Leja Gunta

42 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Princese kokā. Vācu tautas pasakas

Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Princese kokā. Vācu tautas pasakas

AUGSTĀK VAIRS NAV KUR KĀpt

Kādu dienu cūku gans pamanīja varen lielu koku, kura zari nozuda debesīs. Atstājis savas cūkas rakņājamies mežmalā, viņš rāpās augšā pa stumbru, lai no koka galotnes pavērtos pasaulē. Saule jau bija augstu debesis, kad puisis koka galotnē ieraudzīja lielu pili, pa kuras logu lūkojās brīnumdaiļa princese.

—  Augstāk vairs nav kur kāpt!— sacīja princese, kuru šurp bija atbūris ļauns burvis.

Un mūsu cūku ganam patiesi augstāk vairs nebija kur kāpt, jo puisi bija pārņēmusi viena doma: kā atbrīvot daiļavu no ļaunā burvja varas. Cūku gana dzīve bija ieguvusi cēlu mērķi, kura īstenošana kļuva par viņa dzīves jēgu («Princese kokā»).

Ar šo brīdi esam brīnumpasakas pašā sirdī: pārvērtība seko pārvērtībaiļ uzvara sakāvei, drosmīgajam un labsirdīgajam cūku ganam talkā nāk zvēri j=ļ vilks, lācis un lauva —, un cūku gans, pārvarot daudzus šķēršļus, aizved princesīti atpakaļ uz viņas tēva pili, kur beidzot dabū princesi par sievu un kļūst par karali.

Ļoti daudzās vācu tautas brīnumpasakās jauneklis apņem par sievu princesi,.un tā ir lielākā balva, kas par mērķtiecību, drosmi un labsirdību, bezbailību, atjautību, spēku un gudrību tiek piešķirta nabadzīgam ganiņam, zemniekdēlam, muzikantam, medniekam, amatniekam, matrozim, labsirdīgam tirgonim, algādzim vai kareivim, kuri savā dzīvē īsteno pašu cēlāko mērķi •— ļaunuma iznīdēšanu brīvestības vārdā.

Nav nejaušība, ka tieši brīnumpasaka ieņēmusi centrālo vietu pasaku žanrā 19. gadsimta Vācijā, sevišķi šā gadsimta otrajā pusē: tautas ilgas pēc labākas un laimīgākas dzīves vispilnīgāk spēja izpausties brīnumpasakā, kas poētiskā formā attēlo pārdabiskus notikumus un vēsta, kā tiek uzveikts posts, ļaunums un neģēlīgie apspiedēji («Jaunava stikla kalnā», «Zeltmatis», Holeras bērni» u. c.).

Pasakas tika stāstītas garajos ziemas vakaros ceļstrādnieku un zemes kopēju būdiņās un pauda nabadzīgo cieminieku, kalpotāju, algādžu un kalpu sapņus un dvēseles alkas. Ķaut ari lielākā daļa pasaku teicēju neprata ne lasit, ne rakstīt, tomēr daudzu atmiņu krātuvēs bija vairāk nekā piecdesmit pasaku, kuras viņi atstāstīja katrs savā vīzē, ieliekot tajās pašu domas, cerības un sapņus. Tieši tāpēc 19. gadsimta beigu posma pasaku galvenais varonis lielākoties bija nabadzīgs puisis, algādzis, kalps, gans, kareivis, muzikants, mednieks, kas vēršas pret pazemojumiem un soda savus kaklakungus, un reizē, saglabājot labu sirdi, palīdz tiem, kuri nonākuši postā un trūkumā (cĀdainis», IZelta pils», «Drakons»).

Virknē citu pasaku galvenais varonis ir nabadzīgs zvejnieka dēls vai labsirdīgs tirgonis («Meitenes arkla aizjūgā»); viņu drosme un labie darbi gūst atalgojumu. Šajā nostādnē, kā apgalvo vācu pasaku pētnieki, izpaužas laukstrādnieku sapratne par zvejnieku un tirgoņu darba nozīmīgumu. Tieši brinumpasakas ir tās, kuras veldzē ar savu saturisko daudzveidību, neskaitāmajiem brīnumiem, kas īstenojas kā pašas par sevi saprotamas norises. Pūķi, velni, milži, apburti zvēri pasakas gaitā pārtop par skaistiem jaunekļiem un jaunavām («Drakons»), šajās pasakās lietā tiek likti dažādi brīnumaini priekšmeti un citi pārdabiski līdzekļi («Flauta»). Arī pasakas darbību virza brīnumi un burvestības, jo citādi nav iespējama pārvērtība vai atpestīšana no burvju varas, tikai šādā ceļā darāms gals postam un netaisnībai: tas alegoriski izpaužas kā princeses sirds un karaļvalsts iegūšana, mērķa «augstāk vairs nav kur kāpt» piepildījums («Par kuģi, kas brauca pa ūdeni un sauszemi»).

Šāda veida pasakas pēc brāļu Grimmu pasaku krājumiem (1821. gadā bija iznācis brāļu Grimmu pasaku pirmais sējums) izdeva Ulrihs Jāns (1861—1900), lejasvācu folkloras pētnieks, kas apzināti apkopoja un 1891. gadā publicēja Priekšpommernas folkloru. Šajā laikā, 19. gadsimta otrajā pusē, dažādu Vācijas novadu mutisko daiļradi ir kopuši ari Filips Oto Runge, Ernsts Morics Arnds, Alfrēds Hāzs un daudzi citi vācu folkloras vācēji. Bet Ulrihs Jāns savā krājumā «Tautas pasakas no Pommernas un Rigenes» pārsteidza ar svaigo un tautisko stāstījuma manieri, īpatnējā veidā saliedējot jaunu un senu pasaku motīvus. Šis pasaku krājums sniedz ne tikai ieskatu Priekšpommernas bagātīgajā pasaku pūrā, bet arī poētiskā ziņā ir līdzvērtīgs brāļu Grimmu «Bērnu un mājas pasakām». Otra nozīmīgākā šo novadu pasaku vācēja Alfrēda Hāza 11860—1950) stāstījuma maniere krājumā <rRigenes teikas un pasakas» (1891) salīdzinājumā ar Ulrika Jāna pasaku māksliniecisko skanējumu ir uzkrītoši skopa un aprauta. Ulriku Jānu sevišķi saistīja maniere un veids, kā labs teicējs stāstīja pasaku. ļValoda plūst raiti, acis mirdz, un klausītājs tik ļoti tiek aizrauts līdzi, ka ar visu sirdi piedalās pasaku varoņu gaitās.» Atšķirībā no Grimmiem, kuri uzsvēra, ka teicējs, cik vien iespējams cenšas atstāstīt savu pasaku tiem pašiem vārdiem, Jāns atzīst, ka pasaka no reizes reizē tiek pārveidota un arī viens un tas pats teicējs variē savas pasakas atkarībā no noskaņas un klaueītāju loka. «rPasakas kodols ir relatīvi nemainīgs, bet atsevišķi pasaku motīvi tiek pārveidoti diezgan bieži, turklāt spilgti izpaužas stāstītāja «es»,» secina folkloras pētnieks Jāns.

19. gadsimta beigu posmā pasaka arvien vairāk tiek izmantota, lai attēlotu, kā tautu apspiež feodāļi, virsnieki un citi dižciltīgie, ieskaitot pašu karali. Pasaku teicēji paši ir kalpi, gani, algādži, amatnieki, zvejnieki, tāpēc viņu simpātijas gandrīz vienmēr ir nabadzīgo ļaužu pusē. Kaut arī šis akcents izpaužas arī Grimmu pasakās, tomēr pasakās, kas vāktas 19. gadsimta beigu posmā, cstāstītājs no tautas» šo intonāciju pauž jo spēcīgi.

Krājumā «Princese kokā» visspilgtāk pārstāvētas tieši Šā laikmeta brīnumpasakas, tomēr ieskanas ari apgaismības laikmeta un vēl senāku pasaku motivi — dzīvnieku, sadzīves, joku pasakās.

Jāpiebilst, ka līdzās tradicionālajām pasakām, kur nabaga puisis dabū par sievu princesi, kļūst par karali un nodrošina saviem vecākiem laimīgas vecumdienas, 19. gadsimta beigu posma pasakās dzirdami jauni, neierasti motivi, kas atspoguļo algādžu dzīvi muižā: piemēram, pasakas varonis padzen netaisnu muižnieku un apmuļķo mantrausīgu izsūcēju. Dažā labā pasakā rodami arī īpatni motīvi, kuru morāle atklājas tikai vēsturiskā stāstījumā. Kāpēc, piemēram, pasakā «Zelta vērpēja» liktenis bagātīgi atalgo daiļo meiteni, kurai nepatīk darbs pie vērpjamā ratiņa? Citādi taču godā tiek celts čaklums un nesaudzīgi pelts slinkums?! Bet stāstītāja nostāja kļūst skaidra, ja ņemam vērā, ka jaunajām meitenēm bieži vakarā pēc dienas darbiem līdz vēlai naktij kunga labā bija jāsēd pie vērpjamā ratiņa. Šī noraidošā attiesme pret vērpšanu pasakā pauž nabadzīgo ļaužu protestu pret paverdzināšanu.

Bieži vien 19. gadsimta beigu posma pasakās velns jeb nelabais ir trūcīgo aizstāvis («Kūlējs un velns»). Velns vēršas pret sociālās netaisnības izpausmēm un izpilda gandrīz vai to pašu uzdevumu, ko daudzu vācu pasaku varonis — stiprais puisis («Stiprais Gotlībs», «Spēkavīrs Hanss»).

Šis stiprais puisis, Hanss, Gotlībs vai Eduards, ir vācu tautas sapņu un ideālu paudējs pasaku zemē, tas pats nabaga cūku gans, kas reiz sadomāja rāpties augstajā kokā, kura zari nozuda debesīs. Un nav vairs nekāds brīnums, ka lasītājam spēks ieplūst kaulos un sirdī, dzirdot tik pārliecinošu pasakas izskaņu:

«… tomēr visilgāk dzīvoja Hanss, jo viņa kūma, nāve, gādāja par to, lai tik drīz vis neizdzistu krustbērna dzīvības svece. Un, ja Hanss nav miris, tad dzīvo vēl šobaltdien.»

Tulkotājā

KĀ HANSS, MUĻĶĪTIS, PAR MIEŽA GRAUDU DABŪJA KARAĻVALSTI

Reiz dzīvoja puisis, kas bija tik vientiesīgs, ka viss ciems vienā mutē dēvēja viņu par Hansu, muļķīti. Pēc iesvētībām viņš salīga pie kāda zemnieka par kalpu un uzticami kalpoja septiņus gadus, nesaņemdams ne feniņu algas. Te vienubrīd viņam sakārojās doties pasaulē, lai iepazītu pilsētas un valstis.

—  Saimniek,— viņš Mārtiņdienā sacīja,— izmaksā algu, kas man pienākas par septiņiem gadiem kalpības! Tomēr nedod neko tik smagu, kas spiestu un plēstu kabatas!

Zemnieks domāja: «Gan es kaut ko sameklēšu,»— un iegāja istabā. Tur viņš iesēja drāniņā mieža graudu, aptina apkārt zīda diegu un, iznācis pie Hansa, muļķīša, iebāza drāniņu viņam kabatā, piekodinādams mantu kārtīgi pieskatīt un nekad nenozaudēt.

Hans, muļķītis, pateicies zemniekam, ka septiņu gadu alga ir tik viegli panesama, līksms un labā omā devās plašajā pasaulē.

Vakarā viņš nonāca kādā krogā un lūdza naktsmājas.

—Tās tu dabūsi,— atteica krodzinieks,— un, ja tev ir nauda vai cita bagātība, nodod manā glabāšanā, citādi to var nozagt.

—  Tu jautā, vai man būtu kāda manta!—Hanss, muļķītis, iesaucās.— Man ir pat alga par septiņiem gadiem!

To teicis, viņš iebāza roku kabatā, izvilka drāniņu ar mieža graudu un nodeva krodziniekam. Pēc tam viņš apgūlās salmos un cieši iemiga.

Tomēr krodziniekam ziņkārība nedeva miera. «Drāniņā esot iesieta septiņu gadu alga?» viņš klusībā domāja. «Tur laikam gan ir dimants.» Un, kaut ar! sirdsapziņa viru brīdināja: «Krodziniek, krodziniek, neaiztiec drāniņul Kāda tev daļa gar Hansa, muļķlša, septiņu gadu algu?»— tomēr viņš nespēja pretoties savai ziņkārībai un atraisīja mezglu. Taču, kad viņš pēc tam bija atlocījis drāniņu, tajā rēgojās tikai viens vienīgs mieža grauds. Krodzinieku sagrāba tāds izbīlis, ka viņš izlaida drāniņu no rokām, un, iekams atjēdzās, gailis bija klāt un grauds — tam vēderā.

Otrā rītā Hanss, muļķītis, laikus piecēlās un pieprasīja savu drāniņu.

—   Manta ir pagalam,— smējās krodzinieks,— mieža graudu aprija gailis.

—   Tad dod šurp gaili,— sacīja Hanss, muļķītis,— ja ne, iešu pie tiesneša, jo tu esi noblēdījis manu septiņu gadu algu.

Bet krodziniekam no tiesneša bija briesmīgi bail, un tāpēc viņš iedeva Hansam, muļķītim, ceļā Ildzi gaili, turklāt nopriecādamies, ka no puiša tik lēti atpircies.

Otrā vakarā Hanss, muļķītis, atkal iegriezās kādā iebraucamā vietā un nodeva saimniekam savu gaili. Viņš nedrīkstot izlaist to no acīm, jo tas esot pārmēram dārgs: viņš esot to dabūjis algā par septiņiem kalpa gadiem.

Tomēr saimnieks nelikās ne zinis par Hansa, muļķīša, brīdinājumu un ieslodzīja gaili zirgu stallī. Kad nu Hanss, muļķītis, otrā rītā gribēja kātot tālāk un prasīja gaili atpaka), putns gulēja beigts staļļa stūrī: ērzelis bija to nospēris un sabradājis ar pakaviem galīgi plakanu.

Hanss, muļķītis, izmisīgi sauca pailgā un gribēja apsūdzēt saimnieku, jo tas bija laupījis viņa septiņu gadu peļņu, un drīzāk neapklusa, iekams vīrs nebija atdevis viņam par nosisto gaili savu ērzeli.

Tas bija lielisks dzīvnieks ar zelta krēpēm un zelta asti, ka prieks skatīties. Turklāt ērzelim piemita brīnumaina spēja: tas varēja ikvienu, kas tam pieskārās, pēc saimnieka mudinājuma: «Lai pielīp!» uzlidināt sev mugurā un stingri turēt ciet tik ilgi, līdz saimnieks atvēlēja nelaimīgajam kāpt lejā: Un, lai nepalaistu neko garām, ērzelis ik reizi, kad kāds tuvojās tā zelta krēpēm, spalgi iezviedzās.

Hanss, muļķītis, uzlēca ērzelim mugurā, iecirta sānos piešus, un kumeļš metās auļos pa plato lielceļu tā, ka apses labajā un kreisajā ceļa malā gluži vai lidot aizlidoja jātniekam gar acīm un ceļinieki apstājās, lai pavērtos lepnajam jātniekam nopakaļ. Pēdīgi satumsa, un Hanss, muļķītis, iejāja trešās viesnīcas pagalmā. Paēdis un padzēris viņš apgūlās kūtī blakus zelta ērzelim pie barības siles un cieši iemiga.

Bet saimnieka trijām meitām nedevamiera ērzeļa zelta krēpes, un nepagāja nemaz ilgs laiks, kad vecākā meita klusi nospieda durvju kliņķi un, piegājusi pie ērzeļa, izrāva tam no krēpēm zelta astru. Tajā pašā brīdī ērzelis spalgi iezviedzās. Hanss, muļķītis, atmodās un iesaucās:— Lai pielīp!— un meitene sēdēja ērzelim mugurā un nevarēja tikt vairs lejā.

Tikko Hanss, muļķītis, bija atkal iemidzis, no jauna atvērās durvis un pavisam klusiņām ielavījās otra meita. Ieraudzījusi savu māsu ērzeļa mugurā, viņa pikti bārās:

— Tu, alkatīgais radījum, kāpēc tu nevarēji stāvēt lejā un raut astrus? Āre, kā to daru es!

To teikusi, viņa izrāva dzīvniekam no astes dažus astrus. Ērzelis spalgi iezgiedzās, un Hanss, muļķītis, atmodies iesaucās:— Lai pielīp!-— un krāca tālāk. Bet meitene sēdēja ērzeļa mugurā aiz savas māsas, un abas lādēja savu likteni.

Tikām iekšā iezagās saimnieka • jaunākā meita, lai arī izrautu kādu tiesu zelta krēpju. Ieraudzījusi savas māsas zirga mugurā, viņa sacīja:

-Jūs laikam esat drusku ķertas! Kas jums meklējams klepera mugurā?

Taču abas māsas meta ar rokām, lai jel stāvot klusu, un čukstus skaidroja, ka nevarot vairs tikt lejā. Jaunākajai māsai kļuva abu žēl, un viņa žigli satvēra vecākās māsas aiz kājām, lai norautu lejā. Tomēr viņai tas neizdevās — viņa nepaspēja ne apskatīties, kad ērzelis spalgi iezviedzās un Hanss, muļķītis, uzsauca:— Lai pielīp! Nu ērzeļa mugurā sēdēja visa trijotne, un jaunākā savas māsas knaibīja un bikstīja, jo viņu dēļ bija nokļuvusi šajā nelaimē.

Kad Hanss, muļķītis, piecēlās no salmiem, atraisīja savu zelta ērzeli un izveda no staļļa, saule bija jau augstu debesīs. Pagalmā stāvēja saimnieks ar saimnieci un kalpi, un kalpones, un visi raudāja un vaimanāja par trim pazudušajām jaunavām.

Ieraudzījuši tās ērzeja mugurā, saimes ļaudis nopriecājās, ka nu tās atkal atradušās. Toties visas trīs meitenes it nemaz nelīksmoja, bet gan sauca vienā laidā:

—  Tēv, māt, palīdziet nokāpt no tā nolādētā lopa!

Lai arī kā ļaudis vilka un rāva, tomēr jaunavas sēdēja zirga mugurā kā pielipušas un neizkustējās ne par mata tiesu.

— Ak, Jauj jel, lai viņas kāpj atkal lejā!— saimnieks lūdza Hansu, muļķīti.

Tomēr Hanss palika kurls pret lūgumu un sacīja:

—  Es neliku viņām zagt, un, ja nu viņas pašas ir uzrāpušās, lai pašas tiek arī lejā!

Pēc tam viņš satvēra ērzeli aiz pavadas un veda ārā pa vārtiem.

Pie skolas ēkas stāvēja ķesteris. Tikko ieraudzījis apbrīnojamo bariņu, viņš dusmīgi iesaucās:

—   Trīs lielas, smagas meitas uz viena zirga! Vai tā ir kārtība un tie ir labi tikumi? Un jūs ļaujat pilnīgi svešam puisim vest sevi ārā no ciema? Pagaidiet tikai, gan es dabūšu jūs rokā!

To teicis, viņš drāzās pie ērzeļa, lai norautu meitenes lejā.

—  Ihī-ihī!— iezviedzās ērzelis.

—  Lai pielīp!— Hanss, muļķītis, uzsauca, un ķesteris jau sēdēja aiz jaunākās viesnīcnieka meitas ērzeļa mugurā un gribot negribot bija spiests doties ceļojumā.

Gājiens virzījās garām baznīcai. Tur naktstērpā un čībās stāvēja mācītājs un pētīja, vai negantie puišeļi atkal nav izdauzījuši kādu no mazajiem lodziņiem. Bet cik ļoti viņš izbijās, ieraudzījis ķesteri un trīs meitas jājam uz ērzeļa! Mazie lodziņi acumirklī izkūpēja no prāta, un viņš pilnā rīklē iebļāvās: jļ —Vai tā tiek mācīti bērni un vesta godājama dzīve? Vai ķesterim nemaz nav kauna jāt kopā ar trim vieglprātīgām ciema jaunavām, turklāt visiem četriem uz viena zirga? Lai ķesteris kāpj lejā!

Un mācītājs jau bija sagrābis rokās ķestera garo svārku stērbeli, lai norautu vīru nost.

—  Ihī-ihī!—r iezviedzās zelta ērzelis.

ļfriLai pielīp!— Hanss, muļķītis, sacīja, un mācītājs sēdēja ērzeja mugurā aiz ķestera un nezināja, kā tur nokļuvis.

Un viņam nebija arī it nemaz laika, lai ilgi par to prātotu, jo tikām viņi bija nokļuvuši pie ciema malējās mājas, kur mājasmāte ar kalponīti rīkojās ap maizes krāsni. Tobrīd, kad mājasmāte ieraudzīja kumeļu ar pieciem jājējiem, viņa turēja rokās lizi, lai iešautu maizi krāsnī.

—   Sasper jods!— viņa niknumā iekliedzās.— Kas tas par elles triku? Ak, manu dieniņ, tur taču jāj arī mācītāja kungs! Vai tā viņš rāda ļaudīm labu priekšzīmi? Ei, Katrīn, skrien ātri šurp, izšķirsim šo bezdievju pulku!

Un viņa ar lizi, bet Katrīna ar slotu rokā metās uz ērzeļa pusi, un abas reizē belza mācītājam.

—   Ihī-ihī!— iezviedzās zelta ērzelis.

—   Lai pielīp!— sacīja Hanss, muļķītis, un mājasmāte kopā ar kalponīti uzlidoja kumeļa mugurā un palika gluži kā pielipušas. Tomēr tur nebija vairs daudz vietas, un Katrīnītei nācās sēdēt uz paša astes kaula.

Katrīnītei uz saimnieci sametās dusmas, un viņa cirta tai^ ar slotu. Saimniece, domādama, ka vainīgs ir mācītājs, grūda viņam §f lizi. Mācītājs turējās pie ķestera un knieba tam sānos. Ķesteris lamāja jaunāko viesnīcnieka meitu un rāva viņu aiz matiem. Jaunākā mātesmeita atdarīja par to savai vidējai māsai un knieba viņai rokās. Vidējā meita atriebās vecākajai māsai un knaibīja tai ausis. Bet vecākā māsa sēdēja pavisam klusiņām un raudāja, jo visu šo postu bija izraisījusi viņa.

Vienīgi Hanss, muļķītis, bija līksms un mundrs, vilka zelta ērzeli aiz pavadas sev nopakaļ; izrādīja savu tararamu ciemos un māju sētās un sapelnīja par to daudz naudas, jo ļaudis savu mūžu nebija piedzīvojuši šādu jampadraci.

Reiz ceļš Hansu, muļķīti, veda cauri lielai pilsētai. Te viņam tuvojās kāds kungs smalkās drānās un piedāvāja tūkstoš žilbinoši spožu dālderu, ja viņš pārdošot tam šo zirgu ar visiem tararama taisītājiem. Hansam, muļķītim, iekrita acīs lielā naudas kaudze, un viņš piekrita darījumam.

Bet svešais kungs bija princis un, izrādīdams šo tararamu, gribēja kļūt par karali. Proti, vecajam karalim, kuram piederēja pilsēta, bija meita, kas savu mūžu vēl nebija smējusies. Tā kā karalim tas nepatika, viņš izdeva pavēli: kurš viņa meitu sasmīdinās, tas varēs to apprecēt. Daudzi bija mēģinājuši, tomēr vēl nevienam tas nebija izdevies. Arī princis bija

atceļojis uz šo pilsētu, lai sasmīdinātu princesi, un tieši tobrīd viņam pretī nāca Hanss, muļķītis, izrādīdams zirgu ar visiem tararama taisītājiem. Nopircis ērzeli, princis jau uzskatīja sevi par uzvarētāju — un pareizi: kad viņš visu šo jandāliņu izrādīja pils priekšā, karaļmeita palūkojās pa logu un pasmaidīja, redzēdama dīvaino gājienu.

Par notikušo nekavējoties tika ziņots karalim, kas sacīja:

—   Smaidīšana arī ir smieklu izpausme. Ja trīs dienu laikā neieradīsies neviens, par kuru princese smietos pilnā kaklā, tad viņai jāņem princis par vīru un jāsalaulājas ar. to.

Karaļa lēmums drīz kļuva zināms pilsētā, un arī Hanss, muļķītis, izdzirdēja, kādu laimi viņa tararama taisītāji bija sagādājuši svešajam princim. Tas ķērās viņam pie sirds, un viņš nodurtu galvu skumīgs vilkās pa ielu. Turklāt cietie dālderi griezās viņam miesā, un viņš no visas sirds nopūtās, sacīdams:

—   Ak, kaut es tiktu vaļā no tiem tūkstoš dālderiem un atkal atgūtu savu jandāliņa zirgu, tad es varētu princesi sasmīdināt un kļūtu par karali šajā pilsētā!

Šos vārdus dzirdēja kāda ļoti veca sieviņa, kas trīcošu galvu sacīja šādi:

—   Ja tā ir nopietna runa par tiem tūkstoš dālderiem, tad es iedošu tev kaut ko tādu, par ko princese smiesies simtkārt vairāk nekā par pašu labāko jampadraci uz zirga!

To izdzirdis, Hanss, muļķītis, nopriecājās un apsolīja naudu vecajai sievai, ja viņa sasmīdinātu princesi.

—   Rīta agrumā pirms saullēkta izskrien aiz pilsētas krustcelēs,— māmulīte sacījaģgun to, ko tur atrodi, cel augšā un ieliec lādītē, kaut arī tas būtu pats mazākais knislītis.

Hanss, muļķītis, rīkojās, kā pavēlēts, un otrā rītā krustcelēs atrada mēslu bambuli; tas spārdīdamies gulēja uz muguras un nespēja vairs tikt uz kājām. Hanss, muļķītis, to paņēma rokās, ielika kastītē un aiznesa vecajai māmulītei.

—   Tas ir labi darīts,— sacīja vecā,M un rīt tajā pašā stundā tu vēlreiz iziesi aiz vārtiem un atkal atnesīsi, ko būsi atradis, vienalga, kas tas tāds būtu!

Hanss, muļķītis, paklausīja viņas pavēlei. Viņš izskatīja vai visas acis, tomēr nespēja krustcelēs saskatīt neko citu kā vienu vienīgu mazu skudriņu. «Pirmoreiz mēslu vabole un pēc tam

skudra, būs gan no tām liela palīdzība!» viņš klusībā domāja. «Bet, ko var zināt, varbūt lieti noder. Veci ļaudis taču ir gudrāki par jaunajiem.» Tā nu viņš ielika skudru lādītē un atgriezās atpakaļ pilsētā, mājā pie vecās māmuliņas.

—  Labi, mans dēls,— vecā līksmi iesaucās,— tagad aizej rīt vēlreiz uz krustcelēm! Bet esi žigls un izveicīgs, tad karaļmeita būs tev rokā.

Trešajā rītā Hanss, muļķītis, neko citu smiltīs nesameklēja kā vienīgi mazu pelīti. Tā bailīgi skraidelēja šurpu turpu, mēģinādama aizbēgt. Taču Hanss joza tik ātri, ka panāca peli pašā trakulīgākajā skrējienā un ielika lādītē. Tad, bezgala apmierināts, viņš atgriezās pilsētā un atdeva vecajai savu medījumu.

Viņa izņēma no lādītes mazus vāģīšus un iejūdza tajos mēslu vaboli, skudru un peli. Mēslu vabolei tika uzlikti segli, skudra tecēja grožos, bet pele skrēja pašā maliņā. Hanss, muļķītis, pats turēja rokā briesmīgi garu pātagu un skubināja plīkšķinādams, ka prieks klausīties.

Ieraudzījuši vāģus, ļaudis jau uz ielas bariem drūzmējās apkārt un smējās pilnā kaklā. Ejot no mājas uz māju, ļaužu pūlis kļuva arvien lielāks, un, kad viņš bija nonācis pie pils, kājās bija sacelta visa pilsēta. Visi rēca tik skaļi, ka princese, to izdzirdusi, ziņkārē pieskrēja pie loga. Pamanījusi ratus ar mēslu bambuli, skudru un Hansu, muļķīti, kas gāja blakus ar garu pātagu rokā, viņa zaudēja visu savu nopietnību. Princese tā smējās, ka nogāzās augšpēdus un raustījās pie visām miesām.

—   Hanss, muļķītis, kļūs par karali! Hanss, muļķītis, kļūs par karali!— sauca tauta, un vecajam karalim bija jāpiekrīt, ka ļaudīm ir taisnība.

Tomēr viņam labāk būtu paticis par znotu dabūt princi, nevis netīro zemniekpuisi. Tāpēc viņš pavēlēja abiem ierasties troņa priekšā un sacīja:

Par prinča tararamu mana meita tikai pasmaidīja, par Hansa, muļķīša, pajūgu viņa vai locījās smieklos. Toties princis sasniedza mērķi trīs dienas agrāk. īsi un skaidri, rezultāts ir neizšķirts! Un, lai neviens no jums nevarētu sūdzēties, princesei jāiedzer miegazāles. Princis apgulsies

labajā, bet Hanss, muļķītis, kreisajā pusē, un tas, pret kuru viņa otrā rītā būs pagriezusies, dabūs viņu par sievu.

Karalis, proti, domāja: princis ir jauks, turpretī zemniekdēls ož pēc govīm un cūkām, tāpēc viņa meita pagriezīsies uz prinča pusi un no tā otrā būs novērsusies.

Tomēr Hanss, muļķītis, saprata, kāda ir vecā karaļa intriga. Viņš nopirka mandeļu kodolus un saldus cepumus un vakarā iegrauza no tā visa kādu drusciņu, tā ka viņam no mutes plūstin plūda salda elpa. Kad pienāca gulēšanas laiks, viņš nolikās karaļmeitai pie kreisajiem sāniem, bet princis, kā jau karaļdēls, ieņēma savu vietu labajā pusē. Pēc tam, kad princis bija iemidzis, Hanss, muļķītis, izlaida no lādītes mēslu vaboli. Tā nogūlās pie prinča mutes. Tā kā mēslu bambulis parasti neož visai patīkami, princese miegā pavērsa savu galviņu prom no prinča un, pagriezusies uz Hansa, muļķīša, pusi, tā arī palika guļam visu nakti.

Otrā rītā palūkot ieradās pats vecais karalis un, ieraudzījis, ka viņa meita galvu pavērsusi uz zemniekdēla pusi, nevarēja vairs celt nekādus iebildumus. Tika rīkotas varenas kāzas, Hanss, muļķītis, apprecēja princesi un dzīvoja ar viņu laimē un saticībā visu savu dzīvi. Ja viņi nebūtu nomiruši, tad dzīvotu vēl šobaltdien.

SPĒKAVĪRS HANSS

Spēkavīrs Hanss bija meldera dēls. Kad viņš trīs gadus bija dzēris mātes pienu, tēvs aizveda viņu dārzā pie ozola, kas bija iestādīts dēla dzimšanas dienā. Hansam bija jāizrauj ozols. Tomēr viņš to nespēja, jo tādam darbam vēl nebija pietiekami stiprs.

Tāpēc viņš vēl trīs gadus zīda mātes pienu, un, kad apritēja seši gadi, viņam atkal vajadzēja ķerties klāt ozolam. Bet arī tagad Hanss vēl nevarēja izraut koku, tāpēc viņam vēl trīs gadi bija jābarojas ar mātes krūti.

Kad Hansam apritēja deviņi gadi, viņš bija tāds spēkavīrs, ka izrāva no zemes ozolu ar visām saknēm. No koka stumbra

tēvs izgatavoja viņam rungu, kuru Hanss no šā brīža arvien nesa sev līdzi.

Sasniedzis sešpadsmit gadus, Hanss devās plašajā pasaulē. Kādu dienu viņš ieradās pie karaļa, lai sameklētu darbu.

Karalis jautāja, kāds darbs viņam būtu prātā.

Hanss atbildēja:

—  Es ļoti vēlētos iemācīties, kā jābaidās.

Te nu karalis sacīja:

—    še tuvumā ir apburta pils. Paliec tajā vienu nakti un noskaties, kas tur notiek! Visu, kas tev gadās ceļā, nomaitā.

Hanss rīkojās, kā pavēlēts. Viņš iegāja pilī, aizkūra uguni un nogaidīja līdz pusnaktij. Tikko pulkstenis bija nositis divpadsmit, pa pils kāpnēm uznāca trīs melni puikas un sāka sist ķegļus. Pabeiguši spēli, viņi slāja klāt pie Hansa un svieda ar bumbiņu pa kājām. Hanss šo nodarbi aizliedza, bet viņi neko neņēma galvā un uzjautrinājās arvien vairāk. Te nu Hanss niknās dusmās iedzina viņus kādā istabā un tik nežēlīgi zvetēja vienu puiku, līdz salūza viņa ozola runga. Puikas sabijās no Hansa tik ļoti, ka aizbēga kur kurais.

Nākamajā dienā Hanss lika izkalt sev dzelzs rungu, izvēlējās no karaļa kalpotājiem pavadoni un atkal devās uz pili. Iestājoties pusnaktij, ieradās seši melni puikas. Kādu brīdi situši ķegļus, viņi svieda ar bumbiņām Hansam pa kājām, jautādami, vai tas negribētu spēlēt kopā ar viņiem. Tomēr Hansam spēle drīz bija līdz kaklam. Viņš atkad sadzina visus sešus vienā istabā, un viņa pavadonis durvis pieturēja no ārpuses. Tagad Hanss tā zvetēja ar savu dzelzs rungu, ka drīz vien padarīja visus mīkstus. Pieci no puikām bija dabūjuši jau savu tiesu, viņi pūzdami un stenēdami solījās, ka nekad nerādīs še vairs savu acu. Bet sestajam izdevās atgrūst durvis, un tas, nogalinājis Hansa pavadoni, izspruka brīvībā.

Hanss bija tik vareni belzis, ka arī dzelzs runga bija pušu. Tāpēc Hanss lika izkalt vēl vienu dzelzs bozi ar trim asiem stūriem priekšpusē. Turklāt viņš paģērēja no karaļa vienu kareivi. Tas savāca kaudzi lielu akmeņu, lai varētu īstajā mirklī aizkraut durvis.

Trešajā naktī pusnakts stundā parādījās deviņi melni puikas. Sākumā viņi sita ķegļus. Bet drīz vien šie ņēmās Hansu ķircināt, mezdami pa kājām ar ķegļu bumbiņām. Hanss stingri

pieteica tā nedarīt. Bet, tā kā viņi negribēja ne klausīties, viņš atkal sadzina puišeļus tukšajā istabā un slānīja kā spēdams. Astoņus gabalus Hanss bija jau samizojis pamatīgi, taču devīto ilgi tvarstīja veltīgi, šis ar visiem spēkiem centās izsprukt pa durvīm. Tomēr tas neizdevās, jo durvis turēja ciet kareivis, un turklāt tās aizprostoja akmeņu kaudze. Pēdīgi Hanss dabūja savos nagos arī devīto un tā sakūla, ka uguns šķiltin šķīlās. Tas lūdza Hansu, lai jel palaižot vaļā. Tomēr Hanss bija nepielūdzams un zvēla ar vēl lielāku niknumu, līdz galu galā melnais izspruka pa sliekšņa apakšu.

Bet, tikko tas bija noticis, atskanēja briesmīgs blīkšķis — un pils bija atburta. Viss atkal bija gluži tāpat kā agrāk. Pat kalpotāji, kuri bija strādājuši pilī, atkal bija savās vietās. Nu Hanss staigāja un aplūkoja visas istabas, kas bija varen greznas. Pēdīgi viņš likās uz auss, jo bija ļoti noguris.

Otrā rītā karalis sūtīja uz pili dažus kalpotājus, lai tie pasauktu Hansu. Kalpotāji nespēja viņu sameklēt šajā tīrajā zeltā un sudrabā un tāpēc atgriezās atpakaļ, neko nepanākuši.

Ap pusdienām karalis aizsūtīja kādu mori, kas bija viņa kalpībā. Ieraudzījis mori, Hanss nodomāja, ka tas atkal ir kāds no melnajiem puikām, un pataisīja to aukstu.

Pēcpusdienā uz pili devās pats karalis un sacīja:

—  Hans, vai tu it nemaz negribi celties augšā?

Te nu Hanss piecēlās un sacīja:

—   Tikko te atkal uzradās viens no melnajiem, bet es viņu nolaidu no kātiem.

—   Hans, ko tu esi izdarījis!— iesaucās karalis.— Tas taču bija mans uzticamākais kalps.

Hanss atvainojās, ka neesot to zinājis. Pēc tam viņš parādīja karalim visu pili, kuru tas atkal varēja saukt par savējo.

Pa ceļam karalis viņam pajautāja, vai viņš nevēlētos palikt tā pilī pavisam.

Hanss atteica:

—  Jā, bet es arvien vēl neesmu iemācījies baidīties.

—   Gan tu to iemācīsies,— sacīja karalis un pasauca kādu sievieti, kura nesa podu, stāvgrūdām pilnu ar bitēm.

Un Hansam bija jāiebāž šajā podā roka. Drīz vien bites viņu tik stipri sadzēla, ka Hanss lielās šausmās nometa podu

zemē un grasījās nogalināt sievieti. Tikai karaļa lūgums viņu atturēja. Taču viss viņa ķermenis bija gauži pietūcis, un tā nu Hanss tomēr bija iemācījies, ko nozīmē baidīties.

Hanss bija ārkārtīgi stiprs, tāpēc karalis pieņēma viņu savā pilī, jā, Hanss kļuva par karaļa znotu, jo karalis atvēlēja viņam savas vienīgās meitas roku. Un, kad karalis bija miris, Hanss kļuva par viņa pēcteci.

ZELTMATIS

Reiz sensenos laikos biezā mežā dzīvoja nabadzīgs gans, kas meža vidū bija uzcēlis koka mājiņu un mita tajā ar savu sievu un sešiem bērniem — tie visi bija puikas. Pie mājiņas bija aka ar vindu un dārziņš, un, kad tēvs ganīja lopus, tad bērni pusdienās vai vakariņās nesa viņam uz ganībām aukstu padzērienu no akas un maltītei kaut ko no dārziņa veltēm.

Jaunāko puisēnu vecāki nesauca citādi kā par Zeltmati, jo cirtas viņam bija kā zelta, un, kaut arī gados pats jaunākais, toties spēkā viņš bija visstiprākais un arī augumā pats lielākais. Kad bērni gāja laukā, Zeltmatis soļoja ar zaru pa priekšu: citādi neviens negribēja iet, jo katrs baidījās, ka tikai ar viņu pirmo neatgadās kaut kas ļauns, bet, ja visiem pa priekšu soļoja Zeltmatis, tad viņi cits pakaļ citam priecīgi sekoja zēnam caur pašu tumšāko biežņu pat tad, ja virs kalnāja jau bija uzlēcis mēness.

Kādu vakaru atceļā no tēva puikas mežā priecēja sirdi rotaļās, un Zeltmatis priekšgalā visiem tik ļoti bija iekarsis spēlē, ka šķita starojam gluži kā vakara blāzma.

—   Iesim mājup,— sacīja vecākais brālis,— liekas, nāk virsū tumsa.

—   Palūk tur, uz mēnesi!— iesaucas otrs. Te piepeši aiz tumšajām eglēm paspīdēja gaisma. Kāda sieviete apsēdās mēness spožumā uz viena no sūnainajiem akmeņiem un, ar kristāla vārpstiņu vērpdama naktī gaišu pavedienu, pamāja ar galvu Zeltmatim, un dziedāja:

— šī ba It žubīte, zelta roze.

Tā karaliene jūras klēpi!

Viņa laikam gan būtu dziedājusi vēl, bet pavediens pārtrūka, un viņa izdzisa kā gaisma. Nu bija melna nakts, bērnus sagrāba šausmas, un viņi, žēli vaimanādami, katrs, kur deguns rāda, metās pāri klintsbluķiem un aizām, nozaudēdami cits citu.

Arī Zeltmatis maldījās biezajā mežā daudzas dienas un naktis, tomēr neatrada ne kādu no saviem brāļiem, ne tēva būdu, ne arī cita cilvēka pēdu nospiedumus, jo mežs bija aizaudzis kā čūksnis, viena kalna pārkare liecās pār otru, un aizas galā rēgojās atkal aiza.

Ogas kazeņu krūmos, kuru zari stīgoja visapkārt, remdēja viņa izsalkumu un dzesēja slāpes, citādi viņš būtu ņēmis itin bēdīgu galu. Beidzot trešajā dienā — citi gan runāja, ka tā esot bijusi pat sestā vai septītā — mežs kļuva gaišāks un gaišāks un Zeltmatis iznāca kādā skaistā, zaļā pļavā.

Ap sirdi viņam bija tik viegli, un viņš dziļi, dziļi ieelpoja brīvo gaisu.

Tajā pašā pļavā bija izkārti tīkli, jo tur dzīvoja putnu ķērājs, kas ķēra putnus, kuri izlidoja no meža, un nesa tos uz pilsētu pārdot.

«Tieši tāds kalpotājs man ir nepieciešams,» nodomāja putnu ķērājs, ieraudzījis Zeltmati, kas zaļajā pļavā stāvēja tīklu tuvumā un lūkojās tālajās, plašajās debesīs, nespēdams acīm ne atdzerties.

Putnu ķērājs gribēja pajokoties; viņš pavilka savu tīklu, un — caps!— Zeltmatis bija sagūstīts un gulēja zem tīkla pagalam izbrīnījies, jo nesapr.ata, kā tas lēcies.

—  Tā tiek ķerti putni, kas izlido no meža,— skaļi smiedamies, sacīja putnu ķērājs,— tavas sarkanās spalvas man tieši īstā brīdī. Laikam gan tu esi viltīga lapsa? Paliec pie manis, es iemācīšu tevi ķert arī putnus.

Zeltmatis tūlīt pat darīja darāmo, viņam šķita, ka putnu vidū dzīve būs jautra, jo vairāk tādēļ, ka bija zaudējis visas cerības atkal atrast sava tēva būdu.

—  Pārbaudīsim, ko tu esi iemācījies,— pēc dažām dienām viņam sacīja putnu ķērājs. Zeltmatis pavilka tīklu un pirmajā rāvienā noķēra sniegbaltu žubīti.

—           Vācies prom ar šo balto žubif— putnu ķērājs kliedza.

—   Tev ir sakars ar nelabo!— Un tā viņš itin rupji izdzina puiku

no pļavas un pa starpu, traki lādēdamies, sabradāja ar kājām balto žubīti, kuru bija iedevis Zeltmatis.

Zeltmatis nespēja aptvert putnu ķērāja vārdus un, kaut arī noskumis, tomēr paļāvīgs atkal soļoja atpakaļ mežā un vēlreiz apņēmās sameklēt tēva būdu. Dienu un nakti viņš skrēja pāri kiintsbluķiem un veciem pārkritušiem koku stumbriem, bieži pat nogāzās zemē pār samelnējušām saknēm, kas visapkārt rēgojās mežā.

Trešajā dienā mežs beidzot atkal kļuva gaišāks, un Zeltmatis iznāca kādā skaistā, gaismas pilnā dārzā, kur auga jaukas jo jaukas puķes, un, tā kā Zeltmatis vēl nekad tādas nebija redzējis, tad palika stāvam dziļā apbrīnā. Dārznieks viņu pirmajā mirklī nepamanīja, jo Zeltmatis stāvēja zem saulespuķes un viņa mati saules staros vizēja gluži tādā pašā krāsā kā puķe, bet tad atskanēja dārznieka sauciens:

—   Ā, tieši šitāds kalpotājs man nepieciešams!—Un viņš aizslēdza dārza vārtiņus.

Zeltmatis bija ar to mierā, viņam rādījās, ka puķu vidū dzīve būs itin krāsaina, jo vairāk tādēļ, ka bija zaudējis visas cerības atkal atrast tēva mājas.

—   Prom uz mežu,— dārznieks kādu ritu sacīja,— sadabū man mežrožu krūmu, lai es varētu uzpotēt rožu stādus!

Zeltmatis atgriezās ar krūmu pašu skaistāko rožu zelta krāsā, šķita, ka tās būtu darinājis visprasmīgākais zeltkalis karaļa galdam.

—           Vācies prom ar šīm zelta rozēm!— dārznieks kliedza.

—  Tev ir sakars ar nelabo!— Un tā viņš itin rupji izgrūda puiku no dārza un pa starpu, traki lādēdamies, iebradāja rozes zemē.

Zeltmatis nespēja aptvert dārznieka vārdus, tomēr paļāvīgi atkal atgriezās mežā un vēlreiz apņēmās sameklēt tēva būdu.

Viņš skrēja dienu un nakti, lēkdams no koka uz koku, no klints uz klinti. Trešajā dienā mežs beidzot tapa gaišāks un gaišāks un Zeltmatis iznāca pie zilās jūras; viņa priekšā pavērās bezgalīgs ūdens klājs, tā kristālgaišajā virsmā patlaban spoguļojās saule, un šķita, ka īsts zelts lejas viļņos, pa kuru mugurām peldēja kuģi jaukā rotājumā ar gariem, plīvojošiem vimpeļiem. Daži zvejnieki smalkā barkā pieturēja krastā, Zeltmatis iekāpa laivā un izbrīnīts vērās jūras gaišuma.

—   Tieši šāds kalpotājs mums ir nepieciešams,— zvejnieki sacīja un—aidā!—atgrūdās no krasta. Zeltmatis neturējās pretī, viņš domāja, ka viļņos būs zelta dzīve, jo vairāk tādēļ, ka viņš bija zaudējis visas cerības atkal atrast sava tēva būdu. Zvejnieki izmeta tīklus, tomēr nenoķēra it neko.

—   Paskatīsimies, vai tu neesi laimīgāks!— vecs zvejnieks sudrabainu galvu sacīja Zeltmatim.

Zeltmatis neveikli iemeta dziļumā tīklu, vilka un izzvejoja kroni no gaiša zelta.

—  Triumpfs!— iesaucās vecais zvejnieks un nokrita Zeltmatim pie kājām.— Es sveicu tevi kā mūsu karali! Pirms simts gadiem vecais karalis, kuram nebija mantinieku, mirstot nogremdēja savu kroni jūrā, un tik ilgi, līdz kādam veiksminiekam liktenis būs lēmis atkal izvilkt kroni no dziļumiem, tronim bez pēcnācējiem bija jāpaliek sēru plīvurā.

— Lai dzīvo mūsu karalis!— zvejnieki sauca un uzlika Zeltmatim galvā kroni.

Vēsts par Zeltmati un izzvejoto kroni drīz vien aizskanēja no kuģa uz kuģi un pāri jūrai — tālu iekšzemē.

Drīz vien zeltainajā jūras virsmā šūpojās krāsainas laiviņas un kuģi, greznoti ar puķēm un lapu vītnēm; visi ļaudis, skaļi gavilēdami, sveica kuģi, kurā brauca karalis Zeltmatis. Ar gaišo kroni galvā viņš stāvēja kuģa priekšgalā un mierīgi nolūkojās saulē, kā tā izdzisa jūrā. Vakara vējā plīvoja viņa zeltainās cirtas.

PUISIS, VĀRDA DĪVAINIS

Kādai zemniecei piedzima dēls. Kad viņš tūlīt pēc dzimšanas, kā to prasīja paraža, bija izpeldināts svaigā, aukstā ūdenī, viņš piepeši iesāka runāt un pajautāja:

—  Vai tad mans tēvs nav mājās? Viņš taču tomēr varētu būt klāt dēla dzimšanas dienā!

Dzirdot dēlu runājam, māte izbijās ne pa jokam, bet viņa ātri saņēmās un atbildēja:

—   Tēvs tīrumā sēj, drīz viņš pārradīsies.

Tikko vecais zemnieks bija mājās, viņa jaundzimtais pastiepa no šūpuļa pretī roku un, paspiedis tik spēcīgi, ka tēvam nokrakšķēja pirksti, sacīja:

—  Vai tu esi mans tēvs?

—Jā, mans mījais bērns.

—   Nu, tas ir jauki, bet tad tev jārūpējas ari par manām kristībām: kas grib būt godīgs un kristīgs cilvēks, tas jānokristī.

Tēvs nezināja, vai raudāt vai ari smieties. Galu galā viņš nosprieda: «Vislabāk būs, ja es dabūšu mācītāju un pievedīšu to pie šūpuļa.»

Kad ieradās mācītājs, mazulis to priecīgi sagaidīja.

—Labvakar, arī mācītājs klāt, nu jauki, ka esat ieradies, lai mani nokristītu.

Mācītājs piesarka un sastomījās:

—   Tas taču ir dī-vai-ni-i.

—            Labi, labi, mācītāja kungs,— zīdainis jautri attrauca,

—   šis vārds man patīk, gribu, lai mani sauc par Dīvaini.

Tā arī palika, un puika tika nokristīts par Dīvaini.

Dīvainis ēda un dzēra par desmit un laika gaitā kļuva milzīgi spēcīgs puisis, vienīgi augumā viņš nebija padevies. Pats mazākais puika viņa vienaudžu vidū vēl arvien viņu pārspēja par divām galvas tiesām.

Kad nu Dīvainis bija sasniedzis piecpadsmit gadu vecumu, tēvs piesauca viņu klāt un sacīja:

—   Mīļais dēls, tu mani izputināsi, tik daudz ēdot. Posies un ej pasaulē, var būt, ka tur būs lemta tev laime.

Tā nu Dīvainis lika sadabūt brokastu groziņu, kas bija ap simt pūru apjomā. Viņš piepildīja to ar maizi, speķi un desām, uzmeta pār plecu un devās plašajā pasaulē.

Kad Dīvainis bija dažas stundiņas gājis, ceļš veda garām purvainam alksnājam. Tajā bija iegrimuši deviņpadsmit rati, pielādēti ar dzelzs lūžņiem, purvā tos bija iebraukuši kalpi. Tagad viņi pielika visas pūles, lai ratus atkal izvilktu ārā, tomēr viņiem tas neizdevās.

—    Klausieties jel, kalpi,— sacīja Dīvainis,— atdodiet man vienu vezumu dzelzs lūžņu, lai varu izkalt bozi, tad izvilkšu visus pārējos jūsu ratus sausumā.

Kalpi domāja, ka puisis ir jucis, tāpēc, gribēdami viņu izmuļķot, apsolīja prasīto.

Bet cik ļoti viņi izbrīnījās, kad Dīvainis, satvēris aiz ilksīm ratus pēc ratiem, izvilka tos malā.

Te nu viņi iedomājās, ka par trūkstošo vezumu kungs atskaitīs viņiem no algas. Un, tā kā viņi neticēja, ka puisis, lai cik arī stiprs viņš būtu, viens pats iedrošināsies uzsākt strīdu ar deviņpadsmit vīriem, viņi pēc tam, kad Dīvainis bija pabeidzis darbu, sacīja: esot tikai pajokojušies — tas esot viņu vezums un viņiem arī palikšot.

Dīvainis vispirms mēģināja viņus mierīgā garā pierunāt, lai viņi samaksā to, ko apsolījuši. Bet, kad kalpu ausis joprojām palika pret viņa vārdiem kurlas, viņš sadusmojās, saķēra to kalpu, kas pagadījās pa rokai, aiz apkakles un zvetēja ar to pārējos, līdz visi gulēja gar zemi. Pēc tam viņš visus deviņpadsmit vezumus aizvilka līdz tuvējam ciemam, kur pie laktas stāvēja prasmīgs kalējs un kala.

—   Hei, kalējmeistar,— sauca Dīvainis,— vai izkalsi no šīs dzelzs man bozi? Par kārtīgu darbu būs laba samaksa. Bet, ja boze nederēs un sitot ielieksies, dabūsi piekausēt bozei vēl vezumu klāt un nesaņemsi nekādu algu.

Kalējs bija ar mieru un ķērās pie darba. Viņš kala un kala daudzas nedējas un pēdīgi bija izkalis no deviņpadsmit vezumiem dzelzs vienu bozi, kura bija «trīs dienu un nakšu» garumā, un turklāt bozes gals bija dziļi iegrimis zemē.

Dīvainis saķēra bozi, it kā tā būtu pātaga, un iezvēla pa cieto klinti tā, ka dzelzs boze dziji ieliecās.

—  Esi zaudējis, kalējmeistar!^smiedamies iesaucās Dīvainis, un kalējam bija jāiekaļ bozē vēl viens vezums — toties alga bija aizgājusi gar degunu.

Pēc tam kad boze bija gatava, Dīvainis pārlika to pār plecu un, uzkarinājis tajā savu simt pūru grozu, jautri aizsoļoja pa zajo mežu.

Necik ilgi, un viņš ieraudzīja kādu lielu vīru, kas stāvēja kalna pakājē. Ja kāds gribēja tikt kalna viņā pusē, milzis pārplēsa kalnu uz pusēm. Kad gājējs bija izgājis kalnam cauri, milzis atkal sabīdīja abas kalna puses kopā.

—   Ko tu še dari?— Dīvainis jautāja.

—  Es veru kalnu vajā un bīdu atkal ciet.

—   Ko tu saņem par to no sava saimnieka?

—   Dienā piecus sudraba grašus un drusciņ trūcīgas barības un dzēriena, toties vakaros reizēm arī pērienu.

—  Tad nāc pie manis!— sacīja Dīvainis.— Es arī došu tev piecus sudraba grašus, bet kārtīgu ēdienu un dzērienu, turklāt vakaros neviena cirtiena.

Kalnu stūmējam šāda valoda patika, un viņš sekoja Dīvainim. Tas iedeva viņam bozi, lai viņš pamēģina to panest, bet milzim sajodzījās cejgali, un viņš nespēja bozi ne pakustināt. Dīvainis iesmējās, paņēma savu bozi atkal pār plecu un gāja ar milzi tālāk.

Pēc maza brītiņa viņi ieraudzīja kādu vīru, kas darbojās gar ozola stumbriem, viņš sagrāba ozolus aiz lapotnes citu pēc cita un ar visām saknēm izrāva no zemes. Pēc tam uzlika stumbru pār cejgalu un salauza bluķēnos. Tad viņš sakrāva vienā vietā šķilu grēdu, otrā krāsns malku un trešajā — malku iekuram.

—   Tu laikam saņem par savu darbu labu algu?— Dīvainis jautāja.

—   Ne sevišķi daudz,— skanēja atbilde,— pa dienu piecus sudraba grašus un trūcīgu dzērienu un paēdienu, bet vakaros it bieži cirtienu krusu.

—   Tad nāc man līdzi,— sacīja Dīvainis.— Es arī došu tev piecus sudraba grašus, toties labu dzērienu un paēdienu bez neviena sitiena.

—  Nolīgts,— sacīja koku rāvējs un, atstājis savu darbu, kopā ar Dīvaini devās prom.

Tas arī viņam iedeva pamēģināt, lai panes tā dzelzs bozi, un koku rāvējs spēja pacelt milzīgo bozi no zemes. Tomēr, kad tā bija jāpanes, spēki viņam bija par vārgiem, un Dīvainim, gribi vai negribi, sava boze bija jāņem pašam pār plecu.

Gabaliņu gājuši, viņi ieraudzīja kādu sēdām cejmalā, tas atskaldīja ar dūri no liela klints bluķa dzirnakmeņus.

—  To tu gan proti!— sacīja Dīvainis.— Bet ko tu saņem par savu meistarīgo darbu?

—  Piecus sudraba grašus dienā, trūcīgu dzērienu un ēdienu, toties vakarā reizēm pērienu krusu,— sacīja akmeņkalis.

—  Tad pie manis tev būs labāk,— atteica Dīvainis.— Es došu tev piecus sudraba grašus, kārtīgu ēdienu un dzērienu, bet sitiena neviena. Nāc man par kalpul

Akmeņkalis tā arī rīkojās, un Dīvainis iedeva viņam, tāpat kā abiem pārējiem milžiem, pamēģināt, lai viņš panes tā bozi. Akmeņkalis stiepa bozi veselas trīs stundas, bet tad nometa zemē, sacīdams:

—   Ilgu laiku tā tomēr nav noturama.

Te nu Dīvainis iesmējās, priecādamies, ka dabūjis tik stipru kalpu, un atkal paņēma savu bozi pats rokā.

Tagad viņi gāja arvien tālāk un tālāk, bet mežam it nemaz nebija ne gala, ne malas.

Kad nāca pret vakaru, Dīvainis sacīja:

—   Nu ir laiks palūkoties pēc naktsmītnes. Kalnu stūmēj, uzkāp augstā ozolā un palūko visapkārt, vai neredzēsi kaut kur aiz kokiem spīguļojam uguntiņul

Kalnu stūmējs rīkojās, kā Dīvainis bija pavēlējis, tomēr nespēja saskatīt nevienu gaišumiņu. Tad galotnē bija jākāpj koku rāvējam, bet viņam neveicās labāk, un tas pats bija ar akmeņkali. Tā kā Dīvainis par varītēm gribēja pārnakšņot kārtīgā mājā, viņš uzkāpa kokā pats un ar savām vanaga acīm pamanīja starp lapām atmirdzam vāru gaismas stariņu, ko nebija pamanījuši pārējie.

—   Kurp lidos mana cepure, turp mums jāiet!— Dīvainis iesaucās un meta cepuri gaismiņas virzienā. Pēc tam viņš atkal nokāpa zemē.

Un pēc tam, kad vīri kādu laiku bija gājuši tajā virzienā, kurp bija lidojusi cepure, viņi patiesi ieraudzīja mājiņu, pa kuras logu spīdēja gaismas stariņš.

Mājiņai bija neliels pagalmiņš, kurā atradās vienīgi lieli steķi zāģēšanai. Bet iekšā bija virtuve un istabiņa ar četrām gultiņām, četriem krēsliņiem un galdu; pie sienas karājās trīs šautenes.

—   šī mājiņa mums ir gluži kā radīta,—ļ Dīvainis līksmi sacīja.— Te mēs paliksim uz dzīvi.

Un vīri tā arī izdarīja. Viņi iekārtojās tajā, kā prata, un pavadīja nakti.

Otrā rītā Dīvainis saviem kalpiem sacīja:

—  Gribu ar diviem no jums doties medībās; lai kalnu stūmējs tikmēr paliek mājās un parūpējas par pusdienām.

Visi bija ar mieru, un kalnu stūmējs palika virtuvē. Tikko viņš bija iekūris plītī kārtīgu uguni, tā pie durvīm atskanēja klauvējieni: tuk, tuk, tuk.

—   Iekšā!— sauca kalnu stūmējs, un, āre, virtuvē iekliboja ļoti vecs, sīks vīrelis. Kaut arī bārda viņam bija savilkta trīs mezglos, tā tomēr nokarājās līdz pašai zemei. Punduris vaidēja un žēlojās, ka beidzoties no aukstuma gandrīz vai nost, un lūdza, vai drīkstot mazliet pasildīties pie uguns.

—   Sēdies vien zemē pie pavarda,— kalnu stūmējs līdzjūtīgi sacīja.

Pēc brītiņa punduris atkal iestenējās:

—  Ak, debestiņ, kā mani moka izsalkums!

—  Te būs ar ko remdināt izsalkumu,— sacīja kalnu stūmējs un pasniedza viņam bļodu ar zirņiem.

,. —Ak, iedod man arī drusciņ gaļas!

Un arī to sirmais punduris dabūja savās rokās. Taču tās viņam tik (oti drebēja, ka gaļa novēlās zemē. fe^jMans labais kungs,— gaudoja vīrelis,— pacel to gaļu, esmu par vecu un vārgu, lai pats liektos pēc tās.

Tā nu kalnu stūmējs noliecās pēc gaļas. Bet tajā pašā mirklī punduris bija satvēris viņu ar labo roku aiz skausta un tā belza un belza ar dūri, ka milzis neko vairs neapjēdza un nokrita uz grīdas kā beigts. Pēc tam punduris sameta visu ēdienu ugunī un atkal nozuda.

Kad Dīvainis ar koku rāvēju un akmeņkali pārradās pusdienās, ēdiena mājiņā nebija un kalnu stūmējs slims gulēja gultā.

—  Tā gan ir jauka saimniekošana,— norūca Dīvainis.— Rīt mājās paliks koku rāvējs un sarūpēs mums ēdienu.

Pēc tam viņš izvilka kalnu stūmēju no gultas un pamatīgi nopēra.

Otrā dienā ar koku rāvēju atgadījās tas pats, kas iepriekšējā dienā bija noticis ar kalnu stūmēju. Un, kad trešajā dienā mājās bija jāpaliek akmeņkalim, viņu negaidīja nekas labāks. Kaut arī Dīvainis abus paļāja un krietni tesa, tomēr sabeigtais

ēdiens it nekādi nebija vairs atgūstams. Tā nu viņš pēdīgi nolēma, ka ceturtajā dienā pats pārņems virtuves darbus.

Tikko trīs kalpi bija mežā, tā pie durvīm atkal atskanēja klauvējieni: tuk, tuk, tuk.

— Kas tur ir?— Dīvainis negribīgi uzsauca un atrāva vāļā durvis.

Vaimanādams un žēlodamies ienāca iekšā vecais, pelēkais punduris un lūdza, vai drīkstot pasildīties pie plīts. Viņš ubagoja arī drusciņ ēdamā, ar ko remdēt izsalkumu.

—  Te būs kripatiņa, ko iekost!— uzbrēca Dīvainis un pastūma viņam bļodu ar zirņiem.

—   Lūdzu, iedod arī drusciņ gaļas!— diedelēja punduris.

—  Vai tad vazaņķis nevarētu iztikt bez gaļas!— bārās Dīvainis un iemeta viņam bļodā cepeša gabalu, ko nupat bija apcepis.

Sirmais punduris, trīcošām rokām izvilka to no bļodas un, izlaidis no pirkstiem, tā šņukstēja, ka sirds iedrebētos pat akmenim. Dīvainis negribēja celt gabalu augšā no zemes, taču punduris lūdzās tik ilgi, līdz viņš pieļāvās.

Tagad Dīvaini gaidīja tāds pats liktenis kā viņa trīs kalpus, tā vismaz domāja pelēkais punduris. Taču šoreiz tas bija sastapis citu vīru.

Līdzko Dīvainis manīja, kas pundurim bija prātā, viņš nokratīja to nost un, paķēris no gultas apakšas cirvi un ķīli, izstiepa vīreli pagalmā, teikdams: if:ī-rNu es zinu, kas par vainu visiem trim kalpiem!

Ar varenu sitienu viņš dziļi atplēsa steķus, ielika spraugā ķīli un pēc tam iebāza pundura bārdu. Pēc tam viņš ķīli izrāva un — caps!— sprauga aizcirtās ciet, nu bārda turēja punduri gūstā.

Dīvainis apmierināts iegāja virtuvē un priecājās par to, ka viņa kalpi no sirds izsmiesies, ieraudzījuši šo putniņu lamatās.

Bet, kad visi trīs atgriezās mājās, spraugā bija palikusi tikai garā bārda. Pelēkais pundurītis bija atstājis bārdu še un pats noslēpies savā mājoklī. Tomēr ceļu, pa kuru viņš bija aizgājis, iezīmēja gara asinssvītra. Pēdas aizveda pie alas, kas iestiepās dziļi, dziļi pazemē. Caurumā nokarājās virvē iestiprināts grozs; laikam ar to vīrelis bija nolaidies lejā.

—  Gribu zināt, ko punduris tur, lejā, dara!— Dīvainis sacīja.— Ei, kalnu stūmēj, sēdies grozā un nobrauc lejā!

Kalnu stūmējs paklausīja. Tomēr necik ilgi, un viņš skaļi ieaurējās, lai jel velkot viņu atkal augšā: ilgāk viņš vairs nespējot izturēt! Tāpat rīkojās arī koku rāvējs un akmeņkalis.

—   Labi, tad braukšu lejā es,— sacīja Dīvainis un, paņēmis līdzi simtpūru grozu un dzelzs bozi, laidās lejā — tik dziļi, ka brauciena laikā nomainījās ziema un vasara. Proti, vienu laiku visapkārt valdīja verdoša svelme,un pēc tam atkal dvesa ledus aukstums. Pēdīgi viņš bija sasniedzis alas dibenu.

Te viņam iešāvās prātā, ka kalpi varētu ar ļaunu pieminēt saņemto pērienu, un tāpēc viņš iekrāva grozā smagu akmeni, lai radītu iespaidu, ka grib pacelties atkal augšā. Un patiesi — kad grozs bija uzvilkts līdz pusei, blēži pārgrieza virvi, un grozs nogāzās zemē tā, ka akmens sasprāga gabalos. Dīvainis nu pateicās Dievam, ka ir izsprucis no nāves; ja viņš būtu bijis grozā, tad būtu kluss uz mūžiem.

Tomēr ilgi viņš neprātoja par kalpu ļaunumu, jo viņam bija jāsameklē punduris. Un galu galā viņš to atrada turpat kādā stūrī.

—  Tu esi vainīgs, ka esmu nokļuvis še!—viņš uzbrēca pelēkajam pundurim.— Tagad parūpējies par to, lai atgriežos virszemē!

—  Ja man vēl būtu bārda,— atteica punduris,® tad es tūliņ tev palīdzētu. Bet reizē ar bārdu ir zudis arī mans spēks.

—   Kas tad še lejā atrodas?^Dīvainis īgni jautāja.

—   še sēd noburta princese,— atskanēja atbilde,— viņu apsargā trīs lieli pūķi. Vienam no tiem ir trīs un otram sešas galvas, bet trešajam, kas ir tikpat stiprs, cik abi pārējie kopā, uz rumpja ir veselas deviņas galvas. Ja nogalēsi visus trīs pūķus, princese būs brīva.

Dīvainim šis darbiņš šķita pūļu vērts, un viņš iegāja pilī, kurā sēdēja princese. Ieraudzījusi Dīvaini, viņa izplūda prieka asarās, ka atkal var skatīt vaigā cilvēku. To pašu brīdi viņa arī nobālēja aiz bailēm, jo domāja, ka puisi saplosīs pūķi. Dīvainis sacīja, lai princese nomierinās, viņš esot ieradies atbrīvot to un ar dievpalīgu pieveikšot visus šos pūķus.

Pēc tam princesei bija jāizstāsta, kad pūķi ierodas viņu apciemot. Proti, uz noburtās karaļmeitas pili veda trīs tilti, no

kuriem viens piederēja pirmajam, otrs — otrajam, bet pēdējais — trešajam pūķim.

Zem pirmā tilta Dīvainis nolēma sagaidīt trīsgalvaino pūķi. Paņēmis rokā dzelzs bozi, viņš palīda zem tilta. Un nebija nemaz ilgi jāgaida, kad gaiss iešalcās, it kā pūstu spēcīga vēja brāzma, un uz tilta uzbrauca pirmais pūķis.

Dīvainis pabakstīja to ar bozi, un nezvērs viņam uzbļāva:

—   Ko tu še gribi, zemes tārps?

—   Es tevi pašu pataisīšu par tārpu!— Dīvainis iesaucās un, izlēcis uz tilta, krāva ar bozi tik spēcīgi pūķim pa visām trim galvām, ka tās drīz vien sašķaidītas gulēja zemē.

—   Tas bija viegls darbiņš,— sacīja Dīvainis un devās uz otru tiltu, lai tur sagaidītu sešgalvaino pūķi. Kad pūķis lidoja šurp, tā spārnu vēzieni dārdēja kā pērkona spērieni.

Un vēl šausmīgākā balsī nekā trīsgalvainais pūķis tas uzsauca Dīvainim:

—   Ko tu še gribi, zemes tārps?

—   Tavam brālim par to «zemes tārpu» klājās gaužām ļauni,— Dīvainis spītīgi atteica,— un tev neies labāk.— Nu sākās cīkstiņš.

Bet šoreiz Dīvainim bija jāsaņem visi savi spēki, lai pār sešgalvaino pūķi gūtu virsroku. Daudz netrūka, lai pūķis viņu pievārētu un saplosītu gabalos.

Kad cīkstiņš bija galā, Dīvainis devās uz pili pie princeses un izkratīja savu sirdi:

—   Ja pundurim ir taisnība, ka pēdējais pūķis ir tik stiprs, cik abi pārējie kopā, tad mana dzīve galā — man būs jāmirst.

Bet karaļmeita viņu mierināja un norādīja uz aku pie loga. Uz akas grodiem bija uzraksts: spēka ūdens. Dīvainim bija jādzer no šā ūdens tik ilgi, līdz viņš taptu tik spēcīgs, ka spētu novaldīt lielo zobenu, kas karājās virs akas.

Dīvainis rīkojās, kā likts, un sameklēja šo aku, virs kuras pie pils mūra karājās zobens. Viņš mēģināja zobenu noņemt, tomēr, sasprindzinājis pat visus savus milža spēkus, nespēja to izdarīt. Tad viņš izdzēra no akas kausu spēka ūdens un, āre, tagad spēja zobenu noņemt un piekarināt pie jostas. Ātri pasmēlis vēl vienu lāgi, viņš izdzēra otru kausu burvju ūdens. Nu Dīvainis spēja zobenu arī vēzēt un vicināt pa gaisu, kaut arī bija krietni vien jānopūlas. Klusībā viņš nodomāja: «Pamēģini

vēl trešo reizi!» Un, kad viņš bija izdzēris trešo kausu, viņā ieplūda tāds spēks, ka viņš spēja vicināt zobenu ar tādu vieglumu, gluži kā rokā būtu putekļu slotiņa.

Dīvainis priecīgs atgriezās pie princeses, un tā paslēpa viņu, lai nogaidot, kamēr ierodoties pūķis. Necik ilgi, un pilī atskanēja tāds troksnis un aukas dārdi, it kā pasaulei būtu pienācis gals. Istabā ielidoja trešais pūķis, kas izskatījās tik šausmīgs, ka pats velns no elles nevarētu šķist Jaunāks. Bet princese viņu jau pazina un izturējās itin laipni, tā ka pūķis ielika viņai klēpī savas galvas. Pēc tam viņa paglāstīja pūķa matus, kamēr tas iegrima snaudā.

Dīvainis to bija tikai gaidījis. Viņš izmetās no pagultes, izrāva pūķi princesei no klēpja un ar lielo zobenu vienā ņēmienā nocirta visas deviņas galvas, tās ripot noripoja uz grīdas. Tagad princese bija brīva. Bet, kā lai viņi izkļūst atkal virszemē, kur spīd mijā saulīte?

Mazais punduris šajā postā zināja padomu.

—     še, apakšā, ir ligzda pašam lielākajam putnam, kāds vien ir pasaulē visu šo spalvaiņu vidū^-f viņš sacīja Dīvainim.— Tas ir tik liels, ka tam nepieciešams ilgs laiks, lai remdētu savu izsalkumu, bet tikām tā mazuli nomirst badā. Tāpēc tas nespēj izaudzēt nevienu putnēnu, kad ir tos izperējis. Ja tu pabarosi tā bērnus, palūdz, lai lielais putns jums abiem ar princesi palīdz izkļūt no nelaimes.

Dīvainim patika šis padoms, un viņš aizgāja pie lielā putna ligzdas un pabaroja mazuļus, kamēr atkal pārradās vecais putns. Bet tā pagāja vairākas nedējas.

Pēdīgi putns atgriezās un brīnījās, ka mazuļi vēl dzīvi.

—    Mēs tāpēc esam dzīvi,— sacīja mazuļi,— ka mūs še, ligzdā, baroja viens svešinieks.

—    Parādi man to vīru!— lielais putns ieķērcās.— Par to, ka viņš jūs baroja, es apēdīšu arī viņu!

Bet mazuļi tam bija pretī un savam tēvam sacīja:

—    To nevajag, vīrs taču izglāba mums dzīvību —ļ un tu tagad gribi viņu apēst?!

Te nu lielais putns atzina, ka rīkojas netaisni, un apsolīja saviem mazuļiem neaprīt vīru.

To izdzirdis, Dīvainis izlīda no jaunākā putnēna labā spārna apakšas, kur bija paslēpies, un izteica savu lūgumu.

—  Es labprāt tev palīdzētu,— atteica lielais putns.— Tomēr, nesot tevi ar karaļmeitu uz virszemi, man uzmāksies izsalkums.

Ja es tad nedabūšu barību, spēki mani atstās un man būs jūs jānomet zemē.

—  Cik tev nepieciešams, lai tu būtu paēdis?— Dīvainis jautāja.

—   Divpadsmit kumosu,— atteica lielais putns.

—  Par to es parūpēšos,— sacīja Dīvainis.— Esi tik labs un uznes mūs augšā!

Pēc tam viņš paņēma līdz savu bozi, zobenu un simt pūru grozu. Tad lielais putns satvēra viņu labajā ķetnā, bet princesi kreisajā un laidās gaisos — augšup vien.

Dīvainis ņēma ārā no groza kumosu pēc kumosa un lidojuma laikā deva tos putnam. Tomēr —ak vai!—viņš bija kļūdījies skaitā. Grozā bija tikai vienpadsmit kumosu, kur lai tagad rauj divpadsmito? Šajā postā Dīvainis paķēra nazi un, nogriezis lielu gabalu no savas ciskas, deva to putnam.

—   Tas gan garšīgs,— sacīja putns un noklakšķināja mēli.

Domāju gan,— atteica Dīvainis,— tas bija pietiekams

upuris no manas puses!

Te nu lielais putns iedegās ziņkārē un jautāja, ko šie vārdi nozīmē —ļļjr! ' i dabūts divpadsmitais kumoss.

-          Žēl, sacīja putns – bet pagaidi vien, es tev atkal to

pielikšu klāt!

Un patiesi, kad viņi bija virszemē, putns izspļāva galu ārā, tā pieauga pie ciskas, šķita, it kā tur nekad nebūtu bijis pušuma.

—   Ja tāds putns tu esi,— Dīvainis izbrīnīts iesaucās,— tad tu laikam vari pataisīt mani ari par itin jauku puisi! Uzlūko jel mani, kāds es esmu mazs un kroplīgs! Cik loti es vēlētos kļūt par skaistu, iznesīgu, slaidu puisi.

—   Labi,— atteica lielais putns un norija Dīvaini.

Pēc maza brītiņa tas atkal viņu izspļāva, un Dīvainis stāvēja blakus princesei tik daiļš kā visdaiļākais karaļdēls. Turklāt šī pārvērtība nebija ne par nieku mazinājusi viņa spēku — viņš bija tikpat stiprs, cik pirms tam.

Dīvainis bez sava gala līksmoja, un ari karaļmeita raidīja uz viņu mīlestības pilnus skatienus. Pēc tam viņi pateicās lielajam putnam un vispirms devās uz mazo namiņu, kur Dīvainis kalnu stūmējam, koku rāvējam un akmeņkalim par

viņu ļaunprātību lika sajust savas dzelzs bozes svaru. Pēc tam ceļš veda pie tā karaļa, kura meitu Dīvainis bija atbrīvojis, un, tā kā princese bija iemīlējusi daiļo puisi, viņi šajā karaļvalstī apprecējās. Abi valdīja laimē un sirdsmierā, un viņiem piedzima arī dēls. Ja viņi nav miruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

ĀDAINIS

Reiz dzīvoja zemniekdēls, kas tika iesaukts karaļa armijā. Bet, lai cik jauki spīguļoja mundiera spožās pogas, tomēr zaldāta dzīve viņam itin nemaz nebija pa prātam, jo viņa kapteinis bija īgņa un viņa feldfēbelis — rīkļurāvējs.

Kad zaldāts kādu nakti, būdams sardzē, stāvēja postenī, kur aukstais nakts vējš svilpa gar ausīm, viņš izdvesa dziļu nopūtu un iesaucās:

—   Cik gan smaga ir zaldāta dzīve! Es esmu kalpībā tikai vienu gadu, un man tā ir pilnīgi neizturama; kā es izvilkšu tos pārējos sešus gadus (pirms francūžu ienākšanas vīrieši karadienestā bija nevis trīs, bet gan septiņus gadus)! Ja nu reiz jākalpo, tad labāk būt par kalpu nelabajam nekā vēl ilgāk ļaut, lai kapteinis un feldfēbelis velk man ādu pār acīm.

Tikko zaldāts bija to pateicis, Lucifers nostājās viņa priekšā un sacīja:

—   Vai tu sacīji to visā nopietnībā? Es esmu ar mieru! Nāc septiņus gadus man par kalpu, un tev it nekad nekā netrūks!

—   Dārgais velna kungs,— kareivis bailīgi atteica,— jūs droši vien tīkojat pēc manas dvēseles. Tomēr tā nav ne par kādu naudu pārdodama!

—   Nē, taču,— atteica Lucifers,— tas man it nemaz nav svarīgi! Ja tu nāksi man par kalpu, tad dabūsi ar zelta gabaliem pilnu kuli, kura nekad neiztukšosies; un tev ši manta jātērē, cik vien prāts nesas. Turklāt visus šos septiņus gadus tu nedrīksti ne mazgāties, ne sukāt galvu; tev aizliegts nogriezt bārdu un matus, ne arī tu drīksti kaut reizi pārvilkt tīru veļu. Tomēr es parūpēšos, lai tevi nemocītu parazīti.

šie noteikumi zaldātam nelikās pārlieku grūti, viņš sita saujā. Tika sastādīts līgums, viņš salīga par kalpu pie velna uz septiņiem gadiem un parakstījās ar savām asinīm.

Pēc tam velns novilka viņam raibo mundieri un iedeva melnas ādas tērpu, kas ieskāva viņa stāvu gluži kā āda. Viņš nekad nedrīkstēja to novilkt; bija jāgaida, kamēr būs apritējuši septiņi gadi. Vienā kabatā velns iebāza viņam brīnumkulīti, bet otrā drošus papīrus, ka viņu nav atļauts nevienam aizturēt. Tad velns pārveda viņu pāri robežai, un viņš nokļuva lielā, skaistā pilsētā.

Tur zaldāts apmetās vislabākajā un smalkākajā viesnīcā un izīrēja brīnišķīgu istabu, un, tā kā viņš lika celt galdā pašus dārgākos ēdienus un dzērienus un par visu, ko notiesāja, bagātīgi atlīdzināja ar zelta gabaliem, saimnieks viņu iemīļoja un negribēja vairs nemaz laist prom, Bet ādas tērpa dēl visi ļaudis sauca viņu par ādaini.

Otrā rītā, kad pienāca laiks celties, viesnīcnieks savai virskalponei teica:

—  Uzkāp augšā un aiznes ādainim kafiju un pienu brokastīs!

—  Man tas nepieklājas — nest melnajam velnam brokastis!— lepnā kalpone atbildēja.— Vai tad ar savu pinkaino bārdu, nesukātajiem matiem un netīrajiem pirkstiem viņš ir līdzīgs citiem kristīgiem cilvēkiem?

—  Meitēn,— sacīja viesnīcnieks,— ko tu gvelz tukšu! Nu, un, ja arī viņš ir netīrs, vai tev zināms, kāpēc viņš nemazgājas? Varbūt viņš galu galā izpērk kādu lielu grēku! Taču naudu viņš dod — kaut vai karalim par spīti.

Tomēr virskalpone palika pie sava, un tāpēc viesnīcnieks griezās pie jaunākās kalpones.

Viņa nebija ilgi jālūdz — viņa uzlika uz šķīvja kafijas kannu un piena krūzīti, ienesa visu ādaiņa istabā un turklāt padeva laipnu labrītu.

—  Ļoti pateicos, mīļais bērns!— sacīja zaldāts un, iebāzis roku kabatā, pameta viņai zelta monētu.

Viņa apmierināta noskrēja pa kāpnēm un parādīja to virskalponei, Tā kļuva aiz dusmām zili melna, tomēr izlikdamās savilka seju dzēlīgā smīnā un zobgalīgi teica:

—  Par vienu zelta monētu es nenesu ēdienu velnam!

Otrā rītā, kad jaunākā kalpone atnesa zaldātam brokastis, viņš iebāza roku dziji kabatā un pameta viņai klēpī pilnu sauju ar dukātiem, tā ka ātri bija jāsatur priekšauts, lai daudzās monētas neaizripotu pa grīdu un nepazustu.

Kad Šoreiz, noskrējusi pa kāpnēm, viņa parādīja dāvanu virskalponei, tā aiz skaudības nevarēja vairs ilgāk savaldīties. Virskalpone aizskrēja pie viesnīcnieka un teica:

—  Kungs, es esmu apdomājusies. No šī brīža es gādāšu par ādaina brokastīm.

Bet viesnīcnieks atbildēja:

—  Kad es to gribēju, tu negribēji; tagad to gribi tu, bet es ne. Jaunākā kalpone apkalpos ādaini, cik vien ilgi viņš pie mums uzturēsies.

Kad virskalpone bija sapratusi, ka nelīdzēs nekādas gaudas un lūgšanas, viņu sagrāba izmisums. Viņa nevarēja sev piedot, ka samīdījusi kājām savu laimi. Viņa drāzās cauri dārzam lejup pa nogāzi, ielēca pīju dīķī un noslīcinājās. Tā velna zaldāts bija ieguvis velnam vienu dvēseli priekš elles.

Tā kā viesnīcnieks izturējās pret ādaini kā pret karali un piegādāja viņam visu, ko vien viņa sirds varēja vēlēties, viņš nolēma palikt pie tā uz dzīvi, kamēr viņa kalpības laiks velnam būšot galā. Viņa rīcībā bija grezna kariete un paši skaistākie zirgi, un, kad viesnīcā tika rīkotas bagātīgas dzīres, tām naudu arvien bija devis ādainis. Kad apritēja septītā gada pēdējā nedēļa, ādainis un viesnīcnieks kādu vakaru sēdēja pie vīna glāzes un par šo un to risināja sarunu.

Tai laikā kāds bagāts kaimiņu augstmanis piestāja zirgus pie viesnīcas, iegāja iekšā un aicināja, vai šie negribot ar viņu uzspēlēt kārtis. Kārtis tika atnestas, un sākās spēle. Taču, jo ilgāk augstmanis spēlēja, jo vairāk zaudēja un, jo vairāk zaudēja, jo stiprāk iekaisa un lika aizvien lielākas likmes, un nepagāja it nemaz ilgs laiks, kad viņš bija paspēlējis viesnīcniekam un ādainim visu savu īpašumu, kā arī karieti un zirgus, māju un sētu, vēršus un aitas.

Kad viņš tā sēdēja, gauži noskumis, un domāja par to, pie kāda gala viņu novedusi paša vieglprātība un kāršu azarts, ādainis uzsita viņam uz pleca un sacīja:

—  Ko sakāt par manu priekšlikumu? Es izpirkšu visu jūsu mantību, ja jūs man atvēlēsiet par sievu vienu no savām meitām.

To izdzirdis, augstmanis priecīgs pielēca no krēsla un iesaucās:

—  Situ saujā! Šodien pat svinēsim saderināšanos!

Un pēc tam, kad viņi, kā pieklājas, bija sadzēruši tubrālības, kučierim bija jāaizjūdz zirgs, un viņi brauca prom uz kaimiņu augstmaņa pili.

Kad viņi bija tur nonākuši, augstmanis ādaini nosēdināja pašā labākajā istabā. Pats viņš aizgāja pie savām trim meitām un pastāstīja tām, kas viņam atgadījies viesnīcā, kā viņš paspēlējis visu savu zemi, karieti un zirgus, māju un sētu, vēršus un aitas, un visu pārējo, un kā viens bagāts kungs gribot visu atkal izpirkt, ja viņš dabūšot par sievu vienu no šā trim meitām.

Te vecākā meita sacīja:

—  Pagaidiet, tēv, es palūkošos, kāds viņš ir.

To teikusi, viņa izslīdēja pa durvīm un pa durvju stiklu ielūkojās istabā.

—  Pē, velns tāds!— viņa tūlīt iesaucās.— Lai es ņemtu to smuli? To es neprecēšu, kaut ari visu dzīvi man nāktos ubagot uz ielas!

Te nu tēvs uzrunāja otru meitu.

Ieraudzījusi pa durvju stiklu ādaini, viņa aiz šausmām gandrīz vai krita ģībonī.

—   Nē,— viņa iekliedzās,— neviens tēvs neizprecina velnam savas meitas! Labāk būtu bijis, ja jūs nebūtu spēlējis kārtis, tad visa mantība, kā arī kariete un zirgi, māja un sēta, vērši un aitas, un viss pārējais vēl būtu jūsu rokās. Kaut ari mēs tiktu ieslodzīti parādu cietumā un nekad vairs neredzētu mīļo saulīti, es to velna puisi neņemu par vīru.

Tagad augstmanis noskumis uzrunāja savu trešo — jaunāko meitu.

—  Mīļais bērns, neatsaki savam vecajam tēvam! Tavām māsām ir taisnība, es esmu bijis vieglprātīgs, jo pazaudēju spēlē zemes īpašumus, karieti un zirgus, māju un sētu, vēršus un aitas, un visu savu pārējo mantību. Ak, apžēlojies tomēr par savu veco tēvu, lai viņam nav jāiet lūgt maize pie svešu ļaužu durvīm!

Jaunākā māsa sacīja:

—   Labi, tēt, ko tik daudz runāt? Ja manas māsas negrib tevi glābt, tas jādara man. Manis dēļ, iesim vien pie svešā kunga!

Un, kad viņa sēdēja istabā pie ādaiņa, viņa neskatījās uz tā pinkainajiem matiem un savēlušos bārdu, un netīro ādu, bet laipni sniedza tam roku un sirsnīgi noskūpstīja to uz lūpām — bez jebkāda riebuma.

Tika nosvinēta saderināšanās, ādainis apmaksāja visus augstmaņa parādus, un pēc astoņām dienām bija jānotiek kāzām.

Taču pirms kāzu svinībām ādainis savam sievastēvam sacīja:

—   Mans kalpošanas laiks velnam ir galā. Tagad iešu uz pilsētu un likšu, lai mani sakopj. Tomēr nesaki ne abām vecākajām meitām, ne arī manai līgavai par to ne vārdiņa!

Kad augstmanis bija apzvērējis, ka būs mēms kā zivs, ādainis aizbrauca uz pilsētu un, iegājis pie nabadzīga bārddziņa, pajautāja, vai viņš noskūšot tam bārdu un nogriezīšot matus. Bārddzinis uzkliedza, ka negribot ne graša no tāda netīra velna, un ar kaunu un negodu izdzina to no mājām.

Tā nu ādainis iegriezās pie bārddziņa bagātā brāja, kas arī nodarbojās ar to pašu amatu un bija visai čakls vīrs — viņš kārtīgi, kā tas pieklājas, apkalpoja visus klientus, neņemdams vērā, kādas tie kārtas.

—  Vai noskūsiet man bārdu, nogriezīsiet matus un mani sakopsiet?— ādainis jautāja bagātajam bārddzinim.

^ Labprāt,— tas atbildēja.

Te nu ādainis iebāza roku kabatā un iedeva bārddzinim turpat vai simts zelta monētu, un bārddzinis nopirka pašas labākās elļas un ziepes un piekopa savu amatu tik labi, ka galu galā ādainis tapa tik skaists kā karaļdēls.

Bet bārddzinis ar simts dukātiem iesteidzās sava brāļa veikalā un sauca:

—  Patiesi, es esmu laimes luteklis! Mīļais Dieviņš jau tā ir bagātīgi svētījis mani savā amatā, un šodien viņš atsūtīja man

kādu klientu, kas man samaksāja tik daudz, ka tagad esmu divtik bagāts nekā iepriekš!

To dzirdēdams, nabaga brālis iekliedzās:—Gadiem ilgi esmu gaidījis, lai manā mājā ienāktu laime, bet tagad, kad laime bija klāt, esmu saminis to ar kājām!

Viņš aizgāja no mājas un, nopircis par nieka naudu jaunu virvi, aizsteidzās uz mežu un pakārās ozolā. Tā bija otrā dvēsele, kuru velns bija dabūjis ar zaldāta palīdzību.

Ādainis tikām bija braukājis pa pilsētu — viņš bija nopircis pie drēbnieka visbrīnišķīgākās drēbes un pie kurpnieka vislabākos zābakus, par kuriem skaistākus nevalkā pats grāfs. Pēc tam viņš novilka savu ādas ietērpu un atdeva to velnam kopā ar visu naudas kuli, pirms tam izņēmis no tās desmit tonnas zelta. Pēc tam viņš apģērba skaistās drēbes, uzvilka lepnos apavus, iesēdās karietē un brauca uz pili.

Kad piebrauca četrjūgs, pils īpašnieks un viņa trīs meitas izskrēja pagalmā un godbijīgi atvēra ratu durtiņas, jo neviens viņu nepazina un domāja, ka piebraucis bagāts firsts. Nu ādainis paveda augstmani sāņus un atklāja tam patiesību, pastāstīdams, kas viņš esot īstenībā.

Tad augstmanis savām meitām sacīja:

—  Meitas, šis smalkais kungs grib vienu no jums bildināt.

To izdzirdušas, abas vecākās meitas rādīja mīlīgu, laipnu vaigu, bet skaistais kungs piegāja pie jaunākās māsas un, noskūpstījis to, pateica, ka viņš un ādainis esot viena un tā pati persona.

Kad atskanēja šie vārdi, abas māsas aiz izbīļa gribēja vai stāvus zemē ielīst. Bet jaunākā māsa, aiz prieka raudādama, paņēma savu līgavaini zem rokas un ieveda viņu pilī, kur tika svinētas varenas jo varenas kāzas.

Abas māsas tikām vēl arvien stāvēja ārā un nolādēja savu augstprātību, un, kad jautrā dziedāšana un trompešu un vijoļu skaņas grieztin griezās viņām ausīs, viņas paķēra viena otru aiz rokas un izmisumā iemetās pils dīķī, un dabūja tur bēdīgu galu. Tā ādainis bija sagādājis velnam pavisam veselas četras dvēseles, kuras tas varēja pēc sirds patikas cept un šmorēt ellē.

Bet jaunais pāris kopā ar veco augstmani dzīvoja pilī laimē un mierā un, ja viņi nav miruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

ZELTA BRIEDIS

Kāda karaļa pats lielākais prieks bija lieli, lepni kareivji un skaistas, baltas sargbūdiņas, un ne par ko pasaulē viņš nespēja piedot, ja uz sargbūdiņām bija uzrakstīti vārdi vai teicieni vai arī pantiņi. Par šādu rīcību bija pasludināts nāvessods.

Karaļa miesassardzē kalpoja kareivis, kas bija vislielākā auguma vīrs valstī, tā ka viņa dēļ bija jāceļ atsevišķa sarbūdiņa. Kādu dienu viņš stāvēja sardzē pie pils un aiz lielas garlaicības uz sargbūdiņas uzrakstīja: Nauda valda pār visu.

Karalis nejauši pagadījās pie loga un to redzēja, tūliņ viņš nokāpa pils pagalmā un piegāja pie sargbūdiņas. Viņš asiem vārdiem sauca kareivi pie atbildības, nolasīja tam priekšā uzrakstu un sacīja:

—  Šoreiz es vēl ļaušu tev aiziet sveikā, bet nākamreiz tas nenotiks.

Un. lai kareivis atkal nekristu kārdinājumā kaut ko uzrakstīt uz sargbūdiņas, viņam no šā brīža bija jāstāv sardzē pilī pie princeses durvīm.

Arī kareivim ir sirds un, stāvēdams ne jau vienu dienu vien, viņš neprātīgi iemīlējās princesē. Bet viņa jau arī bija tik daiļa kā neviena cita meitene un turklāt itin laipna un laba, nevis uzpūtīga vai lepna. «Ak,» domāja kareivis, «ja man tagad būtu nauda, tad viss būtu kārtībā. Tad es ierastos ar daudzām karietēm un kalpotājiem, un lielu galminieku pulku un lūgtu karalim meitas roku, nevis kā tagad, kad es stāvu te kā nabaga grēcinieks un gandrīz vai nedrīkstu uzlūkot šo skaisto princesi.» Tad, izvilcis no kulītes zīmuli, viņš durvju vidū uzrakstīja savu sakāmo: Nauda valda pār visu.

Nākamajā rītā, kad karalis gribēja ieiet pie savas meitas, sauklis rēgojās uz princeses durvīm. Tūlīt pat karalis ieveda kareivi savā istabā un jautāja, kā viņš iedrošinājies kaut ko tādu rakstīt uz princeses durvīm.

Kareivis domāja: «Tik un tā man jāmirst, tāpēc arī pateikšu karalim visu,»— un viņš atzinās, ka princesi mīlot un nevarot dzīvot bez viņas. Tāpēc nāve viņam galu galā esot gaidīts viesis.

—  Ja tu domā, ka nauda valda pār visu,— karalis sacīja,

—  tad tu dabūsi to, cik vien tava sirds vēlas. Bet, ja tu gada laikā nebūsi ieguvis princeses sirdi, likšu nocirst tev galvu.

Te nu kareivis nokrita karalim pie kājām un pateicās simttūkstoškārtīgi.

Karalis savu vārdu turēja. Viņš lika ieslodzīt kareivi tornī un nostādīja postenī pie durvīm desmit sargkareivjus.

Tagad kareivis katru dienu dabūja mucām zelta, bet, kas viņam trūka, tā bija brīvība. Tavuprāt, dūša viņam laikam gan sašļuka papēžos? Nē, īsts vīrs nezaudē drosmi. Jo vieglāk tas iekrīt lamatās, jo stiprāk spirinās pretī.

Kareivis prātoja, kā varētu atgūt savu brīvību. Viņš negribēja piekukuļot sargkareivjus, kaut arī tādā vīzē viņš itin viegli būtu izticis laukā, toties šie nabaga puiši nokļūtu nelaimē. To viņa labā sirds nevarēja pieļaut. Viņa ceļam bija jābūt daudz drošākam un īsākam, un drīz vien viņš atrada to.

Proti, kareivim bija dvīņubrālis, kas mats matā līdzinājās viņam. Viņš atsauca to šurp, uzticēja savu nodomu un svēti nosolījās: ja viņa plāns neizdosies, viņš atkal sēdēs cietumā, pirms gads būs apkārt. Pēc tam viņi apmainījās ar drēbēm.

Kareivis brīvi atstāja torni, un tas jau vien bija liels ieguvums. Bet, kad viņš taujāja pēc karaļmeitas, atbilde skanēja: tā esot ceļojumā, neviens nezinot, kur, un atpakaļ būšot tikai pēc mēneša. Viņš nolēma doties princesei pakal. Ja viņš arī neatrastu to, tad citur tomēr viņam būtu labāk un drošāk nekā galvaspilsētā, un tikām viņš varētu izprātot, kā iegūt tās mīlestību.

Viņš brauca prom no galvaspilsētas un nonāca kādā citā lielā pilsētā, kur apmetās smalkā viesnīcā. Te viņš dienu un nakti prātoja, ko lai iesāk. Bet, lai arī kas viņam ienāca prātā, tomēr nekas nešķita dodam īstu drošību, un viņš domāja tik ilgi, ka no galvas lauzīšanas gauži novājēja. Viņš taču it nemaz nebija radis domāt un daudz labāk prata dot komandas: «Sagatavoties šaušanai! Šauteni plecā!»— un tamlīdzīgas pavēles.

Viesnīcnieks bija visai laipns un labs, turklāt ari itin saprātīgs vīrs, viņš žēli noraudzījās, kā viņa viesis kļūst arvien slimāks un bālāks. Bieži viņš lūkoja izdabūt, lai kareivis

atzīstas, kas šo nomāc. Tomēr jauneklis nebija tik viegli piedabūjams pie stāstīšanas.

Tomēr galu galā kareivis nenoturējās un izkratīja viesnīcniekam savu sirdi.

— Ja tas ir viss,— sacīja viesnīcnieks,— tad varu tev viegli palīdzēt. Sagādā tikai man divas muciņas zelta. Es pats neprasu sev ne graša, jo esmu pietiekami bagāts. Bet zelts man vajadzīgs, lai varētu tev apmaksāt nepieciešamos izdevumus.

Te nu kareivim kā akmens novēlās no sirds. Viņš aizrakstīja savam brālim uz cietumu, lai tas tūliņ nosūta viņam uz viesnīcu divas muciņas zelta. Nepagāja ne astoņas dienas, un tās jau bija klāt.

Tagad viesnīcnieks ataicināja divus ļoti veiklus zeltkaļus, tiem bija no zelta jāizkaļ liels, liels briedis. Tas dabūja acis no tumšā stikla, smalkas, saslietas ausis un dobu vidu. Bet uz muguras starp biezajiem zelta matiem bija tik smalki ierīkotas durtiņas, ka samanīt tās nebija iespējams. Pēc tam tika ataicināts ari zvanu kalējs. Tas salika tikai no vieniem vienīgiem maziem un lieliem sudraba zvaniņiem zvanu leijerkasti, kas spēlēja tik brīnišķīgi skaistas dziesmas, ka šķita pats lielākais meistardarbs, kāds jebkad redzēts. Leijerkaste, no kuras zelta brieža iekšpusē nokarājās saitīte, tika novietota brieža galvā. Ja kāds parāva aiz saitītes vienreiz, leijerkaste iesāka spēli, bet, ja parāva divreiz, mūzika apklusa.

Kad briedis bija gatavs, saskrēja visa pilsēta, lai to aplūkotu. Bet viesnīcnieks pirms tam iesēdinājis briedī kareivi un aizvēra durtiņas. Līdzko viesnīcnieks sacīja: «Zelta briedi, nospēlē savu dziesmiņu!»— tā kareivis parāva vienu reizi aiz saitītes. Bet, ja viesnīcnieks sacīja: «Zelta briedi, pietiek!»— tad viņš parāva saitīti divreiz. Ikreiz, kad viesnīcnieks pavēlēja, briedis spēlēja, un neviens nespēja aptvert, kā tas iespējams.

Kurš cits tagad bija laimīgāks par kareivi! Žigli viņš atsauca savu tēvu, deva nepieciešamos norādījumus un, no sirds pateicies labajam viesnīcniekam, aizveda tēvu tieši uz galvaspilsētu, kur tikām atkal bija pārradusies princese. Slava par brīnumaino zelta briedi bija izplatījusies jau tālu, un ikviens pilsētnieks gribēja skatīt acīm lielo mākslas darbu.

Bet kareivja tēvs — pats kareivis bija paslēpies briedī — sacīja: neviens cits nedrīkstot uzmest acis zelta briedim, iekams to nav redzējis karalis; un viņš iebrauca ar lielisko dzīvnieku pils pagalmā. Tur viņš noņēma segas, kurās bija ieslēpis briedi, un tas spīdēja saulē tik brīnišķi, ka spožums acīm tikko bija paciešams.

Klāt pienāca karalis ar savu meitu, un abiem pietrūka vārdu, lai paustu par šo lepno briedi savu apbrīnu un to, cik smalki tas viss ir darināts. Bet, kad kareivja tēvs uzsauca: «Zelta briedi, uzspēlē savu dziesmiņu!»— un atskanēja skaistās melodijas, karaļmeita sajūsmā vairs nespēja ilgāk nociesties un iesaucās:

—  Tēv, es gribu šo briedi, lai tas maksā ko maksādams!

Karalis pārlieku mīlēja savu meitu, lai spētu viņai kaut ko atteikt. Tāpēc viņš vaicāja kareivja tēvam, cik briedis maksājot, un tūlīt lika izmaksāt prasīto, turklāt ar kaudzi, jo arī viņam bija liels prieks par lielisko zelta briedi.

Tas tika tagad ienests pilī un, proti, karaļmeitas guļamistabā. Tur briedim bija jāspēlē visu vakaru līdz vēlai naktij, un karaļmeita it nemaz nenogura, klausīdamās spēlē.

Kad pilī viss apklusa un arī karaļmeita bija devusies pie miera, kareivis atvēra durtiņas, izkāpa no brieža un pienāca pie daiļās karaļmeitas guļvietas. Istabā gaiši spīdēja mēness, un viņa tur gulēja tik ļoti jauka un apburoša! Klusiņām kareivis noliecās pār viņu un uzspieda skūpstu.

Princese iztrūkās no miega un paskatījās augšup. Ieraudzījusi skaisto svešinieku pie savas gultas, viņa bailēs skaļi iekliedzās un itina galvu segā. Kareivis žigli noslēpās briedī un klusiņām aizvēra aiz sevis durtiņas.

Tikko viņš bija savā slēptuvē, iedrāzās istabenes un visbeidzot arī pats karalis un taujāja, kas princesei kaitot.

Te nu viņa par visu izstāstīja trīcēdama un drebēdama. Tika pārmeklēti visi istabas kakti, pils gaiteņi un visa pils, tomēr nevienu neatrada, kas ir pavisam viegli saprotams.

Karalis princesei sacīja, ka viņa esot sapņojusi, vajagot tikai nomierināties. Neviens nevarot iekļūt viņas istabā. Tā nu viņa paklausīja padomam un drīz vien iemiga tikpat cieši kā pirmīt.

To pamanījis, kareivis atkal atvēra durtiņas, piegāja pie viņas guļvietas un atkal noskūpstīja viņas skaisto, balto pieri. Izbijusies viņa iztrūkās no miega, un atkal blakus stāvēja lepnais, skaistais vīrs, lūdzoši salicis rokas. Viņa iekliedzās skaļāk nekā pirmoreiz un atkal paslēpās zem segas. Nepagāja ne mirklis, un kareivis bija nozudis. Atsteidzās visi pils iemītnieki. Klāt pienāca karalis, tika jautāts, meklēts, bet no svešā vīra nebija ne miņas.

Tagad karalis apskaitās, jo viņam nepatika, ka viņu traucē miegā. Viņš bargi norāja princesi par tās veltīgo klaigāšanu un piedraudēja, ka atņems briedi, ja tā iekliegsies vēl vienu reizi. Princesei laikam gan bija jāpaliek ar to mierā.

Tagad viņa nolēma, ka vairs neiemigs, jo gribēja uzzināt, no kurienes uzrodas skaistais vīrs, un tikai izlikās, it kā būtu iemigusi. Necik ilgi, un viņa izdzirda zelta briedī kaut ko klusi noskrapstam. Tūliņ pēc tam pie viņas gultas nostājās kareivis un noskūpstīja viņu uz pieres. Viņa uzlūkoja vīru lielām acīm, bet viņš nokrita princesei pie kājām un tik daudz klāstīja par savu mīlu un par to, kā bija riskējis viņas dēļ ar dzīvību, ka princesi pārņēma labvēlība un tā apsolīja viņu vairs nenodot.

Kopš tā laika viņš laimē un līksmē dzīvoja karaļmeitas istabā. Vienīgi reizēm, kad šurp nāca vecais karalis, lai paklausītos zelta brieža spēlē, viņam atkal bija jālien savā slēptuvē. Tā tas turpinājās, līdz beidzās gads, kura laikā kareivim bija jāiegūst princeses mīla, kā to bija nolicis karalis.

Tā nu kareivis sacīja: viņam jāejot atpakaļ uz cietumu, un viņš atvadījās no karaļmeitas. Kad tā jautāja, kas viņam vārdā, viņš atbildēja:

—  Mani sauc Nauda-valda-pār-visu.

—   Tas ir dīvains vārds,— karaļmeita sacīja,-1 bet, ja tev reiz tāds ir, tad tur nekas nav grozāms.

Tātad viņš devās nu uz torni un atlaida brīvē savu brāli.

Vēl nebija pagājušas astoņas dienas, kopš viņš bija projām, un karaļmeita dzemdēja skaistu puisēnu. Bet viņa stingri klusēja, tā ka par to pilī nezināja neviens cits cilvēks, izņemot istabeni. Puisēns tika arī slepus nokristīts un dabūja vārdā

Zeltabriedis. Tajā dienā, kad gads bija iztecējis, karalis lika atsaukt kareivi un sacīja:

—   Nu es esmu tev veselu gadu devis zeltu, cik vien tu gribēji. Vai zini, ka tev tagad jāmirst, jo tu taču neesi ieguvis princeses mīlestību?!

—  Ak, to es labi zinu. Bet es vēlētos tomēr vēl reizi viņu uzlūkot,— kareivis sacīja.—Apžēlojieties par mani, kungs karali, un aizvediet mani pie princeses.

—  Lai notiek,— karalis sacīja.

Kad viņi atvēra princeses istabas durvis, princese stāvēja, turēdama rokās savu brīnumdaiļo bērnu.

Karalis izbrīnīts jautāja:

— Kam pieder šis bērns?

Princese atbildēja:

—  Tas ir manējais un tā vīra, vārdā Nauda-valda-pārvisu.

Nu abi divi tūliņ krita karalim pie kājām un lūdza piedošanu, un bērniņš pacēla savas rociņas, it -kā arī lūgtu žēlastību.

Tikām karalis stāvēja tur stings un mēms. Tomēr viņam bija jārāda laipna seja, jo viņš taču nedrīkstēja lauzt savu vārdu. Tā kareivis dabūja karaļmeitas roku un pēc viņas tēva nāves arī karaļvalsti.

TRĪS BRĀĻI, KURI GRIBĒJA APPRECĒT KARAĻMEITU

Reiz dzīvoja zemnieks, kuram bija trīs dēli. Kad viņi bija jau pietiekami lieli, kādu dienu vecākais dēls savam tēvam sacīja:

—  Tagad es vēlos doties pasaulē!

Tēvs iedeva viņam zirgu, un nākamajā rītā dēls devās ceļā.

Kādu gabaliņu jājis, viņš nonāca pie liela skudru pūžņa, kur šurpu turpu čakli skraidelēja skudras; un tās viņam uzsauca:

—           Jāj jel apkārt mūsu mājoklim! Mēs būsim tev par to ļoti pateicīgas un nāksim talkā, kad vien būs nepieciešams.

Tomēr par skudrām viņam bija maza bēda, un viņš laida zirgu skudru pūznim tieši pa vidu.

Kad viņš atkal kādu brīdi bija jājis, tad nonāca pie bišu stropa. Te nu bites sauca:

—           Nenodari mums ļaunu! Arī mēs tev palīdzēsim, kad būsi nelaimē.

Tomēr viņš izturējās pret bitēm tieši tāpat kā pret skudrām.

Vēl pēc brīža viņš nonāca pie dīķa, kurā peldēja divpadsmit pīles. Te nu pīles viņam uzsauca:

—           Iedod jel mums kādu drupatu no savas maizes! Mēs to atcerēsimies.

Tomēr zemniekdēls atbildēja:

—           Savu maizi es pats apēdīšu gardu muti, neviens nedabūs ne druskas.— Un viņš jāja tālāk.

Pēdīgi viņš nonāca pie kādas pils, kurā dzīvoja karaļmeita; un tolaik tika izziņots, ka tas, kurš varētu paveikt trīs viņas uzdotos darbus, kļūtu par viņas vīru.

«Karaļmeitai jākļūst par manu sievu!»— tā nodomāja zemniekdēls un lika pateikt pirmo uzdevumu.

Viņam piecpadsmit minūšu laikā bija jāsašķiro centners rīsu un griķu. Viņš ķērās pie rīsu un griķu šķirošanas, bet drīz vien saprata, ka to nav iespējams paveikt piecpadsmit minūšu laikā, un viņam nolaidās rokas.

Otrs uzdevums bija šāds: jāizzvejo no dīķa divpadsmit zelta bļodas, kuras tajā iemetusi karaļmeita. Bet arī to viņš nespēja.

Tad karaļmeita viņam sacīja:

—           Ja tu paveiksi trešo uzdevumu, es tomēr iešu pie tevis par sievu.

Tagad zemniekdēls tika ievests kādā istabā, kurā sēdēja trīs melni stāvi, un viņam bija jāpasaka, kura to vidū ir karaļmeita.

Viņš sacīja:

—  Tā pa labi!

Bet pa labi un kreisi sēdēja pūķi. Viņi pacēlas spārnos, sagrāba savos nagos zemniekdēlu un izmeta viņu pa logu.

Tas pats notika arī ar otru zemniekdēlu, kas par karaļmeitu noturēja pa kreisi sēdošo stāvu.

Kad jaunākais brālis bija uzzinājis arī par otra brāļa neveiksmi, viņš devās ceļā pats, lai izmēģinātu pie karaļmeitas savu laimi.

Kad viņš piejāja pie skudru pūžņa un skudras lūdza, lai tās saudzējot, viņš apjāja pūznim ar līkumu, un skudras viņam nopakaļ sauca:

—  Mēs to atcerēsimies!

Arī bitēm viņš nedarīja nekā ļauna, un tās sacīja viņam tieši to pašu. Kad viņš bija sasniedzis dīķi, kurā peldēja divpadsmit pīles, tās viņam uzsauca:

—  Iemet jel mums drusku maizes!

Tā nu jaunākais brālis iemeta tām ūdenī gabaliņu no savas maizes doniņas, un pīles viņam nopakaļ sauca:

—  Mēs to atcerēsimies!

Drīz viņš nokļuva pie pils, arī viņam piecpadsmit minūtes bija jāsašķiro centners rīsu un griķu. Bet, kad viņš jau, gluži noskumis, gribēja iesākto darbu likt malā, pēkšņi saradās skudras baru bariem.

Dažās minūtēs tās sašķiroja rīsus un griķus un, kad laiks bija aizritējis, griķi un rīsi stāvēja blakus atsevišķās kaudzēs.

Tagad jaunākajam brālim bija jāizvelk no dīķa divpadsmit zelta bļodas. Arī še viņš nezināja, ko lai iesāk. Piepeši atpeldēja divpadsmit pīles, ar kurām viņš bija dalījies savā maizītē, un uznesa no dīķa dibena zelta bļodas.

Tagad viņam atlika vēl trešais uzdevums — pateikt, kura ir karaļmeita trīs melno stāvu vidū. Tiklīdz viņš bija ienācis istabā, kurā cits citam blakus sēdēja trīs melni stāvi, viņš priecīgs ievēroja, ka ap vidējo riņķo pateicīgās bites un dūc:

—  Vidū, vidū!

Tad nu uz jautājumu, kura īsti esot karaļmeita, puisis atbildēja:

—  Karaļmeita sēd vidū!

Nu karaļmeita piecēlās un uzspieda viņam saderināšanās skūpstu.

Abi pūķi ar šņākoņu izlidoja pa logu, zemniekdēls nosvinēja ar karaļmeitu kāzas, un abi ilgi dzīvoja laimē un priekos.

PAR KUĢI, KAS BRAUCA PA ŪDENI UN SAUSZEMI

Kādam bagātam un varenam karalim bija tikai viena vienīga meita. Viņš izsūtīja visās zemēs ziņu, kurā tika teikts, ka atdošot savu meitu tikai tam par sievu, kurš varētu uzbūvēt kuģi, kas brauktu pa ūdeni un sauszemi. To izdzirda trīs puiši un savā starpā norunāja:

— Paga, palūkosim jel savu reizi, vai mēs to nevarētu izdarīt?

Pirmais no viņiem bija galdnieks, otrs — melnkoka apdarinātājs, trešais meistaroja kurpes, kurām nevajadzēja ādas1 .

Kad viņi nu bija jau pa īstam ķērušies pie darba, tuvojās kāda veca sieviņa, viņa apstājās pie galdnieka durvīm un jautāja:

—  Ei, ko jūs tur tādu meistarojat?

—  Tev par to nav nekādas sajēgas, vecā kaza; ej savu ceļu un liec mani mierāl— sacīja galdnieks un turpināja darbu, bet vecā sieviņa sacīja:

—  Jā, jā, es zinu: jūs gribat uzbūvēt kuģi, kas brauc pa ūdeni un sauszemi, un tādā ceļā dabūt karaļa meitu. Bet es jums iesaku lieki nepūlēties — jums tik un tā neizdosiesl

To teikusi, viņa atstāja galdnieku vienu un nonāca pie melnkoka apdarinātāja, kas arī itin mundri un līksmi darīja savu darbu.

—  Ko tad jūs, draudziņ, te taisāt?— viņa jautāja, taču melnkoka apdarinātājs atteica:

—  Nav tava daļa, netīrā raganai

Te nu vecā sieviņa sacīja:

—  Jā, jā, es zinu, jūs gribat uzbūvēt kuģi, kas brauc pa ūdeni un sauszemi, un tādā ceļā dabūt karaļa meitu, bet nemaz nepūlieties, tas nu jums neizdosiesl

To teikusi, vecā sieviņa devās prom un nonāca pie koka tupeļu meistara, kas ari patlaban būvēja savu kuģi; ari viņam tā pavaicāja:

—  Draudziņ, ko jūs tur darāt?

ļ Koka tupeles. (Tulk.)

—  Es /oms pateikšu, māmulīt,— atbildēja kurpnieks,— es būvēju kuģi, ar kuru var braukt pa ūdeni un sauszemi; kad būšu to uzbūvējis, dabūšu karaļa meitu.

Te nu vecā sieviņa sacīja:

—  Labi, draudziņ, strādājiet tikpat cītīgi, gan jau izdosies, un jums tiks tā karaļa meita. Kad jūsu kuģis bus gatavs, es vēlreiz atnākšu to apskatīt.

To teikusi, viņa gāja prom, un kurpnieks turpināja darbu divtik iigii un moži, un nepagāja ne ilgs laiks, kad viņa koģfe stāvēja pilnā gatavībā. Te nu sieviņa atkal bija klāt un sacīja:

—  Vai es jums neteicu? Kuģis ir pavisam labs. Tagad brauciet pie karaļa un uzņemiet kuģi visus, ko jūs pa ceļam sastapsiet. Un neizdariet nekādas mufķibas, vai dzirdat?

-r Labi,— atteica tupeļu meistars un brauca ar savu kuģi prom pie karaļa.

Kad labs ceļa gabaliņš bija jau aiz muguras, viņš ieraudzīja viru, kas stāvēja pie sausa diķa un vaidēja,

—  Ko jūs tur darāt?— viņš jautāja, un virs sacīja:

—          Es esmu dzēris no šā dīķa tris dienas, nu tas ir tukšs, bet mani vēl moka tik stipras slāpes.

—> Sēdieties manā kuģi un brauciet līdzi, jūs to nenožēlosiet,— sacīja kurpnieks, un virs iekāpa kuģī un devās līdzi.

Kad viņi atkal gabaliņu bija braukuši, tad ieraudzīja kādu sēdām ceļmalā un graužam kaulu.

—          Ko tu dari tur, draudziņ?— jautāja tupeļu meistars, un virs atteica:

—          Es sēdu te jau tris dienas un esmu apēdis visus lopus, kas te ganījās, tomēr mani vēl moka pamatīgs izsalkums.

—          Kāpiet manā kuģi un brauciet Ildzi, jūs to nenožēlosiet,— sacīja kurpnieks, un virs, iesēdies kuģī, brauca līdzi.

Drusku tālāk viņi satika viru, Kas abām rokām bija apžņaudzis savu ceļgalu.

—          Kas jums noticis, draudziņ?— jautāja tupeļu taisītājs, un virs sacīja:

—          Man jānovalda mans ceļgals: ja es to nedarītu, tad dažos mirkļos jau bfitu vairāk nekā divtūkstoš stundu skrē' jiena attāluma,

—  Labi, sēdieties mana kuģi un brauciet līdzi, jūs to nenožēlosiet,— sacīja tupeļu taisītājs, un virs iekāpa ari un brauca Ildzi.

Pēc brītiņa ceļa malā stāvēja kāds cits virs un tēmēja uz viņiem ar šauteni.

—  Ko jūs tur darāt, draudziņ?— jautāja kuģa īpašnieks.

—  Prom no ceļa,— uzsauca virs,— ja izšaušu, tad atskanēs blīkšķis, kas bits sadzirdams vairāk nekā divtūkstoš stundu gājiena attālumā!

—   Kāpiet manā kuģi un brauciet līdzĻjūs to nenožēlosiet,— sacīja tupeļu taisītājs, un virs, ierāpies kuģī, brauca līdzi.

Vēl drusku tālāk viņi ieraudzīja cilvēku, kas savu muti bija cltlgi aizspiedis ar plaukstu.

—  Kāpēc jūs, draugs, to darāt?

—   Prom, prom,— virs sauca,— ja es pūtīšu, visiem, kas ir aiz manis, būs jānoslāpst!

—   Kāpiet manā kuģī, jūs to nenožēlosiet,— sacīja tupeļu taisītājs, un, kad vīrs ielēca kuģī, viņi brauca arvien tālāk un tālāk, līdz nokļuva pie karaļa.

Te nu tupeļu taisītājs lika paziņot karalim par savu ierašanos un sacīja:

—   Redziet, kungs karali, tur stāv kuģis, kādu jūs vēlējāties redzēt!

Karalis to nopētīja no iekšpuses un ārpuses un, kaut ari nevarēja nekam piesieties, tomēr negribēja vis savu meitu labuprāt atdot tupeļu taisītājam par sievu, tāpēc meklēja atrunas.

—  Jā, kuģis ir labs diezgan, bet manu meitu jūs varēsiet apprecēt tikai tad, ja divdesmit četru stundu laiki izdzersiet veselu pagrabu, pilnu ar vīnu.

Te nu tupeļu taisītājs pasauca viru, kurš varēja dzert bez apstājas, un pajautāja, cik ilgā laikā viņš varētu izdzert pilnu pagrabu ar vīnu.

—   Pā, pusstundiņā,— tas attrauca, un kurpnieks, aizgājis pie karaļa, sacīja, ka pagrabs būšot iztukšots pusstundas laika. Karalis lika sanest vīna mucas no visas pilsētas un pietecināt pagrabu tik pilnu, ka vīns pa milzu pagraba logiem plūda uz ielas. Nu tas vīrs, lielais izdzērājs, pielika klāt savu muti un dzēra tikmēr, līdz līmenis pamazām kritās, un galu galā viņš

stāvēja uz pagraba grīdas un telpā nebija vairs manāma ne vīna lāsīte. Tad tupeļu taisītājs aizgāja pie karaļa un sacīja:

—  Pagrabs ir tukšs, dodiet tagad man savu meitu!

—     Jā,—atteica karalis,—ja jūs varēsiet vienā dienā apēst astoņas govis, tad atdošu meitu bez minstināšanās.

—     Ja es drīkstētu paņemt palīgā vēl vienu, kas ēd reizē ar mani, tad esmu ar mieru,— sacīja kurpnieks, un karalis necēla iebildumus.

Te nu tupeļu taisītājs pasauca to vīru, kas bija milzīgs izēdājs, un tas nolocīja astoņas govis vienā stundā, neatstājis ne ādu, ne kaulus. Nu kurpnieks atkal sacīja karalim: tagad gan jādodot princese viņam par sievu, tomēr karalis atkal mēģināja izlocīties un sacīja:

—   Man jāaizsūta brālim vēstule, tā ir ļoti steidzama. Ja tu spēsi nogādāt šo vēstuli un atnest arī atbildi divdesmit četru stundu laikā, es došu tev savu meitu, bet man tev jāsaka: mans brālis dzīvo no šejienes divtūkstoš stundu gājumā.

—   Tas nekas,— atteica kurpnieks,— atgādāšu jums to atbildi.

Un viņš aiznesa vēstuli vīram, kas bija ātrais skrējējs; vīrs atņēma roku no ceļgala un — žvīks!— projām bija — būtu jau sen atpakaļ, iekams aiztecējušas divdesmit četras stundas, ja vien ceļā viņam nebūtu uzmācies miegs; tā viņš tagad gulēja zem kāda koka un krāca, ka prieks klausīties. Kad beidzot tuvojās jau divdesmit ceturtā stunda, bet skrējējs joprojām nerādījās, tupeļu taisītājs sacīja skaļajam šāvējam, lai reiz parādot arī savu mākslu. Viņš nekavējoties raidīja šāvienu, un atskanēja tāds troksnis, it kā būtu sabrukusi visa pasaule; arī vēstules nesējs acumirklī pamodās un divos lēcienos atgriezās atpakaļ ar atbildi. Tagad karalis nevarēja celt nekādus iebildumus pret precībām, un galu galā tika nosvinētas spožas kāzas; tomēr karalim bija divkoša daba: viņš negribēja, ka par vīru karaļa meitai ir vienkāršs tupeļu taisītājs, un tīkoja znotu nomaitāt.

Tieši tajā laikā valstī izcēlās liels karš un karalim bija jādodas cīņā pret saviem ienaidniekiem. Tā nu viņš sūtīja karaspēka priekšgalā savu jauno znotu, domādams, ka tas drīz vien tiks nonāvēts, tomēr veltīgi. Karaļa znots paņēma līdzi vareno pūtēju, un, kad ienaidnieks pienāca tuvāk, tas pūta tā,

ka ar savu elpu nosmacēja visu karaspēku; tad vīrs pagriezās ātpakaļ un uzpūta ar! karaļa nometnei tā, ka tās karotāji nosmaka kopā ar karali un visiem viņa padomniekiem. Are, bet tupeļu meistars bija kļuvis par varenu karali, kas valdīja ilgi un gudru pratu, un piecus brīnumainos ceļabiedrus viņš iecēla par saviem ministriem.

TRĪS MUZIKANTI

Reiz trīs jauni muzikanti atstāja savu dzimteni un devās svešumā; visi trīs bija mācījušies spēlēšanas māku pie viena meistara un arī tagad negribēja šķirties cits no cita, un vēlējās izmēģināt savu laimi svešās zemēs. Viņi priecīgi ceļoja no vienas vietas uz otru, spēlēja dejas gadatirgos un svētkos un nopelnīja par saviem jautrajiem ritmiem ne vienu vien naudas žūksni. Tā viņi reiz nonāca kādā pilsētiņā un vakarā iepriecināja sanākušos ļaudis, jauki muzicēdami.

Pēdīgi viņi spēlēšanu pārtrauca, iztukšoja kādu glāzīti, dažu labu pamācīja un arī paši iesaistījās viesu sarunās. Tā nu ļaudis cits caur citu mēļoja un stāstīja visādas dīvainības. Vispirms runa bija par kādu burvestību pili, kura atrodoties pilsētiņas tuvumā un par kuru esot dzirdēts daudz brīnumjauku un pasakainu nostāstu.

Reizēm par to tērgāja: «Jā, tur ir neapjaušamas bagātības, tur aizvien ir visgaršīgākie ēdieni kalnu kalniem, kaut arī pilī nav ne dzīvas dvēseles.»

Reizēm atkal kāds ieminējās: «Tomēr tur mīt kāds briesmīgs spoks. Cilvēks ieiet iekšā taisnu muguru, bet iznāk ārā šķībs un greizs, viss vienos zilumos, nedabūjis ne dārgumus, ne arī lauzis pils burvestību.» Tā šis un arī daudz kas cits vietvietām tika pausts par šo apburto pili.

Trīs muzikanti nolēma aplūkot tuvāk mīklaino pili un saņemt dūšu, lai spertu tajā kādu soli, jo gribēja iegūt paslēptos un noburtos dārgumus. Tā nu viņi savā starpā vienojās, ka ikviens no viņiem atkarībā no vecuma cits pēc cita, saņēmis drosmi, iekļūs pilī un veltīs šai dēkai veselu dienu.

Laimi izmēģināt pirmajam iekrita vijolniekam. Viņš bez kavēšanās drosmīgi soļoja uz pili un, nokļuvis pie vārtiem, ieraudzīja, ka tie jau ir vaļā, it kā viņu kāds būtu nepacietīgi gaidījis. Bet, tikko viņš bija pārkāpis pāri pils slieksnim, smagās durvis viņam aiz muguras aizcirtās, un tās noslēdza milzīgs dzelzs aizbīdnis, lai gan nekur nebija redzama neviena dzīva radība, nu vijolnieku pārņēma tādas baismas, ka mati galvvidū sacēlās stāvus. Tomēr viņš nevarēja ne griezties atpakaļ, ne palikt uz vietas, un viņa prātu atkal stiprināja cerība, ka iegūs laimi — dabūs zeltu un dārgumus.

Augšup un lejup pa kāpnēm jauneklis ceļoja pa brīnišķīgajām telpām — greznajām zālēm un mājīgajiem kambarīšiem, kas spīdēt spīdēja tīrībā un greznībā. Taču visapkārt valdīja kapa klusums — še nemita pat ne oda dvēselīte. Tomēr jauneklis atkal sajuta ieplūstam krūtīs drosmi, jo, pavēries uz telpām lejup, viņš redzēja pašus retākos un kārdinošākos ēdienus lielā pārpilnībā, bet pils velvēs — vīna pudeļu augstās grēdas un lielos stikla traukos rindu rindām dažnedažādus saldus augļu ievārījumus. Tīrajā, jaukajā virtuvē sprakstēja gaiša uguntiņa, un kāda neredzama roka uzlika uz tās dzelzs restltēs, uz kurām, izlidinājies no velves, nosēdās jo lielisks medījuma gabals; gluži tikpat ātri neredzamas rokas sagatavoja daudz citu ēdienu — smalkus dārzājus, pastētes, garšīgus cepumus — un pēc tam ienesa visu vienā no pašām skaistākajām istabām, un nolika jaunekļa priekšā uz klāta galda.

Jauneklis vispirms paņēma savu vijoli, un klusajās telpās brīnišķi atbalsojās viņa skaistās melodijas, pēc tam viņš bez kavēšanās apsēdās pie kārdinoši klātā galda un sāka mieloties. Tomēr necik ilgi — un atvērās durvis, pa kurām ienāca kāds punduris apmēram trīs sprīžu garumā, šarlaksarkanu svārciņu mugurā, savītušu sejiņu un pelēku bārdu, kura nokarājās līdz lielajām sudraba kurpju sprādzēm. Punduris klusēdams apsēdās līdzās vijolniekam, un abi ieturēja kopīgu maltīti. Kad kārta bija pienākusi sulīgajam medījuma gabalam, vijolnieks paņēma bjodu un pamāja pundurim ar galvu, lai ķeras klāt pirmais, un tas smaidīdams uzdūra uz dakšiņas gabalu cepeša un palocīja galvu, vienlaikus izlaizdams no rokām cepeti, kas pakrita zem galda. Labais vijolnieks tūlīt pat iztapīgi noliecās, lai to paceltu, bet bārdainis vienā mirklī jau sēdēja vijolniekam mugurā un kulstīja viņu tik nežēlīgi, it kā gribētu izdzēst dzīvību; galu galā tas izgrūda viņu ārā pa lielajiem vārtiem.

Laukā pusdzīvais vijolnieks ievilka svaigu gaisu un pēc tam stenēdams lavījās uz viesnīcu, kur bija palikuši biedri. Kad viņš tur nokļuva, bija jau nakts, un abi pārējie gulēja. Otrā rītā viņi, pavisam izbrīnījušies, redzēja, ka arī vijolnieks guļ gultā, un steigšus apbēra viņu ar daudziem jautājumiem, tomēr viņš braucīja sev galvu un muguru un strupi atteica: —Aizejiet uz turieni un apskatieties paši! Tā ir kutelīga padarīšana.

Tagad uz burvju pili devās otrs muzikants, trompetists, viņš atrada tur gluži to pašu, ko nozilinātais vijolnieks, un ari tāpat tika pacienāts ar pastētēm un pērienu, tā ka nākamajā rītā kā iekaustīta lapsa gulēja savā gultā un žēlojās: tā esot bijusi savāda kulstīšana, tik rupjā vīzē!

Tomēr trešajam muzikantam, flautistam, vēl bija drosmes gana, lai burvju pilī uzmēģinātu arī savu laimi. Viņš bija pats viltīgākais. Bezbailīgi viņš pārlūkoja visu pili, domādams, ka būtu ļoti patīkami, ja šīs skaistās telpas piederētu viņam uz visiem laikiem: virtuvē un pagrabā bija taču milzum lieli produktu krājumi.

Drīz arī viņam tika uzklāts pārbagāts galds, un, kad viņš jau pietiekami ilgi, jautri dziedādams un spēlēdams flautu, bija klīdis pa istabu, viņš apsēdās pie galda un ļāvās baudai. Te nu atkal ienāca punduris ar bārdu un apsēdās līdzās viesim. Un bezbailīgais muzikants ielaidās ar viņu sarunā un uzvedās tieši tā, it kā viņi būtu tikušies šeit jau tūkstošiem reižu, tomēr punduris nebija visai runātīgs. Pēdīgi viņi ķērās pie cepeša, un punduris atkal ar nolūku izlaida savu gabalu no pirkstiem. Tikko flautists savā labsirdībā grasījās gabalu pacelt, viņš pamanīja, ka punduris acumirklī gribēja uzlēkt viņam mugurā. Viņš tūlīt pat strauji pagriezās atpakaļ un, norāvis punduri nost, sagrāba un purināja viņu aiz bārdas tik rupji, līdz pēdīgi izrāva bārdu pavisam,un mazais večuks vaidēdams sabruka zemē.

Līdzko bārda jauneklim bija rokā, viņā ieplūda milzu spēks, un pilī viņa skatienam pavērās vēl daudz brīnišķīgāku mantu nekā pirmīt; turpretī punduris bija vairs knapi dzīvs, viņš čīkstēja un lūdzās:

—      Ak, atdod, atdod manu bārdu, es tevi iepazīstināšu ar visām burvestībām, kuras apvij šo pili, un palīdzēšu visu atburt, tā ka tu tapsi bagāts un mūžam laimīgs.

Bet gudrais flautists teica:

—   Bārdu tu dabūsi atpakaļ, taču vispirms man visu izstāstīsi, citādi tu tāds krāpnieks vien esi, un ātrāk es neizlaidīšu bārdu no savām rokām.

Vecajam bija vien jāpieļaujas un vispirms jāizpilda savs solījums, kaut arī viņš nebija to iesākumā gribējis, bet gan lūkojis atkal atgūt savu bārdu ar viltu.

Nu jauneklim bija jāseko viņam pa tumšām, slepenām ejām, apakšzemes velvēm un baismīgām klinšu aizām, līdz visbeidzot viņš nonāca brīvā klajumā, kas kopumā atgādināja kādu vēl jaukāku pasauli. Viņi stāvēja pie vienas upes, kura mežonīgi šalca; punduris izvilka mazu nūjiņu un uzsita ar to pa ūdeni; straume pašķīrās un mitējās, kamēr abi sausām kājām bija tikuši otrā krastā. Kāds te bija krāšņums! Ceļš tālāk veda pa zaļām, brīnišķām lapkoku alejām, visapkārt ziedēja puķes, lidinājās putni ar sudraba un zelta spalvām un brīnišķi dziedāja, un visapkārt šaudījās un dejoja spožas vaboles un tauriņi.

Jauneklis brīnījās, un viņu pārņēma vēl lielāks izbrīns, kad pelēkais punduris ieveda viņu vēl krietni krāšņākā celtnē nekā pati brīnumpils. Arī šajos apartamentos līdzās greznībai valdīja visdziļākais klusums, un, izgājuši cauri daudzām greznām istabām, viņi nonāca kādā telpā, kura bija vienos plīvuros un kuras vidū blīvā plīvuru aizsegā atradās gulta, virs tās karājās skaists putnu būrītis ar kādu putniņu, kura gaišie treļļi izkliedēja vientuļo klusumu.

Pelēkais punduris pacēla plīvurus un gultas aizkarus un pieveda jaunekli tuvāk gultai; jauneklis ieraudzīja te, mīkstos zīda spilvenos, aizmigušu guļam varen piemīlīgu meiteni; viņa bija tik daiļa kā eņģelis, viņai mugurā bija balta kleita, un pār viņas krūtīm un pleciem cirtojās zeltainas šķipsnas, un galvā viņai mirdzēja dimanta kronis. Taču viņas maigie vaibsti bija sastinguši dziļā, nāvei līdzīgā miegā, un daiļo gulētāju nespēja atmodināt nekāds troksnis.

Te nu večuks pārsteigtajam jauneklim sacīja:

—  Paskaties te, uz šo guļošo meiteni! Tā ir augstdzimusi princese. Šī skaistā pils, šī svētītā zeme ir viņas mantojums, kuru viņa iegūs tad, kad taps atsvabināta. Taču gadsimtiem ilgi viņa gul ciešā burvju miegā, un gadsimtiem ilgi vēl neviens cilvēks nav atradis ceļu, kas ved uz šejieni, tikai es esmu mērojis šo ceļu ik dienas, lai pilī paēstu un cilvēkiem, kas kāri uz zeltu, piespriestu pēriena tiesu. Es apsargāju šo gulētāju, un man rūpīgi bija jāvēro, lai šeit neielauztos neviens svešinieks, un šim nolūkam derēja mana bārda, kurai piemīt tāds pārdabisks spēks, ka arī es gadsimtiem ilgi esmu palicis valdnieks pār šo burvestību. Tomēr tagad, kad bārda man norauta, esmu bez spēka, un man šī debešķīgā laime jāatklāj un jāatdod tavās rokās. Nu taisies ātri pie šā brīnuma atklāsmes! Paņem šo putnu, kura būrītis karājas virs princeses un kurš kādreiz princesi ieaijājis burvju snaudāno tās reizes šī melodija viņam jādzied bez mitas —, paņem viņu, nonāvē un izrauj mazo sirdi, sadedzini to pulverī un ieber princesei mutē, viņa tūliņ pat atmodīsies un aplaimos tevi ar roku un sirdi, ar zemi un pili un ar visiem saviem dārgumiem.

Punduris paguris apklusa, un jauneklis nekavējās ķerties pie atpestīšanas. Pēc mazā večuka norādījumiem viss gāja ātri un gludi — un pulverītis tapa gatavs. Pēc dažām minūtēm, kad tas bija iedots princesei, viņa atvēra acis,mundra un smaidoša, un, pacēlusies gultā sēdus, piekļāvās laimīgajam jauneklim pie krūts, glāstīja viņu, sacīja pateicības vārdus un pieņēma viņu par savu dzīvesbiedru.

Tajā pašā mirklī pils nodunēja un nobrīkšķēja, visās kāpnēs atskanēja čalas un visās istabās — murdoņa. Pēdīgi istabā, kurā kavējās laimīgais pāris, laipnām sejām ienāca kalpotāju un istabeņu bars; visi priecājās un pēc tam naski un līksmi vai lidot salidoja virtuvēs un pagrabtelpās, istabās, zālēs un gaiteņos pie sava darāmā, un visi bija gluži kā no jauna piedzimuši.

Bet pelēkais punduris tagad bargi pieprasīja no jaunekļa savu bārdu un vēl arvien savā ļaunajā sirdī perināja domu, kā iznerrot laimīgo jaunekli. Ja tikai viņam pie zoda atkal karātos bārda, viņš spētu pievārēt visus mirstīgos!

Vienīgi gudrais flautists vēl arvien izturējās pret blēdīgo vīreli ar piesardzību.

—  A,— viņš sacīja,— nebaiļojies, savu bārdu tu dabūsi atpakaļ, es tev uzdāvināšu to uz atvadām, atļauj tikai, lai mēs abi, mana daiļā līgava un es, tevi mazu gabaliņu pavadām.— Te nu punduris nevarēja liegties.

Tagad viņi gāja kopā ar to tālu ceļu cauri skaistām lapenēm un garām puķu dobēm un galu galā nokļuva pie briesmīgi dziļas, brāzmojošas straumes, kas kā robežupe plūda visapkārt princeses zemei. Ne še, ne tur nebija ne tilta, ne laiviņas, jo viļņi vēlās pārāk mežonīgi. Nu jauneklis pundurim sacīja:

—  Iedod man savu nūju, lai es vēl šoreiz tev par godu pašķiru ūdeni!

Un pundurim nācās paklausīt, jo viņš nebija atdabūjis savus bārdas spēkus un arī klusībā (aunā priekā vēl domāja: «Ja viņš man straumes tai pusē pasniegs bārdu, es viņu tomēr tik un tā dabūšu savā varā, pēc tam atkal atņemšu viņam nūju, un šie abi nekad nenokļūs savā brīnumjaukajā zemē.»

Tomēr pundura ļaunās domas nepiepildījās. Gudrais, laimīgais jauneklis cirta ar nūju ūdeni, tas mirklī pašķīrās un norima, un punduris, iedams pa priekšu, nokļuva viņā krastā. Tai mirklī straume aiz viņa sakļāvās, bet jauneklis ar savu mīļo līgavu bija palikuši otrā krastā. Puisis paturēja nūju sev un pāri upei pārlidināja tikai bārdu, punduris viņā krastā to satvēra un atkal pielika klāt. Un šādi sīkais večuks tika piekrāpts un burvju nūju vairs nedabūja — turpmāk tas nekad vairs nevarēja spert kāju brīnišķīgajā apvidū. Un laimīgais jauneklis ar savu daiļavu atgriezās pilī, lai mūžam dzīvotu priekā un svētlaimē.

FLAUTA

Kādam zemniekam nomira sieva, un pēc tam, kad viņa bija aprakta un apbērēta, zemnieks savam dēlam sacīja:

p Hans, es negribu ņemt citu sievu, tagad parūpējies par saimnieci tu!

Hanss loti noskuma, jo viņš juta vēl krietni mazāku patiku. Bet tēvs saniknojās un sacīja:

—  Ko tu stāvi tik skābu ģīmi!

Un Hanss atteica:

—  Es nevēlos precēties, negribu par to pat domāt.

—  Kāpēc ne?— dusmojās tēvs.— Es taču arī izraudzījos sev sievu un jutos ļoti labi!

—  Ticu,— atteica dēls,— jums bija mana nelaiķa māmiņa — un es lai dzīvoju ar galīgu svešinieci?

Tēvs varēja sacīt ko sacīdams; Hanss negribēja precēties, un tā tēvs pats pārveda mājās jaunu sievu.

Taču Hansam tas nāca par jaunu: kad pamātei piedzima dēls, viņai izdevās savest Hansu un tēvu tādā naidā, ka tēvs padzina dēlu no mājām. Hanss paņēma žāvētu desu no gaļas kārts, izgrieza no tēva krūma pamatīgu nūju un devās plašajā pasaulē.

Pret vakara pusi viņš nomaldījās lielā mežā, un posts bija klāt. Te krūmos kaut kas iečabējās, un viņam pienāca klāt pelēks rūķītis, kurš sacīja:

—  Esmu izsalcis, iedod drusku iekost!

Hanss bāza roku kabatā, izvilka žāvēto desu un iedeva to rūķītim, bet rūķītis, iebāzis roku kabatā, izvilka flautu, iedeva to Hansam un sacīja:

—   Kad nokļūsti postā, papūt!— Un prom bija.

Hanss jutās noguris un, apgūlies zālē, iemiga. Nākamrīt viņš atkal bija ceļa jūtīs un, kad viņam uznāca izsalkums, viņš papūta flautu; atskrēja divi lieli vilku suņi — vienam zobos bija desa, bet otram maize. Hanss sātīgi paēda un ceļoja tālāk. Pievakarē atskrēja vilks un grasījās viņu saplosīt; te nu viņš papūta savu flautu; atsteidzās suņi un vilku saplosīja. Kad Hanss otrā dienā sajuta izsalkumu, viņš papūta atkal flautu un suņi atnesa viņam maizi un desu, otrajā dienā atkārtojās tas pats; un, kad otrās dienas vakara pusē piečāpoja lācis un gribēja viņu saplosīt gabalos, viņš papūta savu flautu — suņi bija klāt un pieveica lāci. Trešajā dienā viņš nonāca pie kādas alas, kurā dzīvoja cilvēkēdāja ar savu dēlu. Hanss palūdza naktsmītni, un tie viņam neatteica, jo cerēja Hansu naktī nožņaugt un apēst. Tomēr veltas cerības. Kad abi naktī ienāca viņa istabā, gribēdami viņu nogalēt, viņš papūta flautu; tūlīt atskrēja suņi un noplēsa cilvkēdāju ar visu dēlu.

Kad Hanss otrā rītā atmodās, viņš atradās lielas pilsētas centrā, pa nakti viņu uz turieni bija aizstiepuši suņi. Istabā ienāca saimnieks un sacīja:

— Vai jūs jau dzirdējāt? Pagājušonakt pūķis nozadzis princesi, un, kurš viņu pārvedīs atpakaļ, dabūs princesi par sievu un kļūs par karali.

Hanss izgāja ārā un lavījās nopakaļ pa pūķa pēdām. Necik ilgi, un viņš atkal nokjuva biezajā mežā, tur zem liela ozola gulēja pūķis, un princese ieskāja tam galvu. Kad Hanss parāva princesi prom, pūķis pamodās un grasījās Hansu aprit. Viņs papūta savu flautu — suņi bija klāt un saplosīja pūķi gabalos. Tagad Hanss aizveda karaļmeitu pie viņas tēva, un tas sacīja:

—  Vai tu vēlies, lai princese pieder tev?

— Jā,-— Hanss atteica,— viņa izskatās kā mana māte, vienīgi ir jaunāka un lepnāka, un es gribu, lai viņa pieder man.— Tā viņi apprecējās, un abi ilgi dzīvoja līksmībā un mierā.

JAUNAVA STIKLA KALNĀ

Reiz dzīvoja nabadzīga sieva, kurai bija dēls, vārdā Hanss. Reiz viņš aizgāja uz mežu un, brītiņu soļojis, nonāca pie kāda dīķa. Tikko viņš bija pie krasta, no ūdens izlēca trīs brinumdaiļas sievietes, zibensātri uzvilka mugurā kreklus un, pārvērtušās par pīlēm, pēkšķēdamas peldēja prom. Hansam no visām trim sevišķi bija iepatikusies vidējā. Aizgājis mājās, viņš pastāstīja par redzēto mātei. Tā sacīja:

—  Ej atkal uz mežu un dīķa tuvumā uzcel sev būdu!

Tā ari notika. Kad spīdēja jauns mēness, Hanss rītos un

vakaros čakli pārmeklēja dīķa krastu.

Kādu vakaru puisis atkal pārlūkoja krastmalu, te viņš ieraudzīja trīs kreklus. Viņš ātri pagrāba vidējo kreklu un, aizskrējis uz būdu, noglabāja to lādē. Tikko viņš bija to paveids, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Kāda balss sauca:

—           Es lūdzu jūs, ielaidiet mani iekšā, esmu pazaudējusi savu kreklu!

Hanss ātri pielēca kājās, atvēra durvis un pats nostājās aizdurvē. Meitene ienāca iekšā, ātri uzmeta plecos Hansa mēteli, ko tas bija atstājis uz gultas. Pēc tam viņa lūdza Hansam savu kreklu. Tomēr viņš deva nevis kreklu, bet gāja paka) savai mātei. Hanss nebija vēl ticis līdz pusceļam, kad viņam iešāvās prātā, ka nav aizslēdzis lādi, karā atradās krekls. Žigli viņš griezās atpakaļ, bet, nonācis pie būdas, atrada durvis un lādi vajā — un meitene bija prom. Uz galda gulēja zīmīte, kurā ar zelta burtiem bija rakstīts: «Mana dzimtene ir stikla kalnā.» Nu Hanss nekavējoties posās ceļā, lai sameklētu stikla kalnu. Nokļuvis kādā pilsētā, viņš sauca:

—  Vai jūs zināt, kur atrodas stikla kalns?

Neviens nezināja atbildes. Reiz viņš nonāca pie liela nama, kur pa stūra lodziņu lūkojās ārā kāds kungs. Hanss sacīja:

—  Vai jūs zināt, kur atrodas stikla kalns?

—  Es nezinu, bet varbūt to zina kāds no maniem kalpiem,— kungs atbildēja. Viņš izvilka zelta svilpi un skali iesvilpās. Saskrēja lāči, vilki un cits pakal citam vēl visvisādi zvēri. Pašās beigās uz trim kājām atklinčoja zaķis.— Vai tu zini. kur atrodas stikla kalns?—viņa kungs jautāja.

—  Protams, ka zinu,— zaķis atbildēja.

—  Tad aizved šo viru uz turieni,— kungs sacīja.

Hanss ar zaķi tūliņ devās ceļā. Kad abi bija nonākuši lielā

mežā, zaķis sacīja:

—  Ej taisni vien, gan kalnu atradīsi— To pateicis, zaķis aizļipoja.

Tagad Hansam nācās iet vienam. Brītiņu gājis, viņš pamanīja ceļa malā beigtu zirgu. Pie zirga stāvēja lācis, vilks, krauklis un skudra, šie strīdējās katrs par savu tiesu. Kad Hanss pienāca tuvāk, krauklis sacīja:

—  Mīļais Hans, sadali zirgu mūsu starpā!

Hanss tūliņ ķērās pie darba. Vispirms viņš nogrieza zirgam galvu un nometa skudrai, sacīdams:

—  Tev patīk ložņāt pa dobumiem, tāpēc ņem galvu.

Pēc tam viņš uzšķērda zirgu un atdeva krauklim zarnas,

vilkam — kaulus un lācim — gaļu. Zvēri bija ar to apmierināti Pēc tam lācis un vilks katrs iedeva Hansam spalviņu no kažoka, skudra — kāju, bet krauklis — Hdspalvu. Dzīvnieki sacīja:

—          Ja būsi nelaimē, pabāz dāvanu zem mēles, un tu pārtapsi par to zvēru, kuram pieder šī dāvana.

Tad zvēri taisījās prom. Bet Hanss aizsojoja pa ceju. Brītiņu gājis, viņš pamanīja tālumā kaut ko mirgojam un zibsnām. Tas bija stikla kalns. Hanss priecīgs nonāca kalna pakājē. Tā virsotnē pacēlās skaista pils. Hanss mēģināja tikt kalnā augšā, bet veltīgi, viņš arvien no jauna slīdēja lejup, jo kalns bija gluds kā spogulis. Tagad viņš pārvērtās par lāci un ar ķetnām izcirta kalnā pakāpienus. Bet viņu ievainoja asās stikla šķembas, un drīz vien viņam nācās darbu pārtraukt. Tad Hanss pārtapa par vilku, lai varētu ieķerties kalnā ar zobiem. Bet ari še nebija veiksmes. Pēc tam puisis pārvērtās par kraukli un lidoja augšup kalnā. Sasniedzis virsotni, viņš ieraudzīja pazīstamo meiteni stāvam pie vaļēja loga. Krauklis aši ielidoja istabā. Meitene sacīja:

—     Mana māte ir ragana. Moki viņu, cik vien spēj, tik ilgi, līdz viņa tev atļaus ņemt mani par sievu.— Un, to pateikusi, meitene izgāja no istabas. Bet Hanss, pārvērties par skudru, palīda zem gultas, kurā vecā mēdza gulēt. Kad satumsa, ienāca ragana un nolikās gultā. Tiklīdz tā bija iemigusi, Hanss skudras izskatā ierāpoja gultā un koda un knaibīja raganas miesas. Tā viņš rīkojās trīs naktis. Bet trešās dienas rītsvīdā, kad tikko gribēja izlīst no gultas, ragana viņu notvēra.

—    Zinu, ka tu neesi parasta skudra,?^ viņa sacīja un pārvērta to par cilvēku.%?Ko tu gribi?—viņa turpināja.

—  Gribu precēt tavu vidējo meitu,^Hanss atbildēja.

—    Es tev meiteni došu, tikai viņa tev jānopelna,% ragana sacīja.— Pirmkārt, tev jāizdzer ola, neizsitot tajā caurumu.— Viņa iedeva puisim olu un pati aizgāja.

Hanss, pārtapis par skudru, nemanāmi caurkoda čaulu un izdzēra olas saturu. Pēc tam viņš to vietiņu aizsmērēja ar kajķiem, atkal pārvērtās par cilvēku un aiznesa tukšo olu vecajai raganai.

—    Labi,— viņa sacīja.— Stundas ceturkšņa gājumā no šejienes ir liels, liels mežs. Tas tev jānocērt trīs dienu laikā, bajķi jāsaskalda un pēc tam jāsakrauj kaudzēs.

Hanss aizgāja uz mežu, lai to apskatītu. No skatīšanās vien viņš bija jau^ tik noguris, ka apgūlās zem koka un iemiga. Pamodies viņš pielēca kājās, izberzēja acis un vērās visapkārt,

bet te nebija vairs nekāda meža. Tā vietā kaudzēs rēgojās kādas tūkstots asis malkas.

Te viņš izdzirda savas līgavas balsi:

—  Kamēr tu gulēji, es esmu paveikusi visu. Es palīdzēšu tev tikt galā arī ar trešo uzdevumu.

Nu Hanss aizgāja pie raganas un sacīja, ka esot darbu paveicis.

—  Labi,— viņa teica,— rīt sanes malku vienā vietā. Es pēc tam iziešu, lai pielaistu uguni. Kad malkas blāķis būs pilnās liesmās, tev jālec vidū. Ja to nedarīsi, neatļaušu precēt savu meitu.

Hanss gāja gulēt bēdīgu prātu. Otrā dienā viņš devās uz cirsmu. Un čakli krāva malkas pagales citu uz citas. Tikko viņš bija to beidzis, ieradās ragana un aizdedzināja malku. Kad šķilu kaudze dega vienās liesmās, Hanss ieskrējās, lai mestos ugunī. Tomēr, līdzko bija pieskrējis pie speltes, tā palika stāvam. Tas atkārtojās vairākas reizes. Te viņš piepeši izdzirda līgavu saucam:

—  Lec! Lec!

Nu Hanss saņēmās un metās liesmu mēlēs. Kvēlošās ogles pajuka uz visām pusēm, un Hanss palika neskarts.

Kur nokrita ogle, pacēlās māja. Un tā radās liela, skaista pilsēta.

Tās vidū, kur bija gulējusi šķilu kaudze, atradās liela, skaista pils. Tā bija celta no sarkanā granāta.

Pie pils vārtiem stāvēja Hansa līgava. Nu Hanss apprecē* jās un kļuva par pils un visas pilsētas karali.

Viņš paņēma pie sevis savu nabaga māti un gādāja par to vecumdienās.

Kas varēja būt laimīgāks par Hansu! Un, ja viņš nav miris, tad noteikti dzīvo vēl šobaltdien.

ZAĶU GANS UN KARAĻMEITA

Kādam bagātam karalim bija ļoti skaista meita. Kad viņa gribēja precēties, visiem viņas bildinātājiem bija jāsapulcējas lielā, zajā pļavā, tur viņa ņēma un vairākas reizes meta gaisā

zelta ābolu, un kurš, to saķēris, iedrošinātos minēt viņas uzdotās trīs mīklas vai izpildīt trīs uzdevumus, tas dabūtu viņu par sievu. Daudzi jau bija turējuši ābolu savās rokās, pēdīgi to bija saķēris arī kāds skaists, jautrs aitu gans, bet neviens no viņiem nebija spējis izpildīt šos trīs uzdevumus.

Tad nu galu galā pienāca aitu gana kārta kā pašam neievērojamākam precinieku vidū.

Pirmais uzdevums bija šāds: karalim kūtī bija simt zaķu; kurš tos visus izdzīs ganībās, noganīs un vakarā visus atkal sadzīs stalli, tas būs pirmo uzdevumu izpildījis. To izdzirdis, aitu gans sacīja, ka viņš vispirms dienu apdomāšoties, vai viņam būšot drosme ķerties pie darba vai ne.

Tā nu aitu gans bēdīgu prātu klīda pa kalniem, jo nevarēja saņemt drosmi. Savā ceļā viņš sastapa vecu māmuliņu, kura jautāja, kāpēc šis skumstot, un puisis atteica:

—  Ak, neviens man nespēj palīdzēt!

Te nu sirmā māmuliņa sacīja:

—   Neesi tik vīzdegunīgs; izstāsti savas rūpes, varbūt es varu līdzēt.

Puisis pastāstīja par uzdevumu, kuru bija likusi izpildīt princese. Un māmuļa iedeva viņam svilpīti, sacīdama:

—   Noglabā labi, tā tev noderēs!

Iekams puisis vēl paspēja pateikt paldies, māmuliņa bija nozudusi.

Nu viņš priecīgs devās pie karaļa un sacīja:

—   Es noganīšu tos zaķus!

Un zaķi tika izlaisti no stalla. Bet, kad bija izskrējis pēdējais, pirmais vairs nebija redzams, tas bija jau aiz kalnu kalniem.

Tomēr puisis devās ārēs zilajās un, apsēdies uz zaļa pakalna, prātoja: «Ko es iesākšu?» Te viņš atcerējās savu stabulīti; ātri to izvilka, iesvilpās, un visi simt zaķi palēkdamies atkal saradās vietā un jautri plūca zāli visapkārt zaļajā pakalnā. Neviens vairs neļepatoja projām.

Bet karalim un skaistajai princesei it nemaz nerūpēja, lai aitu gans tiktu galā ar uzdevumu un dabūtu princeses roku: viņš taču bija pavisam neievērojams nabadziņš un arī zemas kārtas, un viņi perināja viltus domas, kā rīkoties, lai zaķu gans nepārdzītu mājās savu ganāmpulku pilnā skaitā.

Tā nu reiz uz viņa pusi nāca karaļmeita, kas bija apģērbusi svešas drānas un pārmainījusi sejas vaibstus tā, lai viņš to nepazītu, bet puisis princesi tomēr sazīmēja. Ieraudzījusi, ka visi zaķi vēl ir vienkopus, viņa jautāja:

—  Vai varu nopirkt vienu zaķi?

—Nopērkams nav neviens, bet nopelnīt gan kādu tu varētu!— atteica puisis.

—  Kā tas būtu saprotams?— viņa turpināja.

Te nu puisis sacīja:

—  Ja tu veltīsi man saldu mīlas brītiņu, dabūsi zaķi!

To nu viņa negribēja. Tomēr par visu vari tīkodama pēc

zaķa, kas nekādā citā ceļā nebija iegūstams, viņa galu galā pieļāvās. Kad nu viņš bija princesi pietiekoši glāstījis un skūpstījis, tad noķēra vienu zaķi un iebāza tās groziņā, un meitene steidzās prom. Tā bija kādu stundas ceturksni jau gājusi, te gans pasvilpa savu svilpīti, un zaķis, zibenīgi atgrūdis groziņa vāku, izlēca ārā un palēkdamies dieba atpakaļ-

Necik ilgi, un ieradās vecais karalis, kas arī bija uzlicis masku, tomēr puisis viņu sazīmēja. Karalis jāja uz ēzeļa, un abās pusēs kuļājās grozi.

—  Vai tu pārdod zaķus?— karalis jautāja.

Nē, pārdot nevaru, bet nopelnīt vienu tu vari!— puisis pārdroši atbildēja.

gļSlijKā tas būtu saprotams?— karalis jautāja.

—           Ja jūs nobučosiet ēzeli te, zem astes,— iesāka puisis,

—  vienu jūs varēsiet dabūt!

To nu gan karalis negribēja un piedāvāja puisim vai zelta kalnus, ja tas vienu viņam pārdošot, tomēr puisis nebija ar mieru. Tā kā karalis redzēja, ka puisis nepārdos nevienu zaķi, viņš pēdīgi pielika visus pūliņus un jo skaļi nobučoja ēzeli zem astes; pēc tam zaķis tika noķerts un iebāzts vienā no groziem pie ēzeļa sāniem, un karalis atstāja zaķu ganu. Tomēr viņš nebija vēl tālu ticis, kad puika iesvilpās, un zaķis, izlēcis no groza, dieba atpakaļ. Karalis, pārnācis pēc tam mājās, sacīja:

—  Tas puika ir nerātnis, es nevarēju dabūt nevienu zaķi! Bet, ko viņš bija darījis pats, to neteica.

—  Jā,— atteica princese,— man tāpat neveicās!

Un ari viņa neteica, kā patiesībā bija pavadījusi laiku. Kad iestājās vakars, atgriezās puisis ar saviem zaķiem un, noskaitījis karalim pilnu simtu, salaida tos kūtiņā.

Tagad karalis sacīja savu:

—  Pirmais uzdevums ir veikts, nu kārta otrajam! Ievēro! Zemē man izbērts simt mēru zirņu un simt mēru lēcu, es liku tos sajaukt un labi samaisīt, ja tu pa nakti tos melnā tumsā izšķirosi, būsi veicis otro uzdevumu.

—  To es varul^atteica puisis.

Un tad viņš tika ieslodzīts bēniņos un durvis stingri aizslēgtas. Kad nu pilī viss noklusa, viņš papūta savu svilpīti; šurpu salīda tūkstošiem skudru un tikām skraidīja čumēdamas un mudžēdamas, līdz zirņi un arī lēcas atkal bija pa kaudzēm. Kad karalis rīta agrumā nāca pārbaudīt, darbs bija pabeigts un skudras viņš neieraudzīja, jo tās bija atkal prom. Karalis brīnījās, nezinādams, kā puisis ar to ticis galā.

—   Nu gribu pavēstīt tev arī trešo uzdevumu,— viņš pēc brīža sacīja.— Ja tu nākamajā naktī izēdīsi lielu pieliekamo^ pilnu ar maizi, tā ka nekas nepaliks pāri, tad būs izpildīts ari trešais uzdevums, un tu varēsi pēc tam dabūt manu meitu par sievu.

Kad satumsa, puisis tika iebāzts pieliekamajā, kas bija tik pilns ar maizi, ka vietiņa bija tikai aiz durvīm, kur iespraukties. Bet, tikko pilī viss norima, puisis atkal papūta s'avu svilpīti, un, to izdzirdušas, saskrēja tik daudz peju, ka viņam kļuva gandrīz vai baisi; un, līdzko ausa diena, visa maize bija notiesāta, ne drupačiņas vairs nebija palicis pāri! Bet puisis rībinājās gar durvīm un sauca:

—  Veriet vaļā! Esmu izsalcis!

Tagad bija paveikts arī trešais uzdevums.

Tomēr karalis sacīja:

—   Pierunā vēl mums vienu maisu, pilnu ar meliem, tad dabūsi manu meitu par sievu!

Tā nu puisis sāka pūst briesmīgus melu stāstus un nemitējās vai pusi dienas, tomēr maiss kā nebija, tā nebija pilns. Un pēdīgi viņš turpināja:

—   Ar pašu jaukāko princesi, savu līgavu, es aizvadīju saldus mīlas mirkļus!

Kad to izdzirda princese, vaigi viņai iegailējās uguns sārtumā; karalis viņu uzlūkoja, un, kaut arī tūlīt bija jāsauc: «Meli!»— tomēr viņš noticēja un jau prātā apsvēra, kā un kur tas būtu noticis.

—   Maiss vēl nav pilns!— viņš sauca.

Te nu puisis iesāka:

—   Karalis arī ēzeli no …

—   Maiss ir pilns, maiss ir pilns! Sieniet ciet!— sauca karalis, jo viņam bija kauns — viņš negribēja, ka visi viņa galminieki, kuri stāvēja ap viņu aplī, uzzina, kādu godu ēzelim bija atvēlējusi viņa karaliskā mute. Tagad aitu gans svinēja kāzas ar karaļmeitu veselas četrpadsmit dienas, un dzīres bija tik varenas un jautras, ka tas, kurš šo pasaku stāstīja, arī būtu vēlējies atrasties viesu pulkā.

PRINCESE KOKĀ

Reiz dzīvoja nabadzīgs zēns, kuram dienu no dienas bija jādzen uz mežu cūkas, lai tās nobarotu ar skābarža un ozola zīlēm. Un tā mazpamazām viņam bija apritējis astoņpadsmitais gads.

Kādu dienu viņš iedzina savas cūkas mežā dziļāk nekā parasti; un piepeši viņš pamanīja turpat kādu varen augstu koku, kura zari nozuda debesīs.

—   Pie joda, tas gan ir koks!— puisis klusībā noteica.

—   Kāda varētu būt sajūta, ja tu no tā galotnes pavērtos pasaulē?

Domāts — darīts, viņš atstāja savas cūkas rakņājamies pa zemi un rāpās augšup pa stumbru. Rāpās un rāpās, kamēr pienāca pusdienlaiks; vēlāk norietēja saule, bet viņš vēl arvien nebija ticis līdz zariem. Pēdīgi, kad jau metās tumšs, puisis sasniedza zaru stakli, kas bija rokas garumā un sniedzās debešos. Ar jauno pātagas auklu, ko nēsāja kabatā, puisis piesēja sevi pie stakles, lai nenogāztos lejā un nenolauztu sev kaklu, un pēc tam iemiga.

Otrā rītā viņš bija jau tiktāl atžirdzis, ka atkal ar jauniem spēkiem varēja turpināt ceļu. Tad nu arī pusdienlaikā tika

sasniegti koka zari un kāpšana tālāk vedās vieglāk, tomēr galotni puisis nesasniedza arī šoreiz, vienīgi pret vakaru nokļuva kādā lielā ciemā, kas bija uzbūvēts zarotnē.

—     No kurienes tu nāc?— zemnieki, viņu ieraudzījuši, izbrīnā vaicāja,— paliec pie mums, pieņemsim tevi darbā!

—  Vai tad kokam še ir jau galotne?— puisis jautāja.

—  Nē,— zemnieki atteica,— tā ir labu gabalu augstāk.

—     Tad es nevaru palikt pie jums uz dzīvi,— bilda puisis, H man jātiek galotnē. Taču pacienāt jūs mani varētu, esmu izsalcis un noguris tāpat.

Tā nu ciema vecākais aizveda puisi uz savu māju, un viņš ēda un dzēra un, kad bija apmierinājis slāpes un izsalkumu, likās uz auss un aizmiga. Otrā rītā, pateicies zemniekam un novēlējis visu labu, viņš atkal kāpa augstāk koka zaros.

Saule jau bija augstu debesīs, kad viņš sasniedza lielu pili. Pa logu ārā lūkojās kāda jaunava, kura ļoti nopriecājās, ka ieradies cilvēks, kas varētu remdēt viņas vientulību.

—  Nāc iekšā un paliec pie manis,— viņa laipni sacīja.

—  Vai tad te ir šī augstā koka galotne?— jauneklis vaicāja.

—     Jā, augstāk vairs nav kur kāpt,— sacīja jaunava,— un tagad nāc iekšā, pavadīsim kopā laiku!

—  Ko gan tu dari še augšā tik vientuļa?—r puisis vaicāja.

Un jaunava atbildēja:

—     Es esmu bagāta karaļa meita, un mani še atbūris ļauns burvis, lai es te dzīvoju līdz savai nāvei.

Nu runāja puisis.

—  Viņš varēja burties tā, lai tu sēdētu drusciņ zemāk.

Bet, ko lai dara, princese sēdēja koka galotnē, un tai bija

jāpaliek augšā; un, tā kā princese bija skaista, jauka meitene, viņš nolēma, ka vairs nekāps lejā, bet saimniekos kopā ar viņu pilī.

Kas tā bija abiem par līksmu dzīvi te, pilī, augstā koka galotnē! Par ēdienu un dzērienu viņiem nebija jābēdā, jo viss, ko viņi vēlējās, tūlīt bija uz galda. Jauneklim nebija vienīgi pa prātam tas, ka princese bija aizliegusi spert kāju vienā pils istabā.

jpgsJa tu tur ieiesi,— viņa bija sacījusi,— mēs abi būsim nelaimē.

Kādu laiku viņš ievēroja princeses vārdus, tomēr pēdīgi nespēja vairs nekādi izturēt, un, kad viņa pēc maltītes bija apgūlusies, lai kādu stundiņu atpūstos, puisis paņēma atslēgu saišķi un, sameklējis atslēgu, devās uz šo istabu un atslēdza aizliegtās durvis. Kad viņš bija iegājis istabā, tad ieraudzīja ogļmelnu, lielu kraukli, kas ar trim naglām bija piesists pie sienas; viena nagla caururba tam kaklu un abas pārējās — abus spārnus.

—   Labi, ka tu esi ieradies,— krauklis sauca,— es esmu pagalam iznīcis aiz slāpēm! Iedod man kādu pilienu padzerties no krūzes, kas stāv tur uz galda, citādi man jāmirst nožēlojamā nāvē.

Bet puisis bija tik ļoti satrūcies no visa redzētā, ka nelikās par kraukļa vārdiem ne zinis un kāpās atpakaļ uz durvīm. Te nu krauklis sauca tik bēdīgā balsī, ka atmaigtu pat akmens sirds.

—  Ak, neej no šejienes prom, iekams tu neesi atspirdzinājis mani, padomā, kā tev būtu ap dūšu, ja tev kāds ļautu nomirt aiz slāpēm.

—  Viņam taisnība jauneklis klusībā teica,— es viņam palīdzēšu.

Paņēmis no galda krūzi, viņš ielēja krauklim knābī ūdens lāsi. Krauklis to uztvēra ar mēli, un, līdzko lāse bija norīta, nagla, kura caururba krauk]a kaklu, nokrita zemē.

—   Kas tur notika?— puisis jautāja.

—            Nekas,— atteica krauklis,— neliec man mocīties slāpēs un iedod man vēl vienu ūdens lāsīti!

—            Labi,— sacīja jauneklis un ielēja tam knābī otru lāsīti. Tai pašā brīdī strinkšķēdama uz grīdas nokrita arī nagla, kas bija caururbusi labo spārnu.

—   Bet nu gan pietiek,— sacīja puisis.

—   Nē jel,—lūdza krauklis,—trīs'lietas labas lietas!

Taču, kad jauneklis bija ielējis knābī arī trešo lāsīti,

krauklis bija atbrīvots un, savicinājis spārnus, ķērkdams izlidoja pa logu.

—            Ko es esmu izdarījis?!— jauneklis satrūcies iesaucās.

—   Kaut tikai princese to nepamanītu!

Tomēr princese pamanīja gan, jo, kad viņš iegāja pie viņas istabā, tad pats bija krīta bālumā.

—  Tu laikam gan esi bijis aizliegtajā istabā?—viņa steigšus iesāka.

—  Jā, es tur biju,— puisis bailīgi atteica,— taču neko sliktu tur neesmu pastrādājis. Tur pie sienas karājās tikai kāds izslāpis, melns krauklis, es iedevu viņam padzerties, un, kad viņš bija norijis trīs lāsītes, naglas, kas viņu turēja pie sienas, nokrita zemē un viņš, savēcinājis spārnus, izlidoja pa logu.

—  Tas ir tas velns, kas mani še atbūris,— vaimanāja princese,— nu vairs nebūs ilgi, un tas atskries man pakaļ!

Un patiesi, nepagāja it nemaz ilgs laiks, un kādu ritu princese bija pazudusi, velti jauneklis trīs dienas gaidīja viņas atgriešanos.

—  Ja viņa nenāks pie manis, es iešu pie viņas!— puisis klusu sacīja, kad princese nebija atgriezusies ari trešās dienas vakarā, un tā viņš nākamās dienas rītā devās ceļā — kāpa pa koku lejup. Nonācis ciemā, viņš zemniekiem jautāja:

—  Vai jūs nezināt, kur palikusi mana princese?

—  Nē,— zemnieki atteica,— kā lai mēs to zinām, ja tu pats nezini,— tu taču nāc no pils.

Tā nu puisis kāpa lejāk un lejāk, kamēr pēdīgi atkal nokļuva uz zemes. «Uz mājām tu neiesi, tur tevi gaida pēriens,» viņš domāja, tāpēc soļoja arvien iekšā mežā, meklēdams, vai kaut kur nepamanīs princeses pēdas. Maldījies pa mežu trīs dienas, viņš sastapa vilku. Puisis bailēs bēga, taču vilks sauca:

—   Nebīsties! Pasaki labāk — kurp ved tavs ceļš?

—   Es meklēju savu princesi, kas ir man nolaupīta,— atteica jauneklis.

—  Tad tev vēl tāls ceļš skrienams, kamēr dabūsi viņu rokā,— sacīja vilks.— Te tev būs trīs spalvu kušķīši no mana kažoka. Ja būsi briesmās, pavirpini tos pirkstos, es būšu klāt un palīdzēšu tev nelaimē.

Puisis pateicās vilkam un gāja tālāk.

Pēc trīs dienām viņš ceļā sastapa lāci un aiz bailēm kļuva stings kā akmens, jo domāja, ka gals klāt. Kokā rāpties nebija jēgas, jo lācis būtu kāpis pakaļ un zaros saplēsis viņu gabalos. Tomēr lācis it nemaz nebija asinskārs; tas jauneklim jautri uzsauca:

—   Nebaidies, es nenodarīšu tev neko ļaunu. Pastāsti vienīgi, kas tev vainas!

Kad puisis redzēja, cik labsirdīgs ir šis lācis, viņš droši sacīja:

—   Man trūkst manas princeses, viņu nozaga ļaunais burvis, un es tagad eimu pa pasauli, kamēr viņu atradīšu.

—  Tad tev jāmēro vēl krietns ceļa gabals, kamēr nokļūsi pie viņas,— atteica lācis,— te tev būs trīs spalvu kušķīši no mana kažoka! Ja nokļūsi nāves briesmās un es būšu tev nepieciešams, paberzē spalviņas pirkstos, un es būšu klāt un iešu talkā.

Puisis iebāza spalvu kušķīšus kabatā, pateicās un atkal trīs dienas klejoja pa mežu. Te viņš satika ceļā lauvu, un, kad puisis bailēs to pašu brīdi gribēja uzrāpties kokā, niknais zvērs viņam uzsauca:

—   Kur tu mūc! Paliec lejā, es tev neko nedarīšu!

—  Tā ir cita runa,— sacīja puisis un pēc tam arī lauvam klāja vaļā, kāpēc viņš bez ceļa un bez pēdām skraida apkārt pa mežu.

—           Tad vairs it nemaz nav tālu, ko iet,— atbildēja lauva,

—   krietnas stundas gājumā no šejienes mednieku namiņā sēd princese. Celies un ej pie viņas! Un, ja tu nokļūtu dzīvības briesmās un es būtu tev noderīgs, tad ņem šos trīs spalvu kušķīšus un paberzē pirkstos; es būšu klāt un palīdzēšu tev nelaimē.

To teicis, lauva iedeva puisim trīs spalvu kušķīšus un iečāpoja atkal krūmos, bet puisis dūšīgi soļoja tālāk, lai jo drīzāk sasniegtu mednieku namiņu.

Nepagāja arī nemaz ilgs laiks, un viņš to ieraudzīja paspīdam aiz kokiem, un vēl pēc īsa brītiņa, nospiedis durvju rokturi, viņš stāvēja istabā pie princeses.

—  Jaunekli, no kurienes tu uzradies?— viņa izbrīnīta sauca.

—   No kurienes es esmu uzradies? Vai tu domā, ka es viens pats palikšu augšā un atstāšu tevi pie ļaunā burvja?— jauneklis atbildēja.— Bet nu žigli pacienā mani drusku un tad prom no šejienes — pie tava tēva!

—  Ak, jaunekli, tas nav iespējams,— princese skumji sacīja.— Lai gan vecais mednieks, kas mani apsargā, visu dienu ir mežā, tomēr viņam stallī ir trīskājains sirmis, tam

viss kjūst zināms, un tas tūliņ medniekam pateiks, ka esam aizbēguši. Un, to uzzinājis, viņš drīz vien dabūs mūs rokā.

Tomēr puisis par to daudz nebēdāja, viņš ēda un dzēra un, labi pamielojies, paņēma princesi aiz rokas un kopā ar viņu aizbēga no mednieku namiņa. Kad viņi kādu brītiņu bija skrējuši, trīskājainais sirmis stallī izmisīgi sauca palīgā un nerimās tikmēr, kamēr bija piesteidzies vecais mednieks un jautāja, kas šim kaitot.

—  Te atnāca kāds un nolaupīja princesi!— sirmis zviedza.

—  Vai viņi jau tālu prom?— mednieks vaicāja.

—  Vēl ne,— atteica sirmis,-rsēdies vien man mugurā, mēs drīz viņus panāksim!

Kad mednieks ieraudzīja puisi un princesi, viņš nikni sauca:

—  Kāpēc tu nolaupīji manu princesi?

—  Bet kāpēc tu nolaupīji viņu man?— puisis spītīgi atcirta.

—  Ak, tas esi tu,— atbildēja vecais mednieks,— tad es šoreiz tev piedošu tavu rīcību: toreiz tu juti man līdzi un atvēlēji ūdens lāsītes. Bet, ja tu vēl reizīti iedrīkstēsies man atkal nolaupīt princesi, lai mans trīskājainais sirmis līdz nāvei samīda tevi ar kājām.

Pēc tam burvis atņēma puisim princesi, uzcēla sev priekšā seglos un aizveda atpakaļ uz mednieku namiņu. Taču puisis klusiņām lavījās nopakaļ, un, kad vecais burvis atkal bija mežā, viņš no jauna ienāca namiņā un princesei sacīja:

—  Nu, paklau, es taču tevi izglābšu! Ja tikai man piederētu tāds sirmis, kāds ir vecajam medniekam! Es palīdīšu zem gultas, un tu, kad abi esat gultā, izjautā viņu, kā viņš ticis pie trīskājainā sirmja.

Princese bija ar mieru, un puisis, palīdis zem gultas, gaidīja, kamēr pienāca vakars un mednieks atgriezās mājās.

Tētukiņ,— princese mīlīgi sacīja, kad burvis bija gultā, viņa glāstīja burvja spurainos matus,-tētukiņ, kā gan jūs tikāt pie trīskājainā sirmja? Tas ir lielisks zirgs, gudrāks par cilvēku un ātrāks par vēju.

—  To es pateikšu tev, meitiņ,— vecais burvis sacīja un smaidīja pār visu savu pretīgo seju, jo viņam patika, ka viņu paijā,— sirmi es dabūju trīs dienu laikā.

—   Vai jebkurš cilvēks var nopelnīt sev tādu zirgu?— princese jautāja.

—      Noteikti,— atteica mednieks,— gudrs dabū visu. Stundas gājumā no šejienes mežā mīt kāda zemnieksieva, viņa ir spīva ragana. Viņai pieder paši skaistākie zirgi visā plašajā apkārtnē, un tas, kurš spēj trīs dienas noganīt viņas kumeļus, par atalgojumu var izvēlēties no staļļa to zirgu, kas patīk vislabāk. Senāk viņa deva vēl divpadsmit jēru piedevām. Tomēr es tos nedabūju; un gadījās tā, ka tad, kad es jāju prom uz sava sirmja, man uzbruka visi divpadsmit vilki, kas mita mežā. Un, tā kā man jēru nebija, kurus varētu atstāt vilkiem, tie tvarstīja manu sirmi, un, iekams es pārkļuvu pāri robežai, kuru tiem nebija atļauts pārkāpt, tie bija noplēsuši sirmim labo kāju, kopš tā laika sirmis ir ar trim kājām līdz pat šai dienai.

—   Bet kā klājas tam, kas nespēj noganīt kumeļus?—princese jautāja.

—    Ļauni klājas,— atteica vecais mednieks,^— ragana nocērt tam galvu un uzdur uz žoga mieta ap savu sētu; tur rēgojas jau tik daudz galvu, ka raganai drīz jāce] jauns žogs, lai visas būtu kur uzmaukt.

Tagad puisis zem gultas bija pietiekami gudrs, tāpēc princese izbeidza taujāšanu, un viņi visi trīs nogulēja līdz rītam.

Otrā dienā, kad mednieks atkal bija mežā, puisis izlīda no gultapakšas, kopā ar princesi viņš paēda un padzēra, un pēc tam posās ceļā uz raganas mitekli, par kuru naktī bija stāstījis mednieks.

Un nepagāja it nemaz ilgs laiks, kad viņš atradās pie žoga ar uzdurtajām cilvēku galvām, tagad viņam bija skaidrs, ka nav nomaldījies. Kad viņš piegāja pie sētas vārtiem, ragana nāca jau pretī un vaicāja:

—   Ko tu še vēlies?

—  Gribu ganīt tavus kumeļus!— atteica puisis.

—     Labi, es tevi pieņemšu,— sacīja ragana,— un, ja tu katru vakaru ar zirgiem pārradīsies mājās pavisam precīzi astoņos, tu drīkstēsi pēc trim dienām izvēlēties manā stallī zirgu, kas tev visvairāk tīkams. Lai tas tiek tev par algu! Bet, ja pārnāksi vēlāk, nocirtīšu tev galvu un uzduršu uz latu žoga.

—   Kā tev tīk,— atteica puisis,— tomēr alga man šķiet par mazu. Pieprasu vēl divpadsmit jēru piedevām.

—  Agrāk es tos devu,— atteica ragana,— bet laiki kļuvuši grūtāki, un zirgu kopšana neatlicina divpadsmit jēru.

—  Tad es neganīšu it nemaz,— atteica puisis.

Kad ragana redzēja, ka puisis paliek pie sava, viņa norūca: «Labi, viņš jau nedabūs ne zirgu, ne jērus,»— un skali turpināja:— Norunāts, tie divpadsmit jēri tev pienāksies, un rīta agrumā tev jāizdzen mani trīs kumeļi pļavā.

Un puisis tā arī izdarīja. Agrā rītā pirms saullēkta viņš uzlēca mugurā pašam spēcīgākajam kumeļam un jāja lejup uz pļavu, tieši pēc pusstundas jājuma pļava bija klāt.

«Pusastoņos tev atkal jāpošas atpakaļ,» viņš klusībā nodomāja un, palaidis kumeļus zālē, apgūlās aiz dzeloņplūmju krūma, lai notiesātu gardumus, ko vecā ragana bija salikusi groziņā. Tur atradās baltmaize un cepetis, un desa, tomēr vislabākā manta bija puspudele degvīna. Kad viņš bija pielicis to pie lūpām un pirmais malks bija nogājis rīklē, dzēriens tik ļoti veldzēja dūšu, ka viņš dzēra un dzēra, līdz degvīna pudele bija tukša. Taču vecā ragana degvīnā bija iebērusi miegazāles, un puisis tāpēc iekrita dziļā miegā.

Kad viņš pēdīgi atkal atmodās, viņš berzēja acis un vērās visapkārt. Jā, no trīs kumeļiem nebija vairs ne vēsts, tie bija prom, un viņš žēlodamies un vaimanādams sita ar plaukstu sev pa pieri. Pēdīgi puisim iešāvās prātā vilks. «Ja tu esi nelaimē, paberzē pirkstos šos trīs spalvu kušķīšus — to vilks tev teica!» Tā nodomājis, viņš izvilka no kabatas vilka spalvas un paberzēja pirkstos. Vilks tajā pašā mirklī bija klāt un sacīja:

—   Kas noticis, puis, kā varu tev palīdzēt?

—   Ak, mani kumeļi ir aizmukuši jg puisis vaimanāja,— un, ja tu, mīļais vilks, man nepalīdzēsi, vecā ragana man šovakar nocirtīs galvu un uzdurs uz latu žoga.

—      Kumeļi ir jau noskrējuši desmit jūdžu,— atbildēja vilks, — tāpēc ātri sēdies man mugurā un, kad es būšu tos panācis un

aizjozis tiem priekšā, uzsit ar trim iemauktiem, kas tev rokā, trīs krusta zīmes, un kumeļiem būs jāapstājas, gluži it kā tie būtu iemieti zemē.

Tā nu puisis sēdās vilkam mugurā, un tas laidās tik ātrā solī, ka puisim mati vien plīvoja. Nepagāja arī it nemaz ilgs

laiks, kad vilks bija ticis kumeļiem priekšā; puisis trīs reizes uzcirta ar iemauktiem krusta zīmi, un kurnēji netika vairs ne uz priekšu, ne atpakaļ.

— Tagad jāj ar tiem mājās,— vilks sacīja,— tu iespēsi vēl laikā.

Puisim tas nebija divreiz jāsaka, viņš uzlēca visstiprākā kurnēja mugurā un rikšos atgriezās atpakaļ pļavā, un bija nonācis tur, iekams zvans nosita septīto stundu. Tad viņš ļāva, lai dzīvnieki vēl brītiņu paganās un nožūst, bet pusastoņos posās ceļā un īstā laikā atgriezās raganas sētā.

Vecā ragana plati atpleta acis, ieraudzījusi atgriežamies puisi ar kumeļiem īstajā laikā, taču viņa savaldījās un, laipni sniegdama roku, sacīja:

ļļ§§ Tu man patīc, tu esi krietns gans!

Pēc tam viņa ieveda puisi istabā un nolika uz galda ēdienu un dzērienu, taču, kamēr viņš ēda, ragana ieskrēja stallī un samizoja kumeļus ar slotas kātu.

— Vai tad jūs nespējāt izmukt, jūs nepaklausīgie lopi!— viņa pikti kliedza.

—           Mēs aizbēgām desmit jūdžu tālumā^ zviedza kumeļi,

—  bet viņš panāca mūs vilka mugurā un attrieca atkal atpakaļ.

—  Vilka mugurā?— ragana izbrīnīta noteica.— Tas ir kas cits, tad gan mums nepieciešams spēcīgāks līdzeklis.— Un otrā rītā viņa iedeva puisim ceļā līdzi pudeli, gandrīz vai pilnu ar degvīnu. Dzēriens puisim tik ļoti garšoja un tā spirdzināja sirdi, ka viņš iztukšoja pudeli vienā rāvienā, tad noslīga zemē un iemiga zem dzeloņplūmju krūma kā pamiris.

Kad viņš beidzot pamodās, tad pamanīja gan, ka pusdienlaiks jau garām un no viņa kumeļiem atkal vairs nav ne vēsts. Taču šoreiz viņš neprātoja ilgi. «Vakar tev palīdzēja vilks, bet šodien tevi nelaimē jāglābj lācim,» viņš domāja un paberzēja pirkstos lāča spalvu kušķīti. Un lācis jau bija klāt un sacīja:

ļ §7Kas tev noticis, manu puis, kā varu tev palīdzēt?

—  Sameklē manus kumeļus,— puisis atbildēja.

—            Tie ir noskrējuši jau divdesmit jūdžu,— sacīja lācis,

—  bet sēdies vien žigli man mugurā, lai mēs tos panākam.

Ta nu puisis uzkāpa lācim mugurā, un lācis joza tā, ka jātniekam vējā šalca mati, un apstājās tikai tad, kad bija

aizsteidzies kumeļiem priekšā. Pēc tam puisis uzcirta ar trim iemauktiem krustus un, kad kumeļi bija aprimuši, uzlēca mugurā savam kumeļam un, cik ātri vien spēdams — atpakaļ uz pļavu. Bet nespēja sasniegt pļavu agrāk par pusastoņiem, tā ka viņam taisnā ceļā bija jājāj tālāk, lai vēl laikā nokļūtu raganas sētā.

—  Tas nu ir īsts gans,—vecā laipni sacīja, bet būtībā spļāva piķi un zēveli,— nāc vien iekšā un notiesā savas vakariņas.

Un, kad puisis sēdēja istabā un ēda, viņa atkal noskrēja lejā uz stalli un belza kumeļiem ar slotas kātu.

—  Mēs tur nekā nevaram darīt!— sauca kumeļi un sāpēs kliedza.— Kad mēs noskrējām divdesmit jūdzes, viņš panāca mūs lāča mugurā un atkal atdzina atpakaļ.

—   Lāča mugurā?— ragana noteica.— Puisis ir stiprāks par mani. Bet, pagaidi tikai, rīt tu neizspruksi no maniem nagiem.

Otrā dienā ragana iedeva viņam līdzi ceļā pavisam pilnu pudeli degvīna, un puisis vēl pateica raganai paldies par jauko dāvanu. Un, nokļuvis pļavā, viņš izdzēra visu pudeli vienā rāvienā; apgūlies zālē, cieši iemiga un atkal pamodās tikai pēcpusdienā.

— Sasper pērkons! Ja lauva man šodien nepalīdzēs, es droši esmu pazudis!— viņš iztrūcies sauca, steigšus izvilka no kabatas trīs lauvas spalvu kušķīšus un paberzēja pirkstos. Tūlīt lauva bija klāt un sacīja:

—   Nu žigli man mugurā, mēs nedrīkstam zaudēt laiku! Kumeļi jau noskrējuši trīsdesmit jūdzes.

Un, kad puisis bija mugurā, lauva brāzās kā viesuļvētra, mati puisim šalca un sanēja vējā, un, saulei rietot, lauva bija panācis kumeļus un puisis licis tiem apstāties mierā.

—   Tā, nu netaupi piešus un pātagu un triec tos, cik tiem jaudas, tad tu vēl iespēsi nokļūt sētā!— sauca lauva, un puisis rīkojās, kā bija likts, un piecirta piešus tā, ka kumeļam asinis tecēja no cirkšņiem; otru kumeļu viņš vicoja ar pātagu tā, ka driskās vien lidoja pa gaisu, un nokļuva pļavā ceturksni pirms astoņiem. Te nu vairs nebija ko domāt par mieru un atpūtu, viņš dzina kumeļus vēl negantāk, un, kad nozvanīja astoņi,

iedrāzās vārtu ceļā, un vārtu spārni,^ kurus vecā vēra ciet, gandrīz vai būtu nocirtuši viņam papēžus.

_ Tas bija pats pēdējais brīdis!— puisis bez elpas sauca un iegāja mājā, bet vecā aizskrēja pie kumeļiem un tā kaustīja tos ar slotas kātu, ka spētu iežēloties akmens.

_ Mēs tur nekā nevaram darīt, saudzē mūs,— kumeļi lūdzās,— mēs noskrējām trīsdesmit jūdzes, bet viņš panāca mūs lauvas mugurā un steigšus vien atkal atdzina atpakaļ.

To izdzirdusi, ragana mitējās ar sišanu un saīgusi atgriezās istabā, toties tagad uz stalli devās puisis, lai izraudzītos sev zirgu, un viņu pavadīja raganas mazā meitiņa. Stallī dīžājās daudz zirgu, cits par citu skaistāks. Bet pašā staļļa dibenā kādā īpašā steliņģī stāvēja kalsns sirmis garām kājām.

—            Rau, manas mātes jājamzirgs,— mazā meitene teica,

—  tas skrien tik ātri kā vējš.— Ar to puisim bija gana, viņš atkal iegāja pie vecās raganas.

Otrā rītā ragana sacīja:

' — Nu, puis, kuru zirgu tu gribi kā algu par ganīšanu?

—   To sirmi mazajā steliņģī,— puisis atteica.

—   Ak, ko tu ar to iesāksi, to nav vērts ņemt līdzi! Paskaties taču, cik tas ir kaulains un netīrs. Nē, es nevaru tevi laist prom ar šo zirgu, ļaudis trīs gar mani mēles, ja es došu par algu tev šitādu zirgu!

Puisis tomēr neatkāpās no savas iegribas, un tā nu vecajai raganai gribot negribot nācās samierināties. Taču, kad zirgs bija izvests no staļļa, viņa ātri sadabūja urbi un izurba sirmim visos četros pakavos caurumus, pēc tam paņēma cauruli un izsūca no kauliem visas smadzenes un salika māla podā. Tad, pagrābusi smiltis, viņa sajauca tās ar smadzenēm un izcepa rausi. To viņa vēlāk iebāza puisim azotē, lai pa ceļ^m būtu ko ēst un viņš neciestu badu. To padarījusi, ragana izveda no staļļa divpadsmit jērus, sasēja tiem ar saiti pakaļkājas un pārkarināja tos sirmim pār muguru.

—  Te ir tava alga,— viņa sacīja, un puisis, pateicis ardievas, blakus sirmim izgāja pa vārtiem. Sēsties zirgam mugurā viņš negribēja, jo tas kāpa tik stīvi un rādījās tik vārgs, it kā tam drīz vien būtu jāizlaiž gars. Viņu izbrīnīja arī tas, ka sirmis bez mitas laida mēli viņam azotē.

—   Ko tu kāro, sirmīt?-^ puisis līdzjūtīgi vaicāja.

Te nu sirmis ierunājās un sacīja:

—   Man kārojas rausis; vecā ragana ar cauruli izsūca no maniem kauliem visas smadzenes pa caurumu pakavos, sajauca tās ar miltiem un izcepa rausi.

—   Ed nost,— puisis sacīja,— tas jau tev pienākas pēc taisnības.

Un, kad sirmis bija apēdis rausi, vecie spēki atkal atgriezās kaulos, un puisis uzlēca zirgam mugurā, kas aizjoņoja lieliem sojiem. Necik ilgi, un viņi nokļuva mežā, bet pēc īsa brītiņa divpadsmit vilki, par kuriem bija ieminējies vecais mednieks, metās viņiem paka). Puisis žigli pārgrieza ar savu aso nazi saiti pušu, un divpadsmit jēri novēlās uz ceļa, bet divpadsmit vilki sakampa tos un nomaitājuši aprija. Kad vilki bija apēduši jērus, sirmis bija jau tik tālu, ka raganas varai bija beigas, tātad nu puisis bija sirmi ar veselu ādu nogādājis drošībā, kur vilki to vairs nevarēja aiztikt.

Tagad puisis ātri vien posās uz mednieku namiņu. Apturējis zirgu pie durvju stenderes, viņš ieskrēja iekšā, izveda ārā princesi un uzsēdināja sev priekšā zirga mugurā, pēc tam uzlēca zirgā pats un laida sirmi tādos aulos, kādi vien zirgam bija pa spēkam. Kad puisis bija prom, trīskājainais sirmis atkal, tāpat kā toreiz, sacēla briesmīgu troksni un neapklusa tikmēr, kamēr pieskrēja vecais burvis un pajautāja:

.—Kāpēc tu tik ļoti kliedz? Kas tad ir noticis?

—   Še atkal bija tas puisis un nolaupīja princesi,— atteica trīskājainais sirmis.

!t r-Vai viņi jau tālu?

—    Nē, tālu viņi vēl nav tikuši, gan mēs viņus panāksim, sēdies tikai man mugurā!

Tā nu burvis sēdās mugurā trīskājainajam sirmim un auļoja pakaļ puisim.

. __ Sirmīt, skrien, manu sirmīt, skrien!— puisis mudināja, ieraudzījis burvi, tomēr sirmis nevis skrēja, bet mierīgi gāja soļos; tas nebija nekāds brīnums, ka vecais mednieks viņus panāca.

—    Laupītāj ļH viņš uzsauca puisim,— vai es tev neteicu, ka tu nedrīksti vairs ne reizi uzdrošināties nolaupīt princesi; tagad lai mans sirmis samīda tevi ar pakaviem!

Kamēr viņš tā runāja, četrkājainais sirmis trīskājim uzsauca:

—  Māšuk, met viņu zemē!

Tā nu trīskājainais sirmis nosvieda veco pesteļnieku zemē, un četrkājainais tā cirta ar pakavu, ka burvis netika vairs uz kājām.

Pēc tā notikuma puisis uzsēdināja princesi mugurā trīskājainajam sirmim, bet pats palika sēdām, kur pirmīt, un viņi kopā jāja uz karaļvalsti, kurā princeses tēvs bija par karali. Tas gan bija liels prieks, kad viņš atkal ieraudzīja savu vienīgo meitu, un, izdzirdīs, ka puisis ir viņas atbrīvotājs, karalis meitu tūlīt pat atdeva viņam par sievu, un tika svinētas ļoti greznas un lepnas kāzas. Drīz pēc tam vecais karalis nomira, un nabaga cūku gans k]uva par karali viņa vietā un valdīja pār saviem pavalstniekiem taisnīgi un godīgi. Kādu dienu viņam prātā iekrita abi sirmji, un viņš nogāja uz stalli, kur mitinājās zirgi.

Te nu četrkājainais sirmis viņam sacīja:

— Es ar savu māsiņu tev esmu palīdzējis, tagad palīdzi arī mums! Izvelc zobenu un nocērt mums galvas!

— Nekā nebija! Jūs esat man pārāk mīļi, un draugiem tāda maksa nepienākas!— atteica jaunais karalis.

— Ja tu mums nepaklausīsi,— sacīja sirmis,— tad mūsu dēļ pār tavu galvu nāks nelaime pēc nelaimes.

Tas nu jaunajam karalim arī nebija pa prātam, tāpēc viņš izvilka no maksts šķēpu un nocirta abiem sirmjiem galvas. Tikko viņš bija to izdarījis, viņa priekšā stāvēja stalts princis un brīnumskaista princese, kuri pateicās par savu atpestīšanu. Tas pats vecais mednieks, kas jauno karalieni bija ar burvestībām nogādājis augstajā kokā, arī viņus bija pārvērtis par zirgiem. Bet tagad gan viņi, gan visa viņu karaļvalsts bija brīva no burvja varas, un lielie meži, kuros vecais mednieks bija darījis ļaunus darbus, arī bija svabadi no burvestības, un tagad to vietā uzradās pilsētas un ciemi, dzirnavas un ezeri, un princis ar princesi bija visas šās zemes valdnieki. Vēl kādu laiku viņi palika pie sava atpestītāja un viņa sievas, pēc tam gan pārcēlās paši uz savu karaļvalsti. Bet jaunais karalis dzīvoja ar savu sievu laimē un sirdsmierā visu savu dzīvi un, ja viņi nav miruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

PAR KARAĻDĒLU, KAS ESOT BIJIS PAR JAUNU, LAI PRECĒTOS

Reiz dzīvoja karalis, kura pilī bija desmit istabas, tās bija vaļā ikvienam, kas dzīvoja pilī. Tikai vienpadsmitajā istabā drīkstēja spert kāju vienīgi karalis, un atslēgu viņš augu dienu nēsāja kabatā, bet naktī to pabāza zem sava spilvena.

Visa pasaule dega ziņkārē, ko varētu glabāt šī istaba, ja karalis to tik ļoti slēpa no savējo acīm, un jāsaka: visziņkārīgākais bija karaļa dēls.

Galu galā viņš vairs nespēja pretoties kārdinājumam. Naktī, ielavījies tēva guļamistabā, viņš izzaga atslēgu no spilvena apakšas. Tad iededzināja sveci un gāja pie durvīm: iebāza atslēgu slēdzenē, pagrieza to, un durvis atvērās. Pie visām sienām iekšā bija skaistas ģīmetnes, tomēr visskaistākā to vidū — Anglijas princese. Princese bildē bija tik daiļa, ka princi acumirklī sagrāba stipra mīlas kvēle, un viņam nebija vairs citas domas kā vienīgi vēlme apprecēt daiļavu.

Pēdīgi viņš lika otrā dienā visiem karaļvalsts gleznotājiem ierasties tēva pilī un pavēlēja tiem, lai uzglezno bildi, kurā viņš ir kā dzīvs.

Tiklīdz ģīmetne nāca gatava, viņš apgādāja kuģi ar visu nepieciešamo un iedeva savu bildi stūrmanim, lai tas aizvestu to Anglijas karaļa meitai, kas dzīvoja taipus jūras. Viņš lika arī pateikt, ka esot iededzies pret to mīlā un vēlētos to precēt.

Stūrmanis darīja, kā bija pavēlēts: aizveda ģīmetni un pastāstīja karaļmeitai, ko bija licis viņa pavēlnieks.

Bet princese, uzlūkojusi attēlu, skāņi iesmējās un sacīja:

—  Pasaki savam princim, pienapuikam, ka viņš vēl ir par jaunu, lai precētos. Zaļknābjiem būtu jāgaida, līdz nožūst slapjums aiz ausīm!

Stūrmanim ar kaunu un negodu atkal bija jākāpj uz sava kuģa un jāatgriežas mājās.

Kad karaļdēls dzirdēja, kā Anglijā ticis uzņemts viņa sūtnis, viņš, dusmās nobālējis, sauca:

—  Tas gan ir sīvs kodiens! Par to pienapuiku viņa ilgi atcerēsies!

Pēc tam viņš nogāja lejā virtuvē pie sava tēva pavāra un iemācījās pagatavot visizmeklētākos ēdienus tā, lai nevienam kņazam nevajadzētu par viņu kaunēties.

Kad bija visu apguvis, viņš atstāja pili, aizbrauca uz Angliju un pieteicās pie karaļa par pavāru.

Karalis bija īsts gardēdis, un, pamanījis, ka jaunais pavārs ir prasmīgāks meistars, viņš izdzina veco pavāru no pils, tā princis kļuva par Anglijas karaļa virspavāru.

Paveicis savu dienas darbu, jaunais pavārs paņēma arfu un, apsēdies zem karaļmeitas loga, spēlēja un dziedāja; šīs mākslas viņš pieprata tik labi, ai, tik ļoti labi, ka, viņā klausoties, kalpi un kalpones aizmirsa par savu darbu un gājēji uz ielas apstājās, lai veldzētos viņa dziesmās.

Nepagāja it nemaz ilgs laiks, un princese vairs neizturēja, viņai vajadzēja skatīt vaigā brīnumaino spēlmani, lai uzzinātu, kas viņš ir. Kambarsulainis nokāpa lejā un dzīrās aicināt puisi augšā, tomēr tūlīt pat atkal bija atpakaļ un sacīja:

—  Princese, tas ir tikai mūsu jaunais pavārs, kuru jūsu tēvs šajās dienās iecēla par virspavāru.

Taču princeses sirdi tik ļoti bija apmājusi brīnišķā dziedāšana, ka viņa sacīja:

—  Ak, kaut arī pavārs; tāds pats vien cilvēks ir kā pārējie!— Un kambarsulainim pa kaklu pa galvu vajadzēja steigties lejā, lai uzvestu puisi augšā.

Kad nu puisis stāvēja princeses tuvumā, tik brīnumaini spēlēdams arfu un tik lieliski skanēdams savu dziesmu, princese viņu tik ļoti iemīlēja, ka sacīja: gribot viņu precēt.

—            To varētu gan, bet tas nav iespējams,— pavārs sacīja,

—   ja mans pavēlnieks karalis par to izdzirdētu, viņš pakārtu mani.

Princese to saprata, un tāpēc viņa ar pavāru vienojās, ka abi bēgs pāri jūrai, kur būs no sava tēva drošībā.

Drīz tika sameklēts kuģis, un otrā rītā viņi pašā agrumā izbrauca jūrā un kuģoja pa trakojošo jūru trīs dienas un trīs naktis, līdz kļuva saredzama pilsēta, kurā par karali bija prinča tēvs. Tur viņi jūras malā izkāpa krastā, un kuģis brauca tālāk.

Taču no jūrmalas līdz pilsētai vēl bija tāls ceļš, kas viņiem bija jāveic kājām.

—   Meiten,— sacīja pavārs,— tagad tu vairs neesi princese! Mums būs jātaupa katrs grasis. Velc vien nost kurpes un zeķes un teci plikām kājām, lai tev būtu apavi, ko nēsāt svētku dienās.

Princese darīja, kā bija likts. Taču drīz vien maigās kājas bija noberztas uz asajiem oļiem, un viņa vaimanāja un žēlojās, ka nespējot iet tālāk.

—  Tad liecies zālē un gaidi mani,— viņš raupji sacīja.— Es tikām palūkošu, vai nevaru pilsētā tikt par karaļa pavāru.

Pēc neilga laika viņš atgriezās un sacīja:

—   Par pavāru es netieku. Sī vieta ir jau aizņemta, un šīs zemes karalis nesūta prom savus kalpotājus, ja ierodas kāds cits. Bet, lai mums būtu kur palikt, es piepilsētā izīrēju mazu mājiņu; tur tev un man būs vietas diezgan.

Princeses kājas asiņoja, tomēr viņai bija jāiet tālāk, līdz pēdīgi viņi sasniedza mājiņu. Tā bija jauka un tīra — ar virtuvi, istabiņu un kambarīti.

—  Vīriņ,— viņa labā omā sacīja,— te mēs dzīvosim laimīgi un būsim apmierināti.

—   Ak, ko nu, laimīgi un apmierināti,— viņš norūca.— No kā tad mēs dzīvosim? Kaplēt un rakt tu nevari, jo tev savainotas kājas. Es iešu uz mežu un sagriezīšu kārklu klūgas, tad tu varēsi pīt grozus.

Bet, kad viņš atnesa kārklus, cietās klūgas savainoja princeses maigos pirkstiņus, un viņa nebija nekāda pinēja.

—   Tu neesi nekam derīga,— bārās vīrs.— Kājas pušu, rokas sabakstītas, tu nevari ne rakt, ne kaplēt, ne arī pīt grozus! Man tu esi kā nelaime kaklā. Ko gan lai iesāku ar tevi!

Te nu princese aizklāja seju abām rokām, raudādama un vaimanādama viņa sacīja:

—  Ak, pamēģini jel vēl kaut ko citu, es noteikti iemācīšos.

—   Paskatīsimies,— atteica princis un, aizgājis uz pilsētu, nopirka vērpjamo ratiņu. Ar to viņai bija jāvērpj.

Tomēr princese savu mūžu nebija varējusi ciest vērpšanu un nemaz arī nezināja, ar ko lai iesāk. Te nu vīrs bārās un ierādīja viņai šo māku. Tomēr cietā dzija dziļi griezās pirkstos, kurus bija sabakstījušas kārklu klūgas, un viņa nekādi nespēja pārvarēt sāpes.

— Vai es tev neteicu,— princis tai uzbrēca,— nauda atkal ir izmesta veltīgi Ne tu proti kaplēt, ne rakt, ne grozus pīt, ne arī vērpt! Tagad sēdi aizkrāsnē un ļauj man tevi aprūpēt!

Viņš paņēma pār plecu cirvi un izlikās, it kā dotos uz mežu sacirst malkas šķilas. Tomēr īstenībā viņš aizlavījās uz sava tēva pili. Vakarā, atgriezies no turienes, viņš iedeva princesei vienu dālderi, it kā to būtu nopelnījis pa dienu.

Tā karaļdēls rīkojās veselu nedēļu, un karaļmeita bija pārmēram priecīga, ka sestdien kabatā atradās seši spoži cieti dālderi. Tādā vīzē bija izkūpējis gan viņas lepnums, gan augsprātība.

Tomēr puisis klusībā domāja: «Vēl viņa nav sodīta diezgan; tie vārdi par pienapuiku, zaļknābi un to, ka man slapjš aiz ausīm, tik viegli nav piedodami.»

Tāpēc pirmdien viņš sacīja:

—  Sieva, mums tagad ir krietna kaudzīte skanošā, vari sākt likt lietā. Es sapirkšu podus, tad tu varēsi tos nest uz tirgu.

ļ — Vīriņ, to es darīšu labprāt,— viņa līksmi atsaucās, jo ļoti gribēja izpatikt savam vīram.

Tā nu princis aizgāja uz pilsētu un, nopircis par sešiem dālderiem podus, sakarināja tos būdiņā pie tirgus. Tad viņš lika izziņot šīs pilsētas tirgoņiem, lai viņi nākamajā dienā nopērk no podu pārdevējas par krietnu samaksu visus krāmus, ja ne, tad viņš tiem parādīšot, ko nozīmē karaļdēls.

Otrdien princese agri no rīta ieradās tirgū un ļaudis kā traki plēsās ap viņas podiem, ta ka viņa pēc īsa brīža visu bija pārdevusi un varēja vērt ciet pārdotavu. Viņa priecīga iesteidzās mājiņā un pastāstīja par to savam vīram. Vīrs sacīja:

—  Mēs iepirksim jaunus traukus, rīt ieņem to pašu vietu! Varbūt, ka mēs reiz tiksim uz zaļa zara.

Trauki bija iegādāti. Bet, kad princese otrā dienā bija atvērusi pārdotavu un izlikusi savu preci, viņa gaidīja, vai traka palikdama, tomēr nerādījās neviens pircējs. Pēdīgi tuvojās kāda grezna kariete, kučieris dzina savus zirgus taisni virsū tirgus būdai, un trauki pajuka sīkās drumslās, tā ka nepalika vairs pāri neviena vesela poda.

—   Ak, mans labais kungs,—viņa kliedza,—apžēlojieties jel par nabaga sievieti!

Taču smalkais kungs, kas sēdēja karietē, nebija neviens cits kā pats princis; neliekdamies ne zinis par viņas klaigām, viņš aizjoņoja garām, neatmetis ne graša par visu šo kaitējumu.

—  Tas tev par to pienapuiku!— viņš sacīja.

Kad princese nokļuva mājiņā, viņas vīrs bija jau priekšā un bārās, izdzirdējis par sievas neveiksmi.

—  Rakšanai un kaplēšanai, vērpšanai un pīšanai tu neesi derīga! Un, kad nu esmu noticējis tavai veiksmei, otrā dienā visas cerības atkal vējā. Ko mēs tagad iesāksim! Laime, ka man kabatā vēl daži graši! Par tiem es nopirkšu alu un degvīnu, desu un šķiņķi, maizi un smalkmaizītes, un tu ierīkosi še mežā krogu.

Princese bija ar mieru, un viņas vīrs sagādāja, kas nepieciešams. Tajā pašā laikā viņš pavēlēja sava tēva kareivjiem, lai viņi vakarā neiet uz krogu, bet gan dodas uz mežu un šajā mājiņā paēd vakariņas.

Tā nu vakarā kareivis pēc kareivja gāja prom uz mežu, un karaļmeitai darba bija pilnas rokas, kamēr iespēja visus apkalpot: viņa nepaguva ne apskatīties, kad bija izpārdoti visi krājumi. Brīdi, kad viņa nolika vīram uz galda cietos dālderus, acis viņai spīdēt spīdēja.

Bet princis domāja: «Par to zaļknābi tu vēl neesi sodīta diezgan,»— un viņš lika, lai viņa sapērk rītam jaunus krājumus.

Turpretī kareivji šoreiz saņēma rīkojumu, lai nekādā gadījumā sievai nesamaksā par to, ko baudījuši; un, ja viņa kļūs pikta, lai sasit visu gabalu gabalos, tikai viņai pašai neviens nedrīkst piedurt ne pirkstiņa.

Kareivji rīkojās, kā pavēlēts, un vakarā princese bija tik nabaga kā nekad savā mūžā. Un, kad viņa pastāstīja vīram par savu nelaimi, tas negribēja par viņu vairs neko zināt. Tomēr viņa lūdzās un raudāja tik ilgi, līdz vīrs viņai apsolīja, ka sagādās iespēju pamēģināt vēl — pašu pēdējo reizi. Pilī esot atbrīvojusies kalpones vieta virtuvē, un virspavārs došot to viņai. Bet lai sieva atceroties viņu un piesienot ap vidu podiņu, kurā saliktu labos kumosiņus, kas paliek bļodās. Un arī to sieva viņam apsolīja.

Kad nu sieva bija aizvadījusi pirmo dienu pilī un vakarā gribēja nest savu podiņu vīram uz mežu, viņai nācās iet garām lielajai zālei; zāles durvis bija drusciņ pavērtas, un viņa uzmeta skatienu, kā smalki ģērbtie galminieki griežas dejā.

Tajā pašā mirklī viņai tuvojās karaļdēls un aicināja viņu uz deju. Viņa to negribēja, jo viņai bija tik sliktas drānas mugurā un zem tām bija piesiets arī podiņš ap vidu. Tomēr nekas nelīdzēja, bija vien jādejo, un, tā dejojot, karaļdēls atraisīja pušķi lentei, kura saturēja podiņu, kas izkrita zemē un saplīsa gabalu gabalos, tā ka visi cepeša kumosi un klimpas aizripoja pa grīdu. Princese nosarka aiz kauna no galvas līdz kājām un vislabprātāk būtu ielīdusi vai zemē. Viņa izraisījās no prinča rokām un izskrēja no zāles.

Taču princis apmeta ap pleciem novalkātu mēteli un, panācis viņu uz kāpnēm, izlikās, it kā būtu gaidījis viņu pilī.

—  Virspavārs man ir labs draugs,— viņš sacīja.— Nāc; paslēpies šajā kambarītī! Kad satumsīs un viesi būs prom, nozudīsim aiz trejdeviņiem kalniem, jo te mums vairs nav palikšanas.

To teicis, princis ieveda viņu greznā guļamistabā. Bet viņa ne redzēja ko, ne dzirdēja. Nogurusi un vārga princese iekrita dziļā miegā un neatmodās arī tad, kad viņas gultu apspīdēja gaišā rīta saule.

$0Tagad gan viņa ticēs, ka man vairs nav slapjš aiz ausīm,— puisis smējās un sūtīja kambarsulaini pie savas sievas, lai tas viņu pamodina un ietērpj krāšņās drānās, kā jau tas pieklājas karalienei. Un, kaut arī viņa paļāvās notiekošajam, tomēr jutās tā, it kā viss norisinātos sapnī.

Bet, kad pēc tam ienāca princis rrr. ar zelta zvaigsni uz krūtīm — un ieslēdza viņu savās skavās, viņa sāka raudāt un sacīja:

—   Ak, ko jūs vēlaties no manis? Esmu tikai nabadzīte un vienkārša vīra sieva!

Bet princis uzsita viņai uz pleca un atbildēja:

—   Nē, taču, es esmu tas pats pavārs. Tu būtu varējusi aiztaupīt sev vienu otru bēdu, ja nebūtu bijusi tik uzpūtīga un iedomīga pret manu sūtni.

To izdzirdusi, princese kļuva pārmēram līksma un uzspieda savam vīram skūpstu; tika sarīkota lepna maltīte un no jauna svinētas kāzas.

Kas tās bija par lepnām kāzāml Tas droši zināms, jo es pats biju klāt un palīdzēju celt galdā cienastu. Man iedeva kurpes, kas bija no stikla, un tērps, kuru dabūju, bija no dzēšpapīra, bet galvā man uzlika platmali no sviesta. Taču es pārāk daudz sadzēros smalkā vīna, un man kjuva tik draņķīgi ap dūšu, ka es uzgrūdos slieksnim, un manas kurpes — klinkš!— pušu bija! Bailēs ieskrēju virtuvē, lai palūkotu, kur cepetis, bet pretī man plūda garaiņi un izkausēja manu platmali. Nu es jutos kā cepeškrāsnī un izskrēju laukā, lai atvēsinātos; tur gāza lietus; manas drānas izjuka, un es, gluži kails, ar kaunu un negodu tiku izdzīts no karaļpils. Nu man bija ilgi jāstrādā, kamēr sakrāju tik daudz, ka varēju ļaudīm rādīties acīs.

DRAKONS

Reiz dzīvoja mednieks, kuram bija sieva un daudz bērnu, bet iztika — gaužām liesa. Saimniekošana bija rūpju pilna, un viņš ar visu sirdi pats būtu padarījis visus vīrieša darbus gan mājās, gan uz lauka, ja vien būtu bijusi īsta veiksme, tomēr viņam, kaut arī rocība bija maza, gribi vai negribi nācās turēt kalpu. Medībās gāja kā jau medībās, šodien smaidīja veiksme, bet rīt tā atkal pagrieza muguru, un, noskraidījies visu dienu gluži bez spēka, vīrs bieži vien vakarā devās mājās tukšu tarbu.

Netālu no mājas bija varen augsts kalns, kurā viņš mīļu prātu medīja visbiežāk, jo zvēru tur bija visvairāk. Kādudien viņš šajā kalnā dzenāja zvērus un takas taipusē ieraudzīja guļam kādu cilvēku. Suns metās klāt un, skaļi riedams, tik nīgri lēkāja apkārt guļošajam, it kā gribētu to saplosīt gabalos. Mednieks gandrīz vai nespēja suni savaldīt, viņam Šķita visai dīvaini, ka suns, kas citkārt nevienam nekaitēja, tādā niknumā aprēja šo cilvēku. Kamēr suns rēja, cilvēks drusciņ paslēiās sēdus un sacīja medniekam;

Esi jel tik labs un pārdod man šo suni.

Nē,— atteica mednieks,— šis suns nepieciešams man

pašam, es nevaru to atdot tev. Bet man mājās ir vēl viens, vari dabūt to, ja tev tā gribas.

Esmu ar mieru,— sacīja cilvēks,— bet pārdod gan man

to otru. Rīt tieši šajā pašā laikā tev jāatved tas šurp, tad nolīgsim cenu. Vai dzirdēji, tieši šajā pašā laikā!

Mednieks apsolīja un pēc tam devās ar suni prom un vēl brīdi pamedīja kalnā. Viņš nenieka nenomedīja, meta skraidīšanai mieru un posās mājup. Pārradies viņš vispirms gāja apsveicināties ar sievu un pastāstīja viņai, ka esot iztirgojis suni, kuru vēl ne reizi nav ņēmis līdzi medībās. Mednieka sieva par to nopriecājās un teica:

—         Varēji atstāt viņam arī otru, gudrāk būtu, ja mēs savu maizi dotu nevis suņiem, bet bērniem.

Otrā dienā, kad tuvojās noliktais laiks, mednieks teica:

—         Tagad mums abiem ar suni jāiet, šis cilvēks nevarot gaidīt, citādi darījums izjuks.

Viņš pasauca suni, kuru bija apsolījis vīram, un gribēja iet. Te pie viņa pieskrēja trīspadsmitgadīgā meitiņa un iesaucās:

— Ai, tēt, ņem arī mani līdzi!

—          Bet kāpēc tu tieši šodien gribi nākt līdzi?— mednieks jautāja.

Meitene nezinaja, ko atbildēt, tomēr nemitēja lūgties. Tikām bija pienākusi arī mednieka sieva un piepalīdzēja meitai, tā ka tēvs pēdīgi piekrita un ļāva meitenei nākt līdzi.

Viņi aizgāja uz kalnu un nonāca pie taciņas, kuras malā vakar bija gulējis vīrs. Bet šodien tai vietā gulēja nevaldāms drakons, medniekam kļuva baisi, un viņš mirklī noprata, ka ar cilvēku, kuru vakar aprēja suns, nav lāga būšana. Paņēmis savu meitiņu aiz rokas, viņš sacīja:

—          Ei, griežamies atpakaļ! Man jau vakar ar to cilvēku bija aizķeršanās, un šodien viņa vietā guļ drakons.

Arī meitene baiļojās, labprāt padeva roku, un abi grasījās iet prom.

Tai brīdī pūķis sakustējās, pašāvās uz meitenes pusi, ar asti apvijās ap viņas augumu un nozuda kalna iekšienē. Mednieks, no bailēm gluži stings, noskatījās pakaļ nezvēram. Tagad viņš

nožēloja, ka nebija paņēmis līdzi plinti: ja viņam būtu bijis ierocis, pūķis tomēr nebūtu izsprucis veselu ādu. Ar skatīšanos vien nebija nekas līdzams, un medniekam galu galā nācās doties uz māju pusi, lai pārnestu bēdīgo vēsti. Kad viņš izbiedētu seju pārradās mājās un sastapas ar sievu, tā tūlīt noprasīja:

I— Kur tu liki skuķi, ja viņa nav atnākusi atpakaļ?

Medniekam saskrēja asaras acīs, un viņš raudādams izstāstīja, kas bija noticis. Mednieka sieva traki izbijās, vaimanādama skrēja pa māju te iekšā, te ārā un vienā laidā atkārtoja:

—   Mēs esam devuši bērnam par maz svētības, citādi tam nevarētu gadīties tāds ļaunums.

Otrā dienā mednieks atkal aizgāja uz kalnu, cauru dienu klejoja no vienas malas līdz otrai, no pakājes līdz virsotnei, gribēdams atrast sava bērna pēdas. Bet neatrada ne tērpa drisku, un vakarā gluži tukšā viņam nācās atkal soļot mājup. Tomēr viņš nezaudēja cerību un vēl itin daudzas reizes aizklīda uz kalnu un izlodāja visus nostūrus un alas, un arī medību reizēs domāja par savu meitu. Bet meklēšanai nebija nekādu sekmju, septiņus gadus viņš nebija atradis ne sīkāko pēdas nospiedumu.

Pēc šiem septiņiem gadiem reiz mednieks ar savu kalpu bija kalnā medībās. Te viņi ieraudzīja, ka garām aizjož itin brangs zvērs, un dzinās pakaļ, domādami drīz vien to dabūt rokā. Zvērs tomēr allaž turējās tieši tādā atstatumā, kādā nebija iespējams notēmēt, tomēr no viņu redzesloka neizgaisa. Viņi domāja: medījums vēl šodien jādabū rokā, lai iet kā iedams. Tā nu abi velti sekoja tam ilgu laiku un nepamanīja, ka iestājas krēsla. Tikai, uznākot melnai naktij, viņi apstājās, un mednieks kalpam sacīja:

—    Tagad gan esam smuki aizkavējušies, ir jau nakts, un mēs vairs netiksim mājās.

—       Man vienalga,— kalps atbildēja,— nav taču auksts, mēs uz zemes varam gulēt tikpat labi kā gultā.

—       Nē,— sacīja mednieks,— es negulēšu še, uz zemes, šodien taču aprit tieši septiņi gadi, kopš pūķis aiznesa manu meitiņu, un, ja mēs gulētu uz zemes, iespējams, arī

mums drakons vai kāds cits plēsoņa uzbrūk un saplosa mūs gabalos.

—   Drusku pagaidi,— kalps atteica — es uzkāpšu kokā un palūkošu, vai tuvumā nav kāds miteklis.

Te nu mednieks pasmējās par viņu un sacīja:

—   Nieki, miteklis te,tuvumā! Es taču pazīstu visu kalnu no virsotnes līdz pakājei un skaidri zinu, ka šajā apkārtnē nav nevienas mājas.

Tomēr kalps nelikās mierā, uzkāpa kokā un vērās uz visām pusēm.

—   Redzi,— viņš piepeši iesaucās,— tieši mazdrusciņ augšup virs mums es redzu gaismiņu, tur noteikti ir māja, kurā mēs varam pārlaist nakti.

Medniekam tas likās dīvaini, jo viņš pārāk labi zināja, ka visā apkārtnē nedzīvo neviens cilvēks. Kalps knaši norāpās no koka un sacīja:

—   Kāpsim augšā, kur spīd gaisma, un paskatīsimies, vai turienes ļaudis nedos naktsmītni.

Mednieks nejuta drosmi doties līdzi, bet, tā kā kalps neatlaidās un viņu izsmēja, viņš beidzot bija ar mieru, un viņi abi kāpa kalnā. Necik ilgi, un caur zariem pamirdzēja gluži spoža gaismiņa. Mednieks tagad no tiesas redzēja, ka kalpam bijusi taisnība. Tikai viņam kļuva vēl jo baismīgāk, jo viņš skaidri zināja, ka šeit citkārt nekad nav bijusi māja, un bailes auga augumā, kad, paspēruši dažus soļus, viņi ieraudzīja priekšā paceļamies brīnišķīgu pili, no kuras pretī plūda gaisma. Kalps palika stāvam un sacīja:

—   Tagad tu redzi, kuram no mums ir taisnība. Es uzreiz nodomāju: ja no kalna spīd gaisma, tai vietā jābūt arī mājai. Iesim augšā un palūgsim pajumti!

Mednieks negribēja to darīt, sacīdams:

— Es šai vietā esmu bijis bieži — ne vienu vien reizi, bet te savu mūžu nav stāvējusi pils. Tici man, te nav nekā laba. Griezīsimies atpakaļ un pārnakšņosim kokā.

Kalps nebija noturams un sacīja: viņš reizīti ieiešot, lai būtu kas būdams. «Tad man laikam arī jāiet līdzi,» mednieks nodomāja jun kopā ar kalpu uzkāpa pie pils durvīm. Viņi iegāja iekšā, kalps — braši pa priekšu, bet mednieks bailīgi nopakaļ.

Pretī viņiem iznāca brīnumdaiļa jaunava un jautāja, ko viņi vēlas. Kalps ierunājās, sacīdams:

—    Mežā uznāca nakts, un mēs netiekam mājās. Vai drīkstētu lūgt naktsmājas?

—   Ak jā,—atteica jaunava,—jūs varat palikt pa nakti, tikai teikšu vienu: jums nav atļauts ne šausmināties, ne baidīties.

—   Ja tas ir viss,— sacīja kalps,— tad laikam gan varam pārlaist še nakti, jo mēs it nemaz nešausmināmiem un nebaidāmies.

To nu kalps laikam varēja teikt par sevi, jo mednieks aiz muguras domāja pavisam citādi, kaut gan tagad nevēra vaļā muti un padevās liktenim.

Jaunava uzveda abus augšā kādā istabā. Viņa lika apsēsties, iegāja virtuvē un atnesa cienastu. Abiem diviem bija laba ēstgriba, un viņiem neuzmācās ne mazākās šausmiņas. Kamēr viņi ēda, jaunava atnesa skutulu un nolikā istabā uz grīdas. Pēc tam viņa gāja pēc ūdens un nesa ūdeni tik ilgi, kamēr b]oda bija pilna. Tie abi nezināja, ko tas viss nozīmē, un mednieks vēl arvien klusībā baiļojās. Te piepeši pa durvīm ielocījās atbaidošs drakons un iegāzās skutulā tā, ka augstu gaisā uzvirmoja ūdens šļakatas. Tagad mednieka bailes auga augumā, jo, cik viņš varēja aptvert, tas bija tas pats pūķis, kas pirms septiņiem gadiem bija viņam nolaupījis meitu. Tagad jaunava piegāja pie bļodas un čakli sāka mazgāt drakonu. Jo ilgāk viņa mazgāja, jo sarkanāks kļuva ūdens, pēdīgi tas bija tik sarkans, it kā traukā būtu tīras asinis. Te nu abiem pie galda bija stipri jāsaņem sevi rokās, lai sirds nesāktu drebēt kā jēra ļipa.

Nomazgājusi drakonu tīru, jaunava palīdzēja izkāpt tam no bļodas. Tas uzsāka valodas un teica:

—   Jaunava, vai tu vēlētos precēties ar mani?

—   Nē,— viņa atteica,— to es nevaru, tu tak esi pūķis, bet es esmu cilvēks.

Drakons jautāja no jauna:

—   Jaunava, vai tu precētos ar mani?

Bet viņa atkal atbildēja:

—   Nē, to es nevaru, tu esi pūķis, bet es esmu cilvēks.

Te nu drakons jautāja trešoreiz:

— Jaunava, vai tad tu nepavisam nevēlies ar mani precēties? … .

ļpj jaunava vairs nespeja viņu atraidīt: viņa apžēlojās par

drakonu un sacīja:

— Tā kā tu neatlaidies, es laikam būšu ar mieru. Esmu mazgājusi tevi septiņus gadus un nu laikam drīkstēšu vēl kādu brīdi mazgāt.

Tikko viņa bija to izteikusi, drakons nozuda, un tā vietā stāvēja brlnumdaiļš jauneklis, līgavainis, kas lūdza viņas roku un sacīja:

—  Tagad tu esi mani atpestījusi, pateicībā par to es tiešām ņemšu tevi par sievu un sagādāšu tev patīkamu dzīvi. Pilī mums pietiekami daudz visādu mantu, un arī pati pils nebūs vairs burvju varā, kā tas bija iepriekš.

Pēc tam viņš pieveda jaunavu pie mednieka un jautāja:

—  Vai tu šo te pazīsti?

—  Kā lai es viņu pazītu?— sacīja mednieks.

—  Apskati viņu labi,— jauneklis teica,— un pasaki, vai viņa nav tava meita? Septiņus gadus pirms viņas nākšanas pasaulē es jau biju izdzīts. Man bija jāgaida trīspadsmit gadu, kamēr atvedu viņu uz savu pili, un septiņus gadus viņai bija mani jāmazgā katru dienu. Tagad burvestība ir lauzta un es ņemšu viņu par sievu. Nu jums visiem vairs nebūs posta dienu, un, ja tev būtu pat vairāk bērnu nekā patlaban, man mantas laikam gan pietiktu, lai aprūpētu tos visus.

To dzirdot, mednieks bija pagalam apjucis: te viņš uzlūkoja jaunavu, te jaunekli un nespēja noticēt, ka daiļava varētu būt viņa meita un tas otrs viņa nākamais znots. Kaut arī viņš negribēja ticēt savām acīm, tomēr viņam bija jāatzīst, ka viņa priekšā patiesi stāv viņa meita, un, kāpēc lai viņš neticētu jauneklim, to viņš arī nezināja. Aiz prieka viņš nesaprata, ko darīt, un, pielēcis kājās, apkampa abus un nevarēja beigt pateikties, ka visam tik labas beigas.

Otrā dienā viņi visi kopā gāja uz mednieka māju, stādījās priekšā mednieka sievai un izstāstīja visu, kas noticis. Sievu pārņēma prieks, un viņa steigšus vien sāka rīkot svinības. Kad viss bija sarīkots, tika svinētas ļoti greznas kāzas, no šā brīža abiem meitas vecākiem pie sava znota bija pati dāsnākā dzīve, un visi dzīvoja saticībā līdz mūža galam.

LABSIRDĪGA VIRĒJA

Reiz dzīvoja aitu gans, kas diendienā ganīja savas aitas kādā pļavā pie apburta meža, kurā viņš nekad neuzdrīkstējās spert kāju. Kādu dienu viņam bija izdzisusi pīpe un viņš gribēja likt lietā savu ieroci, lai tiktu pie uguns, tomēr atklāja, ka pazaudējis to. Tieši tobrīd viņš ieraudzīja, ka viss mežā ir vienās liesmās. Skriet uz māju gans nevarēja, taču uguns bija nepieciešama, tāpēc viņš saņēma dūšu un devās uz ugunsgrēka pusi, lai aizdedzinātu savu pīpi. Viņš vēl nebija sasniedzis mežu, kad pavisam tuvu izdzirda saucam sevi vārdā. Gans apstājās un palūkojās visapkārt: sauciens atskanēja vēlreiz, tomēr neviens nebija redzams. Pēdīgi, atskanot saucienam trešo reizi, viņš turpat uz zemes ieraudzīja lielu čūsku, kura līda šurp no ugunsgrēka puses; tā ierunājās, sacīdama, ka darīšot ganu laimīgu uz visu mūžu, ja viņš došoties tai līdzi uz mežu. Aitu gans piekrita, jo bija nabadzīgs puisis. Rāpulis nu līda pa priekšu taisnā ceļā uz mežu; uguns bija izgaisusi: tā bija bijusi tikai malduguns, lai viņu pievilinātu. Ceļš veda arvien dziļāk meža audzē, pēdīgi čūska apstājās pie lazdu krūma un lika aitu ganam nolauzt rīksti. Kad viņš to bija izdarījis, čūska atkal līda tālāk, un mežs tapa arvien biezāks un tumšāks. Tā viņi nonāca vēl pie diviem lazdu krūmiem. Pie katra krūma čūska lika ganam apstāties un nolauzt pa rīkstei, un katru rīksti viņam vajadzēja iezīmēt, lai nesajauktu to ar pārējām. Kad nu mežs galu galā bija tik biezs, ka gandrīz vairs nebija iespējams izspraukties cauri, un aitu gans bija tik paguris, ka nevarēja pavilkt kājas, viņi atradas pie augstas pils ar varen lieliem, stipriem vārtiem. Čūska lika uzšaut pa tiem ar pirmo rīkstīti, un vārti tūliņ atspraga vaļā. Pa garu, tumšu eju viņi nonāca pagalmā, kurā atradas otra pils ar citiem vēl stiprākiem vārtiem. Ganam bija jāuzšauj ar otru rīksti, un abi pa tumšu eju atkal nonāca skaistā pagalmā, kurā atradās pils ar stipriem jo stipriem vārtiem. Tie viņiem bija jāatdara ar trešo rīksti. Tagad čūska veda viņu pa kāpnēm te augšā, te lejā, līdz viņi nonāca brīnumskaistā istabā.

— Tava laime ir izkalta pa pusei,— čūska sacīja.— Lai to izkaltu pilnībā, tev septiņus gadus jāpaliek šajā kambarī, un tu nedrīksti iziet aiz durvīm. Uz sava galda tu aizvien atradīsi visu, ko vien vēlēsies un kas tev būs nepieciešams. Ēdiena trauki un viss nevajadzīgais tev jāizmet ārā pa logu, bet pakaļ skatīties tu nedrīksti — lai paliek kur palikdams.

To pateikusi, čūska izlocījās pa durvīm, un aitu ganam atlika tikai vēlēties — viss galds tūliņ vai lūza no ēdieniem un dzērieniem. Viņš ēda un dzēra, cik vien lien, un pēc tam izmeta traukus pa logu, nenieka nebēdādams, kur tie nokrīt. Tā viņš dzīvoja gandrīz trīs gadus, līdz, lielas garlaicības mākts, nezināja vairs kur dēties. Viņš sāka prātot, ka zem viņa loga laikam tagad vajagot būt varen lielai kaudzei saplēstu trauku. Pēdīgi viņš nespēja vairs valdīties un, kad atkal bija nometis lejā kādus šķīvjus, izliecās pa logu un pavērās lejā. Tur, protams, viņš ieraudzīja nevis šķīvju šķembu kaudzi, bet gan pilnu pagalmu lielu dzīvnieku, citu par citu briesmīgākus, un tie, sagrābuši mutēs, stiepa prom viņa šķīvjus un bļodiņas. Viņš ātri aizvēra logu, taču pie durvīm jau atskanēja klauvējiens, un, kaut arī viņš kavējās sacīt «iekšā!», čūska tomēr bija klāt un, loti noskaitusies, sacīja: viņš tagad varot izvēlēties —vai nu uz vietas iet nāvē, vai arī sākt septiņus gadus vēlreiz no jauna. Viņš aiz bailēm mīļuprāt to apsolīja, priecīgi nodomādams, ka paliks tomēr pie dzīvības. Tā kā puisis tagad zināja, kas notiek ar traukiem, viņam vairs neuzmācās kārdinājums palūkoties ārā pa logu, un tā viņš izturēja šos septiņus gadus godam. Kad laiks bija aizritējis, pie durvīm no jauna atskanēja klauvējiens.

—   Iekšā!— viņš šoreiz drosmīgi iesaucās.

Durvis atvērās, istabā ienāca karalis ar zelta kroni un visu savu svītu — galminiekiem. Tie bija kādreizējie briesmīgie zvēri, kas bija savākuši izmestos traukus. Tagad tie bija tikuši vaļā no burvestības. Galminieki nevarēja vien beigt viņam pateikties, toties karalis sacīja:

—  Tagad vari izvēlēties vienu no trim mantām, kura tev kārojas. Ko tu gribi — zelta kreklu, dzelzs zobenu vai zelta kroni?

—   Dzelzs zobenu!— iesaucās aitu gans, un karalis sacīja:

—Nu ir labums gan tev, gan man. Ja tu būtu pieprasījis kroni, tu būtu kļuvis par karali manā vietā; būtu iegribējies kreklu, no tā it nekāds labums nebūtu mums abiem. Toties zobens ir padarījis tevi par neuzvaramu, un es iecefu tevi par savu galveno ģenerāli.

Labs ģenerālis karalim bija īstā reizē, jo nepagāja ne dieniņa, kopš viņš bija tapis brīvs, kad kaimiņu karalis pieteica karu. Tomēr tas nāca pašam kaimiņu karalim par ļaunu: lai cik kareivju viņš sūtīja kaujā, aitu gans sakāva ar savu burvju zobenu itin visus. Bet svešajam karalim bija ļoti gudra meita kurai viņš izsūdzēja savas bēdas, un meitene sacīja, lai ļaujot rīkoties viņai, gan jau viņa tikšot galā. Tiklīdz satumsa meitene aizskrēja uz ienaidnieka nometni, kur karaļa kareivji saņēma viņu gūstā, un, kad viņa tika aizvesta pie galvenā ģenerāļa, tas acumirklī viņā tik ļoti iemīlējās, ka nelaida viņu vairs prom un ieveda savā teltī. Bet naktī, kad ģenerālis gulēja, nelāgā princese piecēlās, paņēma viņa zobenu, kas karājās teltī pie sienas, un aiznesa savam tēvam. Otrā dienā tika sakauts viss aitu gana karaspēks, bet pats gans sagūstīts un aizvests pie naidīgā karaļa. Tas lika sacirst viņu ar cirvi gabalos un kastītē nosūtīja savam kaimiņam, likdams viņu mīļi pasveicināt: saņem nu savu ģenerālī! Nu visā valsti atskanēja lielas vaimanas, tomēr karalis nezaudēja cerības, viņš sasauca kopā itin visus savas valsts burvju cunftes burvjus un pavēlēja viņiem atdzīvināt ģenerāli. Tā nu mācekli uzlika ģenerāli uz galda un salika visu pa vietām, apsmērēdami ar burvju ziedi, un gabali atkal saauga kopā. Nu ģenerālis bija dzīvotājs, bet pašu dzīvības liesmu viņā iededza vecais burvis. Pie reizes tas apveltīja ģenerāli ar spējām, kuras ļāva viņam pārvērsties, par ko vien viņš vēlētos. Tās aitu ganam nāca Īstā laikā. Viņš pārvērtās par brīnumjauku zirgu un pavēlēja, lai kāds ebrejs aizved viņu uz ienaidnieka zemi. Drīz visi runāja par brīnumaino zirgu; karalis sacīja: tas nepiederēšot nevienam citam kā tikai viņam,— un nopirka to no ebreja par bargu naudu. Bet. kad dzīvnieks bija kūtī un karaļa skaistā meita bija to uzlūkojusi, viņa savam tēvam sacīja:

—   Es nevaru ciest to zirgu, tam jānocērt galva!

To padzirdēja karaļa virēja, viņai uz jauko dzīvnieku bija labs prāts, un viņa, iegājusi stallī, to noglāstīja, sacīdama:

—  Kāds žēlums māc mani, ka tev jāmirst; ieradīsies dīrātājs un nocirtīs tev galvu.

Te nu zirgs paslēja augšup galvu un sacīja:

—  Kad dīrītājs cirtīs man nost galvu, trīs asinslāsites uzsprāgs uz tava priekšauta, man par prieku aproc to zem jumta notekas, tas netiks tev aizmirsts.

Kā zirgs sacīja, tā arī notika; virēja apraka priekšautu ar trim asinspilītēm zem jumta notekas, un otrā rītā tai vietā bija izaudzis brīnumjauks baltais ķirsis, pilns jo sulīgu ogu. Kad princese iznāca ārā no savas guļamistabas, viņa, ieraudzījusi ķirsī, tūliņ gāja pie sava tēva un sacīja:

—  Nevaru ciest to koku, kas ir pagalmā; lai nāk šurp galdnieks un nocērt ar cirvi.

To atkal bija dzirdējusi virēja, kas, nogājusi pagalmā, teica:

—  Ak nabaga ķirsi, man tevis žēl, šurp atsauks galdnieku, kas tevi nocirtis.

Te nu koks sacīja:

—  Ja ierodas galdnieks un nocērt mani ar cirvi, tad paņem man par prieku trīs skaidiņas un iemet princeses dlķl.

Kā ķiršu koks bija teicis, tā ari notika; virēja iemeta trīs skaidiņas princeses dīķī, un otrā rītā dīķī peldēja trīs zelta pīles. Kad viltīgā karaļmeita iznāca dārzā un ieraudzīja pīles, viņa sacīja:

—  Neciešu šīs pīles!

Viņa paņēma loku un divas nošāva, taču trešā viņai tik ļoti iepatikās, ka viņa iesēdās laivā un airējās pīlei nopakaļ, līdz noķēra to. Vakarā viņa paņēma pīli līdzi savā guļamistabā, kurā pie sienas karājās nozagtais zobens; pusnaktī pile paņēma knābī zobenu un lidoja ar to prom uz kaimiņvalsti. Tur pīle atkal pārtapa par ģenerāli, kas aizgāja pie sava karaļa un parādīja atrasto zobenu. Nu pilī kūsāja prieks, un otrā rītā aitu gans atkal devās uzvaras gājienā pretim ienaidniekam. Kad viss ienaidnieka karaspēks bija sakauts, viņš iekaroja galvaspilsētu un pieveica arī karali ar visu ģimeni, toties labo virēju viņš apņēma par sievu; aitu gans bija karalis un virēja — karaliene, un abi vadīja dienas labā saskaņā ar savu kaimiņu karali un, ja viņi nav miruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

ZELTA VĒRPŠANA

Reiz dzīvoja melderis, kuram bija brīnumdaiļa meita, tomēr, kaut arī viņa bija tik bezgala skaista, neviens nevēlējās ņemt viņu par sievu. Laiska sēdēšana un ilga gulēšana, un greznošanās bija viņas gaumē, bet citādi viņa itin nekā neprata, pat vērpšana viņai negāja no rokas. «Pagaidi, pagaidi,» domāja melderis, «man tomēr jādabū tevi prom no mājas.» Un, tā kā sirdsapziņa viņu nekad nemocīja un viņš bija apmierināts, ka tā gluži klusiņa stāv maliņā, tad lika izziņot visā plašajā apkārtnē: meitene protot no salmiem savērpt tīru zeltu. Kaimiņi zināja, ka tas nav tiesa, un smīkņāja, bet pilsētnieki noticēja — turklāt ar karali priekšgalā, un, tā kā karalis negribēja, ka zelta vērpēja tiek citam, viņš aizsūtīja pie meldera sūtni un lika meiteni kā viņa līgavu atvest uz karafa pili.

Pirmajā dienā meitenei viss bija ļoti pa prātam, tomēr otrajā dienā sametās bail, jo karalis ieveda viņu gluži tumšā istabā. Pēc tam kalpotājiem bija jāsagādā vērpjamais ratiņš un šoks salmu. Kad viss bija sanests istabā, karalis lika vienā naktī savērpt salmus zeltā.

—  Ja to neizdarīsi, samaksāsi ar savu dzīvību!

To teicis, viņš aizslēdza durvis, bet meldera meita gaudās un vaimanāja, ka vai sirds plīsa pušu. Viņa neprata savērpt pat pakulas adīšanai, kur nu vēl salmus par zeltu, bet, ja netiks ar to galā, nāve klāt! Kad pulkstenis nosita vienpadsmit, salmos kaut kas iečabējās, pēkšņi viņas priekšā stāvēja punduris un sacīja:

—   Ko dosi man par to, ja es tev palīdzēšu?

Meldera meita atbildēja:

—   Ko es varu tev dot? Man nav nekā!

—   Tev tomēr kaut kas ir,— sacīja pundurītis.— Nomauc savu gredzenu no pirksta!

Tā nu meitene atdeva pundurītim gredzenu; to izdarījusi, sajutās nogurusi un miegaina, un viņa aizmiga. Atkal pamodusies, viņa ieraudzīja salmu vietā istabā spīdam lielu kaudzi zelta, bet vīrelis bija nozudis.

Otrā rītā karalis atslēdza durvis un, ieraudzījis istabā zelta lērumu, aiz prieka griezās dejā.

—Ei,— viņš sauca,— tas tev jauki izdodas! Bet tev noteikti sanāks vēl vairāk!—un viņš pavēlēja, lai otrajā vakarā kambarī tiktu ienesti divi šoki salmu.

—  Ak, mans Dievs,— meldera meita vaimanāja, pēc saulesrieta viena pati sēdēdama istabā pie lielās salmu kaudzes,

—  kas nu notiks? Pirmajā nakti man smaidīja laime, taču šoreiz mazais punduris noteikti vairs neatnāks!

Tomēr tas ieradās atkal; pulksten astoņos salmi čabēja un čaukstēja; pelēkais punduris izlīda no stiebriem un jautāja: *

—  Ko tu man dosi, ja arī šodien es palīdzēšu tev darbā?

Meldera meitai bija vēl brīnumjaukas rotaslietas.

—  Vai gribi, lai tās pieder tev?— viņa vaicāja pundurim un, kad viņš bija ar mieru, atdeva tās viņam. Tad viņa iemiga kā pagājušonakt un, atkal pamodusies, atrada arī šos divus šokus salmu savērptus zeltā. Otrā rītā, kad karalis atslēdza durvis, viņš bija vēl līksmāks un savai līgavai sacīja:

—  Tu man patīc! Tomēr tev jāvērpj vēl vienu nakti! Trīs lietas labas lietas! Pēc tam tu kļūsi par karalieni un vērpjamo ratiņu liksi mūžam pie malas.

Viņš pavēlēja piebāzt visu istabu jo pilnu ar salmiem, lai brīva paliktu vienīgi vietiņa vērpjamajam ratiņam. Iestājoties trešajam vakaram, viņš pats ieveda savu līgavu istabā un aizslēdza aiz viņas durvis.

Ja meldera meita abus iepriekšējos vakarus bija daudz raudājusi, tad tagad viņas rūgtās asaras straumēm plūda uz grīdas, un viņa nolādēja savu likteni un savu bargo tēvu, kas pastrādājis visu šo postu, lai tikai dabūtu viņu prom no mājas. Tikām bija iestājusies nakts, un pulkstenis nosita vienpadsmit; tai brīdī salmos kaut kas nočaukstēja un nočabēja, un pelēkais pundurītis trešo reizi izlīda pie princeses un sacīja:

—   Ko tu man dosi par to, ja es palīdzēšu tev darbā?

Tagad gan meldera meitai patiesi vairs nebija nekā, un viņa

pundurītim sacīja: it«ļ Man nav nekā, ko dot tev.

~ — Kāpēc tad nav?— viņš atteica.— Apsoli man pirmo bērnu, kas piedzims jums ar karali — ja tas būs puika —, un es savērpšu tev salmus zeltā.

Sākumā meldermeita negribēja to uzņemties, tomēr; kad pelēkais punduris palika pie sava, viņa nodomāja: «Mīļais

Dieviņš taču pavisam nepametis mani, galu galā viņš dāvinās man visupirms meiteni,»— un viņa atvēlēja vīrelim savu pirmdzimto, ja tas būtu zēns. Pēc tam viņa atkal iekrita dziļā miegā un pamodusies ieraudzīja visus salmus savērptus zeltā.

Kāds prieks valdīja otrā rītā! Karalis lika sanest zeltu dārgumu krātuvē, pēc tam tika svinētas kāzas, un meldermeita kļuva par karalieni visā valstī. Pēc nepilna gada viņa dāvāja dzīvību mazam princim. Karaliene par to bija gauži nobažījusies, jo atcerējās darījumu, kuru bija noslēgusi ar punduri, tāpēc nespēja bailēs un rūpestos aizvērt ne acu. Patiesi, kad pulkstenis nosita vienpadsmit, pavisam klusu, klusu istabā ienāca mazais vīrelis un sacīja:

—   Dod man princi, ko esi apsolījusi!

—   Bērnu es tev neatdošu,— atteica karaliene,— jo es savu solījumu toreiz devu nebaltā brīdī!— Un, to sacīdama, viņa turēja princi ar abām rokām. Punduris nu gribēja atņemt bērnu ar varu, bet karaliene draudēja, ka kliegs un uzmodinās karali. Te nu viņš saskaitās, nolamāja karalieni par meli un atkal izgāja pa durvīm.

—   Gan es tevi vēl dabūšu,— viņš klusi noteica, bet tik klusu, ka neviens to nedzirdēja, un iznāca tā, ka mūsu karaliene nodomāja: tagad visas briesmas ir garām,— un turpmāk viņa vairs nebaidījās no šī pelēkā pundura.

Mazo princi nosauca par Alvīnu, viņš kjuva par tik skaistu un gudru puiku, ka pats karalis un karaliene priecēt priecēja pie viņa savu sirdi. Kad viņam bija jāsvin četrpadsmitā dzimšanas diena, karaļa pilī tika ielūgti daudzi apkaimes junkuri, lai viņš kopā ar tiem līksmotu savā dzimšanas dienā. Tā bija jauka diena, un saule lēja no debesīm karstus starus.

—   Aizjāsim un izpeldināsim zirgus!— princis Alvīns sauca, un tā arī notika, visi uzlēca lieliskajos zirgos un laidās auļos, cik vien zirgiem nesa kājas, uz jūru — un ūdenī iekšā. Princis Alvīns bija visiem priekšgalā, un te uzreiz viņa biedri redz, ka jātnieks ar zirgu tiek ierauts dziļumā un nogrimst. Pēc īsa brīža zirgs atkal iznira, bet prinča Alvīna mugurā vairs nebija. Nelīdzēja nekāda meklēšana, junkuriem bija jāgriežas atpakaļ bez prinča. Karalis ar karalieni, gauži sēroja par viņa nāvi un, atminēdamies viņu, raudāja visrūgtākās asaras.

Princis Alvīns nebija vis noslīcis, bet gan cauri ūdenim iekritis lielā, zaļā pļavā. Virs galvas viņam bija debesis tāpat kā uz zemes, bet, lai cik tālu viņš vērtos, visapkārt za)oja vienīgi zāle llg it neviena koka un krūmiņa, tikai gara, zaļa zāle. Viņš gāja kā apmātībā visu mīļo, garo dienu, bet visur tikai pļavas un pļavas.

Pēdīgi pret vakaru viņš deguna priekšā ieraudzīja mazu mājiņu, un, kad viņš piegāja tuvāk, pa logu pavērās gauži veca sieva, kura sacīja:

—  Labdien, princi Alvīn, labi, ka tu esi klāt!

—   Kā tu mani pazīsti?— karaļdēls jautāja.

1—Es zinu tevi jau sen,— veča atbildēja,— tu piederi man četrpadsmit gadu. Jau pirms tavas dzimšanas tava māte iztirgoja tevi manam vīram! Nāc nu iekšā, tu jau varen ilgi esi bijis pats sev kungs. Ja tu spēsi paveikt to, ko es tev uzdošu, varēsi atgriezties sava tēva valstībā, ja ne, tavai dzīvei beigas.

Tā nu princis Alvīns paklausīja raganai un iegāja mājiņā.

Kad viņš bija istabā, vecā norādīja uz lielu kaulu un kartupeļu kaudzi. Tie bija jāsavāra katlā un jāsapilda trīssimt trauciņos. Kad viss bija padarīts, vecā pavēlēja viņam bļodiņu pēc bļodiņas uznest bēniņos. Tur tupēja trīssimt kaķi, kuriem bija domāts šis paēdiens, un princis Alvīns dalīja trauciņus vēl pēc saulesrieta, līdz katrs kaķis bija dabūjis savējo.

Pēc tam visi trauki viņam atkal bija jāsanes virtuvē un jānomazgā, un jānožāvē, un pusnakts bija klāt, iekams viņš ar savu darbu bija galā.

—   Vai tu esi izsalcis?—ragana jautāja. Un, kad princis Alvīns atbildēa apstiprinoši, viņa lika paņemt no katla kaķu barību. Bet to viņš nedarīja un, nolicies uz auss izsalcis, iekrita ciešā miegā. Tomēr ļaunā sieva neļāva viņam ilgi atpūsties, jau pulksten trijos viņa uzcēla princi no miega un sacīja:

—  Tev tagad jāķeras pie pirmā darba!

To teikusi, viņa uzvēla puisim plecos mucu ar vilnu piķa melnumā un veda ārā no mājiņas; viņi gāja pa garo zāli, kamēr nokļuva pie maza ezeriņa, kura krastā gulēja liels akmens.

—   Saulei rietot, atnākšu atkal,— viņa sacīja,— un, ja vilna nebūs izmazgāta sniega baltumā un gluži sausa, atstiepsi

kājas.— Pēc tam viņa pagrieza muguru un gāja atpakaļ uz savu māju.

Princis Alvīns žigli ķērās pie darba, viņš pabēra zem vilnas baltās ezera smiltis un berza un mīcīja, tomēr tas viss neko nelīdzēja, vilna palika melna kā piķis, tāda pati kā bijusi. Viņš pūlējās divas stundas, līdz rokas kļuva jēlas, tad izmisis apsēdās uz akmens un raudāja. Tikām viņam tuvojās kāda jaunava melnā tērpā, melnu plīvuru pār seju un jautāja:

—   Princi Alvīn, kāpēc tu raudi?

—   Man vilna jāizmazgā balta, bet es nespēju to,—atteica karaļdēls.

—   Domāju gan, ka tu nepaveiksi to,— melnā jaunava sacīja,— četras nedēļas tu varētu mazgāt, bet tā būtu tikpat melna. Tomēr nekrīti izmisumā, es palīdzēšu tev!

Pēc tam princim Alvīnam bija jāliekas uz auss, un, kad viņš atkal pamodās, vilna sniega baltumā, gluži sausa, baloja pļavā un no melnās jaunavas nebija vairs ne miņas.

Pret vakaru ieradās vecā ragana, lai nopētītu vilnu.

—   Tas ir labi paveikts,— viņa sacīja un sabāza vilnu mucā, uzkrāva karaļdēlam mugurā, un abi pārnāca mājiņā. Tur viņam tūlīt pat atkal bija jāsavāra kauli ar kartupeļiem lielajā katlā un jāpiepilda trīssimt bļodiņas, un jānoliek tās priekšā trīssimt kaķiem. Un, kad viņš pabeidza tās mazgāt un skalot, pulkstenis nosita vienu, tomēr viņu tas daudz neuztrauca, jo viņš visu dienu bija nogulējis pļavā. Vienīgi viņu ļoti mocīja izsalkums, jo kaķu barību ēst viņš nevēlējās un citu ēdienu nedabūja.

Neilgi pirms saules lēkta vecā viņam pavēlēja, lai viņš paņem mucu, un kopā ar viņu atkal gāja prom uz ezeru. Šoreiz viņa gribēja sniegbalto vilnu dabūt tikpat melnu, kāda tā bijusi, un, ja viņš to nepaveikšot un vilna nekļūšot piķa melna un gluži sausa, viņam jāmirst.

«Tas nav tik ļauni kā pirmajā reizē,» domāja princis Alvīns, un, kad ragana bija prom, viņš ierušināja vilnu melnajā trūdu zemē un pēc tam izvilka ārā. Tomēr vilna, kā bijusi balta, tā arī tada palika, un, kaut arī viņš to vilka pa dubļiem un mīcīja ar kājām, tā spīdēja kā svaigi uzkritis sniegs. Te nu prinča drosme noplaka, un viņš atkal apsēdās uz lielā akmens un raudāja rūgtas asaras.

—   Princi, Alvīn, ko tu raudi?— piepeši atskanēja kāda balss, un, pacēlis acis, viņš ieraudzīja to pašu melno jaunavu, kura bija palīdzējusi viņam jau vakar.

—   Man baltā vilna jāizmazgā par melnu, un es to nevaru,— karaļdēls sacīja.

—   Nē, to tu nevari,— melnā jaunava atteica,— pat ja tu mazgātu četras nedēļas ilgi, taču es palīdzēšu tev!

Pēc tam princim Alvīnam bija jāliekas gulēt, un, kad viņš atkal pamodās, vilna bija melna kā ogle un gluži sausa, tomēr jaunava atkal bija nozudusi.

Saule jau tuvojās rietam, un, necik ilgi, ieradās vecā ragana, appētīja vilnu un sacīja tāpat kā vakar:

—   Princi Alvīn, tas ir labi paveikts!— Pēc tam viņa atkal uzkrāva princim mucu plecos un atgriezās ar viņu mājiņā.

Aprūpējis trīssimt kaķu un nomazgājis traukus, viņš likās gulēt un neatmodās agrāk, līdz vecā viņu raustīja un kratīja, un, iedevusi dakšas un slotu, grīdas beržamo suku un lupatu, izveda viņu kūtī.

—   To tu man iztīrīsi un, ja tā līdz vakaram laistīsies kā spogulis, drīkstēsi atgriezties sava tēva valstībā, bet pretējā gadījumā būsi pagalam!

Kad ragana bija prom, princis Alvīns atvēra kūts durvis. Fu, tur ņudzēja mūdži, krupji, parazīti, čūskas, žurkas un peles, un sienas viscaur aplipušas ar mēsliem un puvekļiem. Kūts laikam nebija mēzta septiņus gadus. Princis Alvīns plaši atvēra vaļā durvis, lai mūdži lasītos ārā, bet neviens negāja pāri slieksnim, tāpēc viņš paķēra dakšas un cirta ar tām. Zvāks!— mūdži un krupji, parazīti, čūskas, žurkas un peles lēkšus metās viņam sejā, un žigli nācās aizcirst durvis, citādi viņš būtu pagalam. Bet kā lai iztīra kūti, ja durvis ciet? Nekas cits neatlika kā salikt rokas klēpī un liet rūgtas asaras.

Pa to laiku līdzās nostājās melnā jaunava un sacīja:

—   Princi Alvīn, kāpēc tu raudi?

—   Nu uzklausi mani,— princis Alvīns sacīja,— man jāiztīra šī kūts, un tajā ir tik daudz čūsku un krupju, un citu parazītu, ka mana dzīvība briesmās, ja ieeju iekšā. Bet, kā lai tīru kūti, ja netieku iekšā?

jgTev taisnība, princi Alvīn, tu nevari to»—atbildēja melnā jaunava,— bet es vēlos tev palīdzēt. Ja nu vakarā

atnāks vecā ragana, viņa tevi slavēs un liks rīt posties ceļā. Viņa dos tev arī ēdienu, bet tu neaiztiec neko, citādi esam pazuduši mēs abi. Tad viņa tev dos atļauju, ka drīksti izvēlēties vienu no tiem trīssimt kaķiem. Ņem mazo lāsumaino, kas tup aizmugurē — pašā stūrītī!

Princis Alvīns apsolīja melnajai jaunavai darīt visu, ko viņa pieteikusi; pēc tam viņš likās uz auss un, atkal pamodies, ieraudzīja, ka tuvojas vecā ragana.

—   Nu, vai kūts ir tīra?— viņa sauca un atrāva vaļā durvis: kūts grīda spīdēja un laistījās, un sienas zvīļoja un vizuļoja kā spoguļa virsma.

—  Tas ir dikti labi paveikts, mans dēls,—vecā ragana sacīja,— šodien vēl pabaro kaķus un rīt drīkstēsi iet uz mājām!

Te nu princim Alvīnam dūša atplauka, un viņš, cik vien žigli spēdams, izvārīja barību un, uznesis trīssimt bļodiņas bēniņos, nolika tās priekšā kaķiem un, kad dzīvnieki bija paēduši, svilpodams priecīgu meldiju, ļoti tīri izmazgāja visus traukus: tā taču bija pēdējā reize, kad bija jādara šis darbs. Pēc tam viņš likās gulēt, un vecā ļāva viņam mieru, līdz saule bija augstu debesīs.

— Princi Alvīn,— viņa sacīja, kad puisis pavēra acis,— tagad tu vari atgriezties mājās. Tomēr tu nedrīksti aiziet no manis tukšu vēderu!

To teikusi, viņa iegāja virtuvē un uzlika galdā taukas pīles cepeti, tas bija tik skraustošs un mīksts un smaržoja tik vilinoši, ka princim Alvīnam mutē saskrēja siekalas. Tomēr viņš atcerējās solījumu, ko bija devis melnajai jaunavai, un, kad vecā izgāja no virtuves, viņš neēda, bet gan nolika zosi uz krāsns. Necik ilgi, un vecā bija klāt un jautāja:

—   Princi Alvīn, vai tev garšoja cepetis?

—    Ļoti,— viņš atbildēja.

—   Vai tu itin visu apēdi?— viņa turpināja prašņāšanu.

—   Ne kauliņa nepalika pāri,^ princis Alvīns sacīja.

Te nu ceptā zoss uz krāsns iebļāvās:— Gā, ga-ga-ga, gā! Gā, ga-ga-ga-ga, gā!— un nokūleņoja uz grīdas.

—     Tu laikam gan esi izlepis!— iesaucās ragana.— Zoss cepetis tev ir par cietu! Pagaidi vien, manu dēliņ, es atnesīšu tev kaut ko labāku!— To teikusi, viņa iemetās virtuvē, un nepagāja it nemaz ilgs laiks, kad viņa atgriezās ar ceptu vistu.

—    Tā, šī garšos tev labāk,— viņā sacīja un atkal gāja ārā. Princi Alvīnu sagrāba liela ēšanas kāre, tomēr viņš savaldījās un aizbāza vistas cepeti aiz krāsns, un, vecajai atgriežoties, atkal sacīja: cepetis esot garšojis ļoti labi un pāri neesot palicis itin nekas.

—    Kā, ka-ka-ka, kā!— blāva ceptā vista un izlēca no aizgores. Ragana kļuva par to varen pikta un rājās:

—    Ak, vistas tev nepatīk? Jel paga, rokā ir: tu esi pieradis pie citādiem ēdieniem.— Un viņa trešoreiz ieskrēja virtuvē un cēla galdā ceptu sivēntiņu. Bet, tā kā princis Alvīns bija noniecinājis zosi un vistu, jo tā bija pavēlējusi melnā jaunava, viņš negribēja neko zināt arī par sivēnu. Un, lai krāsns viņu no jauna nenodotu — viņš, redz, domāja, ka tā piešķīrusi dzīvniekiem valodu —, iebāza sivēntiņu azotē aiz aizpogātiem svārkiem un nogaidīja, kamēr vecā atkal ienāk virtuvē; pēc tam viņa jautāja, kā viņam garšojis cepetis.

H Visu notiesāju,— princis Alvīns sacīja arī šoreiz, bet sivēntiņš, pieķēris viņu melos, kvieca:

—    Kvī, kvi-kvi-kvi-kvi, kvī!— un tikām nemitējās, kamēr princis atpogāja svārkus.

Pēc tam tas aiztipināja pie raganas, kas, iecēlusi to priekšautā, dusmās vārīdamās, sacīja:

—   Ja tev mans ēdiens nav pa prātam, vari iet izsalcis. Tomēr tavs darbs nedrīkst palikt bez samaksas, izvēlies vienu no trīssimt kaķiem, to, kurš tev patīk vislabāk, un tas būs tavējais!

Princim Alvīnam tas nebija divreiz jāsaka, un abi ar veco viņi uzkāpa bēniņos. Pilnīgi aizmugurē pašā ārmalas stūrī tupēja mazais lāsumainais kaķis un cieši uzlūkoja princi.

—   Tas būs manējais,— princis Alvīns iesaucās un, satvēris to, pacēla rokās un noglāstīja.

—Redzi, kāds resgalis,— ragana rājās,— izraugās tieši manu vismīļāko kaķi! Vai tad nevarēji izvēlēties kādu citu? Tur taču blāķiem tup melni, pelēki un balti.

Tomēr princis Alvīns nepiekāpās, viņš gribēja dabūt lāsumaino kaķi, un, tā kā vecā bija ļāvusi izvēlēties brīvi, viņai ar to bija jāsamierinās gribot negribot.

—   Nu steigšus prom,— viņa uzsauca,— taisies, ka tieci atpakaļ pie saviem vecākiem! Citkārt es būtu parādījusi tev ceļu, bet, tā kā tu izvēlējies manu mīļāko kaķi, meklē ceļu uz virszemi pats.

Tā nu princis Alvīns gāja arī, bet, nonācis pļavā pie ezera, nesaprata vairs it nekā un, apsēdies uz lielā akmens, rūgti raudāja. Te nu piepeši lāsumainais kaķītis pie viņa kājām pārvērtās par melno jaunavu un viņam sacīja:

—   Princi Alvīn, tu esi paveicis visu labi, un, ja tu man apsoli, ka apprecēsi mani, es nogādāšu tevi atkal virszemē.

Princis Alvīns apsolīja to melnajai jaunavai no visas sirds, jo sen jau bija iemīļojis viņu.

—   Bet nu teikšu vēl kaut ko,— meitene sacīja,— pārnācis mājās, tu trīs dienas neko nedrīksti ne ēst, ne dzert. Ja to izturēsi, es būšu glābta; un, tāpat kā es esmu izglābusi tevi, tu atpestīsi mani.

Arī par to princis Alvīns gribēja parūpēties mīļu prātu, un, kad viņš to bija apsolījis ar rokas spiedienu, meitene izveda princi cauri gaisam un zemei, un ūdenim — tā ezera malā, kur viņš toreiz ar jaunajiem augstmaņiem bija dzinis peldināt zirgus. Pēc tam melnā jaunava nozuda, bet viņš gāja uz sava tēva pili.

Karalis ar karalieni izbijās ne pa jokam, atkal ieraudzīdami princi Alvīnu. Viņi bija domājuši, ka dēls sen jau miris, jo ne jau piecas dienas, kā viņam šķita, bet gan desmit gadus viņš bija pavadījis pie vecās raganas. Tūlīt pat tika rīkotas lielas dzīres un svinēta atkalredzēšanās. Visi ēda un dzēra, cik sirds kāroja, tikai princis Alvīns ēst nevēlējās, jo bija apsolījis melnajai jaunavai, ka gavēs trīs dienas.

—   Princi Alvīn, jel ēd!— sauca tēvs un māte.

—   Ed jel, princi Alvīn!— lūdza visi pārējie, un, tā kā labie cepeši smaržoja tik jauki un bads viņu gandrīz gāza nost no kājām, viņš pēdīgi ķērās klāt un ēda nenoēzdamies, un, jo vairāk ēda, jo pilnīgāk aizmirsa, kas ar viņu atgadījies desmit gadu laikā pie vecās raganas ezera dibenā. Un, sātīgi paēdis, viņš bija visu aizmirsis un neatcerējās vairs itin neko.

Kad bija pagājušas dažas dienas, karaliene sacīja:

—   Mans dēls, tev jāprecas. Mēs ar tavu tēvu esam lūguši kaimiņu karalim meitu, brauc uz turieni un atved savu līgavu!

Tā nu princis ar lielu svītu devās ceļā un atveda princesi uz sava tēva pili. Tur viss bija sagatavots svinīgais uzņemšanai, un, kad pēc jaunā prinča atgriešanās bija aizritējusi sestā nedēja, bija jāsvin kāzas. Visiem sēdot pie viesību galda, pēkšņi atvērās zāles durvis un iekšā ienāca melnā jaunava ar balodi uz katra pleca. Tūlīt pat augstmanis, kas sēdēja vistuvāk durvīm, piecēlās un lūdza viņu pie galda. Jaunava atbildēja:

— Ēdienu gan baudīšu,

Bet baložus neaizmirsīšu Kā princis Alvīns,

Kas uz akmens sēdēja Un bēdas remdēja.-

Pēc tam viņa gāja tālāk pie galda, kur sēdēja līgava ar līgavaini. Atkal viens no kungiem pie galda skubināja meiteni apsēsties, bet viņa izvairījusies no jauna atkārtoja:

—  Ēdienu gan baudīšu,

Bet baložus neaizmirsīšu Kā princis Alvīns,

Kas uz akmens sēdēja Un bēdas remdēja.

Augstmanis viņu vairs neaizturēja, un viņa gāja tālāk līdz zāles galam. Tagad piecēlās arī princis Alvīns un lūdza, lai viņa cienājas un līksmojas. Un, kad melnā jaunava viņam atbildēja:

—  Ēdienu gan baudīšu,

Bet baložus neaizmirsīšu Kā princis Alvīns,

Kas uz akmens sēdēja Un bēdas remdēja,—

viņam kā zvīņas nokrita no acīm. Šķita, it kā viņš būtu atmodies no murgaina sapņa, viņš atstāja savu līgavu un, satvēris melno jaunavu pie rokas, izveda no zāles. Kad viņi bija vieni, princis nokrita pie viņas kājām un lūdza piedošanu. Melnā jaunava sacīja:

—     Man tagad jābadojas sešas nedēļas, bet tu manis dē] nespēji atturēties pat trīs dienas. Ko tu tagad darīsi?

Pagaidi brītiņu!— sacīja princis Alvīns un iesteidzās

atpakaļ kāzu zālē.— Mīļie kungi,— viņš uzrunāja savus viesus,

—  man ir mīkla; kurš var to uzminēt? Man pieder dārgs skapis, kuram bija lieliska atslēga. To es ceļojumā nozaudēju un aizraidīju kalpotāju pie atslēdznieka, lai pasūta man jaunu. Tikām ir atradusies vecā. Ko lai tagad daru? Vai mest veco atslēgu prom vai arī atsaukt jauno pasūtījumu, jo atslēga vēl nav izgatavota?

Te nu visi viesi vienā balsī sauca;

—  Tev jāņem vecā atslēga!

Tas princi Alvīnu iepriecināja, un viņš izstāstīja, kas ar viņu noticis. Tā nu kaimiņu karaļa meita tika aizvesta atpakaļ pie tēva, un princis Alvīns svinēja kāzas ar melno jaunavu. Viņa tikām bija tapusi sniegbalta un izskatījās tik skaista, ka bija pati daiļākā princese pasaulē. Viņa dzīvoja ar princi Alvīnu laimē un mierā un, ja abi nav miruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

SEPTIŅKĀRTDAIĻĀ

Reiz kādā ciemā dzīvoja divi nabaga ļaudis; tiem bija maza būdiņa un tikai viena vienīga meita, kas bija brīnumdaiļa un gluži vai pārlieku laba. Viņa strādāja, tīrīja, mazgāja, vērpa un šuva par veseliem septiņiem un bija tik daiļa, cik septiņas skaistules kopā, tāpēc tika dēvēta par Septiņkārtdaiļo. Bet, tā kā daiļuma dēļ ļaudis no viņas aiz apbrīna nenovērsa skatienus, viņa svētdienās aiz kautrības aizlika sejai priekšā plīvuru.

Tā nu kādu reizi meiteni ieraudzīja karaļdēls un ielīksmojās par viņas cēlo stāvu un brīnišķo augumu — tik slaidu kā jaunai eglei, tomēr princim bija žēl, ka neredzēja aiz plīvura arī viņas vaigu, tāpēc viņš vienam no saviem kalpiem jautāja: ķļIH Kāpēc gan Septiņkārtdaiļā nerāda savu seju?

—  Tas ir tāpēc, ka Septiņkārtdaiļā ir ļoti labi audzināta,— atteica kalps.

Te nu karaļdēls sacīja:

—       Ja Septiņkārtdaiļā savā skaistumā ir tik ļoti kautra, tad es viņu precēšu un mīlēšu visu mūžu. Steidz aiznest viņai no manis šo zelta gredzenu un pasaki, ka man ar viņu jāaprunājas,— lai atnāk vakarā pie lielā ozola.

Kalps rīkojās, kā pavēlēts, un Septiņkārtdaiļā domāja: karaļdēls gribot iedot viņai kādu tiesu darba, tādēļ aizgāja pie lielā ozola; un te nu princis meitenei sacīja, ka viņš to iemīlējis tās neparastās kautrības un tikumības dēj un gribot ņemt par sievu.

Bet Septiņkārtdaijā atbildēja:

— Es esmu nabaga meitene, un tu esi bagāts princis, tavs tēvs ļoti saniknosies, ja gribēsi ņemt mani par sievu.

Tomēr princis arvien vairāk iekaisa, un tad meitene galu galā sacīja: viņa apdomāšoties, lai tas atvēlot viņai dažas dienas pārdomām.

Karaļdēls it nekādi nespēja pagaidīt dažas dienas, jau nākamajā dienā viņš aizsūtīja Septiņkārtdaiļajai sudraba kurpju pāri un lika palūgt, lai vēl vienu reizi atnāk pie lielā ozola. Kad nu meitene pienāca pie ozola, viņš nekavēdamies jautāja, vai viņa esot apdomājusies? Tomēr meitene atteica, ka viņai vēl neesot bijis laika, mājās esot visai daudz saimniecības darbu un viņa tak esot nabaga meitene, turpretī viņš — bagāts princis; un viņa tēvs ļoti saniknošoties, ja viņš, princis, gribētu ņemt to par sievu. Bet princis lūdza atkal no jauna un arvien jo dedzīgāk, līdz Septiņkārtdaiļā deva solījumu no tiesas apdomāties un pastāstīt saviem vecākiem, kāda ir prinča griba.

Kad iestājās nākamā diena, karaļdēls aizsūtīja viņai tērpu, kas bija no tīra zelta, un lika vēlreiz ataicināt meiteni pie ozola. Bet, kad nu Septiņkārtdaiļā atnāca uz turieni un princis atkal jautāja savu, viņai no jauna bija jāsaka un jāžēlojas, ka atkal cauru dienu pārāk daudz bijis ko darīt un nav bijis laika apdomai, un arī ar saviem vecākiem viņa par to vēl nav varējusi aprunāties, viņa atkārtoja vēlreiz no jauna, ko bija sacījusi princim jau divas iepriekšējās reizes: viņa esot nabaga, turpretī princis — bagāts, un viņš tikai sadusmošot savu tēvu. Bet princis atteica viņai: viss esot nieki, lai tikai viņa kļūstot par tā sievu — vēlāk viņa tapšot arī par karalieni, un, tā kā viņa redzēja, ka prinča nodomi bija godīgi, tad pēdīgi deva

jāvārdu un tagad katru vakaru nāca pie ozola pie karaļdēla — toties karalis par to neko vēl nedrīkstēja zināt.

Bet galmā bija kāda veca nejauka galmadāma, kura izsekoja karaļdēlu un, atklājusi noslēpumu, darīja to zināmu karalim. Karalis saniknojās, izsūtīja kalpotājus un lika nodedzināt mājiņu, kurā mitinājās Septiņkārtdaiļās vecāki,— lai meitene ietu ugunsgrēkā bojā. Tomēr meitene, pamanījusi liesmas, nepadevās to varai, bet izmetās ārā un acumirklī nolaidās lejā kādā vecā akā; viņas vecāki, nabaga sirmgalvji, sadega savā būdiņā.

Tā nu Septiņkārtdaiļā sēdēja akas dibenā, sērās liedama gaužas asaras, tomēr pēdīgi, nespēdama vairs ilgāk izturēt akas dibenā, izrāpās laukā, atrada mājiņas drupās vēl kaut ko noderīgu un, visu pārdevusi, nopirka vīrieša drānas, lai kā jauns zellis dotos uz karaļpili, kur pieteicās par sulaini. Karalis vaicāja pēc jaunā sulaiņa vārda un saņēma atbildi:

—   Posts!

Karalim jaunais kalpotājs bija pa prātam, tāpēc viņš to tūliņ pieņēma galmā, un drīz vien arī visi citi sulaiņi to labi ieredzēja. Kad karaļdēls uzzināja, ka Septiņkārtdaiļās būdiņa nodegusi, viņš ļoti noskuma, jo bija pārliecināts, ka Septiņkārtdaiļā līdz ar mājiņu gājusi bojā. Arī karalis bija tādās pašās domās un gribēja, lai viņa dēls beidzot apprec kādu princesi,— viņam tagad bija jābildina kaimiņu karaļa meita.

Arī visam galmam un kalpotājiem vajadzēja doties līdzi uz kāzām, un visskumjākais bija Posts; šīs kāzas gluži kā akmens nospieda viņa sirdi. Viņš arī jāja nopakaļ, pats pēdējais, un dzidrā balsī žēli dziedāja:

—  Par Septiņkārtdaijo mani dēvēja.

Tagad vārds Posts mani diendienā pavada!

Princis no tālienes sadzirdēja šo dziesmu, tā lika viņam saausīties, un viņš apstājies sacīja:

—   Ak, kas jel tik skaisti dzied tur dziesmu?

—  Tas laikam ir mans kalpotājs Posts, kuru es pieņēmu par sulaini,— atteica karalis.

Dziesma ieskanējās viņu ausīs vēlreiz:

' — Par Septiņkārtdaiļo mani dēvēja,

Tagad vārds Posts mani diendienā pavada!

Te nu princis noprasīja vēlreiz, vai tas patiešām neesot neviens cits kā karaļa sulainis; un karalis atteica: citas atbildes viņš nezinot.

Kad gājiens bija jau pavisam tuvu otras līgavas pilij, vēlreiz atskanēja skaistā, dzidrā balss:

—  Par Septiņkārtdaiļo mani dēvēja,

Tagad vārds Posts mani diendienā pavada!

Nu princis negaidīja ilgāk vairs ne mirkli, viņš paskubināja zirgu un kā virsnieks garos auļos jāja gar malu visam gājienam, kamēr nonāca līdz puisim, vārdā Posts, un sazīmēja tajā savu Septiņkārtdaiļo. Viņš tai draudzīgi pamāja un atkal izauloja gājiena priekšgalā, un iejāja pilī. Tā kā tagad visi viesi un svīta bija sapulcējušies lielajā zālē un viss bija sagatavots saderināšanās svinībām, princis savam nākamajam sievastēvam sacīja:

—   Valdniek karali, iekams es ar jūsu meitu princesi svinīgi saderinos, atminiet vispirms nieka mīkliņu! Man pieder skaists skapis: pirms kāda laiciņa es pazaudēju skapja atslēgu un dabūju nopirkt jaunu, drīz pēc tam es atkal atradu veco atslēgu: pasaki nu man, valdniek karali,— kuru atslēgu lai es lietoju?

—   Ak, nu, protams, ka veco!— atbildēja karalis.— Vecā ir jātur godā un nav jaunās dēj jāmet prom.

—             Pavisam labi, valdniek karali,— tagad atteica princis,

—   tāpēc neturiet ļaunu prātu, ka nevaru bildināt jūsu meitu princesi, viņa ir jaunā atslēga, bet tur stāv vecā.

Un, paņēmis Septiņkārtdaiļo aiz rokas, viņš pieveda to pie sava tēva, sacīdams:

—   Redzi, tēv, tā ir mana līgava!

Bet vecais karalais, pagalam izbrīnījies un izbijies, iesaucās:

—  Vai, mīļais dēls, tas taču ir mans sulainis, vārdā Posts! Un daudzi galminieki sauca:

—   Ak Dievs, tas taču Posts!

—   Nē,—atteica karaļdēls,^ jūs te redzat nevis Postu, bet gan Septiņkārtdaiļo, manu mīļo līgavu.

Un, ticis brīvs, viņš aizveda Septiņkārtdaiļo kā sievu un valdnieci uz savu krāšņāko pili.

PELNRUŠĶĪTE

Reiz dzīvoja kāds precēts pāris, kam bija vienpadsmit dēlu un ne drupačas, ko likt uz zoba. Un notika tā, ka sieva dzemdēja vēl vienu bērnu; tā bija meitenīte, kas izskatījās gluži kā princese. Tomēr, lai arī cik ļoti vecāki priecājās par meitenīti, neviens no ciema ļaudīm nedalījās ar tiem priekā un nevēlējās nākt nabaga ķiparam kūmās. Vīrs ļoti noskuma un negribēja teikt par to savai sievai ne vārdiņa. Kādu rītu viņš gāja uz mežu, lai kā parasti sacirstu malku, un, kad vēlāk, darbā nokusis, apgūlās zem kāda krūma, viņam no pašiem sirds dziļumiem izlauzās nopūta. Te aiz krūma iznāca kāda veca sieva, kas šķita gauži sērīga, un malkas cirtējam vaicāja:

—   Kas tev kaiš?

Iesākumā viņš nevēlējās teikt it neko, tomēr pēdīgi izstāstīja visu, kas nospieda sirdi, un arī to, ka meitenīte esot tik ļoti skaista, bet neviens negribot nākt kūmās. Te nu vecā sieva skumji nogrozīja galvu un, aizgājusi vīram līdzi, paturēja bērnu rokās kristību brīdī, tad uzdāvināja meitenītei trīs spožas zelta monētas un nozuda. Un agrāk nedeva par sevi nekādu ziņu, iekams meitenītei nebija apritējis pusotra gadiņa; tā kādu dienu viņa atkal iegriezās mājiņā un izlūdzās sev līdzi mazo, kuru vecāki atdeva mīļu prātu.

Viņa aizveda bērniņu uz savu māju meža vidū, meitene auga un plauka acīm redzami, un kļuva par daiļāko jaunavu pasaulē.

Dienā, kad meitene svinēja tieši savu piecpadsmito dzimšanas dienu, uzticamā krustmāte viņai sacīja:

—  Mans mīļais bērns, man tevi trīs dienas jāatstāj vienu. Te tev ir visas atslēgas, vari apskatīt istabas, cik tev tīk, vienīgi to, kurai der šī mazā zelta atslēdziņa, never vaļā. Paklausi man, mīļais bērns, citādi pār tevi un mani nāks lielas ciešanas!— Un viņa tik lūdzoši uzlūkoja jaunavu, ka sirds tai iesila un tā apsolīja visu. Bet, pirmoreiz palikusi viena bez vecās sievas, jaunava visu dienu skuma un neatslēdza nevienu no istabām; viņa tās aplūkoja tikai nākamajā dienā un brīnījās par visu šo greznību un krāšņumu, tomēr neslēdza vaļā to istabu, kurai derēja mazā zelta atslēga. Bet naktī jaunava

nerada nekur miera un nemitīgi pratoja: «Kas gan varētu atrasties istabā, kurai domāta mazā zelta atslēdziņa?» Otrā rītā jaunava atkal appētīja visas pārējās istabas un ilgi staigāja šurpu turpu gar aizliegtās istabas durvīm, tomēr visbeidzot nosprieda: «Var pavērt durvis tikai mazmazdrusciņ un nākamā mirklī slēgt ciet, tas jau nekaitēs!» Sirdij traki dauzoties, viņa atvēra durvis un ielūkojas istabā. Ko viņa tur ieraudzīja! Iepretī pie sienas karājās liels spogulis zelta ietvarā, no spoguļa viņā vērās brīnumdaiļa jaunava, kurai mugurā bija karalisks tērps un galvā zelta kronis. Ka šī jaunava ir viņa pati, to meitene nezinaja, jo nekad nebija redzējusi spoguli, viņai ari nebija mugurā ne karaliskas drānas, ne zelta kronis galvā. Bet, kad viņa gāja tuvāk, lai visu labi aplūkotu, tad uzgrūdās traukam, kas bija pilns ar cilvēka asinīm; viņa iztrūkās, un gredzens noslīdēja no pirksta un iekrita traukā, un, kad viņa izvilka to atkal laukā, tas bija vienās asinīs, un asinis nevarēja vairs notīrīt, lai arī viņa berza cik spēdama. Tikko viņa bija atstājusi istabu, ienāca uzticamā vecā sieva un, ieraudzījusi asiņaino gredzenu, sacīja:

—      Neprātīgais bērns! Kad nu es tikšu atpestīta?— Un vecā, rūgti raudādama, satvēra jaunavu pie rokas un, izvedusi no mājas, sacīja:

— Mēs esam šķirtas uz mūžiem, un patiesībā man uz tevi vajadzētu dikti dusmoties! Bet es to nespēju, še, ņem kristību dāvanu no manis! Ik reizes, kad tu klusēdama trīs lāgi pieklaudzināsi pie kastītes, tai pašā laikā kaut ko vēlēdamās, tu iegūsi to. Lai Dievs tev stāv klāt! Bet nekad nerādies man acīs.

Vecā iegāja mājā un aizslēdza durvis, bet jaunava elsodama brida lielajā mežā.

Tomēr viņa pazina mežu vienīgi tik tālu, cik bija pārredzējusi no savas krustmātes mājas, un tāpēc drīz vien nomaldījās un bija galīgā neziņā. Un ērkšķi saplēsa skrandās viņai drānas, sabakstīja rokas un seju, bet izsalkumu viņa remdēja vienīgi ar ogām, kas auga mežā, un gulēt viņai nācās uz aukstās zemes. Drīz vien viņa bija kā īsta nelaimes čupiņa. Bet gadījās tā, ka reiz mežā medīja pats karalis; kad meitene pielēca no ciņa, lai aizbēgtu no suņiem, viņš nodomāja: tur skrien mežazvērs,— un grasījās to šaut nost, tomēr piepeši, par laimi, sazīmēja

cilvēka stāvu un lika meiteni notvert, un mednieki aizveda viņu Ildzi uz pili. šeit viņai bija jānes malka un ūdens un jāuzbiksta pelnos ogles, un, tā kā viņa aplipa ar pelniem un kvēpiem, ļaudis nesauca viņu citādi kā vien par Pelnrušķīti.

Reiz karalis, kas nebija vēl ilgi valdījis, nolēma precēties un tāpēc izsludināja balli, kurā ielūdza visas princeses, un, ja izdosies, viņš vēlējās tajā izraudzīties sev sievu. Ap pusnakti, kad Pelnrušķītei virtuve bija kārtībā, viņa nodomāja: «Tu taču arī vēlētos kādreiz padejot!» Un, sadabūjusi lādīti, klusēdama trīs lāgi pieklaudzināja, vēlēdamās, lai viņai būtu karalisks tērps; apģērbusi šīs drānas, viņa savija savus zeltainos matus un iegāja zālē. Karalis patlaban dejoja ar daiļu karaļmeitu, bet, kad viņš ieraudzīja ienākam Pelnrušķīti, viņa sirds salēcās, un, palaidis vaļā karaļmeitu, viņš dejoja ar Pelnrušķīti visu nakti līdz pat rīta gaismai. Pēc tam jaunava steidzās pie sava darba, un karalis varēja meklēt un taujāt cik spēdams, tomēr atrast meiteni neatrada un tik gauži bēdājās, ka sirds vai plīsa aiz ilgām. Nākamajā vakarā atkal bija balle, un, kad Pelnrušķīte ienāca zālē vēl krāšņākā tērpā, karalis atkal palaida vaļā princesi un dejoja ar Pelnrušķīti līdz pat rīta gaismai. Kad viņa nozuda arī šoreiz, karalis saskuma vēl vairāk un visu dienu ne ēda, ne dzēra. Vakarā viņš nedejoja agrāk, iekams nebija ieradusies Pelnrušķīte, kurai šoreiz mugurā bija tādas drānas, kādas nav redzējis vēl neviens cilvēks pasaulē, un viņš dejoja ar meiteni līdz rīta gaismai un iedeva viņai zelta gredzenu, nodomādams: «Šoreiz viņa vairs nevarēs aizbēgt, jo esmu licis kareivjiem aplenkt visu pili!» Tomēr meitene tik un tā nozuda, jo viņa palika pilī, apdarīja savus darbus virtuvē un bija īsta Pelnrušķīte, tāpēc karalis viņu nepazina. Karalis vai beidzās nost aiz ilgām un izsūtīja sūtņus, lai tie meklētu daiļo jaunavu pa visu pasauli. Tomēr neviens viņu neuzgāja, kaut arī viņa bija tik tuvu. Trešajā dienā pavārs pamanīja Pelnrušķītei pirkstā gredzenu; kad viņš prasīja jaunavai atbildi, tā paķēra gredzenu un acumirklī iemeta viras bļodā. Tajā to atrada karalis un jautāja pavāram, kā gredzens nokļuvis bļodā. Pavārs pastāstīja visu, ko par to zināja; karalis iegāja virtuvē, Pelnrušķīte stāvēja tajā pašā tērpā, kas viņai bija mugurā pirmajā vakarā un kas karalim patika vislabāk no visiem. Un viņš apņēma meiteni par sievu. Bet, kad viņa, iecelta par

karalieni, bija uzlikusi galvā zelta kroni, tad nejauši ielūkojās lielajā spogulī. Nu viņa zināja, ko toreiz bija redzējusi zelta spogulī. Un Pelnrušķīte tapa cēla karaliene, un visi viņu ļoti mīlēja.

BALTAIS VILKS

Reiz dzīvoja karalis un karaliene, kuriem bija ļoti daiļa meita. Kādu dienu, kad karalis bija izjājis medībās, pie karalienes ieradās kāds kungs smalkās drānās un lūdza, lai dodot tam princesi par sievu.

—  To es nevaru izlemt,— sacīja karaliene,— pagaidiet, kamēr pārrodas mājās mans vīrs.

Dižciltīgais kungs bija ar mieru, un, kad karalis atgriezās no medībām, viņš atklāja tam savu vēlmi. Karalim bildinātājs patika, un tas deva savu piekrišanu, tomēr ar kāzām gribēja vēl drusku nogaidīt. Svešinieks necēla iebildumus un tikām palika karaļa pilī.

Bet reiz gadījās tā, ka dižciltīgais kungs ar princesi sava prieka dēļ aizbrauca uz mežu. Pēc maza brītiņa viņi nokļuva lielā muklājā, un tā nu, viņiem esot visdziļākās biežņas vidū, piepeši atskanēja skaļš blīkšķis, un dižciltīgā kunga vietā ratos sēdēja balts vilks. Tas pavēlēja kararaļmeitai to ieskāt, viņa drebēdama paklausīja un atrada tā kažokā jo varen lielu uti.

—  Noliec to uz ceļa!— baltais vilks pavēlēja, un, kad princese izdarīja, kā vēlēts, viņš turpināja:

—  Ja gadītos tā, ka pāri utij pārbrauktu rati, man būtu jāpazūd un jāatstāj tevi vienu mežā.

Tikko viņš to pateica, pa ceļu šurp ripoja grezna kariete, kurā sēdēja kāda dāma; tā bija baltā vilka sieva, ar kuru viņš jau ilgu laiku bija precējies un kurai bija mazi bērni. Kariete nāca arvien tuvāk un tuvāk, un tās riteņi pārripoja utij tieši pāri. Tā pārsprāga ar skaļu blīkšķi, un acumirklī izgaisa gan greznā kariete ar dāmu, gan baltais vilks — un princese viena pati stāvēja nemīlīgajā mežā. .

Nu princese bija postā un lielās bailēs, gluži bezpalīdzīga, daudzas dienas bez padoma neziņā maldījās koku biežņā un ēda saknītes un ogas. Galu galā viņa satika katlu labotāju un pajautāja, vai šis neesot redzējis kādu kungu smalkās drānās.

—  Neesmu redzējis nevienu,— atteica katlinieks, un princesei uz labu laimi bija jāturpina nogurdinošais ceļojums. Pēc dažām dienām viņa sastapa slotu sējēju, taču ari tas nespēja dot nekādu atbildi. Pusdzīva no bada un bēdām viņa vilkās tālāk, līdz ieraudzīja tuvojamies kādu vecu izdienējušu kareivi. Viņa skrēja tam pretī un taujāja pēc kunga smalkajās drānās, un izstāstīja, kas muklājā viņai lēcies ar balto vilku.

—  Par balto vilku esmu jau kaut ko dzirdējis,— atteica vecais kareivis,— taču nezinu ceļu, kā tu varētu nokļūt pie viņa.

Ej vien tālāk līdz tai mazajai mājiņai, gan tur tu uzzināsi vairāk.

Princese pateicās atvaļinātajam kareivim par labajām ziņām un sacīja: f

—  Ja es kaut kad atkal nokļūšu sava tēva valstī, tevi atcerēšos!

Tad viņa klīda tālāk un tālāk, līdz pamanīja tālumā mirgojam gaismiņu. Un, piegājusi klāt, ieraudzīja mazu mājiņu, par kuru bija stāstījis izdienējušais kareivis. Iegājusi iekšā, princese ieraudzīja virtuvē pie pavarda stāvam gauži vecu sievu un vāram viru.

—  Dodiet man naktsmājas!— princese lūdza.

—  Es jau no sirds,— māmuliņa atteica,— ja tikai nepārnāktu Saule, Mēness un Zvaigzne, mani trīs dēli. Ja viņi tevi atradīs, tu būsi pagalam, jo visi trīs ir lieli cilvēkēdāji.

Te nu karaļmeita sāka tik rūgti raudāt un sūroties, cik ļoti viņa esot nogurusi un vārga, ka vecajai iežēlojās sirds un tā sacīja: labi, pamēģināšot paslēpt viņu no dēliem. Pēc tam vecā izvārīja princesei vakariņās vistiņu un ieteica, lai viņa visus kauliņus savāc, kādreiz tie viņai ļoti noderēšot. Princese paklausīja. Paēdusi viņa noraisīja no kakla savu melno zīda lakatiņu, ietina vistas kauliņus un sasēja ciešā mezglā. Pēc tam vecā paņēma viņu pie rokas un lika viņai palīst dziļi pagultē, lai neviens viņu neuzietu.

Viņa nebija nemaz tik ļoti ilgi gulējusi zem gultas, kad atvērās durvis un iekšā ienāca Saule; šis dēls, paostījis gaisu, tūlīt pat piegāja pie mātes un sacīja:

—  Māt, te ir cilvēkgaļa!

Vecā sacīja:

—   Ak, mans dēls, kas tev nāk prātā! Kur gan šajā biezoknī varētu rasties cilvēkgaļa?

Tomēr Saule necieta atrunas un sacīja:

—   Jūtu jau, jūtu, te ir cilvēkgaļa! Taču es dāvināšu šim cilvēkam dzīvību, ja pateiksi, kur tas noslēpies.

Te nu vecā pavēlēja, lai karaļmeita iznāk no paslēptuves, un viņa bailīgi jo bailīgi izlīda no gultapakšas un, piegājusi pie Saules, raudādama izstāstīja par savu nelaimi. To izdzirdis, dēls juta princesei līdzi un sacīja:

—   Es neesmu tik ļauns, bet piesargies gan no mana brāļa Zvaigznes, tas ir daudz, daudz ļaunāks nekā es.

Tad vecā izvārīja otru vistiņu un lika princesei apēst arī to un iesiet kauliņus melnajā zīda lakatiņā; pēc tam viņai atkal bija jāpaslēpjas zem gultas.

Pēc īsa laiciņa istabā ienāca Zvaigzne. Dēls itin aizdomīgs ošņāja gaisu un sauca:

—   Es samanu cilvēkgaļu! Es samanu cilvēkgaļu!— Un, kad māte gribēja iztikt ar atrunām, sāka šaušalīgi plosīties un lamāties. Bet, tā kā viņš cilvēku nevarēja atrast, tad pēdīgi nomierinājās un sacīja:

—   Lai ari kas tas būtu, es dāvāšu tam dzīvību, ja iznāks no savas paslēptuves.

Tā nu princese izlīda ārā un izstāstīja par savu dzīvi arī Zvaigznei, kas, gluži aizkustināts, sacīja:

—   No manis tev nav ko baidīties, taču piesargies no mana brāļa Mēness: tas ir briesmīgs un noteikti apēdīs tevi!

Tā nu princesei atkal bija jāpaslēpjas, tomēr visupirms viņa apēda trešo vistiņu un iesēja kauliņus turpat, kur pārējos,— melnajā zīda lakatiņā.

Pēdīgi pārradās ari Mēness, izošņāja visu māju un sauca:

—   Es samanu cilvēkgaļu!— Māte mēģināja to noliegt, bet viņš tik stipri saskaitās, ka grasījās brukt viņai virsū, tomēr māte zināja viņa dabu un tomēr galu galā viņu padarīja rāmu, un karaļmeita drīkstēja nesodīta atstāt savu slēptuvi.

—   No kurienes tu nāc,— Mēness jautāja,— un kurp ej?

Te nu princese visos sīkumos izstāstīja viņam savu bēdu

stāstu un to, kā viņa tagad meklējot balto vilku un nevarot atrast pie viņa ceļu.

Mēness sacīja:

Ja tu gribi nokļūt pie baltā vilka, tev jānostaigā vēlreiz tas pats cejš, kuru tu esi veikusi, līdz nokļūsi pie liela ūdens klāja. Tam tev jātiek pāri. Taču tu neiespēsi to bez vistas kauliņiem. Tāpēc ņem tos līdzi un neaizmirsti pie katra sola, kuru tu spersi ūdenī, papriekš iemest vienu no šiem kauliņiem. Ja neizdarīsi to kaut vienu reizīti, gals tev klāt.

Princese pateicās par padomu un otrā rītā posās ceļā. taču pirms aiziešanas katrs no brāļiem vēl iedāvināja viņai brīnišķu tērpu, vienu — rotātu ar saulītēm, otru ar zvaigznēm, trešo vienos mēnestiņos.

Tā nu princese, paklausot Mēness padomam, mēroja visu garo ce(u no jauna, līdz nokļuva pie lielā ūdens klāja. Viņa drosmīgi brida cauri un katru reizi, iekams lika kāju, iemeta vienu no vistas kauliņiem un gāja kā pa drošu tiltu. Viņai vēl bija jāpasper tikai viens vienīgs solis, un viņa būtu otrā pusē, bet, pavei, lakatiņš bija tukšs, un, lai cik loti viņa meklēja, tajā vairs nebija ne kauliņa. Žigli viņa izvilka no kabatas savas šķērītes,— šņiks!— nogrieza mazo pirkstiņu un, iemetusi turpat ūdenī, laimīgi nokļuva otrā krastā.

Bet tai pusē atradās liela, skaista pilsēta, kas piederēja baltajam vilkam. Princese izvēlējās no trim krāšņajiem tērpiem to, kas bija greznots ar zelta saulītēm, un, uzvilkusi mugurā, pastaigājās tajā pa ielām. Baltā vilka sieva patlaban sēdēja pie loga un, ieraudzījusi princesi dārgajā tērpā, tik ļoti sajūsminājās par šīm drānām, ka iznāca ārā un karaļmeitai pavaicāja, vai viņa nepārdotu to. Princese piesolīja tērpu par velti, ja vien sieva atļautu palikt vienu nakti pie baltā vilka. Sieva bija ar mieru un paņēma tērpu, taču savam vīram vakarā iedeva miegazāles, lai viņš nepamanītu šo meiteni.

Naktī princese iegāja viņa kambarī, apsēdās uz viņa gultas un, pieliekusies viņam pie auss, dziedāja senu dziesmiņu. Tomēr baltais vilks neatmodās, un princese pēdīgi aizgāja, kā nākusi. Bet otrā rītā viņš stāstīja savai sievai, ka esot sapņojis par princesi, kas visu nakti sēdējusi uz viņa gultas malas un dziedājusi viņam dziesmiņu. Toties sieva prata viņu novirzīt uz citām domām, un drīz vien viņam tas pilnīgi bija izkritis no galvas.

Otrajā dienā princese apvilka tērpu ar zelta zvaigznēm un gāja garām pilij, kur pie loga sēdēja baltā vilka sieva. Ari šoreiz viņai tik ļoti sakārojās skaistā tērpa, ka viņa, izskrējusi ārā, painteresējās par tērpa cenu, bet, kad princese uzstādīja tādas pašas prasības kā iepriekšējā dienā, sieva apsolīja, ka princese drīkst pavadīt pie viņas vīra arī otru nakti.

Bet, kad pienāca nakts un princese nostājās gultas malā un dziedāja baltam vilkam ausī savu dziesmiņu, arī šoreiz miega dzēriens turēja viņu savā varā, tā ka viņš nespēja atmosties, lai atbildētu princeses dziesmai. Pēc tam princese smagu sirdi devās prom un, nākamrīt paņēmusi pēdējo tērpu ar zelta mēnestiņiem, uzvilka to mugurā un gāja uz baltā vilka sievas pili. Sievai šīs drānas šķita tik pārmēram brīnišķas, ka viņa, lai dabūtu tās sev, trešo reizi izpildīja to pašu princeses lūgumu.

Taču, kad viņa vīram atkal sniedza miega dziru, viņš nemanot izlēja to ārā pa logu, jo viņam bija radušās aizdomas, ka še varētu būt kāda īpaša sakarība ar notikumu sapnī. Princese atnāca naktī un, pieliekusies vilkam pie auss, atkal dziedāja seno dziesmiņu. Un tad viņa izstāstīja visu, ko bija pārcietusi viņa dēļ. Tagad viņš princesi pazina un iedeva naudu, cik vien viņa spēja panest, lai viņa nokļūtu sava tēva valstībā. Un, kad viņa no pilsētas nonāca kādā ciemā, ļaudis sazīmēja pazudušo princesi, un kāds vīrs aizveda viņu atpakaļ pie vecā karaļa. Nu visā valstī valdīja liela līksmība. Taču princesei ienāca prātā atvaļinātais kareivis, kas bija norādījis viņai ceļu uz mazo mājiņu, viņa atminējās solījumu, ko bija devusi, un lūdza karali, lai tas parāda viņai visus savas valsts kareivjus.

Tā ari notika, kā viņa bija lūgusi. Turklāt princese pazina kareivi daudzu tūkstošu vidū un izgāja pie viņa par sievu. Viņi dzīvoja tīksmē un līksmībā visu mūžu un, ja nebūtu miruši, dzīvotu arī šodien.

MEITENES ARKLA AIZJŪGA

Reiz dzīvoja jauns tirgonis, kuram tēvs bija atstājis mantojumā daudz naudas un mantas, tā ka viņš spēja apgādāt ar visu. nepieciešamo trīs lielus kuģus. Un to viņš ari izdarīja, jo

gribēja iepazīt pasauli. Kādu laiku kuģojis pa vētraino jūru, viņš nonāca pie pilsētas, kura cieta no plūdiem. Visi tīrumi un dārzi bija pārplūduši, un ļaudis nezināja, kur ņemt pārtiku, lai nenomirtu badā. Tirgonim kļuva žēl ļaužu, un viņš uzdāvināja pilsētas iedzīvotājiem kuģi ar pārtikas produktiem un daudz ko citu, pēc tam lika pacelt enkuru un brauca tālāk.

Necik ilgi, un viņš pieburāja pie zemes, kur valdīja bads un tādi posta laiki, ka cilvēki ēda cits citu, lai paliktu pie dzīvības. Tirgonim tik joti iežēlojās sirds, ka viņš nabaga ļaudīm uzdāvināja savu otru kuģi, un viņam palika vēl tikai viens kuģis, kurā brauca viņš pats. Pēc tam viņš kuģoja tālāk un nokļuva pilsētā, pie kuras vārtiem pilsētnieki bija uzcēluši karātavas, un pie kāša tur karājās nabaga grēcinieks.

—  Ko tas vīrs noziedzies?— tirgonis jautāja.

—           Nespēja samaksāt savus parādus,— atteica pilsētnieki,

—   un tāpēc tam jākarājas pie kāša, kamēr to būs notiesājušas vārnas un striķis, kurā tas karājas, satrunējis.

Tirgonis jautāja:

—  Vai jūs noņemsiet viņu un atvēlēsiet viņam godīgu kapa vietu, ja es nomaksāšu viņa parādus?

Te nu pilsētnieki gardi nosmējās un sacīja, ka to darīšot labprāt. Pēc tam tirgonis uzkāpa uz sava kuģa un pārdeva da]u kravas, lai varētu atbrīvot parādnieku no karātavām un tam tiktu atvēlēta godīga kapa vieta.

Taču kuģa kapteini biedēja kunga labdarība, un viņš baidījās: viņam varētu klāties tāpat kā abu pārējo kuģu kapteiņiem — arī viņš tiks atdāvināts kādai posta zemei.

Tā, braukdami tālāk, kuģinieki ieraudzīja tālumā kādu salu, un kapteinis nolēma slepus pacelt enkuru, kad tirgonis, kā parasts, izkāps krastā, lai paskatītos, vai nevarētu sniegt palīdzību līdzcilvēkiem. Domāts — darīts! Kamēr tirgonis nākamajā ostā bija krastā, neuzticamais kapteinis pacēla enkuru un atstāja viņu likteņa varā. Bet tirgonis nejuta šo nodevību un gāja tikai uz priekšu, raudzīdamies visapkārt, vai nepamanīs ļaudis. Un te viņš saklausīja lamu vārdus un izdzirda pātagas plīkšķus un žēlas vaimanas. Viņš steidzās uz to pusi un, nonācis trača vietā, ieraudzīja vīru, kas, dzīdams arklā divas kailas meitenes, ara tīrumu.

—  Ak, žēlīgais Dievs, ko tu dari?— iesaucās tirgonis.— Sievišķi taču nav zirglopi!

ri— Citu lopu mums še nav,— vīrs atteica,— šīs meitenes es nopirku tirgū un daru ar viņām, ko vēlos.

—  Tad es gribu viņas atpirkt,— tirgonis sacīja un izvilka no kabatas zuteni, svešais vīrs, ieraudzījis nospīdam zelta gabalus, atstāja kungam meitenes smagā zuteņa vietā un turklāt nopriecājās, ka noslēdzis tik labu darījumu. Bet tirgonis atdeva vienai meitenei savus svārkus un otrai — mēteli, lai viņas nemāktu kauns, pēc tam pavaicāja, kas esot viņu vecāki un no kurienes viņas pašas.

—  Esmu bagāta karaļa meita,— sacīja skaistākā no abām,

—  un šl te ir mana istabene. Mēs izgājām no mana tēva pils pastaigāties mežā, bet tur mums uzbruka laupītāji, saķēra mūs ciet un aizstiepa uz savu kuģi, un, kad bija piestājuši pie krasta, pārdeva mūs arājam, mums bija jāvelk arkls līdz pat šai dienai.

—   Nu jūsu postam jādara gals,— tirgonis sacīja, noklausījies skumjo stāstu,— ostā noenkurots mans kuģis, es aizvedīšu jūs atpakaļ uz jūsu karaļvalsti.

Bet, kad tirgonis ar jaunavām nonāca liedagā, tur lielā tālumā vīdēja vienīgi karogi kuģa mastu galos. Nu gan viņš saprata, ka uzticamais kapteinis viņu piekrāpis, un raudāja kopā ar meitenēm gaužas asaras. Kad asaras bija izsīkušas, tirgonis sanesa daždažādus zarus un žagarus un uzslēja būdu, kur patverties; viņi pārtika no saknītēm, un viens no trijotnes allaž stāvēja sardzē augstu kāpā un raudzījās, vai kaut kur neieraudzīs kādu kuģi.

Reiz tirgonis, kas tobrīd stāvēja sardzē, meitenēm liedagā uzsauca:

—  Nāciet augšā, es redzu buru!

Visi trīs uzskrēja augšā, uzslēja kārti un piesēja tās galā lakatu, lai paziņotu, ka nelaimīgie, kas cietuši kuģa avārijā, prasa pēc glābiņa. Kuģa kapteinis, pamanījis saucienu pēc palīdzības, piestāja un nolaida lejā laivu, lai tā uzņemtu grūtdieņus. Nepagāja it nemaz ilgs laiks, kad viņi stāvēja jau uz klāja, un kapteinis apsolīja aizvest viņus līdz tuvākai ostai, jo kuģis kursēja nevis uz to zemi, kurā valdīja princeses tēvs, bet gan uz citurieni. Tā, dažas dienas braukuši, viņi ieraudzīja

lielu karakuģi, un princese, uzlūkojusi karogu, kas bija uzvilkts mastā, lielā priekā iesaucās:

—

m

Tas ir mana tēva kuģis! Mīļo kaptein, pieved mūs klāt, jums patiesi nenotiks nekas ļauns.

Un kapteinis paklausīja, jo bija ļoti labsirdīgs vīrs.

Tikko karakuģa ļaudis pamanīja, ka svešais kuģis signalizē, viņi piestāja, un admirālis, kas komandēja karakuģi, laivā pats piebrauca pie kuģa un bija ne pa jokam izbrīnīts, sastapdams uz klāja princesi ar istabeni: viņš taču bija izbraucis, lai tās sameklētu, un atrada atklātā jūrā, kaut gan bija domājis, ka tās atrodas kalpībā un verdzībā kādā svešā zemē. Bagātīgi atalgojis kapteini ar naudu un mantu, admirālis pēc tam iesēdināja jaunavas un atbrīvotāju savā laivā, un matroži pieairēja laivu pie karakuģa. Kad viņi bija uzkāpuši uz klāja, karakuģis tūlīt mainīja virzienu un ar labu ceļavēju kuģoja uz valsti, kurā valdīja princeses tēvs.

Bet, kad viņi bija ceļā, admirāli kūdīt kūdīja velns. Tu esi paspēlējis, viņš sevī sprieda, karalis apsolījis princesi par sievu tās atbrīvotājam, un tu tas neesi; princesi par sievu dabūs tirgonis un pēc vecā karaļa nāves ies tā pēdās; šīs domas mocīja viņu dienu un nakti. Pēdīgi admirālis vairs nespēja izturēt un kādu vakaru, ar tirgoni divatā stāvēdams uz kuģa pakaļklāja, tik spēji to pagrūda, ka tas kūleniski ielidoja jūrā, un to noslēpa viļņi. Sai neģēlībai nebija neviena liecinieka, to vienīgi no savas kajītes bija redzējušas princese ar istabeni, un abas spēji iekliedzās, kad tirgonis pārkrita pār bortu. Tomēr admirāli tas daudz nebiedēja, viņš nokāpa pie jaunavām kajītē un piedraudēja ar nāvi, ja tās karalim svēti neapzvērēšot, ka no verdzības tās esot atbrīvojis tieši viņš. Meitenes nāves bailēs arī apsolījās, un, kad ceļojums bija galā un karakuģis noenkurojās pie karaļa pils, visā zemē kūsāja liela līksmība, tauta uzgavilēja admirālim, cildinādama, ka viņš pārvedis mājās princesi. Bet vispriecīgākais bija vecais karalis un it mījuprāt tūlīt būtu licis svinēt kāzas, kā bija apsolījis, taču princese lūdzās viņu, sacīdama:

—       Pagaidi vēl vienu gadu, tētukiņ, lai es sadziedēju pušumus un pātagu pēdas savā miesā un pastaigāju laiciņu sērās, atceroties verdzības postu.

Tā viņa rīkojās tikai tāpēc, ka cerēja: tirgonis vēl varētu būt dzīvs. Bet, ja viņš gada laikā neierastos, tas nozīmētu, ka tomēr atradis savu galu viļņos. Karalis atzina, ka meitai ir taisnība, un, kaut arī admirālis it nemaz nebija ar to mierā, tomēr kāzas, kā to bija vēlējusies princese, tika atliktas uz veselu gadu.

Bet tirgonis patiesi nebija gājis bojā vētrainajā jūrā, jo, atkal uzniris, viņš pieķērās pie kāda masta koka, kas peldēja jūrā. Straume dzina viņu arvien tālāk un tālāk visu cauru nakti un arī nākamo dienu, līdz, saulei rietot, viņš piepeldēja pie mazas saliņas. Te nabadziņš nolēma palikt un gaidīt, vai neparādīsies kāds kuģis, kas uzņemtu viņu uz klāja. Un, tā kā viņš bija noguris, tad ielīda bedrē zem ozola saknēm — lielo koku ar visām saknēm bija izgāzusi vētra — un piesedzās ar lapām, lai nejustu vakara saltumu. Taču no tām bija maz labuma. Bet, pavei vien, nez no kurienes atlidoja milzum liels putns, notupās pie bedres un ar knābi rāva no savām krūtīm spalvu pēc spalviņas, tā ka bedre drīz bija pilna un tirgonis apsegts līdz ausīm; tad putns atkal pacēlās spārnos un aizlidoja. Nu tev ir arī mīksts, silts pēlis, tirgonis nodomāja un, noskaitījis vakara lūgšanu, iemiga; atmodās viņš tikai tad, kad acīs iespīdēja gaišā saules gaisma. Visu dienu tirgonis meklēja plēsīgo jūrasputnu olas un saknītes, un ogas, un augus; ēda un ēda, kamēr bija remdēts izsalkums, tā viņš nodzīvoja sešus mēnešus.

Kādu rītu pamodies viņš atkal ieraudzīja bedres malā lielo putnu, kas, pavēris knābi, sacīja:

— To es zinu, kurp velk tavs prāts; celies augšā, lai varu tevi pārnest pāri jūrai!

Tirgonis slējās kājās, putns nekavējoties satvēra viņu savos nagos un, pacēlies gaisos, lidoja pāri dziļajai jūrai, līdz sasniedza cietzemi. Tur putns nolika tirgoni zemē un, pateicis:

— Nu steidzīgi prom, lai vari sasniegt karaļa galvaspilsētu, iekams princese nav nosvinējusi ar admirāli kāzas!— pajautāja, vai tirgonis maz zinot, kas viņš esot.

ļggfļ Jā gan, liels putns,— tirgonis atbildēja.

—  Neatminēji,— putns sacīja,— es esmu nevis putns, bet gan tā nabaga parādnieka gars, kura ķermeni tu atpestīji no karātavām, un šādi es rīkojos, lai tev pateiktos!

To sacījis, tas pacēlās gaisos — un prom bija, bet tirgonis nogrieza pabērza ceļanūju un moži soļoja uz priekšu —no pilsētas uz pilsētu, no ciema uz ciemu, pa brikšņiem un brākšķiem sešus mēnešus, kamēr pēdīgi nonāca pilsētā, kur pie visiem namiem plandījās karogi un pilsētnieki dziedāja un gavilēja.

—   Kas tad te notiek?— tirgonis jautāja viesnīcniekam, pje kura bija iegriezies.

—  Jūs laikam gan esat no tālienes, ka nezināt!— viesnīcnieks atteica.— Šodien karaļa vienīgā meita svin kāzas ar admirāli, kas pirms gada to atņēmis laupītājiem un paglābis no posta. Tur, pilī, šodien tiek labi ēsts un dzerts, bet mums nav nekā.

—   Deram, ka es atnesīšu cepeti un vīnu no karaļa galda?— tirgonis jautāja.

—  Lieku ķīlā namu un sētu ar visu bagātību,— viesnīcnieks sacīja un smējās, vēderu turēdams, jo kā gan šis atnācējs spētu dabūt no karaļa galda cepeti un vīnu! Bet tirgoni tas neuztrauca, viņš pieprasīja tinti un papīru, uzrakstīja princesei vēstuli, kurā pavēstīja, ka izglābies no nāves un tagad, ieradies pilsētā, lūdz atsūtīt uz iebraucamo vietu kaut ko no mielasta galda, lai varētu remdēt savu izsalkumu. Kādam kalpam vēstule bija jānogādā pilī, un, kad tas bija to pasniedzis princesei, kas līgavas tērpā sēdēja pie karaliskā galda blakus admirālim, viņa, to izlasījusi, nekavējoties ar kalpotāju aizsūtīja uz iebraucamo vietu pašu kārdinošāko cepeti un labāko vīnu.

Viesnīcnieks ļoti noskuma, ieraudzījis tuvojamies karaļa kalpotāju, tomēr tirgonis viņu tūlīt pat nomierināja, sacīdams:

—   Es netīkoju pēc tavas mantas un iedzīves, dzīvo mierīgs.

Tirgonis vēl nebija aizvēris muti, kad piebrauca zelta

kariete no galma un sulaiņi palīdzēja iekāpt tirgonim karietē un aizveda viņu uz pili. Tur viņu sagaidīja princese ar istabeni un ieveda iekšā, lai viņš nomazgājas, nopeldas un uzvelk mugurā krāšņas drānas. Istabenei bija jāpalīdz viņam sakārtoties, tomēr tā stāvēja pa gabalu, jo baidījās no parazītiem un netīrumiem uz tirgoņa miesas. Plaukš, plaukš!— princese uzšāva tai ar savu balto roku pa abām ausīm.

—  Vai viņš ari klīrējās, atpirkdams mūs gluži kailas no arkla aizjūga,— viņa pikti iesaucās,— un atdeva savu mēteli un svārkus, lai mums nebūtu no viņa jākaunasl?

Pēc tam princese pati, tirgoni nomazgājusi un labi izpeldinājusi, palīdzēja uzvilkt viņam karaliskās drānas, ko bija jau sagādājusi, un pēc tam kopā ar viņu žigli iesteidzās kāzu zālē.

Ieraudzījis tirgoni, admirālis vēlējās vai zemē ielīst, bet vecais karalis vaicāja:

—  Meitiņ, kas ir tas svešinieks, kuru tu ved pie rokas?

Princese atbildēja:

—  Lai viņš pastāsta pats!

Tirgonis tagad pavēstīja, kā viss noticis un kā ļaunais admirālis viņu pārgrūdis pār bortu, lai pats kļūtu par karaļa znotu un pēcteci valstī. Nu tirgonim bija jāsēžas līgavaiņa vietā, un viņš tika salaulāts ar princesi, bet ļaunais admirālis pakārts pie kāķa, un, ja neviens nav pārgriezis auklu, varbūt tas karājas vēl šobaltdien.

HOLERAS BĒRNI

Pirms daudziem, daudziem gadiem nebija avīžu. Kā ļaudis rīkojās, lai uzzinātu, kas notiek pasaulē? Viņi gāja uz rātsnamu. Tiklīdz pulkstenis nosita divpadsmit, pilsētas galva atslēdza rātsnama durvis un paziņoja pilsoņiem jaunumus. Tā nu reiz šajā laikā vienā lielā pilsētā pie jūras dzīvoja kāds tirgotājs. Pilsētā sāka plosīties holera, un, kad viņš ap pusdienlaiku aizgāja uz rātsnamu un jautāja:— Kādi ir jaunumi?— tad pilsētas galva atbildēja:

—    Kādi tad varētu būt jaunumi? Slimība ietikusi pilsētas vārtu tēva mājā un nogalinājusi visus iemītniekus: vīru un sievu, kalpu un kalponi, dēlus un meitas, dzīvs palicis vienīgi zīdainītis. Kas ar to bērnu notiks?

Tirgonis sacīja:

—   Pagaidiet drusciņ, es aprunāšos ar savu sievu. Dievs nav lēmis mums bērnus, un gan viņa izaudzinās lielu šo zīdainīti!

To teicis, viņš iegāja mājās un, necik ilgi, atgriezies sauca:

—   Mana sieva ir ar mieru! Dodiet man to bērnu, es būšu viņa tēvs!

Tā nu bērns tika iedots, un viņš, pārnesis to mājās, audzināja kā savu miesīgu dēlu.

Bet slimība neatstāja pilsētu ilgu laiku un iegriezās no mājas mājā, paņemdams līdzi še kādu, tur daudzus, bet dažās mājās tā neiegriezās it nemaz. Reiz dienas vidū tirgonis atkal iegāja rātsnamā un jautāja, kādi esot jaunumi, pilsētas galva sacīja:

—  Šodien gadījies tas pats, kas toreiz. Slimība paņēmusi kādu laulātu pāri ar visiem bērniem, dzīva palikusi vienīgi mazā meitiņa šūpulī.

Tirgonis domāja: «Tā labi piederētos pie zēna.» Un viņš sacīja:

—  Pilsētas galva, es gribu ņemt pie sevis arī šo bērnu.— Kad tas tika atnests, viņš paņēma to rokās un aiznesa savai sievai. Jums tobrīd būtu bijis prieks skatīt vaigā šo krietno sievieti!

—            Vīrs, vīrs, tu esi labi rīkojies,— viņa līksmi iesaucās,

—   tev ir puika, un man tagad meitene!

Un viņa, izņēmusi vīram bērnu no rokām, glāstīja un skūpstīja to. Abiem bērniem patiesi nebūtu bijis nekur labāk, pat ne pie saviem vecākiem, tik loti godīgais tirgoņu pāris tos mīlēja. Sieva nodeva audžumeitiņai visu savu prasmi, kāda vien bija šūšanā, mazgāšanā, adīšanā un pavārmākslā, toties vīrs izskoloja audžudēlu par gudru vīru, tā ka viņš kļuva par zinību pratēju, un, kad pienāca laiks un bērni bija jāiesvēta, meitene bija tik prasmīga visās mākslās, ka viņai neradās līdzīgas, un puisis runāja visās valodās un saprata visas zinātnes.

Audžutēvam par to bija prieks, un pēc iesvētībām viņš savam dēlam jautāja, par ko tas vēlētos kļūt.

—  Ļauj man mācīties par galdnieku!— puisis sacīja, un tā arī notika.

Puisis tika nodots mācībā pie teicama meistara, un pēc trim gadiem kļuva uzreiz par meistaru. Taču viņš bija vēl pārāk jauns, lai ierīkotu savu mājas pavardu, tāpēc nākamajos trīs gados mācījās mūrnieka amatu un, tā kā arī šajā mākslā dabūja meistara vārdu, tad divdesmit gadu vecumā bija gan galdnieks, gan mūrnieku meistars un turklāt pats gudrākais virs uz Dieva zemītes. Viņam trūka tikai sievas, tomēr arī tā drīz vien bija rokā; tirgonis atdeva viņam par sievu savu audžumeitu, un abi holeras bērni bija laimīgi un apmierināti un nodzīvoja savu audžuvecāku mājās pusi gada.

Reiz gadījās, ka viens smalks kungs kādu dienu nokāpa no zirga tirgoņa pagalmā un lūdza pajumti. Puisim bija jāparūpējas par zirgiem, un, kad svešinieks kaut ko pajautāja turku valodā, audžudēls tajā pašā mēlē deva atbildi. Kungs tūliņ piegāja pie tirgoņa un sacīja:

—  Tev gan ir gudrs kalps!

—  Nekā nebija,— atteica tirgonis,— šis puisis ir mans audžudēls un savos divdesmit gados ir gan prasmīgs galdnieks, gan mūrnieks, turklāt zina un saprot visas valodas un zinības.

—           Tādu cilvēku es tieši meklēju!— iesaucās svešinieks.

—  Un, lai tu zinātu, tad teikšu — es esmu turku sultāns! Manā valstī nav viedas pārvaldes: vienam ir daudz zemes, otram — maz, bet trešajam — ne pleķīša. Dažam ir aramzeme, bet citam krūmājs un purvs, un neviens negrib maķsāt nodokļus. Vai tavs dēls var te ko mainīt?

—  Ak, kāpēc gan ne!— tirgotājs sacīja un pasaiica audžudēlu, lai uznākot jel augšā. Kad puisis ienāca, sultāns vēlreiz par visu izstāstīja, un viņi vienojās par veselu zirga vezumu zelta, ja viņš kopā ar sultānu dosies uz Turciju un ieviesis valstī kārtību.

Sultāns bija ļoti iepriecināts, bet audžudēla jaunajai sievai tas nemaz nepatika. Viņa raudāja un žēlojās, atgādinādama, ka vīrs drīz kļūšot par tēvu, tomēr it nekas nelīdzēja, viņš pierunāja sievu gaidīt divus gadus, pēc kuriem atgriezīšoties, tad uzlēca mugurā vienam no sultāna zirgiem, un abi kopā jāja pie turkiem.

Kad viņi nonāca galā, sultāns iedeva jaunajam vīram karaliskas drānas un uzmauca pirkstā zīmoggredzenu, pēc tam deva turkiem pavēli, lai tie svešo vīru godina gluži kā pašu sultānu. Bet audžudēls lika atsaukt pie sevis visus mērniekus, tiem bija no jauna jāpārmēra zeme, un, kad darbs bija padarīts, viņš paziņoja katram, kas tam pienākas: auglīga aramzeme, pļava, sils. Tomēr zemes dalīšana ieilga, un, kad viņš bija ticis galā, bija apritējuši jau seši gadi. Tad audžudēls stājās

sultāna priekšā un pieprasīja, lai jauj viņam atgriezties savā pilsētā pie sievas un audžuvecākiem. Sultānam tas nebija sevišķi pa prātam, tomēr, tā kā viņš palika pie sava, tas pavēlēja parādīt apseglotu zirgu, pašu stiprāko un skaistāko visā Turcijā, un pēc tam sacīja:

—   Seglos ir iešūta vesela krava zelta. Tas ir tāpēc, lai neviens tevi neaplaupītu, un seglu kabatās ir divas pistoles, mūžam pielādētas. Tev tikai jānospiež gailis, un lodes lidot izlidos.

Puisis pateicās par zeltu un zirgu, un par brīnumainajām pistolēm, taču sultāns viņu aizkavēja un sacīja:

—   Pagaidi, draugs, gribu dot tev vēl trīs labus padomus. Nekad nenovirzies no ceļa! Nekad nepaliec uz nakti, ja viesnīcnieks ir vecs vīrs, bet sieva jauna un daiļa! Un trešais, visupēdējais: nekad neesi ziņkārīgs)

Puisis lika šos padomus aiz auss, pēc tam uzlēca kumeļā, uzsauca sultānam ardievas un priecīgs jāja prom pa ceļu.

Pāris jūdžu nojājis, viņš sastapa trīs žīdus, kas savās ādas paunās nesa zeltu un sudrabu, un dārgakmeņus, lai tos izdevīgi pārdotu.

—   Nejājiet tik ātri, žēlīgais kungs,— viņi uzsauca jātniekam un paņemiet līdzi trīs nabaga žīdus, kuriem uz ceļa jatric par savu dzīvību!

Puisim kļuva žīdu žēl, un viņš jāja itin lēni, lai viņi varētu tikt līdzi. Necik ilgi, un viņi visi nonāca meža malā, un te kāda taisnāka taka veda mežā pa kreisi no lielceļa.

—   Nogriezīsimies pa šejieni, žēlīgais kungs,— sacīja žīdi,

—  mēs ietaupīsim līdz nākamajai pilsētai trīs stundas jājuma!

Tomēr puisis atcerējās sultāna vārdus: «Nekad nenogriezies no ceļa!>— un, tā kā žīdi par visu vari gribēja doties pa taisnāko celiņu, viņi šķīrās, un viņš jāja tālāk viens pats. Bet viņš nebija pajājis ne tūkstoš soļu, kad izdzirda pa kreisi no taciņas puses palīgā saucienus. «Tur kādam dzīvība briesmās,» viņš klusībā nodomāja un dzina savu zirgu cauri krūmiem uz to vietu, kur skanēja kliedzieni. Reče, tur divpadsmit laupītāji nupat kā grasījās nomaitāt žīdus un nolaupīt ādas paunas. Viens, divi, trīs — un puisis bija izrāvis pistoli no seglu kabatām, un — knak, knak, knak!— atskanēja šāviens pēc šāviena. Seši laupītāji bija gar zemi un vairs nekustināja ne

pirkstiņa, seši vienā rāvienā paspruka kur kurais, lai arī nebūtu jāatstiepj kājas. Bet žīdi pateicās savam glābējam, kopā ar viņu atgriezās uz zemes ceļa un vairs nešķīrās, kaut arī atpakaļceļš bija trīs stundas ilgāks: viņi saprata, ka puisim bijusi taisnība.

Pret vakaru viņi nonāca pilsētā. Zīdi sacīja:

—   Žēlīgais kungs izglāba mums dzīvību, nu arī mēs gribam parādīt viņam labu krogu, lai žēlīgajam kungam tiktu savs prieciņš.

To teikuši, viņi aizveda to pie lielas akmens mājas. Krodziniece, jauna, jauka sieva, viņus laipni sveicināja, bet viņai aiz muguras stāvēja krodzinieks, sirmgalvis ar drebošiem ceļgaliem un sniegbaltiem mātiem.

—   šī naktsmītne man nepiedien!— sacīja puisis, un, tā kā žīdi negribēja doties citur, viņš grieza zirgu apkārt un piestāja pie tuvākā godīgā pilsētnieka nama, kur dabūja sev naktsmājas. Naktī viņš no kroga puses izdzirda traku troksni. Ātri uzmetis plecos mēteli, lai viņu neviens nevarētu sazīmēt, viņš izlavījās ārā. Tur viņš ieraudzīja, ka seši laupītāji, kuri viņam bija izsprukuši mežā, krogā mocīja un spīdzināja žīdus, atriebdami pārējo nāvi un ņemdami nost naudu. Un krodzinieks ar savu jauno sievu turpat līdzās par visu priecājās, jo viņš pats nāca no šo laupītāju pulka un jauno sievu bija apņēmis tikai sirmā vecumā, lai varētu šajā laupītāju bedrē ievilināt viesus.

Laupītāji nepaspēja ne apskatīties, kad puisis jau bija viņu vidū un ar savu zobenu nocirta vienam laupītājam krietnu šķēli no ciskas, ko noslēpa azotē. Laupītājs lielās sāpēs auroja, un viņa biedri metās virsū svešiniekam — kņada kļuva arvien skaļāka. Drīz vien saskrēja sargi un pilsētnieki, un kroga saimnieki un seši laupītāji uzreiz mainīja taktiku un sacīja:

—   Žīdi gribēja iet zādzībā uz pilsētu, un, ja mēs nebūtu to izjaukuši, šie būtu jau paveikuši savu.

Žīdi tika aizvesti pie tiesneša, un, tā kā par ļaunu liecināja astoņi liecinieki, viņiem tika piespriestas karātavas. Pa to laiku priekšā iznāca jaunais kungs, viņš nometa no pleciem savu mēteli un, palicis stāvam karaļa drānās un sultāna gredzenu pirkstā, sacīja:

—   Zīdi ir nevainīgi, noziedznieki ir tie tur!

Pēc tam viņš pastāstīja, kā viss bija noticis, izvilka ciskas Šķēli, un, palūk tikai, viena laupītāja stilbam tā bija pašā laikā. Te nu tiesnesis nobijās no sultāna atriebības un, itin ātri attaisnojis žīdus, lika sasiet sešus laupītājus kopā ar kroga saimniekiem, droši vien tie vēl šodien karājas soda vietā. Bet puisis lika apseglot savu zirgu un tālāk jāja viens.

Kādu dienu viņš nonāca lielā pilsētā, kas bija turku gādībā, un, kad pilsētas karalis izdzirdēja, ka esot ieradies sultāna draugs, viņš ataicināja to pie sevis un lūdza, lai tas uzkavējoties pie viņa dažas dienas. Puisim tas bija pa prātam, jo viņš un viņa kumejš bija noguruši, un viņš karaļa ielūgumu pieņēma. Vakarā viņi sēdās pie galda un ēda un dzēra, tomēr jautrība īsti nešķīlās. Karalienes seju aizklāja tumšs plīvurs, ari karalim bija bēdu sagrauzti vaibsti. Tomēr puisis neprašņāja, kas šiem kaiš, jo atcerējās trešo padomu: nekad neesi ziņkārīgs. Kad puisis pēc trim dienām posās ceļā, karalis pasauca viņu maliņā un sacīja:

—  Tu nebiji ziņkārīgs un neizvaicāji mūs par mūsu bēdām, tāpēc es pats pateikšu tev iemeslu. Mēs abi, es un karaliene, esam sastrīdējušies, un jau mēnešiem ilgi neviens no mums negrib piekāpties, lai otram piedotu un pateiktu labu vārdu.

«še ir glābiņš!» puisis klusībā nodomāja. Vispirms viņš aprunājās ar karali un pēc tam, iegājis karalienes istabā, pastāstīja viņai, ka dzīvesdraugs vēlas salīgt mieru. Te nu sieva nožēloja savu ietiepību, viņa aizsteidzās pie karaļa, un abi apskāva viens otru. Bet pēc tam viņa pateicās puisim, ka tas abus atkal samierinājis, un, kaut arī viņš neko negribēja pieņemt, tie tomēr uztiepa viņam otru zirgu ar lielu zelta nešļavu, tā ka viņš tapa divtik bagāts.

Nu gan jaunais kungs steidzās, lai nokļūtu mājās, jo tas, kam ir divas zirga nešļavas zelta, nekur nav drošībā, kaut arī ar brinumpistolēm un karaļa drānām, un sultāna zīmoggredzenu pirkstā. Pēc dažu nedēļu jājuma viņš laimīgi nokļuva dzimtenē un nokāpa no zirga pie savu vecāku mājdurvīm. Tomēr vecais vīrs viņu šajās greznajās drānās nepazina un, noturējis par lielu firstu, izrādīja visu iespējamo godu.

—  Labais draugs,— sacīja puisis,— vai tad jums bērnu nav?

—  Nē, jūsu žēlsirdība,— atteica tirgotājs,— man ir tikai divi holeras bērni, kurus es pieņēmu, kad tie bija pavisam mazi, un es tos uzaudzināju gluži kā paša bērnus. Tie bija puika un meitenīte. Ak, žēlīgais kungs, tas gan bija lielisks puisis! Runāja visās valodās un prata visas zinības, un divdesmit gadu vecumā dabūja galdnieka un mūrnieka meistara godu reizē. Manu audžudēlu aizveda prom sultāns, lai viņš sakārtotu turku valsti un ievestu tajā pārmaiņas; viņš laikam gan svešatnē ir miris, jo vairs nav devis par sevi ziņu, tomēr mana audžumeita, kuru viņš apņēma par sievu, joprojām cer, ka viņš pārnāks.

—   Kur ir jūsu audžumeita?—jaunais kungs jautāja, un tirgotājs atbildēja:

—   Stāv tirgū ar savu mazo dēlu un pārdod ābolus un bumbierus, lai mums pietiktu dienišķai maizei.

Jaunajam kungam ar to bija gana, tiklīdz viņš bija apkopis zirgus un ienesis savā istabā abas nešļavas zelta, tūlīt devās uz tirgu, lai uzmeklētu savu sievu. Patiesi, viņa tur sēdēja aiz galda un piedāvāja augļus, bet blakus viņai stāvēja brīnumdaiļš puika: tas bija viņa dēlēns, kuru viņš redzēja pirmoreiz.

—   Siev, cik maksā tava prece?— viņš jautāja. Sieva smējās: ko gan šis smalkais kungs iesāks ar šiem augļu kalniem? Tomēr viņš nerimās, un sieva pateica cenu. Tūlīt pat viņš izvilka no kabatas riekšavu zelta monētu un sniedza zeltu, sacīdams:

—   Nu, nāc tagad man līdzi uz sava audžutēva māju, man tev kas sakāms!

Kad sieva sajuta plaukstā zelta monētu kaudzi, viņai raibs sagriezās gar acīm, bet vīrs tik spēji apgāza galdu, ka āboli un bumbieri ripot aizripoja pa tirgus placi, un ielas puikas ap tiem plūcās un plēsās; pēc tam viņš satvēra savu sievu pie rokas un ieveda audžutēva mājā. Tur viņš sacīja:

^ Vai gribi mani precēt?

—   Nē, protams, ne,— sieva steigšus sauca,— man jau ir vīrs, citu es negribu!

—   Tad paņem vismaz šo gredzenu par piemiņu,— viņš sacīja un sniedza sievai gredzenu, kuru tā viņam bija uzmaukusi pirkstā saderināšanās dienā. Bet, ieraugot zelta gredzenu,

sievai kā zvīņas nokrita no acīm, un viņa metās bagātajam kungam ap kaklu un sauca:

—   Mans vīrs, mans mīļais vīrs!

Nu reiz kūsāt kūsāja prieks, abi vecie audžuvecāki raudāja, un jaunā sieva nespēja bilst ne vārdiņa, bet mazais puika lēkā* ja apkārt visiem četriem un gavilēja, un smējās, jo tagad viņam bija tēvs. Kad viņi bija papilnam izlīksmojušies, vīrs pa. grāba krietnu riekšavu no zelta neslavas, un vecajam tirgotājam nācās sarūpēt tādu svētku maltīti, kurai vēl nav bijis līdzīgas. Viņi sēdās pie galda ar visiem pilsētniekiem un svinēja priecīgu atkalredzēšanos« un, kurš tur bijis klāt, tam mute vēl tagad kāro šo gardumu.

MAZAIS VEČUKS

Reiz bija trīs māsas: divas no viņām dzīvoja vienā namiņā, bet jaunākā mita citā mājiņā, jo abas vecākās viņu uzskatīja par tik dumju, ka vai gals klāt. Kādu vakaru gadījās, ka nez no kurienes uzradās kāds mazs večuks un pieklauvēja pie tā namiņa, kurā mita abas māsas. Tā nu vecākā māsa izliecās pa logu un jautāja:

—    Ko jūs gribat?

—   Es labprāt palūgtu naktsmājas: pašlaik ir tik salti, ka nevaru gulēt laukā,— atteica večuks.

—   Mums mājā nav vietas,— sacīja vecākā,— un, ja es, piemēram, jūs ielaistu, mana māsa par to šķendētos astoņas dienas, un to es nevēlos, tāpēc meklējiet pajumti citur.

To teikusi, viņa aizcirta aizvirtņus un vecajā vīriņā vairs neklausījās, lai arī cik ļoti viņš lūdza un vaimanāja. Kad nu nekas nelīdzēja, večuks devās uz mājiņu, kurā dzīvoja jaunākā māsa. un pieklauvēja pie durvīm. Tā nu jaunākā māsa atvēra logu un jautāja:

—   Ko jūsu sirds vēlas, mīļais draugs?

—   Es labprāt gribētu dabūt naktsmājas: ārā pašlaik ir tik salti,— sacīja vīriņš, un jaunākā māsa tūlīt pat piesteidzās pie durvīm un, tās atvērusi, ieveda viņu siltā kambarīti. Meitene izvārīja večukam putru no piena un miltiem un iedrupināja tajā pēdējo maizes drupatu, ko sameklēja savā skapītī. Iegājusi savā istabiņā, viņa paņēma salmu maišeli un labi uzbužināja, lai večukam būtu mīksta gulēšana, bet pati apgulās uz grīdas. Otrā rītā vecais vīriņš bija jau agri kājās un sacīja: viņam nu jāejot tālāk. Labā meitene tomēr to nepieļāva un papriekš vēi izvārīja biezputru brokastīs. Kad večuks bija izēdis šķīvi, viņš laipni pateicās un sacīja:

—   Man ļoti žēl, ka nevaru atalgot jūsu mīlestību un draudzību.

—   Ak, nieki,— sacīja meitene,— man nebija ne domas par samaksu, un, ja jums nav kur palikt nāciet atkal pie manis un nejūtiet par to nekādu raižu.

—   Es jums daudzkārt no visas sirds pateicos,— attrauca večuks,— un es lūdzu to Dievu Kungu, lai viņš arvien dāvātu jums savu svētību un lai pirmais darbs, pie kura jūs šodien ķersieties, ietu tik gludi no rokas un nestu tādu labumu, ka jūs visu dienu nevarētu darīt neko citu.

To teicis, viņš paklanījās un gāja prom, bet labā meitene iesteidzās mājiņā, lai ķertos pie darba,— mazā večuka novēlējumā ieklausījusies viņa nebija it nemaz. Viņa ātri sadabūja linu audeklu no kambara, kur bija to žāvējusi, un gribēja salocīt; un tā viņa locīja un locīja bez mitas līdz pusdienām un turpināja šo darbu cauru pēcpusdienu, tomēr linu audeklam nebija it nemaz gala — pilna bija jau visa istaba, bet meitene darbu beidza tikai tad, kad bija iestājusies piķamelna tumsa. Toties abas vecākās māsas bija loti izbrīnījušās, neredzēdamas jaunāko māsu visu dienu, un tāpēc vakarā iegāja pie viņas mājiņā. Kā viņas iepleta acis-^tas patiesi bija brīnumu brīnums!

—   Ak Debesu Tēvs,— iesaucās vecākā,— kur tu rāvi to linu audeklu!? Visā savā garajā mūžā neesmu redzējusi tādu lērumu!

Te nu jaunākā māsa visu izstāstīja: viņa esot dabūjusi to no mazā večuka, un abas māsas tā saniknojās, ka splāva indi gluži kā čūskas.

—   Ak, tai muļķadesai kritusi tāda laime — arī es, zoss tāda, būtu dabūjusi to!— dusmās kliedza otrā māsa, bet vecākā sacīja:

.'7,—r Neskaisties, mās, iesim paskatīsimies, var būt, ka varam večuku vēl panākt.

Tā nu abas izdrāzās pa durvīm, lai sameklētu večuku, bet viņas bija paspērušas tikai dažus soļus, kad jau tālumā ieraudzīja viņu tuvojamies namiņam. Aši, aši viņas bija klāt večukam un klanījās viņa priekšā un kniksēja; pēc tam otrā māsa sacīja:

—    Ak, mīļais kungs, neņemiet taču to manai māsai ļaunā, ka viņa vakar neielaida jūs mūsu namiņā pārnākšņot; es visu nakti biju tik sagrauzta, neesmu ne acu aizvērusi. Ak, esiet gan tik laipns un iegriezieties pie mums šovakar: mēs abas būsim paši laimīgākie cilvēki pasaulē!

Mazais večuks bija ar mieru un devās līdzi abām māsām, tas uzklāja viņam pašu bagātāko galdu un beigās apguldīja tik mīkstā gultā, ka viņš gulēja tajā kā princis. Tikko večuks otrā rītā bija izlīdis no gultas, māsas pienesa viņam kafiju un cepumus. Viņš pateicās par visu varen smalki un pieklājīgi. Notiesājis savas brokastis, večuks sacīja:

—   Man loti žēl, ka nevaru atalgot jūsu laipnību, bet. J.

—    Ak vai,— iejaucās starpā vecākā maša^g vai tad jūs domājat, ka mēs gribam algu par apkalpošanu? Dievs pasargi, tas mums nav pat iešāvies prātā, gluži otrādi, mēs tikai vēlējāmies baudīt tos priecīgos mirkļus, ko jūs sagādāsiet mums, itin bieži iegriežoties ciemos.

—  Tas būs pagrūti,— sacīja vīriņš,— bet es tomēr jums no sirds pateicos par jūsu labo gribu un novēlu vienīgi to, lai pirmais darbs, pie kura jūs šorīt ķersieties, turpinātos visu dienu un jūs nevarētu uzsākt neko citu.

Sādi večuks atsveicinājās, un abas māsas novēlēja viņam laimīgu ceju.

Tikko viņš bija satvēris durvju rokturi, vecākā māsa uzsauca kalponei:

—  Ātrāk, Mīken, ātrāk, atnes no bēniņiem veļu, lai mēs tūlīt varētu ķerties klāt pie locīšanas; mums jādabū divtik daudz, cik dabūjusi tā muļķadesa.

Kalpone knaši uzsteidzās bēniņos, lai savāktu izžauto veļu. Tikām otrā māsa ieminējās:

—  Māsiņ, vispirms drusku iestiprināsimies, vai ne; tur vēl ir kauss svaiga alus, iebaudīsim kopā ar sviestmaizi, tu sagatavo visu, bet es tikmēr iziešu dārzā un žigli izčurāšos.

—  Labi, lai notiek, mās,— sacīja vecākā māsa,— bet pasteidzies gan!

To teikusi, viņa paņēma krūzi un pielika pie mutes.

Bet kalpone jau sen bija savākusi veļu un, ienesusi to istabā, gaidīja māsas, kas nenāca un nenāca. Tad viņa iegāja virtuvē, lai paskatītos, ko viņas dara,— un kāds briesmīgs izbīlis pārņēma meiteni! Tu padomā tikai: vecākā māsa stāvēja kambarī un dzēra vienā laidā, nevarēdama mitēties, bet otra māsa no dārza sauca, ka nevarot pārstāt čurāšanu, un tā tas turpinājās, līdz iestājās piķamelna tumsa; visa māja un pagalms pludoja, un cauru nakti bija jāslauka, lai dabūtu kaut vienu sausu vietiņu, kur varētu apstāties. Bet jaunākā māsa pārdeva linu audeklu un bija ieguvusi bagātību un laimi visam mūžam.

ZILĀ LIESMIŅA

Reiz kādā gauži senā mājā viens pats dzīvoja vecs kungs, pie kura reti kāds ilgi kalpoja, un visi apkalpotāji, kuri tur bijuši, stāstīja, ka mājā kaut kas neesot lāga: dzirdēts, ka dauzoties spoki, tumšos kaktos pamirdzot gaismiņas un bieži vien māžojoties arī citādi rēgi. Tā nu reiz pie šī kunga atkal ievācās jauna kalpone, kuru sauca Anna. Un pēc pirmās māja pavadītās nakts kungs kalpotājai vaicāja, kā viņa gulējusi, kungs bažījās, ka atkal būs jāklausās žēlabas par māja esošajiem spokiem. Bet mundrā meita teica: esot gulējusi gluži labi. Tāda pati atbilde uz to pašu jautājumu atskanēja ari otrajā rītā. Bet trešajā rītā kalpone aizgulējās un pēc tam samulsusi sacīja:

—  Man visu nakti likās, ka ap manu gultu dej zilgana liesmiņa un nemitīgi atkārto: «Ej, Anna, ej, Anna!»— tā ka es nevarēju iemigt agrāk kā tikai uz rīta pusi ar pirmajiem gaiļiem.

Kad Anna griezās pie garīdznieka, tas viņai sacīja:

—   Ja zilā gaisma ir gars, kas tevi sauc, žigli apģērbies un seko, bet esi modra, neko no tā nepieņem pretī, it neko neņem rokās, ko tas tev piedāvā, neklausi, ja tas tev kaut ko liek darīt.

un lai gars arvien iet tev pa priekšu. Ja tu precīzi ievērosi šo padomu, tev var uzsmaidīt laime.

Tikko kalpone vakarā bija gultā, tā zilā liesmiņa no jauna dejoja ap gultu un atkal čukstēja: «Ej, Anna, ej, Anna!»

—    Ja jau tas jādara,— sacīja Anna, žigli izkāpusi no gultas un iesprukusi drānās,— tad iesim!

—   Ej, Anna!— čukstēja liesmiņa.

—    Ej tu pa priekšu!— Anna sacīja, un liesmiņa šaudījās pa priekšu — cauri gaitenim, lejā pa kāpnēm un līdz pagraba durvīm. Tur liesmiņa atkal nočukstēja:

—   Anna, slēdz vajā!

—   Slēdz tu vajā!—Anna sacīja.'-^ Man nav atslēgas.

Te nu likās, ka liesmiņa pārtop par mazu, baltu sieviņu, kas ņēma un iepūta atslēgas caurumā dvašu, un pagraba durvis atvērās. Tagad zilgani mirdzošais stāvs Annai priekšgalā plaiksnīja lejup pa pagraba kāpnēm — uz pagraba pašu tālīnāko kaktu. Tur pie mūra bija piesliets kaplis, un sieviņa, juras zilganais spīdums pagrabu apgaismoja pietiekami labi, rādīja uz šo rīku un čukstēja:

—   Anna, izcērt še caurumu!

—   Izcērt caurumu tu,— Anna sacīja,— man nevajag.

Un te nu sieviņa patiesi satvēra kapli un cītīgi ķērās pie

darba. Pēc īsa brīža tapa redzams katliņš, kurā atradās visvisādas skaistas mantas, vecas zelta monētas un rotaslietas no labām pērlēm un dārgakmeņiem.

—    Anna, izcel! Anna, cel ārā!— gars čukstēja. Bet Anna pavisam rāmi sacīja:

KHpiļ ārā tu, man tas varētu kaitēt.— Sieviņa ņēma un izcēla katliņu ārā un nolika Annai pie kājām, tā ka noskanēja un nošķin dēja viss zelta un sudraba lērums, kas atradās tajā.

1 — Anna, uznes to augšā savā kambarītī!— sieviņa čukstēja, taču Anna atteica:

—   Uznes augšā pati. Man tas par smagu.

Tā nu sieviņa pacēla katliņu un atkal čukstēja:

—Ej, Anna, ej, Anna!

Anna atteica:

—   Nekā nebija! Gaismeklis iet pa priekšu!

Nu sieviņa pa priekšu atkal kāpa augšup pa kāpnēm, bet lēnītiņām, jo katliņš bija smags; viņa stenēja un vaidēja,

kamēr nokļuva Annas guļamkambarītī. Te viņa nolika katliņu uz grīdas, un Anna apgūlās gultā, bet zilganā liesmiņa atkal lēkāja ap gultu. Tad Anna pārmeta krustu un sacīja:

—     Tu palīdzēji man, es palīdzēšu tev, Dievs Tēvs, Dievs Dēls, Svētais Gars debesīs, mūžīgi mūžos, āmen!

Baltā sieviņa vēl reizi parādījās Annai skaidrā veidolā, un tās seju apmirdzēja vistīrākais prieks. Pēc tam tā pēkšņi nozuda. Anna mierīgi iemiga un, otrā rītā pamodusies, domāja, ka to visu tikai nosapņojusi. Bet — palūk vien — katliņš atradās savā vietā — un viņai bija dāvāta liela bagātība. Kopš tā laika vecā kunga mājās nekad vairs nerādījās spoki.

VĪRS BEZ SIRDS

Reiz dzīvoja septiņi brāļi, nabaga bāreņi, viņiem nebija nevienas māsas, un visi mājas darbi bija jāpadara pašiem; brāļiem tas nepatika, un apspriedušies viņi nolēma, ka vajadzētu precēties. Vienīgi tur, kur viņi dzīvoja, viņiem nebija nevienas līgavas; te nu vecākie brāļi sacīja, ka dosies svešatnē, lai sameklētu līgavas, bet jaunākajam brālim jāsargājot māja — viņam šie atvedīšot daiļu jo daiļu līgavu. Jaunākais bija ar mieru, un seši brāji labā omā un līksmībā posās ceļā. Viņi gāja, gāja, līdz nonāca pie mazas mājiņas, kas gluži vientuļa atradās mežā, un mājiņas priekšā stāvēja vecs, vecs vīrs, kas pieaicināja brāļus klāt un sacīja:

— Ehei, jaunie zaļknābji! Uz kurieni iedami tik līksmi un nadzīgi?

— E, mēs katrs pārvedīsim pa glītai līgavai un mūsu jaunākajam brālim, kas ir mājās, arī vienu!— atteica brāļi.

— Ak, mīļie puiši,— sacīja vecis,es dzīvoju šeit dziļā vientulībā, jel atvediet arī man līgavu, bet tai jābūt jaunai un daiļa i!

Brāļi devās tālāk un savā starpā sprieda:

Hm, ko tāds vecs, sirmumsirms kraķis iesāks ar jaunu, skaistu līgavu?

Tā kā brāļi tagad bija nokļuvuši pilsētā, viņi izraudzījās tur septiņas māsas, tik jaunas un tik jaukas, ka labākas ne vēlēties;

viņi bildināja tās un jaunāko māsu paņēma līdzi savam brālim. Ceļš veda no jauna cauri mežam, un vecis atkal, it kā gaidīdams viņus, stāvēja savas mājiņas priekšā un sacīja:

—   Ei, brašie jaunekli! Lai slava jums, ka esat atveduši man tik jaunu un daiļu līgavu!

—   Nē,— atteica brāļi,— tā nav tev, tā ir mūsu jaunākajam brālim, kas palika mājā, mēs esam apsolījuši to viņam!

—   Ak tā?— sacīja vecais.— Esat apsolījuši? Ei, jupis parauj! Es jums ari kaut ko apsolīšu!— Un, paņēmis baltu nūjiņu, viņš nomurmināja dažus burvju vārdus, tad pieskārās ar to brāļiem un līgavām — neaiztika vienīgi jaunāko māsu.

Tā viņi visi tika pārvērsti par pelēkiem akmeņiem. Bet jaunāko māsu vīrs ieveda mājās, un tā viņai tagad bija jāsakopj un jātur kārtībā; viņa darīja to mīļuprāt, tomēr aizvien viņu māca bailes, ka vecais drīz varētu nomirt un tad viņa paliks vientuļajā mājiņā šajā mežonīgajā, nomaļajā mežā viena — tādā pašā pamestībā, kādā pirmāk dzīvojis vecis. Viņa pastāstīja par to vecim, un viņš atbildēja:

—   Nesatraucies, esi bez baiļu un neceri, ka es miršu. Redzi, man krūtīs nav sirds! Bet, ja tomēr man būtu jāmirst, tad tu paņemsi manu balto burvju nūjiņu virs durvīm un pieskarsies ar to pie pelēkajiem akmeņiem; tavas māsas un viņu līgavaiņi taps brīvi, un tev sabiedrības būs gana.

—   Kur tad, mīļo pasaulīt, ir tava sirds, ja tā nav tev krūtīs?— jautāja jaunā līgava.

—  Vai tev viss jāzina?— atrūca vecis.— Nu, ja jau tu patiesi gribi zināt, tad mana sirds paslēpa segā.

Tad nu jaunā līgava veča prombūtnes laikā šuva un šūdināja savā vientulībā viņa gultas segā krāšņas jo krāšņas puķes, lai viņa sirdij būtu kāds prieks. Bet vecis par to pasmaidīja un teica:

—   Ak, labo meitēn, tas tak bija tikai joks, mana sirds, tā atrodas — tā atrodas …

—   Nu, kur tad tā atrodas, mīļo tēv?

—Tā atrodas istabas durvīs!

Tā nu jaunā līgava otrā dienā, kad vecis bija prom, jauki izgreznoja istabas durvis ar raibām spalvām un svaigiem ziediem un piekarināja pie tām vainagus. Pārnācis mājās, vecis jautāja, ko tas varētu nozīmēt, un viņa sacīja:

—  Es to darīju, lai sagādātu tavai sirdij prieku.

Vecis atkal pasmaidīja un sacīja:

—      Labo meitēn, mana sirds ir nevis istabas durvīs, bet pavisam citur.

Te nu jaunā līgava sadrūma un sacīja:

— Ak, tēv, tātad tev tomēr ir sirds un tu vari nomirt, un es palikšu tik vientu]a.

Vecis atkārtoja visu, ko jau divreiz bija viņai sacījis, un viņa no jauna mēģināja uzzināt, kur gan īstenībā atrodoties viņa sirds? Tā nu vecis sacīja:

— Tālu, tālu no šejienes dzijā pamestībā atrodas liela, bezgala veca baznīca, tai ir stipras dzelzs durvis un apkārt stiepjas kraujš nocietinājumu grāvis, kuram nav neviena tilta, un pašā baznīcā te augšup, te lejup lidinās kāds putns, kas ne ēd, ne dzer; tas ir nemirstīgs, un neviens nespēj to noķert — un, cik ilgi dzīvo putns, tik ilgi dzīvoju arī es, jo mana sirds ir putnā.

Te nu līgava noskuma, jo nevarēja neko izdarīt par prieku sava vecā sirdij, un tā, vienai sēdot, laiks vilkās lēni, jo vecis gandrīz visu dienu bija ārpus mājas.

Reiz garām mājiņai gāja jauns ceļinieks, kas meiteni sveicināja, viņa tam iepatikās, un, kad tas pienāca klāt, viņa tam jautāja, kurp tas cejojot, no kurienes nākot.

—    Ak!— nopūtās jaunais puisis.— Esmu gauži noskumis. Man bija vēl seši brāļi, kuri devās prom pasaulē, lai atvestu sev līgavas; un man, jaunākajam, viņi arī gribēja pārvest līgavu, tomēr viņi nav atgriezušies, un tā arī es atstāju mājas, lai sameklētu savus brāļus.

— Ak, mīļo puis,— iesaucās līgava,— tev vairs nevajag iet tālāk! Vispirms apsēdies, paēd un drusku iedzer, tad pastāstīšu kaut ko! Un viņa iedeva tam paēst un padzert un pastāstīja, kā puiša brāļi nonākuši pilsētā, apņēmuši viņas māsas par līgavām un viņu pašu gribējuši aizvest līdzi uz mājām — viņa esot puiša līgava —, bet vecis paturējis viņu pie sevis un pārējos esot pārvērtis par pelēkiem akmeņiem. To visu meitene raudādama godīgi izstāstīja un pateica arī to, ka vecim krūtīs neesot sirds, tā atrodoties tālu no šejienes kādā nocietinātā baznīcā un nemirstīgā putnā. Te nu līgavainis sacīja:

—   Došos prom un sameklēšu putnu, var būt, ka es noķeršu

° Jā, ej, tu darīsi labu, jo tavi brā]i un manas māsas atkal

kļūs par cilvēkiem!— Viņa līgavaini paslēpa, jo iestājās jau vakars, un, tiklīdz otrā rītā vecis atkal bija prom, iesaiņoja ceļiniekam daudz ēdamā un dzeramā un, iedevusi visu līdzi, novēlēja ceļā laimi.

Kad puisis bija veicis pamatīgu ceļa gabalu, viņam iešāvās prātā: laikam brokastu laiks klāt; viņš izkravāja savu ceļojuma somu un, nopriecājies par bagātīgo cienastu, iesaucās:

Urrā! Tagad gan mielosimies! Šurpu, kas vēlas būt

mans viesis!

Te aiz puiša atskanēja:

—  Mū!

Un, paskatījies atpakaļ, viņš ieraudzīja aizmugurē lielu, sarkanu vērsi, kas sacīja:

—  Tu ielūdzi, es vēlētos būt par tavu viesi!

—  Esi sveicināts un ēd, kādus labumus vien redzi!

Tā nu vērsis ērti iekārtojās uz zemes un pamielojies pēc tam itin jauki aplaizīja ar mēli lūpas, un sacīja:

—           Liels paldies, un, ja reiz tev kāds ir nepieciešams, lai izlīdzētu postā un briesmās, domās pasauc tikai mani.

Tad piecēlies viņš nozuda krūmos. Puisis iesaiņoja palikušo ēdienu un devās tālāk; pēc krietna gabala viņam atkal iešāvās prātā, ka vajadzētu būt pusdienlaikam. Viņš nosēdās zemē, izklāja savu galddrāniņu, uzlika uz tās ēdienus un dzērienus un, cik skaļi vien spēdams, sauca:

—           Lai notiek! Pusdienlaiks! Pieteicieties, kas grib sēsties pie galda!

Pēkšņi krūmi pavisam stipri nočabēja, un cauri izlauzās mežacūka, kas, ierukšķējusies: «Kvr, kvī, kvī!»— sacīja:

—           Te kāds sauca pusdienās! Es nezinu, vai tas biji tu un vai sauci mani.

—            Kā tad; ēd, kas šeit ir!— sacīja ceļinieks, un abi labā omā kopīgi pusdienoja, mielasts bija lielisks. Pēc tam mežacūka piecēlās un sacīja:

—           Pateicos, ja būšu tev vajadzīga, pasauc mani!— To teikusi, viņa ietipināja krūmos.

Tagad puisis nogāja lielu gabalu, pret vakaru atkal sajuta izsalkumu, un, tā kā viņam bija vēl kaut kas krājumā, viņš nodomāja: «Kā būtu ar launagu?» Viņš atkal izklāja savu galddranu un uzlika uz tās ēdienus — drusku bija ari vēl dzerama — un sauca:

—   Ielūdzu to, kuram ir patika launagot kopā ar mani. Es nesauktu, ja galds būtu tukšs!

Te nu pār viņu nošalca smagi spārnu vēzieni, zeme satumsa kā no mākoņa ēnas, parādījās lielais putns grifs un iesaucās:

—  Es dzirdēju, ka te, lejā, kāds lūdza pie galda! Man laikam gan nekas neatlēks?

—   Kāpēc tad ne? Laidies lejā un ņem par labu, nekā daudz te vairs nav!— iesaucās jauneklis, un, tiklīdz grifs nolaidās zemē, tas bagātīgi pamielojās un pēc tam sacīja:

—  Ja nepieciešams, esmu tavā rīcībā, tikai pasauc mani!— tad pacēlās gaisos un nozuda.

«Ak,» domāja jauneklis,— kur viņam tik traki bija jāsteidzas; droši vien, ka viņš zināja ceļu uz baznīcu,— diez vai es to atradīšu,» viņš sarausa kopā savas mantas, pirms gulētiešanas gribēja vēl noiet kādu gabaliņu. Necik ilgi, un piepeši priekšā iznira baznīca, drīz vien cejš bija galā, proti, viņš stāvēja plata un dziļa grāvja malā, kas bez neviena tilta stiepās visapkārt baznīcai. Bet puisis tobrīd izraudzījās jauku guļvietu, jo bija gauži noguris no tālā ceļa. Otrā rītā, vēlēdamies tikt pāri dziļajam kanālam, viņš iedomājās: «Are, ja te būtu sarkanais vērsis un to pa īstam mocītu slāpes, tas varētu izdzert kanālu un es nokļūtu tai pusē sausām kājām.» Līdzko viņš bija tā vēlējies, vērsis bija jau klāt un sāka dzert ūdeni no grāvja. Tā nu puisis drīz vien stāvēja pie baznīcas mūra, kas bija loti biezs, un, tā kā torņi bija no dzelzs, viņš savā prātā domāja: «Ak, ja kādam būtu mūru dragājamā ierīce! Stiprajai mežacūkai šis darbiņš varbūt drīzāk būtu pa ķērienam nekā man.» Rau, tūlīt pat teciņiem vien šurp skrēja mežacūka, triecās pret mūri un ar saviem ilkņiem atlauza vienu akmeni, un, tiklīdz viens bija ārā, tā arī pārējie vēlās cits pēc cita, līdz puisis pa caurumu varēja ielīst taipusē. Nu jauneklis, iekļuvis iekšā, ieraudzīja lidināmies apkārt putnu, tomēr nespēja to notvert.

—  Ja še tagad būtu grifs, tas sagrābtu putnu savos nagos, tāpēc jau tas ir teiksmu putns grifs!— jauneklis noteica.

Tūlīt pat grifs bija klāt un notvēra putnu, kurā mita vecā vira sirds: jaunais puisis jo labi noglabāja noķerto putnu azotē, bet grifs aizlaidās prom.

Tagad jauneklis steidzās pie savas līgavas un nokļuva galā, iekams bija iestājies vakars; visu izstāstīja līgavai, un viņa atkal iedeva ēdienu un dzērienu un pavēlēja kopā ar visu putnu palīst zem gultas, lai vecis to neieraudzītu; vecis pārnāca mājās un žēlojās, ka jūtoties nevesels, neejot vairs nekādā jēgā, jo, proti, esot noķerts viņa sirdsputniņš. Līgavainis zem gultas to dzirdēja un prātoja: vecis tev pašam nav nekā (auna darījis, toties viņš ir nobūris tavus brāļus un viņu līgavas, un tavu līgavu viņš ir paturējis sev — te ļaunuma ir atliku likām, un viņš spieda putnu arvien ciešāk saujā, bet vecis vaimanāja:

—  Ak, mani žņaudz! Ak, nāve žņaudz mani nost — es mirstu!

Un viņš bez samaņas nokrita no krēsla, jauneklis nepaspēja ne apskatīties, kad bija jau piebeidzis putnu, nu arī vecis bija pagalam. Puisis izlīda no gultas apakšas, bet līgava, kā vecis bija pamācījis, paņēma balto nūjiņu un piesita ar to pie divpadsmit pelēkajiem akmeņiem, un, paskat, tie atkal pārtapa par sešiem brāļiem un sešām māsām. Cik priecīgi visi apkampās, glāstīja cits citu un skūpstīja, vecais vīrs nu bija beigts, un nekādi burvju triki nespēja viņu atdzīvināt, pat ja atpestītie būtu atkal gribējuši iedvest šim dzīvības elpu.

Tā viņi visi kopā atstāja šo vietu, nosvinēja kāzas un labi un laimīgi dzīvoja daudzus gadus.

VELNS UN KŪLĒJS

Reiz dzīvoja dižkungs, kas bija skops un izsūca savus ļaudis, kā vien varēja, tomēr tādā veidā, it kā vēlētu tikai pašu labāko un rīkotos atbilstoši savām iespējām.

Šim dižkungam bija labs kalps, kas viņam uzticami un godīgi bija kalpojis daudzus gadus. Bet laika gaitā kalps bija kļuvis vecs un vārgs, proti, arot un ecējot vērši vēl bija viņa varā, toties kulšana viņam vairs negāja īsti no rokas. Taču, ja

nabaga algādzim kulšanas laikā jāstāv dīkā, tas nozīmē, ka viņam visu ziemu būs jācieš bads. Tāpēc viņš, kopā ar otru kalpu ieecēdams ziemājus, jau laikus lūdza savu kungu, lai tas tomēr neatbrīvojot viņu no kulšanas vecuma dēļ.

—  Es tev nestāvēšu ceļā/—dižkungs lišķīgi atteica.— Ja pārējie kalpi tevi ņem savā pulkā, tad kul, cik daudz un cik ilgi vien vēlies.

Bet pārējie darbinieki visi bija precējušies, tiem bija jārūpējas par bērniem un sievu, un, iekams tie izdeva feniņu, tiem vajadzēja to trīs reizes pagrozīt rokā. Tāpēc, izdzirduši kunga vārdus, cits citu apmulsuši uzlūkoja, un, kad dižkungs katram pēc kārtas pajautāja: «Vai tu gribi kult kopā ar veco tēvu?»— tie pārlika prātā, ka tad nevarētu izkult pietiekami daudz, un cits pēc cita atbildēja:

—  Nē, es negribu.

—  Re nu,— iesaucās kungs,— es tas neesmu, kas tevi dzen postā! Tavi paša biedri pamet tevi nelaimē.

Vecais vīrs skumji pakasīja aiz auss. Pēdīgi viņš saņēma drosmi un sacīja:

— Ja es tagad sameklēšu pārinieku, vai drīkstu to ievest muižas sētā un ķerties pie darba?

Pret to dižkungs nevarēja neko iebilst, un kalps izlīgojās no sētas, lai sameklētu pārinieku.

Nokļuvis mežā, viņš sastapa gauži sirmu vīriņu, un tas viņam jautāja:

—  No kurienes nāc un uz kurieni ej?

—           Es nāku no dižkunga muižas un meklēju, kas nāks man pārī kulšanā,— skanēja atbilde.

—           Tad tu esi sastapis īsto,— atteica sirmais vīriņš,— es arī meklēju pārinieku.

—           Lai notiek,— sacīja kalps,— mēs saderam kopā. Daudz, protams, mēs neizkulsim, jo tu taču esi vēl stīvāks nekā es. Tomēr labāk kāds mazumiņš nekā galīgi bešā.

—           Ko jums maksā par kūlumu?— sirmais vīrs turpināja taujāšanu.

—           No rudziem un kviešiem mums atlec trīspadsmitais pūrs,— atteica kalps,— turpretī no auzām mēs dabūjam četrpadsmito.

Neesmu ar to mierā!— sacīja sirmais vīrs.— Par nedēju

kulšanas gribu tieši tik daudz pūru, cik es sestdienas vakarā varu uz muguras vienā reizē izstiept pa vārtiem.

Tas ir neizdevīgs veikals!— sacīja kalps.

Bet, tā kā sirmais vīrs pastāvēja uz savu, kalps baidījās galu galā pazaudēt pārinieku un palikt pavisam tukšā. Tā nu viņš ņurdēdams piekrita un slāja kopā ar sirmo vīru uz muižu.

Ieraudzījis gaudeno pāri, dižkungs vai locījās smieklos.

Kungs,— iesāka kalps,— te ir mans pārinieks!

Vai jūs paši varat pacelt spriguli vai arī man jums

jāiedod puisis, kas to cilātu?— jautāja dižkungs.

—           Ak, gan jau iztiksim arī bez puiša,— sacīja sirmais vīrs un izlikās tik slims un sanīcis, it kā pati Kaulainā stāvētu jau klāt un grasītos viņu savākt.

—   Un kādu algu jūs prasāt?— dižkungs jautāja.

—           Visu, ko mans pārinieks sestdienas vakarā uz muguras vienā ņēmienā var izstiept pa vārtiem,— kalps atteica.

—            Salīgts,— iesaucās kungs,— nākamo pirmdien ķerieties pie darba! Jūs varat sākt nedēļu agrāk nekā pārējie kalpi, gan jau tikām būsiet izkūluši kādus piecpadsmit kūlīšus.

Pirmdien pašā rīta agrumā abi čāpoja uz šķūni, kas pa labi un pa kreisi līdz jumtam bija piekrauts ar gataviem kūlīšiem, brīvs vienīgi bija liels, garš gaitenis šķūņa vidū.

—   Ko kulsim papriekš?— sirmais vīriņš jautāja.

—   Manuprāt, rudzus,— atteica kalps.

—           Lai notiek, kāp pantā un met man lejā kūlīšus!— sacīja vīriņš.

Un kalps svieda kūli pēc kūļa zemē uz šķūņa klona, līdz domāja, ka tagad pietikšot visai nedēļai.

—   Kāpēc tad tu met mieru?— rājās sirmais vīriņš.

Un, kad kalps izbrīnījies palūkojās lejā, vīrelis jau bija izkūlis visus kūlīšus, un salmi, graudi un pelavas, glīti sašķiroti kaudzītēs, atradās savā vietā, kā klājas.

Kalps aiz bailēm nodrebēja pie visām miesām, jo saprata, ka izvēlējies par pārinieku pašu velnu. Taču nelabais neļāva viņam ilgi prātot: vecajam nācās arvien no jauna mest lejā kūlīšus, un, iekams saule bija norietējusi, rudzu pants bija cauri un nelabais izkūlis beidzamo kūlīti.

Otrdien kārta bija kviešiem, trešdien — miežiem, ceturtdien un piektdien tika kultas auzas un griķi un sestdienas priekšpusdienā — āboliņš, vīķi un rapsis. Un tā ari viss lielais pants bija iztukšots.

Galu galā kalpam vēl nācās sastiept vienuviet visus maisus, kas vien bija sadabūjami muižā, un velns tik ātri piebēra tos ar rudziem, miežiem, kviešiem, auzām, griķiem, āboliņu, vīķiem un rapsi, ka tie bija piepildījušies tajā pašā brīdī, kad kalps tos pasniedza velnam.

Sešos sestdienas vakarā dižkungs ienāca šķūnī, lai paskatītos, ko dara vārgulīgie kūlēji. Bet cik ļoti viņš izbrīnījās, ieraudzījis, ka darbs, kas būtu pa kampienam trīs mēnešu laikā ducim spēcīgu vīru, ir jau paveikts. Viņš priecājās, slavēja abus pāriniekus un teica:

—   Jūs esat strādājuši dūšīgi, mīļie ļaudis, tūlīt pat sasauksim pārējos kalpus, lai varētu sanest graudus bēniņos.

—            Nē, tā nebija norunāts!— skaļi iesaucās sirmais vīriņš.

—   Papriekš es uzkraušu mugurā tik daudz, cik vienā ņēmienā varu iznest pa vārtiem.

To teicis, viņš tvēra maisu pēc maisa un uzsvieda tos sev plecos. Kad bija uzkrauts pēdējais maiss, tas slējās gaisā baznīcas torņa augstumā, un vīrelis stiepa tik pasakainu kravu, kādu vēl neviens nav skatījis kopš pasaules sākuma.

To redzot, dižkungam tumšs sametās gar acīm, ceļi drebēja, kājas ļodzījās, un balss dusmās trīcēja, kad viņš kalpiem uzbļāva:

—   Palaidiet bulli no ķēdes!

Bullis, proti, bija tālu pazīstams kā traks badītājs un jau vienu otru nabadziņu bija uzdūris uz saviem ragiem. Tagad tam bija jābrūk virsū sirmajam vīriņam vai vismaz jāiegrūž ragi trakajā nesienā, lai pārdurtu augsto maisu gubu un labība paliktu muižkungam.

Tikko dusmīgais lops ar ragiem nāca virsū vīriņam, viņš skāņi iesmējās un sacīja:

—   Dižkungam taisnība, pie graudu lēruma nepieciešama arī gaļa!

Te nu viņš satvēra bulli aiz ragiem un tā uzsvieda debesīs, ka tas ar visām četrām gaisā uzkrita uz paša augšējā maisa.

Tagad kungam vēlās pa muti baltas putas, un viņš izbļāva ellišķ«gus zaimus:

—  Ja velns paņēmis visu manu mantu, lai rauj uz elli ari manu miesu un dvēselil

To nelabais bija tikai gaidījis, nu viņam bija teikšana pār alkatīgo ļaužu izsūcēju. Viņš ātri palaida vaļā pasakaino maisu gubu, apgrieza dižkungam sprandu un, pacēlies gaisā, aizlidoja ar kungu uz elli.

Bet nabaga vecais kalps dabūja visu ražu, turklāt ar visu bulli, un kļuva par pārticīgu vīru un, ja viņš nav miris, tad dzīvo vēl šobaltdien.

STIPRAIS GOTLĪBS

Reiz dzīvoja karalis, kuram bija uzticams kalpotājs. Kad viņš apprecējās, karalis novēlēja, lai viņam būtu loti stiprs dēls.

Tā nu pēc gada kalpotāja ģimenē piedzima puika, Gotlībs vārdā. Tēvs lika dēlam septiņus gadus dzert mātes pienu, lai viņš kļūtu īsts stiprinieks. Tiklīdz bija aizritējuši septiņi gadi, tēvs izveda jauno Gotlību dārzā, parādīja viņam nelielu kociņu un pavēlēja to izraut ar visām saknēm. Bet dēlam tas nebija pa spēkam.

Tagad tēvs lika viņam vēl septiņus gadus dzert mātes pienu, un, kad šis laiks bija apritējis, Gotlībs bija kļuvis tik spēcīgs, ka varēja izraut no zemes lielu ķirsi ar visām saknēm.

Pārliecinājies, ka Gotlībs ir pietiekami stiprs, viņš aizsūtīja to kalpot pie kāda augstmaņa. Tā nu Gotlībs salīga darbā un neprasīja citas algas kā tikai ēdienu, dzērienu un atļauju kalpības beigās iecirst savam kungam pliķi.

Kungs bija ar mieru un pavēlēja Gotlībam kopā ar otru kalpu kult labību.

Gotlībs gāja izpildīt kunga pavēli. Taču sprigulis viņam bija par viegliņu. Ar pirmo cirtienu tas pajuka uz visām pusēm. Izgājis ārā, Gotlībs izrāva ķirsi un kūla ar tādu spēku, ka graudi uzreiz tika samalti miltos.

Redzēdams šādus un vairākus citus līdzīgus darbus, augstmanis saprata, kāds spēkavīrs ir Gotlībs, un viņam jau sametās baisi par gaidāmo plauku. Tāpēc viņš to vien tīkoja kā tikt no Gotlība vaļā. Reiz viņš aizsūtīja puisi uz kādām apburtām dzirnavām, kur tam cauru nakti bija jāmaļ milti.

Gotlībs rīkojās, kā pavēlēts. Tomēr dzirnakmeņi viņam bija stipri par sīkiem. Viņš sameklēja pāris krietni vien pamatīgākus laukakmeņus un ķērās pie malšanas. Drīz vien dzirnavās, briesmīgi ņaudēdams, ielīda liels, melns kaķis. Gotlībs aizraidīja to viņsaulē. Pēc tam uzradās milzis, kas Gotlību šausmīgā vīzē nopaļāja. Tā nu starp citu šis milzis sacīja:

—  Ko gribi še tu, zemes tārps?

Tomēr Gotlībs, ilgi nevilcinādamies, nosūtīja viņu aizsaulē. Otrā rītā Gotlībs paņēma maisus ar miltiem un nogādāja tos savam saimniekam.

Tagad augstmanis mēģināja, vai nevarētu stipro Gotlību nobeigt, atstājot viņu bez dzeramā. Tomēr Gotlībs nokāpa akas dibenā un tur atveldzēja savas slāpes.

Citi kalpi, izmantodami šo brīdi, no augšas svieda akā lielus akmeņus. Tomēr Gotlībs, nomanījis viņu nodomu, uzsauca:

—  Uzgaidiet — tikai vienu mazu brītiņu!— Nu visi kalpi aizskrēja kur kurais, un Gotlībs dzīvs un vesels izrāpās no akas.

Pēc tam kungs pavēlēja, lai viņš aizejot uz tuvējo kalnu un atprasot no vīra, kas tur dzīvojot, parādus.

Gotlībs uzkāpa kalnā un,ļoti pārsteigts, ieraudzīja tur gluži jaunu pili. Viņš pieklauvēja pie durvīm, bet neviens nevēra vaļā. Gotlībs ņēma un izrāva durvis no eņģēm un iegāja iekšā. Pilī viņš atrada dzirnavās nosisto milzi, kas bija virspavēlnieks tiem gariem, kuri apdzīvoja šo pili.

—  Ā. vecais paziņa!— iesaucās Gotlībs un gāza milzim ar durvīm pa galvu. Turpretī milzis meta Gotlībam ar pāris maisiem, kuri bija pilni monētu. Gotlībs tos paķēra un aiznesa savam kungam, kas par tiem bija loti iepriecināts.

Tomēr otrādiņ viņam arī uzmācās arvien lielākas bailes no pļaukas, kuru viņam iecirstu Gotlībs. Tāpēc viņš meklēja savam kalpam arvien grūtākus uzdevumus, lai tiktu no tā vaļā. Kādu dienu kungs Gotlībam sacīja:

—  Rīt maniem kalpiem jāpārved no meža malka, tev ari jābūt viņu pulkā. Tomēr es atjauju tev no rīta gulēt tik ilgi, cik vien vēlies. Vienīgi malka jāpārved laikus — kopā ar

pārējiem kalpiem. Ja tu atgriezīsies vēlāk, plauka man vairs nepienāksies.

Gotlībs bija ar mieru.

Otrā rītā visi kalpi pašā agrumā bija kājās, vienīgi Gotlībs vēl gulēja. Ap pusdienlaiku arī viņš bija augšā un posās uz mežu. Pa ceļam viņam bija jāšķērso strauts, pār kuru veda tilts. Pārgājis pāri strautam, viņš tiltu nojauca un soļoja tālāk. Drīz jauneklis satika arī pārējos kalpus, kas bija jau ceļā uz mājām. Nicinoši smiedamies un zobgalīgi ķircinādamies, viņi pabrauca Gotlībam garām. Tomēr viņš, pat nepagriezies uz kalpu pusi, gāja uz mežu. Še viņš vienā stundā sacirta tikpat daudz malkas, cik pārējie visā priekšpusdienā.

Tagad arī Gotlībs brauca uz māju. Nonācis pie strauta, viņš ieraudzīja kalpus bezpalīdzīgi gaidām viņa ierašanos. Bet Gotlībs bija atstiepis lielu koka stumbru un gluži kā ar kārti pārlēca ar to pāri strautam. Pēc tam pārmeta stumbru atpakaļ un pārējiem kalpiem uzsauca:

—  Dariet tāpat kā es!

Nu puisis brauca mājup un nokļuva tur agrāk nekā visi pārējie.

Bet kungs par lielu naudu pierunāja kādu nabadzīgu aitu ganu, lai tas saņem plauku viņa vietā. Gotlībs pacēla aitu ganu gaisā gluži kā riestkodi un iecirta viņam tādu plauku, ka viņš vienā mirklī aizlidoja pa gaisu veselu jūdzi. Tagad kungs domāja, ka ir izpildījis savas saistības. Tāpēc, ieraudzījis tuvojamies Gotlību, viņš izbijās un sacīja:

—  Aitu gans jau saņēma plauku manā vietā!

Tomēr Gotlībs atteica:

—  To man neviens nav sacījis. Ja jūs negribat saņemt plauku, tad uz vietas atdodiet man savu māju un sētu!

Nu kungs tik loti bija nobijies no pļaukas, ka patiesi atdeva Gotlībam visu īpašumu. Gotlībs atveda pie sevis savu veco māti, un abi kopā pavadīja priecīgas dienas.

Tas bija aptuveni pēc gada, kad Gotlība kalpi noņēmās ar siena vākšanu. Viņi ieraudzīja krītam no gaisa lejup kaut ko tumšu, un tas planēja tieši virsū vienai siena kaudzei. Ieskatījušies pamatīgāk, viņi pazina aitu ganu, kuram Gotlībs bija iecirtis pliķi. Nelaimīgais veselu gadu bija lidinājies apkārt pa gaisu.

PUDELĪT, PILDI SAVU PIENĀKUMU!

Dažu stundu attālumā no Stutgartes, apvidū, kur atrodas Hoenheima, senos laikos dzīvoja melderis, kas nespēja tikt uz zaļa zara. Pirmkārt, dzirnavas piederēja nevis viņam, bet gan kādam augstmanim, un melderim bija jāmaksā tam liela nomas nauda. Otrkārt, bieži vien dzirnavām trūka ūdens, tā ka melderis reti kad varēja malt un maz nopelnīja.

Tādā kārtā melderis pamazām bija kļuvis tik nabags, ka jau vairākus gadus nebija spējis samaksāt nomas naudu. Bet, tā kā augstmanis viņam par varēm nāca virsū un gribēja padzīt no dzirnavām, ja viņš nekavējoties nenomaksās savu parādu, melderis pēdīgi paņēma savu vienīgo govi — viņš bija nodomājis to pārdot tirgū, lai dabūtu naudu.

Norūpējies viņš ar govi vilkās pa mežu, te pretī nāca mazs vīriņš un melderim jautāja, kas vainas.

Melderis vīriņam visu sīki izklāstīja, un vīriņš sacīja:

—   Es nopirkšu tavu govi par šo te mazo pudelīti. Ja tu noliksi to uz galda un sacīsi: «Pudelīt, pildi savu pienākumu!»— tev netrūks vairs itin nekā.

Melderis tomēr, būdams bailīgs, atteica:

-       — Ak, ko sacīs mana sieva, ja es atnesīšu šo pudelīti naudas vietā!

—   Ј,— vīriņš atbildēja gluži pikti,— kā tu vari vēl ilgi prātot? Vai tu maz esi drošs, ka savu govi aizvedīsi dzīvu līdz tirgum?

Te nu melderis satrūkās, jo teikto uztvēra kā draudus, tāpēc atdeva vīriņam govi par pudelīti, un tas piepeši ar visu govi iegrima zemē, nebija vairs ne miņas, ne ziņas.

Pēc tam melderis, aizgājis mājās, tūliņ uzlika pudelīti uz galda un sacīja:

—   Pudelīt, pildi savu pienākumu!

Nekavējoties viss galds bija klāts ar zelta bļodām — pildītām ar pašiem brīnišķīgākajiem ēdieniem. Viņš sēdās pie galda un, kad bija paēdis, bļodas pārdeva un dabūja par tām tik daudz naudas, ka vienā rāvienā tapa bagāts vīrs.

Viņš tūliņ nomaksāja augstmanim visus parādus, tas nobrīnījās vien, kur melderis tik ātri dabūjis naudu; augstmanis

apbēra viņu ar tādu daudzumu labu vārdu, ka viņš galu galā izstāstīja visu, kas noticis.

Pēc tam augstmanis piedāvāja viņam kaudzēm naudas, ja viņš pārdošot šo pudelīti, tomēr melderis ilgi turējās pretī. Bet, kad augstmanis piedāvāja par to ne tikai dzirnavas, bet arī visu savu pili, melderis nespēja vairs pretoties un atdeva pudelīti.

Līdzko pudelīte bija augstmanim rokā, viņš sacīja:

—  Tā, pils paliek man! Tev pietiek ar dzirnavām, tās tu vari paturēt!

Tā melderis tika piekrāpts.

Proti, viņam bija vēl krietns naudas žūksnis. Vienīgi nauda drīz vien bija cauri, un viņš atkal nokļuva sūrā postā, jo dzirnavas neienesa nekā. Reiz savā nelaimē viņš gribēja apmeklēt kādu draugu, lai palūgtu, vai tas nevarētu aizdot mazlietiņ naudas. Tā, pavisam vienam soļojot caur mežu, sirds viņam iedrebējās, un viņš, nometies ceļos, lūdza Dievu, vai tas tomēr nevarētu viņam palīdzēt.

Kamēr viņš lūdza, pienāca klāt kāds melns vīrs un jautāja melderim, ko īsti viņš vēloties.

Te nu melderis izstāstīja, kas viņam bija gadījies un cik ļaunprātīgi augstmanis bija viņu piekrāpis un iegrūdis trūkumā.

Pēc tam svešais vīrs iedeva melderim mazu pudelīti un sacīja:

—   še, ņem šo pudelīti! Tā nav tāda kā iepriekšējā, tomēr tai jānāk tev talkā, lai tu atgūtu pirmo. Līdzko tu sacīsi: cPudelīt, pildi savu pienākumu!»— no tās izlēks četri bruņinieki un samals miltos visu, kas tev apkārt, tie nemitēsies tikmēr, līdz tu sacīsi: «Pudelīt, tu esi izpildījusi savu pienākumu!»

Melderis devās pie augstmaņa un sacīja, ka viņam atkal piederot pudelīte. Tiklīdz viņš parādīja to augstmanim, tas žigli lika celt galdā ēdienus un dzērienus un mieloja melderi kā vien spēdams, jo bija nodomājis izmānīt viņam arī otru pudelīti.

Bet pēc tam, kad melderis bija paēdis un padzēris, augstmanis atkal uzsāka runas par pudelīti; nu melderis izvilka to un sacīja:

—   Pudelīt, pildi savu pienākumu!

Nekavējoties no tās izspruka ārā četri bruņinieki un tik spīvi mizoja augstmani, ka tas pavisam nožēlojami iebrēcās un lūdza melderi, lai. Dieva dēļ, saudzējot viņu.

— Mani tu arī nesaudzēji,— iesaucās melderis,— turklāt izkrāpi man pudelīti!

Tad augstmanis parādīja skapi, kurā glabājās pudelīte, un melderis, to paņēmis, gāja prom. Bet četriem bruņiniekiem viņš ļāva plosīties tik ilgi, līdz augstmanis bija pagalam un visa pils — viena drupu kaudze. Pēc tam viņš sacīja:

—  Pudelīt, tu esi izpildījusi savu pienākumu!

Tai pašā mirklī bruņinieki saruka pavisam maziņi un atkal ielīda pudelītē.

Tagad melderis bija ļoti priecīgs, ka atguvis arī pirmo pudelīti, un ik dienas tai sacīja:

—  Pudelīt, pildi savu pienākumu!

Tūlīt pat viss galds bija pilns zelta bļodu, kurās smaržoja paši garšīgākie ēdieni. Viņš ēda kāru muti, turklāt tapa tik bagāts vīrs, ka ne izsacīt.

Pēc tam melderis uzcēla pili Hoenheimā un, tā kā domāja, ka bagātības viņam ir gana, tad ielika pudelīti zem pamatakmens un iemūrēja to, bet otru pudelīti, kurā bija bruņinieki, viņš paturēja sev, lai atvairītu ienaidniekus un zagļus.

PAR SALDO BIEZPUTRU

Reiz bija nabadzīga, dievbijīga meitenīte, viņa dzīvoja viena kopā ar savu māti, un viņām abām vairs nebija itin nekā ēdama.

Tā nu meitenīte devās prom uz mežu. Tur viņa sastapa kādu vecu sievu, kura zināja par* viņas postu un uzdāvināja viņai podiņu. Meitenītei vajagot tikai pateikt: «Podiņ, vāries!»— un podiņā tūlīt vārīsies laba, salda prosas biezputra. Un, ja viņa sacītu: «Podiņ, rimsties!»— tas atkal pārstātu vārīties.

Meitene pārnesa podiņu savai mātei, tagad nabadzība un bads atstājās, nu abas ēda saldo biezputru, cik bieži vien viņām kārojās.

Reiz meitenes nebija mājās un māte pateica:

—  Podiņ, vāries!

Izvārījās biezputra, un māte sātīgi paēda. Bet pēc tam viņa vēlējās, lai podiņš atkal pārstāj vārīties, taču viņa vairs neatcerējās, kas jāsaka.

Tā podiņš turpināja vārīšanos, un biezputra kāpa pāri malām un arvien auga augumā — pilna virtuve un visa māja, un pat iela mājas priekša. Posts bija šausmīgs, un neviens nezināja, kā lai palīdz.

Pēdīgi, kad brīva vēl bija palikusi viena vienīga māja, pārnāk bērns un tikai pasaka:

—  Podiņ, rimsties!

Podiņš rimstas un pārstāj vārīties. Tomēr, kad vajadzēja nokļūt pilsētā, bija jaizēdas šiem putras kalniem cauri.

MUĻĶA VILKS

Reiz vilks un lapsa dzīvoja kopā vienā alā; kādu rītu vilks atmodies jutās ne visai žirgts un, staipīdams ķepas, klusu iegaudojās:

—           Man šodien pat jāsadabū kāds mīksts kumosiņš, gan tad kļūs labāk!

Lapsa, kura to dzirdēja, arī labprāt būtu ieturējusi maltīti, tomēr, būdama diezgan laiska, viņa sacīja:

ļļ Man arī klājas tāpat: esmu kliba un netieku ne no vietas!

Nu, par to nebēdā, sēdies tikai man mugurā, es tevi panesīšu!— sacīja vilks.

Lapsa tūliņ bija ar mieru, uzrāpās vilkam skaustā, un viņš vilkās prom. Kad nu viņi tā bija gājuši pa mežu neilgu brītiņu, lapsa klusu pie sevis sacīja:

—   Āre, slimais nes veselo!

Bet vilks to padzirdēja un aši iejautājās:

—   Ko tu teici?

Taču lapsa skumji atbildēja:

—           Ak, tev nav jāliekas par manām runām zinis, es jau tikai murgoju!

Pēc tam viņi atkal kādu laiciņu kustējās uz priekšu un šādas runas atkārtojās gan pa otri, gan pa tresi lāgi. Tomēr

vilks katru reizi palika muļķa lomā, patiesi noticēdams, ka lapsai esot karsonis un viņa tikai murgojot.

Tā viņi nonāca pie kāda ceļa, uz kura lapsa ieraudzīja cūkas gurnu, acumirklī viņa bijā vilkam no muguras nost un, pieskrējusi pie gaļas, jautāja, vai vilks gribot ar viņu dalīties? Taču vilks nepieprasīja ne kripatiņas un mierīgi gāja savu ceļu.

Kādu brīdi gājis, viņš nonāca pļavā, kurā ganījās ķēve ar kumeļu, tā pamanīja vilku tikai tad, kad viņš bija tai pavisam tuvu, tāpēc nāca viņam pretī un sacīja:

—   Labdien, vilks! Man te ir kumeliņš, kuram klājas pavisam ļauni, es nespēju vairs pabarot viņu. Tāpēc mīļuprāt noskatītos, ka tu viņu nogalē!

—   A, to gan es izdarīšu,— sacīja vilks un tūliņ devās ķēvei līdzi.

Pa ceļam ķēve kliboja tik stipri, ka vilkam temps bija par lēnu, un viņš ķēvei jautāja:

—   Kāpēc tu klibo?

īgt? Ak,— viņa sacīja,— man būs kaut kas iedūries kājā. Vai tu nevarētu reizi paskatīties, kas vainas, un izvilkt skabargu laukā?

—  Tas man atmaksāsies,— sacīja vilks.

Ķēve pacēla uz augšu kāju, un vilks pieliecās, lai pa īstam izpētītu, kas nagam vainas. Bet ķēve pēkšņi tā iebelza vilkam pa galvu, ka viņam zili zaļš sagriezās gar acīm, un viņš nogāzās zemē kā beigts. Pēc tam viņa ar savu kumeļu ātri aizsteidzās prom, un, kad vilks atdabūja sajēgu, abi sen jau bija aiz kalniem!

Tā nu vilks skumīgs vilkās tālāk un pēc kāda laika nonāca mežmalā, kur viņš ieraudzīja divus āžus, kas badījās kā traki. Pienācis klāt, viņš pajautāja, kāds strīda iemesls.

Abi ņēmās stāstīt: saimnieki šos esot te piesējuši, lai ganoties, un tagad neviens no viņiem nezinot, kur esot robeža, un katrs domājot, ka viens par daudz lienot otra tiesā.

Te nu vilks sacīja:

—      To es viegli varu izšķirt. Es nostāšos te, un jūs abi aizejiet līdz ganību galam. Pēc tam sacentieties, kurš pirmais atskries pie manis,— un tas arī dabūs lielāko zāliena gabalu!

Tādā kārtā vilks bija nodomājis noķert vispirms vienu, tad otru — un abus notiesāt.

Aži rīkojās, kā bija sacīts. Vilks stāvēja pa vidu, bet āži tik dedzīgi un ņipri joņoja šurp, ka abi atskrēja vienā un tajā pašā laikā un tik spēcīgi iegrūda ragus vilkam sānos, ka tas nabadziņš pusdzīvs, pusmiris nogāzās gar zemi. Pēc tam abi knaši dieba prom, un pagāja ilgs laiks, līdz pelēcis atkal nāca pie samaņas.

Tomēr no sava nolūka viņš neatteicās, un, tā kā jutās arvien ļaunāk, tad pats sev sacīja:

—  Man šodien pat jādabū kāds mīksts kumosiņš, gan tad kļQs labāk!

Pēc tam viņš atkal kātoja tālāk, līdz nonāca skaistā, zaļā ielejā, kur žirgts strautiņš darbināja dzirnavu ratu.

Netālu no tā pastaigājās sivēnmāte ar deviņiem sivēniem. Pamanījusi vilku, viņa laikam gan noprata, ka nevarēs izbēgt, un, paskrējusi pretī, sacīja:

—    Mīļais vilks, man ir tik daudz sivēnu, ka nespēju tos pabarot. Es Joti priecātos, ja tu vienu notiesātu. Taču vispirms nokristī to, lai tas nokļūtu debesīs. Tāpēc apsēdies uz laipas, kas ved pāri strautam, un es pienesīšu tev sivēnu klāt, lai tu varētu nokristīt to.

Vilks mīļuprāt bija ar mieru, un abi kopā devās, lejup uz strautu. Protams, laipa augšpus dzirnavām bija itin šaura, un vilkam nācās pielikt lielas pūles, lai kaut cik droši apsēstos uz tās, tomēr viņš domāja: «Kas neriskē, tas nevinnē!» Un visbeidzot apsēdās arī.

Redzēdama, ka viss ir kārtībā, sivēnmāte paņēma zobos sivēnu, lai aiznestu vilkam. Tomēr piepeši viņa paātrināja soli un, uzdrāzusies uz laipas, ar tādu sparu metās vilkam virsū, ka viņš kūleniski ievēlās strautā un, nevarēdams noturēties ūdens mutuļos, iekļuva dzirnavu ratā. Nožēlojami samalts lupatu lēveros, viņš atkal iznira rata otrā pusē. Tikai ar grūtībām viņš vēl izkūlās no ūdens, gauži bēdīgs izlīda malā un slābeni vilkās uz bumbieri, kas vientuļi auga tīrumā.

Bet tieši zem tās sēdēja zemnieks, kas bija cirtis kokus, lai izgrieztu ecēšām tapas. Pamanījis vilku, viņš steigšus uzrāpās kokā un paslēpās lapotnē.

Bet vilks atlaidās apakšā un prātoja nu par visām tām nelaimēm, kas viņu šodien bija piemeklējušas. Un pats sev teica:

—   Kas gan tevi iecēlis par dakteri, lai tu dziedinātu ķēvi? Un kas tevi norīkojis par mērnieku vai arī par pašu priesteri, lai kristītu sivēnus? Patiesi, vislabāk būtu, ja mūsu debesu tēvs laistu no debesim tev ar cirvi, tad visām tavām ciešanām pienāktu gals!

Un, tikko viņš bija to pateicis, zemnieks meta lejā no koka cirvi un trāpīja vilkam tieši cirksnī, tā ka viņš sabruka tūliņ uz vietas. Vienīgi paspēja vēl iesaukties:

—   Nu, nu, tas jau nebija domāts tik nopietni!

Tomēr tagad bija par vēlu, un vilks ne vairs dziedināja, ne mērīja robežas, ne tēloja priesteri, bet gan beidza savu dzivi turpat zem bumbieres, un zemnieks no viņa ādas pašuva kažoku.

GAILIS UN LAPSA

Kādā aukstā ziemas naktī izbadējusies lapsa izlīda no savas alas un lavījās medībās. Te viņa izdzirda muižas nomnieka sētā aizrautīgi dziedam gaili; tas tupēja ķirsī un vilka savu dziesmu jau cauru nakti.

Nu lapsa, piezagusies pie ķirša, jautāja:

—   Gaiļa kungs, ko pauž tava dziesma šai aukstajā un tumšajā naktī?

—   Es sludinu to, ka aust diena, un mācos izjust tās rītsvīdu,— atteica gailis.

-—Ak, gaili, tevī taču mīt dievišķā dzirksts, ja tu jūti, kas notiks nākotnē!— noteica lapsa un tūliņ uzsāka deju.

Nu jautātājs bija gailis:

—   Lapsas kundze, kāpēc tu dejo?

Un lapsas kundze atbildēja:

—   Tā kā tu, viedo meistar, dziedi, tad man pēc taisnības ir jādejo, jo arvien pieklājas līksmot kopā ar priecīgo. Ak, gaili, dižciltīgais visu putnu valdniek, daba tevi apveltījusi ne tikai ar lidoņa prasmi, bet, āre, piešķīrusi arī izcilas pravieša spējas! Ak, kādos augstumos tā pacēlusi tevi visu citu dzīvnieku vidū! Cik laimīga es būtu, ja tu izrādītu man savu labvēlību! Ar kādu

patiku es noskūpstītu tavu gudro galvu! Ak, cik tas būtu apskaužami, ja es varētu saviem draugiem pastāstīt: «Es biju tā laimīgā, kurai pravietis nolieca savu galvu pretī skūpstam!»

Dumjais gailis noticēja viltīgās lapsas glaimiem, nolidoja no koka un pastiepa savu galvu pretī skūpstam. Lapsa vienā kampienā to nokoda un smiedamās sacīja:

—          Lai spriestu tiesu pravietim, nav nepieciešams daudz prāta.

LAPSA UN ZOSS

Kādā jaukā vakarā lapsai izdevās piezagties pie zoss un sagrābt to savos nagos. Kad lapsa jau grasījās pārkost zosij rīkli, lai to notiesātu, zoss iejautājās, vai tās abas papriekš neuzgrieztu kādu danci.

Lapsa bija ar mieru, un zoss sacīja:

—          Ak, jauki gan! Bet, lai deja sistu augstu vilni, tev jāsaka: «Hoplā!», kamēr es kliegšu: «Gā, gā!»

Zoss izpleta spārnus, un lapsa, nostājusies uz pakaļkājām, turējās pie zoss, iecirtuši zobus zosij labajā spārnā.

Kad abas bija drusku griezušās dejā, lapsa iesaucās:

—           Hoplā, hoplā, hoplā!— un gluži dabiski palaida vaļā ari zoss spārnu.

Zoss bija gaidījusi šo bridi. Ar skaļu «gā, gā!» viņa pacēlās spārnos un paglābās tuvējā ezerā, kur lapsa nevarēja tikt viņai klāt.

LAPSA UN GAILIS

Pie kādas mājas auga augsts koks. Aiz žoga stāvēja gailis un aicināja pie sevis vistas.

Kur gadījusies, kur ne, pie žoga apstājās lapsa un sacīja: Nāc jel manā pusē, man ir tik brangi miežu graudi!

—   Vispirms parādi tos, dumjā lapsa!—Jatteica gailis.

Te nu lapsa turpināja:

(I — Jel nāc pie manis, ja gribi dabūt tos!

Tomēr gailis atbildēja:

— Ja graudus knābāšu es, to daris arī manas vistas — un tāpēc es tos neaiztikšu. Ja gribi cepeti, paložņā vien pa mežu un pameklē tur sev cienastu, mulfcā lapsa!

Nu lapsa redzēja, ka gailis nav pieveicams ar viltu,— viņš bija pati modrība, un lapsa saīgusi atkal iešmauca mežā.

PUTNI VĒLĒ KARALI

Reiz, kad visi putni bija sapulcējušies kopā, viņi nosprieda mainīt savu nesakārtoto un pirmatnīgo stāvokli un ievēlēt karali. Atskanēja visvisādi ieteikumi: dažs lika priekšā vienu, cits atkal otru, un nebija panākama it nekāda vienošanās. Beidzot viņi nosprieda: visu izšķirs sacensības lidošanā. Proti, lai par karali kļūst tas, kurš vistuvāk spēs pielidot pie saules.

Visi šie lidoņi pacēlās gaisā; un nenogurstoša spārnu pliva gluži kā mākoņi aizsedza debesis. Drīz vien dažs labs atpalika, galu galā vienīgi ērglis bija tālu visiem priekšā un cēlās arvien augstāk un augstāk. Beidzot ari viņš gandrīz zaudēja acu gaismu un bija spiests griezties atpakaļ. Bet tajā pašā mirklī priekšgalā izrāvās paceplītis. kas līdz šim bija slēpies aiz viņa spārnu ieloka, un pacēlās vēl augstāk, tā ka nu bija skaidrs: paceplltim jākļūst par visu putnu karali.

Tomēr pārējiem kremta, ka jākronē tik sīks karalis, kurš šo godu ieguvis ar viltu, tāpēc putni, tiklīdz paceplītis nolaidās zemē, no visa spēka apstrādāja to ar saviem knābjiem un nagiem un gandrīz vai būtu noplēsuši, ja tas nebūtu ielidojis peju alā un paslēpies tur. Nu visi putni sapulcējās ap alu gluži kā ap cietoksni un aplenca pacepliti, lai tas tajā nomirtu badā.

Tomēr ilga palikšana bija pārāk aprūgtinoša. jo putni domāja, ka viņu mazuļi ligzdās brēks pēc barības, un tāpēc viņi nolika pie peļu cauruma par sargu pūci. Pūce sēdēja visu nakti alas priekšā un blenza tajā ar savām lielajām acīm. kas bija tik kvēlošas, ka paceplīti sametās baisi jo baisi. Bet. kad iestājās diena, gaisma pūci apžilbināja un tai aizvērās acu plakstiņi. Paceplītis to pamanīja tai pašā acumirklī un steigšus aizlidoja, un putni nekad vairs to nedabūja savos nagos.

Bet pūcei par to nākas maksāt dārgi, jo putni līdz pat šai dienai vēl nespēja aizmirst, ka tā jāvusi aizbēgt sagūstītajam karalim. Tāpēc viņi cērt pūcei ar saviem knābjiem, tiklīdz tā parādās.

ZELTA PILS

Reiz bija karalis un karaliene; viņi dzīvoja pilī no tīra zelta. Karaliene bija burve; daudzu citu mantu vidū viņai bija arī spogulītis; kad karalis izgāja no mājām, viņa ieskatījās spogulītī un varēja ieraudzīt visu: kurp viņš gāja, ko darīja,— it kā karalis stāvētu viņas acu priekšā, un reizē viņai piemita ari vara likt karalim doties, kurp vien viņa vēlējās. Reiz notika tā: šādā vīzē karaliene lika pastaigāties karalim šurpu turpu, līdz galu galā viņš nonāca jūras krastā. Kā gājis, tā uzreiz uzdūrās kādam līķim, kuru viļņi bija izmetuši krastā. Aplūkojis to tuvāk, karalis redzēja, ka tas ir kāds noslīcis matrozis, matroža drēbes karalim šķita dīvainas, un karalim pārmēram sakārojās tās paņemt līdzi; tā nu viņš novilka matrozim drēbes un, tās uzģērbis pats, gāja savu ceļu.

Kamēr tas notika, karaliene bija uzturējusies citā istabā, atgriezusies viņa ieskatījās spogulītī un sava vīra vietā ieraudzīja krastmalā kādu matrozi; gluži viegli saprotams, cik liels izbīlis pārņēma viņu. Tikām karalis nebūt nebija mazāk satraucies: viņš baiļojās, ka varētu uzrasties kāds matroža biedrs un noturēt viņu par slepkavu un zagli. Norūpējies un satrūcies viņš staigāja šurpu turpu, nezinādams, kā rīkoties. Te pretī nāca kāda veca sieva, un karalis itin laipni viņai pajautāja:

—  Sakiet jel, sieviņ, kā gan varētu nokļūt zelta pilī?

—      Zelta pilī?— atjautāja sieva.— Par tādu es vēl nekad neesmu neko dzirdējusi, nekādā ziņā tā nevarētu atrasties šajā apkārtnē. Ari pēc jūsu apģērba skaidri redzams, ka jūs neesat šejienietis. Tomēr aiziesim abi pie Rāpuļu karalienes, varbūt viņa var jums kaut ko pastāstīt par to.

Tā nu karalis mēroja tālāk ceļu kopā ar sievu, un abi nonāca pie Rāpuļu karalienes pils. Viņi pieklauvēja, un durvis

atvēra krupltis. Kad karalis izklāstīja savu vēlmi, tas aizveda viņu pie karalienes. Karaliene sēdēja greznā troni, un visapkārt viņai rosījās dažnedažādi rāpuļi: gliemeži, čūskas, vardes, ķirzakas un vēl milzums citu. Viņu laipni pasveicinājis, karalis palūdza, vai karaliene varētu pateikt, kur atrodas zelta pils.

—  Zelta pils?— karaliene izbrīnīta jautāja.— Par to es itin neko nezinu, tai jābūt tālu prom no šejienes. Varbūt tā ir zināma kādam no maniem pavalstniekiem?

Viņa trīsreiz iesvilpās, un neskaitāmos baros no visām pusēm šurp salīda čūskas, gliemeži un citi rāpuļi, tomēr it neviens nezināja stāstīt par šo zelta pili.

—   Man Joti žēl — sacīja karaliene,— ka nevaru jums neko īsti pastāstīt, bet nebēdājiet, es jums iedošu pavadoni, kura jūs aizvedīs pie Skrejošajiem zvēriem. Tiem ir drusku augstāks stāvoklis nekā man, un tie jums drīzāk spēs pateikt, kur atrodas zelta pils.

To bildusi, viņa pamāja kādai mazai čūskai, kuru norīkoja karalim par pavadoni. Viņš sirsnīgi pateicās karalienei un sekoja čūskai.

Kad viņi jau bija mērojuši loti tālu ceļu, mazā čūska apstājās pie kādas pils, un karalis pieklauvēja. Suns atvēra durvis; karalis pateicās čūskai, un suns ielaida viņu pilī, tad aizveda līdz greznajam tronim, kas bija izklāts ar pašām skaistākajām kažokādām. Tajā sēdēja Skrejošo zvēru karaliene, viņai visapkārt stāvēja viņas galms: lauvas, lāči, tīģeri, vilki, brieži un dažādi citi četrkājaini zvēri. Viņš karalieni pieklājīgi sveicināja un jautāja, vai viņa varētu pateikt, kur atrodas zelta pils.

—  Es nekad neesmu dzirdējusi kaut ko stāstām par to,— atteica karaliene,— varbūt tā zināma kādam no maniem pavalstniekiem?

To teikusi, viņa trīsreiz iesvilpās, un bariem saskrēja suņi, kaķi, zaķi, lapsas, žurkas, pelītes un Dievs vien zina, kāda vēl radība, atsteidzās arī lāči, lauvas, kamieļi un citi zvēri, karaliene tiem prašņāja, vai tie zinot, kur atrodas zelta pils. Visi ilgi prātoja, bet pēdīgi tomēr bilda, ka to nezinot vis. Karalis loti noskuma, bet karaliene viņu mierināja, sacīdama:

—  Vēl nav zudušas visas cerības, es iedošu jums pavadoni, un tas jūs aizvedīs pie Lidojošo zvēru karalienes, kas ir augstākas kārtas nekā es. Ja arī viņa par to nekā nezina, tad jums nevar līdzēt neviens visā pasaulē.

Karaliene pamāja kādam kaķītim un norīkoja to karalim par pavadoni. Karalis sirsnīgi pateicās viņai un sekoja kaķītim.

Brītiņu gājuši, viņi nonāca pie Lidojošo zvēru karalienes pils. Kad kaķītis ieņaudējās, kāds skaists, balts gulbis atvēra vārtus un ieveda karali pilī pie karalienes. Viņa sēdēja krāšņā troni, kas bija greznots ar skaistām spalvām visvisādās krāsās, viņas galvu rotāja vēl krāšņāks spalvu kronis. Visapkārt tronim stāvēja galminieki — putni no visām pasaules malām: ērgli, pāvi, paradīzes putni, gulbji, baloži un lakstīgalas, kuras jauki pogoja. Karalis, pieklājīgi paklanījies, sacīja:

—  Ak, karalien, esmu nomaldījies un nezinu vairs, kā lai nokļūstu līdz zelta pilij.

—   Līdz zelta pilij?— viņa izbrīnīta jautāja.— Mani putni par to nekad nav stāstījuši man, un tie taču lido pa visu pasauli. Bet pagaidiet, es pajautāšu tiem vēlreiz.

To teikusi, karaliene iesvilpās, un zāli piepildīja milzīgs pūlis visu sugu putnu. Tad karaliene jautāja:

—   Kurš no jums zina par zelta pili?— Taču neatbildēja it neviens no visa putnu pūļa. Nu karaliene iesvilpās vēlreiz, un salidoja vēl milzīgāks skaits putnu, tomēr arī to vidū neviens neko nezināja par zelta pili. Karaliene ņēma un iesvilpās trešoreiz, nu viņai visapkārt sapulcējās paši svešādākie pasaules putni. Viņa trīs reizes jautāja tiem vienu un to pašu:

—  Kuram no jums zināma zelta pils?

Tomēr visi klusēja un izbrīnīti cits citu uzlūkoja, jo par zelta pili tie nekad nebija neko dzirdējuši. Nabaga karali sagrāba izmisums. Te pēkšņi viens no putniem ieraudzīja pavisam, pavisam tālu debešos kādu punktiņu, kas nāca arvien tuvāk un kļuva arvien lielāks, galu galā viņu priekšā nostājās stārķis. Karaliene saskaitās, ka tas nebija tūlīt klausījis viņas saucienam un jautāja:

—  Kur tad tu tik ilgi kavējies?

—   Neļaunojieties,— atbildēja stārķis,— es esmu veicis lielu attālumu. Kad izdzirdu jūsu pirmo svilpienu, es tupēju uz zelta pils.

Te nu karalim sirds priekā palēcās, un viņš apbēra karalieni ar daudziem mīļiem pateicības vārdiem. Karaliene norīkoja viņam stārķi par pavadoni, viņš uzsēdās tam jāšus mugurā un traucās padebešos — tik augstu, ka vislielākās pasaules pilsētas Šķita kā skudru pūžņi. Netālu no zelta pils stārķis laidās arvien zemāk un zemāk un pēdīgi nolaidās pie zelta pils.

Viegli iztēloties, kā priecājās karaliene, atkal skatīdama vaigā savu karali: viņa bija karali tik ilgu laiku uzskatījusi par mirušu, un karalis bija ne mazāk līksms, jo atkal bija atgriezies mājās un ieraudzījis savu mīļoto sievu. Kad viņi bija pārmijuši tūkstošiem skūpstu un lējuši prieka asaras, karalis stārķim sacīja:

—  Mans visudārgais stārķi, mēs pateicamies tev simttūkstoš reižu, ka esi pārnesis mani mājās. Tagad pasaki mums, kā lai tev par to atlīdzinām. Došu visu, ko prasīsi.

Un stārķis atbildēja:

—   Es neprasu tev neko citu kā vienīgi tavu pirmdzimto dēlu; es aiznesīšu to pēc septiņiem gadiem.

Un, to pateicis, stārķis nozuda. Tā nu karalis palika stāvam, mēmi un klusi uzlūkodams karalieni, jo, kaut arī viņiem vēl nebija neviena bērna, tomēr septiņu gadu laikā taču varēja kāds rasties.

Un tā arī notika: nebija pagājis vēl ne gads, kad karaliene dzemdēja dēlu — pārmēram daiļu bērnu. Jo lielāks tas auga, io vairāk pieņēmās skaistumā un gudrībā, tomēr karalim ar karalieni nebija liela prieka: viņus allaž tirdīja doma par šo septīto gadu un stārķi.

Beidzot apritēja septītais gads, pils bija sērās, tomēr karalis lika visu glīti un iauki sapost, lai, kā pieklājas, sagaidītu stārķi. Tikko viss bija kārtībā, atlidoja arī stārķis. Asarām acīs karalis ar karalieni pieveda savu dēliņu pie stārķa un lūdza tikai vienu: lai jel nenogalējot bērnu. Stārķis, to redzēdams, līksmi sasita spārnus un noklakšķināja:

—  Paturiet vien paši savu dēlu. Putnu karaliene ir apmierināta, ka turat godā savu solījumu.

Kāda pilī izcēlās līksmība — tā nav ar spalvu aprakstāma! Karalis sarīkoja lielas, dzīres, kurās stārķis kopā ar visiem sēdēja pie galda, un tā priekšā bija liela bļoda ar pašām jaukākajām un treknākajām vardēm, kādas vien bija atrodamas. Pēc dzīrēm pie galda visi griezās dejā, un stārķis vispirms dejoja ar karalieni un palika pilī vēl dažu labu dienu.

pēc tam kādu rītu tas atvadījās no karaļa un aizlidoja. Bet kara]pāris ar savu dēliņu no tā laika dzīvoja laimē un priekā, un, ja zelta pils nav sabrukusi, tā joprojām ir savā vietā. Kur īsti?

Tas tev jāpajautā stārķim.

PAR PUTNU, KAS DĒJ ZELTA OLAS

Kādam nabaga govju ganam bija divi dēli — Eduards un Augusts, tikko kā zēna gados. Reiz viņi uzgāja mežā putna ligzdu ar zelta olu. Viņi paņēma olu un aiznesa uz pilsētu, lai tur pārdotu. Kāds žīds iedeva par to simt dālderu. Otrā dienā viņi no jauna atrada tādu pašu olu, kuru par simt dālderiem atkal pārdeva žīdam. Trešā diena pagāja tādā pašā vīzē, un nu viņiem rokā bija trīssimt dālderu.

Bet žīds šiem vēl bija pieteicis: ja šie noķeršot pašu putnu, kas izdējis olas, viņš došot vēl trīssimt dālderu.

To putnu abi brā]I noķēra. Bet, tā kā naudas viņiem bija diezgan, viņi labāk gribēja to paturēt sev, it īpaši tādēļ, ka putns bija ]oti jauks.

Te nu žīds, kas tik ļoti bija vēlējies nopirkt putnu, solījās precēt govju gana meitu, bet tikai ar vienu nosacījumu, ka viņam būtu atjauts apēst šo putnu kāzu maltītē.

Kaut arī meitas roku viņš dabūja, tomēr putnu gan ne. Kad putns virtuvē bija izcepts, to notiesāja Eduards ar Augustu. Pēc tam bailēs no soda viņi iebēga mežā.

Viņi raudādami sēdēja zem kāda koka, te pienāca klāt ogļdeģis un jautāja, kāpēc viņi raudot.

—   Mēs vairs nedrīkstam atgriezties mājās, jo apēdām putnu,— viņi atbildēja.

Ogļdeģis aizveda zēnus uz savu māju un rūpējās par tiem gluži kā par paša bērniem. Viņš sūtīja tos skolā un lika apgūt kārtīgas zināšanas. Bet ogļdeģa sieva katru ritu atrada Augusta gultā pa divām zelta monētām. Taču viņa nebilda nevienam ne pušplēsta vārdiņa un nolika visu naudu maliņā.

Kad zēni bija pabeiguši skolu, ogļdeģis jautāja, par ko tie vēlētos kļūt. Abi gribēja būt mednieki. Nu ogļdeģis nopirka katram pa šautenei, un zēni devās plašajā pasaulē.

Tā viņi nonāca mežā pie krustcelēm un gribēja še šķirties.

Bet pirms atvadīšanās abi iedūra koka stumbrā savus nažus un norunāja: kad būs apritējis vesels gads, abi atkal atgriezīsies Šajā vietā. Ja viena vai otra nazis tad būs sarūsējis, tas nozīmētu, ka naža īpašnieks ir nelaimē. Pēc tam Eduards nogriezās pa labi, bet Augusts — pa kreisi.

Gabaliņu gājis, Eduards satika suni. Viņš notēmēja un gribēja to nošaut. Taču suns sacīja:

—   Eduard, nenošauj manil Es varu reiz būt tavs glābējs.

Eduards tam jautāja, lai pasakot, kā šo saucot, ja šis varot

runāt.

—  Mani sauc par Kampēju.

Kad Eduards bija mērojis vēl kādu gabaliņu, ceļā atkal pagadījās suns, kuram bija gluži balts kažoks. Eduards notēmēja arī uz to, taču suns ierunājās tāpat kā pirmais un sacīja: šo saucot par Plēsēju. Eduards atstāja to dzīvu, un abi suņi sekoja viņam.

Pēc kāda brīža pretī no jauna nāca viens suns, kas bija vēl lielāks nekā abi iepriekšējie. Eduards atkal gribēja šaut, taču arī šis runāja gluži tāpat kā abi pārējie, un to sauca par Ilkni, kas grauž dzelzi un tēraudu. Arī šis suns sekoja Eduardam.

Tā nu viņi nonāca pie pilsētas, kas visa bija melnā šķidrautā. Eduards interesējās, kāds tam ir iemesls, kāpēc pilsēta tīta šķidrautā, un uzzināja, ka tuvumā mītošais pūķis ik gadu pieprasa no pilsētas sev par upuri jaunavu. Bet šajā gadā pilsētā neesot nevienas citas jaunavas kā tikai karaļmeita.

To uzzinājis, Eduards nolēma izpestīt princesi. Tāpēc viņš pievienojās svītai, kas izvadīja karaļmeitu no pilsētas. Kad gājiens bija sasniedzis kalnu, kurā mita pūķis, Eduards uzrāpās kalnā, bet pārējie palika gabalu nostāk.

Pūķis iznāca laukā, un Eduarda trīs suņi tūliņ metās tam virsū: Kampējs sakampa ciet, Plēsējs norāva gar zemi, un Ilknis, kas grauž dzelzi un tēraudu, padarīja tam galu. Tā nu princese bija glābta. Viņa priecīga iesēdās karietē, un zirgi aizauļoja.

Taču kučieris uz bukas pa ceļam prātoja, kā pats varētu šajā sakarā iegūt ievērību un godu. Viņš ņēma un piedraudēja, ka princesi nonāvēs, ja tā neteiks, ka pūķa galētājs esot tieši viņš. Un princese apzvērēja, ka būs tā.

Tā nu kučieris atgriezās pilsētā kā princeses dzīvības glābējs, un karalis par to apsolīja viņam kā balvu savu meitu par sievu.

Tika rīkoti lieli svētki. Viesi sēdēja pie galda, un katrs dziedāja slavas dziesmas saviem varoņdarbiem. Kārta pienāca arī kučierim. Tas lielījās, ka ar pātagu nocirtis pūķim trejas galvas, un kā par apstiprinājumu cēla priekšā visas pūķa galvas, kuras bija ietinis lakatā un atvedis līdzi. Tomēr karalis iebilda: tas esot dīvaini, ka pūķa galvām trūkstot mēļu. Pūķiem tādu vispār nav, atteica kučieris.

Tikām pilsētā bija ieradies arī Eduards un iegriezies viesnīcā. Izdzirdējis runas par kāzu svinībām, viņš ar viesnīcnieku noslēdza derības, ka arī viņš dabūs kāzās savu tiesu. Eduards ieķīlāja simt dālderus, bet viesnīcnieks visu savu viesnīcu.

Tagad Eduards aizsūtīja savu suni Kampēju ar zīmīti kaklā pie karaļa. Taču kareivji, kas apsargāja kara]a durvis, raidīja uz suni šāvienus, un Kampējam bija jādiebj vien atpakaļ. Pēc tam Eduards sūtīja savu suni Plēsēju, bet arī tas tika sagaidīts ar šāvieniem. Tomēr karalim šī ziņa nāca ausīs, un viņš pavēlēja laist suņus pilī. Kad atskrēja trešais suns ar zīmīti kaklā, kareivji palaida to garām. Izlasījis zīmīti, karalis lika iesaiņot tik daudz ēdamā, cik Eduards bija vēlējies, un suns aiznesa visu saimniekam. Tā viesnīcnieks bija zaudējis derības un paspēlējis viesnīcu, tomēr Eduards atdāvināja viņam visu atpakaj.

Pēc tam Eduards pats devās uz kāzām un ieradās tieši tanī brīdī, kad kučieris klāstīja savas atrunas par mēlēm. Bet mēles bija izgriezis Eduards un, tā kā bija paņēmis tās līdzi, tad pielaikoja katrai galvai īsto mēli.

Nu karalis saprata, ka kučieris ir melojis, un pajautāja pašam kučierim, kādu sodu gan pelnot tāds, kurš varot klāstīt neģēlīgus melus.

Kučieris atbildēja: tas esot jāiebāž mucā, kura izsista ar asām naglām iekšpusē, un mucai priekšā jāpiejūdz mežonīgs

zirgs, kas vilktu to lejup no kalna. Un kučieris saņēma šo bargo sodu pats.

Tagad arī princese pazina, ka viņas glābējs ir Eduards, un tas kļuva par viņas vīru kučiera vietā.

Kad princese ar Eduardu bija devušies pie miera, princese aiz savas guļamistabas loga pamanīja ugunskura gaismu. Tāpēc viņa pamodināja vīru, lai parādītu, kas notiek.

Eduards piecēlās un izgāja ārā. Tur viņš ieraudzīja baltu briežu māti, kas skriešus vedināja viņu uz mežu. Viņš tai sekoja, un abi nonāca pie ugunskura, kur stāvēja kāda veca sieva.

—  Ak, kā man salst!— veča sacīja Eduardam.

Lai taču viņa sildoties pie ugunskura, puisis atteica.

Te nu vecā sieva bilda:

—  Tavi suņi mani sakodīs. Pārvelc tiem pāri ar šo nūju, tad viņi nebruks virsū!

Eduards darīja, kā likts, un suņi pārvērtās par akmeņiem. Pēc tam sieva pieskārās ar nūju arī pašam Eduardam, un arī viņš pārtapa par akmeni.

Pa to laiku bija aizritējis vesels gads, un Augusts, atgriezies krustcelēs, ieraudzīja, ka brāļa nazis ir sarūsējis. Nu viņš devās ceļā, lai sameklētu savu brāli. Pa ce)am viņš sastapa trīs suņus, un viss norisa gluži tāpat, kā tas reiz bija gadījies viņa brālim Eduardam. Arī Augusts nokļuva pie tā paša karaļa. Karalis puisi laipni sagaidīja, domādams: «Eduards pārnācis,» — tik līdzīgs tas bija izskatā.

Kad vakarā Augusts bija aizvests pie princeses, kas viņu līdzīgā kārtā uzskatīja par savu vīru, viņš nolika starp savējo un princeses gultu savu mednieku dunci. Pajautājusi, kāpēc viņš divas nedēļas esot bijis prom, princese nesaņēma nekādu atbildi.

šoreiz aiz loga atkal parādījās ugunskura gaisma. Augusts cēlās augšā un sekoja briežu mātei uz mežu tāpat kā viņa brālis Eduards. Arī viņš nokļuva pie ugunskura, kur stāvēja vecā sieva.

Tā sacīja tos pašus vārdus, ko reiz bija teikusi viņa brālim.

Bet Augusts atcirta:

—   Tu laikam te esi nozūmējusi manu brāli. Ja uz vietas man neteiksi, kur esi viņu likusi, lai mani suņi klūp tev krāgā!

Vecā ragana traki izbijās un iedeva Augustam mazu krūzīti, pilnu eļļas, lai viņš ar to apziež akmeņus. Kad Augusts to izdarīja, viņa brālis un trīs suņi atkal tapa dzīvi. Nu suņi metās virsū vecajai raganai un saplosīja to gabalos.

Abi brāli pēc tam posās atpakaļ, un pa ceļam Augusts pastāstīja, ka esot gulējis pie princeses. Nu Eduards kļuva tik nikns, ka ņēma un nodūra savu brāli.

Kad viņš bija atgriezies pie savas sievas, tā viņam jautāja, kāpēc viņš esot nolicis starp abu gultām mednieku dunci.

Te nu Eduards apjēdza, ka viņa brālis ir bez vainas. Viņš steigšus atgriezās notikuma vietā un apzieda sava brāļa līķi ar eļļu, kas bija piederējusi raganai. Augustā atkal ieplūda dzīvība.

No šās dienas abi nešķirami dzīvoja greznībā un priekā. Eduards pēc sievastēva nāves kļuva par Anglijas karali. Un Augusts katru rītu atrada savā gultā divus dukātus.

Abi brāļi tikai tāpēc ieguva laimi, ka bija apēduši putnu. Putnu, proti, apvija šāds noslēpums: kas apēdīs putna ķermeni, tas reiz kļūs par karali; tas, kurš apēdīs putna galvu, katru rītu atradīs savā gultā divus dukātus.

ATSLĒGA

Kādam nabaga algādzim bija divdesmit trīs dēli, un, kad viņam tika dzemdēts arī divdesmit ceturtais, bez mācītāja un ķestera nebija ciemā neviena cita, kas nāktu tam kūmās.

—            Pasaule ir pārāk netaisnai—nabadzīgais vīrs sacīja.

—   Man ir divdesmit četri bērni, bet bagātajiem zemniekiem tikai daži, tomēr it neviens no viņiem nevēlas nākt kūmās! Bet pagaidiet tikai, gan es sameklēšu kūmu citur!

To teicis, viņš noņēma cepuri no naglas, sadabūja no kakta nūju un gāja laukā no ciema. Necik ilgi, un viņš satika ceļā meiteni.

— No kurienes nāc un kurp ej?— tā jautāja.

—   Meklēju kādu, kas nāks manam divdesmit ceturtajam dēlam kūmās,— algādzis atteica.

—  Tad tu esi sastapis tieši īsto,— atteica meitene,— es, proti, esmu mīļais Dieviņš un pakalpošu tev labprāt.

—  Ja tu esi mīļais Dieviņš,— atteica nabaga vīrs,— tad tu neesi man noderīgs, jo tu neesi gana taisnīgs. Ja tu būtu taisnīgs, bagātajiem zemniekiem neietu tik labi un mums, nabaga algādžiem, nebūtu jāpavada savas dienas tik sūrā

nabadzībā.

Meitene aizgāja savu ceļu, bet algādzim pienāca klāt mazs vīriņš.

—  No kurienes nāc un kurp ej?— jautāja arī sirmais vīrelis.

—   Es meklēju kādu, kas nāks par kūmu manam divdesmit ceturtajam dēlam,— algādzis atteica.

Te nu arī sirmais vīriņš sacīja:

—  Priecājies, es esmu īstais, proti, es esmu nelabais un labprāt nākšu kūmas vietā.

—  Tā tikai vēl trūka,— iesaucās algādzis,— tu taču esi pati netaisnība! Tu izzodz mums, nabagajiem, no mājām graudus un speķi un nes uz bagātnieku kambariem. Ej vien, tu man nederi!— Velns savilka īgnu viepli un taisījās, ka pazūd.

Pēdīgi algādzis satika garu, izkāmējušu, vecu sievu, un tā, uzzinājusi, ko meklē algādzis, sacīja:

—  Ja tu esi ar mieru, es nākšu par kūmu; esmu nāve.

—  Jā, tevi es ņemšu labprāt,— nabaga vīrs priecīgs iesaucās,— tu visā pasaulē esi vienīgā, kas ir taisnīga! Tu nesaudzē ne bagātu, ne nabagu, ne dižciltīgu, ne arī zemākas kārtas cilvēku, tavā priekšā mēs visi esam vienādi! Un, lai tu nekavētu laiku, kristības būs nākamo svētdien.

—   Kad viss būs kārtībā, atver durvis un pasauc mani; es būšu klāt,— nāve atbildēja.

Pēc tam viņi viens otram pateica ardievas, un algādzis atgriezās mājās priecīgs un līksms, ka dabūjis tik taisnīgu sievu par trešo liecinieci sava divdesmit ceturtā dēla kristībās.

Kad pienāca svētdiena un viss bija sagatavots kristībām, mācītājs sacīja:

—   Kur tad ir trešais liecinieks?

—  Tūlīt būs klāt,— atteica algādzis un atvēra durvis, aiz kurām jau stāvēja nāve, kas tagad kopā ar viņu ienāca istabā.

Kad jaundzimušais svētajās kristībās bija dabūjis Hansu vārdā, mācītājs iebāza roku kabatā, izvilka dālderi un iespieda to tēvam rokā kā dāvanu kristāmajam. Ķesteris novēlēja bērniņam piecpadsmit grašus, un tad kārta bija pienākusi nāvei.

—      Naudas un mantas man nav,— tā sacīja,— tomēr arī es negribu atstāt savu krustbērnu tukšā. Te ir atslēga; lai mācītājkungs ieliek to baznīcas grāmatā un, kad Hanss četrpadsmit gadu vecumā būs iesvētīts, iedod viņam atslēgu līdzi pasaulē.

To teikusi, nāve izgāja no istabas un nozuda, bet mācītājs ielika atslēgu baznīcas grāmatā, un, kad bija apritējuši četrpadsmit gadi, viņš pēc kristībām piesauca jaunekli uz brīdi klāt, iedeva atslēgu un sacīja;

—     Tā ir tavas trešās kūmas dāvana. Uzglabā atslēgu, kā nākas, un nedod to citam.

Pēc tam Hanss pateicās mācītāja kungam un atgriezās sava tēva būdā.

—     Tēv,— viņš sacīja, pārnācis mājās,— es negribu tev būt ilgāk par nastu, došos pasaulē.

—   Tu rīkojies pareizi,— algādzis atbildējai mums ir tikai ūdens un sausa maize. Pie svešiem ļaudīm tu dabūsi kaut ko mugurā velkamu un vēderā liekamu.

Tā nu Hanss padeva savam tēvam un divdesmit trim brāļiem roku, pateica ardievas un devās plašajā pasaulē. Pēc brītiņa viņš nonāca lielā mežā, kuram, šķiet, it nemaz nebija malas. Viņš gāja dienu un nakti, remdēdams badu ar zemenēm un avenēm, kas auga mežā.

Beidzot otrās dienas vakarā viņš ieraudzīja acu priekšā varen lielu māju ar daudziem logiem, kuri vīzuļoja un spīdēja uguntiņu gaismā, kas dega istabās. Tur bija arī durvis, kas veda lielajā mājā, bet tās bija aizslēgtas, un, lai arī kā viņš klauvēja, neviens neatdarīja tās. Te nu Hanss nodomāja: «Kāpēc gan tu neizmanto atslēgu, kuru tev dāvināja krustmāte?» Domāts, darīts, viņš izvilka atslēgu no kabatas, iebāza atslēgas caurumā un pagrieza, un tai pašā brīdi durvis brakšķēdamas atvērās.

Tagad gan viņam iepletās acis, jo tik daudz sveču, kas dega istabā, droši vien nebija rodamas kopā visā pasaulē. No lielā

spožuma pamatīgi sāpēja acis. Kamēr viņš tur stāvēja, nezinādams, ko darīt, viņam pienāca klāt liela, izkāmēusi, veca sieva un sacīja:

Kā tu iekļuvi manā mājā?

—   Es atslēdzu durvis ar atslēgu, kuru man kristībās iedāvināja trešā kūma,— zēns atteica.

—           Tad tava kūma esmu es,— atteica nāve, jo tā arī bija,

—  un, tā kā tu esi noguris, es tevi paturēšu še pa nakti. Tomēr ēdiens un dzēriens manā mājā nav dabūjams.

-Tas nekas,— Hanss sacīja,— bet kāpēc te tik daudz šo sveču, mīļā kūma?

—   Es esmu nāve,— atteica vecā sieva,— un šī ir mana māja, un šīs liesmiņas ir visu cilvēku dzīvības uguntiņas pasaulē. Ja liesmiņa izdziest, cilvēks nomirst un tiek apglabāts.

—   Kam tad pieder šis mazais sveces galiņš?— puisis jautāja, norādīdams uz sveci, kas atradās acu priekšā un bija tuvu izdzišanai.

—   Tā ir tava tēva svece,— atteica nāve,— viņam drīz jāmirst.

—   Kad es viņu pirms divām dienām atstāju, viņš taču vēl bija mundrs un vesels!— puisis vaimanāja.— Mīļā kūma, dodiet manam tēvam vēl citu sveces gaismiņu, lai viņš varētu pieredzēt, par ko es kļūšu!

Iesākumā nāve negribēja piekrist, bet, tā kā Hanss tik neatlaidīgi lūdzās un kaulējās, tā pēdīgi sacīja:

—   Lai notiek, jo tu esi mans krustbērniņš.— To teikusi, viņa iesprauda jaunu sveci izdziestošā eveces galiņa vietā.

—   Bet kam pieder tā tīrā, garā svece, kura krietni pārspēj visas pārējās?— Hanss turpināja taujāšanu.

—   Tā. ir tavējā,— nāve atteica,— to es kā kūma izvēlējos tev! Tu baudīsi ilgu dzīvi.

Te nu jauneklis nopriecājās, tomēr no lielās staigāšanas viņš bija tik ļoti noguris, ka neko vairs nejautāja un, atlaidies kaktiņā, iemiga. Otrā rītā viņš vēlreiz mīļi pateicās savai kūmai, nāvei, izgāja no mājas un turpināja savu ceļu pa lielo mežu. Dienu un nakti gājis, nesastapdams ne cilvēka, viņš beidzot ieraudzīja mazu būdiņu, kas bija aizslēgta tāpat kā viņa kūmas, nāves, miteklis. Bet viņš uzreiz atminējās par savu atslēgu un nebija kļūdījies: atslēga derēja, un viņš iegāja būdā.

Iekšā dīžājās varens sirmis; tas sacīja:

— Taisies, ka tieci prom no šejienes, vai arī tevi paņems nāve.

— Mījo sirmi,— jauneklis sacīja,— es neesmu dabūjis nekā ēdama trīs dienas, un, iekams es aizeju, tev vispirms jāiedod man ēdiens.

Sirmis atbildēja:

—  Tur, skapī, tu atradīsi cepeti un vīnu, ēd, cik gribi. Tomēr pasteidzies, jo šī te ir laupītāju miga. Un, lai tu izbēgtu nāvei, līdzko būsi paēdis, uzliec man iemauktus un sēdies mugurā, tad es izglābšu tevi no briesmām!

Hanss paklausīja sirmja vārdiem un paēdis žigli apsegloja zirgu, uzlēca tam mugurā un izjāja no būdas. Bet laukā sirmis tūliņ pacēlās gaisos, un tas bija pēdējais brīdis, jo laupītāji to pašu mirkli bija klāt un šāva uz sirmi, tomēr tas atradās jau mākoņos, un lodes vairs nespēja trāpīt ne zirgam, ne jātniekam.

Kad viņi kādu laiku bija jājuši virs mākoņiem, zēns ieraudzīja tuvumā brīnišķu putnu, kura spalvas gaisos vizuļoja gluži kā ugunsjūra.

—            Ak, kaut man būtu tik skaists putns!— jauneklis iesaucās, bet sirmis atkliedza pretī:

—   Hans, liec zelta putnu mierā, tas nav domāts tev.

Bet Hanss nepievērsa uzmanību sirmja vārdiem, izvilka

atslēgu un, pārgalvībā mērķēdams uz putnu, sauca:

—   Ak, kaut mana atslēga būtu pistole!

Tankš, patiesi atskanēja šāviens, un viena no zelta spalvām nolidinājās lejup, bet putns, izkļuvis sveikā tikai ar bailēm, nozuda.

—             Sirmi,— jauneklis pēc tam sacīja,— tagad nolaidies lejā, lai es varētu pacelt zelta spalvu.

Uzticamais sirmis atkal brīdināja:

—   Hans, lai spalva paliek, tā nav domāta tev!

Bet puisis nelikās mierā, un sirmim nācās nolaisties lejā uz zemes. Tur Hanss sadabūja spalvu, iebāza to azotē, un pēc tam sirmis atkal pacēlās gaisā, un viņi no jauna jāja virs mākoņiem, līdz pēdīgi ieraudzīja lejā lielu pilsētu.

Tur sirmis nolaidās zaļā pļavā pie pilsētas vārtiem un jauneklim sacīja:

— Tagad kāp zemē un nomauc man iemauktus, paņem tos sev un glabā, kā nākas. Un, ja nokļūsi nelaimē, tad izņem laukā un pakrati, es acumirklī būšu klāt un nākšu palīgā, pašlaik vislabāk būs, ja tu kalposi karalim: viņam nepieciešams zirgu puisis, un tu tiksi labprāt pieņemts.

To teicis, sirmis pacēlās gaisos un steidzās prom, bet jauneklis pa pilsētas vārtiem iegāja iebraucamajā vietā, lai palūkotos pēc darba.

Necik ilgi, un iekšā ienāca staļļmeistars un jautāja krodziniekam, vai nebūtu pieteicies kāds jauks, jauns puisis, viņam tāds esot nepieciešams karaļa zirgu stallī. Hanss iznāca priekšā, un, tā kā viņš staļļmeistaram patika, viņam tūlīt bija jāiet līdzi uz galma zirgu stalli. Tur viņam cauru dienu bija jābaro un jādzirda kumeļi, jātīra tie ar skrāpi un jāsukā, jāved ganībās un jājāj peldināt, bet naktī jāpaliek stallī un jāguļ pie zirgiem. Tas jauneklim patika tīri labi, ja tikai vakarā stallī nebūtu tik briesmīgi tumšs; un gaismu nedrīkstēja aizdegt, par to karalis draudēja ar miesassodu. Kādu vakaru Hanss atkal garlaikojās tumsā un, tā sevī prātodams, iedomājās par zelta spalvu, ko bija ar savu atslēgu atšāvis skaistajam putnam. Viņš izvilka to no somas, un, tikko bija paņēmis rokās, viss stallis iemirdzējās ugunsjūras spožumā. Hanss izbijās un tūlīt pat iebāza spalvu atkal kabatā, tomēr karaļa kalpotāji bija pamanījuši uguns atspīdumu un skrēja šurp, lai nodzēstu ugunsgrēku, jo domāja, ka stalli apņēmušas liesmas. Kad viņi iesteidzās stallī, tanī valdīja melna tumsa, un uz salmu saišķa gulēja Hanss, izlikdamies aizmidzis. Bet kalpi uzrāva viņu augšā un bargi šķendējās, kāpēc viņš esot iededzis stallī uguni: vai viņš nezinot, kādu sodu par to nolicis karalis. Puisis nemitīgi apzvērēja, ka esot bez vainas, jo neesot iededzis gaismu, bet tie neticēja, līdz beidzot viņš izvilka spalvu un parādīja to. Tūlīt pat stallis atkal iemirdzējās kā ugunsjūra, un kalpi sauca:

—   Cik brīnišķīga spalva, tā jāredz mūsu kungam karalim!

Otrā rītā Hanss tika aizvests pie karaļa. Kādu brīdi

priecājies par spalvas spožumu, karalis iebāza spalvu kabatā un pēc tam Hansam sacīja:

—   Hans, tev jāsadabū man putns, kuram pieder šī spalva!

—       Mans kungs karali,— Hanss atbildēja,— es šo spalvu atradu, un man nav zināms, kur dzīvo putns, kuram tā piederējusi; kā lai es to sameklēju!

—  Hans,— karalis sacīja,— spalva bija pie tevis, tev ari jāzina, kur mīt šis putns, un es pavēlu, lai tu atgādā man putnu! Dodu tev trīs dienas pārdomām un, ja arī tad negribēsi sameklēt putnu, lai bende nocērt tev galvu.

Saruna ar karali bija galā, un Hanss visu dienu skraidīja apkārt pa dārzu kā pazudis; viņam vairs negaršoja ne ēdiens, ne dzēriens; viņu mocīja galvassāpes, viņš jutās kā salauzts, kaut arī nebija slims. Otrajā dienā viņam iešāvās prātā uzticamais sirmis. Hanss izvilka no kabatas iemauktus un pakratīja tos, tajā pašā brīdī sirmis bija klāt un vaicāja, ķo viņš vēloties.

—  Mīļo sirmi,— puisis atbildēja,— karalis paņēma manu zelta spalvu un tagad grib dabūt arī pašu putnu, man tas jāatnes. Un, ja es to nevarēšu, viņš liks nocirst man galvu.

—      Redzi nu,— sirmis sacīja,— es tevi labi brīdināju: neņem spalvu. Nu tagad tu esi postā!

—   Ak, mīļo sirmi,— Hanss lūdza,— tas ir noticis! Vai tad nav nekādu iespēju noķert zelta putnu?

— Kāpēc ne,— atteica sirmis,— vienīgi nepieciešams ilgs laiks. Tālu, tālu austrumos lielās jūras malā atrodas pils, kurā mīt princese, viņas guļamistabā uz galda stāv divi būri, viens zelta un otrs dzelzs, blakus tiem tup putns. Ja tu nokļūsi pilī, tev jāieliek zelta putns dzelzs būri un jātaisās, ka tieci ārā no pils. Bet, ja tu paņemsi zelta būri, nelaime būs klāt!

Kad Hanss to izdzirda, dūša viņam drusku atplauka; bet kā lai sasniedz pili? Tāpēc viņš pajautāja par to sirmim.

—       Ja tu gribi nokļūt līdz pilij,— sirmis atteica,— tev jāpieprasa, lai karalis liek piekraut trīs lielus kuģus, vienu ar dzīviem lopiem: ar vēršiem, liellopiem, zirgiem, aitām, cūkām, kazām un putniem, otru ar zirņiem, pupām rudziem, kviešiem, auzām, griķiem un kartupeļiem un trešo, kurā tu brauksi pats, ar gaļu, maizi un citiem produktiem, jo ceļojums būs garš, un tev nepieciešama barība.

Hanss pateicās sirmim un, tiklīdz tas bija nozudis, gāja uz pili pie karaļa un paskaidroja, ka viņš atvedīšot putnu, ja vien dabūšot trīs ar visu nepieciešamo apgādātus kuģus.

—  Tu saņemsi, kas tev vajadzīgs,— atteica karalis,— tas ir taisnīgi.

Un tūlīt pat tika sagatavoti un piekrauti trīs lieli, skaisti kuģi, kā Hanss bija to vēlējies. Tad viņš iekāpa kuģi. kurā bija pārtikas produkti; tika pacelti enkuri, un viņi izbrauca vētrainajā jūrā. Kuģojuši vairāk nekā pusgadu, viņi vienā bridi brauca garām kādam sēklim un redzēja, ka pret sēkja malu triecas milzīgs uzplūdu vilnis, bet, kad vilnis noplaka, smiltīs gulēja varena karpa un vairs nespēja ielēkt ūdenī, lai arī kā tā svaidījās un sitās.

To redzot, Hanss iežēlojās par nabaga dzīvībiņu un pavēlēja kuģa ļaudīm izmest enkuru, tad nolaida jūrā laivu. Viņš sēdās tajā, lika aizairēt līdz sēklim un, izkāpis ārā, iemetā lielo karpu atpakaļ jūrā. Bet, iekams karpa ienira un nozuda viļņos, tā sacīja:

—  Liels paldies, mfļais Hans, tu izglābi man dzīvību. Ja tev reiz gadās nelaime un es spēju tev palīdzēt, atbrauc pie manis uz šo sēkli un pasauc jūrā: «Karpas, trīs karaļi!» Es tūlīt būšu klāt un iešu palīgā. Hanss pateica karpai ardievas, atkal lika uzņemt sevi kuģī un kuģoja tālāk.

Pēc trim mēnešiem viņi brauca garām kādai salai, uz kuras stāvēja trīs lieli milži un cīnījās savā starpā tā, ka asinis plūda straumēm un zeme krāsojās sarkanā krāsā. «No milžu puses tas ir gauži slikti, ka tie plūcas, «domāja Hanss. «Palūko, vai nevari tos atkal samierināt!» Kuģa ļaudīm bija jāizmet enkurs, un Hanss laivā pieairēja klāt.

—  Kaunieties taču, jūs milži!— viņš tiem uzsauca.— Kurš gan galē cits citu nost!

—  To mums māca posts,— atbildēja trīs milži,— vētras laikā uzplūdi aizrāva jūrā visus mūsu lopus, sagrāva šķūņus, iznīcināja sējumus, un mums palicis vēl viens vienīgs vērsis. Nu mēs kausimies tik ilgi, līdz divi no mums būs pagalam, pēc tam trešais varēs notiesāt vērsi, likties uz auss un arī gaidīt nāvi.

—  Es jums palīdzēšu,— Hanss sacīja. Tad viņš lika izlādēt salā kuģi ar dzīvajiem lopiem un kuģi ar zirņiem, pupām.

graudaugiem un kartupeļiem.— Tagad pacienājieties, apstrādājiet savus tīrumus un ganiet ganāmpulkus,— Hanss sacīja,

—   tad nebūs jāmirst badā.

—    Liels paldies, mīļo Hans,— milži uzsauca, viņam atkal kāpjot uz kuģa,— mēs atcerēsimies tevi! Ja tev reiz gadās nelaime un mēs spējam palīdzēt, tad tikai piebrauc pie šīs salas un uzsauc: «Milži, trīs karaļi!»— tad mēs tūlīt būsim tavā rīcībā.

Iekams Hanss paspēja ko atbildēt, vēji bija jau kuģi iedzinuši tālu jūrā, un viņi burāja atkal trīs mēnešus, neredzēdami neko citu kā debesis un ūdeni. Trešā mēneša beigās Hanss pamanīja mazu,tuksnesīgu salu, kurā auga rets eglājs, un vienā eglītē atradās stārķa ligzda, kurā tupēja trīs jauni zilganpelēki stārķi, kas vēl nebija spējīgi lidot. Tikām pie debesīm savilkās smags, melns mākonis, un, tā kā Hanss saprata, ka gaidāms negaiss un krusa, viņam kļuva žēl mazo stārķēnu atklātajā ligzdā. Tāpēc viņš pavēlēja atkal izmest enkuru un sēdās laivā, lai nokjūtu krastā. Tur viņš nogrieza egļu zarus un uzcēla ligzdai jumtu, tāpēc, krusas mākonim nolīstot pār salu, krusas graudi mazuļiem nekaitēja, kaut ari ledus graudi, kas nobira eglājā, bija labas dūres un galvas resnumā. Kad negaiss bija pāri, bailīgi pielidoja vecie stārķi, jo domāja, ka krusa nositusi bērnus. Bet mazuļi līksmi pašķira sāņus egļu zarus un izsalkumā stiepa vecajiem pretī savus platos knābjus.

—   Kas gan jūs piesedzis?!— vecie priecīgi iesaucās, jo tiem nevienu gadu nebija izdevies izaudzināt bērnus lielus: katrreiz tos bija nositusi krusa.

Te nu jaunie stārķēni izstāstīja, kas tiem palīdzējis, un abi vecie sauca nopaka] Hansa kuģim:

—   Liels paldies, mīļo Hans, ka tu izglābi mūsu bērnus, mēs to atcerēsimies. Ja tev reiz gadās kāda nelaime un mēs varam noderēt, tad atbrauc tikai uz šo salu un krastmalā pasauc: «Stārķi, trīs karaļi!»— tad mēs mirklī būsim klāt un iesim palīgā.

Tagad Hansa ceļš vairs nebija tāls. Jau pēc dažām nedēļām viņš ieraudzīja cietzemi un turpat jūras krastā pili, par kuru bija stāstījis sirmis. Kad viņi bija nokļuvuši malā, jauneklis

izkāpa no kuģa un steidzās pie pils, bet durvis bija cieši aizslēgtas. Tomēr Hanss par to neko daudz nebēdāja.

—  Ja mana atslēga atdarījusi jau divas durvis, tā atslēgs ari šīs,— viņš sacīja un iebāza to atslēgas caurumā. Jauneklis nebija vīlies, durvis atsprāga vaļā, un viņš iesteidzās pili. Tur istabas bija cita par citu skaistākas, taču viņš nepievērsa uzmanību pils spožumam un greznumam, bet gan taisījās, ka ātrāk nokļūst princeses guļamtelpā. Tā aizmigusi dusēja gultā, bet uz gaida atradās abi būrīši; un blakus tupēja zelta putns. Bet Hanss baidījās atkal būt nepaklausīgs, un, kaut arī zelta būris daudz vairāk bija piemērots zelta putnam, viņš tomēr tvēra pie dzelzs būra un žigli atstāja pili, lai sēstos kuģi. Tiklīdz viņš bija uz klāja, steigšus tika pacelti enkuri, un, laimīgi kuģojuši veselu gadu, viņi atkal sasniedza vecā karaļa pilsētu.

Hanss nostājās pie karaļa troņa, un tas tūliņ atņēma zelta putnu. Kad tas gana ilgi bija priecājies par putna vizuļojošām, spožajām spalvām, tad pavēlēja Hansam sīki jo sīki izstāstīt, kā klājies garajā ceļojumā. Karalis uzmanīgi klausījās un, kad Hanss bija beidzis, atlaida viņu uz stalli, lai viņš kā agrāk veiktu savus pienākumus. Tas ilga divas dienas, bet trešajā karalim nebija vairs miera, tas lika atsaukt Hansu un sacīja:

—  Tagad man ir putns, un tāpēc es gribu, lai man būtu arī princese. Ej, posies ceļā un atved viņu šurp!

—   Kungs karali,— atteica Hanss,— tas gan nav iespējams! Ar putnu man laimējās, bet princesi es nevaru atvest. Tas ir pārāk grūti!

—   Ralla-lā, tralla-lā,— attrauca karalis,—ja tu varēji sadabūt putnu, atvedīsi arī princesi. Došu tev atkal trīs dienas apdomai, un, ja arī tad negribēsi to darīt, tava galva ripos. Nu taisies, ka pazūdi no manām acīm!

Tā nu Hanss noskumis izgāja dārzā un, izvilcis no kabatas iemauktus, pakratīja tos, un, tiklīdz sirmis bija klāt, viņš izteica savu vēlēšanos.

—   Redzi nu,— sirmis sacīja,— es tevi gana esmu brīdinājis, bet, kurš negrib ieklausīties, lai pārbauda visu uz savas ādas.

—  Mīļo sirmi,— Hanss lūdza,— jel nerunā allaž par vecām lietām, labāk pasaki — vai tad nav it nekādas iespējas atvest šurp princesi?

' — Droši vien, ka ir,— sirmis atteica,— un, ja ari tas nebūs izdarāms ar varu, tad ar viltu noteikti. Liec, lai tev sagatavo lielu kuģi, un paņem līdzi tikpat daudz pārtikas, cik pirmo reizi, tad uzkāp uz klāja kopā ar simt taurētājiem un brauc uz pili pje jūras. Tur lai piecdesmit taurētāji spēlē zem princeses istabas loga, un, tiklīdz princese iznāks ārā, lai pateiktos par jauko serenādi, saki viņai, ka tev uz kuģa ir vēl piecdesmit citi pūtēji, un, ja šie simt spēlētu kopā, būtu neizmērojama līksmība! Tad viņa nāks tev līdzi uz kuģa un tu — heijā!— kopā ar princesi — prom jūrā.

Pēc šīm sirmja pamācībām, Hanss gāja pie karaļa un sacīja: viņš esot apdomājies un tagad gribot atvest princesi, taču viņam esot nepieciešams liels kuģis ar bagātīgiem pārtikas krājumiem un .simt taurētājiem.

—  To visu tu dabūsi,— karalis sacīja. Nepagāja ne nedēļa, un ķuģis varēja iziet jūrā. Nokļuvis pie pils jūras krastā un noenkurojies malā, Hanss ar piecdesmit taurētājiem izkāpa mali, un visi nostājās zem princeses loga. Tur viņi pūta tā, ka prieks bija klausīties, un necik ilgi, princese iznāca no savas pils • un pateicās par jauko serenādi.

rTas vēl nav it nekas, karaļmeit,— atteica Hanss,— jums vajadzētu kādreiz dzirdēt, kā izklausās, kad spēlei pievienojas arī tie piecdesmit taurētāji, kas atrodas uz mana kuģa!

Te nu princesi pārņēma ziņkāre, un viņa kopā ar Hansu devās lejā uz liedagu un uzkāpa uz kuģa. Kad viņa kādu laiku uz klāja bija klausījusies simt trompetistu tauru skaņās, Hanss viņu pierunāja nokāpt kuģa telpās, jo tur skaņa vēl piemīlīgāk un maigāk priecējot ausis. Tā bija arī taisnība. Bet, iznākusi atkal uz klāja, lai atgrieztos savā pilī, viņa ieraudzīja tikai debesis un ūdeni; jūrnieki tikām bija pacēluši enkurus un izgājuši atklātā jūrā. Princese raudāja un lauzīja rokas,un bija tik pikta un nesavaldīga, ka iemeta jūrā dārgo atslēgu saišķi ar daudzajām zelta atslēgām, ar kurām bija atslēdzamas istabas pilī. Tomēr visa šī vaimanāšana un žēlošanās,

bāršanās un sodīšanās neko nelīdzēja, kuģis arvien vairāk attālinājās no viņas karaļvalsts, un kādā burvīgā rītā kuģi. nieki piestāja pie vecā karaļa pilsētas.

Kad Hanss ieveda princesi pilī, karalis līksmoja priekā un uz karstām pēdām būtu apņēmis to par sievu, ja vien tā būtu devusi piekrišanu; un arī Hanss vairs nedrīkstēja spert kāju stallī, lai tīrītu un sukātu zirgus, princese vēlējās pastāvīgi redzēt viņu savā tuvumā. Viņam bija jāpakalpo tai pie galda un jāpavada pastaigās pa dārzu. Bet vecais karalis diendienā princesei lūdza un draudēja, lai tā nosakot laiku, kad abi varētu svinēt kāzas. Kādu brīdi princese to pacieta, tomēr galu galā viņai šīs mokas bija līdz kaklam, un viņa sacīja:

—    Es precēšu tevi, ja tu nekavējoties uzcelsi man skaistu pili, lai es varētu dzīvot tajā: tavējā man ir par mazu un nožēlojamu.

To izdzirdis, karalis tūlīt lika atsaukt Hansu un sacīja:

—    Hans, posies ceļā, atgādā šurp princeses pili un novieto to tieši pretī manējai — tur uz tā kalna.

To dzirdot, Hansam tumšs sametās gar acīm, jo paveikt šo uzdevumu bija pilnīgi neiespējami, tomēr viņš deva karalim piekrišanu; viņš zināja, ko atkal, kā parasti, sacīs karalis.

Šoreiz, kad Hanss stāvēja dārzā un kratīja iemauktus, dūša viņam bija galīgi papēžos; un, klausoties sirmja atbildē, viņam zemu noslīga galva.

—    Ak, mīļo sirmīt, šurp, ak, mīļo sirmīt, turp!— kumejŠ sacīja.— Ja tu laikus būtu klausījis manu padomu, tev viss būtu pavērsies citādi!

Taču Hanss nemitējās lūgt pēc padoma, kā lai atgādā uz karaļvalsti princeses pili.

Beidzot sirmis atmaiga un sacīja:

—     Burā ar kuģi uz salu, kur dzīvo trīs milži, gan tie tev palīdzēs!

Tad sirmis nozuda, bet Hanss atkal lika tūlīt sagādāt kuģi un kuģoja pa plašo jūru, kamēr nokļuva pie salas. Izkāpis malā, viņš liedagā sauca, cik skaļi vien spēdams:

—   Milži, trīs karaļi!

Jau tajā pašā mirklī milži bija klāt un sacīja:

—  Labdien, mīļo Hans,— ko tu no mums vēlies? Tu mums izlīdzēji, tāpēc arī mēs gribam izpestīt tevi no nelaimes.

—  Ak,— Hanss atteica,— tieši palīdzība man ir nepieciešama. Mans kungs un karalis neliek mani mierā ne dienu, ne nakti; tagad viņš pieprasa, lai es nogādāju uz viņa valsti princeses pili.

—  Ja vairāk neko,— sacīja milži,— lai tas notiek.

Tad viens no milžiem uzmauca Hansam pirkstā dzelzs gredzenu un sacīja:

—  Tagad brauc atpakaļ uz mājām, un, tiklīdz tu nostāsies vietā, kur jāstāv princeses pilij, pagriez pirkstos šo gredzenu un tur pacelsies pils.

Pēc tam Hanss pateicās visiem trim milžiem un, atgriezies savā karaļvalstī, uzkāpa kalnā, kuru bija norādījis karalis, tad pagrieza pirkstos dzelzs gredzenu. Tikko viņš bija pagriezis to vienu reizi, pils bija klāt — gluži tikpat grezna un krāšņa, kādu viņš to bija skatījis jūras malā.

Hanss līksms soļoja pie kara)a un pastāstīja, ka uzdevumu ir paveicis, un tūlīt pat visi trīs, karalis, princese un Hanss, devās turp, lai aplūkotu šo brīnumu.

Brītiņu papriecājusies par savu atgūto pili, princese karalim sacīja:

—   Kāda man jēga no pils, ja es vairs nedabūšu savas atslēgas, ko esmu pazaudējusi, un, iekams atslēgu saišķis man nebūs rokā, arī kāzas netiks rīkotas.

Nu karalis atbildēja:

—  Hans, posies ceļā un sameklē princeses atslēgas!

Bet Hanss it nemaz neņēma vērā karaļa pavēli, bet gan, pavērsies pret princesi, sacīja:

—   Kā es varu dabūt atslēgas? Jūs taču savās dusmās tās iesviedāt dziļajā jūrā. Kā lai tās atrodu?

—   Hans,— karalis uzsauca,— labāk posies ceļā! Kāpēc tāda izrunāšanās!

Un Hanss patiesi posās ceļā: izgājis dārzā, viņš pakratīja iemauktus un pastāstīja sirmim savu jauno vajadzību. Sirmis ar šoreiz, krietni izrājis viņu par to, ka viņš nav paklausījis pašā sākumā, galu galā sacīja:

—   Aizbrauc līdz sēklim un palūdz karpu, kuru tu toreiz izglābi no nāves. Ja tā nevarēs tev palīdzēt, tas nebūs iespējams nevienam citam.

Tā nu Hanss atkal apgādāja ar visu nepieciešamo kuģi un, aizbraucis līdz sēklim, izkāpa ārā, tad skaļā balsī iesaucās:

—   Karpas, trīs karaļi!

Tūlīt pat karpa pabāza savu resno galvu no ūdens un jautāja:

—   Labdien, mīļo Hans,— ko vēlies? Tu izglābi mani no nāves, tāpēc es arī tev palīdzēšu postā.

—   Mīļā karpa,— Hanss atbildēja,— man jāsadabū princeses atslēgu saišķis, kuru viņa niknumā iesvieda jūrā.

Te nu karpa pielika pie savas platās mutes svilpi un iepūta tajā, nekavējoties lielos baros saradās zivis, kas bija atpeldējušas no visas jūras, un lokā ielenca karpu.

—  Vai visas ir klāt?— tā jautāja.

—   Nē,— atteica zivis,— trūkst lielās, vecās līdakas.

Karpa saskaitās un pasvilpa otrreiz, skaļāk nekā pirmīt, un

tagad itin drīz piepeldēja arī lielā, vecā līdaka.

—   Kur gan tu kavējies!?— karpa pikti uzsauca, bet 'līdaka atvainojās un sacīja:

—   Kad atskanēja tavs pirmais svilpiens, es biju simtiem metru tālu no šejienes. Tobrīd starp klinšu iežiem ieraudzīju šo dārgo atslēgu saišķi, es negribēju to atstāt jūrā, tāpēc nokavējos.

—   Tas taču ir princeses atslēgu saišķis!— Hanss līksmē iesaucās, un karpa, paņēmusi to no līdakas, sniedza Hansam. Tā kā līdaka tagad bija aiztaupījusi citām zivīm daudz darba, karpa neuzlika viņai par kavēšanos sodu, gluži otrādi, viņa saņēma apbalvojumu, proti, krusta zīmi; kopš tā brīža tādas ir visām līdakām līdz pat šai dienai.

Bet Hanss pateica karpai ardievas un, atgriezies karaļvalstī, atdeva atslēgas princesei. Tomēr princese arī tagad nevēlējās ne dzirdēt par kāzām ar karali.

—   Iekams tu neatnesīsi man dzīvības ūdeni, skaistuma ūdeni un nāves ūdeni,— viņa sacīja karalim,— es neprecēšos ar tevi!

Tā nu karalis Hansam pavēlēja atnest dzīvības ūdeni, skaistuma ūdeni un nāves ūdeni, ja ne, klāsies ļauni. Ko Hanss varēja darīt, gribi vai negribi — viņam atkal bija jādodas uz -dārzu, lai, pakratot iemauktus, atsauktu savu sirmi. Bet Šoreiz viņš bija tik ļoti noskumis, ka it nemaz nedzirdēja sirmja rājienu, un tikai trešoreiz, kad tas jautāja, kāpēc Hanss esot to saucis, spēja sniegt atbildi. Dabūjis dzirdēt, ka runa ir par trejādo ūdeni, tas mierināja Hansu, sacīdams:

—  Apgādā tikai atkal ar visu nepieciešamo kuģi un brauc uz reto eglāju, tur palūdz zilganpelēkajiem stārķiem palīdzību. Ja zilganpelēkie stārķi tev nepalīdzēs, to vairs nespēs neviens cits!

Nu nabaga Hansam paspīdēja vismaz cerība, kaut arī pavisam vāra, jo — kā gan stārķi lai tiktu pie trejādā ūdens! Tomēr viņš sirmim paklausīja un, apgādājis kuģi, tik ilgi burāja pa jūru, līdz sasniedza mazo saliņu ar reto eglāju. Tur viņš skaļā balsī sauca:

—  Stārķi, trīs karaļi!— Un tūlīt pie viņa atlidoja abi vecie stārķi ar trim jaunajiem stārķēniem, kuriem Hanss bija izglābis dzīvību, un jautāja, ko viņš vēloties.

—  Man jāaiznes manam karalim trejāds ūdens,— Hanss bailīgi sacīja,— dzīvības ūdens, skaistuma ūdens un nāves ūdens, un, ja ūdeni nesadabūšu, nāve man klāt.

Te nu pieci zilganpelēkie stārķi atbildēja:

—   Dzīvības ūdens un skaistuma ūdens ir mums pašiem, no tā mēs labprāt tev ieliesim, bet nāves ūdens vispirms jāiegūst cīniņā ar baltajiem stārķiem, jo šis ūdens pieder viņiem. Taču mēs to atnesīsim labprāt: tu palīdzēji mums, un tāpēc mēs palīdzēsim arī tev.

Pēc tam viņi iedeva Hansam pudeli dzīvības ūdens un pudeli skaistuma ūdens un tad uzlidoja augstu gaisos. Stārķi atgriezās tikai pēc astoņām dienām. Viņi bija uzvarējuši kaujā ar baltajiem stārķiem, un vecais stārķis savā garajā knābī pasniedza Hansam arī trešo pudeli, piepildītu ar nāves ūdeni. Hanss piesēja visas trīs pudeles zem krekla pie kailām krūtīm, lai tās nevarētu pazaudēt, tad pateica stārķiem ardievas un atkal kuģoja mājup.

Tikko viņš bija iedevis princesei visas trīs pudeles, tā viņa izrāva karalim no maksts zobenu un iedūra to Hansam krūtīs, tā ka viņš noslīga zemē beigts.

—   Tu esi rīkojusies traki neglīti,— vecais karalis bārās,

—   kaut arī tas ir tikai zirgu puisis, tomēr nāve bija nepelnīta!

Taču princese neklausījās viņā, tā atkorķēja pudeli ar skaistuma ūdeni un nomazgāja ar to Hansam seju un rokas, pēc tam paņēma dzīvības ūdeni un iepilināja pāris pilienu brūcē, tūlīt pat Hanss pielēca kājās, vesels un možs, un skaists — daiļāks par pašu daiļāko karaļdēlu.

šī pārvērtība veco karali pārmēram ielīksmoja, un viņš princesei sacīja:

—   Rīkojies ar mani tāpat kā ar Hansu.

Tā nu princese arī viņam ietrieca sirdī zobenu, tomēr brūcē ielēja nevis dzīvības, bet gan nāves ūdeni. Vecais karalis bija beigts un tāds arī palika; nepamodās vairs it nekad.

Kad vecais karalis bija pagalam, princese sacīja:

—   Hans, tu manis dēļ esi veicis visus uzdevumus, tev jākļūst arī par manu vīru.

Hansam tas patika, un tika svinētas kāzas, tā Hanss kļuva par karali visā valstī. Kad viņš pastaigājās pils dārzā, pie viņa pieauļoja viņa sirmis un sacīja:

—    Hans, es esmu uzticīgi kalpojis tev ilgus gadus, tagad arī tu vari izdarīt kaut ko manis labā. Ieved mani atsevišķā stallī, tad ienāc pie manis, izvelc savu zobenu un nodur mani.

•>— To es nedarīšu,— atbildēja Hanss.

—     Tu darīsi to — sirmis iesaucās,— citādi tev klāsies ļauni! Un, ja tu mani nodursi, tas nāks man vienīgi par labu. Jo, tikko es būšu sabrucis zemē, tu paņem dzīvības ūdeni un ielej kādu lāsīti brūcē, bet ar skaistuma ūdeni nomazgā man galvu.

Hanss sirmim to apsolīja, ieveda viņu tukšā stallī un visu izdarīja tieši tā, kā sirmis bija licis. Līdzko dzīvības un skaistuma ūdens bija slacījis sirmi, nodurtā sirmja vietā stāvēja brīnumdaiļa princese, kas krita Hansam ap kaklu un pateicās par atpestīšanu, un, ja viņš vēloties, tā sacīja, viņš varot ar to svinēt kāzas.

Mh» Nē, to gan ne,— Hanss sacīja,— man jau ir sieva. Bet, ja tu esi ar mieru, vari precēties ar vienu no maniem divdesmit trim brāļiem.

Tā nu algādzis ar visiem saviem dēliem tika ataicināts uz karaļa pili, un princesei, kas bija bijusi apburtais sirmis, visvairāk iepatikās jaunākais brālis. Viņi apprecējās, un brālis kļuva par karali atpestītajā princeses valstī. Bet no pārējiem divdesmit diviem brāļiem Hanss paturēja savā tuvumā vienpadsmit brāļus, toties pārējos vienpadsmit uzņēma otrs brālis, un abās karaļvalstīs tie ieguva pašus augstākos goda amatus. Daudzus gadus viņi dzīvoja kopā laimē un mierā un sasniedza sirmu vecumu, tomēr visilgāk dzīvoja Hanss, jo viņa kūma, nāve, gādāja par to, lai tik drīz vis neizdzistu krustbērna dzīvības svece. Un, ja Hanss nav miris, tad dzīvo vēl šobaltdien.

..

SATURS

G. Leja. Augstāk vairs nav kur kāpt

Kā Hanss, muļķītis, par mieža graudu dabūja karaļvalsti ; Spēkavīrs Hanss ; Zeltmatis . .Puisis, vārdā Dīvainis ; Ādainis ; ;Zelta briedis ; ;Trīs brāļi, kuri gribēja apprecēt karaļmeitu ; Par kuģi, kas brauca pa ūdeni un sauszemi ; Trīs muzikanti ; ;Flauta ; Jaunava stikla kalnā ; Zaķu gans un karaļmeita ; Princese kokā ; Par karaļdēlu, kas esot bijis par jaunu, lai precētos . . Drakons ; Labsirdīgā virēja ; Zelta vērpšana .; Septiņkārtdaiļā ; Pelnrušķīte ; Baltais vilks ; Meitenes arkla aizjūgā ; Holeras bērni ; ;Mazais večuks ; Zilā liesmiņa ; Vīrs bez sirds ; Velns un kūlējs ;

Stiprais Gotlībs ; Pudelīt, pildi savu pienākumu ; Par saldo biezputru ; Muļķa vilks . . .Gailis un lapsa Lapsa un zoss …Lapsa un gailis ; Putni vēlē karali ; Zelta pils ; Par putnu, kas dēj zelta olas ; Atslēga

PRINCESE KOKA Vitu (aulas pasakas

Redaktore S. Naumova Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters Tehniskā redaktore V. Blaua SIA. Bērnu un jaunatnes literatfiras apgāds «Sprīdītis». Reģistrācijas apliecības M 2-0820.

Salikta v/u «Poligrāfijas skaitļoianas centrs».

Iespiesta Ivana Fjodorov* tipogrāfijā.

I»ll». Sankt-Pāterburgā. Zveglgorodas ielā II.

Paaflt. M1331.

ŠAJĀ SĒRIJĀ IZNĀKUŠAS

MELNA PĒRLE — Āfrikas tautu pasakas

TRĪS APELSĪNI — itāliešu tautas pasakas

HONZA — čehu tautas pasakas par jaunāko brāli

ZEMENĪTES SNIEGA — Japānas salu pasakas

SAULES MEITA — gruzīnu tautas pasakas

RĪTA ZVAIGZNES DĒLS — Jaunās Pasaules indiāņu pasakas

GUDRAIS PAPAGAILIS—Indijas pasakas

TRĪS LABAS LIETAS — latviešu tautas pasakas

PATIESĪBAS PUTNS — spāņu un portugāļu tautas pasakas

ZELTA ROZE UN SUDRABA ROZE — angļu tautas pasakas

BRĪNUMJAUKA DAIĻAVA — krievu brīnumu pasakas

SKAISTĀKĀS 1001 NAKTS PASAKAS — arābu pasakas

DZĒRVES SPALVA — Ziemeļu tautu pasakas

STIPRINIEKS AGERANS — rumāņu tautas pasakas

TEIKSMAINAIS DĀRZS — kazahu tautas pasakas

AUS UN ZELTA TABAKDOZE — baltkrievu tautas pasakas

SAULES ZIRGS — slovaku tautas pasakas

PIE ZELTAVOTA — poļu pasakas

LIELĪBNIEKS UN MILŽI — balkāru un karačaju pasakas

CIRCENIS PELNOS — franču tautas pasakas

BRĪNUMAZIS — Vjetnamas tautu pasakas

GULBJU KARALIENE — lietuviešu tautas pasakas

AKMENS LAUVA — tibetiešu tautas pasakas

MEITENE AR ZELTA MATIEM — armēņu tautas pasakas

ZELTA VĒRPĒJAS — igauņu tautas pasakas

PIPARIŅS — Dienvidslāvijas tautu pasakas

PADISAHS UN PAPAGAILIS — uzbeku tautas pasakas

TRĪS PATIESĪBAS — Gvinejas-Bisavas pasakas

ARATS UN LAUVA — mongoļu pasakas

PIECI LABI DRAUGI—Birmas tautu pasakas

SESTDIENAS ODENS — moldāvu tautas pasakas

ZAĶIS UN LEOPARDS — Angolas tautu pasakas

BURVJU VIJOLE — ukraiņu tautas pasakas

M02ĪBAS KALNI — ķīniešu tautas pasakas

PELNRUSĶIS UN TROLLIS — norvēģu tautas pasakas

SERDIENE-ZELTAINE — bulgāru tautas pasakas

TEVA PADOMS — tadžiku tautas pasakas

DRAUDZĪBAS NOSLĒPUMS — azerbaidžāņu tautas pasakas

IRIS NAUDIŅAS — abhāzu tautas pasakas

LAIMES PUĶE — čigānu tautas pasakas

LAIMES LUTEKLIS — albāņu tautas pasakas

PRINCESE KOKA — vācu tautas pasakas

BURVJU KIMONO — japāņu tautas pasakas

Content

Leja Gunta 42 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Princese kokā. Vācu tautas pasakas

AUGSTĀK VAIRS NAV KUR KĀpt

KĀ HANSS, MUĻĶĪTIS, PAR MIEŽA GRAUDU DABŪJA KARAĻVALSTI

SPĒKAVĪRS HANSS

ZELTMATIS

PUISIS, VĀRDA DĪVAINIS

ĀDAINIS

ZELTA BRIEDIS

TRĪS BRĀĻI, KURI GRIBĒJA APPRECĒT KARAĻMEITU

PAR KUĢI, KAS BRAUCA PA ŪDENI UN SAUSZEMI

TRĪS MUZIKANTI

FLAUTA

JAUNAVA STIKLA KALNĀ

ZAĶU GANS UN KARAĻMEITA

PRINCESE KOKĀ

PAR KARAĻDĒLU, KAS ESOT BIJIS PAR JAUNU, LAI PRECĒTOS

DRAKONS

LABSIRDĪGA VIRĒJA

SEPTIŅKĀRTDAIĻĀ

PELNRUŠĶĪTE

BALTAIS VILKS

MEITENES ARKLA AIZJŪGA

HOLERAS BĒRNI

MAZAIS VEČUKS

ZILĀ LIESMIŅA

VĪRS BEZ SIRDS

VELNS UN KŪLĒJS

STIPRAIS GOTLĪBS

PUDELĪT, PILDI SAVU PIENĀKUMU!

PAR SALDO BIEZPUTRU

MUĻĶA VILKS

GAILIS UN LAPSA

LAPSA UN ZOSS

LAPSA UN GAILIS

PUTNI VĒLĒ KARALI

ZELTA PILS

PAR PUTNU, KAS DĒJ ZELTA OLAS

ATSLĒGA

SATURS