viņa ieraudzīja savu vīru nepacietīgi gaidām.

—     Ko lai iesāku? Laikam nāksies doties uz sakņu dārzu un paēsties svaigus kāpostus! — sacīja vīrs, aprunājies ar sievu.

Saimnieks iegāja sakņu dārzā un sāka šķīt kāpostu lapas. Plikgalvis izlavījās no mājas, paķēra pagali, ņēmās zvetēt svainim pa muguru un pilnā kaklā bļaut:

—     Māsiņ, māsiņ! Nāc ātrāki Sakņu dārzā ēzelis, ēd nost kāpostus!

Saimnieks aizbēga, aiz kauna neuzdrīkstēdamies pat ierunāties. Viņš likās gulēt ar zili sazilinātu muguru un izsalcis — tā arī nomocījās līdz rītam.

No rīta plikgalvis priecīgi apsveica saimnieku, it kā nekas nebūtu noticis. Arī saimnieks neko neizrādīja. Abi padzēra kafiju. Plikgalvis vaicāja:

—    Vai laidīsi sievu paciemoties pie brāļiem uz dažām dienām vai arī tev atkal atradīsies tūkstoš iemeslu viņu neatlaist?

Svainis nobijās, ka sievasbrālis varētu izstāstīt visiem radiem un kaimiņiem, kādu sodu šis par savu skopumu saņēmis. Un nolēma ]aut sievai ciemoties pie brāļiem.

Tā plikpauris atgriezās dzimtajā ciemā priecīgs un apmierināts kopā ar māsu. Mājās viņš izstāstīja brāļiem, kā pārmācījis skopo svaini, ne velti viņš esot jaunākais brālis — vārgākais un slimīgākais.

APĶĒRĪGĀ JAUNUVE

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja vīrs ar sievu. Viņiem bija viens vienīgs dēls.

Kad dēl! am nāca laiks līgavu lūkot, vecāki ieteica viņam noskatīt meiteni no pašu ciema. Jauneklis lūkoja, lūkoja, taču neko nesalūkoja — neviena nelikās piemērota. Tad vecāki ļāva viņam vaļu meklēt sievu, kur un kā pats vēlas.

Dēls nopriecājās, ka viņam (auta brīva vaļa, un devās uz pilsētu. Tur dzīvoja kāds skroderis, jaunekļa tēva draugs. Jauneklis ieradās pie skrodera un sacīja:

—    Esmu nācis lūkot sev sievu. Neviena mūsu ciema meitene nav man pa prātam. Tāpēc atnācu šurp. Varbūt mana tēva sensenais draugs man palīdzēs atrast to meiteni, kuru meklēju?

—     Kā dzirdēju, vienā ciemā dzīvo ļoti jauka meitene precību gados, — padomājis sacīja skroderis,diemžēl viņa savam tēvam ir vienīgā meita, citu bērnu viņam nav, bet sieva nesen nomira. Tāpēc tēvs pat dzirdēt negrib par precībām, nelaiž preciniekus mājai ne tuvu.

—    Tas nekas, — sacīja jauneklis, — ar tēvu es tikšu galā. Ja tikai meitene būtu īstā.

—     Rīt būs gadatirgus, — sacīja skroderis, — viņas tēvs noteikti ieradīsies.

Jauneklis atgriezās mājās, bet ņo rīta piecēlās jau mazā gaismiņā un devās uz pilsētu. Skroderdarbnīca bija turpat tirgus laukumā, un skroderis jau strādāja. Viņš pacienāja agrīno viesi ar kafiju un, kad no burzmas iznira garš, sirms zemkopis, parādīja viņu jauneklim. Puisis nopētīja iecerētās tēvu un jutās apmierināts J vecā vīra drānas bija tīras, kārtīgi salāpītas.

Pēc pusdienas tirdzinieki sāka izklīst. Arī meitenes tēvs kopā ar saviem kaimiņiem devās projām. Jauneklis atvadījās no skrodera un gāja viņam pakaļ. Pusceļā puisis gājējus panāca, apsveicināja, novēlēja laimīgu ceļu. Tālāk viņi gāja kopā. Jauneklis jautri valodoja, dzina jokus, pļāpāja šo un to ar saviem ceļabiedriem. Ceļš gāja kalnup, drīz vien viņiem nācās rāpties pa stāvām kalnu takām. Meitenes tēvam bija grūti kāpt pa kraujo taku, taču jauneklis centās viņam visvisādi palīdzēt. Viņš kāpa pa priekšu un pasniedza roku ik reizes, kad vecajam vīram ceļā gadījās stāvāka krauja. Tā viņš uzsāka sarunu ar jaunuves tēvu.

—             Tēvs, kāpēc jūs nenopirkāt zirgu? — jauneklis vaicāja.

—   Jums būtu vieglāk.

—    Ko tu runā, dēliņ? — vecais vīrs atsaucās. — Par grasi zirgu nenopirksi!

—     Tā? — jokodams sacīja puisis. — Par grasi nevar nopirkt zirgu?

Kad viņi nonāca ciemā, jauneklis ieraudzīja ziemāju lauku un sacīja:

—    Tēvs, vai jūsu ciemā kāds jau p|āvis ziemājus?

Večuks samulsis atbildēja:

—     Ko tu runā, dēls? Kas tad pļaus ziemājļus, kuri tikko izdīguši?

Jauneklis sacīja:

—     Tā? To es nezināju. Tātad nedrīkst pļaut ziemājus, kuri tikko izdīguši?

Viņi gāja tālāk. Jauneklis stāstīja šo un to, lai vecajam vīram būtu īsāks laiks. Kad ceļabiedri sāka izklīst pa mājām, viņš pavadīja jaunuves tēvu līdz pat mājas vārtiem.

Jau krēsloja. Jauneklis bija paspējis izstāstīt vecajam vīram, ka dodoties uz kaimiņciemu. Kad viņš sāka goddevīgi atvadīties, večuks sacīja:

—     Ir jau vēls, drīz satumsīs. Šodien tev nav jēgas doties turp. Paliec pie manis pārnakšņot, bet no rīta agri varēsi doties tālāk.

Puisim to vien vajadzēja. Nodomātais bija izdevies pilnā mērā. Tagad viņš varēja apskatīt jaunuvi un pārliecināties, vai viņa pietiekami čakla un apķērīga.

Vecais zemkopis ieveda savu viesi tīrā jo tīrā istabiņā, kur viss bija kārtīgs un spodrs. «Slinka un nollaidīga viņa nav,» jauneklis nodomāja. Drīz vien viņš redzēja meiteni izejam laukā pēc malkas. Viņa bija skaista un iznesīga, tikai piekliboja — jaunuves kāja bija pārsieta. Puisis nodomāja: «Ja viņa ir apķērīga, tad es viņu bildināšu!» Un sacīja večukam:

—    Tēvs, tādā skaistā mājā kā tavējā pat valdnieks varētu apmesties. Tikai viena vaina — pie pavarda skurstenis greizs!

Jaunuve tobrīd atradās aiz durvīm. Tēvs vēl nebija paspējis neko atbildēt, kad viņa nomurmināja:

—     Kas par to, ka skurstenis greizs, ka tik dūmi celtos taisni gaisā!

Puisis tūlīt noprata, ka meitenei ir ass prāts. Turpretī vecais vīrs neko nesaprata un sadusmojās uz meitu. Viņš izgāja no istabas un lika viņai izcept maizi un pagatavot vakariņas, pie

viena izbārdams. Kas tā esot par iedomu iejaukties sarunā ar svešinieku, turklāt vēl pamuļķu, viņš piktojās.

—      Viņš visu ceļu gveliza dumjībasr — tēvs sacīja. — Kad kāpām pa stāvo taku, prasīja, kāpēc es par grasi neesot nopircis zirgu. Kad ienācām ciemā, vaicāja, vai neviens nepļaujot ziemājus, bet ziemāji taču tikko uzdīguši! Tagad viņš muld, ka pavarda skurstenis esot greizs. Bet skurstenis taču taisnāks par taisnu!

—      Nē, tētiņ, — sacīja jaunuve, — viņš nemuld vis muļķības. Viņš tev vaicāja nevis par zirgu, bet par vēzdu. Tev grūti kāpt kalnā, bet, ja tu būtu paņēmis vēzdu, tad tiktu kallnā bez pūlēm. Par ziemājiem viņš arī zināja, ko saka, — bada gados taču tie tiek apgrauzti, tiklīdz uzdīgst. Runājot par greizo skursteni, viņš pasmējās par mani — es taču kliboju.

Jauneklis noklausījās sarunu un nolēma jau rīt bildināt jaunuvi.

Vecais vīrs atgriezās istabā, abi paēda un likās gulēt. Rīta agrumā jauneklis piecēlis, pateicās vecajam vīram par naktsmājām un posās ceļā. Večuks pavadīja viņu līdz vārtiem. Taču puisis neteica vis ardievas, bet sacīja:

—                       Esmu nācis pie jums tikai tāpēc, lai varētu godāt jūs par sievastēvu, bet jūsu meitu par savu līgavu.

Večuks pastāvēja, pastāvēja, padomāja un devās atkal istabā iekšā prasīt meitai, ko darit.

’ v— Ja tu mani nedosi viņam par sievu, tad es vispār neprecēšos! — sacīja meita.

Vecais iznāca laukā un paziņoja* jauneklim meitenes l'ēmumu. Puisis priecīgs devās mājup un pastāstīja vecākiem, kādu līgavu nolūkojis.

Pēc kāda laika jaunekļa tēvs sacīja sievai:

—     Tā kā būtu laiks sarūpēt līgavai dāvanu. Aizsūtīsim viņai lielu plāceni un medus podu. Iecep plācenī divpadsmit zelta naudiņas.

Māte izcepa plāceni, iejaudama mīklā divpadsmit zelta gabalus, sarūpēja medus podu un izrīkoja kallpu aiznest to visu dēla iecerētajai. Bet jauneklis lika kalpam iegaumēt sakāmo:

—     Ķad būsi iedevis manam nākamajam sievastēvam dāvanu, pasaki, ko teikšu: «Līgavainis sūta labasdienas un atgādina: pilns mēness — divpadsmit mēneši, kazlēns jau ļepato.»

Kalps devās uz līgavas ciemu, bet pa ceļam apsēdās atpūsties, iekoda maizi ar sieru. Pēc tam viņš nenocietās — nolauza gabalu plāceņa un nogaršoja medu. Plāceni gremojot, kalpam mutē pagadījās divas zelta naudiņas. Viņš paslēpa tās makā, pukodamies par saimnieci, kura neprot maizi cept — ir tik nolaidīga, ka neviļus iecep naudu maizē, tādu maizi ēdot, var palikt bez zobiem.

Pievakarē kalps nonāca līgavas mājās un nodeva tēvam dāvanu kopā ar sveicienu, atkārtodams sakāmo vārds vārdā. Vecais vīrs neko nesaprata un sāka pukoties pats uz sevi, ka apsolījis meitu par sievu tādam plānprātiņam, un sūroties par meitas bēdīgo likteni. Tikmēr apķērīgā meitene bija visu sapratusi. Viņa pacienāja kalpu, bet no rīta izvadīja viņu, sacīdama:

—   Aiznes sveicienus manam līgavainim un saki tā: «Līgava sūta visiem labasdienas un liek teikt: dilstošs mēness, desmit mēneši, kazlēns kritīs ceļos, bet neapbēdini irbīti, nenosit čūsku.»

Kalps pārnāca un atstāstīja saimniekiem līgavas sacīto — ari viņš neko nebija sapratis. Padzirdējis par dilstošo mēnesi un desmit mēnešiem, līgavainis briesmīgi apskaitās un pamatīgi iekaustīja kalpu, taču, atminējies par irbīti un čūsku, piedeva viņam.

Drīz vien jauneklis ar apķērīgo jaunuvi svinēja kāzas, viņi pēc tam dzīvoja kopā ilgi un laimīgi.

ZVEJNIEKPUISIS PAR VALDNIEKA ZNOTU

Netāllu no lielas pilsētas, pašā jūras malā, dzīvoja zvejnieks ar savu sievu. Zvejnieks ik dienas devās jūrā zvejot. Viņa lomu pietika gan ēšanai, gan pārdošanai. Tā viņi dzīvotu bez rūpēm, ja vien viņiem bijuši bērni. Taču laiks gāja, bet zvejniekam un viņa sievai bērnu joprojām nebija.

Reiz zvejnieks sēdēja jūras krastā un zvejoja. Netālu spēlējās bērneļi. Zvejnieks noskatījās uz viņiem ar asarām acīs, nopūtās un nodomāja: «Ak vai, būtu man bijis dēls, cik laimīgs es justos!»

Tā nodomājis, viņš dzirdēja troksni, atskatījās un ieraudzīja sev aiz muguras večuku.

—     Kam tu tik bēdīgs? — večuks noprasīja. — Vai kāda nelaime notikusi?

—     Nav vis, — sacīja zvejnieks, — vienkārši man skumīgs prāts, tāpēc ka mums ar sievu nav bērnu.

—    Neskumsti! — sirmgalvis noteica. — Vēl gads nebūs pagājis, kad Dievs tev dos dēlu.

To pateicis, večuks nozuda.

Un patiesi, pēc kāda laika zvejnieka sievai piedzima dēls. Vecāki nevarēja vien nopriecāties. Bērns auga, un vecāki brīnījās vien, redzēdami, cik zēns skaists un brašs.

Zvejnieks sacīja sievai:

—     Paklau, siev, kā būtu, ja mēs nelaistu puiku laukā no mājas? Viņš ir tik skaists, ka ļaudīm labāk viņu neredzēt.

—     Jā gan, vīriņ, — sieva piekrita, — tik skaista puisēna nav nevienam.

Laimīgie vecāki sargāja savu dēlu kā aci pierē. Bet dēls kļuva jo vecāks, jo daiļāks. Tāpēc drīz vien zvejnieks ar sievu viņu nemaz vairs nelaida ārā no mājas — viņu dēls nezināja nekā no tā, kas notiek aiz mājas sienām.

Reiz, kad puisēns jau bija pieaudzis, zvejnieka sieva sacīja savam vīram:

—    Vīrs, tu jau esi krietni gados, tev jau par grūtu gan zvejot, gan pārdot zivis. Ko lai darām? Kas par mums parūpēsies un atvieglos mūsu vecumdienas? Kas mūs pabaros?

—    Būs jāradina dēls pie darba, citas izejas ņav, — vīrs atbildēja, — jau rit ņemšu viņu līdzi zvejā.

Nākamajā dienā zvejnieks kopā ar dēlu devās uz jūru zvejot. Visi ļaudis, redzēdami viņus ejam, apbrīnoja skaisto jaunekli — apstājās un atskatījās, nespēdami no viņa acu atraut.

Kad tēvs un dēls bija sazvejojuši pietiekami, viņi devās uz pilsētu pārdot zivis. Abi gāja pa ielām un sauca:

—    Zivis! Kam svaigas zivis?

Viņi jau bija pārdevuši visu lomu, grozā vairs nebija daudz zivju. Dēls sacīja tēvam:

—    Tu esi piekusis, tētiņ, ej mājās. Es pats pārdošu pārpalikušās zivis. Esmu jau iemācījies, kā to dara!

Tēvs devās mājup, bet dēlis gāja tālāk, saukdams:

—    Zivis! Kam zivis?

Kad viņš gāja garām valdnieka pilij, pa logu palūkojās valdnieka meita. Viņai bija iepatikusies skaistā un skanīgā balss, kas sauca:

—    Zivis! Kam zivis?

Jaunek]a skaistums pārsteidza valdnieka meitu, viņa pavēlēja nekavējoties ievest ļaunekli pilī. Kad viņš ienāca, valdnieka meita sacīja:

—    Dod šurp savas zivis!

Jauneklis atdeva viņai zivis un saņēma pilnu sauju zelta naudas. Meitene sacīja:

—    Nestāsti nevienam, kur tu pārdevi zivis!

Mājās pārnācis, jauneklis atdeva tēvam zelta naudiņas. Tēvs brīnījās vien.

—    Kur tu atradi šo zeltu? — viņš taujāja.

—    Pārdevu zivis! — sacīja dēls.

—    Tu vienā dienā esi nopelnījis tik, cik es veselā gadā vai vairākos gados! — tēvs iesaucās.

Vecajam zvejniekam visu vakaru nebija miera. Viņš nespēja ticēt, ka dēls par dažām zivtiņām saņēmis tik daudz zelta. Un, nolēma dēlam sekot.

Nākamajā dienā tēvs atkal ņēma dēlu līdzi zvejā, pēc tam iedeva tam visas noķertās zivis un pieteica pārdot. Vecais zvejnieks izlikās dodamies mājup, bet īstenībā slepus sekoja dēlam, lai redzētu, ko jauneklis darīs. Dēls pārdeva dažas zivis un pie valdnieka pils sāka skaļi saukt:

—    Zivis! Kam zivis?

Pa logu tūdaļ palūkojās valdnieka meita un aicināja jaunekli iekšā. Zvejniekpuisis ar zivju grozu iegāja valdnieka istabās. Pēc kāda laika viņš iznāca ar tukšu grozu, sažņaudzis saujā zelta naudiņas.

—    Tagad es saprotu, kur mans dēls pārdod zivis par tīru zeltu! — zvejnieks noteica. — Tik tiešām viņu nedrīkst laist ārā no mājas!

Mājās pārnācis, dēls atdeva zeltu tēvam. Bet tēvs izstāstīja sievai, ko redzējis. Abi nolēma dēlu nekur vairs nelaist.

Valdnieka meita, nesagaidījusi jauno zvejnieku ne nākamajā, ne aiznākamajā dienā, lika saviem kalpiem izstaigāt visu pilsētu un viņu sameklēt. Kalpi meklēja, meklēja, kamēr uzmeklēja jaunekli. Taču vecāki atteicās laist puisi no mājas laukā. Tāpēc valdnieka meita paslepus sūtīja pie viņa zinību vīrus, kuri mācīja jauneklim rakstīt un lasīt. Pēc tam viņa pavēlēja zvejniekpuisim slepus no vecākiem doties projām uz kaimiņzemēm un tur iemācīties visādas valodas un zinības. Valdnieka meita iedeva viņam daudz naudas, ar ko samaksāt par mācībām.

Apguvis kaimiņzemēs visādas zinības, jauneklis atkal atgriezās dzimtajā pilsētā. Un devās taisni uz pili pie valdnieka meitas. Viņa bija apmierināta ar jaunekli, atvēra tēva mantnīcu, iedeva zvejniekpuisim maisu ar naudu un sacīja:

—    Tagad dodies uz kaimiņzemēm, sapērc tur visskaistākās preces un atver mūsu pilsētā tādu veikalu, kāda otra nav visā valstll

Jauneklis izdarīja, kā valdnieka meita likusi, kaimiņzemēs iepirka visskaistākās preces — tādas vēl neviens nebija redzējis. Viņš atveda arī amatniekus, kuri saposa jauno pārdotavu un to koši izkrāsoja. Tur bija krāsaini stikli, milzu spoguli, kristāli un dārgi akmeņi. Ļaudis nespēja acu atraut no brīnumskaistās pārdotavas, kas bija izklāta dārgiem paklājiem un izskatījās kā pils. Septiņi desmiti tirgotāju bija rosīgi un saposušies, bet pats īpašnieks — tik skaists un uzvedīgs, tik gudri runājās ar ikvienu, ka pilsētā ne par ko citu vairs nerunāja — tikai par brīnumaino pārdotavu un tās skaisto Īpašnieku. Apmeklētāji brīnījās, cik viņš mācīts un smalks, ko visu zina un prot.

Kad valdnieks padzirdēja, ka viņa pilsētā kāds svešinieks atvēris neredzētu veikalu, viņš sūtīja ziņu, lai gaida ciemos valdnieku. Jauneklis valdnieku uzņēma godam — septiņdesmit tirgotāji bija saposti kā prinči, trīsdesmit no viņiem stāvēja ārā, divdesmit veikala iekšpusē, bet otri divdesmit — kāpnēs. Viņš pats sagaidīja valdnieku augšā.

Valdnieku pārsteidza jaunekļa skaistums un bagātība. Viņš nodomāja:

«Tad lūk, kāds ir šis svešinieksl Tādu gudrinieku un skaistuli es droši varētu saukt par savu znotu.»

Un valdnieks lika saviem ģenerāļiem ziņot jauneklim, ka viņš to labprāt pieņemtu par znotu, izprecinot savu vienīgo meitu.

Pēc kāda laika valdnieks izgreznotajā pilī svinēja savas meitas un skaistā jaunekļa kāzas. Valdnieka znota miteklis nebūt neizskatījās nabadzīgāks par šo pili, viņš droši varēja turp vest savu jauno sievu un turpināt dzīres veselu nedēļu.

Pēc kāzām valdnieka znots devās uz savu vecāku būdu iepriecināt savus vecākus. Nabaga vecīši ļoti priecājās, savu dēlu atkal redzot, ’— viņi bija domājuši, ka nozudušais nav vairs pie dzīvības. Dēls sacīja saviem vecākiem:

—     Piedodiet man, lūdzami, ka nesameklēju jūs ātrāk, bet es nevarēju to izdarīt, kamēr nebiju paveicis nodomāto un panācis, ko vēlējos.

Ļaudis priecājās un līksmojās, uzzinājuši, ka zvejnieka dēls apprecējis valdnieka meitu.

Tā dzīvē gadās — ja cilvēks liek savas zināšanas lietā, tad veiksme pati dodas rokās un laime viņu lutina.

GRŽETA, ŪDENSMEIČA

Reiz dzīvoja četri brāļi. Vecākie ara, sēja un pļāva, bet jaunākais ganīja aitas. Visi četri varen labi satika, dzīvoja draudzīgi un pārtikuši, neko citu nekārodami.

Vecākajam brālim nāca laiks sievu lūkot. Drīz vien apprecējās arī otrais un trešais brālis. Kad nāca pastarīša kārta, izrādījās, ka viņš ne dzirdēt negrib par līgavas lūkošanu. Vecākie brāļi raudzīja pierunāt, taču neko nepanāca un likās mierā, nodomādami, ka jaunākais esot aplam kautrīgs.

īstenībā pastarīti mocīja drūmas domas. Nevienam ne prātā nenāca, ko viņš bija ieņēmis galvā.

Pastarītis ik dienas devās ganīt aitas ezermalā, kur bieza, sulīga zāle sniedzās viņam turpat vai līdz pazodei. Tur, pašā vidū ielejai, bija ezers. Bet ezerā dzīvoja ūdensmeiča Gržeta, visskaistākā pasaulē.

Kad visapkārt bija kluss un neviens netraucēja, jauneklis zagās uz ezeru un paslēpās meldros. Viņš varēja bezgalilgi jūs-

mot par Gržetu, kad tā peldēja un plunčājās pa ūdeni. Pēc tam viņa uz krasta sildījās saulītē, atpiņķerēdama savus garos, samudžinātos matus.

—    Es ņemšu par sievu vienīgi viņu, nevienu citu! — jauneklis nolēma. — Vai nu viņa, vai neviena!

Gāja laiks, bet ar laiku jaunekļa apņemšanās tapa aizvien ciešāka. Ne dienu, ne nakti viņam nebija miera, viņš visu laiku lauzīja galvu, kā noķert ūdensmeiču.

Vecākie brāļi, redzēdami viņu aizvien domīgāku un drūmāku, ņēmās pastarīti izvaicāt. Galu galā jaunākais neizturēja un pastāstīja viņiem savu noslēpumu.

—     Brālīši! — viņš sacīja. — Ikreiz, kad ganu aitas ielejā, kur aug gara, sulīga zāle, es redzu ezerā peldam meiču. Skaistākas par viņu nav visā pasaullē! Viņa plunčājas viļņos, pēc tam nāk krastā, cepinās saulē, žāvē un bužina savus garos matus. Neviens netiek viņai klāt. Izdzirdējusi mazāko troksnīti, viņa metas ūdenī un nozūd dziļumos. Viņa mani tā apmājusi, ka esmu nolēmis — vai nu precēšu viņu, vai palikšu vecpuisī!

Tā nerunā, — vecākais brālis viņu norāja, — viņa nav nekāda parasta meiča, bet Gržeta, ezermeita! Ne par kādu naudu viņu nevar nopirkt, neviens netiek viņai piedurt ne pirksta, kur nu vēl pārvest savā mājā!

—    Tiesa gan, — sacīja jaunākais, — bet es domāju, domāju un kaut ko izdomāju. Gribēju lūgt jūs palīgā, ja esat ar mieru man palīdzēt.

—     Brālīt, — sacīja trīs vecākie vienā balsī, lā par palīdzēšanu nav ko gari spriest, mēs vienmēr esam ar mieru darīt visu, kas mūsu spēkos, lai tev palīdzētu. Lūdz, ko vien gribi. Tikai neticam, ka tur kaut kas iznāks. Izstāsti, lūdzams, ko tu esi sadomājis.

—     Man prātā, lūk, kas, — sacīja pastarītis, — nolīksim krastā skaistu kreklu ar izšūtu priekšu un piedurknēm, spoguli, ziepes un susekli. Izraksim turpat netālu četras bedres, kur paslēpties, ielīdīsim iekšā un gaidīsim, kas notiks. Gržeta izlīdīs no ūdens, ieraudzīs skaistās lietas un drīz vien atklās, kā ar tām rīkoties. Kad viņa apvilks izšūto kreklu, visi reizē metīsimies pie viņas un noķersim!

—    Skaidrs, — sacīja vecākie brāļi, — tā ari darīsim.

Viņi piekrita rīkoties, kā jaunākais teicis, jebšu nemaz neticēja, ka izdosies notvert ūdensmeiču Gržetu.

Nākamajā naktī, labu laiciņu pirms ausmas, brāļi paņēma kapļus, lāpstas, izšūto kreklu, spoguli, ziepes, susekli — un devās uz ezeru. Viņi uzmeklēja to vietu, kur ūdensmeiča mēdza žāvēties. Kreklu, susekli, ziepes un spoguli viņi nolika redzamā vietā, bet paši izraka aiz krūmiem četras bedres, ielīda iekšā un sāka gaidīt.

Ausa gaisma, lēca saule, ezera ūdeņi mirguļoja. Priekš pusdienas ūdensmeiča pabāza galvu no ūdens, palūkojās apkārt un, neko aizdomīgu neredzēdama, iznāca krastā, lai izžāvētu un atpiņķerētu sapinkājušos matus. Viņa bija tērpusies garā, mīkstā,

zīdainā tērpā — kad Gržeta gāja, tas vilnīt vilnīja. Apsēdusies iemīļotajā vietā, viņa pamanīja zālē skaisto kreklu un spoguli. Gržeta sāka tos aplūkot, paņēma rokās te spoguli, te susekli, pēc tam atkal iebrida ūdenī, mazgājās ar ziepēm un šļakstinājās, bet drīz iznāca krastā, paņēma spoguli un susekli, priecādamās par savu attēllu, sukāja matus un visādi tīksminājās. Visbeidzot ūdensmeiča nolēma uzvilkt kreklu. Taču tam piedurknes bija aizšūtas. Kad brā|i redzēja, ka ūdensmeiča iebāzusi galvu un rokas kreklā, viņi vienā mirklī izlēca no slēptuves, metās viņai virsū un sagūstīja. Tas prasīja ne mazumu pūļu, jo ūdensmeiča neganti pretojās, taču brāļi viņu sasēja un pārveda mājās.

Redzēdama, ka aizbēgt neizdosies, ūdensmeiča Gržeta padevās un darīja visu, ko viņai lika. Viņa apvilka tādas drānas, kādas nēsāja visas citas sievas, un devās pie altāra ar jaunāko brāli. Viņa prasmīgi un cītīgi darīja visus mājas darbus, taču, lai cik dīvaini nebūtu, neviens nekad nebija dzirdējis viņas balsi. Par to brīnījās gan radi, gan kaimiņi.

Pēc gada Dievs dāvāja viņiem dētu.'Pastarīša dēls piedzima veselīgs un skaists, ūdensmeiča Gržeta viņu ļoti mīlēja. Taču arī pēc dēla piedzimšanas viņa turpināja klusēt. Lai arī kā vīrs pūlējās ar viņu parunāties — viss velti, Gržeta klusēja.

Reiz, kad dēls jau bija paaudzies, vīrs neizturēja — paņēma zobenu, sagrāba dēlu un sacīja Gržetai:

—    Ja tu tūlīt nerunāsi, tad es viņu nogalināšu!

Gržeta noprata, ka vīrs ir izmisis un spēj savus draudus izpildīt.

—    Nenogalini manu dēlu! — viņa iesaucās.

Vīrs līksmoja, arī viņa brāļi priecājās. Taču Gržeta sacīja:

—    Man būtu bijis jācieš klusu vēl četras dienas, tad no ezera dibena paceltos augšup visas manas bagātības, kuras man pieder. Tu piespiedi mani runāt pirms l'aika, tāpēc mana bagātība paliks ezera dibenā.

—    Es izdarīju muļķību, tiesa kas tiesa, — sacīja vīrs, — taču svarīgāk, lai mēs būtu veseli un priecīgi. Mums ir sava iztikšana, pietiks ar to, ko Dievs devis.

Pirmo gadu brāļi pēc kārtas uzmanīja ūdensmeiču, baidīdamies, ka viņa varētu aizbēgt. Kad viņai piedzima dēls, Gržeta vairs netika nemitīgi uzmanīta — nevienam nenāca ne prātā, ka viņa varētu pamest viru un bērnu. Taču ūdensmeita pamanīja, ka viņu vairs tik modri neuzmana. Reiz viņa itin kā neviļus vīram pavaicāja:

—     Vīriņ, kur ir manas drēbes? Kur tu noliki tās drēbes, kuras es ģērbu tad, kad dzīvoju ezerā?

—     Kam tev tās? — vīrs brīnījās. — Kāpēc tu tā jautā?

—     Tāpat vien! — sacīja Gržeta. — Vienkārši atcerējos.

Vīrs, kuram nenāca ne prātā, kā tas viss beigsies, parādīja

ūdensmeičai lādi, kur bija ielicis viņas zīdainās drānas. Un aizgāja savās gaitās.

Gržeta atvēra lādi un apskatījās, vai drēbes patiešām tur ir. Pēc kāda laika, kad neviena nebija tuvumā un viņu neviens neuzmanīja, ūdensmeiča izņēma no lādes savas drānas, apvilka tās, devās uz ezeru, ielēca ūdenī un nozuda dzelmē uz visiem laikiem.

GIZARLAKSTĪGALA

Vai tā bija vai nebija, to es nezinu — pats tur klāt nebiju. Tikai no sava tēvoča tiku dzirdējis, ka priekš daudziem gadiem esot dzīvojis kāds valdnieks. Jaunībā viņš daudz karojis, izlējis daudz asiņu un sakrājis lielu bagātību. Novecodams viņš sāka bīties atmaksas, bijāt Visaugsto un nolēma uzcelt svētnīcu, lai viņam par to visi grēki taptu piedoti.

Valdnieks pasauca vislabākos amatniekus un pavēlēja būvēt svētnīcu, kurai nebūtu līdzīgas ne skaistumā, ne bagātībā. Tika sagādāts daudzkrāsu marmors un visādi citādi skaisti akmeņi, zelts no valdnieka mantnīcas, sudrabs un dārgi akmeņi. Darbs varēja sākties.

Amatnieki uzbūvēja neredzēti skaistu svētnīcu. Valdnieks devās turp, nopriecājās un sāka skaitīt lūgšanas. Kad viņš bija beidzis lūgties un devās uz durvju pusi, valdniekam pienāca klāt kāds nepazīstams svētceļnieks un čukstus sacīja:

—    Svētnīca ir skaista, bet tu velti lūdzies, Visaugstais tavas lūgšanas nedzirdēja.

To pateicis, viņš nozuda. Valdnieks domāja, domāja, līdz beidzot lika nojaukt svētnīcu un uzcelt citu. Amatnieki darīja» kā pavēlēts: nojauca skaisto svētnīcu un topašviet uzcēla citu, daudz skaistāku un bagātīgāku. Valdnieks devās turp un sāka skaitīt lūgšanas. Kad viņš bija beidzis lūgties un gribēja doties laukā, atkal pienāca klāt tas pats svētceļnieks un nočukstēja:

—     Svētnīca ir ļoti skaista, bet velti tu lūdzies — Visaugstais tevi nedzird.

Un atkal nozuda.

Valdnieks lika nojaukt arī šo svētnīcu, bet tajā vietā uzcelt vēl skaistāku un greznāku. Viņš iztukšoja visu savu mantnīcu, to ierīkodams. Svētnīca bija tik grezna, ka tādu neviens nekur pasaulē vēli nebija cēlis.

Valdnieks iegāja jaunajā svētnīcā, nometās ceļos, pacēla rokas pret debesīm, pēc tam ņēmās klanīties un dauzīt ar pieri pret grīdu. Taču, kad viņš piecēlās un gribēja iet projām, atkal parādījās svētceļnieks un sacīja to pašu.

Valdnieks noskuma un saīga. Viņš atgriezās pilī, apsēdās un ņēmās pārdomāt: «Jaunu svētnīcu nevaru uzcelt, man vairs nav naudas. Kāda jēga skaitīt lūgšanas, ja Visaugstais tās nedzird?»

Viņam bija trīs dēli. Redzēdami tēvu norūpējušos, viņi vaicāja:

—    Tētiņ, kādas rūpes tevi māc, kas tevi skumdina?

—    Neapdomīgi esmu iztērējis visu savu bagātību. Uzcēlu svētnīcu, kādas otras visā pasaulē neatrast, taču no turienes Visaugstais nedzird manas lūgšanasl — sacīja valdnieks.

—     Kāpēc tad viņš tās nedzird? — dēli vaicāja.

—     To es nezinu! — atbildēja valdnieks. — Kad es eju uz turieni lūgt Visaugsto, kāds nepazīstams svētceļnieks nāk klāt un man pie auss saka: «Svētnīca ir skaista, bet tavas lūgšanas netop sadzirdētas.»

Dēli sacīja:

—    Tētiņ, rīt atkal ej uz svētnīcu skaitīt lūgšanas. Mēs būsim ārpusē un gaidīsim. Kad svētceļnieks nāks, mēs viņu apturēsim un paprasīsim, ko tas viss nozīmē.

Valdnieks darīja, kā dēli teikuši. Nākamajā dienā viņš devās skaitīt Hūgšanas. Arī todien notika tāpat kā citās dienās — pienāca svētceļnieks un pačukstēja:

—     Svētnīca ir tik skaista, ka otras tik skaistas nav visā pasaulē. Taču tu lūdzies velti.

To pateicis, svētceļnieks devās uz durvīm. Tur viņu sagaidīja trīs valdniekdēli.

—     Kāpēc tu vienmēr atkārto vienu un to pašu? Kāpēc Visaugstais nedzird mūsu tēva lūgšanas, ja viņš tās skaita no visas sirds? Paskaidro, lūdzams!

—              Svētnīca patiešām ir skaista! — svētceļnieks sacīja.

—    Tādas otras nav visā pasaulē. Taču tai ir viens trūkums. Ja te būtu Gizarlakstīgala, tad kopā ar viņas burvīgajām dziesmām arī valdnieka l'ūgšanas paceltos līdz Visaugstā tronim.

Dēli vaicāja:

—     Kur lai atrodam Gizarlakstīgalu? Mēs dosimies to meklēt, lai tēvu vairs nemocītu drūmas domas!

Svētceļnieks tikai noplātīja rokas.

—     Es nezinu, kur to meklēt! — viņš sacīja. — Nudien, nezinu!

Dēli atgriezās pilī un sacīja tēvam:

—     Svētceļnieks teica, ka tavas lūgšanas pacelsies līdz Visaugstā tronim tikai kopā ar Gizarlakstīgalas dziesmām. Viņš nezinot, kur to putnu meklēt, taču mēs dosimies kaut uz pasaules malti, lai to atrastu un atnestu tev.

Valdnieks atļāva viņiem iet, svētīja dēlus, iedeva katram pa naudasmaisam un izvadīja ceļā.

Dēli devās meklēt Gizarlakstīgallu, paši nezinādami, kurp dodas. Viņi gāja, gāja, līdz nonāca krustcelēs. Ceļi veda uz trim pusēm, bet katra ceļa malā bija akmens ar uzrakstu. Brāļi sāka lasīt uzrakstus. Uz pirmā bija rakstīts: «Kas ies pa šo ceļu, tas atgriezīsies.» Uz otra bija rakstīts: «Kas ies pa šo ceļu, lai paļaujas tikai pats uz sevi.» Uz trešā bija lasāms: «Kas ies pa šo ceļu, tas neatgriezīsies.»

Vecākais brālis sacīja:

—    Es esmu tēva troņa mantinieks, man jāpārnāk dzīvam un veselam. Kas tā par valsti bez troņmantnieka! Tāpēc es iešu pa pirmo ceļu.

Vidējais brālis sacīja:

—    Es iešu pa otro ceļu un lūkošu atgriezties dzīvs un vesels, lai palīdzētu nākamajam valdniekam valdīt!

—    Tad es iešu pa trešo, lai notiek tā, kā Visaugstais vēlēs! — sacīja jaunākais.

Tā izlēmuši, viņi norunāja atstāt zem akmeņiem savus gre-

dzeņus. Tas, kurš pirmais atgriezīsies, dosies palīgā saviem brāļiem, lai visi kopā varētu ierasties mājās. Noslēpuši gredzenus, viņi šķīrās un devās katrs uz savu pusi, lai lūkotu atrast Gizarlakstīgalu;

Vecākais brālis bija izvēlējies vieglāko ceļu. Viņš gāja un gāja, līdz nonāca kādā lielā pilsētā. Tur viņš iegāja iebraucamajā vietā, kur mēdza apstāties bagāti ļaudis. Drīz vien ap viņu sapulcējās visādi dienaszagļi. Viņš ēda un dzēra kopā ar šiem slīmestiem, tērēja tēva naudiņu netaupīdams un drīz vien piemirsa, kādā nolūkā ieradies.

Kādu laiku viņš dzīvoja jautri un bez rūpēm. Taču nauda kustin kusa, tā tikām plēsa ķešas, līdz tās bija tukšas. Draugi slīmesti pazuda kā nebijuši, un, ja neviļus gadījās kādu sastapt, tie grieza galvas prom, izlikās viņu nepazīstam. Mājvietas saimnieks atņēma viņam dārgās drānas par nemaksātajiem parādiem un padzina viņu.

Tā troņmantnieks pliks un bass atradās uz ielas. Ko iesākt? Bez naudas pat kapos neņem pretī. Aiz izsalkuma nelaimīgajam sāka rūkt vēders. Neko citu nespēdams izdomāt, viņš sāka pie kāda krodzinieka iznēsāt kafiju un mazgāt tases — par vēdera tiesu.

Vidējais brālis, kas bija izvēlējies grūtāku ceļu, gāja pāri kalniem un lejām, laukiem un pļavām, līdz, gauži piekusis, nonāca kādā lielā pilsētā. Viņš šur un tur apvaicājās par Gizarlakstīgalu, taču visi plātīja rokas — neviens par tādu brīnumputnu nebija dzirdējis. Vidējais brālis kādu laiciņu atpūtās, pēc tam devās tālāk. Gāja, gāja — viņam jau sāka likties, ka ceļam nekad nebūs gala. Lai kurā ciemā viņš taujāja, nekur neviens neko nezināja par dīvaino putnu. Nelaimīgais piekusa, viņam bija apnikusi nebeidzamā klaiņošana. Tā viņš nonāca kādā llielā pilsētā. Tur vidējais brālis apmetās dārgā iebraucamajā vietā un sāka dzīvot jautri, kaisīdams naudu kā smiltis. Taču arī viņam ķešas drīz vien iztukšojās gluži tukšas. Daiļavas, kas bija ap viņu grozījušās, nozuda kā nebijušas — gluži kā zvirbuļi, kad parādās vanags. Pēkšņi valdniekdēls atradās uz ielas bez naudas un bez maizes kumosa. Ari par viņu iežēlojās kāds viesnīcnieks — nolīga kalpot, arīdzan par to pašu vēdera tiesu.

Jaunākais brālis savukārt bija devies pa bīstamāko ceļu, no kura neviens nemēdzot atgriezties. Pārgāja lielus kalnus,

pēc tam dzijas ieplakas, pārvarēja straujas upes un sausus smiltājus, izbrida purvus, taču nekur nesastapa neviena cilvēka. Nekur nebija ne pilsētas, ne ciema, pat ne pussabrukušas būdiņas. Galu galā viņš iemaldījās biezā mežā — tik biezā, ka tam pat saule nespīdēja cauri. Tur dzīvoja savādi zvēri un visādi nešķīsteņi. Jaunākais brālis pēc ilgākas maldīšanās satika kādu sievieti. Viņas āda no lietus un vēja bija tik raupja kā ozolmiza. Sieviete sēdēja uz akmens un sukāja savus garos matus ar susekli no ērkšķiem. Jauneklis nopriecājās, dzīvu cilvēku redzēdams, lai cik dīvaina šī sieviete izskatījās. Jaunākais brālis tuvojās viņai, atņēma susekli, sasukāja viņas matus un izķēra utis. Sieviete jutās atvieglota un sacīja:

—     Kā lai tev atlīdzinu par to, ka man palīdzēji?

gģMan neko nevajag, — sacīja jauneklis, — gribu tikai ko pavaicāt. Pasaki, ja zināsi.

—    Vaicā, tad atbildēšu! — sieviete sacīja.

—     Esmu nācis meklēt Gizarlakstīgalu. Tu droši vien esi tālus cejus staigājusi, savām acīm skatījusi daudzus kalnus un lejas — vai tu to neredzēji?

—     Redzējusi gan neesmu, bet no savas mātes par viņu dzirdēju, šī lakstīgala dzīvojot te kaut kur netālu. Taču cejš, pa kuru tu ej, ved caur bīstamām vietām, tur pat es baidos iet. Labāk griezies atpakaļ, kamēr vēl esi dzīvs un vesels.

Ј — Upe nemēdz atgriezties pie avota, no kura iztecējusi. Tāpat es nevaru griezties atpakaļ. Apsolīju tēvam pārnest to brīnumputnu. Tad nu tu, ja gribi man atlīdzināt, parādi ceļu, kurp iet.

—     Lai notiek! Ja tev nav bail no nāves, ej vesels! — sacīja raupjā sieviete, paņēma puisi aiz rokas un pieveda pie klints.

Kad viņi bija uzkāpuši augšā, sieviete norādīja kādu attālu kalnu un teica:

—     Tur dzīvo mana vecākā māsa. Viņa izprecēta tīģeru pavēlniekam. Nodod viņai sveicienus no manis un palūdz, lai parāda ceļu tālāk. Tikai sargies no viņas vīra!

Jauneklis patencināja un devās uz attālo kalnu. Viņš rāpās stāvās kraujās, nokāpa briesmīgos bezdibeņos, pārvarēja aizas, kur pat ērgļi nemēdza iemaldīties. Asi akmeņi saskrambāja viņa kājas, smaili ērkšķi saplosīja drānas — drīz viņš izskatījās pēc mežavīra. Beigu beigās viņš uzkāpa attālajā kalnā,

kur bija tīģeru pavēlnieka māja. Pagalmā mežasieva mīcīja mīklu. Svešinieku redzēdama, viņa gauži brīnījās un vaicāja:

•— Ko tu meklē, puis, tādā vietā, kur cilvēks nav savu kāju spēris?

—    Tava jaunākā māsa sūtīja mani pie tevis, — sacīja jauneklis, — viņa sūta tev labdienas.

—    Manu balodīt, bēdz ātrāk prom no šejienesl Kad mans vīrs pārnāks, viņš tevi saplosīs!

—    Ehē, ja nu esmu nācis šurp, tad atpakaļ negriezīšos. Ja man būs lemts tikt saplosītam, tad tā ari notiks. Parādi man ceļu uz turieni, kur dzīvo Gizarlakstīgala.

Mežiniece tikai pakratīja galvu.

—    Māte man ir par viņu stāstījusi, bet es nezinu, kur to meklēt! — sacīja sieviete.

Mīkla bija izmīcīta, nāca laiks šaut maizi krāsnī. Taču mežiniece neprata iešaut kuku]us krāsns mutē — smagi pūta un lūkoja tos iegrūst krāsnī ar rokām. Viņas rokas bija apdegušas un sāpīgas.

—    Paga, paga! — jauneklis sacīja. — Es tev palīdzēšu! Es zinu, kā tas jādara!

Viņš nocirta koku un uztaisīja lizi, ar ko šaut maizi krāsnī. To redzēdama, sieviete |oti nopriecājās, sasita rokas un līksmoja, ka iemācījusies cept maizi, neapdedzinot rokas.

Kamēr maize cepās, puisis pastāstīja, kam viņam vajadzīga Gizarlakstīgala. Un lūdza, lai mežiniece paprasot vīram, kur to atrast — viņš savos tālajos klejojumos droši vien būšot kaut ko par to dzirdējis. Mežiniece apsolījās pavaicāt. Maize bija izcepusies, mežiniece izvilka kukuļus no krāsns un pabaroja piekusušo un izsalkušo ceļinieku. Pēc tam viņa aizveda jaunekli kādā attālākā istabā un paslēpa lielā lādē — nāca vakars, drīz bija jāpārnāk tīģeru pavēlniekam. Viņš ari nekavējās pārnākt — ātri vien bija klāt.

Tīģeru pavēlnieks jau iztālēm ieraudzīja savu sievu smaidīgu stāvam vārtos un gaidām. Viņš dusmīgi uzbrēca:

—    Kāpēc neesi izcepusi maizi? Ko tagad man dosi ēst? Vai man būtu jāapēd tevi j)ašu? Aiz izsalkuma vēders raujas čokurā!

Bet sieva mierīgi atbildēja:

—    Maize ir izcepta un gaida ēdāju, nedusmo!

—    Kā tad tu to izcepi? Vienmēr apdedzināji rokas, kad cepi maizi, bet tagad redzu tās veselas!

—    Es kaut ko izdomāju, un tās vairs neapdegs.

Ienācis mājā un ieraudzījis klāto galdu, tīģeru pavēlnieks nometa strīpaino ādu un pārvērtās varenā, spēcīgā vīrā, tikai acis bija un palika dzeltenas, bet zobi — asi kā zobeni. Vīrs sēdās pie galda un sāka ieturēties. Kad viņš bija paēdis un atmaidzis, sieva vaicāja:

—     Ko tu darītu ar kādu jaunekli, kas man iemācīja cept maizi tā, lai neapdedzinātu rokas?

—    Neko ļaunu es viņam nedarītu, — vīrs sacīja, — par to labo darbu esmu ar mieru brāļoties un palīdzēt ko spēdamsi

Tad sieva devās uz attālo kambari, izlaida jaunekli no lādes un sacīja vīram:

—    Te ir tas cilvēks, kas man darīja labu!

Jauneklis viņam visu izstāstīja un vaicāja:

—    Ja tev zināms, kur dzīvo Gizarl'akstīgala, tad aizved mani turp un palīdzi to brīnumputnu noķert.

—     Es lāgā nezinu, kur viņa mīt. Taču sūtīšu tevi pie sava vecākā brāļa — viņš ir lauvu pavēlnieks un valda pār visiem citiem zvēriem. Viņš daudz ko zina, zinās arī to, kā tev palīdzēt. Nodod viņam manus sveicienus un saki, ka esmu ar tevi brāļojies. Tad viņš tev nekā ļauna nedarīs. Tikai iegaumē, ka tas būs tāls ceļš un tu vari satikt visvisādus neradījumus, kuriem būs prātā tevi saplosīt.

Jauneklis sacīja, ka nebaidoties un esot uz visu gatavs, lai tikai izpildītu, ko tēvs vēlējies. Tad tīģeru pavēlnieks uzveda viņu kādā augstā kalnā un parādīja, uz kuru pusi doties. Uz šķiršanos viņš nokoda sev ūsu skumšķi un sacīja:

—    Ja tev gadīsies sastapt tīģeri un tas gribēs tevi saplosīt, parādi viņam šo skumšķi, viņš tev paklausīs un darīs visu, ko tu teiksi manā vārdā.

Jauneklis paņēma ūsu skumšķi un pateicās. Abi apskāvās un atvadījās. Jaunektfs gāja un gāja, līdz sasniedza lauvu pavēlnieka māju, kur dzīvoja tas, kas valdīja pār visiem zvēriem. Iegājis sētā, jauneklis ieraudzīja atbaidoša izskata mežasievu cepināmies saulē un snaužam. Viņš goddevīgi tuvojās, paklanījās un teica:

—    Tev sūta daudz sveicienu tavs svainis, tīģeru pavēlnieks.

Viņš ar mani brā|ojās, tāpēc esi man mātes vietā un pasargā no (auna!

—     Labs ir, ja tu esi brā|ojies ar manu svaini, tad būšu tev mātes vietā! — sacīja briesmīgā sieva. — Citādi tu tiktu apēsts, skaidra lieta. Man rādās, tu būtu varen mīksts un salds kumoss.

No mājas atskanēja apdullinošs lauvas rēciens:

—    Ar ko tu tur runā?

—     Ar savu dēlu — tavs brālis ar viņu brājojiesl — mežasieva atsaucās.

—    Lai nāk iekšā, gribu apskatīties, kāds viņš izskatāsl

Jauneklis iegāja mājoklī. Tur neredzēts milzis sēdēja uz lauvas ādas. Milža galva bija lauvas krēpēm apaugusi, bet acu plaksti tik smagi aiz vecuma, ka viņš lāgā nejaudāja tos pacelt. Jauneklis piegāja viņam klāt un atbalstīja milža smagos plakstus ar divām nūjām — tikai tad lauva varēja viņu apskatīt. Lauvu pavēlnieks nopriecājās un sacīja:

—    Pateicos tev, puis, ka man palīdzējil Es jau daudzus gadus nespēju pacelt plakstus, guļu kā akls šajā Dieva pasaulē. Tagad redzu gaismiņu un visu, kas apkārt, gluži kā jaunībā. Saki man — kas tu tāds esi Un ko gribi; ko lai es tev dodu par palīdzēšanu?

Valdniēkdēls izstāstīja, kādā vajadzībā nācis uz šo tālo malu. Milzis sapurināja krēpes un norūca:

—    Ek, puis, es zinu gan, kur atrast Gizarlakstīgalu, bet tev tur nav ko rādīties. Labāk jau atsakies no savas iedomas un dodies atpakaļ ar labu. Putns dzīvo noburto un garu valstībā, tur valda varena burve — Zemes Skaiste. Nevienas skaistākas par viņu nav visā pasaulē. Viņas valstība ir šausmīga. Pat es, visu radījumu pavēlnieks, nedrīkstu tur spert kāju.

Tomēr jaunākais valdniēkdēls palika pie sava.

—    Es, — viņš sacīja, — pārcietu tik daudz visādu grūtību un moku un tagad lai griežos atpakaļ ar tukšām rokām? Tagad, kad esmu tik tuvu Gizarlakstīgalai? Nē, nē. Ja likteņgrāmatā būs ierakstīts, ka man jāiet bojā šajā garu valstībā, tad tā arī notiks. Tā būs Allāha griba.

Redzēdams, ka jaunekli nepierunās atteikties no viņa neprātīgā nodoma, lauvu pavēlnieks pavadīja viņu līdz ceļam un norādīja, kurp tālāk doties.

—    Rau, tur sākas Zemes Skaistes valstība!

Uz šķiršanos viņš nokoda skumŠķi ūsu, iedeva to puisim un sacīja:

—     Ņem šo skumšķi un gl'abā, tas tevi pasargās no nelaimes, ja’kāds mans pavalstnieks sadomātu tev uzbrukt. Tiklīdz kāds tev tuvosies, parādi ūsas. Lai cik briesmīgs tas zvērs būtu, viņš tev paklausīs un darīs, ko liksi. Bet tagad, puis, ej ar mieru, lai debesis tev vēlīgas!

Jauneklis paņēma skumšķi, pateicās un bezbailīgi devās garu valstībā iekšā. Viņš gāja, gāja, soļus neskaitīdams, pats nezinādams, cik ilgi iet. Pēc kāda laika no augšas viņam uzbruka trīs ērglienes ar dzelzs knābjiem un dzelzs nagiem. Taču puisis nenobijās — savicināja savu zobenu. Vienai zobens ķēra spārnu, otrai kaklu, trešajai — knābi. Ērglienes iebrēcās sieviešu balisīs un aizlidoja.

Jauneklis gāja tālāk. Beidzot viņš nonāca pie stāvas klints un uzrāpās tajā. Tur bija nams, kurā veča cepa maizi. Jauneklis teica:

—    Esi man laba māte, kā es būšu tev llabs dēls!

Veča sasita rokas un brīnīdamās iesaucās:

—    Vai, dēliņ, kā tu te nokļuvi? Te pat ķirzaka nejaudā uzrāpties!

Jaunākais valdniekdēls parādīja viņai savus aplauztos nagus, apskrambātās rokas un ceļgalus, sapl'ēstās drēbes. Vecajai kļuva viņa žēl.

—    Vai manu, kad pārnāks manas meitas, viņas tevi plucināt saplucinas! — viņa novaidējās vien.

—    Es atkļuvu šurp ar nāves briesmām un lielām mokām. Nekā vairs nebaidos. Dari ar mani, ko vēlies! — sacīia iauneklis.

Vecā nolauza gabalu maizes un salūkoja padzērienu. Pēc tam atvēra lielu tīni un lika viesim paslēpties tajā. Pēc brīža istaba ielidoja trīs ievainotās ērglienes. Noskalojušās sudraba kublā, viņas pārvērtās trejās daiļavās. Pēc tam viņas sēdās pie galda un ņēmās stāstīt cita caur citu:

Ak vai, māt! Ja tu zinātu, cik skaistu jauneklii mēs redzējām! Meklējām viņu pa visām septiņām debesīm, līdz beidzot atradam uz zemes. Laidāmies lejā, gribēdamas viņu atnest tev, taču viņš sāka vicināt zobenu un mūs savainoja.

—    Viņš domāja, ka jūs grasāties uzbrukt un viņu noknābāt, — māte sacīja, — tāpēc aizstāvējās. Ja jūs būtu aicinājušas ar labu, viņš droši vien būtu mīlu prātu gājis jums līdzi. Kāpēc jūs gribējāt viņu atstiept ar varu?

—     Lai tev būtu znotsl — sacīja vecākā māsa. — Mēs jau y esam precību gados, bet neviens vīra cilvēks nav spēris kāju

pār mūsmājas slieksnil

—    Māja bez vīra cilvēka ir kā diena bez saules! — sacīja vidējā māsa.

L— Un kurš gan spētu uzrāpties tādā stāvā klintī? — nopū

tās jaunākā.

tMāte noprata, ka viņas meitas netaisās jauneklim neko no

darīt, gluži otrādi, jauneklis viņām iepaticies. Viņa ar gudru ziņu sacīja:

—     Tas, kuram netrūkst dūšas un spēka, tiek arī pa klinti J augšā. Pie manis ciemos ieradies spēka puisis ar zobenu!

To pateikusi, viņa atvēra tīni. Meitenes loti nopriecājās, ieraudzījušas skaisto jaunekli. Apsveicinājušās sāka viņu izvaicāt, kādā vajadzībā nācis. Jauneklis izstāstīja visu, kā bijis, no isākuma līdz beigām. To dzirdējušas, māsas sāka viņu atrunāt,

Vpieteikdamas labāk nemeklēt Gizarlakstīgafu.

—    Izmet to nesaprātīgo domu no galvas! — sacīja vecākā.

—    Man žēl tavas jaunības un skaistuma!

—   Atsakies no tādas iedomas! — sacīja vidējā. — Zemes Skaiste modri sargā savu lakstīgalu, ar labu neatdos, bet ar varu neatņemsi. Tā ieslodzīta zelta būri, kas karājas viņas gu-

1ļamistabā, bet guļamistabu apsargā pieci simti bruņotu sargu.

—    Līdz mūsu pavēlnieces pilij jānoiet ceļš triju gadu garumā. Kad nonāksi tur, tev uzbruks visādi redzēti un neredzēti nezvēri. Labāk appreci vienu no mums, un dzīvosi bez kādām

Lrūpēm, tev nekā netrūks! — sacīja jaunākā.

Jauneklis palika pie sava. g— Tas nav iespējams! — viņš sacīja. — Esmu devis vārdu,

un man jāpilda, ko solīju. Es nedrīkstu apstāties pusceļā. Sakiet, kā turp nokļūt, un palīdziet man, ja varat.

Beigu beigās sapratušas, ka puisis neatkāpsies no nodomātā, Jmāsas apsolījās aiznest viņu Zemes Skaistes miteklī. Valdniek-

dēls dažas dienas atpūtas pie māsām, pēc tam sacīja:

—    Aiziet! Aiznesiet mani turp, kā solījāties!

Kad saule slīdēja uz rietu, māsas pārvērtās ērglienēs. Viņas satvēra viesi nagos un laidās lidu — ap pusnakti, noslēpumu stundā, dīvas miteklis bija klāt. Māsas sacīja:

—    Zemes Skaistes istabās tu redzēsi degam četras sveces svečturos, bet četras citas būs turpat neaizdegtas. Kad sveces izdegs, pils ļaudis pamodīsies. Tāpēc iededz četras citas, lai mums būtu laiks aizlaisties. Dari ātri, kas darāms, un steidzies šurp, mēs tevi gaidīsim.

Bezbailīgais jauneklis iegāja istabās. Tur bija divi tīģeri. Tie, svešinieku ieraudzījuši, gribēja viņu saplosīt. Bet puisis atminējās ūsu skumšķi, kuru viņam iedeva tīģeru pavēlnieks. To izvilcis, viņš iesaucās:

—    Es esmu brāļojies ar jūsu pavēlnieku. Te ir viņa ūsas, varat pārbaudīt. Laidiet mani iekšā, man svarīgs darbs darāms. Esmu nācis to paveikt no viņa pasaules gal'a.

Tīģeri aplūkoja ūsas, paklanījās un ielaida jaunekli pilī. Tur visi kalpi gulēja ciešā miegā. Tikai divi lauvas pie Skaistes guļamistabas durvīm bija nomodā. Svešinieku ieraudzījuši, viņi ierūcās un grasījās viņu saplosīt. Taču puisis izvilka lauvu pavēlnieka ūsas un sacīja:

— Esmu jūsu pavēlnieka pieņemtais dēls. Te ir viņa ūsu skumšķis. Laidiet mani iekšā, man svarīgs darbs veicams, esmu nācis to paveikt no viņa pasaules gala.

Lauvas aplūkoja ūsas, paklanījās un ielaida jaunekli iekšā. Redzēdams Zemes Skaistes pārlieko skaistumu, valdniekdēls gluži apjuka. Viņš nespēja atraut skatienu no Skaistes. Visubeidzot viņš neizturēja — pacēla plīvuru un noskūpstīja dusošo daiļavu. Skaiste pa miegam kaut ko nomurmināja. Te jauneklis nobijās, ka viņa varētu pamosties, pakampa būri ar lakstīgalu un metās bēgt. Tik tikko paspēja aizdegt četras sveces svečturos. Kad viņš izsteidzās pie trim ērglienēm, tās taujāja:

—      Kur tu tik ilgi biji? Mēs jau domājām, ka sargi tevi nogalējuši, un gribējām laisties projām.

Iekams jauneklis paspēja kaut ko paskaidrot, viņas sagrāba valdniekdēlu nagos un laidās projām. Sveces bija izdegušas, pamodās sargi. Redzēdami, ka būris ar lakstīgalu pazudis, viņi metās ķert zagli.

Taču ērglienes laidās zibens ātrumā. Ap pusdienlaiku viņi

nonāca krustcelēs, kur brā]i bija aizgājuši katrs uz savu pusi. Tur trīs māsas ardievojās un atstāja jaunekli vienu.

Valdniekdēls palūkojās zem akmeņiem un atrada brāļu gredzenus turpat, kur tie bijuši. Tātad brāļi vēl nebija nākuši atpakaļ. Jaunākais brālis devās viņus meklēt. Kādu laiku klejojis un visus iztaujājis, viņš atrada vecāko brāli mazgājam traukus krodziņā, bet vidējo — viesnīcā. Abi bija noskranduši un izdiluši — neviens nevarētu pateikt, ka tie ir valdnieka dēli.

—             Ei, brālīši, laiks uz māju pie tēval — jaunākais sacīja.

—   Gizara ir manās rokās.

Visi trīs devās mājup. Gāja, gāja, līdz sagribējās dzert. Te viņi ceļa malā ieraudzīja aku, taču nebija ne vindas, ne smeļamā spaiņa.

Vecākie brāļi sacīja jaunākajam:

—    Mēs tevi nolaidīsim lejā, iesmel ūdeni!

Jaunākais piekrita. Visi trīs nojoza jostas, sasēja tās citcitai galā, un jaunākais brālis pa tām nolaidās akā. Taču vecākie, negodnieki, to vien bija gaidījuši. Ne vārda neteikuši, bija nodomājuši vienu un to pašu: pārgrieza jostas un devās projām, atstājot jaunāko brāli akā. Bez vilcināšanās paķēra būri ar lakstīgalu un nolēma jaunāko nāvei. Taču jaunākais valdniekdēls nenoslīka — izrādījās, aka bija tik sekla, ka ūdens sniedzās viņam tikai līdz pazodei.

Kopš tika pastrādāta šī ļaundarība, Gizara apklusa un likās saslimusi. Abi negantnieki pārradās mājās un nodeva tēvam būri. Vecākais sacīja, ka viņš atradis lakstīgalu, bet vidējais — ka palīdzējis vecākajam. Tēvs vaicāja:

—    Kur palika jaunākais brālis?

—Viņš sapinies ar nelāgiem ļaudīm, tagad ir laupītāju vadonis un kl: aiņo pa kalniem.

To dzirdējis, valdnieks ļoti noskuma. Viņš aplūkoja lakstīgalu un noprasīja:

—     Kāpēc tas putns nedzied? Svētceļnieks taču sacīja, ka tam jādzied.

—    Būs ceļā noguris, — brāļi atbildēja.

Gizarlakstīgalu aiznesa uz svētnīcu. Tur norīkoja divus sargus putnu apsargāt un barot, dzirdināt un pielūkot, lai tas sāktu dziedāt. Taču lakstīgala klusēja un skuma pēc sava saimnieka.

Pa to laiku Zemes Skaiste bija uzzinājusi, kur atrodas viņas

lakstīgala. Tā bija dīvai loti dārga, tāpēc viņa nolēma putnu atdabūt. Un ne tikai to. Taču pagaidām vēl jums neko neteiksim. Pagaidiet mazliet, kad pasaka būs galā, jūs visu uzzināsiet.

Skaiste sapulcināja liehunlielu karapulku — visvisādus meža zvērus un mežcilvēkus, devās uz valdnieka galvaspilsētu un aplenca to no visām pusēm. Valdnieks, redzēdams tādu lielu karapulku, gauži nobijās. Un nosūtīja savu padomnieku apvaicāties, kādā vajadzībā pulks ieradies. Zemes Skaiste paziņoja:

—    Lai pie manis ierodas tas, kas nozaga Gizaru! Es gribu ar viņu runāti

Padomnieks atgriezās un pasacīja valdniekam, ko dzirdējis. Valdnieks pavēlēja vecākajam dēlam:

—    Ej pie Skaistes un lūdz piedošanu. Saki, ka dosim putnu viņai atpakaļ, jo tas pārstājis dziedāt.

Vecākais dēls devās pie Zemes Skaistes. Viņa noskatīja jauneklli no galvas līdz kājām un vaicāja:

—    Vai tu biji tas, kas nakts vidū man nozaga Gizaru?

—    Esi — vecākais dēls atbildēja.

—    Kur tu viņu atradi?

—    Tavā dārzā, cipreses zarā.

—    Sasieniet šo melil — Skaiste saniknota iesaucās. — Un uzskaitiet simt belzienus pa pliku miesu. Par to, ka viņš man meloja!

Skaistes kalpi sagrāba valdniekdēlu un sāka viņu pērt, uzskaitīdami desmit reiz desmit belzienus, sita un sita, līdz sviedri nelaimīgajam uz muguras sajaucās ar asinīm. Kalpi aiznesa izpērto tēvam ne dzīvu, ne mirušu. Un sacīja:

—    Mūsu saimniece meklē to, kas nozaga lakstīgalu. Vai arī neatstās akmeni uz akmens.

Valdnieks sacīja vidējam dēlam:

—    Ej tagad tu! Jūs taču pa abiem esot nozaguši putnu. Droši vien Skaiste grib redzēt tevi.

To dzirdējis, vidējais dēls pārbijās. Lai arī viņu nepiemeklētu vecākā brā]a liktenis, vidējais nokrita ce|os un visā atzinās. Valdnieks tūlīt sūtīja savus jaudiš meklēt jaunāko dēlu. Tie uzmeklēja aku un izvilka jaunāko valdniekdēlu ārā, sasalušu ragā un tikko dzīvu. Viņu aiznesa pie tēva. Tur dziednieki padzirdīja nelaimīgo ar stiprām.zālēm un dzirām, līdz viņš atjēdzās. Tikko viņš bija izrunājis pirmos, vārdus, Gizartakstīgala, tos dzirdēdāma, nopurinājās un sāka dziedāt. Viņa dziedāja tik skaisti, ka tauta, kas bija ienaidnieka karapulka sabiedēta, atplauka un noteica:

—    Tā ir laba zīme!

Zemes Skaiste, dzirdēdama savu lakstīgalu dziedam, visu saprata. Viņa lika saviem kalpiem ceļu no pilsētas vārtiem līdz viņas teltij noklāt ar dārgiem paklājiem. Pa to laiku mūsu varonis bija apvilcis greznas drānas, apjozis dārgu zobenu, kā pienākas valdnieka dēlam. Un ar lakstīgalu rokā devās pie Skaistes. Tauta, to redzēdama, satraucās:

—   Cik žēl mūsu varoņa! Kas gan ar viņu notiks?

Valdniekdēls, ticis līdz Skaistes teltij, nokrita cejos. Skaiste

piecēla viņu kājās un vaicāja:

—   Vai tu nozagi manu lakstīgalu?

—    Es! — jauneklis atbildēja.

—    Kur tu viņu atradi?

Jauneklis izstāstīja, kā ticis iekšā Skaistes guļamistabā, kur viņa gulējusi, un kā aiznesis būri.

—    Un ko vēli tu tur darīji? — Skaiste vaicāja.

Jauneklis nodūra galvu un cieta klusu. Bet viņa turpināja:

—     Es redzēju sapnī, ka mani kāds skūpsta uz lūpām. Līdz tam neviens to nebija uzdrīkstējies. Man iepatikāš tavs skaistums un brašums. Taču es nevarēju pamosties, jo sveces vēl nebija izdegušas.

Abi, kā izrādījās, glabāja viens otru dziļi sirdī. To noskaidrojuši, viņi nolēma apprecēties.

Zemes Skaiste aizveda jaunāko valdniekdēlu sev līdzi. Savā valstībā viņa iedeva jauneklim burvju zālles, lai viņš būtu mūžam jauns un dzīvotu tikpat ilgi kā viņa. Abi dzīvoja vienos priekos, palikdami mūžam jauni un skaisti — tur, tajā tālajā pasaules galā. Tā viņi vada savas dienas joprojām.

VALDNIEKS UN VIŅA DZIEDNIEKS

Reiz dzīvoja valdnieks ar valdnieci. Valdniecei bija kalpone — viltīga bezgode. Kalpone briesmīgi necieta savu vīru un visvisādi centās nelaimīgo pazudināt.

Kad valdniece gaidīja troņmantnieku, valdniekam sagribējās uzzināt, kas viņai piedzims — dēls vai meita. Viņš saaicināja visus valsts dziedniekus un pavēlēja:

—    Pasakiet, kas mums piedzims — dēls vai meita! Es jau iepriekš gribu to zināt.

Nabaga dziednieki minēja gan šā, gan tā, taču neko nespēja uzminēt. Viņi sacīja:

—    Jūsu augstība, mēs nezinām, kas valdniecei piedzims, nevaram pateikt, vai būs dēls vai meita.

Valdnieks sadusmojās.

—             Jūs esat nekam nederīgi aplamnieki! — viņš bārās.

—   Tādus dziedniekus man nevajag! Nevienā valstī tādi nav vajadzīgi!

Dusmās viņš lika dziedniekus ieslodzīt cietumā.

Valdnieces ļaunprātīgā kalpone uzzināja, kāds liktenis piemeklējis nelaimīgos dziedniekus, un sarosījās. Viņa aizsteidzās pie valdnieka un teica:

—    Jūsu godība, nesu jums labas ziņas! Mans vīrs ir dziednieks, augsti mācīts cilvēks, tikai aplam kautrīgs, tāpēc nevienam nestāsta par savām mākām. Viņš pateiks, vai valdniecei piedzims dēls vai meita. Lieciet viņu atvest!

Valdnieks pavēlēja atvest kalpones vīru uz pili. Būdams zemkopis, viņš prata tikai zemes darbus, bet nenieka no dziednieku mākām. Viņš bija godīgs un taisnīgs cilvēks, kas nekādā ziņā nelīdzinājās savai bezgodei sievai. Vīrs tūlīt noprata, ka tie ir viņa sievas stiķi. Viņš izbijās, taču neko darīt — ja valdnieks pavēlējis, tad jāklausa. Tā vīrs ieradās pilī.

Tur valdnieks aizveda nelaimīgo pie valdnieces un sacīja:

—    Saki man — vai valdniecei piedzims meita vai dēls?

Vīrs nobijās vēl vairāk un nodomāja, ka šoreiz gan no karātavām neizbēgt. Nekādi nespēdams izdomāt, ko sacīt, viņš izstomīja:

—    Jūsu augstība! Kā sacīt, uz to lietu var raudzīties no dažādām pusēm. Kā rādās, no vienas puses raugoties, var būt meita, bet, no otras puses raugoties, var būt dēls. Man domāt, būs gan meita, gan dēls.

Labiem Jaudīm Dievs palīdz. Pēc desmit dienām valdniecei piedzima dvīņi — dēls un meita. Laimīgais valdnieks paaicināja pie sevis kalipones vīru un sacīja:

—      Kā lai tevi atalgoju? Prasi, ko gribi, došu tev, ko vien vēlies.

—     Man nekā nevajag, — sacīja zemkopis, — es lūdzu tikai vienu — izlaid dziedniekus no cietuma.

—     To es nevaru, — valdnieks atrunājās, — tik dumji dziednieki nekur neder. Prasi naudu, cik vien gribi.

Taču zemkopis atteicās ņemt naudu. Viņš sacīja:

—     Pārrunājiet to būšanu ar valdnieci, es tepat pagaidīšu!

Valdnieks devās pie valdnieces. Viņa noklausījās, ko kalpones vīrs vēloties, un pierunāja valdnieku vēlēšanos izpildīt.

Valdnieks darīja, kā valdniece teikusi, — pavēlēja atbrīvot gūstniekus, bet dziednieku bagātīgi atallgot.

Valdnieces kalpone vai pllīsa no dusmām. Viņa bija gribējusi vīram sariebt, taču nekā.

Valdnieks bija atvēris slimnīcu, kur dziedināt savus slimos pavalstniekus. Slimnīca bija pārpildīta, slimie aizvien nāca klāt. Neviens nespēja viņus izdziedināt, dziedniekiem nebija tādu brīnumzāļu. Dziednieki gan dzirdīja slimos ar visvisādām zālēm un uzlējumiem, taču tie tikai vaidēja un stenēja, nekādi nespēdami atspirgt. Dziednīca bija gauži nabadzīga — slimos vajadzēja ne tikai dziedināt, bet arī barot.

Valdnieces kalpone, viltīgā bezgode, kādu dienu sacīja valdniekam:

1 |jg§ Jūsu augstība! Pasauciet taču manu vīru, viņš vienā rāvienā izdziedinās slimos.

Valdnieks atminējās dziednieku, ļoti nopriecājās un lika viņu pasaukt. Nabaga zemkopis, kas bija strādājis uz lauka, tika atvests pie valdnieka. Valdnieks pavēlēja viņu ietērpt greznā galma dziednieka apģērbā, un abi devās uz slimnīcu.

Pa ceļam nelaimīgais, aiz bailēm trīcēdams, purpināja:

—     Ak vai, siev, ko tu esi padarījusi! Ko lai iesāku, kā lai glābjos?

Valdnieks ar savu dziednieku iegāja slimnīcā, parādīja viņam visus slimos un sacīja:

—     Kādas zāles viņiem dot, lai visi izveseļotos?

Zemkopis dziednieka drānās zinīgi sacīja:

—     Jūsu godība, lai viņi izveseļotos, vajag tikai nokaut desmit visveselākos, izvārīt un ar gaļu pabarot pārējos. Visi būs veseli kā likts!

—    Lai notiek! — sacīja valdnieks. — Izvēlies desmit visveselākos!

Dziednieks uzrunāja slimo, kas gulēja viņam vistuvāk:

—    Kā rādās, tu esi veselāks par pārējiem? Varbūt sāksim ar tevi?

—    Es esmu pavisam vesels! — iesaucās sirdzējs un izlēca no gultas. — Man te vairs nav ko darīt!

To teicis, viņš naski metās uz durvīm.

Tad zemkopis uzrunāja nākamo sirdzēju:

—    Tu arī izskaties tīri vesels. Varbūt sāksim ar tevi?

—    To tik ne! Es arī esmu vesels! — iesaucās slimais un metās pa durvīm laukā veiklāk par veiklu.

—    Tu izskaties spirgtāks par tiem citiem! — dziednieks apvaicājās nākamajam. — Būs jāsāk ar tevi.

Taču ari šis izrādījās vesels — pakampa savas drēbes un projām bija.

Kā par brīnumu, visi sirdzēji drīz vien bija kājās, veicīgi ģērbās un bēgtin bēga — nebija neviena, kurš nejaudātu paskriet. Valdnieks un viņa dziednieks apstaigāja slimnīcu, taču visi slimie pēkšņi izveseļojās, un drīz vien slimnīca bija tukša. Izrādījās, ka tikai pāris sirdzēju nespēj piecelties un paiet — tie patiešām bija slimi.

Valdnieks sacīja, ka nekad neesot redzējis tik apķērīgu dziednieku, un slavēja viņu vienā slavēšanā. Kopš tā laika valdnieka dziednieks apmetās pilī, kur viņu visi cienīja un godāja.

LAIMES LUTEKLIS, KAS NEVIENU NEAPSKAUŽ

Reiz kādā ciemā dzīvoja dzirnavnieks. Viņš bija laimes luteklis, jo nekad nevienu neapskauda.

Dzirnavas mala, gar dzirnavām tecēja maza upīte. Dzirnavnieks rāvās melnās miesās, strādāja un nekurnēja, bet strādādams dungoja savā nodabā. Čurkstēja ūdens, strādinādams dzirnas, gurkstēja graudi starp dzirnu akmeņiem, kurkstēja vardes dzirnavu dīķī, bet dzirnavnieks cilāja smagos miltu maisus, uzmanīja dzirnakmeņus, un nekas netraucēja viņa dvēseles mieru. Viņš saņēma labu naudiņu par savu darbu no apkārtnes zemkopjiem, ar to viņam pietika, un neko vairāk vīrs nekāroja. Daudzi viņu apskauda tāpēc, ka dzirnavnieks jutās laimīgs un tāds arī izskatījās. Skauģi bieži vaicāja:

—    Par ko tu priecājies? Kā tev izdodas būt laimīgam?

Un dzirnuvīrs viņiem atbildēja:

—     Es neesmu skauģis. Nezinu, kas ir_skaudība, tāpēc esmu priecīgs un laimīgs, man allaž vēlīgs prāts. Laimes luteklis ir tas, kas nevienu neapskauž.

Cieminieki viņu iesauca par laimes lutekl'i — laimes Kutekli, kas nevienu neapskauž.

Tās zemes valdnieks bija bagātāks par bagātu, taču valdīšanas smagā nasta sāka viņu nospiest — ar laiku valdnieks piekusa un sadomāja mest valdīšanu pie malas, lai atbrīvotos no rūpēm un raizēm, pavadot vecumdienas mierīgi, priekā un laimē. Taču — viņš nezināja, kā to izdarīt. Reiz valdnieks sēdēja vientulībā, domādams smagu domu, te troņa zālē ienāca kāds no galminiekiem. Valdnieks paaicināja galmakungu pie sevis un pavaicāja viņam:

—     Saki, kambarkungs,— vai tu nepazīsti kādu laimes lutekli, kas mani iemācītu būt laimīgam?

—    Vienu tādu es pazīstu, jūsu augstība, — galmakungs sacīja, — kādā jūsu valstības ciemā dzīvo llaimes luteklis.

Valdnieks tūlīt pat saposās ceļam un devās uzmeklēt laimes lutekli. Viņš nonāca ciemā un, tuvodamies dzirnavām, redzēja dzirnavnieku rosīgi strādājam un dungojam, kā vienmēr. Pastāvējis kādu brīdi un paklausījies dzirnavnieka dungošanā, valdnieks gāja iekšā un uzrunāja laimes lutekli:

—    Saki — ko man darīt, lai es būtu tikpat laimīgs kā tu?

—     Es esmu laimīgs tāpēc, ka nevienu neapskaužu un domāju tikai par savu darbu! — dzirnavnieks atbildēja. — Bet, kā lai palīdzu tev, valdniek, to es nezinu.

—     Vai tu neizdarītu man pakalpojumu, ko tev lūgšu? gvaldnieks turpināja.

—    Ko gan es varu darīt jūsu labā? — dzirnavnieks brīnījās.

—     Mainīsimies vietām: es došu tev savu valsti, ņem valdības grožus savās rokās, bet tu atdod man savas dzirnavas.

—     Mainīt savu laimi pret svešu nav iespējams, — sacīja dzirnuvīrs, — es esmu laimīgs, redzēdams, kā šī upīte, kas tek

te garām, griež dzirnu ratu. Esmu laimīgs, ka varu darīt savu darāmo un domāt savu domājamo, un mani neviens netraucē. Es esmu aizņemts no rīta līdz vakaram un dziedu aiz prieka, jo mana dvēsele līksmo — darbs darbu dzen, un es priecājos par savām dienišķajām rūpēm.

Valdnieks padomāja, padomāja un sacīja:

—     Tad jau es esmu vēl laimīgāks par tevi. Ari mani var saukt par laimes luteklii.

Valdnieks nosprieda, ka dzirnavniekam taisnība. Viņš devās atpakaļ uz savu pili, lai atkal uzņemtos valdīšanu. Tur nonācis, valdnieks atsāka rūpēties par Valsts lietām un jutās priecīgs un laimīgs.

Tagad valstī bija divi laimes lutekļi — dzirnavnieks un valdnieks. Abi bija laimīgi tāpēc, ka darīja savu darāmo un nevienu neapskauda, domāja savu domājamo un nemocīja dvēseli ar citu rūpestiem un darīšanām.

ZEMTURA DĒLS UN ZEMES SKAISTE

Kas tik uz šīs zemes neatgadās! Vecos laikos bija kāds bagāts zemturis. Viņam netrūka ne treknu aitu, ne pienīgu govju, nemaz nerunājot par simtiem zirgu un visu citu.

Reiz tās zemes valdnieks, apceļodams savu valsti, iegriezās pie zemtura un nolēma tur pārnakšņot. Zemturis uzņēma viņu godam, paēdināja un padzirdināja kā spēdams. Valdnieks bija ļoti apmierināts ar cienastu.

To pašu nakti zemtura sievai piedzima dēls. Rīta agrumā valdnieks nokristīja jaundzimušo. Pirms došanās ceļā viņš sacīja zemturim:

—    Māci bērnu augstās zinībās. Kad viņš būs izmācījies, tad sūti dēlu pie manis — es iztaisīšu no viņa slavenu vīru, viņš būs mans mantinieks un mantos troni, jo man pašam bērnu nav.

To teicis, viņš iedeva zemturim zelta krustu un aizjāja savu ceļu.

Pagāja kāds laiciņš, puisēns paaugās, pienāca laiks iet mācībā. Tēvs darīja, kā valdnieks licis, — sūtīja dēlu mācīties pie visgudrākajiem vīriem. Puisēns bija centīgs un spējīgs, apguva

visas gudrās zinības. Jau kā jauneklis viņš atgriezās tēva mājās, apguvis visu, kas būtu jāzina valdniekam. Tad zemturis uzkāra viņam kaklā krustu — valdnieka dāvanu —, uz kura bija rakstīts: «Es, kas tevi kristīju, esmu šīs zemes valdnieks. Kad tev sāks dīgt ūsas, tad dodies uz manu pilsētu, gribu darīt tevi par varenu vīru.»

Dēls lūdza atjauju doties pie valdnieka. Tēvs at|āva — viņš bija visu laiku par valdnieka solījumiem domājis un pārdomājis, saposa dēlu dārgās drānās, iedeva viņam visstaltāko zirgu no saviem staļļiem — lai dēls, kas dodas pie valdnieka, nekristu kaunā.

Tā zemtura dēls devās ceļā — jāja pāri kalniem un lejām uz galvaspilsētu. Ceļā viņš satika kādu jaunekli tādā pašā vecumā. Viņi sāka runāties un turpināja ce|u kopā. Svešiniekam bija zaļas acis, un viņš šaudīja tās uz visām pusēm. Mūsu zemtura dēls bija samācījies tik daudz visādu gudrību, ka viņa galva bija ar tām pilnum pilna — nekam citam tur vairs vietas neatlika. Kā veci ]audis saka — gudram gudra nelaime. Kā vēlāk redzēsim, viņam par savu lētticību nācās dārgi samaksāt. Otrais ce]inieks, kaut gados jauns, jau bija uzkrāvis savai dvēselei tādu grēku nastu, ka ar veselu jūru ūdens viņu nevarētu tīru nomazgāt.

Kādu laiku jājuši, viņi nolēma atpūsties un iekost. Zemtura dēls, neko ļaunu nedomādams, palielījās — sak, tā un tā, jāju pie sava krusttēva valdnieka un mantošu viņa troni. Kā zināms, nav prātīgi izrunāties svešu klātbūtnē — zalacis pielēca kājās, nogāza zemtura dēlu uz muguras un piegrūda viņam pie kakla garu nazi.

—    Velc nost savas drēbesl — viņš uzkliedza. — Un apvelc manas! Zvēri, ka nevienam neteiksi, kas tu tāds un kas esmu es! Saki: tikai tad, ja nomiršu un augšāmcelšos, drīkstēšu atklāt noslēpumu. Citādi tūlīt pat tevi noduršu!

Zemtura dēls nobijās un padevās — apzvērēja, ka nevienam neatklās noslēpumu. Abi apmainījās drānām. Nepazīstamais sacīja, ka tagad viņš būšot valdnieka krustdēls, bet zemtura dēls rviņa kalps. Tad viņš kāpa zirgā, bet mūsu jauneklis bija spiests tālāk ceļot kājām. Tā viņi nonāca valdnieka pilī.

Viltnieks parādīja zelta krustu un sacījās esam valdnieka krustdēls. Taču viņš bija nemācīts un dumjš, neprata nedz uz

vesties, nedz sasveicināties kā pieklājas — palika stāvam, kā zeme īemiets, kaut ko nesaprotamu murminādams. Bet zemtura dels paklanījās un godbijīgi sveicināja, kā mācītam cilvēkam pienākas. Valdniekam viņš |oti iepatikās, un valdnieks nodomāja: «Lūk, šim te vajadzētu būt par troņmantnieku, nevis tam turi»

Melkulim sagatavoja pils labākās istabas, apkalpoja viņu kā pašu valdnieku. Valdnieks visiem pavēlēja viltnieku godāt kā savu dēlu, sacīdamies ar laiku darīt viņu par savu pēcnākamo. Zemtura dēlu sūtīja gulēt uz stalli pie zirgu puišiem.

Negantnieks, kas bija ielavījies pilī kā viltvārdis, drīz vien sāka nožēlot, ka toreiz kalnos nebija zemtura dēlu nodūris. Bezgodis baidījās par valdnieka īsto krustdēlu — ja nu viņš netur doto vārdu un izpļāpājas. Lai cik mīksti bija pč|i, uz kuriem viņš gulēja, miegā negodnieku mocīja murgi. Un viņš nolēma zemtura dēlu pazudināt.

Kādu dienu viltnieks izlikās par slimu. Valdnieks ieradās sirdzēju apmeklēt. Apvaicājās, kā ar veselību. Slimais tikai stenēja un vaidēja:

—    Ak vai, cik man sliktil Vai — vai — vail

Valdnieks saaicināja dziedniekus un mācītus zinību vīrus, tie dzirdīja sirdzēju ar visādām zālēm un lipināja plāksterus, bet negodnieks tikai vaimanāja.

—     Saki — ko lai daru, kā lai tev palīdzu? — vaicāja norūpējies valdnieks.

—    Mani spētu dziedināt tikai veselības zālīte no pūķkalna, tā palīdzētu tikt atkal uz kājām. Cita līdzek|a pret manu vainu nav.

—    Bet, dēliņ, kur lai ņemu drošuli, ko sūtīt uz pūķkalnu? Jau daudzi spēkavīri devušies turp veselības zālītes lasīt, bet neviens nav atgriezies.

—    Valdniek, liec manam kalpam doties turp. Ja viņš atteiksies, tad piedraudi, ka pavēlēsi nocirst viņam galvu.

Valdnieks pasauca zemtura dēlu un sacīja:

—    Gribi vai negribi, tev būs jādodas uz pūķkalnu pēc veselības zālēm, tavam slimajam kungam vajadzīga zālīte no pūķa dārza. Ja nedarīsi, ko pavēlu, likšu nocirst tev galvu!

Puisis gauži bēdājās — bet ko lai, nabags, būtu darījis? Valdnieka gribai pretoties nebija viņam pa spēkam.

Nelaimīgais devās laukā no pilsētas mūriem —, lai visu pārdomātu un apsvērtu. Gāja pa kalniem, lauzīja rokas un birdināja rūgtas asaras, zinādams, ka no drošas nāves nekādi neizbēgt. Tā viņš nonāca pie nabadzīgas būdeles kalnu vidū. Uz būdeles sliekšņa stāvēja baltbārdis večuks. Večuks vaicāja, kāpēc jauneklis tik rūgti raudot, un zemtura dēlis izstāstīja, ka valdnieks licis viņam iet uz pūķkalnu pēc zālēm, lai dziedinātu savu troņmantnieku, taču viņam esot briesmīgas bailes, jo Kdz šim nevienam vēl neesot laimējies no turienes dzīvam pārnākt. Večuks noklausījās puiša sacītajā un teica:

—      Noslauki asaras, puisi Neskumdiniesl Dūmi no tās uguns, ko valdnieka mantinieks iededzis, lai tevi sadedzinātu, izēdīs viņam pašam acis, tik sīvi tie ir. Dari tā: paprasi valdniekam astoņdesmit mucas — četrus desmitus ar medu, otrus četrus desmitus — ar pienu. Ved to visu pāri kalniem, līdz saule rietēs. Pieraugi, ka tiec pūķkalnā pirms saules rieta. Pūķis vēl nebūs pārnācis no medībām. Izmēz midzeni un iededz uguni pavardā. Ielej katlā pienu un medu, pēc tam labi samaisi. Kad būsi visu padarījis, paslēpies kaut kur tuvumā. Pārnāks pūķis un redzēs, ka midzenis iztīrīts. Viņš apēdīs cienastu, ko tu būsi sagatavojis, un pēc tam tevi pasauks. Nu vari rādīties. Pūķis vaicās, kālab esi nācis, tad gan saki visu, kā ir. Viņš ļaus tev salasīt zālītes, cik gribēsi. Noplūc trīs un turpat apēd; Tām piemīt burvība, tu iegūsi neredzētu spēku. Pēc tam nāc uz manu būdu, es tev pagādāšu zāles valdnieka troņmantniekam.

a

Puisis ļoti nopriecājās, patencināja un ar vieglu sirdi devās atpakaļ uz pili. Valdnieks iedeva juneklim visu, ko viņš prasīja. Puisis veda mucas ar pienu un medu uz pūķkalnu — pāri klintājiem un purvājiem, cauri briksnājiem un bruksnājiem, līdz pievakarē nonāca visaugstākā kalna galā. Tur, kādā tumšā alā, bija pūķa miteklis. Sajā laikāEkā jau večuks sacījis— pūķis vēl nebija pārnācis no medībām. Puisis sakrāva mucas midzeņa priekšā un ķērās pie darba, paveikdams visu, kas vajadzīgs. Pēc tam viņš iegāja mežā un paslēpās aiz koka.

Vakarā jau iztālēm bija dzirdams briesmīgs troksnis un šausmīga dārdoņa, itin kā kalni juktu un bruktu: pūķis nāca kā viesulis, akmeņi vien ripoja. Tas pabrīnījās vien un ļoti ielīksmojās par neredzēto tīrību un kārtību. Bet, redzēdams cienastu katlā, priecājās vēl vairāk. Pūķis sarīkoja dzīres, ēda un ēda, un vēl izlaizīja katla dibenu sausu. Pēc tam palūkojās laukā no alas un uzsauca:

—       Ei, tu, kas mani iepriecināji un pamieloji, rādies droši un nebīsties!

Puisis iznāca no meža un atsaucās:

—    Te es esmu!

Pūķis aicināja puisi midzenī. Abi sāka runāties. Puisis pastāstīja, kādā vajadzībā nācis.

—               Vai tas ir viss, kas tev vajadzīgs? — pūķis iesaucās.

—    Ej dārzā un rauj zāles, kādas gribi!

-        Zemtura dēls iegāja dārzā, norāva tris zālītes un turpat apēda. Tūlīt viņš sajuta sevī mostamies milža spēku un, ja būtu ielūkojies spoguli, tad redzētu, ka k|uvis arī daudz tīkamāks no vaiga. Viņš atgriezās alā, atvadījās no pūķa un paņēma savas mucas. Pa ce]am atpakaļ uz pili puisis iegriezās pie večuka. Vecais viņu apskatīja un, redzēdams, cik skaists un spēkpilns puiša vaigs, apmierināts pasmaidīja, bet neteica ne vārda. Večuks iedeva puisim zālīti, gluži līdzīgu pūķkalna zālēm, tikai bez brīnumspēka.

Tā puisis sveiks un vesels pārradās pilī, pie tam vēl izskatījās daudz patīkamāks un spēcīgāks nekā pirms tam — spēja nogāzt simt vīrus ar vienu cirtienu. Sirdzējs apēda zālīti un cēlās no gultas, sacīdamies esam izveseļojies. Redzēdams zemtura dēla skaistumu un spēku, viņš nekur vairs nerada miera: bailes un skaudība mocīja negodi nost, tādas mokas pat grēciniekiem ellē nav jācieš. Domāja, domāja, viltnieks, gudroja, kā nobeigt zemtura dēlu, līdz beigu beigās atkal iegūla slimības gultā — neko citu nejaudāja izdomāt. Kad atnāca valdnieks, bezgodis viņam pavēlēja:

—    Sūti manu kalpu, lai pārved Zemes Skaisti, visuskaisto divu. Man jādabū viņa par sievu, tikai tad būšu vesels. Citādi miršu nost.

—    Cik daudzi vareni valdnieki un skaisti jaunekli devušies pie viņas precībās, bet nevienam nav izdevies dabūt dīvu par sievu! Kur nu mūsu staļļa puisim ar viņiem mēroties! — sacīja valdnieks.

—    Sūti viņu, sūti vien! Viņš to darbiņu izdarīs. Ja atteiksies, saki, ka liksi nocirst viņam galvu! — ļaundaris palika pie sava.

Valdnieks, baidīdamies par krustdēla dzīvību, paklausīja. Pasauca staļļa_puisi un pieteica:

—    Tā un tā. Mans pēcnieks pieprasa, lai tu ar l'abu vai ļaunu pārved viņam Zemes Skaisti par sievu!

Zemtura dēls nodūra galvu un-neko neatbildēja. Viņš devās pie večuka padomu prasīt. Un visu izstāstīja.

Bgp Tas nelādznieks grib noķert čūsku ar svešām rokām. Bet tu nebaidies, — večuks mierināja, — šis darbiņš ir gana grūts un bīstams, bet es tev pateikšu, kā to galā vest. Uzklausi labi un iegaumē visu, ko tagad tev teikšu! Palūdz valdniekam četrus taukus jērus, desmit mērus kviešu, desmit mērus medus un

desmit slotas. Ņem to visu un līdz ar saullēktu dodies ceļā, lai līdz saules rietam tiec dīvas pilī. Tajā laikā visi^ dīvas kalpi ir prom, viņi medī kalnos, tikai četri ērgļi sargā vārtus. Dod katram vienu jēru, lai paēd. Ērgļi vaicās, kā lai tev atlīdzina par cienastu. Palūdz no katra pa spalviņai, tā tu varēsi viņus paaicināt palīgā, ja tev vajadzēs palīga. Viņi dos tev spalvas un ļaus iet pagalmā iekšā. Tur tu redzēsi lielus pulkus skudru un bišu. Pacienā skudras ar graudiem, bet bites ar medu. Arī tās prasīs, kā tev atlīdzināt. Paprasi skudrām spārniņus, bet bitēm — dzelbņus, lai vari pasaukt palīgā, kad vajadzēs. Pēc tam ar slotām noberz pils sienas — citādi tās sabruks pār tevi un tu būsi pagalam. Noslauki visus durvju sliekšņus uz Skaistes istabām, citādi nevienas durvis tev neatvērsies, lai kā tu tajās lauztos. Un tad ej iekšā un gaidi dīvu, tad redzēsi, kas notiks.

Puisis labi iegaumēja visu, ko vecais teicis, un atgriezās pilī. Valdnieks iedeva viņam visu prasīto. Un zemtura dels devās meklēt dīvas pili. Viņš gāja un gāja, līdz nonāca kāda kalna virsotnē. No turienes puisis ieraudzīja brīnišķo dīvas pili jau iztālēm spīdam: sienas bija no vistīrākā sudraba, durvis — no tīra zelta, bet ltogi — no dimantiem. Tobrīd saule grasījās rietēt virs puiša galvas. Redzēdams, ka pili-visi pametuši un devušies savās gaitās, viņš gāja tuvāk. Ticis tuvāk vārtiem, viņš ieraudzīja četrus ērgļus ar saboztām spalvām un draudīgiem nagiem sargājam ieeju. Puisis katram iedeva pa jēram, un ērgļi nomierinājās — sāka ieturēties. Kad ērgļi bija paēduši, viņi vaicāja:

—    Kādu balvu gribi par cienastu?

—     Dodiet man katrs pa spalviņai, lai varu pasaukt jūs palīgā, kad vajadzēs.

Ērgļi iedeva katrs pa spalvai un sacīja:

—     Kad tev vajadzēs palīgu, sasildi spalviņas — un mēs būsim klāt.

Viņi ielaida puisi pagalmā. Tur čumēja skudras un mudžēja bites. Puisis pabēra skudrām graudus un pacienāja bites ar medu. Pateicīgie kukaiņi iedeva puisim spārniņus un dzeloņus, apsolīdamies nākt palīgā, kad vien vajadzēs.

Puisis paslēpa azotē ērgļu un kukaiņu dāvanas, saspļāva saujās un ķērās pie darba — vicināja slotas, cik jaudāja, līdz visas sienas bija spodras. Pēc tam noslaucīja sliekšņus līdz pat dīvas istabai, un visas durvis pašas atvērās. Puisis iegāja istabā, kur viss bija skaistāks par skaistu, greznāks par greznu: uz grīdas biezi paklāji, sienas nosegtas skaistiem audumiem, kuros ar zeltu un sudrabu bija izausti spēkavīri un dīvas, neredzēti un redzēti zvēri un putni, zivis un kukaiņi. Melnkoka un sarkankoka galdi apklāti dārgiem galdautiem, bet zelta traukos saldi augli.

Zemtura dēls aplūkoja šo, apTūkoja to un, kad bija visu apskatījis, apsēdās kādā mīkstā sēdeklī un sāka gaidīt visu dīvu dīvu, visskaistāko Zemes Skaisti.

Vakarā pārnāca pils saimniece, viņai līdzi — vienpadsmit meitiņas, cita par citu jaukākas. Bet pati dīva staroja visdīvāk, spīdēdama starp viņām kā mēness starp zvaigznītēm. Patiesi gan — tik dīvi skaista nebija neviena cita uz zemes, un arī debesīs tādu neatrast: stāvs stalts kā papelei, acis — kā debess zilgme, mati — kā piķis, lūpas — kā izplaukuši ziedi. Ieraudzījusi savā istabā zemes cilvēku, dīva ļoti brīnījās. Un vaicāja:

—    Kas tu esi? Ko te dari?

—    Esmu cilvēks, pati redzi, — sacīja jauneklis, — nācu aizvest tevi sev līdzi — ar ļaunu vai ar labu.

Dīva sāka smieties.

—    Paskat, cik nadzīgs! Gudrāki un labāki par tevi te bijuši, braši sevi parādījuši, bet neviens neko nav panācis — vai tu būtu pārāks, jaunekli?

To pateikusi, viņa atvēra logu.

—    Kā jūs drīkstējāt laist šo cilvēku iekšā? — viņa uzkliedza ērgļiem.

—   Viņš mums iedeva taukus jērus, godam pamieloja! Tu mums pat smakojošu gaļu nedod! — ērgļi atkliedza.

To pašu dīva vaicāja skudrām un bitēm. Bet skudras pretī:

—   Viņš mums atnesa graudiņus, godam pacienāja! Tu mums nenovīdi pat maizes drupačas!

Arī bites piebalsoja:

—    Tu mums esi devusi tikai sausu vasku, bet viņš mums atnesa saldu medutiņu!

Tad dīva uzbrēca sienām un durvīm:

—   Vai nepieteicu jums nelaist nevienu svešu iekšā? Kāpēc ļāvāt šim jauneklim ienākt?

—     Viņš mūs noslaucīja un notīrīja, tagad esam spodrākas par spodrām, gluži kā jaunas. Tu ļāvi mums pārklāties ar putekļiem! — uzrunātās atbildēja.

Kad dīva bija noklausījusies, ko visu paveicis viņas viesis, viņas vaigs pamazām atmaiga, viņa palūkojās jaunekli mīlīgākām acīm. Jauneklis bija stiprs un skaists kā neviens. Viņš iepatikās Skaistei, un viņa iemīlēja savu viesi, taču negribēja tūlīt to parādīt, tāpēc nodomāja pārbaudīt, vai jauneklis būs viņas cienīgs. Skaiste domāja, ka jauneklis ieradies viņu bildināt. Viņa sacīja:

—     Labi, puis. Ja jau esi atnācis, ko nu vairs.

Jauneklis ātri norāva viņai, apsegu un lika Skaistei posties ceļā. Viņa paņēma šo un to, arī ķipi ar dzīvības ūdeni, un padevīgi sekoja jauneklim — kā jau sieva savam vīram.

Pēc kādām dienām abi nonāca valdnieka pilī. Zemtura dēls atdeva Skaisti viltniekam, kaut gan sirds viņam krūtīs vai lūza. Arī viņa, sapratusi, ka būs par sievu nevis varonim, kas paveica visādus darbus viņas dēļ, bet. gan bezgodim, briesmīgi saskaitās — acis šķila zibeņus. Taču viņai bija jāsamierinās — ko viņa spēja bez sava dīvā spēka?

Apsegu jauneklis iedeva valdniecei un piesacīja labi noglabāt — ja Skaiste to uziešot, tad prom būšot.

Izdarījis savu darāmo, jauneklis devās atpakaļ už stallli. Bet valdnieks pa to laiku gatavojās kāzām. Tika ielūgti visi augstmaņi, klāti galdi ar dārgiem ēdieniem un dzērieniem. Sākās tādas dzīres, kādas reti kur redzētas. Bet mūsu jauneklis, kuram pienāktos sēdēt goda vietā pie valdnieka galda, tur nesēdeja — kas viņam, zirgu puisim, to godu ļaus, ja staļļa puiši ož pēc zirgu sviedriem?

Kāzinieki ieēda, iedzēra un devās dejot. Visi lēca kā nu mācēdami, tikai līgava nelikās ne zinis, stāvēja sapīkusi. Kāzu viesi vaicāja, kāpēc viņa nedejojot — vai tiešām nemākot.

—    Es, — viņa teica, — tik dumjas dejas nedejoju. Neviens no jums vēl nav redzējis divas deju.

—    Tad padejo dīvas deju! — viesi lūdzās.

—     Nespēju padejot, ja man nav apsega. Vīramāte to paslēpusi un man nedod.

Visi devās pie valdnieces lūgties, llai iedodot vedeklai apsegu, citādi neredzēšot vedeklu dejojam. Valdniece nedeva —

atminējās, ko staļļa puisis pieteicis. Taču viņas visjaunākā kalf ponīte, muļķīte, nolēma pati paņemt apsegu, valdniecei nezinot, paņēma un iedeva to Zemes Skaistei. Skaiste, apsegu aplikusi, ņēmās dejot tā, ka viņas kājas pie zemes neskārās. Un, kamēr visi stāvēja vaļējām mutēm un viņā nolūkojās, uzspurdza debešos, no kurienes uzsauca:

—     Palieciet sveiki, ļautiņil Sviniet savas kāzas bez līgavas, dīvas tā savas kāzas nesvin! Jūs ar viltību mani dabūjāt šurp, taču ar viltību nevarat aizturēt. Ja kādam esmu mīļa, lai tas dodas pasaulē sadzīt man pēdas. Tikai viņam mani neatrast, pirms nebūs nodeldējis trīs pārus dzelzs tupeļu.

>To pateikusi, dīva aizlidoja un nozuda. Kāzu viesi apmulsuši

nezināja, ko domāt. Ko tagad iesākt? Viltnieks valdniekam pačukstēja^

—     Sūti manu kalpu, lai dodas viņu meklēt. Bez viņas lai I atpakaļ nenāk!

Valdnieks pasauca zemtura dēlu un lika doties meklēt līgavu — lai bez līgavas atpakaļ nenākot, citādi nocirtīšot nelaimīgajam galvu.

,Jauneklim iedeva trīs pārus dzelzs tupeļu, ceļanaudu un

ēdamo. Tā viņš devās meklēt dīvu Zemes Skaisti. Gāja un gāja, klaidoja pa kalniem un lejām, pārpeldēja jūras un upes — veselus trīs gadus klīda apkārt! Pret akmeņiem nodeldēja visus trīs dzelzs tupeļu pārus, taču neko neatrada. It kā dīva būtu zemē iegrimusi.

Jauneklis gauži piekusa un izsamisa. Par iedoto naudu viņš krustcelēs uzcēla iebraucamo vietu. Ceļiniekiem, kuri tur iegriezās, viņš deva ēst un dzert par velti. Maksas vietā saimnieks lika viesiem stāstīt, ko viņi redzējuši un piedzīvojuši, kur bijuši un ko dzirdējuši. Tā viņš cerēja uzzināt kaut ko par Zemes Skaisti. Uzklausīja daudzus stāstus, taču par viņu nedzirdēja nenieka.

Kādu dienu iebraucamajā vietā iegriezās kāds noguris ceļinieks. Viņš nāca no tālienes un likās daudz piedzīvojis. Jauneklis sāka viņu izvaicāt. Viesis paēda un tad vārdu pa vārdam stāstīja:

-:t — Vienreiz man gadījās būt kalnos — tajos pašos, kas tur tālumā rēgojas. Uzrāpos pa kazu taku — aizvien augstāk, gluži mežonīgās vietās. Pēkšņi man izkrita vēzda un iekrita strauta,

nogrima pašā dibenā. Kāpu tai pakaļ — un ko es ieraudzīju? Tur, pie strauta, drūzmējās divpadsmit jaunas dīvas, nometa apsegus un peldējās mēnesnīcā…

To dzirdējis, zemtura dēls pielēca kājās kā aizsvilies. Viņš iztaujāja ceļinieku par vietu, kur redzējis dīvas, un palūdza pieskatīt iebraucamo vietu, kamēr viņš būs atpakaļ. Ceļinieks bija piekusis un labprāt piekrita atpūsties.

Mūsu jauneklis salika somā ēdamo, ņēma nūju un devās ceļā uz tālo kalnu. Vēlā vakarā, krēslai metoties, viņš nonāca pie strauta, paslēpās krūmos un sāka gaidīt. Kad uzspīdēja mēness un atspulgi sāka šūpoties zilajos viļņos, atlidoja divpadsmit dīvas. Viņas nometa apsegus un devās peldēties.

Jauneklis vēroja, kā meitenes plunčājas, viņu smiekli skanēja kā strauta burbulēšana. Starp viņām rotājās ari Zemes Skaiste. Kas reiz bija viņu redzējis, tas nemūžam nespēja aizmirst, viņa bija skaistāka par visām citām.

Zemtura dēls sāka klusītēm lavīties tuvāk pa krastu — un paņēma dīvas apsegu. Dīvas, viņu pamanījušas, ņēmās spiegt un spruka uz visām pusēm. Katra grāba savu apsegu, aši uzmeta sev virsū un aizspurdza naksnīgajās debesīs kā pūce. Pie strauta palika tikai Zemes Skaiste. Viņa nespēja aizlidot kopā ar savām māsām, jo jauneklis jau bija apsegu paslēpis. Kas gan ir dīva bez apsega? Ar nodurtu galvu dīvā sekoja savam pavēlniekam.

Tā viņi nonāca iebraucamajā vietā — paēda, atpūtās. Un devās tālāk. Promiedams zemtura dēls sacīja ceļiniekam:

—     Tu man izdarīji ļoti lielu pakalpojumu. Par to es tev dāvinu šo iebraucamo vietu.

Nabaga ceļinieks tencināt tencināja, pateicās un svētīja abus. Pa ce]am jauneklis pastāstīja dīvai, cik viņam ļauni klājies. Dīva nopūtās un sacīja:

—     Un tu visu to pārcieti tikai tāpēc, lai mani atkal nodotu tā dienaszagļa rokās?

—     Tu man esi kā gaiss, ko elpoju, — es nevaru bez tevis dzīvot. Laikam jau tā nolikts. Esmu laimīgs, ka varu tevi skatīt kaut vai citam rokās.

Tā viņi gāja, gāja — un nonāca valdnieka pilī. Visi brīnījās, viņus redzedami, — jau sen bija domājuši, ka no staļļa puiša kaut kur mētājas vairs tikai izbalējuši kauliņi. Bet nelādznieks

aiz dusmām un bailēm stāvēja kā zemē iemiets — atsāka lauzīt galvu, kā pazudināt zemtura dēlu. Tā kā viņš neko vairs nejaudāja izdomāt, tad sāka lūgt valdnieku nogalināt puisi. Valdnieks negribēja piekrist, jo viņam sta|)a puisis loti patika un viņš jutās puisim pateicīgs par paveiktajiem darbiem.

Taču viltnieks piecēlās nakts vidū, kad tikai ]aunuma spēki nomodā, un devās uz stalli. Viņš redzēja, ka staļļa puisis gul dziļā miegā, jo bija tālajā ceļā noguris. Negantnieks ar savu dunci sadurstīja guļošo kā sietu, un tas tūdaļ nomira. Tad slepkavnieks atgriezās savā gultā un aizmiga laimīgā miegā ar vieglu sirdi, it kā būtu lielu un vajadzīgu darbu paveicis.

To bija redzējis viens no zirgu puišiem. Gaisma vēl tikko ausa, kad viņš aizsteidzās pie Zemes Skaistes un pastāstīja viņai par pastrādāto ļaundarību. Dīva devās uz stalli un pārnesa mirušo savā istabā. Tur viņa no kādas slēptuves izvilka ķipi ar dzīvības ūdeni un apslacīja nelaiķi ar to. Puisis atdzīvojās, viņa brūces tūlīt sadzija — tās neviens vairs nevarētu saskatīt, lai cik rūpīgi raudzītos.

No rīta valdnieks, neko par notikušo nezinādams, sasauca savus padomniekus, sacīdamies izspriest, kā tālāk būt. Pie labās rokas viņam sēdēja troņmantnieks un likās varen jautrs. Te pēkšņi durvis atvērās un ienāca atdzīvinātais. Viltvārdis slēpkavnieks, viņu ieraudzījis, nodrebēja un nobāla balts kā kaļķis. Bet zemtura dēls sacīja:

—    Es biju miris un augšāmcēlos. Tagad mans zvērests mani vairs nesaista.

Un viņš izstāstīja sanākušajiem visu, kā bijis — kā ar krāpšanu un viltu bezgodis iekļuvis pilī, izlikdamies par valdnieka krustdēlu, kā gribējis aizsūtīt viņu drošā nāvē un galu galā nodūris ar nazi, bet Zemes Skaiste ar dzīvības ūdeni nodurto atdzīvinājusi.

To dzirdējis, valdnieks pavēlēja viltvārdi izvest aiz pilsētas sienām, kur auga četri koki, noliekt tos un piesiet krāpnieku aiz rokām un kājām. Pēc tam bendes palaida kokus vaļā un tie atliecās atkal taisni, saraustot slepkavnieku četros gabalos. Bendes kalpi salasīja gabalus, apslacīja tos ar dzīvības ūdeni, un viltnieks atkal atdzīvojās. Viņi atkal piesēja bezgodi pie kokiem un atkārtoja visu no gala — tā veselas trīs reizes. Galu galā

viņi to atstāja mierā, un bezgoža dvēsele brēkdama aizlaidās uz elli ciest mūžīgas mokas»

Valdnieks pazina savu krustdēlu, dāvāja viņam žēl'astlbu, atlīdzinādams par visām pārciestajām mokām un paveiktajiem labajiem darbiem. Kopā ar valdnieci viņš svētīja jaunos — zemtura dēlu un Zemes Skaisti — un abus apprecināja. Tās bija nepieredzētas kāzas. Pēc kāda laika valdnieks, kas jutās vecs un nespēcīgs, noprata, ka viņa mantinieks ir saprātīgs un zinīgs, tāpēc atdeva viņam troni, kā savā laikā bija solījis viņa tēvam.

Tā pēc visām pārciestajām mocībām zemtura dēlis tomēr, kā izrādījās, bija laimes Meklis. Abi jaunie un skaistie jaunieši dzīvoja kopā bagātībā un saticībā. Dīvai piedzima seši bērni — trīs meitenītes, kas daiļumā līdzinājās savai mātei, un trīs puisēni, kas sirsnībā un gudrībā līdzinājās savam tēvam.

Ja nu tā te nav īstenība, tad ir visīstākie meli; šā vai tā. — tos mugurā vēlu, plecos cēlu un jums atnesu. Par to dodiet man pāris naudiņu, lai varu padzert kafiju!

..

SATURS

D. Dreika. Tauta, ko laime nav lutinājusi, un tās pasakas . . .

pats apaļš kā krūka, bārda no lūkiem ; Zelta sprādzes ; pūķis un valdnieka meita ; Kristālkalns ; Jergenmeitiņa ; Jaunsieva un velnata ; Čūska, vārdā Fenička ; Lapsa, līgava un vilks ; Zaķis un ezis ; Zirneklis un vabulis ; VecāSāpsa —r gudriniece ; Kā stiprākie tiesu sprieda ; Dzīvesgudrā pele ; Podnieks un vilks ; Kurš kuru sabaidīja ; Zalktis un ezis ; Pele, kaķis un circenis ; Zaķis un lāčumāte ; Divi auni un vilks ; Ēzelis un vilks ; Vista, gailis un lapsa ; Gailis, kas nesa saimniekam zelta naudu, un vista kas atnesa saimniecei čūsku ; Kocamici ; Trīs vērsēni un vilks; Nešķīstais ar pavadu; Dāsnais lauva ;valdniekmeita un miroņgalva ; TrĪS vēlēšanās ; Valdnieks un laupītāji ; Mosko un Tosko ; Zemkopis, kas gājapeļņā ;Jaunākais brālis — vārgais un slimīgais .; Apķērīgā jaunuve ; Zvejniekpuisis par valdnieka znotu ; Gržeta, ūdensmeiča ;gizarlakstīgala ; Valdnieks un viņa dziednieks ; Laimes luteklis, kas nevienu neapskauž ; Zemtura dēls un Zemes Skaiste

LAIMES LUTEKLIS Albīņu lautu pasakas

Bkikisn S. Kanmova. MlksUnledskals redaktora A. Laaulars. Tehniski redaktore V. Blaua ladandacfba «SprftflUs». LV-IB36, Rlgi. Aldara lati 3/4. BeflatrSdJai apUadba M 2-0375. laaptaau Upagrlltļi «Sola», LV-1011. RIgl, llinata lati mtiO. Pasfll. M Md.

ŠAJĀ SĒRIJĀ IZNĀKUŠAS:

MELNA PĒRLE — Āfrikas tautu pasakas

TRĪS APELSĪNI — itāliešu tautas pasakas

HONZA — čehu tautas pasakas par jaunāko brāli

ZEMENlTES SNIEGA — Japānas salu pasakas

SAULES MEITA — gruzīnu tautas pasakas

RĪTA ZVAIGZNES DELS — Jaunās Pasaules indiāņu pasakas

GUDRAIS PAPAGAILIS — Indijas pasakas

TRĪS LABAS LIETAS — latviešu tautas pasakas

PATIESĪBAS PUTNS — spāņu un portugāļu tautas pasakas

ZELTA ROZE UN SUDRABA ROZE — ang|u tautas pasakas

BRĪNUMJAUKA DAIĻAVA — krievu brTnumu pasakas

SKAISTAKĀS 1001 NAKTS PASAKAS — arābu pasakas

DZĒRVĒS SPALVA — Ziemeļu tautu pasakas

STIPRINIEKS AGERANS — rumāņu tautas pasakas

TEIKSMAINAIS DĀRZS — kazahu tautas pasakas

AIJS UN ZELTA TABAKDOZE — baltkrievu tautas pasakas

SAULES ZIRGS — slovaku tautas pasakas

PIE ZELTAVOTA — poļu pasakas

LIELĪBNIEKS UN MILZI — balkāru un karačaju pasakas

CIRCENIS PELNOS — franču tautas pasakas

BRĪNUMAZIS — Vjetnamas tautu pasakas

GULBJU KARALIENE — lietuviešu tautas pasakas

AKMENS LAUVA — tibetiešu tautas pasakas

MEITENE AR ZELTA MATIEM — armēņu tautas pasakas

ZELTA VĒRPĒJAS — igauņu tautas pasakas

PIPARIŅ5 — Dienvidslāvijas tautu pasakas

PADIŠAHS UN PAPAGAILIS — uzbeku taufas pasakas TRĪS PATIESĪBAS — Gvinejas-Bisavas pasakas ARATS UN LAUVA — mongoļu pasakas PIECI LABI DRAUGI — Birmas tautu pasakas SESTDIENAS ŪDENS — moldāvu tautas pasakas ZAĶIS UN LEOPARDS — Angolas tautu pasakas BURVJU VIJOLE — ukraiņu tautas pasakas'

MŪŽĪBAS KALNI — ķīniešu tautas pasakas PELNRU5ĶIS UN TROLLIS — norvēģu tautas pasakas SĒRDIENE—ZELTAINE — bulgāru taufas pasakas TĒVA PADOMS — fadžiku tautas pasakas DRAUDZĪBAS NOSLĒPUMS — azerbaidžāņu tautas pasakas TRĪS NAUDIŅAS — abhāzu tautas pasakas LAIMES PUĶE — čigānu tautas pasakas LAIMES LUTEKLIS — albāņu tautas pasakas.

[1] peri — lauma.

[2] zemes Skaiste — raksturīgs albāņu folkloras tēls.

[2] Jergens (bulgāru, albāņu un citām Balkānu tautām) — neprecējies, jauneklis.

[4]lāstu tilts atrodas starp Prizrenu un Džakovicu Serbijas teritorijā, kur dzīvo albāņi.

[5] feska — turku un arī albāņu galvassega.

Content

Dreika Dagnija 41 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Laimes luteklis. Albāņu tautas pasakas

TAUTA, kO LAIME NAV LUTINĀJUSI, UN TĀS PASAKAS

PATS APAĻŠ KĀ KRŪKA, BĀRDA NO LŪKIEM

ZELTA SPRĀDZES

PŪĶIS UN VALDNIEKA MEITA

KRISTĀLKALNS

JĒRGENMEITIŅA

JAUNSIEVA UN VELNATA

ČŪSKA, vĀrdĀ feniČka

LAPSA, LĪGAVA UN VILKS

ZAĶIS UN EZIS

ZIRNEKLIS UN VABULIS

KĀ STIPRĀKIE TIESU SPRIEDA

DZĪVESGUDRĀ PELE

PODNIEKS UN VILKS

KURŠ KURU SABAIDĪJA?

ZALKTIS UN EZIS

PELE, KAĶIS UN CIRCENIS

ZAĶIS UN LĀČUMĀTE

DIVI AUNI UN VILKS

ĒZELIS UN VILKS

VISTA, GAILIS UN LAPSA

GAILIS, KAS NESA SAIMNIEKAM ZELTA NAUDU, UN VISTA, KAS ATNESA SAIMNIECEI ČŪSKU

KOCAMICI

TRĪS VĒRSĒNI UN VILKS

NEŠĶĪSTAIS AR PAVADU

DĀSNAIS LAUVA

VALDNIEKMEITA UN MIROŅGALVA

TRĪS VĒLĒŠANĀS

VALDNIEKS UN LAUPĪTAJI

ZEMKOPIS, KAS GĀJA PEĻŅĀ

JAUNĀKAIS BRĀLIS — VĀRGAIS UN SLIMĪGAIS

APĶĒRĪGĀ JAUNUVE

ZVEJNIEKPUISIS PAR VALDNIEKA ZNOTU

GRŽETA, ŪDENSMEIČA

GIZARLAKSTĪGALA

VALDNIEKS UN VIŅA DZIEDNIEKS

LAIMES LUTEKLIS, KAS NEVIENU NEAPSKAUŽ

ZEMTURA DĒLS UN ZEMES SKAISTE

SATURS