Beķere Ingūna

Eglīte Guna

43 -Brīnumzeme Pasaules tautu pasakas Burvju kimono Japāņu tautas pasakas

Brīnumzeme Pasaules tautu pasakas Burvju kimono Japāņu tautas pasakas

JAPĀŅU PASAKAS

Tālas un neparastas zemes — Japānas — pasakas ir atnākušas pie latviešu lasītāja. Šajās pasakās ir apbrīnojami daudz kopiga ar citu pasaules tautu, arī latviešu pasakām. Kas ir šī vienojošā līnija dažādu zemju pasakās? Tā ir ētiskā nostādne — laba atlīdzināšanas un ļauna sodīšanas ideja, dziļas cilvēcības ideja. Pasakās tiek atmaskotas un izsmietas cilvēku sliktās īpašības — skaudība, skopums, ļaunums. Šādi cilvēki pasakās saņem sodu par nenovīdību, alkatību, ari par muļķību. Reizēm, lai vēl vairāk uzsvērtu pārmācības spēku un taisnības uzvaru, japāņu pasakās vienmēr tiek sodīts ļaunums. Pasakā «Ķačikači kalns» baltais zaķis pārmāca āpsi viņa ļaunās dabas dēļ. Ļaunais āpsis ir ļoti neattapīgs, tāpēc zaķim viegli izdodas to smalki apmuļķot un sodīt. Arī nenovīdīgais, skopais kaimiņš pasakā ģVīrsI kas kokiem lika uzplaukt ziedos» vairākas reizes tiek pārmācīts un piedzīvo daudzas neveiksmes.

Japāņu pasaku motīvi mums nebūt neliksies tik sveši. Tā, piemēram, pasakās plaši sastopamais motīvs par aizliegumu kaut ko atvērt (&lt;Urasima Taro») vai arī motīvs par vīru un sievu, kuriem nebija bērnu un dievība tiem dāvā bērnu (cBagātais Gliemeža vīrs», Takehime»). Pasaku varonis arī japāņu pasakās spēj saprast putnu un dzīvnieku valodu (Burvju auss»). Pasakā «rUrasima Taro» citā valstībā pārdzīvots ļoti

ilgs laika posms tiek izjusts kā laiks uz Zemes. Urasima, nokļuvis Zemūdens valstībā, dzīvoja tur 300 gadu, pārliecināts, ka bijis prom no mājām tikai tris gadus. Pazīstams būs ari motīvs par trīs brāļiem, no kuriem jaunākais ir visdūšīgākais, attapīgākais un drošākais («Velns un trīs puikas»).

Japāņu pasakās ir dažādi brīnumu priekšmeti un būtnes. Viens un tas pats burvju līdzeklis palīdz labajiem cilvēkiem, apbalvo viņus par viņu dāsno un labo sirdi, sagādā laimīgu un bezrūpīgu dzivi, bet sliktos cilvēkus pārmāca. Brinumpriekšmetiem it kā piemīt saprātīgu būtņu īpašības — labo apbalvot, slikto — sodīt.

Un tomēr tās ir citas pasakas — ar neparastiem, eksotiskiem tēliem. Pēc seniem ticējumiem, katram kalnam, upei, ezeram Japānā bijis savs «saimnieks». Ir daudzas pasakas par šiem «saimniekiem» — dievībām («Sārtais dievs un melnais dievs»). Ari purvam ir sava Isaimniece» — ļaunā dievība («Purva saimnieces vēstule»). Uzskatīja, ka dziļos atvaros un tumšās dzelmēs mīt drakoni un čūskas, kas var aprīt neuzmanīgu cilvēku, tikko viņa ēna krīt pār ūdeni. Drakoni bija jūru un ezeru valdnieki, savas Zemūdens pasaules valdnieki. Mums šķistu, ka ar drakonu noteikti jācīnās. Bet japāņu pasakās tie dzīvo savu dzīvi savā valstībā, aizkustinoši rūpējas par ģimeni, par savu valstību («Mērkaķa aknas», 1Burvju auss»).

lapāņu pasakās atklājas teiksmaina, neparasta pasaule, kurā lapsas un āpši viegli var pārvērsties par cilvēkiem. Kādā burvīgā pavasara vakarā, piemēram, lapsa, nodomājusi izjokot cilvēkus, var pārvērsties par daiļu, jaunu princesi. Japāņu pasakās šīs pārvērtības neizdara burvis ar savu burvju nūjiņu, bet paši dzīvnieki viegli spēj pārvērsties par cilvēkiem un tikpat viegli atpakaļ par lapsu vai āpsi. Šis pārdabiskās spējas, kas piemīt āpsim un lapsai, liecina par japāņu pasaku seno izcelsmi. Neparasti ir arī šo pasaku tēli — mērkaķis, krabis, medūza, astoņkājis, kā ari pārdabiskās būtnes — tengu, kappa.

Bet eksotika, neparastā tēlu pasaule, cita sadzīves tradīcija, kas atspoguļojas pasakās, nerada grūtības pasaku uztveršanā.

Japāņu pasakās ir populāri dzīvnieku un putnu tēli.

Ļoti daudz ir pasaku par zaķi vai baltu zaķi (piecsimt gadus vecs zaķis ir balts). Zaķis ir saistīts ar Ķīnas un Japānas leģendām par Mēnesi un zaķa godpilno uzdevumu uzturēt tīru un spožu Mēness disku. Mēness zaķis ir nemirstīgais zaķis, ik bridi gatavs tūlītējam lidojumam uz Mēnesi. Ķīnas leģendās zaķis uz Mēness piestā stampā lauru lapas vai dažādas zālītes, lai pagatavotu nemirstības eliksīru. Japānas leģendu un pasaku zaķis ir prozaiskāks. Tas uz Mēness stampā rīsus, lai gatavotu gardus rīsu plācenīšus. Japānā ir ticējums, ka pilnmēnesi Mēness tumšās ēnas atveidojot zaķa siluetu, kad tas virs galvas paceltās ķepās tur savu stampiņu. Arī tagad Japānas bērni augustā pilnmēness nakti cenšas saskatīt zaķa siluetu. Ķādā no pasakas «Kačikači kalns» variantiem baltais zaķis būvē laivu, lai dotos uz Mēnesi. Tas apmāna pamu ķo āpsi, iestāstīdams, ka vislabākā laiva braucienam uz Mēnesi ir no māliem darinātā. Savu laivu zaķis būvē no stipra ciedra koka, bet āpsis, vientiesis, savējo saķepē no māliem. Kad abi «Mēness braucēji» iegrūž savas laivas ūdenī, tad āpsim viņa mālu laiviņa jo ātri izšķīst. Tā beidzas āpša brauciens ar mālu laivu uz Mēnesi. Motīvs par zaķi un Mēnesi ir ārkārtīgi populārs. Ne velti radies sakāmvārds: «Kad zaķis skries pilnmēnesī caur mākoņiem, tad Mēness laiva būs pabeigta.»

Japāņu pasakās zaķis, lapsa, bruņurupucis un dzērve ir ilgdzīvotāji, tie dzīvojot vairāk nekā tūkstoš gadu. Kad Urasima nepaklausījis Zemūdens princeses aizliegumam atvērt burvju lādīti, viņš acumirklī pārvērties par večuku un izzudis debesis. No jūras izrāpo par bruņurupuci pārvērtusies Zemūdens princese, lai vēl pēdējo reizi paskatītos uz Urasimu («Urasima Taro»).

Populārs japāņu pasaku varonis ir mērkaķis, bieži tas tēlots slinks, viltīgs un atriebīgs («Mērkaķis un fazāns»), bet mērkaķis var būt ari naivs un pastulbs («Mērkaķa līgava»).

Ļoti draudzīgs cilvēkam ir suns. Ari sunim japāņu pasakās piemit pārdabiskas spējas, bet tās viņš liek lietā, lai palīdzētu cilvēkam («Sipeitaro», «Virs, kas kokiem lika uzplaukt ziedos»).

Vilku, kas tagad jau gandrīz pilnīgi ir izzudis Japānā, agrāk pielūdza mežiem apaugušos kalnu rajonos, jo uzskatīja, ka vilks palīdzot nosargāt ražu no citiem meža zvēriem un vilkam piemītot pateicības pilna sirds pret savu labvēli («Vilka pateicība»), »

No putniem visteiksmainākais ir žagatas tēls. Tas saistās ar senu mītu par divām zvaigznēm, kas mīlēja viena otru,— Veģu un Altairu. Debesu valdnieks, sadusmojies, ka Debesu zvaigžņu princese un Debesu gans vairs neveic savu darbu, izšķīra abas iemīlējušās zvaigznes katru savā pusē Piena Ceļam jeb Debess Upei. Viņš atļāva tām tikties tikai reizi gadā — septītā mēneša septītajā datumā. Pār Debess Upi nebija tilta, un zvaigžņu princese nevarēja atļautajā dienā tikt pie sava iemīļotā. Zvaigžņu princese tik rūgti raudāja, ka baltajai žagatai palika tās gauži žēl, žagata izplēta spārnus, un princese viegli kā pa tiltu pārgāja pa tiem pāri Debess Upei. Bet, ja tajā naktī līst lietus, baltā Debess žagata nevar līdzēt princesei, jāgaida vēl viens gads, lai tiktu pie mīļotā. Arī tagad Japānā plaši tiek svinēti Zvaigžņu tikšanās svētki— Tanabatas diena.

Āpsis un lapsa ir vieni no senākajiem un populārākajiem mitoloģiskajiem tēliem japāņu pasakās. Abi viltnieki izgudro dažādus stiķus un niķus («Lapsas burvju apmetnis»), bet tie var būt arī ļauni. Ļoti populāra Japānā ir pasaka par āpsi (citos variantos par lapsu)—«Tējkanna, kas nes laimi». Kāda tempļa priesteris, nopircis tējkannu, uzliek to uz pavarda

uguns un pārbīstas, jo parādās neliela dzīvnieka aste, kājas un purniņš. Japāņu āpsis ir lāga zvēriņš, ja vien nav vilkatis. Pasakās tas ir mazliet panaivs, ne īpaši attapīgs. Zaķis to vienmēr apmuļķo («Zaķis, āpsis, mērkaķis un ūdrs»). Pēc seniem ticējumiem, āpsim piemīt pārdabiskas spējas, tas var pārvērsties, par ko vien vēlas. Daudzās pasakās āpsim kā vilkatim ir tumšs, ļauns raksturs, un āpša vietā pavīd velna vai velnenes vieplis. Āpsis spēj pārvērsties par raganu, kas apēd garāmejošos cilvēkus («šāvējs un velnene»), vai ari par meža garu ar vienu aci, kurš savus upurus apēd pērkonā un zibeni.

Ari lapsa prot pārvērsties par priesteri, tējkannu, kļūt neredzama vai pārtapt par apburošu skaistuli. Tāpat kā no āpša, cilvēki baidās ari no lapsām to pārdabisko spēju dēļ. Pasakas par lapsām ir plaši izplatītas («Klints jaunava», «Lapsas atriebība», «Samurajs un spoks», «Lapsas lukturis»). Zināms kāds viduslaiku nostāsts par lapsu burvestībām. Divi jaunekļi Kita un Jadzi ceļoja no Edo (tag. Tokija) uz Heianu (tag. Kioto). Ceļš ievijās mežā. Tiklīdz abi jaunekļi gāja caur mežu, iestājās tumsa, un tie viens otru pazaudēja. Kad beidzot tie sastapās, tad Jadzi bija pārbijies, jo viņam likās, ka preti nāk nevis viņa draugs Kita, bet par Kitu pārvērtusies lapsa. Un Jadzi sāka kulstīt ar nūju Kitu, domādams, ka tā ir lapsa. Uz Kitas kliedzieniem Jadzi atbildēja: «Ja tev sāp, pārvērties atpakaļ par lapsu.» Pēc kāda laika gan pārpratums bija noskaidrots

Uzskatīja, ka lapsas spējot pārvērsties par cilvēku ari aiz pateicības, lai cilvēkam atdarītu par viņa labo sirdi. Kāda lapsa, kuru no medniekiem bija izglābis augstmanis, pārvērtās par skaistuli un ieradās pie sava glābēja. Augstmanim tā iepatikās daiļava, ka viņi apprecējās. Skaistule bija priekšzīmīga sieva un ļoti rūpējās par bērnu. Bet pagāja trīs gadi, un sieviete — lapsa sāka ilgoties pēc savas brīvās dzīves mežā. Viņa devās prom. Tajā brīdī bērns ievēroja māmiņas neparasto

pārvēršanos. Māmiņa vēl ir tērpusies skaistā kimono, bet sejas vietā jau ir parādījies lapsas purniņš.

Kad lietū atmirdz saule, Japānā saka, ka precas lapsas — lapsu līgava dodas uz lapsu līgavaiņa māju. Zeltā mirdz kalni un koki, un lapsu kāzu procesija, ar lukturīšiem rokās, kimono tērpos, pavada lapsu līgavu uz tās jauno māju. Ari pārdabiskas gaismas parādības saistītas ar lapsu burvestībām («Samurajs un spoks»).

Teiksmaini mitoloģiskais lapsu tēls parādās ari senajā ticējumā, ka tūkstoš gadu veca lapsa ir Debesu lapsa ar zelta kažoku un deviņām astēm, šāda Debesu lapsa varējusi ieskatīties visos Dabas noslēpumos, Dabas dvēselē. ..

Japāņu pasakās ir sastopamas ari pārdabiskas būtnes -Јf tengu, kappas, oni jeb japāņu velni.

Velni japāņu pasakās ir ar ragiem un ilkņiem. Pret cilvēkiem lielākoties šie velni izturas ļauni. Tie var būt saistīti ar dabas spēkiem. Piemēram, sitot bungas, tie spēj izsaukt pērkonu. Velni uzturas gan Mirušo valstībā, gan cilvēku pasaulē. Mirušo valstībā tie ir Pazemes pasaules valdnieka Emmas pavadoņi, kuri izpilda jebkuru valdnieka pavēli. Japāņu velni ir krāsaini, visbiežāk sarkani, zili vai zaļi. Ari pasakā «Benidzara un Kakedzara» meitene mežā pusnaktī sastop divus velnus, viens no tiem ir sarkans, otrs — zils.

Kādu laiku pēc Jaunā gada no japāņu mājas izdzen velnus. Tā ir sena tradīcija. Japānā to dēvē par 1Secubon» ceremoniju. Ar vārdiem ļLaime mājās, velni ārā» visapkārt mājā tiek izmētātas pupas. Tad velni, slēpjoties pa stūriem, mēģinot salīst lādēs un pat lidot pa gaisu, lai tiem netrāpītu maģiskās pupas, kurām piemīt spējas izdzīt velnus.

Japāņu velni — oni — plašākā nozīmē ir pārdabiskas būtnes, bet šaurākā nozīmē tie iemieso sevī cilvēka rakstura sliktākās īpašības.

Japānā ir populāras ari pasakas par kappām («Kappas lietus lūgšana»). Kappas ir teiksmaini radījumi, kas dzīvo ezeros un upēs. Šim būtnēm ir maza, apaļa galviņa, zilgana sejas krāsa, purniņš mazliet līdzīgs mērkaķim, bet mugura segta ar bruņurupuča bruņām līdzīgu vairodziņu. Kappām esot garas kājas ar pleznām. Tiem ir vampīra daba, jo uzbrūk cilvēkiem, kad viņi peldas, un sūc viņu asinis. Pēc seniem ticējumiem, kappas slīcināja cilvēkus un mājlopus. Par to stāsta ari pasaka Kappas solījums». Sensenos laikos Kavači upē dzīvojis kappa. Katru gadu tas saķēris un noslīcinājis daudzus ciema iedzīvotājus un mājlopus. Kappa visam ciemam atnesa lielu postu. Kādu dienu upē iebrida zirgs. Kappa, kam piemita neiedomājams spēks, mēģināja sagrābt zirgu, bet kappa tik neveiksmīgi uzlēca zirgam kaklā, ka lecot bija izmežģījis savu pleznaino kāju. Aiz sāpēm tas neko zirgam izdarīt nevarēja, un zirgs ar kappu izdrāzās no upes ārā. Cieminieki, ieraudzījuši kappu, gribēja to nosist, bet kāds virs aizstāvēja kappu un lika kappam apsolīt vairs neaiztikt nevienu cilvēku, ne mājlopu. Kappa apsolīja un savu solījumu ari turēja.

Drakons, leģendārs dzīvnieks, uz Japānas pasaku un leģendu pasauli ir pārnācis no Ķīnas. Uzskatīja, ka drakons dzīvo netālu jūrā vai ari ezeros, upēs. Drakoni ir ūdeņu pasaules valdnieki. Katrā upē, ezerā vai jūrā dzivo saus drakons un pārvalda savu Zemūdens valstību. Taču drakoni varot arī lidot un valdīt pār mākoņiem un vēju. Drakona elpa pārvēršoties mākoni, parasti lietus vai krusas mākoni. Drakoniem pasakās un leģendās ir ļsamontēts» izskats — kamieļa galva, brieža ragi, zaķa acis, ērgļa nagi, tīģera ķepas, ķermenis klāts ar zvīņām kā karpai. Piedevām vēl drakonam ir ūsas, bet zem zoda mirdz liels, spožs dārgakmens. Tāds ir vispārējs drakonu raksturojums. Bet dažiem drakoniem var arī būt galva, kādai dzīvnieku pasaulē nekāda analoga nav.

Ļoti daudz pasaku Japānā ir veltītas dēmoniem — tengu. Tengu ir pārdabiskas būtnes, kas uzturas vientuļās vietās, mežonīgos, neapdzīvotos kalnos. Tiem ir plakana galva ar lielu knābi vai ārkārtīgi garu degunu, to acis liesmo kā zibens šautras, ķermenis ir drukns, liels un ar spārniem, bet rokām un kājām ir gari nagi kā ērglim.

Sākumā tengu tika attēloti kā pārdabiskas putnveidīgas būtnes ar spārniem un knābjiem, bet vēlāk tiem bija cilvēku izskats un knābja vietā ļoti garš deguns. Tengu piemita spējas pārvērsties par cilvēkiem, lai tos izjokotu vai nodarītu tiem kādu ļaunumu.

Agrajos viduslaikos uzskatīja, ka tie budistu mūki, kuri dedzīgi nododas lūgšanām, bet savā sirdī nespēj atteikties no pasaulīgiem kārdinājumiem un alkatības, pārvēršoties par tengu. Ir vairākas senas gravīras, kurās attēloti mūki ar tengu sejām.

Ar laiku radās ari pasakas un teikas, kurās bija attēloti ne tikai ļaunie tengu, bet arī labie tengu. Tie&gt; piemēram, aizsargāja budistu tempļus pret ugunsgrēku. Šie labie tengu bija ar mirdzošām zelta acīm, spārniemļ garu degunu, un tie dzīvoja lielos kriptomēriju kokos tempļu tuvumā, lai aizsargātu tos no uguns.

Tengu, pēc seniem priekšstatiem, bija visvareni. Ar tengu saistīja lietu, virpuļvēju kalnos, neparastas dabas parādības. Ja pazuda bērns, tad domāja, ka vainīgs ir tengu. Senos laikos deminieki, bungas sizdami un tengu vārdu piesaukdami, staigāja pa kalniem un meklēja pazudušo bērnu. Senatnē tengu nesa ziedojumus, tie tika pielūgti arī kalnu tempļos, jo domāja, ka naktis tengu ierodoties vientuļos kalnu tempļos (c Vecītis ar kārpu uz vaiga).

Ari viduslaikos ticība tengu bija ļoti stipra, par to liecina sjogunāta — japāņu militārās valdības izdotais likums §Tengu un citiem dēmoniemĶ «Tā kā valdnieks ir nodomājis apciemot

Nikko svētnīcu aprīlī, tad visiem tengu un citiem dēmoniem, kas dzīvo apkārtējos kalnos, šajā laikā ir jāpārceļas uz citu vietu līdz valdnieka vizītes beigām. Vislabāk būtu pārcelties uz Kuramas un Atago kalniem pie Kioto»

Tāda — neparasta, teiksmaina — ir japāņu pasaku pasaule. Bet nu ir pienācis laiks izlasīt pašiem simts japāņu pasakas.

Guna Egtite

Kā medūza pazaudēja kaulus

Sensenos laikos kādas jūras krastā dzīvoja pērtiķis un bruņurupucis. Viņi bija labi draugi. Pērtiķis nesa bruņurupucim tādus cienastus, kādus kalnos varēja atrast, bet bruņurupucis pērtiķim — kārumus no jūras dzelmes. Tā viņi draudzējās.

Viņi nedzīvoja kopā. Tāpēc pērtiķis gribēja apciemot bruņurupuča mājokli jūras dzelmē.

—    Draugs bruņurupuci, saki man — vai jūras pūķa pils ir tik skaista, kā ļaudis to teic?

—   Protams, ir.

Kā es vēlētos kaut reizi mūžā redzēt skaisto pūķa pili!

Bet tad notika tā. Pūķa vienīgā meita, protams, princese, smagi sasirga. Un pils burvis izzīlēja:

“ -Viņa atlabs, ja nobaudīs tā pērtiķa aknas, kurš dzīvo krastā.

Ak tavu nedienu, sauszemes pasaule un jūras pasaule nebija salīdzināmas. Pūķis bija gan valdnieks jūras dzelmē, bet krastā vairs ne. Pūķis pagalam apjuka. Ko lai iesāk? Arī pūķa pavalstnieki krastā nekāpa. Pag, pag, bruņurupucis taču mēdza peldēt krastā! To atcerējies, pūķis pagalam nopriecājās.

Bruņurupuci, ja tu aizpeldēsi uz krastu un dabūsi man pērtiķa aknas, es tevi bagātīgi atalgošu.

Bruņurupucim pūķa solītā bagātība pagalam aizmigloja prātu, un viņš aizpeldēja uz krastu cerībā pārnest pērtiķa aknas. Līdz tam pērtiķis ar bruņurupuci bija labi draugi, tomēr draudzība ir draudzība, bet katra dzīva radība pieder savai saimei.

Bruņurupucis izbāza galvu no ūdens, tad izkāpa krastā un kā aizvien priecīgā balsi sauca pērtiķi:

—   Draugs pērtiķi, draugf pērtiķi! Tu tik ļoti gribēji apskatīt pūķa pili. Šodien es tev to varētu izrādīt.

—  Jā, es gribētu gan to redzēt, bet es baidos jūrā noslīkt.

—   Nebēdā nenieka. Sēdies man mugurā, aiztaisi acis ciet, nepaies ne bridis, un mēs jau būsim pūķa pili.

Tā ari notika. Pērtiķis kāpa bruņurupucim mugurā, un viņi devās ceļā uz pūķa pili.

Pēc brīža bruņurupucis deva zīmi, pērtiķis vēra acis vaļā, un viņa priekšā bija brīnišķā jo brīnišķā pūķa pils. Pils vārtus sargāja medūza un plekste.

—   Ai, ai, cik pils skaista!

Pērtiķis kā apburts plaši ieplestām acīm skatījās uz pili.

—   Draugs pērtiķi, iesim nu tālāk.

Bruņurupuča mudināts, pērtiķis devās iekšā pa pils vārtiem. Tajā brīdī plekste zīmīgi nosmīnēja. Pērtiķis to pamanīja un pameta skatienu uz medūzu. (Jn arī medūza zīmīgi pasmīnēja.

—   Pasteidzies, pērtiķi, žiglāk,— bruņurupucis pērtiķi steidzināja, un tad viņi iegāja pūķa pilī. Tur valdīja liela kņada, un pērtiķim bija ko brīnīties. Pērtiķis dabūja nogaršot tādus cienastus, kādus viņš vēl savā mūžā nebija baudījis. Viņš noskatījās burvīgās astoņkāju dejas. Pērtiķis daudz ēda, līksmojās un baudīja sake1 . Drīz vien viņš noreiba un atgūlās.

Noreibušo pērtiķi uz guļasvietu nesa plekste un medūza.

—   Hi, hi, hi, muļķa pērtiķis! Viņš ir nenojauš, kā viņu piekrāpām. Piedzērās un nogāzās. Nu pērtiķa aknas mums ir rokā!

Tā plekste un medūza stiepa pērtiķi uz guļasvietu un plapāja. Bet pērtiķis nebija pavisam apziņu zaudējis un šādas viņu runas noklausījās.

Tikko plekste un medūza bija aizvērušas durvis, tā pērtiķim atvērās acis.

—  Ak vai, ak vai! Ko nu lai iesāku! Viņi man uzšķērdīs vēderu un raus aknas ārā! Ak šausmas, ak šausmas! Ko man darīt, ko iesākt!— pērtiķis bēdājās.

1 Sake — japāņu tradicionālais dzēriens — risu degvīns.

Un tad pēkšņi viņam galvā iešāvās laba doma. Viņš ieknieba sev ciskā un skaļā balsi iebļāvās:

—   Vai, vai dieniņ!

Kliedzienus izdzirdējis, bruņurupucis tūdaļ bija klāt.

—   Draugs pērtiķi, kas tev gadījies? Kas lēcies?

Pērtiķis pavēra acis un sāka skaļi raudāt:

—           Vai, vai, ko es esmu izdarījis! Es taču izkāru savas aknas kokā pažāvēties un tur arī tās atstāju. Un, ja nu sāk lietus līt, tad manas aknas būs pagalam, tās iztecēs;

To izdzirdis, bruņurupucis ne pa jokam nobijās.

—           Jā, tad nu gan, tad nu gan. Bet nekas, peldēsim abi divi tūdaļ atpakaļ, un tu savas aknas paņemsi. Sēdies žigli man mugurā.

—   Draugs bruņurupuci, tu esi mans glābējs.

Nu pērtiķis atkal sēdās bruņurupucim mugurā, un viņi peldēja uz krastu.

—   Draugs pērtiķi, klāt esam.

Tikko bruņurupucis to pateica, tā pērtiķis lēca nost un metās skriešus uz krasta pusi.

—            Ha, ha, hā,— pērtiķis uzrāpās kokā un laida vaļā lieto smējienu.

—            Draugs pērtiķi, draugs pērtiķi, kur tad ir tavas aknas? Pasteidzies nu, ņem tās ciet.

Pērtiķis no augšas uzvaras priekā noskatījās lejup uz klaigājošo bruņurupuci.

—            Muļķi, kur tu esi redzējis aknas žāvējoties. Aknas, kā aizvien, ir manā vēderā.

—   Ak tā, tad tu esi mani neganti piekrāpis!

—    Kurš kuru te krāpis! Tu jau manas aknas gribēji dabūt!

Nu bija bruņurupuča kārta brīnīties:

—    Ku-kurš tev to teica?

—            Es dzirdēju, ko tās pļāpas medūza un plekste runāja. Peldi prom, draugs bruņurupuci, peldi vien žigli prom no Šejienes!

Un pērtiķis meta bruņurupucim ar akmeni.

—            Vai!— Akmens atsitās bruņurupucim pret bruņām. Kopš tā laika bruņurupuča bruņas ir saplaisājušas.

Bet jūras pūķis, bruņurupuča stāstā noklausījies, bija no dusmām kā bez prāta.

—   Lai tās pjāpas medūza un plekste nāk šurp! Saniknotais pūķis saplēsa pleksti divās dajās, tāpēc tā vēl

šobaltdien ir tik plakana un dzīvo, pie jūras dibena pielipusi. Medūzai viņš sašķaidīja visus kaulus un padzina to prom no pils. Vēl tagad medūza, nedrīkstēdama pilī atgriezties, pret viļņiem sizdamās, peld pa jūras virsmu.

Bruņurupucis un pērtiķis reiz bija labi draugi.

—  A-ū. au, draugs pērtiķi, draugs pērtiķi!—Lai arī kā tagad bruņurupucis pērtiķi sauktu, pērtiķis izliekas viņu nepazīstam. Un bruņurupucis, kas reiz savu draugu nodeva, bēdīgs peld atpaka] jūrā.

Pērtiķa un krabja cīņa

Reiz sensenos laikos dzīvoja pērtiķis un krabis. Kādu dienu viņi abi kopā gāja pa ceļu, un kādas upes krastā pērtiķis atrada datelplūmes kauliņu, bet krabis—rīsu plācenīti.

—   Paskat, ko es atradu!— iesaucās krabis.

Un arī pērtiķis tūdaļ teica:

—   Skat, kas man gadījās!

Pērtiķis parādīja savu dateļplūmes kauliņu. Dateļplūme, protams, ir ļoti laba lieta, bet ko gan lai iesāk ar tās kauliņu? Tāpēc pērtiķim skauda krabja atradums, ko tūdaj pat uz vietas varēja apēst, un viņš sāka gudrot, kā lai rīsu plācenīti krabim izmāna. Savilcis nopietnu seju, pērtiķis teica:

—   Klau, krabi,— vai tu negribētu mainīt savu rīsu plācenīti pret manu datejplūmes kauliņu?

Krabis purināja galvu.

ļļgļ— Nē, negribu vis. Tev ir tik niecīga lieta, ja mes mainītos, es paliktu zaudētājos.

—   Tiesa kas tiesa, salīdzinājumā ar rīsu plācenīti datelplūmes kauliņš tāds nieks vien šķiet, bet plācenīti tūliņ pat apēd, un nākotnē no tā vairs nekāda prieka nav. Toties datejplūmes kauliņu uzreiz apēst nevar, bet to var iestādīt, un tad no tā izaugs liels koks, kurš nesīs daudz saldu augju. Protams, kauliņš ir daudz vairāk vērts nekā rīsu plācenītis. Tāpēc maiņa nemaz nebūs netaisnīga. Aiznes to mājās un iestādi, drīz vien

ienāksies augļi, pašam nekas nebūs jādara,— ta pērtiķis itin veikli izrunājās.

Godīgais krabis, daudz nedomādams, noticēja.

—   Nu tad maināmies ar, lūkošu to kauliņu iestādīt.

Tā pērtiķis itin viegli dabūja rīsu plācenīti un tūdaļ pat to ar gardu muti apēda, bet pats savu kauliņu negribīgi atdeva krabim. Viņi teica viens otram ardievas un gāja katrs uz savu pusi.

Krabis pārnesa dateļplūmes kauliņu mājās un žigli vien, paklausīdams pērtiķa padomam, to iestādīja dārzā. Drīz vien no zemes izspraucās mazs asniņš, tad parādījās mazas lapiņas, tad stādiņš pastiepās piecu sunu1 garumā, tad tas bija jau vienu sjaku2 garš — tā tas stiepās garāks no dienas dienā. Krabis vēroja stādu un, prieka pārņemts, gaidīja, kad kociņš izaugs liels un nesīs augļus.

Aizritēja astoņi gadi, no mazā kauliņa bija izaudzis liels jo liels koks, un viss bija noticis tā, kā pērtiķis kādreiz teica,— toruden ienācās augļi, kas pēc skata šķita saldi un garšīgi.

Krabis bija bezgala priecīgs un vēlējās saldos augļus jo ātrāk nogaršot, bet pats nespēja tikt tiem klāt. Viņš nolēma saukt savu draugu pērtiķi palīgā.

—   Pērtiķi!

—    Ak, krabi! Sen neesam redzējušies, sen neesam redzējušies!

—    Jā, un pa šo laiku mazais dateļplūmes kauliņš ir izaudzis par lielu koku.

glļj Patiesi? Tieši tā, kā es teicu! Un vai augļi arī ir ienākušies?

-          —Jā, un daudz! Bet redzi man īpaši nepadodas kokos kāpšana, un tāpēc es tos augļus nevaru ievākt. Es pat nezinu, ko lai iesāk. Vai tu, pērtiķi, nevarētu nākt man palīgā?

—    Tas nu gan nav nekāds lielais darbs. Kā tad es neiešu savam draugam palīgā. Tūlīt pat došos augļus vākt.

Un pērtiķis tūdaļ pat devās krabim līdzi. Pie krabja mājas pērtiķis ieraudzīja, kāds koks izaudzis no kauliņa un kādi augļi bija ienākušies tā zaros.

1 Suns — sena japāņu mērvienība, 3,03 centimetri.

2 Sjaku — sena japāņu mērvienība, 30,3 centimetri.

—   Tas tik jr krāšņs koks!

—   Runas ir garas, darbs ir īss, labāk kāp kokā un sāc vākti

—   Labprāt to darīšu!— Un pērtiķis pa zariem uzrāpās kokā

un sāka šmakstināt.

i — Gardi gan, ak, cik gardi!

Bet krabis no lejas sauca:

—  Neapēd visu viens pats!

2 Es tikai nogaršoju!

—  Nē, tu jau ēd. Nomet arī man kādu augli lejā!

Pērtiķis vienu zaļu dateļplūmi nometa lejā, bet pats tikām

ēda pilnām mutēm.

—   Sis gan bija skābs, nomet vēl kādu!

—   Un kāds ir šis te?

—   Vēl skābāks!

—   Tu nu gan esi izlepis! Nekas tev nav labs!

Un pērtiķis nometa lejā pilnīgi zaļu augli, cietu kā akmens. Viņš to meta lejā no visa spēka un trāpīja krabim. Krabis aiz sāpēm iekliedzās:

—   Vai, man sāp! Ko tu dari!

—   Ko es daru? Tavā kokā visi augļi ir tādi!

Pērtiķis bija nekauņa, viņš nežēlīgi apmētāja krabi ar zaļām un cietām datejplūmēm, bet pats apēda gatavās un vēl veselu klēpi sev salasīja.

Krabim bija dēls. Tieši tobrīd viņš bija aizgājis ar draugiem spēlēties. Atnācis atpakaļ, viņš atrada tēvu zem dateļplūmes. Krabja čaula un spīles bija sasistas sīkās drumslās, un izskatījās, ka viņš ir miris.

Mazo krabi pārņēma neremdināmas skumjas, un viņš sāka gauži raudāt pie mirušā tēva.

Te viņš pamanīja, ka no koka nozuduši gatavie augļi un visur izsvaidīti zaļie augļi. Pār viņu nāca apjausma:

«Tas noteikti ir pērtiķa darbs! Toreiz upes krastā viņš iemainīja šo dateļplūmes kauliņu un teica, ka to vajagot iestādīt. Tēvs viņam paklausīja. Un tad nu šodien viņš iekāroja dateļplūmes un tik nežēlīgi tēvu nogalināja. Tur nu šaubu nav. Ļaunais pērtiķis!»

Mazā krabja žēlabas nerimās.

Tēvam jau no senām dienām bija draudzene — akmens piesta. Reiz tā bija akmens siena, kur arī krabis dzīvoja, bet

vēlāk tā kļuva par akmens piestu. Piesta bija noteiktas dabas un nekad nelauza doto vārdu. Mazais krabis devās remdēt bēdas pie tās. Te nu piesta iesvilpās dusmās.

—    Tevi ir piemeklējusi tāda nelaime! Tā gan ir nelietība! Bet neraizējies, es tev palīdzēšu ienaidniekam atriebties!

Bet pērtiķi nebūt nav viegli uzvarēt. Tāpēc viņi sauca palīgā arī kastani un biti.

Kastanis un bite teica, ka krabis bijis arī viņu draugs un ļaunais pērtiķis ir jāpārmāca.

Drīz vien plāns bija gatavs.

Tikām ļaunais pērtiķis, kas bija atņēmis krabim dzīvību un salaupījis dateļplūmes, apmierināts dzīvoja tālāk.

Kādu dienu pie viņa atsteidzās ziņnesis:

—    Redzi, pirms dažām dienām vecais krabis bija uzrāpies kokā, lai savāktu augļus, laikam viņam paslīdēja kāja, viņš nokrita un nositās. Tagad dateļplūme vientuļa stāv. Krabja dēls lika apvaicāties — vai jūs šo dateļplūmi negribētu ņemt sev?

To dzirdot, pērtiķis tēloja lielu izbrīnu un teica:

—    Ko es dzirdu? Krabis nokritis no koka un nosities? Ak vai, cik žēl! Vai tā var būt tiesa?

Pērtiķis lēja viltus asaras.

Ziņnesis atgriezās pie krabja dēla, bet pērtiķis tikām uzvilka greznas drānas un devās uz krabja namu. Tur viņu gaidīja visi krabja draugi. Pērtiķis tos ieraudzīja un jautri teica:

—    Jūs man parādāt godu? Tas ir pareizi darīts.

Vai plīsdams aiz lepnības, viņš iegāja priekšnamā. Kalps viņu aicināja iekšā. Pērtiķis apsēdās, pēc neilga brīža ienāca jaunais krabis, pieklājīgi sasveicinājās. Arī pērtiķis atbildēja siltiem vārdiem:

—    Ak, jaunais krabi! Kāds nelāgs liktenis tevi piemeklējis. Ļauj remdēt tavas bēdas.

Krabis ielūdza viņu uz tēju un ieveda tējas istabā. Pateicis, ka tūlīt atgriezīsies, viņš izgāja no istabas. Bija aizritējis jau krietns laiks, bet krabis nenāca atpakaļ, un pērtiķim apnika gaidīt. Viņš prātoja:

«Ir nu gan! Cik ilgi es varu tā sēdēt? Rīkle izkaltusi. Ieliešu pats sev tēju.»

Tā nolēmis, pērtiķis devās pie pavarda. Viņš tvēra pēc ūdens katliņa; te kastanis, kas sēdēja pavardā, palēcās un iesita pērtiķim pa pieri. Tas bija kas negaidīts.

—    Karsts!— viņš iekliedzās un skriešus metās no tējas istabas uz virtuvi, lai ūdens bļodā dzesētu pieri, bet tur nāca jauna nelaime —bite iedzēla viņam tieši virs acs. Pērtiķis bailēs dzīrās bēgt, bet piesta viņu gaidīja virs durvīm — tā uzlēca viņam tieši uz galvas. Pērtiķis pakrita un nevarēja ne no vietas izkustēties. Beidzot arī krabis bija klāt un ar tēva spīlēm nošņāpa pērtiķim galvu. Nu ienaidnieks bija uzvarēts.

Kāpēc zaķim ir sarkanas acis

Sensenos laikos zaķim esot bijuši skaisti, lieliski ragi. Viņš bijis varen lepns uz tiem un ikreiz, ārā ejot, uzlicis tos sev galvā. Kad zaķis saticis citus dzīvniekus, viņš vienmēr lielījies:

—  Paskat, kādi man skaisti ragi! Tev gan tādu nav!

Vienudien zaķis, uzlicis savus lepnos ragus, priecīgs lēkāja.

Te no pretējās puses pienāca briedis. Tajos senajos laikos briedim nebija nekādu ragu. Zaķis uzrunāja briedi:

—   Briedi, tu par mani esi daudz staltāks augumā, taču tik skaistu ragu tev tomēr nav.

Ko gan briedis varēja pretī teikt, viņam tiešām nebija ragu. Klusībā briedis ārkārtīgi apskauda zaķi tā ragu dēļ.

«Ja man būtu tādi ragi,» nopūtās briedis, bet skaļi viņš teica:

—   Patiešām, tavi ragi ir lieliski! Lūdzu, aizdod man tos mazliet!

To dzirdot, zaķis nopriecājās:

—   Ragi man ir ļoti svarīgi, bet, ja uz neilgu laiku, tad es varu tos ari noņemt no galvas. Lūdzu!— un zaķis nolika savus ragus briedim priekšā.

Jo ilgāk briedis skatījās, jo vairāk sajūsminājās par zaķa ragiem. Viņš vairs nespēja izturēt, kā gribēja šos ragus dabūt sev.

—  Tiešām tavi ragi ir bezgala skaisti. Man būtu kāds lūgums. Vai tu neatļautu ari man mazliet uz galvas tos uzlikt,— briedis to teica ar tādu skaudību, ka zaķi pārņēma neizsakāms lepnums par saviem ragiem.

—   Ragi man no tiesas ir ļoti svarīgi, bet mazliet tu drīksti tos uzlikt galvā.— Un zaķis uz brieža galvas uzlika savus skaistos ragus.

—   Kā tu tagad jūties?— apprasījās zaķis.

—  Mjā, man ir tāda sajūta, it kā es būtu pats valdnieks.— Briedis priecīgi grozīja uz visām pusēm galvu. Tad viņš devās pie upes, lai aplūkotu sevi ūdens spoguli. Ieraudzījis savu atspulgu, briedis jūsmoja:

—   Cik labi tie man pieguļ pie galvas, gluži kā man būtu domāti.

—  Tā nemaz nav! Man tie piestāv labāk. Un vispār atdod manus ragus,— teica zaķis.

—   Zini ko, šādi ragi zaķim nemaz nepiestāv,— noteica briedis un pēkšņi iemetās upē.

—   Vai, ko tu dari! Pagaidi mani!— iebrēcās zaķis un jau grasījās mesties briedim pakaļ upē, bet pēdējā mirkli attapa, ka neprot peldēt. Tikām briedis jau bija pretējā krastā. Viņš sapurināja galvu, kuru rotāja skaistie ragi, tad parādīja zaķim mēli.

Ja gribi savus ragus, peldi pakaļ!

Bet nabaga zaķis nekādi netika uz otru upes krastu. Gauži nobēdājies, viņš cilpoja uz priekšu un atpakaļ gar šo krastu un kliedza:

—   Zaglis! Uz līdzenas vietas atgriezies un atdod manus ragus! Zaglis! Zaglis! Ja neatgriezīsies, tev būs slikti!

Bet briedis izsmējīgi paskatījās uz vaimanājošo zaķi un pāris lēcienos pazuda mežiem apaugušajos kalnos. H

—   Atgriezies! Atgriezies!— šņukstēja zaķis.

Kopš šīs dienas viņš staigāja apkārt raudādams, briedi meklēdams. No lielās gaušanās zaķa actiņas kļuva pavisam sarkanas. Protams, briedi viņš vairs nekad nesatika.

Mērkaķis un fazāns

Mērkaķim un fazānam bija kopīgs rīsa lauciņš. Pienāca laiks salabot celiņus ap rīsa laukiem, un fazāns teica:

—    Mērkaķi, visi jau ir salabojuši savus celiņus rīsa laukos, arī mums tas jādara!

—     Mīļais fazān, man tik ļoti sāp kāja, ka šodien tev būs jāiet vienam.

—    Labi, paliec mājās. Es aiziešu viens un pastradāšu,— teica fazāns un aizgāja uz rīsa lauciņu viens.

Pēc kāda laika vajadzēja sākt apstrādāt lauku. Un atkal fazāns teica mērkaķim:

—   Visi jau ir sākuši apstrādāt laukus, arī mums vajadzētu

iet.

—    Šodien man tā sāp galva, ka es neko nevaru izdarīt,— mērkaķis vaidēja.

—    Nu labi,— noteica fazāns un atkal aizgāja viens uz rīsa lauku.

Necik ilgi — un fazāns teica:

H Mērkaķi, klau! Visi jau izstāda risa dēstus ārā, ari mums ir laiks!

3-Vajadzētu jau! Bet ko lai iesāk — pēdējās divas trīs dienas man bija tik briesmīgs klepus, ka ne domāt nevaru par strādāšanu.

ļ Un atkal fazāns viens pats devās strādāt uz lauku. Pagāja karstās vasaras dienas, un pienāca rudens, bija jā vāc rīsi.

Fazāns aicināja mērkaķi:

—  Mērkaķi, visi jau vāc rīsus, mums ari jānovāc.

—            No manis tev palīga nebūs, man ļoti sāp mugura,— mērkaķis kunkstēja.

Fazāns, ne pušplēsta vārda nebildis, aizgāja vākt rīsus. Vakarā, kad fazāns pārradās ar rīsa ražu, mērkaķis itin žirgti sacīja:

—    Fazān, tu tik cītīgi strādāji, uztaisīsim šovakar dažus rīsu plācenīšus!

Fazāns piekrita, un abi sāka gatavot rīsu plācenīšus. Kad placenīši nāca gatavi, mērkaķis izteicās:

—   Fazān, vai tu neatnestu ūdeni?

Fazāns aizgāja pēc ūdens? bet mērkaķis ar visiem plācenišiem essara, essara1 aizjoņoja kalnos.

—            Cik nekaunīgs ir mērkaķis!— pukojās fazāns un devās kalnos meklēt mērkaķi. Alkatīgais mērkaķis tikai skrēja un skrēja uz priekšu, nemaz nemanīdams, ka biezoknī plācenīši cits pēc cita izkrita.

—            Tagad droši vien fazāns raud,—sprieda mērkaķis un skrēja tālāk uz kalna virsotni. Tur viņš noņēma savu tarbu no muguras, bet tarbā — neviena plācenīša.

—   Kur ir palikuši plācenīši?— brīnījās mērkaķis.

Viņš uzmeklēja savas pēdas un steidza atpakaļ, līdz biezoknī uzskrēja virsū fazānam. Tieši tobrīd fazāns bija notīrījis netīrumus, kuri bija pielipuši pie plācenīšiem, un sāka tos gardi ēst.

—            Fazān, kā tev garšo rīsu plācenīši, kas nākuši no biezokņa?

—   Ja no tiem notīra netīrumus, varen gardi.

—   Lūdzu, iedod man arī!— Mērkaķis nespēja vairs izturēt. Bet fazānam sakāmais tālu nav jāmeklē:

.. — Tu, mērkaķi, paņem tos plācenīšus, kas palika mājās. Man gana labi šie, es nopūšu netīrumus un ēdu.

—    Lūdzu, iedod man arī,— mērkaķis nerimās.

— Es tev nedošu ne kumosiņa,— atteica fazāns.

—            Nu, labi, es šovakar atnākšu un tev atriebšos!— piedraudēja mērkaķis un aizskrēja.

Fazāns redzēja saniknoto mērkaķi aizskrienam kalnos, un viņu pārņēma satraukums — kas zina, ko mērkaķis pasāks. Fazāns atgriezās mājās šņukstēdams. Te ierunājās durvju aizbīdnis:

—    Kāpēc tu raudi, fazān?

—   Tāpēc, ka mērkaķis solīja atriebties jau šovakar.

—    Es tev palīdzēšu,— apsolīja durvju aizbīdnis.

Kā tur bija, kā ne, bet drīz vien raudošajam fazānam palīgos ieradās liela adata, ar kuru šuj rīsa salmu mašas — tatami, miezeris un arī mēsli. Lielā adata novietojās pie pavarda, mēsli — uz dārza trepēm, bet miezeris — uz jumta.

1 Essara, essara — hop, hop!

Iestājās nakts. Tālumā atskanēja mērkaķa bļāvieni, viņš nāca atriebties. Aizvien tuvāk bija dzirdami viņa saucieni:

_ Fazān, es nāku atriebties! Fazān, kur tu esi?

Drīz vien mērkaķis pienāca pie mājas, bet tā bija klusa un tumša.

—                      Fazān, atver durvis! Tas esmu es, mērkaķis! Es nāku atriebties!— kliedza mērkaķis, bet māja joprojām bija, tumša un klusa.

—Vai tu vērsi durvis vai ne! Es tik un tā ienākšu!— teica mērkaķis un ar spēku lauzās durvīs. Bet durvju aizbīdnis spēcīgi iesita viņam pa galvu. Mērkaķis, no sitiena grīļodamies, aizklumburēja līdz pavardam uzšķilt uguni, viņš pietupēs, un, ak tavu dieniņ, viņa dibenā sāpīgi iedūra adata.

— Liekas, ka fazāns man atriebjas, nevis es viņam,— iesaucās mērkaķis un skrēja pa dārza trepēm ārā no mājas, bet paslīdēja uz mēsliem un krītot stipri apdauzījās. Tajā brīdī no jumta gāzās smagais miezeris. Mērkaķis tik tikko dzīvs aizvilkās prom un nekad vairs neparādījās.

Kurmja meitas līgavainis

I Kurmim bija ļoti skaista meita.

—            Es vēlos izprecināt savu meitu pašam varenākajam Japānā,— paziņoja kurmis, kad visi pārējie kurmji bija sanākuši uz apspriedi.

—   Saule ir dižākā visā Japānā,— ieteicās viens kurmis.

—  Tad es došu viņu par sievu saulei.

—           Bet debesis ir augstākas par sauli. Debesis ir varenākas,— prātoja cits kurmis.

—  Tad es apprecināšu savu meitu ar debesīm.

—   Taču debesis reizēm ir klātas ar mākoņiem. Mākoņi ir varenāki par visu.

—   Tad es apprecināšu savu meitu ar mākoņiem.

—   Lai cik daudz būtu mākoņu, tos var aizpūst vējš. Vējš ir varenāks par visu.

—  Tad es izprecināšu savu meitu vējam.

—             Nē, nē, lai kādi vēji pūstu, lai kā lītu lieti, upju krasti ir neizkustināmi. Upju krasti ir varenāki par visu.

—   Tad es apprecināšu savu fheitu ar upes krastu.

— Bet, lai cik stipri būtu upju krasti, kurmji tajos taisa alas. Tāpēc visvarenākie visā Japānā ir kurmji, lai ko citi arī teiktu.

—    Tad es apprecināšu savu meitu ar kurmi.

Alkatīgais vanags

Vienu dienu ērglis — lielākais no visiem putniem putnu valdnieks — iesprūda koka žuburā. Lai arī kā viņš centās atbrīvoties, bet nekādi nevarēja. Dažnedažādi putni atlidoja ērglim palīgā. Tie vilka ērglim spalviņu pēc spalviņas, cerēdami tā atbrīvot ērgli. Ērglis jau bija gluži kails, izplūkātām spalvām, kad atlidoja zivju dzenītis un teica:

—   Tā nu gan nevajadzēja rīkoties. Tas taču nekur neder!

Viņš lika pusei putnu sasēsties koka labajā zarā un otrai

pusei koka kreisajā zarā, putni tā arī izdarīja, koka šķeltne pašķīrās, un ērglis bija brīvībā.

Izglābtais ērglis pateicībā nolēma rīkot dzīres. Zivju dzenītis paziņoja, ka viens pats sagādāšot visiem ēdamos un aizlidoja uz kalniem. Tur zivju dzenītis pamanīja mežacūku un ielidoja tās ausī. Cūka aiz sāpēm nomira, bet mazais putniņš bija ļoti lepns, ka mielastam bija sadabūjis mežacūku.

Vanags jutās aizvainots. Tāds mazs zivju dzenītis un viens pats sagādājis mežacūku putnu mielastam. Vanags lepni paziņoja:

—             Es viens pats sagādāšu divas mežacūkas,— un aizlidoja uz upi.

Tavu laimi, krastmalā staigāja — kāda laime — divas mežacūkas.

«Es tās notveršu abas uzreiz,» vanags nodomāja un ar kreisās kājas nagiem iecirtās vienai mežacūkai mugurā, bet labās kājas nagus viņš pataupīja otrai mežacūkai. Tā nu abas bija satvertas, bet mežacūkas no pārbīļa skrēja katra uz savu

pusi. Vanaga abas kājas tika salauztas, nagi izrauti. Ja viņam būtu pieticis ar vienu mežacūku, viss būtu kārtībā, bet vanags bija alkatīgs, tāpēc viņam nācās ciest.

Vecās mājas uzraugs

Sensenos laikos kādā kalnu ciematā bija veca zemnieku māja. Tā bija pavisam maza un Joti veca māja, un tajā dzīvoja vectētiņš, vecmāmiņa un mazbērns, un vēl viņiem bija neredzēti skaists zirgs.

Bet kādu dienu notika tā. Kāds laupītājs šo zirgu jau sen bija noskatījis.

Šis laupītājs bija Joti slikts cilvēks, bet uz skriešanu, uz slapstīšanos, uz iedomātā izpildīšanu viņš bija pirmais cilvēks visā Japānā. Laupītājs jau labu laiku kala plānu, un nu tas bija gatavs. Kā nodomājis, viņš piezagās pie zirgu stajla, uzrāpās augšā pa stabu un tur bez steigas gaidīja, kamēr mājnieki aizmigs.

Bet tieši tajā pašā dienā parādījās vēl viens zirga kārotājs. Tas bija vilks.

Lielu, atplestu rīkli, briesmīgs pēc skata, viņš bija mērojis garo ceļu no kalniem. Ari vilks jau labu laiku kāroja zirga cepeša. Klusītēm piezadzies pie stajļa, viņš gaidīja nakti.

Tā nu bija sagadījies, ka gan laupītājs, gan vilks vienā mājā paslepen gaidīja nakts ierašanos.

Nakts pamazām iestājās.

Vecmāmiņa, kā allaž, lika mazbērnu gulēt un stāstīja pasaku. Bet bērns nezin kāpēc tieši todien negribēja iemigt.

—"Vecomāt, vecomāt! Vēl vienu pasaciņu, lūdzu!

—   Nu, ko tad vēl?

—   Vecomāt, pasaki man — kas uz visas pasaules ir briesmīgāks par laupītāju un stiprāks par vilku?

—   Nu, redzēsim, redzēsim, kas tad vēl ir par mani stiprāks!— Pavisam nejaušie bērna vārdi lika saausīties gan vilkam, gan laupītājam.

—   Tas ir vecās mājas uzraugs.

—    Kas tad tas tāds?— Gan vilks, gan laupītājs kaut ko tādu dzirdēja pirmo reizi.

—    Un, ja tu ātri vien neliksies gulēt, tad var gadīties, ka viņš ari pie mums iegriežas.

Nu gan laupītājam, gan vilkam dūša sašļuka, dzirdot, ka Šeit varētu iegriezties kāds zellis, kas stiprāks par viņiem. Tā viņi abi tur drebēja — viens virs zirgu staļļa, otrs — zem.

Bet — vecas mājas uzraugs — kas tad tas īsti bija? Vecās mājās mēdz būt cauri jumti. Tad lietusgāzes ir visai nepatīkamas. Un āra lietus pieņēmās spēkā. No vecās mājas griestiem sāka krist ūdens piles. Pakš! Pakš!

—   Ak vai, ak vai! Dzi, uzraugs ir klāt!

Tā iesaukusies, vecmāmiņa pabāza bērnu zem futona1 . To dabūja dzirdēt laupītājs, un viņu pārņēma bailes. Viņam samisējās kāja, ejot pa baļķi, un viņš krita lejā un uzgāzās tieši vilkam virsū. Laupītājs, piķa melnajā tumsā neko neredzēdams, no visa spēka turējās pie vilka.

—   Ai, ai, ai!

B — Aūūūū!

Vilks lielās bailēs metās ārā no sētas. Viņš domāja, ka viņam mugurā uzsēdies vecās mājas uzraugs, bet laupītājs savukārt domāja, ka vecās mājas uzraugs nes viņu prom. Ārā bija bezgala tumšs, lietus gāza aumaļām, un īsti skaidri neko nevarēja ne saskatīt, ne izšķirt.

Vilks, par katru cenu gribēdams vecās mājas uzraugu nokratīt nost, skrēja riņķiem vien, riņķiem vien. Bet laupītājs, domādams, ka vecās mājas uzraugs grib viņu nokratīt un apēst, turējās pie vilka, cik cieši varēja.

—   Auuu! Aūūū!

—   Glābiet, glābiet!

Bet lietus lija bez mitēšanās, un pat mēness nepabāza galvu no mākoņu kalna, tāpēc ne vilks, ne laupītājs nevarēja viens otru saskatīt un pazīt. Augu nakti vilks meta lokus pa laukiem, pa ielejām un skrēja uz kalniem. Bet laupītājs vilka mugurā prātoja:

—    Kā lai es izbēgu! Kā lai es izbēgu!

1 Futons — polsterēts matracis, ko liek uz grīdas gulēšanai. Pa dienu to salocītu noliek sienas skapi, vakarā pirms gulētiešanas izņem un izklāj.

Te laupītājs pamanīja koka zaru un — viens-div'-trīs — pieķērās pie tā.

—  Nu es esmu glābts. J3et, ja vecās mājas uzraugs atgrieztos, tas gan butu šausmīgi. Jāslēpjas. Tā būs labāk.

Šī koka resnajā stumbrā bija dobums, un laupītājs tur ierāpās. Bet dobums bija tik dziļš, ka laupītājs iekrita pašā dobuma dibenā un ārā vairsrnevarēja tikt.

Pa to laiku vilks, ticis vaļā no savas nešļavas, atstāstīja saviem kalnu biedriem visu par vecās mājas uzraugu. Itin neviens neko par to līdz šim nebija dzirdējis.

—  Darīsim tā, iesim pie mērkaķa, viņš ir viens varen zinošs vīrs.

Mērkaķis arī neko nezināja par vecās mājas uzraugu, bet rādīja gudru seju.

—  Jā, jā, tas zellis ir pats briesmīgākais no briesmīgajiem,— viņš atbildēja.

—  Ja nu tas briesmonis ir tepat tuvumā un uz brīvām kājām, tad mēs nevaram justies droši ne brīdi!— zvēri nolēma un devās uz to vietu, kur vilkam bija pazudis vecās mājas uzraugs.

—   Skat, skat, tajā kokā ir liels dobums!

Zvēri bailīgi un piesardzīgi tuvojās lielajam kokam.

—  Mērkaķi, vai tu nevarētu savu garo asti iekārt dobumā iekšā?

—  Mērkaķim jau nu nemaz negribējās to darīt, tomēr viņš iekāra asti dobumā iekšā.

Laupītājs domāja, ka alas dobumā iekāries kāds vīteņaugs, un nolēma rāpties pa to uz augšu, lai tiktu no dobuma ārā.

Mērkaķis nobijās ne pa jokam. Viņam likās, ka nu viņu ir noķēris vecās mājas uzraugs. Tas viņu ievilks iekšā un apēdīs, un mērkaķis sāka no visa spēka kratīt laupītāju nost. Bet laupītājs neatlaidīgi rāpās uz augšu. Vēl viens brīdis, un laupītājs jau būtu no dobuma ārā, te — blaukš!— viņš atkal nokrita pašā dobuma dziļumā.

Mērkaķim bija notrūkusi aste, un tieši tajā brīdī viņš bija nokritis ar purniņu uz zemes. Bez astes.

Mērkaķim šis kritiens atstāja pēdas uz mūžu. Kopš tā laika mērkaķiem purniņš ir sarkans, bet astes — īsas.

Sumijosi karpa

Sinsjū novadā tecēja liela un skaista upe — Cikumas upe, un vēl aiz šis upes, kalnos, bija Nodzavas karstie avoti. Šis ir stāsts par kādu senu notikumu Nodzavas karstajos avotos. Pie Nodzavas karstajiem avotiem viesnīciņu bija vai cik, un vienu no tām sauca «Sumijosi».

Viesnīca «Sumijosi» bija diezgan tālu no ielas, kas veda uz karstajiem avotiem, bet viesu tur vienmēr bija pulka, un viesnīca zēla un plauka. Un tas bija tāpēc, ka Sumijosi dīķī mita milzīga karpa.

Reiz tā bija maza karpa, bet siltais ūdens bija tik svētīgs, ka tā izauga sešus sjaku liela. Karpa bija lielāka par pieaugušu cilvēku. Un daudzi jo daudzi viesi gribēja šo lielo karpu redzēt.

—   Skat, skat, tas ir kas neredzēts! Tik lielu karpu mēs savu mūžu nebijām redzējuši!— tā viņi brīnījās.

Reiz daudzi viesnīcas apmeklētāji nākamajā dienā gribēja doties kalnos, tāpēc nakti viņi pavadīja viesnīcā «Sumijosi».

Viesnīcas darbinieki līdz vēlai naktij gatavoja rīsu plāceņus, ko iedot viesiem līdzi launagam. Pienāca rīts. Viesnīcas ļaudis pamodušies brīnījās vien. Vakarvakarā sagatavotie risu plāceņi bija pazuduši bez pēdām, neviens pats nebija palicis. Viesnīcnieks noskaitās ne pa jokam, bet — ko lai dara — nācās atvainoties viesiem un cept jaunus plāceņus.

Bet nākamajā dienā notika tas pats. Sagatavotos rīsu plāceņus atkal kāds bija noēdis — visus kā vienu.

Viesnīcnieks nezināja padoma, ko darīt, kā būt, un nākamajā dienā atkal pagatavoja pulka risu plācenīšu, bet nolēma, ka pa nakti plācenīši jāsargā.

Salikuši risu plācenīšus skapī, viesnīcas ļaudis paslēpās blakus istabā.

—   Tas laikam būs lapsas vai tanuki nedarbs. Taču šovakar mēs viņu noķersim.

Tā nodomājuši, viņi sāka gaidīt. Laiks ritēja aizvien ātrāk un ātrāk, un viņi uz bridi iesnaudās, bet pa to laiku virtuvē atskanēja klusa čabināšanās.

Viņi satrūkās un ieskatījās virtuvē, vai tikai tur nav kāds nelabais. Viņi tā domāja, pie visām miesām drebēdami.

Bet tur, ūsas izslējusi, stāvēja lielā karpa un šmakstinādama ēda skapi saliktos risu plāceņus.

. — Saimniek!

—   Kas to būtu domājis Tā taču ir mūsu dīķa karpa!

Karpa par viņiem nelikās ne zinis, šmakstināja vien. Apēdusi visus plācenīšus, viņa aiztaisīja skapja durvis un devās atpakaļ uz dārzu.

Nākamajā rītā karpa dīķī mierīgi gulēja, bet dīķis gan tik lielai karpai bija par šauru, likās, ka viņai tur ir grūti. «Sumijosi» saimnieks redzēto pārdomāja un teica:

—       Ielaidīsim karpu čikumas upē, lielai karpai ir jādzīvo lielos ūdeņos.

—  Ja mums nebūs karpas, arī viesu būs mazāk.

—       Tā gan tiesa, bet vai gudra lieta tik lielu karpu turēt šaurā dīķī? Viņa jālaiž brīvībā.

Un «Sumijosi» saimnieks ielaida karpu čikumas upē.

Karpa tapa par čikumas upes pavēlnieci un nodzīvoja garu mūžu, bet viesnīcai «Sumijosi», kaut ari lielā karpa tur vairs nedzīvoja, viesu netrūka, un viesnīca plauka kā agrāk.

Lapsas atriebība

Senos laikos netālu no Hirosimas augstu kalnos atradās Kavato ciemats. Un tajā ciematā dzīvoja vīrs un sieva — Tomekiči un Mijo —, un viņi allaž labi sapratās. Viņiem bija ari ļoti jauks mazulis.

Kādu vasaru tajā apgabalā iestājās nepieredzēts sausums. Gan zāle kalnos, gan koki mežā, gan rīsa stādi gandrīz vai izkalta. Tomekiči un Mijo augas dienas centās, ko spēja, aprūpēt savus risa stādījumus, un mazlietiņ ražas tomēr ienācās.

Tomekiči pārnāca no kalniem, nopūtās un teica Mijo:

—       Kalnos ir neizsakāms sausums, laikam kalnu zvēri visi būs aizgājuši bojā.

—           Nezin vai mums pašiem pietiks šis ražas, lai varētu līdz nākamajam gadam izdzīvot, bet mazuļa dēļ mums jādara, ko spējam.

Kādu dienu Tomekiči no agra rīta līdz vēlam vakaram vāca ražu, bet Mijo viņam gatavoja prosas ķiļķenus. Smaržu sajutusi, nez no kurienes atskrēja liela lapsa.

Mazulis ieraudājās, Mijo skrēja mazuli nomierināt un pamanīja lapsu, kas bija paķērusi vienu ķiļķenu.

—   Padomā vieni To es savam vīram gatavoju!

Sadusmotā Mijo paķēra no pavarda pagali un meta lapsai,

kas turēja ķiļķenu mutē, un trāpīja. Sāpēs kaucošā lapsa metās bēgt. Bet Mijo visus ķiļķenus noglabāja skapī.

Tajā vakarā Tomekiči pārnāca mājās no lauka.

—   šodien gan ir mājās kluss. Ko tad mazulis dara?

—           Viņš pa dienu raudāja, tagad laikam guļ. Es tev ko garšīgu pagatavoju.

—   Tas labi.

Istabā iegājis, Tomekiči varen izbrīnījās:

—   Kur tad mazulis?

Un Mijo tūdaļ pat atcerējās lapsu. Tajā apkaimē ticēja, ka lapsa, ja viņu kāds sakaitina, tam noteikti atriebsies. Tomekiči noklausījās Mijo stāstu par tās dienas notikumiem un tūlīt devās kalnos meklēt mazuli. Arī Mijo, palūgusi palīgā pārējos cieminiekus, izmeklējās malu malas.

Lai kur ari viņi meklēja, mazuļa nebija nekur.

—           Tādā tumsā tik un tā neko nevar redzēt Rīt atkal visi meklēsim,— cieminieki nosprieda, te pēkšņi Mijo iekliedzās:

—   Es dzirdu viņa balsi!

Mijo un Tomekiči metās turp. Bērna raudas skanēja no lielās klints puses.

Tomekiči aizskrēja tur un ieraudzīja bērnu sveiku un veselu.

—            Jā, Mijo, ari lapsām nav ko ēst. Un viņa tāpēc paņēma ķiļķenu. Varbūt arī viņai ir mazulis.

Nākamajā rītā Tomekiči un Mijo atnesa un nolika pie lielās klints ķiļķenus.

—   Piedod, lapsiņ, te nav daudz, bet ēd vesela.

Mērkaķu Dzidzo-sama 1

Kādā ciemā dzīvoja vīrs jau krietni gados. Sieva, kā parasti, bija pagatavojusi viņam pusdienām līdzi gardus risu plācenīšus, un vīrs devās uz lauku augstu kalnos griezt zāli. Kamēr vīrs strādāja, ieradās mērkaķu bariņš, paņēma koka zarā iekārtos rīsu placenīšus un visus apēda.

Vīrs visu redzēja, bet neko neteica, ne viņš klaigāja, ne mērkaķus dzenāja. Viņš tikai lauka vidū nekustīgi sēdēja un visu vēroja.

Beidzot mērkaķi notiesāja vīra pusdienas un, pamanījuši klusi sēdošo vīru, sāka klaigāt:

—  Skat, kur mūsu Dzidzo-sama sēž! Būtu kauns tādu statuju atstāt lauka vidū. Aiznesīsim uz templi, otrpus upei!

Mērkaķi sakrustoja kopā rokas, izveidodami sēdekli, un iesēdināja tur veco vīru. Tad tie gāja pa kalnu takām, stāvām un šaurām, līdz nonāca pie upes. Viņi šķērsoja upi, kori dziedādami:

—  Mērkaķis, ari netīrs tas var būt,

Bet nekad ne Dzidzo-sama

Vecajam vīram tas viss likās tik ārkārtīgi smieklīgi. Tavu mērkaķu muļķību, noturēt viņu par pašu Dzidzo-samu! Taču vīrs visiem spēkiem noturējās un turpināja vien mierīgi sēdēt, acis pievēris.

Beidzot mērkaķi aiznesa veco vīru uz kalnu templi un nosēdināja viņu tur goda vietā. Tad tie nez no kurienes sadabūtās zelta un sudraba monētas svieda pie vecā vīra kājām, it kā pielūdzot savu dievību. Drīz pēc tam tie, skaļi klaigādami, pazuda mežā, kas stiepās aiz tempja. Tagad vīram bija īstais laiks doties mājās. Viņš salasīja nosviestās naudiņas, iegriezās tuvējā pilsētā, kur nopirka gardus jo gardus cienastus, skaistus kimono2 , un tad atgriezās mājās. Nu abiem ar sievu bija svētki! Viņi apvilkās greznos kimono, ēda cienastus.

1 Dzidzo-sama (arī Dzidzo-bosacu)—budisma aizsargdievība, visvairāk aizsargā bērnus un ceļiniekus.

i Kimono — garš, ar jostu apsienams tērps Japānā.

Tieši tai brīdī ciemos ieradās kaimiņiene. Pārsteigta viņa jautāja:

—   Ko jūs abi svinat? Kur jūs dabūjāt tik skaistus kimono, tik garšīgus ēdienus?

Vecītis neslēpa nenieka, izstāstīja visu, kas bijis, kas noticis. Kaimiņiene priecīgi iesaucās:

—   Es arī likšu savam vīram izdarīt tieši tāpat un gaidīšu viņu mājās ar tādiem pašiem kimono un cienastiem.

Kaimiņiene aizsteidzās uz mājām, izstāstīja visu vīram. Jau nākamajā dienā vīrs steidzās augstu kalnos uz lauku pļaut zāli.

Tur nonācis, viņš iekāra pusdienas koka zaros. Necik ilgi — un ieradās mērkaķi, apēda gardos risu plācenīšus un tad ieraudzīja veco vīru lauka vidū sēžam kā Dzidzo-samu. Un atkal tie sakrustoja rokas, iztaisīja sēdekli, ielika tur veco vīru un gāja, dziedādami:

—  Mērkaķis, ari netīrs tas var būt,

Bet nekad ne Dzidzo-sama

Mērkaķi sāka šķērsot upi. Vecajam vīram dziesma šķita tik smieklīga un ari visa mērkaķu procesija uz templi tik uzjautrinoša, ka neviļus viņš skaļi iesmējās. Bija upes vidus, vīrs atvēra acis, bet mērkaķi pārsteigti un izbijušies, ka tas nebūt nav Dzidzo-sama, palaida ķepas vaļā, un vīrs iegāzās upē. Burbuļus laizdams, vecais vīrs nogāja upes dibenā. Ar milzu pūlēm viņam laimējās uzpeldēt, satvert kāda pār ūdeni pārlikuša koka zaru un izrāpties krastā.

Bet viņa sieva sēdēja mājās un gaidīja vīru atgriežamies. Nepacietībā viņa jau bija paspējusi sadedzināt savu veco vienīgo kimono un, aiz aukstuma drebēdama pie visām miesām, gaidīja atgriežamies vīru ar skaistiem kimono. Drīz vien viņa izdzirdēja aiz durvīm šņukstus un, atvērusi durvis, ieraudzīja nosalušo, izmirkušo, nelaimīgo vīru. Ne vēsts no kimono, ne no gardiem cienastiem.

Rokusuke — Ražas dievs

Netālu no Kioto kalnu pakājē dzīvoja Rokusuke, viņš pelnīja sev iztiku, niedres vācot.

Rokusuke bija strādīgs cilvēks, viņš dzīvoja kopā ar sievu Oiči, viņi abi kopā kalnos vāca niedres, tās pārdeva un no tā iztika. Agrāk no niedrēm klāja mājām jumtus.

Sis Rokusuke bija ne tikai strādīgs, bet arī ļoti izpalīdzīgs cilvēks, tik izpalīdzīgs, ka reizēm viņš bez vajadzības jaucās citu cilvēku darīšanās.

Kādu dienu Rokusuke kopā ar Oiči vāca niedres.

-     — Paskat, re, kur lapsu ala!

—   Jā, patiesi, bet to gan nedrīkst aiztikt, tad pār mums nāks lāsts!

miāsts? Bet ala taču ir ieaugusi niedrēs! Tur iekšā noteikti ir tumšs, pat mēnestiņš nevar iespīdēt. Es visu apkopšu!

Un Rokusuke tā arī izdarīja, viņš nogrieza visas niedres, kas auga ap lapsas alu.

Tajā naktī pie guļošajiem Rokusuke un Oiči atnāca lapsa.

—    Liels paldies par darbu. Esmu ļoti priecīga. Jūs visu uzkopāt, tagad pat mēness var pie manis ielūkoties. Bet nu klausieties vērīgi — pēc desmit dienām Fusimi, pie Kioto, būs Ražas dievam veltīta loterija. Tev, Rokusuke, jānopērk viena loze, jo tev noteikti kritīs lielais laimests,— tā pateikusi, lapsa aizgāja.

Un lapsa bija atkal klāt nākamajā vakarā un aiznākamajā.

—   Tev noteikti jāiet uz Ražas dieva loteriju!

Tā nu lapsa nāca un nāca, līdz vīrs un sieva sāka domāt par loteriju.

—            Ja tu vinnētu loterijā, tad mums būtu daudz naudas, ko rīsus nopirkt!

—   Bet man nav naudas, ar ko līdz Fusimi nokļūt.

Tajā vakarā lapsa atkal bija klāt.

—   Pārdod mājas durvis un sjodzi1 , un tu dabūsi naudu, ar ko tikt līdz Fusimi.

—   Tik tiešām es došos uz Fusimi!

Un Rokusuke pārdeva mājas durvis un sjodzi un devās uz Fusimi.

Līdzko man būs cik necik naudiņas, uzcelšu skaistu māju, nopirkšu Oiči kimono

1 Sjodzi — bīdāmās durvis, kas veidotas no viegla koka rāmja un balta, gandrīz caurspīdīga papīra.

Tā nu viņš devās ceļā, un pēc septiņām dienām Rokusuke ieradās Fusimi. Pirmajam ceļā sastaptajam vecītim Rokusuke jautāja:

—   Kur lai es nopērku loterijas lozi?

—   Loterija Bet tā jau būs tikai nākamgad, otrā mēneša otrajā dienā — Vērša dienā. Tajā dienā tirgū var nopirkt lozes, bet viens gads vēl jāgaida

Rokusuke atgriezās mājās un pastāstīja par to Oiči.

—   Un es tā priecājos, domādama, ka tu pārnāksi ar lielu naudu. Bet tagad mums nav ne durvju, ne sjodzi, un ziema nāk virsū. Ko lai iesāk!

Vārds pa vārdam, un abi divi sastrīdējās. To visu no krūmiem noskatījās lapsa.

—   Paklausies labi, Rokusuke, ko teikšu! Tu nogriezi visas niedres ap manu alu. Tu esi vainīgs, ka manā mājā vējš svilpo, es nemaz tur gulēt nevaru. Jums arī tagad nav ne logu, ne durvju, jums nu ir tieši tāpat. Un mēnestiņš ari var iekšā ieskatīties. Ha, ha, hal

Rokusuke teica Oiči:

—   Es gribēju palīdzēt, bet man sava kļūda jālabo, rit pat lapsas alai priekšā jānoliek durvis.

Un nākamajā dienā Rokusuke nolika alai priekšā lielu akmeni. Cejagājēji nosauca šo akmeni Rokusuke — Ražas dievs un sāka to pielūgt.

Laupītājs krustcelēs

Reiz sensenos laikos Točigi prefektūrā esot bijis lielceļš Bato, saukts par Zirga galvas ceļu. Šī lielceļa malā atradās mazs ciematiņš Hirano. Un, kaut gan liels tas nebija, tomēr rīsus tur ievāca bagātīgi, un daba tur bija jo skaista.

Reiz ciema nomalē, kur krustojās divi ceļi, uz dzīvi apmetās kāds laupītājs. Laupītājs pasāka uzbrukt lielceļa gājējiem, atņēma naudu un mantu, un apģērbu. Tas bija īsts nelietis.

—   Vakar aplaupīja ceļojošos tirgotājus!

—    Viņš kļūst aizvien lielāks nekauņa. Drīz ari mēs nevarēsim iet uz pilsētu ne dārzeņus, ne malku pārdot.

—   Es nemaz netieku slimniekam zāles nopirkt!

Ciemiņieki sanāca kopā un sprieda par laupītāju šā un tā.

Bet ciematā bija viena liksta — uz citurieni no ciemata nemaz savādāk nevarēja aiziet kā vien pa Zirga galvas ceļu.

Tad kopā sanāca arī trīs lapsas, kas dzīvoja ciemata nomalē. Un viņas sprieda tā:

—  Ko lai dara? Vai tiešām ar to laupītāju nekādi nevarēsim tikt galā?

Lapsas bija labi ieredzētas no ciema ļaudīm, un arī bērni bija viņām draugi. Bet, kopš te bija parādījies laupītājs, vecāki baidījās par saviem bērniem, nekur nelaida, un lapsām nebija rotaļu biedru.

Un tā lapsas nolēma, ka pašas tiks ar laupītāju galā. Nepagāja necik ilgs laiks, te kādu vakaru laupītājs, neko nenojauzdams, gaidīja ceļa malā. Pa lielceļu nāca trīs sievietes. Laupītājs nodzēsa laternu un piķa melnā tumsā, zobenu vicinādams, metās tām virsū.

—   Ņem visu līdz pēdējam!

—   Tikai dzīvību saudzē!

Visas trīs sievietes nometa brīnišķīgos kimono un metās bēgt.

—            Ha, ha, ha! Labi kimono, tos pārdošu un dabūšu smuku naudiņu!

Bet nākamajā rītā laupītājs bija varen pārsteigts. Skaistie kimono bija pārvērtušies par sausiem zariem.

—            Ak tu viens! Tās noteikti ir lapsu negantības! Bet es likšu viņām trūkties!

Tajā naktī laupītājs, ne acu neaizvēris, gaidīja lapsas nākam. Te no pretējās puses šurp skrēja viens milzis, nesdams spožu akmeni.

—   Atkal lapsas, šoreiz gan viņām nekas neiznāks. Hei, liec nost to spožo akmeni!

—   Ko nu joko! Tas ir brīnišķīgākais akmens uz šīs pasaules. Septiņkrāsu akmens!

Laupītājs sāka vicināt zobenu un metās virsū milzim. Viņš dūra milzim, bet zobens nošķindēja vien, un laupītājs no-

—   Beidzot tu man esi rokā!

Laupītājs piecēlās, tad atkal klupa, un te viņam uz galvas uzkrita milzu akmens.

—   Aūūūū!

Laupītājs saskaitās un atkal metās milzim virsū ar zobenu, bet zobens pret akmeni sašķīda drumslās. Visbeidzot laupītājs saprata, ka uzvarēt neizdosies, viņš nobālēja un metās bēgt.

—   Palīgā!

Topašbrīd milzis pārvērtās par trim lapsām.

— Nu ciemā būs atkal laimīga dzīve, un mēs varēsim spēlēties kopā ar bērniem.

Ūdru palīdzība

Sensenos laikos, kad Naka upe plūda no Nasu vulkāna puses uz Kluso okeānu pāri Kanto līdzenumam, kad tā bija skaista un ūdeņiem bagāta, tad kādā tās dziļas vietas krastā dzīvoja daudz jo daudz palaidnīgo ūdru. Tajos laikos Naka upē bija papilnam foreļu un purva krabju H gardumu, ar ko mielojās ūdri.

Reiz netālu no tās vietas, kur mita ūdri, kāds vīrs, vārdā Sendzo, uzcēla sev nelielu mājeli un apmetās tur uz dzīvi. Sendzo ķēra upē foreles un krabjus, viņa dzīve ritēja mierīga un pieticīga, tikai palaidnīgie ūdri viņu aizvien traucēja.

Odri apsteidza Sendzo un izdzenāja viņam visas zivis. Viņi allaž priecājās par izdevību labsirdīgo Sendzo piemuļķot. Jāteic, ka Sendzo vislielākā laime bija — dienas vidū ar laiviņu klusi izbraukt upes vidū un izmest makšķeri.

Bet palaidņi ūdri tūdaļ bija klāt kā likts un trokšņoja.

—   Tēvocīt, tēvocīt, iedod kādu krabi!

—             Kuš, kuš! Šitā trokšņodami, jūs man visas zivis izdzenāsiet.

Lai arī kā Sendzo lūdzās, ūdri nerimās nepagalam.

Bet Sendzo aizvien tikai smaidīja, viņš nemaz neprata būt citādā noskaņojumā. Lai ko ūdri pastrādāja, viņš aizvien gāja uz upi makšķerēt.

Reiz kādu dienu Sendzo, kā allaž, izbrauca ar laivu upē, un ari ūdri bija sapulcējušies, bet noskaņojums viņiem nebija tāds, kā parasts. Vecākais ūdrs peldēja ap Sendzo laivu, dziji galvu noliecis.

—    Kas tad tev gadījies? Nāc nu tuvāk.— Sendzo ciešāk uzlūkoja ūdru,— vai kāds makšķerāķis nebija viņam ieķēries sānā?

—    Pag, pag!— Un Sendzo izvilka ūdram no sāna makšķerāķi un brūci saudzīgi izmazgāja.

—   Tagad būs labi, bet citreiz gan uzmanies!

Vecais ūdrs tencināja Sendzo no visas sirds un tad aizpeldēja.

Nākamajā dienā lietus gāza aumaļām, bet Sendzo, kā allaž, devās makšķerēt. Tavu brīnumu, zivis — kā par brīnumu — ķertin ķērās.

— Jau atkal? Kas tad šodien lēcies?—murmināja Sendzo, kad no ūdens galvu pabāza vakar satiktais ūdrs.— Ko tu te dari?

Un, rau, kas bija noticis. Vakar izglābtā ūdra biedri gribēja Sendzo kaut kā atlīdzināt, tāpēc sapulcējās upes augštecē un lejtecē un tur peldēja, tā sadzīdami visas zivis pie Sendzo.

—   Ak vai I.. Kāpēc tā darījāt?

Kopš tā laika ik reizi, kad Sendzo devās zivis ķert, ūdri steidza viņam palīgā. Necik ilgi — un Sendzo kļuva par slavenāko makšķernieku visā zemē.

Ritēja laiks, un pa upi uz galvaspilsētu Edo sāka vest aizvien vairāk koku, rīsu un tabakas, un upē vairs nedzīvoja ne tik daudz zivju, ne vēžu, ne krabju kā agrāk. Arī jautrie palaidņi ūdri un Sendzo tajā pusē vairs netika manīti.

Vārnas neveiksme

Sensenos laikos dzīvoja valdnieks, kurš ļoti mīlēja putnus. Kādu dienu viņš izsludināja, ka visskaistākais, visretākais putns dzīvos viņa pilī. To dzirdot, putni cits pēc cita salaidās pils tuvumā. Cik skaisti būtu dzīvot tik brīnišķā pils dārzā, ikviens putns to vēlējās.

__ Tieši es esmu retākais un skaistākais putns!

—   Nē, es esmu daudz skaistāks!

Tā putni strīdējās, pils dīķi mazgājoties un kārtojot spalvas, lai iznāktu valdnieka priekšā. Uz šejieni bija atlidojusi arī vārna. Taču vārna saprata, ka viņai te nav ko darīt, viņa nebija ne skaista, ne reta. Bet arī vārnai tā gribējās dzīvot pilī! Vārna bēdīgi skatījās, kā putni sāka parādīties valdniekam. Pēkšņi vārna pamanīja, ka dīķī, kurā mazgājās putni, peld dažādas spalvas. Vārna tās salasīja un ar tām izrotājās, nu tai bija gan sarkanas un baltas, gan zilas un dzeltenas spalvas. Izpletusi spārnus, tā sevi apmierināta apskatīja.

— Tavu skaistumu! Kā varavīksnes spārni!— Un aizlaidās uz pili. Viņa pazemīgi nolaida galvu, iznāca valdnieka priekšā.

-Kāds skaists putns!—valdnieks jūsmoja.—Es izvēlos šo putnu.

Pārējos putnus pārņēma skaudība, bet neko darīt, valdnieks jau bija izvēlējies. Viņi nikni skatījās uz vārnu, līdz viens putns iekliedzās:

—   Tā taču ir spalva no mana spārna!— un pielidojis izrāva savu spalvu. Tajā brīdī visi putni cits pēc cita metās pie vārnas un izplūkāja visas spalvas, ar kurām greznojās vārna. Nožēlojama un bēdīga nu vārna stāvēja valdnieka priekšā tāda, kāda tā bija, viscaur melna, ne reta, ne skaista.

—  Cik tas ir negodīgi — ar cita spalvām rotāties! Nemēģini vairs tuvoties manai pilij!— saniknojies kliedza valdnieks un padzina vārnu no pils.

Bēdīgi kliegdama krā, krā, krā, vārna aizlidoja. Un vēl šobaltdien vārna aizvien ir atstatus no citiem putniem un lido, žēli ķērkdama — krā, krā, krā

Kačikači kalns

Tas notika sensenos laikos. Kādā ciemā dzīvoja vecs vīrs un viņa sieva. Bērnu viņiem nebija, bet pie viņiem dzīvoja zaķis, par kuru abi vecīši ļoti rūpējās kā par savu bērnu.

Vienu dienu vecais vīrs devās apstrādāt lauku kalnos. No meža dziļumiem iznāca palaidnis āpsis, apsēdās uz akmens, uz kura parasti mēdza atpūsties vecais vīrs, un nievīgi nodziedāja:

—  Vecais virs, salicis tu kaplē pa labi,

Vecais virs, salicis tu kaplē pa kreisi.

—    Nejaukais āpsi, ko tu traucē cilvēkus!— iesaucās vīrs un ar kapli rokās skrēja āpsim pakaļ.

—    Skaties, vecais, ka nenogāzies,— izsmējīgi nokliedza āpsis un pazuda mežā.

Nākamajā dienā vīrs atkal devās strādāt uz savu lauciņu, un raugi — āpsis jau atkal bija klāt, lai kaitinātu veco zemnieku. Tikko vīrs sāka strādāt, āpsis uzvilka izsmējīgo dziesmu:

—  Vecais virs, salicis tu kaplē pa labi

Zemnieks nodomāja:

«Nē, kaut kas ir jādara, citādi no viņa man miera nebūs, katru dienu nāks kaitināt mani.»

Un tā nākamajā dienā zemnieks atnesa līmi, nozieda ar to akmeni, uz kura mēdza sēdēt āpsis. Pēc laika āpsis bija atkal klāt. Nepamanījis, ka akmens ir noziests ar līmi, viņš apsēdās un, kaitinot viru, iedziedājās:

—  Sēklas, ko tu iesēj, vecais virs,

Kad vakars nāks, tās pazudis

Virs pārtrauca sēt, sagrāba vistāriju1 stīgas un skrēja pie āpša. Āpsis gribēja bēgt, bet nekas neizdevās, jo viņš bija cieši pielipis pie akmens.

Vecais vīrs sasaistīja āpša kājas ar vistāriju stigām, pie sevis dziedādams:

—  Cik garda ir āpša zupa.

Kad vakars atnāks, mēs ēdīsim tctjjH

Mājās pārnācis, vecais vīrs sauca:

—   Vecenīt, vecenīt, lūdzama, uzvāri šovakar āpša zupu,— un nolika sasieto āpsi pie durvīm. Tad vecais vīrs atkal aizgāja uz lauku strādāt.

Bet mājās vecenīte mala miltus. Āpsis teica:

—   Cik daudz tev jāmal miltu! Ja atraisīsi stīgas, ar kurām sasietas manas kājas, es tev palīdzēšu!

ļ Vistārija — tauriņziežu dzimtas vīteņaugs ar smaržīgiem ziediem ķekaros.

—   Nē, to ne. Vecais vīrs dusmosies, ja es atraisīšu vistāriju stīgas,— viņa teica.

_ Ko nu niekus, kāpēc dusmosies? Tiklīdz pabeigsim, tu atkal sasiesi manas kājas,— āpsim bija padoms rokā.

Labsirdīgā vecenīte piekrita un atraisīja stīgas, kas saistīja āpša kājas .

_ Tagad, vecenīt, es malšu miltus, bet tu man palīdzēsi,—teica āpsis. Un, paņēmis smago miezeri, no visa spēka iebelza vecītei, večiņa uz vietas nomira. Āpsis apvilka vecītes ādu, uzvilka viņas drēbes, bet no vecītes izvārīja zupu un gaidīja atgriežamies veco vīru.

Vakarā no kalniem pārnāca vecais vīrs un sauca:

—   Vecenīt, vai tu jau izvārīji āpša zupu?

—   A, tu beidzot esi atnācis! Cik tu ilgi biji prom! Āpša zupa ir gatava, nāc, lūdzu!— Āpsis, izlikdamies par vecenīti, piedāvāja zupu.

—   Cik tas būs lieliski!— nopriecājās vecais vīrs, bet pagaršojis kjuva domīgs — zupai bija savāda garša.

—    Cik dīvaina ir šī zupa, bet, ja pierod, tad pat liekas garšīga.— Un zemnieks apēda veselas trīs bļodiņas.

Kad vecais vīrs beidza ēst, āpsis uzvaroši iekliedzās:

—   Vai nav dīvaini apēst savu sievu zupā?— un, norāvis vecītes ādu, aizskrēja — bonbori, bonbori, lampatā, lampatā — dziļi kalnos.

—   Ak tavu nelaimi! Ak tavu melnu dienu! Nekrietnais, nežēlīgais āpsis lika mЈn apēst paša sievu zupā! Ak, ak!— elsoja žēlabās vecītis. Te pie vecā vīra pienāca viņa zaķis un jautāja:

—  Vecotēv, kāpēc tu tā raudi?

—   Klausies uzmanīgi, un es tev pastāstīšu visu, kas noticis,— teica vecais vīrs un visu izstāstīja.

—   Nelej nu gaužas asaras, vecotēv, es atriebšu vecāsmātes nāvi. Āpsis saņems pelnīto sodu. Es viņu nogalēšu, paļaujies uz mani!

Zaķis devās uz mežu meklēt āpsi. Viņš ieraudzīja, ka āpsis vāc malku, un zaķis pieteicās palīdzēt. Āpsis bija dumjš, bet zaķis — gudrs. Āpsis gāza un gāza kokus, vākdams malKU, bet zaķis nemaz netaisījās palīdzēt. Āpsis sakrāva malku sev uz muguras, bet zaķis tikai mazliet uzlika un tūlīt pat ieraudājās:

—    Man tas ir par smagu, es nejaudāju paiet!

—   Zaķi, tu patiešām esi vārgulis, paskaties, kāda krava ir man, un es neko nesaku!— sūkstījās āpsis, tomēr paņēma no zaķa visu malku un uzvēla sev mugurā.

Abi gāja, gāja, pēc neilga laika zaķis atkal skaļā balsī ieraudājās:

—    Es vairs nespēju paiet, es vairs ne soli nevaru paspert!

Neko darīt-, āpsis uzcēla arī zaķi sev mugurā. Zaķis, tur ērti

iekārtojies, izvilka akmeni uguns uzšķilšanai un sāka šķilt uguni.

—   Zaķīt, zaķīt, kas tā par savādu skaņu, ko es dzirdu sev uz muguras?— brīnījās āpsis.

Zaķis nevainīgi atbildēja:

—   Tā ir kači putna balss no Kačiri kalna.

Tad zaķis sāka uzpūst uguni.

—   Zaķi, saki, zaķi,—kas tā par savādu skaņu bo-o, bo-o man uz muguras?— atkal bažīgi iejautājās āpsis.

Zaķis atbildēja tik mierīgi, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis:

—   Tas ir bo-o bo-o putns no Bo-o Bo-o kalna.— To teicis, zaķis nolēca no āpša muguras un aizskrēja. Bet iekurtā uguns pieņēmās spēkā, un drīz jau dega visa malkas krava uz āpša muguras. Nu gan āpsis saprata, ka zaķis bija viņu izmuļķojis.

Apdegušu muguru, no sāpēm stenēdams, āpsis klaiņoja pa kalniem, līdz nonāca tālu, tālu biezoknī, kur zaķis cilpodams grieza vistāriju stīgas.

—   Zaķi, zaķi, kā tu mani apmuļķoji! Mana mugura ir apdegusi un sāp — tavu sāpēšanu!— āpsis sūdzējās.

Zaķis paskatījās uz āpsi tik nevainīgi, viss viņa izskats liecināja, ka viņš nezina nenieka par kāda cita zaķa izdarībām un āpša sūrstošo muguru. Viņš sacīja:

—   Tas būs bijis kāds cits zaķis. Bet es esmu zaķis no Vistāriju kalna, un es neko par tavām brūcēm nezinu.

Āpsis noticēja un lētticīgi apprasījās:

—    Bet kāpēc tu griez tik daudz vistāriju stīgas?

—   Laiks ir tik skaists šodien, es biju nodomājis mazliet paspēlēties ar vistāriju stīgām, tāpēc arī tās griežu.

Āpsis bija sajūsmināts:

—   Tas skan tik interesanti. Vai drīkstu tev palīdzēt?

(Jn tā abi, zaķis un āpsis, sarunāja kopā spēlēties, bet nu bija jāsagriež labi daudz stigu.

—   Kā mēs spēlēsimies ar vistā riju stīgām?— jautāja āpsis.

—  Būtu interesanti uzkāpt kalnā, sasiet kādam rokas un kājas un palaist, lai ripo pa kalnu lejā,— teica zaķis.

Āpsis tam piekrita. Abi izlēma pirmo no kalna noripināt āpsi. Zaķis un āpsis uzkāpa kalna galā, tad zaķis apsēja āpsim ķepas ar vistā riju stīgām un teica:

—  Man šķiet, ka tāda ripošana būs varen interesanta. Tu mazliet paripo un paskaties.

Un āpsis sāka ripot. Kādas šausmas! Vispirms viņš lielā ātrumā iedrāzās kokā, tad, apdullis no sitiena, ripoja tālāk lejā no kalna un iegāzās biezoknī. Viņš bija ar brūcēm, sasities un saskrāpējies. Te vairs nekā jocīga nebija, to āpsis tīri . ātri aptvēra, nu bija jā domā tikai par to, kā tikt līdz lejai dzīvam. Ar lielām pūlēm, sasietām ķepām āpsim tomēr izdevās apstāties un piecelties kājās. Viņš skatījās pēc zaķa, kas varētu viņam palīdzēt, bet atkal no zaķa ne vēsts. Āpsis, aiz sāpēm rēkdams, vilkās pa kalniem, līdz satika zaķi, kas, darbā aizrāvies, gatavoja sāļu pupu pastu — miso.

—   Zaķi, zaķi, kāpēc tu atkal izspēlēji ar mani tik (aunu joku un gandrīz mani nogalināji? Paskaties uz maniem ievainojumiem!

Taču zaķis, nevainīgāks kā jebkad, atteica:

—   Tas bija zaķis no Glicīniju kalna, bet es esmu zaķis no Miso kalna. Es neko nezinu par zaķiem no citiem kalniem.

Un atkal āpsis noticēja un jautāja:

—  Zaķi no Miso kalna, ko tu tur gatavo?

—   Es gatavoju miso. Tās ir speciālas zāles pret ievainojumiem un apdegumiem. Ja tu apsmērēsi ievainojumus vai apdegumus, uzreiz visas vainas pāries. Sīs zāles es pārdošu ciemā.

Āpsim uz līdzenas vietas vajadzēja šīs zāles, un viņš sāka lūgties:

—  Zaķi, klau, zaķi no Miso kalna! Man ir tādi sāpoši apdegumi un arī ievainojumi, neatsaki, lūdzu, iedod arī man mazliet šo zaļu!

—   Labi, iedošu!—Un zaķis bagātīgi jo bagātīgi smērēja āpsim uz rētām sājo pastu. Apsi pārņēma neciešamas sāpes, viņš dzīrās to sacīt zaķim, bet tas atkal bija pazudis.

Un atkal āpsis, sāpēs stenēdams, vilkās lejā uz upi mazgāt nost sāļo pastu. Pēc tam āpsis palēnām, jo katra kustība viņam sagādāja sāpes, devās augšā kalnos. Tur viņš satika zaķi, kas gāza ciedrus.

Āpsis iestenējās:

—   Zaķi, zaķi, tavu cietu sirdi! Kāpēc tu tā darīji? Man tagad sāp visas maliņas.

—   Tu mūs atkal iauc! Tas bija zaķis no Miso kalna, bet es esmu zaķis no Ciedru kalna. Un es nekā nezinu!— kā pati nevainība atbildēja zaķis.

Vēlreiz āpsis noticēja un jautāja:

—    Ko tu darīsi ar baļķiem?

—    Es gribu braukt pa upi, lai noķertu zivis,— atbildēja zaķis no Ciedru kalna.

—   Tas izklausās interesanti. Zaķi, ņem mani līdzi, es arī gribu braukt ar laivu pa upi,— teica āpsis.

—   Nu, tad taisi sev laivu. Es esmu balts zaķis, tāpēc taisīšu laivu no balta ciedra, bet tu taisi no māliem,— pamācīja zaķis.

Tā arī izdarīja, un drīz vien abi laida laivas ūdenī. Pēc kāda laika āpša laiva sāka grimt.

—   Zaķi, palīdzi man! Es grimstu!— sauca āpsis.

—   Labi!— teica zaķis. Un tai brīdī āpša laiva izšķīda un āpsis iegāzās upē. Zaķis izlikās, ka glābj āpsi, bet patiesībā ar airi iegrūda to visdziļākajā atvarā, un āpsis noslīka. Tā nu zaķis oija atriebis vecenītes nāvi un devās mājās pie vientuļā vecā vīra.

Vilka pateicība

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja puisis. Vienu nakti viņam vajadzēja doties uz otru ciemu pāri augstam, mežainam kalnam. Nakts bija loti tumša. Kalnā koki bija tik biezi saauguši, ka pa šo biezokni bailes iet bija pat dienā. Puisis gāja, līdz izdzirda savādu skaņu.

«Laikam āpsis atkal ālējas, bet varbūt lapsa,» nodomāja puisis un turpināja savu ce]u.

Atkal atskanēja savāda.skaņa, bet tā bija vairāk līdzīga klusam rūcienam, it kā pat gārdzienam.

—  Kas tas varētu būt?— puisis brīnījās un, iededzis lukturi, gāja skatīties.

Ceļa malā puisis ieraudzīja milzīgu vilku. Tam mute bija vajā, un tas staipīja kaklu. Puisis pienāca tuvāk. Vilks, kas bija stāvējis kājās, tagad, priekšķepas saliecis, pietupās zemē, it kā paklanoties. Izskatījās, it kā vilks lūgtu palīdzību.

Puisis pamanīja, ka vilka rīklē kaut kas bija iesprūdis.

—  Pacieties mazliet, mēģināšu izņemt ārā!— teica puisis, atrotīja kimono piedurkni un izvilka no vilka rīkles milzīgu kaulu.

—  Tev ir jābūt uzmanīgākam, ēdot tik lielus kaulus,— noteica puisis.

Bet vilks, atviegloti uzelpojis, pazuda kalnos.

Pagāja kādas dienas. Puisis aizgāja pie kaimiņiem svinēt ražas svētkus. Pēkšņi pašā svētku jautrībā visi šausmās nobāla — pie durvīm ierūcās vilks. Puisis izgāja pie durvīm un ieraudzīja to pašu vilku, kam viņš tonakt bija izņēmis no rīkles iesprūdušo kaulu. Vilks, puisi atpazinis, k]uva pieglaudīgs kā kaķēns, nogūlās pie puiša kājām, nolaizīja tam roku.

—  Tu laikam priecājies, ka es tev toreiz tā palīdzēju?— jautāja puisis, noglaudīdams vilkam galvu.

Tad vilks piecēlās un ar dobju troksni nometa puisim pie kājām kaut ko smagu, un klusām aizslīdēja. Puisis pieliecās un ieraudzīja, ka vilks viņam bija atnesis milzīgu kalnu fazānu.

Zvirbulis ar nogriezto mēli

Tas bija Joti senos laikos. Dzīvoja vecs vīrs ar savu sievu. Kādu dienu vecais vīrs devās uz kalniem pēc malkas. Tur atnacis, viņš iekāra savas sainītī iesietās pusdienas koka zarā, bet, kur bijis, kur ne, atlidoja zvirbulis un tās apēda. Vīrs strādaja, bet pēc kada laika nodomāja ieturēt pusdienas, un te viņš ieraudzīja, ka tās jau apēstas un to ir izdarījis aizmigušais zvirbulis. Vecais vīrs pārnesa zvirbuli mājās un ņēmās par viņu rūpēties.

Vienreiz vecais vīrs atstāja zvirbuli mājās un pats devās kalnos pēc malkas. Bija skaista diena, un sieva iedomāja doties uz upi mazgāt veļu. Mājās viņa bija jau sagatavojusi stērķeli un zvirbulim piekodināja:

—    Es aizeju uz upi mazgāt veļu, bet tu uzmani manu stērķeli, lai to neizēd kaimiņu kaķis!

Tiklīdz vecā sieva pa durvīm prom, zvirbulis klāt pie stērķeles un izēda visu tukšu, jo bija loti izsalcis.

Kad vecā sieva atgriezās no upes, viņa jautāja:

—   Zvirbuli, zvirbuli, kas noticis ar stērķeli?

—   Kaimiņu kaķis to apēda,— atteica zvirbulis.

Vecā devās pie kaimiņiem, paņēma viņu kaķi un apskatīja muti — kaķis bija bez vainas, ne mazākā stērķeles drumsla nebija kaķa mutē.

Tad vecā sieva ieskatījās zvirbulim mutē un redzēja, ka tam mute vēl bija ar stērķeli. Dusmās viņa nogrieza zvirbulim mēli un padzina to.

Drīz vien vecais vīrs pārnāca no kalniem un jautāja:

—    Kur ir zvirbulis?

Sieva atbildēja:

—            Es iztaisīju stērķeli, tad devos uz upi mazgāt veļu. Pa to laiku zvirbulis apēda stērķeli. Dusmās nogriezu zvirbulim mēli un izmetu to. ārā.

Tavu postu un nedienu, tavu žēlumu, kas pārņēma veco vīru. Viņš tūlīt pat devās meklēt nabaga zvirbuli. Vīrs gāja un sauca:

— Kur gan ir māja zvirbulim bez mēles, čjo, čjo

Kur gan ir māja zvirbulim bez mēles, čjo, čjo!

Tā saukdams zvirbuli, vecītis pienāca pie vīra, kas mazgāja zirgu.

—             Zirga mazgātāj, zirga mazgātāj, vai tu nezini, kur ir māja zvirbulim ar nogriezto mēli? Vai viņš garām neaizgāja?— jautāja vecītis.

Cjo, čjo — čir, čirl

—   Aizgāja garām, aizgāja gan. Ja tu izdzersi ūdeni, ar ko es zirgu mazgāju, es tev pateikšu, uz kurieni aizgāja,— atbildēja zirga mazgātājs.

Vecītis izdzēra ūdeni, ar kuru mazgāja zirgu, un zirga mazgātājs teica:

—  Ej vien tālāk pa šo pašu ceļu, un tu nonāksi pie vērša mazgātāja, pajautā viņam.

Un atkal vecais vīrs gāja, saukdams zvirbuli:

—  Kur gan ir māja zvirbulim bez mēles, čjo, čjo!

Kur gan ir māja zvirbulim bez mēles, čjo, čjo!

Vecītis nonāca pie vērša mazgātāja un viņam taujāja:

—   Vērša mazgātāj, vērša mazgātāj, pasaki, lūdzams,— vai tu nezini, kur ir māja zvirbulim ar nogriezto mēli? Vai viņš te garām neaizgāja?

Vērša mazgātājs atbildēja:

—           Aizgāja garām, aizgāja gan. Ja tu izdzersi ūdeni, ar ko es vērsi mazgāju, es tev pateikšu, uz kurieni viņš aizgāja.

Vecais vīrs izdzēra ūdeni, ar kuru tika mazgāts vērsis, un vērša mazgātājs teica:

—            Ej vien tālāk pa šo ceļu, un tu satiksi sakņu skalotāju. Pajautā viņam!

Un atkal vecais vīrs gāja tālāk, saukdams:

— Kur gan ir māja zvirbulim bez mēles, čjo, čjol Kur gan ir māja zvirbulim bez mēles, čjo, čjo!

Tad vecītis nonāca pie sakņu skalotāja un jautāja:

—   Sakņu skalotāj, sakņu skalotāj, vai tu nezini, kur ir māja zvirbulim ar nogriezto mēli? Vai viņš te garām neaizgāja?

—  Aizgāja garām, aizgāja gan. Ja tu izdzersi ūdeni, ar ko es saknes skaloju, es tev pateikšu.

Vecais vīrs izdzēra sakņu skalojamo ūdeni, un sakņu skalotājs viņam teica:

—   Drīz vien tu nonāksi bambusa birzī. Tur tu atradīsi zvirbuļa māju.

Vecītis iegāja bambusu birzī, saukdams:

—  Kur gan ir māja zvirbulim bez mēles, čjo, čjol Kur gan ir māja zvirbulim bez mēles, čjo, čjo!

Tad viņš pienāca pie zvirbuļa durvīm un pieklauvēja. Zvirbulis no iekšienes atsaucās:

—   Kas ir atnācis, vecītis vai vecenīte?

Tas esmu es, vecītis!

—            Nāc, lūdzu, iekšā, tu esi mīļi gaidīts!— Zvirbulis laipni uzņēma vecīti un, apsējis sarkanu priekšautu, pacienāja viņu a r visādiem cienastiem.

Tad zvirbulis jautāja:

—            Es tev līdzi gribu iedot dāvanu. Kādu tu izvēlēsies — smagāku vai vieglāku?

Vecītis atbildēja:

—   Es jau esmu vecs vīrs, labāk ņemšu vieglāko nastu. Zvirbulis uzlika to vecītim uz muguras un piekodināja:

—   Tu drīksti to attaisīt vaļā tikai mājās.

Mājās pārnācis, vecītis atvēra savu saini, tajā bija sudraba un zelta naudiņa. Ak tavu prieku, ak tavu laimi!

Arī vecajai sievai ļoti gribējās pārnest pilnu nešļavu ar zelta un sudraba naudiņām. Bet viņa bija ļoti alkatīga. Arī viņa aizgāja uz bambusu birzi pie zvirbuļa un pieklaudzināja pie durvīm. No iekšpuses atsaucās zvirbulis:

—    Kas ir atnācis, vecītis vai vecenīte?

—   Tā esmu es, vecīte.

—   Nu, nāc vien iekšā!— aicināja zvirbulis.

Bet zvirbulis viņu tā neuzņēma kā veco vīru. Vecajai, alkatīgajai un nežēlīgajai sievai viņš nolika priekšā rīsu vietā smiltis, vēl piedevām čūskas, ēdamo nūjiņu vietā nolika divus žagarus.

Vecā sieva jau dzīrās iet prom, te zvirbulis teica:

—     Es tev līdzi gribu iedot dāvanu. Kādu tu izvēlēsies — smagāku vai vieglāku?

Alkatīgā sieva steigšus atbildēja:

: — Labāk smagāko nastu!

—     Labi, te tā ir.— Un zvirbulis uzlika vecajai sievai uz muguras smagu nastu, tad piekodināja:

—    Saini tu drīksti attaisīt vaļā tikai mājās.

Bet vecā bija tik mantkārīga, līdz mājai viņa nemaz nedomāja iet. Necik tālu aiz zvirbuļa mājas tikusi, nepacietīgi raisīja saini vaļā. Kas tur bija čūsku! Tās sakoda alkatīgo veco sievu, un viņa nomira.

Mērkaķa līgava

Kādā vietā dzīvoja vecs Vīrs. Reiz viņš devās uz lauku rakt dadžu saknes, bet nevienu nevarēja sadabūt. Vecais vīrs stāvēja un prātoja, ko tagad darīt. Te garām gāja mērkaķis un uzsauca vecajam zemniekam:

—  Vecotēv, vecotēv, vai es varu tev palīdzēt rakt dadžu saknes?

—  Jā, lūdzu, palīdzi gan! Ja tu man palīdzēsi sadabūt dadžu saknes, es tev došu par sievu vienu no savām meitām.

—  Tiešām?— nopriecājās mērkaķis.— Tad es pēc trīs dienām nākšu viņu bildināt.

Vecais virs domāja, ko nu niekus, ne nu būs, ne ko, tāpēc vēlreiz droši apliecināja, ka noteikti atdos tam par sievu savu meitu. Un mērkaķis sāka strādāt cītīgi, jo cītīgi. Vilka ārā dadžu saknes citu pēc citas, līdz lauka malā jau bija sakrauts kalns ar dadžu saknēm.

Nu gan vecais zemnieks sāka uztraukties:

—   Mērkaķis pūlas vaiga sviedros, un ja nu viņš patiešām atnāk pēc trīs dienām meitu bildināt? Ko tad es darīšu?

Beidzot mērkaķis bija izvilcis visas dadžu saknes un teica vecajam vīram:

—  Vīrs un vārds! Būšu klāt kā precinieks pēc trīs dienām! Tad mērkaķis veikli pazuda mežā.

Nu gan vecais vīrs bija sprukās un pie sevis prātoja:

—             Skaidrs, ka šis pēc trīs dienām būs klāt. Kāpēc es viņam teicu, ka atdošu vienu no meitām par sievu? Ko nu iesākt, ko darīt? Neviena no manām meitām nebūs ar mieru iet pie mērkaķa par sievu un dzīvot meža būdā. Tomēr man ir jāmēģina kādu pierunāt, es taču mērkaķim solīju!

Viņš atnāca mājās, pasauca vecāko meitu un izstāstīja visu, kā bija, tad jautāja:

—    Ja mērkaķis atnāks precībās, vai tu būtu ar mieru kļūt par viņa sievu?

—     Ko?! Es — par mērkaķa sievu? Ko vēl ne!— Un meita dusmās aizskrēja. Tad zemnieks paaicināja vidējo meitu un jautāja viņai to pašu. Vidējā meita kliedza:

—      Kāds muļķis tu esi! Kuram tēvam vēl ienāks prātā apsolīt savu meitu mērkaķim par sievu! Neviena no mums neies!

Vecais vīrs prātoja:

«Divas meitas jau atteikušās. Diezin, vai mana jaunākā meita piekritīs? Tomēr cits nekas neatliek, būs vien jāuzprasa jaunākajai meitai arī.»

Viņš devās pie savas jaunākās meitas un izstāstīja visu, kā bija. Tad nelaimīgs piebilda:

—             Abas tavas vecākās māsas atteicās, bet varbūt tu varētu kļūt par mērkaķa sievu.

Jaunākā meita kādu. brīdi domāja, tad teica:

—             Labi, tēv, tu esi solījis, ko nu vairs, es iešu pie mērkaķa par sievu.

Zemnieks bija ļoti priecīgs un pārjautāja:

—    Un patiešām tu iesi pie mērkaķa par sievu?

Meita atbildēja:

—             Jā, tēv, jo tas ir mans pienākums pret tevi. Bet tev būs jāiedod man līdzi trīs lietas.

—    Es došu tev visu, ko vien vēlies,— apsolīja tēvs.

—             Tad, lūdzu, iedod man smagu miezeri, smagu stampu rīsu stampāšanai un vēl rīsus!

—             Kā, un tas ir viss, ko tu gribi?— brīnījās tēvs un iedeva meitai prasīto.

Trešajā dienā mērkaķis precinieks bija klat. Jaunākā meita teica:

—             Es esmu tava līgava. Tagad dosimies tālu ceļu kalnos, pēc tāla ceļa gribēsies ēst. Tāpēc paņemsim līdzi miezeri, stampu un rīsus. Es saberzīšu rīsus un uzcepšu gardus rīsu plācenīšus. Bet tev vajadzēs to visu nest uz muguras.

Sacīts — darīts. Mērkaķis sakrāva visu sev uz muguras. Nasta bija bezgala smaga, bet līgava lūdza, un viņš negribēja atteikt. Tā abi devās kalnos, meita tāpat, bet mērkaķis uz savas muguras stiepa visu smago kravu.

Bija aprīļa sākums, abpus kalna ceļam ķirši ziedēja pilnā plaukumā. Viņi gāja ilgi jo ilgi, līdz nonāca līdz vietai, kur ceļš tuvu piegāja pie aizas malas. Aizas dziļumā burbuļoja upe. Pār dziļās aizas malu pārliekušies, pasakaini ziedēja ķirši. Skats

bija tik skaists, ka mērkaķa līgava sajūsmināta apstājās un sacīja mērkaķim:

—   Cik skaisti ir šie ķiršu koki! Lūdzu, uzkāp kokā un noplūc man dažus ķiršu ziedus!

Līgavas lūgumam mērkaķis nespēja stāties pretī — un nopūties sāka rāpties ķiršu kokā ar visu smago nešļavu uz muguras.

—   Man gribētos dažus ziedus no augšējiem zariem! Tie ir tik neiedomājami skaisti,— sauca mērkaķa līgava.

Un mērkaķis rāpās arvien augstāk un augstāk. Beidzot viņš jautāja:

—  Vai nu nepietiks?

Bet meita tikai skubināja to kāpt vēl augstāk, kur zari bija trausli un tievi. Mērkaķa krava bija smaga, un drīz vien zars lūza, un mērkaķis tenteriski gāzās lejā aizā, iekrita upē ar skaļu plunkšķi — dossun1 —un acumirklī nogrima, jo viņam bija uz muguras piesieta smaga krava. Bet meitene atviegloti uzelpoja un laimīga atgriezās mājās.

Zaķis, āpsis, mērkaķis un ūdrs

Sensenos laikos kādā vietā dzīvoja tirgotājs, vārdā Čjobe Edons. Viendien viņš devās uz pilsētu pārdot sāli, pupas, salmu pīteni un ūdensratu.

«Smags gan,» nodomāja tirgotājs un nolēma mazliet atpūsties upes krastā. Viņš apsēdās un noņēma no muguras smago nastu.

Netālu bija piemetušies zaķis, āpsis, mērkaķis un ūdrs. Zaķis teica:

—   Man ienāca prātā laba doma. Paklausieties! Es izskriešu tirgotājam priekšā un izlikšos klibs. Viņš būs pārliecināts, ka esmu ievainots, un mēģinās mani noķert. Tikām jūs paņemiet visas viņa mantas un vēja ātrumā pazūdiet.

Tā arī izdarīja. Zaķis, kāju vilkdams, izskrēja čjobes Edona priekšā.

Dossun — plunkš!

—   Ir nu gan man laime! Nav šaubu, ka zaķis ir ievainots, un es drīz vien viņu noķeršu!— priecājās tirgotājs un, paķēris mietu, sāka dzīties zaķim pakaļ, čjobe Edons skrēja līdz meža vidum, bet zaķi panākt nekādi nevarēja. Pa to laiku visi trīs zaķa draugi — mērkaķis, āpsis un ūdrs — aizvilka tirgotāja mantu grozu un aizripināja ūdensratu. Drīz vien viņiem pievienojās arī zaķis, kas bija veiksmīgi izmucis no Čjobes Edona. Zaķis stājās pie mantu dalīšanas.

—   ūdr, tā kā tu nirsti upē, ķerdams vēžus, dosim tev sāli. Līdzko noķersi vēzi, uzkaisīsi tam sāli un gardi pamielosies.

Tā ūdrs saņēma sāli.

Mērkaķim zaķis piedāvāja salmu pīteni, jo mērkaķim patīk gulēt uz klintīm dienas miegu.

—   Tev, mērkaķi, būs varen laba gulēšana uz šī pīteņa,— teica zaķis un iedeva salmu pīteni.

Āpsim zaķis novēlēja ūdensratu:

—Āpsi, tu vienādiņ guli savā alā, alai priekšā vari nolikt ūdensratu un guļot skatīties, kā tas griežas. Tev būs interesanti.

—   Bet man palikušas tikai pupas. Lai iet, ņemšu pupas,— teica zaķis un, sagrābis maisiņu ar pupām, ātri pazuda. Arī pārie aizgāja katrs uz savu pusi.

Ūdrs tūlīt pat ar sāls maisiņu iemetās upē. Bet sāls uzreiz izkusa, un nekas pāri nepalika.

Mērkaķis uzvilka savu salmu pīteni uz klintīm. Viņš izmēģinājās labējādi, izmēģinājās kreisējādi, bet vienmēr noslīdēja — te salmu pītenis, te pats mērkaķis, te mērkaķis ar visu salmu pīteni. Visbeidzot mērkaķis uz salmu pīteņa iešļūca upē un bija ļoti sašutis par tik muļķīgu dāvanu.

Āpsis aizlika savai aliņai priekšā ūdensratu. Bet tas bez ūdens negriezās. Vai nu tik vien tās nelaimes? Āpsis tik tikko varēja ieiet un iziet no alas, jo ieeju aizsprostoja ūdensrats.

Visi zvēri sanāca kopā un nolēma sameklēt zaķi viltnieku, kurš bija pazudis ar visu pupu maisu.

—   Tavu viltīgu radījumu! Aizgājis viens pats, ēd pupas, priecājas, bet mums no šīm nevērtīgajām mantām ne nieciņa laimes,— dusmojās āpsis, mērkaķis un ūdrs. Sprieda un dusmojās, līdz devās pie zaķa. Bet zaķis ēda pupas un pākstis bāza ausīs. Ieraudzījis savus saniknotos draugus, zaķis ievaidējās:

—    Vai, kā sāp ausis! Kā sāp ausis! Paskatieties, kas notiek ar manām ausīm! Ja ēd pupas, tad vienmēr ir tā. Laikam jau nav labi ņemt cilvēka mantas, mums tās neder. Man tā sāp ausis, ka es vairs nevaru izturēt!

Un, sakampis savas ar pupu pākstīm piebāztās ausis, zaķis ievaimanājās pilnā balsī:

—   Vai, kā sāp ausis! Kā sāp ausis!

Āpsis, mērkaķis un ūdrs sprieda:

-Jā, arī zaķim nav labi gājis ar cilvēka mantām. Liekas, ka viņš no mums visiem ir visvairāk cietis.

Tā nosprieduši, zaķa draugi gāja salūkot zaķim, kā jau slimniekam, kādu dāvanu. To redzot, zaķis slepus saviem draugiem parādīja mēli. Tomēr saņemt slimnieka apraudzīšanas dāvanu no saviem piekrāptajiem draugiem, tas pat viltniekam zaķim šķita par daudz, un viņš aizmuka.

Sīlis un zemnieks

Senos laikos Tanadzavā Hatano dzīvoja kāds zemnieks. Kādu dienu zemnieks, lauku darbos izgājis, ieturēja maltīti un atpūtās, kad pēkšņi no debesīm nokrita mazs akmentiņš un trāpīja tieši viņam pa galvu — paukš!

Zemnieks pārsteigumā pielēca kājās, bet palaidnis sīlis teica:

— Vai, piedod man, piedod man!

Šis sīlis zaga zemniekiem žāvētas dateļplūmes, zivis, sēklas un ko tik vēl ne.

Un sīlim bija ieradums visu sazagto slēpt. Arī tagad viņš bija nometis akmentiņu, lai apzīmētu paslēptuvi.

Pēc brīža viņš atkal atgriezās ar akmentiņu.

Tās dienas pievakarē, pabeidzis ārā darbus, zemnieks steidzās mājup. Bet ceļa malā viņš pamanīja kaudzīti zemes, tādu nelielu uzkalniņu, un uz tā — akmentiņu.

—   Kas tad tas!

Zemnieks paspārdīja kaudzīti un atrada tur paslēptu kastani. Paskatījies visapkārt, zemnieks pamanīja, ka tādu uzkalniņu un kaudzīšu bija pulka, un uz katras no tām bija uzlikts pa akmenim. Bet zem katra akmens bija kastanis.

—   Skat, kāds te ir slēpis kastaņus un par zīmi licis virsū akmentiņus. Tas nu gan nav prātīgi darīts.

Nākamajā dienā zemnieks atkal laukā strādāja. Un atlidoja tas pats sīlis.

—   Zemniek, klau, zemniek, es gribētu ar tevi apspriesties.—

Bet sīlis nebija vis tikpat mundrs kā allaž. Likās, ka viņš par kaut ko noraizējies.

—   Apspriesties? Saki, kas tev uz sirds. Ja varēšu, padomu došu.

Un tad sīlis teica:

—   Es biju tik veikli paslēpis dateļplūmes, zivis un kastaņus, bet kāds to visu ir nozadzis.

— Tās zivis un dateļplūmes tu taču manās mājās nozagi!— zemnieks dusmojās.

—   Tā jau gan. Bet kāds ļaundaris tās atkal ir nozadzis.

—   Kur tad tu to visu slēpi?— zemnieks nerimās.

Un sīlis lepni pastāstīja:

— Es izraku bedrīti, tur ieliku kastani vai dateļplūmi, apbēru ar zemi un tad par zīmi tur virsū uzliku akmentiņu. Tas bija labi darīts.

Zemnieks pie sevis nodomāja:

«Redz, redz, tas bija sīlis, kas paslēpis kastaņus.»

— Nav labi darīts. To bērni var noskatīties. Es tev pamācīšu, kā visu labāk noglabāt.

Zemnieks gribēja, lai sīlis, kas tikai nedarbus un palaidnības vien darīja, beidzot rimstas, tāpēc sacīja:

—    Ja tu liksi zīmi uz zemes, tad cilvēki to var pamanīt. Slēp zem mākoņa un noskaties labi, zem kura mākoņa tu ko paslēp. To neviens cits nezinās. Tas ir pats labākais slēpšanas veids.

—    Tiesa gan. Tagad es ņemšu mākoņus par zīmi,— sīlis tūlīt pat piekrita zemnieka teiktajam un devās kastaņus lasīt. Tad atgriezās un, mākoņos skatīdamies, slēpa kastaņus bedrītēs.

To noskatījās zemnieks un, tikko sīlis bija aizlaidies, atraka bedrītes un kastaņus paņēma.

Nākamajā dienā sīlis bija atkal klāt un teica zemniekam:

—   Nu gan neatceros, zem kura mākoņa es vakar to visu paslēpuši .

Zemnieks, no smiekliem vai locīdamies, teica:

—   Nesteidzies, meklē lēnām vakardienas mākoni.

Un kopš tā laika sīlis riņķiem vien, riņķiem vien laidelējas zem mākoņiem, īsto meklēdams. Bet mākoņi peld, un to veidols aizvien mainās, un tos nu nekādi nevar likt par zīmi.

Sprīžmūciņš

Sensenos laikos, pavisam sen, kādā ciematā, kas bija tālu no galvaspilsētas, reiz piedzima puisēns. Bet nezin kādēļ šis zēns piedzima maziņš, tik maziņš kā mazais pirkstiņš, tikai vienu sunu garš.

Vecāki nodomāja, ka tāds bērns viņiem ir īpaša debesu dāvana, un ļoti priecājās, viņi nosauca puiku par Issun Bosi — Sprīžmūciņu — un ļoti viņu mīlēja.

Pagāja vairāki gadi, bet Sprīžmūciņš nestiepās garumā. Viņš joprojām nebija lielāks par rokas mazo pirkstiņu. Bet viņš bija ļoti brašs, un šajā ziņā neviens cits bērns viņu pārspēt nevarēja. Eda viņš dūšīgi. Kaut arī augumā mazs, bet drosmīgs puika.

Kādu dienu Sprīžmūciņš uzrāpās augstu kokā un no turienes pirmo reizi mūžā ieraudzīja plašo ainavu. Viņš redzēja, kā upe aiztek tālu prom, aizvien uz priekšu. Tajā pašā vakarā viņš jautāja tēvam:

—   Saki man, tēvs,— uz kurieni plūst upe?

—   Tā plūst uz kalniem un vēl aiz tiem.

—   Un kas ir tur, aiz kalniem?

—            Tur ir galvaspilsēta Kioto. Kioto dzīvo daudz ļaužu, tur ir lieli tempļi un nami. Tur dzīve kūsā.

—   Tad redz, kā!

Un Sprīžmūciņš sāka sapņot par Kioto, viņa sapnis aizvien ņēmās spēkā.

—   Man jādodas uz Kioto!

—   Ko tu esi izdomājis?

—   Man jādodas uz Kioto un jākļūst par samuraju.

Vecākit; pagalam apjuka, bet Sprīžmūciņa apņēmību neviens nevarēja iedragāt. Tā, galu galā, vecāki sāka post Sprīžmūciņu ceļā, viņi pataisīja viņam no adatas zobenu un no salma — zobena maksti, no bļodiņas — laivu, bet no ēdamajiem irbulīšiem — airus.

—    Tēvs, māte, paldiesl

Sprīžmūciņš sēdās bļodas laivā, jo aizbraukšanas brīdis bija klāt.

—    Sargā sevi, dēlsl

Tā sirmie vecāki palika stāvam krastā, bet Sprīžmūciņš devās uz galvaspilsētu.

—    Palieciet sveikil

Dzimtais ciemats un pazīstamais apvidus pamazām izzuda skatienam, un Sprīžmūciņš šā tā īrās pa upīti uz priekšu. Viņa bļodas laiviņa gandrīz uzgrūdās klintīm, te krita lejup pa ūdenskritumiem, bet Sprīžmūciņš aizvien izgāja sveikā cauri un ieairēja lielajā upē.

Sprīžmūciņš ne brīdi nepadevās. Mazajā cilvēciņā mājoja liels sapnis. Un Sprīžmūciņa izlolotais sapnis ņēmās spēkā.

Necik ilgi — un aizritēja desmit dienas, kopš Sprīžmūciņš bija atstājis dzimto ciematu, airēja viņš un airēja, līdz pamanīja galvaspilsētu. Nekad nenogurdināmais Sprīžmūciņš airēja jo sparīgāk.

—   Galvaspilsēta bija vēl lielāka un skaistāka, nekā Sprīžmūciņš to savos sapņos bija iedomājies. Tur nokļuvis, Sprīžmūciņš nogāja paša skaistākā nama priekšā un apstājās.

—    Es palikšu šajā namā!

Šis nams piederēja ministram Sandzjo, slavenas samuraju ģimenes pārstāvim.

Ministrs brītiņu brīnījās, tik mazu vīriņu ieraudzījis, bet, sapratis, ka mazajā augumā mājo liela dūša, teica:

—   Tu nu gan esi viens dūšīgs puisis!

Ministrs ļāva viņam savā namā palikt. Un Sprīžmūciņš kļuva par ministra vienīgās meitas Haruhimes kalpu. No tās dienas viņš lasīja grāmatas, mācījās rakstīt, spēlēja koto1 un bundžiņas un darīja dažādus mājas darbus, sēdēdams kundzei pie kājām. Viņš cītīgi vingrinājās zobenu cīņā, jo bija nolēmis

1 Koto — tradicionāls japāņu mūzikas instriiments, japāņu arfa.

kļūt par izcilu samuraju un veikt dižus darbus. Tā viņš vairākus gadus kaldināja savu raksturu.

Nāca pavasaris, un galvaspilsēta atplauka pilnā krāšņumā. Kādu dienu Haruhime nolēma doties svētceļojumā uz Hijomidzu templi. Te paklīda valodas, ka galvaspilsētā ir parādījies briesmīgs velns, kas laupa jaunas un skaistas meitenes. Ministra vaigs bija raižpilns, viņi baidījās par Haruhimi un sūtīja viņai līdzi stiprākos kalpus.

—      Es arī došos līdzi uz templi!— Sprīžmūciņš pieteicās pats.

Tempļa apmeklējums pagāja mierīgi, un atceļā viss gājiens tuvojās kalnu ceļam. Un tad pēkšņi viņiem ceļā nostājās sarkans velns.

—   Ai!

—   Vai, vai!

Visas sievietes sabruka uz ceļa, bet kalpi metās bēgt kur nu kurais.

—   šito meiteni es ņemšu sev!

Un velns jau pastiepa roku, bet viņam ceļā nostājās Sprīžmūciņš.

—   Klau, velns, neuzdrīksties!

Bet velns runātāju nekur nevarēja saskatīt.

—Nu, ko tu blenz! Skaties sev pie kājām, es tevi izaicinu, es, Sprīžmūciņš! — Ko, ko? Ha, ha, ha! šitāds nieks!

Un velns pacēla Sprīžmūciņu pie mutes un norija. Ak vai, ak vai, kas nu būs! Haruhime un visas sievietes nobālēja.

— Nu būšu ticis no šī sīkaļas vaļā!

Bet tūlīt pat velns sāpēs saliecās un ķēra pie vēdera.

—   Ai, ai, man sāp!

Sprīžmūciņš ar savu adatas zobenu durstīja velnu no iekšpuses.

—   Nu tu vairs tādas lietas nedarīsi?

—   Nē, nē, nekad ne.

—   Tad izbāz mēli.

Un Sprīžmūciņš izsoļoja pa mēli ārā.

—   Kundze, vai viņš jums ko nodarīja?

—   Nē, nē, viss kārtībā.

Sprīžmūciņš teica velnam:

—   Nu, vai tu gribēsi vēlreiz mani norit?

—. Nē, nē!— Un velns raudādams metās bēgt. Bet Haruhime pamanīja, ka velns kaut ko bija aizmirsis. ļ

—            Skat, tas taču ir burvju āmuriņš! Ja to pavicina, tad visas vēlēšanās piepildās! Ko tu, Sprīžmūciņ, vēlies?

—   Es? Es vēlos skaistu augumu.

Princese priecīgi pasmaidīja un apsēdās Sprižmūciņa priekšā.

—            Es gribu, lai Sprižmūciņa augums top lielāks, top lielāks, top lielāks!

Ar katru āmuriņa vēzienu Sprižmūciņa augums tapa lielāks, un pamazām viņš kļuva par skaistu jaunekli.

Daudzi mēneši un gadi bija pagājuši, kopš viņš pameta dzimto ciematu. Tagad Sprīžmūciņš bija kļuvis par skaistu jaunekli, bija padzinis briesmīgo velnu un bija varens samurajs. Tad viņš nomainīja vārdu un kļuva par Horikavu Sjosjo, viņš apņēma Haruhimi par sievu, aicināja vecākus pie sevis un dzīvoja neskaitāmas dienas laimē un pārticībā.

Večiņa vientuļajā namiņā

Reiz sensenos laikos kādā ciematā dzīvoja vīrs, vārdā Dzjubejs.

Ziema jau bija pie durvīm, un kādā aukstā dienā Dzjubejs devās uz pilsētu, kas bija tikai piecu ril attālumā no ciemata. Viņš izgāja no mājas jau pirms saullēkta.

Kad viņš bija nonācis pie kalnu ceļa, notika tā.

Biezoknī kaut kas švīkstēja, kaut kas čabēja, g — Hm, kas gan tas varētu būt — šajā vietā un šajā stundā. Kāds zaglis vai laupītājs, vai jenotsuns, varbūt spoks.

Dzjubejs, elpu aizturējis, uz pirkstgaliem zagās tuvāk paskatīties.

—   Lapsa!

Lapsa tur kaut ko raka zemē.

—    Re, vai nu kartupeļus rok, vai kādu beigtu peli. Jānobiedē tā!

— japāņu garuma mērvienība, apmēram trīs kilometri.

Dzjubejs klusītiņām piegāja tuvāk, tad pēkšņi izbāza galvu caur krūmiem.

— Au, bā, bā, bā, bāl

—  Vai, vai!

Lapsa nobijās un metās bēgt. Kā nu bija, kā ne, bet tur bija nogāze, un lapsa bēgot noripoja lejup pa nogāzi tieši dīķī iekšā! Plunkš! Lapsa izbāza galvu no ūdens un šķaudīja. Dzjubejs, lapsā skatoties, nevarēja beigt smieties:

—   Ha, ha, ha!

Tā rīta agrumā lapsu nobaidījis, labā garastāvoklī, dziesmiņu dungodams, Dzjubejs šķērsoja kalnus un gāja uz pilsētu.

Dzjubejs gatavojās ziemai un pilsētā nopirka visu nepieciešamo ilgam laikam. Diena vēl nebija galā, bet Dzjubejs, jau visu sarūpējis, devās mājup.

—   Tavu veiksmi, tikšu mājās vēl pirms tumsas.

Un tā, murminādams pēc mazliet iedzertā sake, viņš soļoja mājup.

—   Kas tad nu?

Pēkšņi kļuva tumšs.

—            Dienas nu gan kļuvušas īsas. Tik pēkšņi satumsa. Tas nav uz labu.

Satumsa spēji, kļuva tumšāks un tumšāks, drīz vien visapkārt bija piķa melna tumsa.

—   Tādā tumsā nu gan man nav nācies būt ceļā.

Dzjubejs lēnām taustījās uz priekšu. Drīz vien viņam acu priekšā iznira kaut kas līdzīgs namiņam. Vai tikai tur nedeg gaisma?

«Re, tepat tuvumā namiņš. Un gaisma jau agri iedegta. Tur es patveršos.»

—             Labs vakars! Vai drīkstu ko lūgt? Labs vakars!— Dzjubejs sauca pie durvīm un klauvēja, bet atbildes nebija.

—             Dīvaini gan. Gaisma taču deg, kādam tur jābūt. Atbildes nav, nekas neatliek — jāiet vien iekšā bez aicinājuma. Vēršu durvis vaļā.

Viņš vēra durvis vaļā un samulsa. Pustumsā pie pavarda sēdēja večiņa.

—             Vecmāmuļ, vai drīkstu ienākt? Nav labi tā klusēt. Uzklausi mani, es nācu mājās uz ciematu, bet pēkšņi pagalam satumsa. Vai tu man neaizdotu laternu?

Nezin, vai večiņa dzirdēja, ko Dzjubejs teica, bet atbildēt neatbildēja. Dzjubejs vērīgi apskatīja istabu.

—           Vecmāmuļ, tev laikam neviena luktura nav. Tad būs nakts jāpavada tepat. Vai drīkst, vecmāmuļ?

Bet večiņa vēl aizvien klusēja. Dzjubejs ērti iekārtojās pie pavarda.

—            Par dzabutonu tu vari nerūpēties, būs labi. Rudens naktis ir garas, varētu šo nakti ar runām īsināt, vai ne? Vecmāmuļ?

Bet večiņa aizvien klusēja.

—   Dīvaini gan. Vecmāmuļ, vai tad tu nepavisam nerunā?

Dzjubejs apjuka, bet — ko darīsi — runāja viens pats tālāk.

' — Vecmāmuļ, tu izskaties pēc dieva Dzidzo. Tā gan. Bet vēders man ir tukšs. Vai tev, vecmāmuļ, mājās nav kas ēdams? Nē, laikam gan te pat rutka miziņas nebūs.

Un tad, nezin ko iedomājusies, večiņa piecēlās un — žvīks, žvāks, žvīks, žvāks — sāka trīt lielu nazi. Dzjubejs satrūkās un cieši viņā noskatījās.

—            L-liels gan tev nazis, vecmāmuļ. Tagad, nakts vidū, kādus cienastus tu ar to gatavosi?

Bet večiņa, protams, vēl aizvien klusēja. Un tik trina nazi. Bet Dzjubejs meta tramīgus skatienus apkārt.

—            Kādu cienastu? Šajā mājā taču nav nekā, lai ēdienu varētu pagatavot. Ha, ha, hal Vecmāmuļ, tas nav labi. Palūgt nakts vidū naktsmājas un tad klausīties nažu trīšanu. Tas tik ir briesmu stāsts.

Pēkšņi atspīdēja dīvaina, nedabiska gaisma. Bet večiņa trina nazi aizvien naskāk. Dzjubejs sāka kāpties atpakaļ.

—Vai vai tas kāds joks? Ne vārda nesakot, trīt nazi! Esi gan tu nešpetna.

Žvīks, žvāks, žvīks, žvāks! Večiņa trina nazi. Dīvaino klusumu pāršķēla naža asināšana. Dzjubejs pagalam nobijās, viņš nejaudāja ne muti pavērt, ne soli paspert. Stāvēja kā pārakmeņojies.

Te večiņa pagriezās un mierīgā balsī teica:

—   Dzjubeja kungs!

Dzabutons — spilvens sēdēšanai uz grīdas.

—  Aāā!

Dzjubejs, vai bez elpas pie visām miesām drebēdams, gaidīja, ko večiņa teiks. Večiņa cieši uzlūkoja Dzjubeju un nāca tuvāk.

—  Bā, bā, bā, bā!

—  Vai!

Ak tavu nedienu! Dzjubejs lidot izlidoja no mājiņas un ripot ripoja lejā pa stāvo nogāzi, līdz iekrita dziļajā dīķī. PlunkŠ! Tas bija tas pats dīķis, kur šorīt lapsa, no Dzjubeja nobijusies, bija iekritusi.

Patiesībā lapsa bija pārvērtusies par veču, lai Dzjubejam atriebtos.

—  A, ā, ā, apčl!

Viņš izbāza galvu ārā no ūdens un šķaudīja, bet no augšas uz viņu noraudzījās lapsa, kura smējās, cik spēka.

Lapsa atkal bija atguvusi savu īsto izskatu, jo atmaksāts bija un tā priecīgu prātu varēja pazust kalnos. Dzjubejs izrāpās no dziļā dīķa un, līdz ādai izmircis, drebēdams gāja uz ciematu. Visi ziemai sarūpētie pirkumi bija pazuduši, šī ziema Dzjubejam nebija no vieglajām.

Tāds, lūk, ir stāsts par lapsas biedēšanu.

Stāsts par pulkstenītēm

šis ir stāsts par senseniem notikumiem Kjūsjū salā.

Jufu kalna gars un Kudzju kalna gars abi bija ieskatījušies vienā skaistā meitenē, un abi gribēja ņemt to par sievu; viņu sirdīs bija sacēlusies liela vētra.

skaistā un maigā meitene bija Curumi kalna gars.

Curumi kalna gars dzīvoja kalna pakājē kopā ar savu aukli. Turpat esošā Jufu kalna gars, sirsnīgs jauneklis, it bieži atnāca pie viņām abām cimos. Jau no bērnu dienām meitene ar Jufu bija kopā spēlējusi flautu, un Jufu sirds dziļumos cerēja, ka tā kļūs par viņa sievu.

Reiz rēnā rudens dienā kāds jauns ceļinieks gāja garām mājai, kas stāvēja Curumi kalna pakājē. Izdzirdējis no turienes plūstošās flautas skaņas, viņš kā sastindzis apstājās vārtu

priekšā. Tonakt jauneklis lūdza naktsmājas Curumi mājā. Paēdis vakariņas un iekārtojies, viņš atkal saklausīja pirms brīža dzirdētās flautas skaņas. Klausoties šajās skaņās, viņš jautāja auklei:

—    Kas tur spēlē?

—    lits mājas jaunā kundze.

šajās flautas skaņās virmoja kāds dīvains spēks, kas līdzīgi rudens ziediem dārzā lika trīsēt jaunekļa sirdij. Jauneklis sajuta, ka viņa sirds iedegās liesmās. Gandrīz kā apburts viņš piecēlās un gāja uz turieni, no kurienes plūda šīs skaņas. Izgājis dārzā, jauneklis ieraudzīja meiteni, kas, mēness staru apmirdzēta, spēlēja flautu.

—   Cik skaista meitene!

Acumirklī jauneklis viņu iemīlēja.

Šis jauneklis bija Kudzju kalna gars. Kudzju stāvēja tālāk no Curumi un Jufu kalniem.

Meitene sajuta karsto skatienu un pacēla galvu.

—   Vai tu esi tas ceļinieks, kas šonakt te apmeties?

Kudzju kalna gars panāca uz priekšu un teica:

—    Es esmu Kudzju kalna gars. Vai tu nāksi pie manis par sievu?

—    Ko tu teici?

Kudzju kalna gars likās neredzam meitenes izbrīnu, un kā jau kalns, no kura augstu gaisā paceļas liesmas, viņš karstasinīgi turpināja. Vārdi nāca tieši no iekarsušās sirds, viņš runāja bez apstājas:

—   Es dzīvoju Bungo novadā, visā Kjusju tik skaista novada nav. Nāc man līdzi! Tu būsi princese, pati skaistākā sala tev būs par kāju pameslu. Puķes tur zied visneiedomājamākajās krāsās! Mans novads ir gluži tava krāšņuma, tāpēc tik skaistam cilvēkam tur nāktos dzīvot. Nāc man līdzi uz manu zemi!

Meitene pirmo reizi dzirdēja vīrieti tā runājam, viņas dvēsele padevās, viņa piekrita. Bet Kudzju nespēja būt mierīgs, kaut arī viņš bija saņēmis meitenes atbildi, viņš jau agri no rīta devās ceļā, lai sagatavotu visu kāzām un pēc iespējas ātrāk atgrieztos pēc līgavas. Viņš devās prom, aizvien mezdams skatienus atpakaļ uz paliekošo līgavu.

Uzzinājis jauno vēsti, Jufu kalna gars bezgala noskuma,— ko nu vairs? Viņš nespēja neko mainīt. Līdz kāzām bija palikušas tikai divas dienas, kādu rītu meitene saņēma skaistu pulkstenīšu pušķi.

Šīs puķes dienā izskatās tik ierastas, bet no rīta, kad rasa vēl nebija nokritusi, tās bija bezgala tīras un skaistas. Puķu pušķī bija arī vēstule no Jufu.

«Mīļā meitene! Es Tev sūtu atvadu ziedus. Aizejot uz citu zemi, tomēr neaizmirsti dzimtā ciema ziedus. Ceļa malās un laukos tās ziedēs aizvien.

Jufu kalna gars.»

Curumi kalna meitenes skatiens visu dienu kavējās pie pulkstenīšu pušķa. Un tovakar, kad pāri kalniem un ieplakām atskanēja vēja nestās Jufu flautas skaņas, kas lika notrīsēt rudens puķēm, viņa juta sirdī mostamies atmiņas par Jufu, viņas bērnu dienu draugu. Viņa atminējās, kā viņi bija kopā klaiņojuši pa kalniem un lejām, kā kopā spēlējuši flautu. Tās dienas bija tik jaukas un Jufu — tik sirsnīgs!

—  Jufu! Es gribētu, kaut tu vienmēr būtu man blakus, kaut tu tūlīt būtu pie manis!

Tajā vakarā meitene cauri rasas pielijušām, rudenīgi smaržojošām pļavām skrēja uz Jufu kalnu. Mēness gaismā pulkstenītes, āboliņš un sausserži vijās viņai gar kājām. Viņa iekrita tieši Jufu rokās.

—   Jufu! Es gribu būt tava līgava!

Jufu no pārsteiguma ne vārdiņa nevarēja pateikt. Cilvēks, kuru viņš vairs necerēja sastapt, bija pie viņa. Jufu nespēja noticēt tam, viņu pārņēma neizsakāms prieks. Un, stāvot mēness gaismā, viņš cieši apskāva meiteni.

Tā Jufu kalns un Curumi kalns kļuva kopā saistīti uz mūžu.

Nākamajā dienā Kudzju kalna gars ar pavadoņiem atbrauca līgavai pakaļ.

—   Līgaviņ! Es esmu atbraucis pēc tevis!

Atvērās durvis, un viņam pretī iznāca nevis meitene, bet gan aukle un iedeva vēstuli, sacīdama:

—  Meitenes vairs te nav. šeit ir viņas atvadu vēstule. Viņa lūdza, lai es to nododu Kudzju kungam.

—   Atvadu vēstule

Kudzju to atvēra.

«Dārgais Kudzju! Es nebiju pamanījusi to ziedu skaistumu, kas aug man tepat pie kājām, un mani savaldzināja svešzemju ziedi. Es laužu doto solījumu, un mūsu ceļi ir šķirti. Tikai tagad saprotu savu sirdi līdz galam un melot nespēju. Es aizeju pie Jufu. Piedod man.

Curumi.»

Kad Kudzju uzzināja par Curumi īstajām jūtām, viņu pārņēma bezgalīgas skumjas, bet viņš kā vīrs to neizrādīja. Tomēr viņa sirds vai lūza, acīs sariesās asaras, un tur, kur nokrita šīs asaras, tagad ir Sidaka ezers.

Zvaigznes nodziest, laiks rit, Jufu kalns stāv, cieši Curumi apskāvis, bet Kudzju kalns, mākoņos ietinies, viens pats lepni slejas augšup.

Nu stāsts par to, kā Jufu un Kudzju kalni bija abi nodomājuši Curumi ņemt par sievu, ir galā.

Uguns vīriņš

Tas notika sensenos laikos. Reiz dzīvoja vecītis un veča. Vecītis katru dienu gāja kalnos žagarus lasīt, bet večai bija upē jāmazgā vēja, un šis darbs viņai nemaz nepatika. Večiņa nebija no strādīgajām. Bet uz naudu gan viņa bija kāra, un, gadiem ritot, viņai gribējās aizvien vairāk naudas.

—            Nes taču. vairāk žagaru!— viņa mudināja vecīti. Vecītis katru dienu bez atpūtas gāja kalnos strādāt.

Pēkšņi kādu dienu viņš, kā vienmēr, cirta kokus; te atskanēja balss:

—   Dod malku, dod malku!

Nezin no kurienes nāca agrāk nedzirdēta balss. Vecītis nodomāja:

«Tas ir dīvaini!»

Viņš devās turp, no kurienes šī balss skanēja.

—   Dod man malku! Dod man malku!— balss nerimās, tā atbalsojās no dīvainas alas.

Un notika tā, ka malku, ko vecītis nesa, ala kā sūklis iesūca iekšā. Vecītis atnesa vēl žagarus, un arī tos ala iesūca sevī. Viņš atnesa vēl žagarus, un arī tos ala iesūca.

—   Atnes vēl! Nes vēl malku! Nes vēl!

Šoreiz vecītis atnesa malku vēl vairāk nekā iepriekš. Nepagāja ne mirklis, un malka pazuda alā. Tad pēkšņi — Švirkst Švirks!— no alas izlidoja dzirkstelltes. Vecītis pieliecās, lai ielūkotos alā. Un ala iesūca arī vecīti iekšā!

Viņš iekrita alā, visapkārt pletās koši sarkana uguns jūra, liesmas virmoja apkārt. Neko darīt, vecītis devās tālāk. Drīz vien viņam priekšā bija uguns dīķis, bet tajā — neliela laiviņa. Ko darīt? Vecītis sēdās laivā iekšā, īrās pāri uguns dīķim. Necik ilgi — un nonāca pie uguns kalna.

—   Tad redz, kā, bet jāiet vien tālāk.

Vecītis gāja un gāja, līdz nonāca pie uguns pils. Neko darīt. Jāiet iekšā. Viņš izstaigāja garus gaiteņus un pašā tālākajā istabā ieraudzīja Uguns dievu.

—    Sveicināts, vecīt! Tu mani labi ar malku sabaroji, pateicībā par to es tevi apveltīšu,— tā teicis, viņš iedeva vecītim lielu saini.

«Nu gan mana vecenīte priecāsies,» vecītis nodomāja, paņēma saini un devās mājup. Mājās viņš sāka stāstīt par piedzīvoto, bet veča viņā nemaz neklausījās, viņa gribēja ātrāk redzēt, kas tajā sainī iekšā.

—   Nav daudz ko muti dzesināt, jātaisa sainis vaļā!

Viņa atvēra saini — un tavu brīnumu! Iekšā bija bērns ar dīvainu seju, nekā cita tur nebija.

—    šitāds neglītenis! Tad nu gan ir Uguns dieva dāvana! Večas dusmām nebija gala, bet vecītis par bērnu priecājās.

Puisēnu viņam bija iedāvinājis Uguns dievs, tāpēc viņš nosauca bērnu par Uguns vīriņu.

Veča, bērnu uzskatot, dusmojās vien.

—   Es uz to neganto un pretīgo bērnu pat skatīties negribu! Bet vecītis puisēnu ļoti iemīļoja, un gan Uguns vīriņš, gan vecītis bija laimīgi.

Kā nu tas bija, kā ne, bet puisēns tikai to vien darīja kā sēdēja un kasīja nabu.

—   Neaiztiec nabu, vēders samilzīs!— vecītis teica nezin cik reižu, bet viņš neklausīja, ar citiem bērniem spēlēties negāja, tikai kasīja nabu. Viņam patiešām samilza vēders. To redzot, veča ķiķināja:

—   Nu gan viņš tūlīt nomirs, ha, ha, ha!

Vecītim puisēna bija žēl, un viņš, nezinādams, ko iesākt, uzsita puikam ar pīpes kātu pa nabu. Pēkšņi no nabas izkrita zelta naudas gabals.

Nu gan mantkārīgā veča priecājās:

—   Paskat, paskat! Ir gan varens bērns.

Kopš tās dienas vecītis katru dienu puisēnam viegli trīs reizes uzsita ar pīpi pa nabu, un katru reizi no tās izkrita trīs zelta naudas gabali. Tiklīdz nauda izkrita, milzums kļuva mazāks. Bet veča, vairāk naudas kārodama, nelikās mierā, staigāja šurpu turpu un mudināja vecīti un Uguns vīriņu.

—   Audz lielāka, naba, audz lielāka, dod vairāk naudas! Zelta nauda, kas ripoja no Uguns vīriņa nabas, darīja vecīti bagātu. Nu jau naudas bija diezgan, bet vecītis tik un tā katru dienu gāja kalnos kokus cirst un žagarus vākt.

Kādu dienu, kamēr vecīša nebija mājās, večai iekrita prātā kas nelāgs. Viņa sadabūja milzu pīpi un ar to gribēja sist Uguns vīriņam pa nabu.

—   Es uzsitīšu ar pīpi un dabūšu visu zelta naudas lādi! Puisēns nobijies metās bēgt, bet veča dzinās pakaļ un zvetēja ar lielo pīpi pa muguru, viņa gandrīz vai ielēca Uguns vīriņam līdzi plītī. Bet tajā brīdī, kad puisēns lēca plītī, sacēlās vējš un liesmas, tās pārvērta puisēnu par uguni un ļāva atgriezties atpakaļ pie sava Uguns dieva.

Kad vecītis to uzzināja, viņš ļoti noskuma. Uz mežu viņš vairs negāja un caurām dienām skuma.

Tad no vecīša mājas sāka nākt neierastas skaņas. Viņš bija sācis kaut ko grebt.

To redzot, veča atkal dusmojās:

—    Ptū, labāk būtu gājis mežā kokus cirst!

Lai ko arī viņa teica, vecītis greba vien tālāk. Viņš bija nodomājis izveidot mīļā Uguns vīriņa seju. Nu beidzot seja bija izgrebta. Vecītis piegāja pie plīts un lielā saviļņojumā teica:

—     Uguns vīriņ! Te tu aizgāji, par uguni palikdams. Es tevi nekad neaizmirsīšu, tāpēc pie plīts pielikšu tavu seju.

Viņš pielika šo seju, kas patiesi ļoti atgādināja Uguns vīriņu, pie sijas blakus plītij.

Kopš tā laika ir pagājušas daudzas dienas, mēneši un gadi, nav vairs šajā pasaulē ne vecīša, ne večas. Vecīti un veču

neviens nepieminētu, ja tajā apvidū nebūtu saglabājies ieradums pie plīts pakārt Uguns vīriņa seju. Cilvēki jau ir aizmirsuši, ka tas ir Uguns vīriņš, un svētkos to sauc par Neglīto masku.

Rododendrs

Sensenos laikos Sato novadā Okura ciemā mita kāda jauka un moža meitene. Viņa dzīvoja kopā ar vecākiem — tēvu un māti. No agra pavasara līdz vēlam rudenim viņai bija jāpalīdz vecākiem, jāgana govs, bet tieši tajā laikā viņai vairāk gribējās spēlēties, tas bija tāds vecums.

Arī todien viņa nevis palīdzēja tēvam un mātei, bet staigāja, puķes plūkdama. Nemanot viņa nonāca purva malā. Pēkšņi no krūmāja atskanēja govs māvieni.

Meitene uzmanīgi ieskatījās un ieraudzīja gotiņu, kurai dzima teliņš. Viņa aizturēja elpu, piere satraukumā norasoja. Beidzot teliņš bija klāt, melnu jo melnu spalvu; gotiņa mazo teliņu viscaur maigi nolaizīja.

Meitene steidzās mājās un mirdzošām acīm teica tēvam: gļļ Tēti, tēti! Gotiņai piedzima teliņš. Nāc, es tev parādīšu! Dod teliņu man, es par to rūpēšos, cik spēšu.

Tā arī notika, meitene auga lielāka un kļuva jo čakla. Viņa palīdzēja tēvam un mātei, cik spēja.

Tad kādā ziemas dienā gotiņa saslima un ātri vien nomira. Teliņš meklēja māti un žēli īdēja. Meitene mazuli maigi mierināja:

—    Neraudi, neīdi tik žēli, tava mamma ir tālu, tālu. No šīs dienas es būšu tava mamma un par tevi gādāšu.

Tā valodojot, viņa glaudīja teliņam galviņu.

Kopš šī brīža meitene vienmēr gāja kopā ar teliņu, viņi allaž abi divi spēlējās, un kaimiņi zobojās:

—    Tu nu gan esi lielos draugos ar vērsīti! Vai tu pie vērša par līgavu iesi?

Bet meitene viņiem atcirta:

—   Muļķības, jūs paši nezināt, ko runājat!

—  Labi jau, labi, vairs tā neteiksim. Labs, melns teliņš, pēc pāris gadiem to par labu naudu varēs pārdot.

Teliņš visu dzirdēja un saprata, un uztraukts skatījās meitenē, bet viņa teliņu mierināja:

— Neuztraucies, neuztraucies, es taču tagad esmu tev mamma!

Pienāca otrā gada vasara. Teliņš bija izaudzis par skaistu vērsēnu, stipriem, asiem ragiem, spīdīgu spalvu, viņš spēra sparīgus soļus. Arī meitene bija skaista izaugusi, viņa vienmēr rotaļājās kopā ar vērsēnu.

Kādu dienu meitene ar melno vērsēnu staigāja pa kalniem un laukiem un nemaz nemanīja, kā laiks skrien, viņa attapās tikai tad, kad diena jau satumsa un pie debesīm parādījās mēness vaigs. Meitene, mēnesī skatoties, teica:

—  Cik skaists mēness! Tagad gan ezeram vajadzētu brīnišķīgi izskatīties. Jāaiziet pa kalnu taku paraudzīties!

Un meitene kopā ar vērsēnu devās pa kalnu taku paskatīties uz ezeru. Mēness skaisti atspīdēja ezerā, tā atspulgs viegli šūpojās sīkajos vilnīšos un sidrabaini mirdzēja. Meitene stāvēja takas galā un skatījās uz ezeru. Tad viņa attapās:

—   Bet nu gan ir vēls, jāiet mājās, tēvs un māte raizēsies! Viņa jau posās promiešanai, te izdzirdēja kādu saucam:

—   Pagaidi!

Meitene pagriezās un ieraudzīja, ka tur stāvēja cēls jauneklis, mēness gaismas apspīdēts. Meitene pārsteigta viņā noraudzījās.

—   Kas tu esi? Kā tu te radies?

—   Nebrīnies. Es esmu tas vērsēns, ko tu pati izaudzināji.

ļS Bet kā tad tā? Kā vērsis var pārvērsties par cilvēku?

—     Neilgu brīdi, kamēr mēness spoguļojas ezera virsmā, es varu pārvērsties par cilvēku.

Jauneklis paņēma meitenes roku un ieskatījās viņai acīs.

—   Tu man ļoti patīc.

Meitene kā apburta noraudzījās jauneklī. Kopš tās dienas meitene katru nakti gāja skatīties uz ezeru un satikties ar skaisto jaunekli.

Vasara jau nāca uz beigām, un meitenes sirdī gūlās smagums, jo viņa juta, ka tikšanās ar skaisto jaunekli drīz beigsies. Reiz jauneklis meitenei jautāja:

—   Kāpēc tu raudi?

—   Drīz būs rudens, tu atkal būsi tikai vērsēns .

—            Ja es būšu vērsis, vai tad mēs tik un tā katru dienu netiksimies?

—   Jā, tā ir, tā ir.

Tik spēcīgas jūtas meiteni pārņēma pirmoreiz. Pienāca ziema, un meitenes mājās sāka runāt par to, ka vērsēns būtu j jāpārdod. To izdzirdējusi, meitene izmisa.

—   Es arī iešu viņam līdzi, lai kurp jūs viņu vestu!

Bet neviens viņā negribēja klausīties.

—            Muļķības. Tik skaistu vērsi mēs labi pārdosim. Un tad tu arī varēsi kļūt par līgavu.

Bet meitene kratīja galvu.

—   Es nekad nevienam nebūšu līgava.

Tēvs un māte nezināja, ko darīt. Vēlu vakarā meitene aizgāja gulēt, un viņi nosprieda tā:

—             Ko lai dara ar to bērnu! Kamēr viņa gulēs, agri no rīta vērsēnu aizvedīsim pārdot.

Meitene no rīta pamodās un saprata, ka vērsēna, vairs nav, viņa izskrēja ārā sniegā.

.— Nāciet atpakaļ! Vediet manu vērsēnu atpakaļ!

Raudādama viņa skrēja pa kalnu taku un ezeru. Karstas asaras ritēja pār vaigiem un kausēja sniegu, kas krita viņai sejā. Viņa apstājās kraujas malā un raudzījās visapkārt, bet tēvu un vērsēnu nekur nemanīja. Nekad vairs viņa neredzēja šo vērsēnu, šo skaisto jaunekli

Lielās bēdās viņa nolēca lejā no kraujas sniegā.

Meita nepārnāca, un māte devās viņu meklēt, viņa atrada baltajā sniegā asiņainas pēdas un, pārliekusies pār kraujas malu, ieraudzīja tur savu meitu.

Pienāca pavasaris, kraujas malā izauga kāds koks, un vasarā no tā sarkanajiem pumpuriem izplauka balti ziedi. Naktīs, kad tos apspīdēja mēness gaisma, tie bija īpaši skaisti. Tas bija rododendrs.

Pērkons un zīdkoks

Sensenos laikos kādai mātei bija divi dēli.

Kādu dienu māte sūtīja abus dēlus pirkt baklažānu stādus, un viņi nopirka vienu pašu stādu, bet pašu dārgāko no visiem.

—    Nu, tu padomā, jūs taču varējāt nopirkt veselu lēveni lētāku stādu.

—   Varējām gan. Bet savā sirdī viņi domāja citādi. «Kaut ari tikai viens stāds, toties tas izaugs liels un nesīs daudz augļu.»

Un notika tieši tā, kā puikas bija iedomājušies. Nepagāja ne divas trīs dienas, kad baklažāns jau bija izstiepies garš jo garš.

—    Skat, skat, kāds baklažāns garš izaudzis, līdz pašiem mākoņiem.

Patiesi — baklažāns jau bakstīja mākoņus.

—   Tie tik ir prieki, tie tik ir prieki!

Puikas aizvien bija ar ilgām skatījušies debesīs. Baklažāns uzziedēja baltiem ziediem, un vēlāk tam ienācās bagāta raža. Kādu rītu puikas no mājām atnesa kāpnes,— Kur tad nu jūs kāpsiet? Tas taču ir bīstami!- Māte gan iedeva dēliem kāpnes un saprata, ko viņi grib darīt, tomēr vaimanāja. Bet dēli teica:

—    Tas nemaz nav bīstami. Mēs tikai paskatīsimies, kādi mākoņi izskatās.

— Metiet mieru! Vēl nokritīsiet un nositīsieties. Re, kaimiņš -gnokrita no jumta un nositās.

Māte sāka raudāt. Kopš tēva nāves jau bija pagājuši pieci gadi, bet mate allaž raudāja. Tēvam bija tikai trīsdesmit gadu.

Bet puikām viss bija nieks, viņi dziedādami kāpa pa baklažānu augšā debesīs.

Viņi bez īpašām pūlēm uzkāpa debesīs. Viņi nonāca pie lielām durvīm un gāja tur droši iekšā.

—   Ai, zvaigznes, zvaigznes!

Tā bija zvaigžņu pasaule. Un tad pēkšņi nez no kurienes parādījās kāds vecītis ar baklažānu rokās.

—   Skat, mūsu baklažāns!

—  Ak tad tie esat jūs, kas tos baklažānus audzē- ? Es katru dienu tos baudu. Man jums jāpateicas.

Tā ari notika, un puikas kopā ar vecīti gāja pastaigāties pa mākoņiem. Viņi nonāca pie vecīša nama, tur viņus sagaidīja vecīša meitas. Abas divas daiļu vaigu.

—   Ir nu gan brīnumi!

Vecītis ar meitām puikas visādi cienāja un visādas dejas viņiem par_ prieku dejoja. Viņi visi kļuva par labiem draugiem ēda un dzēra, un līksmojās. Dzīres aizvien turpinājās, aizvien 1 turpinājās.

Tad pēkšņi zvaigznes nodzisa, un atspīdēja rīta gaisma. No dejām nogurušie puikas aizmiga. Šāda līksmošanās viņiem nebija ierasta.

Nez cik ilgi gulējuši, puikas atvēra acis. Paraudzījās visapkārt, bet nevienu nemanīja.

—   Nez kur gan visi palikuši?

Te no durvīm atskanēja vecīša balss:

—   Mēs tūlīt iesim strādāt, bet jūs palieciet, pieskatiet māju.

—   Vai tad arī mākoņos kādi darbi darāmi?

—   Jā gan, mēs te gana nopūlamies.

—             Pag, pag, mēs ari iesim jums palīgā.— Un viņi pēkšņi attaisīja vaļā durvis.

. —-Vai, velni, velni!

Padomā tikai, vecītis bija pats velns ar ragiem, un blakus viņam bija arī viņa meitas. Abi puikas nokrita zemē un izlikās par mirušiem.

—             Skat, nomiruši. Man jau tā mirušo gaJa nemaz negaršo, bet jāēd vien būs.

Tad vecītis nostājās viņiem blakām un smiedamies teica:

—   Mums mirušo gaļa labāk garšo, jo tā ir vēsa.

Abi puikas pielēca kājās.

— Mēs esam dzīvi, mēs esam dzīvi!

Bet vecītis tikai smējās:

№iļ Ha, ha, ha! Jūs laikam domājāt, ka mēs esam velni, cilvēkēdāji, ļaunie velni. Mēs esam labie velni, mēs nesam lietu.

Un tad pats velns sāka sist bungas, bet meitas kausiem liet lejā ūdeni. ģjļfe

—  Sapratām, sapratām, jūs esat Pērkondievs.

—            Jā, tiesa gan, es esmu Pērkons. Man tagad jāsūta lietus uz zemi.

—             Es ari iešu palīgā!— Un puikas ielēca mākonī, kurā brauca vecītis.

Braucot ar mākoni, viņi visu no augšas noskatījās.

—   Rau, rauJHcur mūsu ciems!

Vecītis piecēlās kājās un sita bungas. Viena meita ar spoguļiem spīdināja lejā gaismas starus, bet otra ar kausu lēja ūdeni lejā.

Tieši tajā dienā cieminieki bija sapulcējušies svinēt vasaras svētkus.

—   Vai, vai, kā gāž!

Un tad dārdēja pērkons, ņirbēja zibens šautras un gāzās ūdens, lejā sacēlās liela jezga. Puikam, to visu no augšas noskatoties, bija lieli prieki.

Klau, vai tu man arī neiedotu kausu pamēģināt?

Vecītis ļāva ar. Puika paņēma kausu un aizrautīgi lēja ūdeni, lietus gāzās pāri cieminiekiem kā ūdenskritums. gļļg Tas tik ir jautri!

Pēkšņi kausam nolūza rokturis, un puika, kas tik braši bija laistījis, apvēlās kājām gaisā un krita no mākoņiem lejā.

—   Vai-ī-ī-ī! Palīgā! Es negribu mirt!

Puika nāca lejā reizē ar lietu un krita tieši zīdkoku audzē iekšā. Viņš ripoja un ripoja lejā un — ieķērās tieši vienā zīdkokā. Un tikai tā viņam izdevās izglābt dzīvību.

—   Žēl gan. Es jau domāju, ka būs man skolnieks un sekotājs. Zēl gan.

Bet visvairāk par to skuma meitenes, kas abas bija puikā ieskatījušās.

Kopš tā laika ļaudis zina teikt, ka Pērkons nekad neļauj zibenim spert zīdkoka tuvumā. Tā Pērkons grib pateikties zīdkokam par puikas izglābšanu.

Tāpēc arī tagad pērkona negaisa laikā vajag ņemt zīdkoka zaru un zem tā paslēpties.

Sārtais dievs un Melnais dievs

Tas notika sensenos laikos.

Tovadas ezerā dzīvoja kāda skaista dieviete. Kad Sirases upē sāka plūst palu ūdeņi un dienas tapa siltākas, skaistā dieve izņēma stelles un auzdama skaisti dziedāja.

šī balss skanēja pāri dižskābaržu birzij un kļavu audzei, pāri ezeram līdz pat tālajiem kalniem.

Tajā laikā Akitas Ogas pussalā dzīvoja Sarkanais dievs.

Sarkanajam dievam patika flautu spēlēt, katru dienu viņš apsēdās uz Ogas radzes vai arī Futacume vai Hačiro līcī un tur spēlēja flautu.

Tas notika kādā skaistā vasaras dienā. Sarkanais dievs sēdēja uz klints radzes un spēlēja flautu, un tad viņš izdzirdēja vēja nestas balss skaņas. Sarkanais dievs tik skaistu balsi vēl nebija dzirdējis. Likās, ka šī balss izsaka viņa paša domas un jūtas. Viņš pakāpās augstā kalnā, lai saskatītu, no kurienes plūst šīs skaņas.

Tālu aiz kalniem bija kļavu un dižskābaržu mežs. šī meža vidū bija ezers, kas spoži mirdzēja saules staros. Balss nāca no turienes. Sarkanais dievs tūlīt pat devās pāri kalniem uz turieni. Pie ezera viņš satika dievieti, kas sēdēja un auda.

Sarkanais dievs ieraudzīja dievieti Megami un nodomāja:

«Cik viņa ir skaista!»

Dieviete viņam iepatikās.

Kopš tās dienas Sarkanais dievs katru dienu devās pāri kalniem un pāri ielejām pie Megames viesos. Sarkanais dievs spēlēja flautu, bet Megame dziedāja, reizēm viņi rotaļājās ezerā un tīkami pavadīja dienas.

Tajā laikā Cugaru novadā Tacubi dzīvoja Melnais dievs. Melnais dievs bija rupjš pēc dabas un klausīja četrgalvainam pūķim, kura mugurā sēdēdams viņš mēdza laidelēties pa debesīm.

Kādu dienu Melnais dievs bija dusmīgs un, nespēdams norimties, skraidelēja pa mākoņaino padebesi. Tomēr viņa dusmas nespēja rimt.

Viņš sasniedza Hakkodas kalnu un tur pieklusa, jo izdzirdēja kādu balsi dziedam.

—   Kas tur dzied?

So balsi dzirdot, Melnā dieva dusmas rimās, un Melnais dievs vērīgi ieklausījās, noskaņojums uzlabojās.

Melnais dievs gribēja redzēt balss īpašnieku, tāpēc skrēja pāri kalniem un ielejām un nonāca pie Tovadas ezera.

Ezerā dziedāja Megame. Arī Melnais dievs, Megami ieraudzījis, nodomāja:

«Cik viņa ir skaista!»

Un arī Melnajam dievam Megame iepatikās no pirmā acu uzmetiena.

Kopš tā laika Melnais dievs vai nu vaļa, vai mežacūkas mugurā aizvien brauca Megami apraudzīt.

Vienmēr viņš runāja par to, cik prasmīgi viņš ir pārpeldējis jūru, kā riņķojis pa melnajām debesīm. Likās, ka no Melnā dieva patiesi nāk kāds dīvains spēks.

Drīz vasara nāca uz beigām. Un, kaut gan saule mirdzēja uz Tovadas ezera gludās virsmas, tomēr Megames sirdi māca skumjas. Tas bija tāpēc, ka Sarkanais dievs un Melnais dievs, tikko satikās, uzreiz strīdējās.

Megamei patika Sarkanais dievs, kas bija jauks un laipns, un viņa centās vairīties no rupjā Melnā dieva. Bet viņa patika abiem. Par to domājot, Megame skuma, viņas sirds vai lūza.

Rudens jau bija tuvu. Melnais dievs un Sarkanais dievs nolēma cīnīties.

Sarkanais dievs ieradās ar briežu ganāmpulku un metās cīniņā ar Melno dievu, Melnais dievs četrgalvainā pūķa mugurā devās virsū Sarkanajam dievam.

Kauja kļuva aizvien sīvāka, Megame nespēja neko līdzēt, tikai, bailēs trīcot, noskatījās.

Debesīs savilkās melni mākoņi, kalni dārdēja, ezerā sacēlās milzu vijņi, tas bija briesmīgs skats.

Par šo kauju uzzināja arī citi dievi un sapulcējās, lai noskatītos. Tie sēdēja Cugaru Ivaki kalnā. Sarkanā dieva atbalstītāji bija sasēdušies kalna kreisajā pusē, bet Melnā dieva — labajā un abus, kā nu mācēja, tā uzmundrināja. Melnā dieva atbalstītāju pēc skaita nebija vairāk kā Sarkanā, bet visi tie bija neganti pēc dabas, skaļi kliedza, sita kājas, un kopš tā laika Ivaki kalna labā puse ir nomīdīta lēzenāka.

Gan Sarkanais, gan Melnais dievs cīnījās, ko spēja, bet neviens no viņiem neguva pārsvaru, tomēr pēc kāda laika Sarkanā dieva spēki izsīka, un Melnais dievs ar zobenu, kas bija kalts no ledus, patrieca Sarkanā dieva briežus un nāca jau tuvāk, sava pūķa mugurā sēdēdams.

Tad Melnā dieva zobens skāra Sarkano dievu un ievainoja viņu. Sarkanais dievs bēga prom uz Ogas pussalu, un asinis, kas plūda no viņa brūces, krāsoja kokus sarkanus. 1

Uzvarētājs Melnais dievs ar skalu uzvaras kliedzienu uzskrēja debesīs.

Drīz izklīda negaisa mākoņi, ūdens ezerā norima, un Melnais dievs, domādams, ka Megame tagad ir viņa, nāca uz ezeru. Bet Megame nebija nekur atrodama.

Megame bija palicis žēl ievainotā Sarkanā dieva, un viņa bija devusies tam līdzi uz Ogas pussalu.

To uzzinājis, Melnais dievs neganti saskaitās, bet — neko darīt — smagiem soļiem viņš devās atpakaļ uz Cugaru.

Cugaru jau sāka snigt. Un Melnā dieva sirds, sniegu un pelēkās debesis redzot, nomācās vēl vairāk. Viņš izdvesa nopūtas citu pēc citas.

No šīm smagajām nopūtām un smagajiem sojiem zeme zem Melnā dieva kājām sašķēlās.

Kopš tā laika Cugaru un Edzo atdala jūru un to vietu sauc par Cugaru jūras šaurumu.

Hitomesenrjo — viens skatiens, tūkstoš rjo

Reiz sensenos laikos galvaspilsētā Kioto dzīvoja kāda skaistule — Hitomesenrjo, viens skatiens, tūkstoš rjo.

Viņas slava bija jau nonākusi līdz pat attālajam Sikoku kalnu ciemam. Ciemā nebija neviena tik bagāta cilvēka, kam būtu tūkstoš rjo, bet, lai uz šo skaistuli varētu skatienu pamest, bija jāmaksā tūkstoš rjo. Visi gribēja viņu redzēt, bet naudas nevienam nebija.

Kāds ciema jauneklis nolēma sakrāt tūkstoš rjo un redzēt šo skaistuli, tāpēc viņš strādāja bez atelpas.

Ciemā dzīvoja vēl viens jauneklis, arī viņš bezgala ilgojās skaistuli redzēt. Sis jauneklis ļoti mīlēja savus vecākus un tos godāja. Izdzirdējis stāstus par skaistuli, viņš dzīrās ar savu darbu izpelnīties ievērību. . '

Laiks ritēja, pagāja gads. Abi jaunek]i, kā iecerējuši, bija sakrājuši tūkstoš rjo.

__ Rīt pat dosimies uz Kioto!

Pirmais jauneklis gribēja doties jau tūlīt, bet otrais, kas vecākus godā turēja, gribēja vispirms atvadīties no mātes.

— Atvaino, māt, es visu gadu esmu strādājis un nopelnījis tūkstoš rjo un par šo naudu tikai paskatīšos uz skaistuli un tūlīt došos atpakaļ.

—   Uzklausi mani, tu būsi Kioto, tad apskaties visu kārtīgi!— māte teica un iedeva dēlam mazu sainīti.— So naudu tēvs mirdams atstāja. Es gribēju tev to dot, tikko tu nolēmi skaistuli apskatīt. Bet tad pārdomāju, jo, tik lēti naudu iegūdams, tu varētu palikt par sliņķi. Tagad tu esi dūšīgi strādājis un naudu nopelnījis, šo naudu vari izlietot, kā pats vēlies.

—   Māt, es tikai gribu skaistuli redzēt.

—             Nezinu, vai tas būs labi vai slikti darīts. Bet tu jau pēcāk par savu cejojumu visu pastāstīsi.

Nākamajā rītā abi jaunekļi devās ceļā. jt — Kur var redzēt Hitomesenrjo, skaistuli, viens skatiens, tūkstoš rjo?— tā viņi taujāja, līdz nonāca pie skaistules mājas. Efij Labdien!

—   Laipni lūdzam, laipni lūdzam!

—            Mēs gribējām apskatīt slaveno skaistuli, vai viņa patiesi te ir?

Jaunekli neticīgi skatījās visapkārt.

—  Jā, nāciet vien, tikai samaksājiet tūkstoš rjo, un tūlīt pat es jums viņu parādīšu.

—   Te būs tūkstoš rjo, rādiet man viņu ātrāk!

—   Lūdzu, šurp, lūdzu!

—   Ļauj man pirmajam, ja tur iekšā neviena nebūs, es tev pateikšu,— teica pirmais jauneklis.

Un viņš gāja dziļāk.

—    Atceries, ciemiņ, tikai viens skatiens tev ir ļauts, skaties, cik vari!

feSt lūdzu, šurp!—Un durvis jau bija ciet.

__ Nu, ciemiņ, vai patika?

Pienāca otra jaunekļa kārta.

—           Kāpēc mans biedrs tik steidzīgi aizgāja? Vai viņš ko briesmīgu ieraudzīja?

_ Nē, nē, viņš bija Joti priecīgs un nākamgad atkal būs

klāt ar tūkstoš rjo.

—  Lūdzu — tūkstoš rjo. Vediet mani ātrāk.

Un arī šim jauneklim acu priekšā sargs tāpat atvēra durvis.

—  Atļauts tikai viens skatiens!

Sargs atvēra durvis, un jauneklis ieraudzīja sievieti, kas bija pagriezusies ar seju pret durvīm.

—   Viss tagad, lūdzu, šurp!

—   Vēlreiz, parādiet man viņu vēlreiz!

—   Tad jums jāmaksā tūkstoš rjo!— teica sargs.

—   Te būs tūkstoš rjo!— jauneklis izšķīrās.

Un atkal durvis atvērās.

—   Cik viņa skaista!

Jauneklis tikai mirkli viņu skatīja, kad atkal atskanēja sarga balss:

—   Viss, lūdzu, šurp!

Bet tajā brīdī sieviete teica:

Pagaidi! Līdz šim daudzi ir gribējuši mani skatīt, bet tu esi pirmais, kas gribēja man skatienu uzmest divreiz. Vai tu negribi kļūt par manu vīru?1

Jauneklis jutās pārsteigts un apmulsis.

—Tas ir tik skaisti, bet mani mājās gaida māte. Es tā nevaru.

Bet skaistule viņā neklausījās, un jauneklis kļuva par skaistules vīru un palika dzīvot Kioto.

Kopš tās dienas aizritēja trīs gadi, un jauneklis, laimīgi vadot savas dienas, bija māti aizmirsis. Te kādu dienu viņš pēkšņi māti atcerējās:

—   Nez kā mātei iet? Man jādodas viņu apraudzīt!

Es gaidīšu tevi atgriežamies. Bet, lai tu mani neaizmirstu, es tev došu līdzi šo manu portretu.

Un viņa iedeva viņam līdzi savu portretu, kas bija gleznots.

—   Tas ir skaists, tieši kā tu!

—   Bet šo portretu drīksti skatīt tikai tu viens!

Jauneklis viens pats devās ceļā, nebeigdams mīļās atminās kavēties pie skaistules.

—   Nez ko gan viņa tagad dara? Paskatīšos viņas portretu.

Un viņš izņēma portretu un skatījās, bet nepamanīja, ka

viņam aiz muguras bija nostājušies sveši cilvēki un arī skatījās.

—   Nevienam citam to nerādi!—Viņš bija šo pavēli aizmirsis. Beidzot, pēc trim gadiem, viņš atgriezās mājās, bet māte jau gadu kā bija mirusi

sfe-f'Māt, piedod un saproti, es kļuvu par skaistules vīru!— pie mātes kapa viņš lūdzās un tad, bēdu sagrauzts, gāja atpakaļ uz Kioto. Bet skaistule pirms trim dienām bija nomirusi!

Jauneklis steidza pie sievas kapa un raudāja:

—   Kāpēc, kāpēc gan tu aizgāji pirmā?

Tad pēkšņi no kapa atskanēja balss:

—            Tas bija tāpēc, tikai tāpēc, ka tu ļāvi svešiem cilvēkiem skatīties manu portretu, un tas atnesa man nāvi.

—   Piedod man, piedod!

Te uz brīdi parādījās sievietes tēls.

—   Redzi, tā mums tagad jāsatiekas!

—   Paliec!

Tikai vienu bridi tu vari mani skatīt!—Un tad sievietes tēls atkal pazuda.

Kioto tuvumā nelielā kalnu templī parādoties kāds ļoti skaists spoks, un tā slava jau ir sasniegusi tālu Sikoku kalnu ciemu.

Klints jaunava

Sis ir stāsts par to, kas sensenos laikos notika Ivate prefektūras Ocuči tuvumā.

Kādu vakaru kādam ciema jauneklim bija steidzīgās darīšanās jādodas uz pilsētu. Viņš ātrā solī gāja pāri tiltam, kas bija celts pāri Ocuči upei. Un tur kāda večiņa viņu uzrunāja:

- Piedod, lūdzu, bet vai tu, pilsētā nogājis, nevarētu nopirkt zāles manai slimajai meitai?

Jauneklis večiņu šajā apvidū agrāk nekad nebija redzējis, bet nodomāja, ka viņa tepat tuvumā dzīvo, un apsolīja viņas lūgumu izpildīt. Pilsētā jauneklis visu, kas viņam bija darāms, nokārtoja, tad aizgāja uz aptieku un nopirka večiņas lūgtās zāles. Topašnakt viņš devās uz mājām.

Nonācis pie tilta pāri Ocuči upei, viņš redzēja, ka večiņa viņu jau gaida.

—  Piedod man, ka es tevi tā apgrūtināju, mūsu mājas ir tepat līdzās, vai tu negribētu pie mums uz brīdi iegriezties?

Jauneklis bija ar mieru un sekoja večiņai, kura devās uz priekšu pa taku, šī taka vijās pa upes krastu. Drīz vien viņi nonāca pie birzs, kura ieskāva templi.

Jauneklis nodomāja, ka tas gan būtu dīvaini, ja viņas dzīvotu templī, bet gāja vien līdzi. Tad notika brīnumainas lietas, večiņa piegāja pie lielas klints, kas atradās tempļa tuvumā, un iegāja tajā iekšā.

Klints iekšpuse bija pārsteidzoši plaša, un tajā bija iekārtota mājīga istaba. Tur atradās guļvieta, kur gulēja slimā meita, bāla, mirdzošām acīm.

Meita piecēlās gultā sēdus un visādā veidā pateicās jauneklim par zālēm.

Sarunājoties jauneklis redzēja jaunavas skaistumu un maigumu, un to viņš nevarēja aizmirst. Un kopš tā brīža viņš nāca viņas apciemot katru vakaru. Ar katru apciemojumu viņa jūtas tapa aizvien dziļākas. Bet pats jauneklis pamazām sāka izskatīties kā slims cilvēks.

—   Kas ar tevi ir noticis?— reiz viņu sāka tincināt un iztaujāt kāds cieminieks, un jauneklis viņam izstāstīja par klinšu māju, večiņu un jaunavu.

—           Tas gan ir kas nedzirdēts, es ari gribētu to jaunavu redzēt

Tovakar viņi abi divi gāja ciemos uz klinšu maju. Māte un meita nemaz par to nebija norūpējušās un uzņēma viņus laipni.

—   Raizēm nav iemesla. Viņa ir jauna meitene.— Arī cieminiekam jaunava bija iepatikusies.

Bet nākamajā vakarā, kad jauneklis nogāja līdz klintij, viņš atrada māti un meitu gauži raudam.

—      Mums ir pienācis laiks šķirties. Patiesība mes abas esam lapsas un dzīvojam šajā apkārtnē. Mana meita labprāt ar tevi satikās, bet tagad, kad noslēpums ir atklāts, jūs vairs nevarat satikties. Ej projām un nekad šeit vairs neatgriezies!

Jauneklis, lapsu uzklausījis, kā nemaņā gāja projām no klinšu mājas. Bet ceļā viņš tomēr apstājās.

—  Es neiešu atpakaļ uz ciemu,— teica jauneklis, kuram meitene bija tā iepatikusies, ka viņš ko spēdams skrēja atpakaļ, kaut arī viņa bija lapsa. Bet, lai cik tas dīvaini būtu, ieeju, kas katru vakaru bija vaļā, viņš nekur klintī nevarēja atrast. Viņa priekšā slējās tikai lielā klints.

—Tas esmu es, atveriet!

Jauneklis kliedza un sauca, bet klints pat neiedrebējās. Kopš tā laika jauneklis meiteni vairs nesatika, un ari tempļa tuvumā lapsas netika redzētas.

Ančins un Kijohime

Sensenos laikos Kisjū novadā gar Hidagavas upes krastu gāja kāds jauns mūks. Šī mūka vārds bija Ančins.

AnČina gaita bija nedroša, itin kā viņam kaut kas ļauns būtu atgadījies. Un, rau, kā tas bija.

Tas bija noticis pirms trīs dienām. Todien Ančins gāja no Osjū Sirakavas uz Kumano Lielo templi, bet pa ceļam pēkšņi satumsa.

—   Ko nu lai dara, jāmeklē naktsmājas.

Un mūks atrada naktsmājas pie Masago ciema vecākā Sjodzi. Tajā ģimenē bija viena vienīga meita Kijohime, un viņa Ančinam iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Ančins pazaudēja savu sirdi. Arī Kijohime nebija vienaldzīga.

Viņi abi divi visu nakti pavadīja garās sarunās, un, projām ejot, Ančins solīja atpakaļceļā no Kumano atkal pie viņiem., iegriezties. Bet mūkiem mācību laikā bija stingri noliegts kādai sievietei savu sirdi atdot.

Nākamajā dienā Kumano Lielā tempļa priesteri, Ančinu ieraudzījuši, tūlīt saprata, kas noticis, un viņu nostrostēja. Ančins attapās no sava reibuma.

Atpakaļ ejot, viņš izvēlējās citu ceļu.

Bet Kijohime to nenojauta un bija pagalam noskumusi, Ančinu gaidīdama.

Kur gan AnČins kavējas?

Kijohime izskrēja uz ceļa apvaicāties ceļa gājējiem, vai kāds AnČinu nav redzējis.

__ Sakiet, lūdzu,— vai pa ceļam no Kumano negadījās sastapt jaunu mūku, ceļotāju, kam Ančins vārdā?

Uzzinājusi, ka Ančins aizgājis atpakaļ pa citu ceļu, Kijohime sirds aiz bēdām un neizpratnes salūza.

—   Tas nevar būt, tas nevar notikt.

Kijohime kā neprātā izskrēja uz ceļa un aizskrēja līdz Hidagas upei, tur viņa pamanīja Ančinu.

—   Ančin! Ančin!

Ari Ančins ieraudzīja Kijohimi un centās sev iestāstīt:

—   Nav nekādas vajadzības mums satikties!

ViņŠ uzsauca laiviniekam:

—   Laiviniek, steidz ātrāk, airē, ko vari!

Laivinieks, Ančina skubināts, airēja, ko spēja, tad Kijohimes izbrīns un skumjas pārauga naidā. Kijohime metās ūdenī pakaļ laivai, un Hidagavas upē viņas auguma vietā iznira liela čūska, kurai nieks vien bija upei pāri tikt.

Ceļa malā stāvēja templis Dosjodzi, Ančins, dzīvību glābdams, metās turp.

—   Glābiet mani, glābiet manu dzīvību!

Tempļa priesteri nolaida lejā lielo zvanu un paslēpa tur. Ančinu. Ančins, zvanā tupēdams, skandēja pie sevis sutras.

Kijohime lielās čūskas izskatā uzlīda pa tempļa akmens kāpnēm, izvijās caur tempļa vārtiem un meklēja visur Ančinu, un tad viņa pēkšņi pamanīja, ka no lielā zvana nāk ārā Ančina salmu sandaļu saites. Lielā čūska apvijās ap zvanu un sāka spļaut sarkanas liesmas. Tā Ančins sadega Kijohimes nežēlīgajās liesmās. Bet Dosjodzi templis turpat stāvot vēl šodien.

Lidojošie koki

šis ir gana sens stāsts. Pilsētā Ucunomija reiz sākās lielas lietusgāzes. Lietus nopostīja gan pilsētas, gan ciemus.

Kāds cilvēks par lielajiem plūdiem uzzināja jau mēnesi pirms to sākuma. Tā bija vecmāmiņa Omacu, kas allaž pielūdza Haguro kalnu dievieti Mjodzinu. šis ir stāsts par to, ķā vecmāmiņa Omacu uzzināja par lielajiem plūdiem.

Omacu vecmāmiņa bija ļoti ticīga, katru dienu viņa gāja uz Futara kalnu templi.

Tas notika mēnesi pirms lielo plūdu sākuma. Viņa bija aizgājusi uz Futara kalnu templi, bet nezin kāpēc atceļā Omacu uznāca miegs, un viņa, apsēdusies pie svētnīcas, aizmiga. Pēc maza brītiņa no svētnīcas atskanēja balsis. Vecmāmiņa Omacu bailīgi piegāja tuvāk templim un ieskatījās iekša.

Tur bija divi baltās drānās tērpušies vecīši, kuri sarunājās:

—   Drīz vien šo apkaimi piemeklēs lieli plūdi. Diezin vai mums izdosies paglābt ticīgos no lielās nelaimes.

—  Visu paglābt no nelaimes mums neizdosies. Vienīgais — mēs varētu lielos zaudējumus mazināt.

—  Ap Kinu upi, Haguro kalna pakājē, aug lieli gingko1 koki, mēs varētu tos nogāzt un ūdeni kaut kā aizturēt.

—   Bet ar gingko kokiem vien nepietiks, lai plūdus uzvarētu

—   Palūgsim Sirasavas dievietei, lai viņa dod mums lielās kriptomērijas2 , no kā stabus taisīt.

—   Jā, patiesi, arī tā mēs varēsim ciema ļaudis pasargāt no negaidītā ļaunuma.

Tā norunājuši, abi baltajās drānās tērptie vecīši kāpa baltiem zirgiem mugurā un uzlidoja debesīs. Vecmāmiņa Omacu pārnāca uz ciemu un stāstīja par pieredzētoļ bet itin neviens viņai neticēja.

Drīz vien viss notika tā, kā bija teikuši baltajās'drānās tērptie vecīši. Pagāja divi simti uri desmit dienas. Neviens vecmāmiņai Omacu neticēja, pat viņas dēls Jota ne, dēls bija liels sliņķis un sake dzērājs. Sāka līt lietus, un pagāja vēl desmit dienas. Jota dzīvoja, itin kā nekas sevišķs nenotiktu.

—   Ir nu gan tas lietus apnicis, šitādā laikā pat sake nevar aiziet nopirkt.

Un tad saskrēja ciema ļaudis.

— Briesmas, briesmas! Kinu upe ir izgājusi no krastiem!

—   Vecmāmiņ Omacu, kādas šausmas! Odens nāk mums. virsū!

1 Gingko — koks, kas aug arī Ķīnā, ar vēdekļveidīgām lapām.

2 Kriptomērija — Japānas ciedra koks.

. «Lijoia, ņem māti līdzi, un bēgsim!

Jota uzreiz teica f_ Māt, posies ātri, bēgsim prom!

Bet Omacu vecmāmiņa kā bija, tā palika mierīga:

_ Nav ko skriet. Ciemu pasargās lielie koki. Esiet mierīgi.

Bet Jota, redzēdams, ka ūdens kāpj augstāk un augstāk kļuva nemierīgs. Tad atskanēja liels troksnis, un likās, ka viņu māja sabrūk. Jota izbijās un izskrēja ārā paskatīties.

Bet — tavu brīnumu! Debesīs lidoja milzīgas kriptomērijas, tās sastājās blakus gingko kokiem un centās aizturēt ūdeni! Odens, kas plūda pāri upes krastiem, atdūrās pret lielajiem kokiem un ciemā iekšā netika.

Viss patiesi notika tā, kā svētnīcā bija runāts. Vecmāmiņa Omacu, dieviem ticēdama, katru dienu gāja uz svētnīcu.

Kā āpši palīdzēja sojas mērci miso gatavot

Sensenos laikos netālu no Naras atradās liela sojas mērces .miso tirgotava. Tur bija milzu noliktavas, kurās rindojās apjomīgas mucas. Mucas bija pildītas ar neapstrādātu soju. Sojai bija jāputo un jārūgst, tālab soju nācās pamatīgi maisīt. Bet maisīšana bija bezgala smags darbs, tik smags, ka dienas beigās strādnieki ne pār lūpu nejaudāja pārspļaut. Sajā sojas mērces tirgotavā strādāja viens strādnieks, lādzīgs pēc dabas un īsts stiprinieks. Viņš augu dienu maisīja mērci. Viņu sauca par Gēnu.

Kādu dienu strādādams viņš pamanīja āpsi, kurš starp sojas mucām bija ierīkojis sev migu. Viņš palūkojās vērīgāk un saprata, ka āpšiem tikko bija piedzimuši mazuļi.

Sojas tirgotavā strādnieku darbs ir pārlieku smags, tāpēc viņi katru dienu izēd pa piecpadsmit sešpadsmit bļodiņām rīsu. Gēns no savas tiesas katru dienu kaut ko atlicināja āpšiem.

—     Ed, ēd, tev būs vairāk piena,— viņš teica āpšu mammai. Neapstrādātā soja ir cieta, tā ir no visa spēka jāmaisa, lai seceltos putas un tā sāktu rūgt, ja soja neputo, tā ir liela neveiksme.

Reiz, kad Gena sieva gaidīja mazuli, viņam pagadījās loti cieta soja. Gēnam vajadzēja steigties mājās, bet soja kā neputoja, tā neputoja, un viņš par to ļoti raizējās.

Gena darbabiedri teica, lai viņš iet uz mājām, viņi soju maisīšot, un Gens aizsteidzās prom.

Šī soja bija pārlieku cieta, tā nekādi nemeta burbuli.

—           Protama lieta, Šī soja nerūgs!— tā nosprieduši, darbabiedri smagi nopūtās un devās mājup.

Pēkšņi atskrēja vairāki āpši un sāka soju maisīt

—  Mēnestiņi jau klāt, mēnestiņš jau klāt. tas ir mūsu, tas ir āpšu laiks,—

viņi maisīdami dziedāja.

Reiz Gens bija barojis āpšus, un nu tie nāca viņam palīgā. To redzot, Gena darbabiedri nespēja vien nobrīnīties.

—   Gena lolotais āpsis ir klāt. Redzi, redzi, soja jau sāk rūgt

Gēnam ar Dieva palīgu piedzima vesels bērniņš, un viņš, steidza atpakaļ pie darba. Darbabiedri viņam pavēstīja, kas iepriekšējā vakarā bija noticis. Arī tajā vakarā, mēnesim parādoties, āpši atkal bija klāt un sāka maisīt soju.

—  Mēnestiņš jau spīd, mēnestiņš jau spīd, tas ir mūsu, tas ir āpšu laiks!

To redzot, Gens salika rokas kopā un no sirds viņiem pateicās.

Kopš tā laika sojas mērce miso Gēnam īpaši labi padevās.

Kā Dzidzo rīsu stadija

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja strādīgs zemnieks, vārdā Tagosaku.

Kādu gadu pienāca risa stādīšanas laiks, un Tagosaku nācās vienam pašam līdzināt apūdeņoto lauku. Tas ir darbs, kas vienam loti grūti izdarāms. Kad ar zirgu vai vērsi dubļainos laukus līdzina, ir vajadzīgs vēl viens palīgs, kas vestu zirgu pie galvas.

Sagadījās tā, ka Tagosaku dēlēns bija savainojis kāju un nevarēja tēvam palīdzēt.

Tagosaku bija izveicīgs strādnieks, bet, viens pats šādu darbu darot, viņš pūta vien.

Te, kur gadījies, kur ne, piesteidzās kāds vēl līdz šim neredzēts puisēns:

—   Es tev mazliet palīdzēšu.

Un puisēns Joti prasmīgi veda zirgu pa lauku. Tagosaku bija apmierināts. Un skat — lauks jau bija apūdeņots.

Tagosaku gribēja puisēnam pateikties, bet —tavu brīnumu — no viņa ne ēna nebija tuvumā manāma.

Nākamajā dienā vajadzēja stādīt rīsu. Tagosaku jau agrā rītā izgāja rīsa laukā, un atkal tas pats puisēns bija klāt. Dziedot tāpat kā vakar, puisēns palīdzēja viņam stādīt rīsu. Klausoties puisēna priecīgajās dziesmās, arī pārējiem cieminiekiem darbs gāja no rokas. Tas tik bija viens dīvains puisēns! Bet, tikko pienāca vakars, puisēns pazuda kā nebijis.

Svešais puisēns ieradās arī trešās dienas rītā. Bija skaidrs, ka vai nu šodien, vai rīt rīsa dēstīšana būs galā. Bet likās, ka Tagosaku savu darbu pabeigs jau šodien. Un arī puisēns čakli strādāja līdz vēlai naktij. Tad noskanēja vakara zvani.

Puisēns pēkšņi izslējās kājās.

—   Ak vai, ak vai!

Un viņš metās prom pa taciņu starp rīsa laukiem.

—             Kur tu steidzies?— Pārsteigtais Tagosaku skrēja viņam pakal.

Puisēns pakrita, un Tagosaku pieskrēja viņam klāt.

—    Dzidzo?!

Puisēns bija pārvērties par dievu Dzidzo. Dzidzo, redzēdams, ka Tagosaku piemeklējušas lielas grūtības, bija pārvērties par puisēnu un viņam palīdzējis.

Pēc pāris dienām cieminieki uzcēla Dzidzo nelielu templi. Ciemā Dzidzo sauc par Rīsa Stādītāju, un (audis viņu ļoti mīl. Tās dziesmas, ko puisēns dziedāja, cieminieki, rīsu stādot, vēl šodien dzied.

Vecīšu klints

Tas bijis sensenos laikos.

Ivates apkaimē, Tačibanā, saticīgi dzīvoja vecītis un vecenīte.

Reiz jūnijā viņi, kā allaž, strādāja laukā. Tad pēkšņi no ziemeļiem, no kalnu puses, šurp sāka peldēt lietus mākoņi, un drīz vien visa debess bija nomākusies.

—   Paskat, tūlīt līs.

—   Jā, patiesi.

Un viņi abi paslēpās no lietus zem medus akācijas, kas necik tālu auga. Un pēkšņi viņi saklausīja bērna raudas.

—   Kas tad tur?

—   Skat, skat!

Viņi pacēla bērnu no zemes.

—   Nez kam tas bērniņš ir?

Viņi atgriezās ciemā ar bērnu uz rokām un apstaigāja visu ciemu, taujādami, kam šis bērniņš pieder, bet neviens par to neko nezināja. Vecīšiem bērnu nebija, un viņi nolēma atrasto audzināt kā pašu dēlu.

Gāja mēneši un gadi, un nu jau desmit gadi bija apkārt. Kisuke, tāds bija bērna vārds, auga par dūšīgu un skaistu puisi. Kisuke bija čakls. Arī makšķernieks viņš bija lielisks, slavens visā apkārtnē.

—   Kisuke ķertās zivis ir īpaši gardas!

Vecītis un vecenīte Kisuki ļoti mīlēja.

Kādu gadu šajā ciemā vairākus mēnešus no vietas bija karsts un sauss laiks. Šur un tur jau sāka izžūt akas un dīķi, un drīz vien cieminiekiem sāka trūkt dzeramā ūdens. Ja tā turpinātos, tad pienāktu grūti laiki. Cieminiekus pārņēma bažas, bet viņi nezināja, ko iesākt. Un drīz vien viņi toļvien darīja kā lūdza dieviem lietu.

Tad kādu vakaru Kisuke vecītim un vecenītei atzinās:

—           Es patiesībā nemaz neesmu cilvēka bērns. Es esmu debesu pūķa dēls.

Vecīši nespēja ne nobrīnīties.

__ Debesu pūķis sūtīja mani uz zemes mācīties un tāpēc pārvērta par cilvēku. Bet nu man ir pienācis laiks atgriezties debesis. .

Vecīšu bēdas nebija ne izstāstāmās, ne pasakamas.

__ Es desmit gadus esmu mācījies, tagad man jāatgriežas, ja es tā nedarīšu, lietus nelīs nekad un ciemā nebūs pat neviena risu graudiņa.

Bet, ja viņš atgriezīsies debesīs, vecīši viņu vairs neredzēs.

Nākamajā dienā Kisuke pakāpās tuvākajā uzkalnā un skaUjās debesīs. Saule paslēpās mākoņos, sacēlās vējš, un tik ilgi gaidītais un lūgtais lietus jau bija tuvu. Vecītis un večiņa izskrēja ārā no mājas un savām acīm redzēja, kā viņu priekšā gaisā uzšaujas pūķis.

- Kisuke!

—"Kisuke! Nepamet mūs!

Viņi abi steidzās turp, kur bija redzējuši pūķi aizlidojam. Viņi gāja un gāja, līdz nonāca tai vietā, kur Vaga upe un Kitakami upe satek kopā, bet spēki bija galā, un viņi vairākas dienas no vietas tur palika.

Bet tad viņi abi pēkšņi pārvērtās klintī. Un tajā apkaimē jaudis to klinti sauca par Vecīšu klinti.

Pavasara sakuma svētku velni

Sensenos laikos kādā kalnu ciemā pavisam vientuļš dzīvoja kāds vecītis.

Togad ciemā ienācās bagātīga raža, un rudens svētkus cieminieki nosvinēja jo jautri, bet nevienam pat prātā neienāca arī vecīti ielūgt uz svētkiem.

Jau sen, sen vecīša sieva bija saslimusi un nomirusi. Un arī viņu vienīgais dēls pirms diviem gadiem bija saslimis un nomiris.

Vecītis viens pats skumīgi vadīja dienas savā mājiņā, kas atradās pašā ciema nomalē. Katru dienu viņš gāja pie savas sievas un dēliņa kapa, tas bija viņam vienīgais prieks.

—      Sieviņ, dēliņ, nāciet man ātrāk pakal, vediet mani sev Ildzi uz debesīm.

Tā viņš allažiņ, kapus apmeklējot, mēdza teikt.

Un tad uz kalnu ciemu atnāca ziema, vecīša mājiņu ieputināja sniegs. Ziemā vecītis līdz kapiem aiziet nevarēja, tā viņš bēdīgs sēdēja savā mājiņā. Pienāca Jaunais gads, bet vecītim nebija naudiņas, par ko nopirkt risu plācenīšu?. Tā viņš gaidīja ziemu aizejam.

Un tad kādā gaišākā dienā gada sākumā vecītis atkal devās pie sievas un dēliņa.

Auksts gan te ir. Re, es atnesu saldo sake.

Vecītis nolika uz kapiņa saldo sake un labu laiku tur ’ nostāvēja runādams. Uz mājām viņš devās pilnīgā tumsā.

Ejot pa naksnīgo ceļu, vecītis sadzirdēja bērnu balsis:

—   Velni — ārā, laime — iekšā, velni — ārā, laime — iekšā!

—   Vai tikai nav pavasara sākuma svētki?

Un tad vecītis atminējās, ka ari viņi agrāk šos svētkus bija varen jauki pavadījuši.

—   Velni — ārā, velni — ārā!

Tajās senajās dienās vecītis bija uzlicis velna masku, un dēlēns meta viņam ar pupām. fer-Vai, vai, vai! Vēl neiešu, vēl neiešu!

—      Velni — ārā, velni — ārā!

Vecītim pār vaigu noritēja asara. Atgriezies mājās, viņš izņēma no skapja grozu ar drēbēm.

—            Kā mēs agrāk ar dēliņu pavasara svētkos spēlējāmies! Re, velna maska, ko dēliņš man uztaisīja!

Vecītis uzlika masku un nodomāja:

«Gan sieva, gan dēliņš jau aizgājuši. Es tik un tā nezinu, kāds tas laimes dievs izskatās.»

Tā nodomājis, vecītis sāka kaisīt pupas, saukdams:

—   Velni — iekšā, velni — iekšā, laime — laime — ārā!

Viņš tīšām sauca nepareizi, otrādi. Tad, visas pupas izkaisījis, viņš piekusis apsēdās.

Bet kas tad tas? Kas tad tur pie vecīša atnācis?

—    Kas tur ir? Kas jums manā mājā meklējams?

Vecītis atvēra durvis un nobijās. Ārā stāvēja sarkans velns

un zaļš velns..

—Lai kur mēs gājām, visur tikai dzird: «Velni jg ārā, velni — ārā!»

—      Tikai tavā mājā skanēja: «Velni — iekšā, velni — iekšā!» Tas tik bija prieks — kaut ko tādu dzirdēt. Mazliet pagaidi, mēs atnesīsim pavardam malku!

Nu jau vairākus gadus šaja mājā ciemiņi nebija nākuši. Un vecītim tas bija liels prieks, pat ja ciemiņi bija sarkani un zaļi velni.

Velni kopā ar vecīti iekūra pavardā uguni.

—  Vai šeit ir tā māja, kur velnus sauca?

— šeit gan, šeit gan!

Velni, kuri visur bija ar pupām apmētāti, sapulcējās vecīša mājā. Varen daudz viņu kopā sanāca.

—     Vectētiņ, mēs tev gribētu pateikties. Vai tev ir kāda vēlēšanās?

—iNē, nē, man itin neko nevajag. Man tāpat ir liels prieks, ka jūs te esat sanākuši.

—   Nu, tomēr pasaki mums savu vēlēšanos.

—       Ja nu jums būtu mazliet saldā sake, mēs visi kopā to varētu nobaudīt.

—   Labs ir!

Un tad visi velni kaut kur pazuda, un vecītis uz brīdi palika viens.

—   Piedod, ka likām tev gaidīt.

Un velni jau atkal bija klāt ar saldo sake, ar naudu, ar dažādiem cienastiem, velni krāva to visu kalniem, un tad sākās lielais mielasts.

— Nu, vectētiņ, tad iedzersim ar!

Un viņi iedzēra cits uz cita veselību. Tik līksms vakars kopš sievas un dēliņa nāves te nebija piedzīvots.

—      Tie tik ir pavasara svētki! Tad nu pie neveiksminieka arī vienreiz laime atnākusi.

Līksmošana pieņēmās spēkā, sākās dziesmas un dejas. Un arī vecītis dancoja, velna masku uzlicis.

- Šovakar ir pavasara sākuma svētki! Velni — iekšā, velni — iekšā!

Vecītis ar velniem līksmoja līdz vēlai naktij. Tā, pateicoties vecītim, tagad gan sarkanie, gan zaļie velni dabūja palīksmoties. Uz rīta pusi velni, labā garastāvoklī prom iedami, apsolījās atnākt arī nākamgad.

Tā sākās pavasaris.

Par velnu atstāto naudu vecītis skaisti uzkopa sievas un dēliņa kapu. Un atkal viņš katru dienu gāja uz kapiem, pamazām vecītis kļuva jautrāks.

—    Vēl mazlietiņ man jāpadzīvo. Nākamgad uz pavasara sākuma svētkiem man atkal velni jāaicina ciemos, tā es viņiem apsolīju.

To teicis, vecītis priecīgs devās mājās.

Momotaro jeb persika zēns

Reiz sensenos laikos kādā zemē dzīvoja vecītis un večiņa. Vecītis gāja kalnos pavardam žagarus lasīt, bet večiņa devās uz upi veļu mazgāt.

Večiņa upes krastā čakli mazgāja veļu, te pēkšņi viņa ieraudzīja, kā pa upi no augšas peld milzīgs persiks, palēkdamies vien.

Večiņa izvilka persiku no upes un, abās rokās saņēmusi, nesa to mājās. Vecītis pārnāca mājās un bija gauži pārsteigts. Viņš apskatīja persiku no visām pusēm un teica:

—    Ir nu gan skaistulis!

—   Vai nevajadzētu sagriezt?

—   Jā, derētu gan, .derētu gan.

Tā viņi nolēma un uzlika persiku uz griežamā dēļa, večiņa jau teju, teju dzīrās ar lielo virtuves nazi iešķelt sānu, kad pēkšņi persiks tā kā nočabēja, tā kā sagrozījās un sakustējās! Persiks bija dzīvs! Nepagāja ne acumirklis, un persiks pašā vidū pāršķēlās uz pusēm, no tā izlēca ārā mazs puisēns.

Vecītis un večiņa pagalam satrūkās. Bet vēl vairāk viņi izbrīnījās par puisēna brašumu. Un viņa ēstgribu arī. Viņš tikai ēda un laizījās, ēda un laizījās, un prasīja vēl. Kurš to vairs pasacīs, cik bļodiņu rīsu viņš apēda.

Vecītis un večiņa varen priecājās par viņu un nosauca viņu par Momotaro — Persika zēnu.

Momotaro ne tikai ēda, bet arī acu priekšā auga aizvien lielāks. Un vēl viņš tā ņēmās spēkā, ka drīz vien bija īsts stiprinieks, lielus smagumus varēja kā nieku izcilāt.

Momotaro auga par stiprinieku.

Bet viens gan sagādāja raizes. Gan večiņa mīlīgi runāja ar Momotaro, gan vecītis viņam uzsmaidīja, bet Momotaro it kā no tā nenieka nemanīja un tikai klusēja, t — Skat, skat, kas to būtu domājis.. .

—  Jā, ir nu gan ķibele.

Vecītis un večiņa domāja gan šā, gan tā, ko darīt, kā Momotaro mēli atraisīt.

—   Kāpēc gan tas bērns nerunā?

—   Ko lai ar viņu dara?

Tā viņi ik pa laikam mija skatienus.

Bet tad Momotaro ska]ā balsī ierunājās:

—    Vecmāmiņ, vectētiņ, uzklausiet mani, es gribu doties velnus uzveikt!

Vecītis un večiņa bija tik pārsteigti, ka neattapa, ko atbildēt.

—   Gribi jau, gribi

Večiņa, Momotaro skaļo balsi izdzirdējusi, stāvēja kā sastingusi.

—   Velnus uzveikt? Tas ir tik bīstami

Tajā laikā ciemam it bieži uzbruka velni, tie laupīja un zaga, un aizveda cieminiekus gūstā, un darīja visādus briesmu darbus. Cieminieku dzīve bija neciešama. Spēkavīrs Momotaro to visu zināja, un nu arī viņa pacietības mērs bija pilns.

Vecītis un večiņa sāka post mīļoto Momotaro ceļam — sarūpēja viņam prosas ķiļķenus un labākas drēbes.

Un drīz vien ceļā došanās diena bija klāt. Momotaro uzvilka vecīša sarūpēto apģērbu un večiņas dotos prosas ķiļķenus piesēja sainītī pie jostas. Vecītis un večiņa bija skumju pārņemti, bet Momotaro apņēmīgi devās prom no mājām.

—         Lai tev nepietrūkst spēka ļe-,7— Atgriezies mājās vesels

Vecītis un večiņa iznāca pavadīt un izplūda asarās.

Bet Momotaro, večiņas un vecīša skumjas aizmirsis, devās taisnā ceļā uz Velnu salu.

Ceļā viņš satika suni.

—   Momotaro kungs, Momotaro kungs! Vai tu mani nepacienātu ar vienu prosas ķiļķenu, kas tavā sainītī? Ja tu mani pacienāsi, es kļūšu tev par kalpu.

Suns saņēma vienu prosas ķiļķenu un sāka kalpot Momotaro. Nepagāja ilgs laiks, un viņiem ceļā trāpījās pērtiķis. Arī viņš dabūja vienu prosas ķiļķenu un kļuva par Momotaro kalpu. Tad nāca fazāns, un arī viņš saņēma savu prosas ķiļķenu un arī sāka kalpot Momotaro. Un tā nu soļoja Momotaro — suņa, pērtiķa un fazāna pavadībā.

Viņu neaizkavēja ne puķu skaistums, ne vētru bargums, viņš gāja uz savu mērķi — Velnu salu. Viņš nepazina baiļu, un lēmums uzveikt velnus bija negrozāms. Neviens nevarēja viņu apturēt ceļā uz lielā sapņa piepildījumu. Tāds ir īstu vīru ceļš.

Un ta Momotaro ar savu pulku gāja pāri laukiem, pāri kalniem, līdz nonāca jūras krastā. Momotaro ar draugiem" sakāpa laiva un ņēmās no visa spēka irties. Viens, div', viens, div'.

Plaši ir juras lauki, plaša ir šī pasaule. Lielo sapņu pasaule. Viens, div', viens, div'.

Viņi airēja vairākas dienas.

Pamazām Velnu sala nāca tuvāk. Jūras vidū iznira klinšains krasts, tas ari bija viņu mērķis — Velnu sala.

Fazāns izlidoja izlūkos.

—   Nolūko labi, ko velni Šobrīd dara!

Laiva klusītēm pieslīdēja pie salas. Momotaro ar draugiem izkāpa krastā.

Tikām fazāns jau bija atgriezies.

—   Uzklausiet mani! Velni šobrīd dzīro! Vai tā nav veiksme? Jārīkojas tūdaļ.

Un viņi devās uz Velnu salas vārtiem, bet tie bija cieši jo cieši noslēgti.

—   Te nu mēs esam! Ko lai iesāk?

Nepagāja ne mirklis, un pērtiķis pārlēca pāri vārtiem un atbīdīja aizbīdni no otras puses. Momotaro atvēra vaļā čīkstošos Velnu salas vārtus. Velni pa to laiku dzīroja uz nebēdu. Pēkšņi, Momotaro un viņa palīgus ieraudzījuši, viņi apjuka.

Jūsu priekšā stāv Japānas dižākais spēkavīrs Momotaro! Es esmu nācis velnus uzvarēt!

Un tad velniem, kas no pārsteiguma bija sastinguši, metās virsū suns, pērtiķis un fazāns, viņi koda un skrāpēja, plēsa un knāba. Bet Momotaro, kura spēks bija pārcilvēcisks, sita pa labi un pa kreisi. Ak vai! Ak vai! Velni dusmās nezināja, ko iesākt, un visās malās valdīja viens vienīgs sajukums. Tad ieradās saniknotais velnu vadonis.

—       Ak jūs, nekauņas, ak jūs, pienapuikas! Nu gan jūs dabūsiet!

Un, nomērķējis uz Momotaro, tas metās viņam virsū ar lielu dzelzs nūju. KrakŠ! Dzelzs nūja pret Momotaro cieto galvu sašķīda sīkās drumslās. Tad Momotaro pielieca galvu pret kuru dzelzs vāles lūza, un metās virsū velnu vadonim. Tā tik bija cīņa!

—   Tu esi lielu ļaunumu nodarījis!

— Es neko Jaunu negribēju darīt, piedod, ja tā iznāca,— beigās teica Momotaro.

Pēc tam viņi sakrāva laivā velnu salaupītos dārgumus un devās mājup.

— Es jūs mazliet pavadīšu,— velns teica un, pūzdams vien, iestūma laivu ūdenī.

Momotaro atgriezās mājās pie vecīša un večiņas. Vēlāk Momotaro teica, ka pats priecīgākais notikums viņa mūžā bijis velnu uzveikšana un sapņa piepildīšanās.

Vecītis ar kārpu uz vaiga

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja vecītis, kam uz vaiga bija milzīga kārpa. Katru reizi, kad vecītis, malku skaldot, atvēzējās, kārpa nodrebēja vien. Kārpa viņam bija liels apgrūtinājums, bet vecītis nepievērsa tai ne vismazāko uzmanību un bija jautrs pēc dabas.

Starp citu, šajā pašā ciemā dzīvoja vēl viens vecītis, kam arī uz vaiga bija kārpa. Bet viņš gan šo kārpu uzskatīja par lielu apgrūtinājumu, viņš par to vien domāja un allaž dusmojās.

Kādu dienu labsirdīgais vecītis, kā allažiņ, devās kalnos kokus cirst. Viņš nogāja meža biezoknī un čakli strādāja, kad pēkšņi — smidzināja, smidzināja, līdz uzreiz aumaļām sāka gāzt lietus. Vecītis pamanīja vienā kokā lielu dobumu un meklēja tur patvērumu.

Vecītis kļuva aizvien miegaināks un miegaināks, kamēr iesnaudās un aizmiga stiprā miegā. Tikām ir lietusgāze mitējās, ir mēness uzlēca, bet vecītis tikai krāca savu krākšanu. Pēkšņi saule norietēja pavisam, un uznāca tumsa. Iestājās melna nakts. Kas nu būs? Kas nu būs?

Te nezin no kurienes atskanēja līksmas mūzikas skaņas. Tie bija šī meža velni.

šīs skaņas vecīti uzmodināja, un viņš, ieraudzījis, ka velni, aplī sastājušies, dzied un dejo, pagalam satrūkās. Vecītis bija paslēpies koka lapotnē un paslepen vēroja velnu izdarības.

—Hei, hei, ho, dram, dram, daram, hei, hei, ho, dram, daraml

Sarkani velni un zili velni, lieli velni un mazi velni, ak vai, « ak vai, visi tur bija vienuviet, dzēra, dziedāja, dejoja un skaļi līksmojās.

Vecītis skatījās šos velnu priekus un pamazām savas bailes aizmirsa, velnu prieki viņu vilināt vilināja. Pievienojies velnu dejām, viņš sāka savā nodabā kājas cilāt. Vecītis bija liels dancotājs, un, gana ilgi velnu dejās skatījies, viņš beigu beigās padevās vilinājumam.

—   Hop-la-lā, hei-jai-jā, opsā-sā!

Un skat — vecītis, pilnīgi aizmirsis, ka viņa deju biedri ir velni, kā pa sapņiem jau dej velnu apļa pašā vidū.

Velni arī galīgi apjukuši.

—   Rau, rau, tas tik ir viens dancotājs

Velni noskatās vecīša līksmajā dejā, un tad viņi arī atsāka dejas, vēl skaļākas un jautrākas nekā līdz tam. Arī velnu vadonis neizturēja, sniedza roku vecītim un dejoja līdz ar visiem. Stabules skaņas kāpa aizvien augstāk un augstāk un kļuva skaļākas un skaļākas.

—   Dej un dej, un līksmojies, tram, tram, taram!

Kas nu būs, kas nu būs, troksnis cēlās aizvien lielāks.

Jautrais vecītis un līksmie velni bija pilnīgi aizmirsuši, ka laiks uz vietas nestāv.

Tikām debesis austrumpusē jau sāka sārtoties, kas nu būs, kas tik būs, tūlīt jau saule lēks.

—   Kikerigū-ū-ū!

Gailis jau vienreiz nodziedāja!

Tikko svīdīs rīts, velniem jāiet atpakaļ uz savām mājām. Bet vecītis un velnu vadonis nepamanīja pat to, ka gaiļa dziesma jau otrreiz atskanējusi.

—    Vadoni, vadoni! Rīts ir klāt!— velni, gaiļa dziesmu sadzirdējuši, brīdināja. Neko nevar darīt, dejošana bija jāmet pie malas.

—    žēl, tā tik bija dejošana. Nākamnakt atkal dejosim,— vecītis sacīja velnam, bet velns nebija drošs par vecīti un tāpēc teica:

—   Es tev to kārpu ņemšu par ķīlu!

Un — žvīks!— paķēra vecīša kārpu!

—   Ja tu šovakar atkal atnāksi, dabūsi savu kārpu atpakaļ!

Vecītis, vēl īsti neticēdams, nobraucīja savu vaigu, bet tas

patiesi bija gluds. Kārpa prom, uz vaiga pat rēta nav palikusi.

Mājās pārnācis, vecītis nevarēja vien nopriecāties, viņš steidza pie otra vecīša un tam sīki jo smalki izstāstīja visus pagājušās nakts notikumus.

—    Ko tu saki? Tavu kārpu velni paņēma?

Un kaimiņu vecītī sāka augt skaudība un nenovīdība. Varbūt viņi paņems arī manējo. Tik par to vien domādams, viņš vakarā devās uz mežu.

Un patiesi — nepagāja necik ilgs laiks, kad mežā atskanēja mūzikas skaņas, šim vecītim sirdī mājoja tikai tumšas domas, un, velnu priecīgās dejās skatoties, tā itin nemaz neiesila. Tā tikai drebēja un drebēja no bailēm.

Un tomēr, ko darīsi, jāiet vien būs pie velniem. Tā nolēmis, kaimiņu vecītis gāja velnu vidū.

—    Dejošu, dejošu!

Velni ne pa jokam izbrīnījās, šim vecītim pagalam nepatika dejot, bet viņš tikai smagnēji lēca un lēca, priecīgas dejas nemaz neprazdams.

Velnu vadonim sejā pamazām iezagās dusmas. Bet vecītis, svīzdams aukstus baiļu sviedrus, tik lēca un lēca.

—   Ha, hu, hei, daram, daram!

Velni bija tik pārsteigti kā vēl nekad.

—   Met mieru, veci!

Vecītis drebēja pie visām miesām, bet prātā viņam tikai viena paša doma — paša kārpa.

—    Man pie jums viens lūgums. Vai jūs nepaņemtu arī manu kārpu?

—    Ko tu tur runā? Tu tīšām mums visus priekus sabojāji! Se tev!

Un — pļaks!— pielipināja vecītim uz vaiga vēl vienu kārpu.

—   Pietiek, gana Šonakt, gana!

Tā, raudošo vecīti mežā pametuši, visi velni pazuda. Vecītis viens pats bēdīgs sēdēja, jo vēl viena kārpa bija klat.

Tā nu tas bija, nenovīdīgais vecītis domāja tikai un vienīgi par savu kārpu, un tā viņš iedzīvojās vēl vienā tādā pašā.

Divi vecīši ar kārpām

Sensenos laikos dzivoja divi vecīši, kuriem uz sejas bija tik lielas kārpas kā dūres. Tāpēc viņi jutās ļoti nelaimīgi un nolēma vienu dienu doties dziļi kalnos uz kādu vientuļu kalnu templi lūgt dievībām padomu, kā tikt vaļā no neglītajām ģj kārpām. Tur nonākuši, viņi sēdēja visu vakaru un skaitīja lūgšanas.

Tuvojās pusnakts. Tālumā viņi izdzirdēja skaņas, kas pakāpeniski tuvojās templim. Vērīgāk ieklausoties, varēja pateikt, ka skanēja flauta un bungas. Kamēr viņi brīnījās, kas tās varētu būt par skaņām, mūzika jau skanēja pie tempļa vārtiem:

— Torcre, torere,

Tohjara, tohjara,

Sutoton, sutoton.

Pat tempļa iekšienē skaidri varēja dzirdēt flautas un bungu skaņas. Abi vecie vīri nobijās ne pa jokam, jo domāja nākam ko neiedomājami briesmīgu, viņi pārtrauca savas lūgšanas dievibām un noslēpās tumšā tempļa kaktā. Tikko viņi bija tur patvērušies, atvērās tempļa durvis un iekšā ienāca kādi pieci vai seši tengu1 spilgti sarkanām sejām, gariem deguniem, ievīstījušies melnos apmetņos. Viņi bija apmēram sešas pēdas gari. Tengu turpināja muzicēt:

—  Torere, torere,

Tohjara, tohjara,

Sutoton, sutoton.

1 Tengu — pārdabiskas būtnes ar sarkanām sejām un ļoti gariem deguniem, parasti šis būtnes ir ievīstījušās garos, melnos apmetņos.

Tomēr drīz vien tengu kjuva garlaicīgi. Cik tad ilgi var spēlēt flautu un sist bungas bez dejošanas. Viņi mēģināja pierunāt cits citu dejot mūzikas ritmā. Taču neviens nezināja, kā dejot. Tad viens tengu pamanīja tempja stūrī paslēpušos vecīšus:

—    O, šeit ir cilvēki! Kāpēc jūs nenākat un nedejojat? Nu, steigšus nāciet dejot!

Tengu izvilka vienu no abiem večiem aiz piedurknes un iegrūda to tengu veidotajam aplim vidū.

Virs aiz bailēm tā drebēja, ka zobi vien klabēja. Taču tengu spēlētā mūzika bija tik skaista, ka vīrs, aizmirsis savas bailes, ļāvās mūzikas varai un aizrautīgi sāka dejot, līdzi dziedādams šādu dziesmiņu:

—  Rieksti vajā sprāgst, pop, pop,

Ak, kā bērni nobijās Un pēc mātes lūkojās!

Čija, aruru, sutten, gaa.

Un tā dejoja vecais vīrs, šo dziesmu līdzi dziedādams trīs reizes pēc kārtas. Tengu bija sajūsmā un skaļi klaigāja aiz prieka.

—     Tu tik labi un skaisti dejoji, mēs esam patiesi sajūsmināti,— tie teica.— Taču tā ir kauna lieta, ja tev uz pieres ir tāda kārpa. Tu esi tik labs dejotājs, tev tāda neglīta kārpa nedrīkst būt. Mēs noņemsim to.

Kā uz burvja mājienu neglītā kārpa acumirklī pazuda no veča pieres. Vecais vīrs jutās tik atvieglots — beidzot smagās, lielās kārpas vairs nebija uz viņa pieres. Viņš apsēdās uz tempļa grīdas laimīgs un apmierināts.

Nu nāca kārta dejot otram vecim, kas, bailēs šņukstēdams, turpināja slēpties tempļa tumšajā kaktā. Tengu izvilka arī viņu no kakta un iegrūda apļa vidū dejot.

—    Nu ir tava reize, uzdanco mums kaut ko!— viņi sauca.

Tad tengu paņēma flautu un bungas un turpināja muzicēt:

—  Torere, torere,

Tohjara, tohjara,

Sutoton, sutoton.

Vecais vīrs bija tā pārbijies, ka drebēja pie visām miesām, kājas viņam grīļojās, ceļi ļodzījās. Tengu neapmierināti ierūcās. Vecais vīrs saprata, ka viņam kaut kas ir jādara, citādi tengu sadusmosies un tad nu labi nebūs. Viņš sāka dejot, bet kājas ļodzījās, soļi bija nedroši, un trīcošā balsī viņš vilka līdzi dziesmu:

— Rudens lieti līst un līst,

Cik skumji man, kad lieti līst,

Karoran, tomo, sutten gaa.

Vecais vīrs pūlējās dejot un dziedāt, ko mācēja, bet solis joprojām bija nedrošs, balss drebēja, melodija nojuka. Bez tamv viņš dziedāja tik klusi, ka tengu vairākas reizes kliedza:

—   Skaļāk, dziedi taču skaļāki

Bet vecis bija tā nobijies, ka nekādi nespēja uzveikt sevī bailes. Viņam sajuka dejas solis, viņš sagrīļojās un nokrita, un . no bailēm sāka raudāt.

Kā tengu saniknojās! Tie kliedza:

—  Pat bailēm un kautrībai ir savas robežas! Vai mūsu sejas ir tik briesmīgas, ka no bailēm būtu j ātrie? Mēs taču tik skaisti spēlējām, bet tu sēdi un raudi Mēs ļoti ceram, ka nekad vairs tādu tipu kā tevi nesatiksim! Še saņem par savām muļķīgajām bailēm arī otru kārpu!

Un, kur gadījies, kur ne, otrajam vīram radās vēl viena kārpa, šoreiz uz deguna. Viņš izskatījās tik briesmīgs ar divām kārpām gan uz pieres, gan uz deguna, ka pat cilvēkos nedrīkstēja rādīties. Tā ir, ja cilvēks netiek vaļā no bailēm.

Kā tengu degunus pazaudēja

Reiz sensenos laikos Hagivaras Tengu kalnā dzīvoja kāds tengu. Šis kalns pacēlās virs upes, kura tecēja no Daihosacu.

Sīs upes vidū pacēlās vēl viens — Odavaras Takasiba — kalns, kur arī dzīvoja viens tengu.

Odavaras tengu labi sadzīvoja ar visiem zvēriem, kas mita Takasiba kalnā.

Te pēkšņi viņš pamanīja, ka Hagivaras tengu Tengu kalnā ir savācis daudz bambusniedru un kopā ar bērniem gatavo no tām spēļu zirgus.

Aizvien, kad Hagivaras tengu rotaļājās ar bērniem, viņu priecīgās balsis bija dzirdamas arī Odavaras tengu mājā. Reiz Odavaras tengu neizturēja, paņēma tālskati un apskatīja, kādi tie prieki ir.

Un Odavaras tengu sāka skaust Hagivaras tengu priekus.

Viņš pats arī būtu labprāt ar bērniem parotaļājies. Un tomēr Odavaras tengu nosprieda tā:

—   Tengu aizvien ir savus degunus augstu turējuši. Ja bērni paši nāktu pie manis rotaļāties, man nekas nebūtu pretī, bet pašam iet pie viņiem un spēlēties gan neklājas.

Un tā viņš pacietīgi gaidīja. Bet kādu dienu, kad priecīgās balsis skanēja sevišķi skaļi, viņa pacietība izsīka.

-Tu paskat, viņi rīko sumo1 cīņas. Es arī došos turp.

Odavaras tengu pārvērtās par bērnu, sēdās mežacūkai mugurā un jāja uz Tengu kalnu.

—    Ņemiet arī mani savā pulkā!

Bērni nobijās gan, kad viņš tur parādījās, vezdams līdzi mežacūku un lāci.

—     Labi, nāc vien.— Bērni viņu pieņēma, un visi kopā sāka jautri rotaļāties ar zvēriem. Te Odavaras tengu iešāvās prātā doma:

«Ja es šādā izskatā uzveiktu Hagivaras tengu, tad aiz kauna, ka bērnam zaudējis, viņš vairs bērniem ne acīs nerādīsies.»

Tā nodomājis, Odavaras tengu, kas bija pārģērbies par bērnu, uzrunāja Hagivaras tengu:

—    Klau, tengu, vai tu negribi ar mani cīkstēties?

—    Labi, lai notiek.

Odavaras tengu metās virsū Hagivaras tengu, bet Hagivaras tengu bija liels stiprinieks. Odavaras tengu zaudēja, kaut gan nebija ta iecerējis. Tādēļ viņš cirta kāju pie zemes un teica:

—   Hagivaras tengu, cīnīsimies vēlreiz!

Kurš vairs pateiks, cik reižu viņi cīnījās, bet Odavaras tengu ne reizi neuzvarēja.

1 Sumo — tradicionāls iapāņu cīņas veids, laušanās. Cīnās divi miesās kupli sportisti, zaudē tas, kuru otrs izspiež no ringa vai kurš pieskaras zemei ar kādu ķermeņa daļu, izņemot kāju pēdas.

Tad Odavaras tengu pēkšņi pieņēma savu īsto izskatu, atkal kļuva par lielo tengu un zibens ātrumā ar dūrēm metās virsū pretiniekam.

Hagivaras tengu paklupa, tajā brīdī viņam nolūza degungals. Tas bija pārsteigums ari Odavaras tengu, jo tengu savus degunus sargā tikpat kā savu dzīvību.

—    Hagivaras tengu, piedod man, piedod! Lai ari man vairs nav deguna!

Un, nolauzis pats sev degunu, viņš lūdza Odavaras tengu piedošanu.

—    Kāpēc tu biedēji bērnus?

—    Es jau nebiju nodomājis viņus biedēt, gribēju viņiem iepatikties un sadraudzēties ar viņiem.

Hagivaras tengu piedeva Odavaras tengu, un kopš tā laika viņi ir labi draugi un rotaļājas kopā ar bērniem. Un visi viņus sauc par «tengu īsdeguņiem».

Hačiro no Hačiro līča

Tas notika sensenos laikos. Tovadas ezerā dzīvoja viens pūķis. Viņš gulēja izstiepies ezera tumšajos ūdeņos, viņam vārdā bija Hačiro.

Bet pirms tam viņš bija cilvēks.

Hačiro reiz dzīvoja Ivates prefektūras Sidzukuisi. Viņš bija spēcīgs jauneklis, un sirds viņam bija laba kā bērnam.

Tas notika kādā vasarā. Hačiro kopā ar draugiem Kito un Sandzi devās kalnos.

Todien bija Hačiro kārta rūpēties par ēdienu, un viņš, Kito un Sandzi gaidīdams, cepa iepriekš nomakšķerētās foreles uz iesma. Abi draugi kaut kur kavējās. Hačiro tik ļoti gribējās ēst, tik ļoti gribējās ēst. Un tā pamazām

—    Lai nu būtu, apēdīšu tikai vienu vienīgo.— Un Hačiro pastiepa roku pēc foreles. 3

Tā bija tik garšīga, mēli varēja norīt. Tik garšīgu foreli viņš ēda pirmo reizi mūžā. lijļīg Nu, vēl vienu.

Hačiro pastiepa roku pēc otras foreles, un beigu beigās viņš viens pats bija notiesājis visas trīs foreles.

Un tajā pašā brīdī viņu pārņēma dedzinošas slāpes. Hačiro metās pie Taņi upes un aizgūtnēm dzēra ūdeni. Viņš dzēra dzerdams, bet slāpes nerimās.

__ Hei, Hačiro!

—   Aū, Hačiro!

Kito un Sandzi bija atgriezušies un viņu sauca. Viņi sauca gan, bet nevarēja nekur Hačiro atrast.

Hačiro miesa bija karsta, tad dega kā ugunī un rīkle no slāpēm bija galīgi izkaltusi.

__ Hei, Kito! Sandzi!

Hačiro sauca abus draugus cik skaļi spēdams, bet viņa balss vairs itin nemaz nelīdzinājās cilvēka balsij.

Hačiro, pašam to nemaz nemanot, bija pārvērties par pūķi.

—    A-ā!

Ieraudzījuši viņu šādā izskatā, Kito un Sandzi metās prom, ko kājas nesa.

—       Es apēdu Kito un Sandzi maltīti, tāpēc man tagad jādzīvo šādā izskatā.

Hačiro lēja gaužas asaras. Bet viņam nebija vaļas skumt, jo viņu aizvien mocīja šausmīgas slāpes.

—Ūdeni! Odeni! Gribu ūdeni!

Un Hačiro ūdens meklējumos beigu beigās nonāca pie Tovadas ezera. Bet arī tur viņam nebija lemts ilgi palikt.

Kādu dienu Hačiro ausis sasniedza šausmīga balss, kas skanēja no ezera krasta.

—      Hei! Es esmu mūks Nanso! Ar šo dienu es šeit dzīvošu. Nāc ārā!

—       Kāpēc tu tik pēkšņi uzradies?— Un Hačiro lēni izlīda ārā no ūdens.

Par Nanso sauktais mūks, ieraudzījis briesmīgo pūķi, itin nemaz nenobijās un turpināja kliegt baismīgā balsī.

—       Vai zini? Reiz es apņēmos ierīkot savu mājokli tur, kur noplīsīs manas salmu sandales. Izstaigāju zemju zemes, un šeit manas sandales saplīsa, te es arī dzīvošu!

To izdzirdējis, Hačiro pārskaitās un sauca palīga zibeņus. Bet mūks Nanso meta ar astoņiem ruļļiem sutru1 uz deviņgalvaino Hačiro. Tajā brīdī, kad sutras ķēra deviņgalvaino pūķi, viņa vietā uz bridi parādījās kādreizējais Hačiro.

Hačiro izspļāva uguni un atkal pārvērtās par pūķi.

Sākās mūka Nanso un Hačiro asiņainā cīņa. Nanso pieprata visādus izveicīgus cīņas paņēmienus. Burvju vārdus skaitīdams, viņš meta uz pūķi zobenus, un zobeni pārvērtās par bultām.

—  Vai, vai, vai!

Zobeni caurdūra Hačiro krūtis.

Un tajā kaujā ievainotais Hačiro izlīda ārā no ūdens un atkal devās ūdens meklējumos.

Viņš nonāca Kitakami upes augštecē. Hačiro gribēja nojaukt tiltu, kas bija celts pār šo upi, un, aizdambējot upi, uzplūdināt ezeru, kur dzīvot.

Bet nezin no kurienes uzradās suņu bari un sāka Hačiro apriet:

—   Vau, vau, vau! Vau, vau, vau!

Bēgot no suņiem, Hačiro nonāca Nankuras apkaimē un uzplūdināja mazu ezeriņu. Bet no turienes viņu padzina Nankuras dievi.

Hačiro nebija nevienas pašas atpūtas dienas. Lai kur viņš ietu, dievi dzina viņu projām. Viņa sirds pamazām nocietinājās.

Hačiro Jāvās skumjām un dusmām. Viņš izsauca vētras un satrakoja ūdeņus. Tāpēc applūda neskaitāmi lauki, un daudzi cilvēki aizgāja bojā. Bet Hačiro nevienu asariņu nenobirdināja.

Kādu gadu Hačiro nonāca Akitas Okas krastā. Tur nebija neviena cilvēka, tikai upe Amase rāmi plūda.

Un Hačiro pēkšņi atminējās tos laikus, kad viņš bija cilvēks.

—   Nezin kā klājas Kito un Sandzi? Ja tagad mēs varētu visi kopā doties kalnos un saēsties pilnus vēderus mežacūkas gaļu Bet — ko nu vairs! Es taču apēdu visiem domāto maltīti.

Hačiro murmināja un gauži raudāja. Beidzot viņš nolēma:

1 Sutra — budistu lūgšana, ko senos laikos rakstīja uz papīra vīstokļiem, kurus satina kā ruļļus.

—   Ierīkošu šajā krastā ezeru. Un dzīvošu šeit visu savu mūžu.

Hačiro izslējās stāvus un sauca zibeņus palīgā. Un tūlīt pat no līča puses nāca briesmīgs cunami, ar neredzētu spēku tas gāzās virsū krastam.

—   Te būs manas mājas! Te būs manas mājas! На, ha, ha,

hā!

Tie bija sen, sen nedzirdēti Hačiro smiekli.

Tobrīd nez no kurienes atskanēja tāli saucieni:

— Palīgā! Glābiet!

Labi ieskatījies, Hačiro ieraudzīja, kā viļņi mētā šurpu turpu kādu vīru un sievu.

Hačiro it viegli uzsēdināja viņus abus sev uz galvas, tad nolika krastā tur, kur ūdens nesniedzās, un novēlēja:

—   Dzīvojiet veseli

Hačiro bija atguvis savu labo sirdi.

Hačiro apmetās uz dzīvi paša izveidotajā ezerā. Cilvēki šo ezeru nosauca par Hačiro līci. Pēc kāda laika Hačiro apprecējās ar Tadzavas ezera pūķa meitu un pārcēlās dzīvot uz turieni. Gadiem ritot, Hačiro līcis kļuva aizvien seklāks.

Dandaraboči

Reiz sensenos laikos Simas pussalā atradās Nagiri ciems, netālu no tā jūrā bija Daio sala. Un uz šīs salas mita Milzis vienacis, vārdā Dandaraboči.

Kad šis Milzis krāca, visas tuvējās klintis līgojās. Lai kādi milži redzēti, bet tik neiedomājami liels gan nebija redzēts, un viņš mita salā, kura atradās viena soļa attālumā no Nagiri ciema.

Milzis bija ne tikai liels, bet arī neiedomājami stiprs. Viņš laupīja zvejniekiem laivas un sazvejotās zivis. Cieminieki baidījās no Milža gluži kā no lielā cunami, un tāpēc vienmēr, kad viņš parādījās Nagiri ciema tuvumā, ciemā sacēlās neiedomājams satraukums.

-Ak vai! Ak vai! Milzis nāk, Milzis nāk!

Milzis samīdīja gan bēgošos cieminiekus, gan viņu namiņus un visu ciemu izlaupīja. ,

Un ari todien izpostītā ciema iedzīvotāji sapulcējās ciema vecākā namā.

Ko lai darām, kā lai apturam Milzi, kā lai paglābjam

mūsu ciemu no iznīcības?— viņi sprieda.

—   Viņš ir izpostījis mūsu ciemu. Mums jācīnās.

Viņi stāvēja un sprieda, rokas uz krūtīm sakrustojuši, bet tālāk par klaigāšanu vis netika.

—           Kā būtu, ja mēs izraktu lielu bedri? Ciema vecākais, kā tu domā?— teica kāds iedomīgs zvejnieks.

—           Ja tā būs domāta Milzim, tai gan jābūt vienai lielai bedrei.

—Kā viņš nokļūs tajā bedrē?

—   Par to mazliet jāpadomā, īsu bridi viņi bija nesaprašanā.

—   Es zinu. Mēs viņu krietni pacienāsim ar sake.

—   Jā, tā gan.

—   Tad bēgsim no viņa bedres virzienā, un viņš tajā iekritīs.

—   Ko mēs darīsim pēc tam?

—  Pēc tam viņu sasiesim un satīsim zvejas tīklos.

Tā nolēmuši, cieminieki pa nakti izraka lielu bedri, sagatavoja piecas sake mucas un gaidīja rītu.

— Hei, Milzis nāk!-er,tiklīdz koka galotnē sēdošais izlūks pavēstīja jauno ziņu, Dandaraboči sāka bradāt pa ciemu.

—   Hmm, kas tā par smaržu? Vai tikai tas nav sake? Virs cieminieku galvām atskanēja Milža balss. Bet viņš jau

stāvēja pie sagatavotajām sake mucām.

— Šodien mums ir svētku diena, vai Milža kungs ar mums kopa neiedzertu?

—   Kas tad jums šodien par svētkiem?

— Taisnību sakot, taisnību sakot, šodien man ir dzimšanas diena,— atteica ciema vecākais.

Nepievērsis atbildei ne mazāko uzmanību, Milzis priecīgs stiepa roku pēc sake.

— Tad lai dzīvo sveiks! Gards gan!—teica Milzis un aizsvieda tukšo mucu prom.

—  Dzeriet vēl, dzeriet vēl,— jau ieskurbušo Milzi skubināja cieminieki.

— Jā, tas gan ir gards!

Un cieminieki aizrāvušies rādīja ceļu Milzim.

—   Tūlīt būs vēl, tūlīt būs vēl, sake ir tur.

—   Kur ir sake?

— Re, tur!

Milzis lika kāju tur, kur ciema vecākais rādīja. Un iekrita bedrē. Ak, kā priecājās cieminieki!

Bet, ak vai!

—            Kur ir sake?— Milzis drīz vien izkāpa no bedres. Bedre bija par seklu izrakta.

— Glābjas, kas var!

Todien Milzis, ciemu pamatīgi sapostījis, devās mājās.

Atkal cieminieki sapulcējās ciema vecākā mājā un atkal apspriedās.

—   Ar bedri mums neveicās. Ko citu lai iesākam?

Tajā brīdī galvu istabā pabāza ciema vecākā puisēns un teica:

— Tēt, man ir kas padomā.

—   Lai bērns stāsta, ko izdomājis.

Un puisēns kaut ko iečukstēja tēvam ausī.

—   Nu, ko tu saki?

—   Jā, ari bērnam var būt prātīgas domas.

Un tā cieminieki sāka paslepen gatavoties.

Nākamajā dienā Milzis bija klāt.

—   Vēders tukšs, kas jums būtu garšīgs?

Te pēkšņi viņš ieraudzīja lielu kasti un jautāja cieminiekiem:

—   Ko jūs ar to iesāksiet?

—Kaste pieder Senņinriki — tūkstoš vīru pieveikušajam Spēkavīram. Tā ir viņa tabakdoze. Pirms trim dienām viņš bija iegriezies mūsu ciemā, un tev nu tas jāzina — Spēkavīrs ir lielāks par tevi, un ari spēkā tu ar viņu nevarētu mēroties. Milzis nobrīnījās vien.

—   Vai patiesi šitas zellis bija pie jums iegriezies?

Milzis domīgs staigāja pa ciemu. Tad viņš pamanīja milzīgu maisu, kādos zemnieki glabāja zivju ēsmu.

—   Kas tad tas?

—            Tās ir Spēkavīra bikses. Tu viņam blakus izskatītos kā bērns.

Nu milzis pavisam sašļuka. Pēc tam viņš ieraudzīja izkārtu milzīgu pklu.

—   Kas tas tāds?

—            Tas ir Spēkavīra kimono. Bet tas viņam ir īss, sniedzas tikai līdz puskājai.

—   Tik milzīgs un īss?

Kaut ko tādu Milzis dzirdēja pirmo reizi. Un pavisam sadrūma.

—   Ak vai, viņš solījās šovakar atkal atnākt.

Un tad viņš ieraudzīja milzīgu pēdu.

—   Kas — kas tas ir?

Milzis un cieminieki bija apstājušies uz kaut kā, kas līdzinājās lielam salmu pītenim. Ciema vecākais pačukstēja:

—   Paskaties vien, tās ir viņa salmu sandales.

—   Sa-sa-sandales?

— Jā, Spēkavīrs valkā šādas sandales. Bet drīz jau arī viņš pats būs klāt.

—   B-b-būs klāt?

Iedomājies, ka atnāks vīrs, kas valkā tik milzīgas sandales, Milzis metās bēgt atpakaļ uz savu Daio salu.

Nakiri ciemā viņš vairs netika redzēts.

Līdz šai pašai dienai Nakiri ciemā ir saglabājusies ieraža peldināt jūrā lielas salmu sandales, un stāsta, ka uz Daio salas klintīm vēl šodien esot atrodami Milža kāju nospiedumi.

Sniega sieva

Šī pasaka stāsta par kādu sensenu notikumu kādā ļoti tālā ziemeļu zemē. Tur reiz dzīvoja kāds mežcirtējs, vārdā Mosaku, ar dēlu, kam vārdā bija Minokiči. Kad kalnus bija pilnībā pārklājis sniegs, tēvs ar dēlu aizvien lika bises plecos un gāja medīt.

Kādu dienu viņi, kā jau allaž, devās piesnigušajos kalnos. Bet todien viņi neko medījamu neieraudzīja.

Pēkšņi debesis pārklāja melni mākoņi, un likās, ka sniegotie kalni dusmojas par cilvēku klātbūtni.

Virpuļoja sniegs, pūta vējš, un viņu pēdas uz ceļa tūlīt pat tika aizputinātas. Beidzot viņi pamanīja kādu meŽcirteja būdiņu un nolēma tur nogaidīt, līdz pāriet vētra.

—  Nekas cits mums neatliek, nakts jāpārlaiž tepat.

—   Jā gan.

Viņi abi labāk nekā jebkurš cits pazina sniegoto kalnu bardzību. Pavardā sprēgāja uguns, bet aiz durvīm plosījās vētra.

Tēvs atlaidās guļvietā un teica dēlam:

—   Vai zini, dēls, tev vajadzētu sākt pēc līgavas lūkoties. Man gribētos sagaidīt mazbērnus.

Dēls tikai klusēdams pamāja.

Abi bija noguruši un tūlīt arī aizmiga. Arā ap būdiņu plosījās sniegavētra. Vējš dauzīja būdiņas durvis. Spēcīgs grūdiens tās atrāva vaļā pavisam, vējš sapūta iekšā sniegu. Tas nopūta arī pavarda uguni.

—    Brr, auksts — No pārliekā aukstuma dēls pamodās.

Un ko tajā brīdī dēls ieraudzīja! Uz grīdas, pa kuru dejoja

sniega pārslas, krita cilvēka ēna.

—    Kas tas? Kas tur ir?

Iznira cilvēka stāvs. Tā bija skaista sieviete gandrīz caurspīdīgu ādu. Viņas acu skatiens bija auksts! j

Sniega sieva!

Sniega sieva nostājās guļošajam tēvam kājgalī un uzpūta viņam baltu dvašu. Vai tikai šī sieviete nebija sniega dvēsele? Aukstums ieskāva Mosaku.

Kad baltā elpa sasniedza Mosaku seju, arī viss viņa augums bija pamazām kļuvis balts. Un tad viņš nemanot, itin kā aizmidzis būtu, mitējās elpot.

Dēls paslēpa seju rokās. Cik tas bija briesmīgi! Acu priekšā viņa tēva augums sastinga.

Sniega sieva tuvojās dēlam.

—   Pa-pa-pasargā mani! Saudzē mani!— Minokiči jau gribēja glābt dzīvību un aizbēgt, bet sniega sieva uzmeta viņam laipnāku skatienu.

—   Es redzu, tu vēl esi jauns un skaists. Es tevi pasaudzēšu. Dzīvo vien.

Un tad, cieši Minokiči skatīdamās, viņa piebilda:

__ Bet, ja tu kādreiz kādam par šīs nakts notikumiem ko

stāstīsi, tajā pašā brīdī pienāks gals tavai laimīgajai dzīvei.

To teikusi, sniega sieva pazuda virpuļojošajā sniegā.

«Vai tikai tas nav sapnis,» nodomāja Minokiči un zaudēja samanu.

No rīta atguvies viņš ieraudzīja nosalušo tēvu. Cieminieki palīdzēja tēvu apbedīt, bet Minokiči itin nevienam nakts notikumus ne ar vārdu nepieminēja.

Kopš tās dienas bija pagājis jau vesels gads, reiz kādā lietainā dienā Minokiči mājas priekšā apstājās kāda sieviete.

—   Mani ceļā pārsteidza lietus.

Minokiči bija labsirdīgs pēc dabas un lūdza sievieti iekšā. Viņas vārds bija Sniedze. Radu viņai nebija, viņa viena pati gāja uz galvaspilsētu. Viņa iepatikās Minokiči, un viņi abi labi sapratās.

Drīz vien Minokiči apprecējās ar Sniedzi, un laimīgi gadi tecēja uz priekšu. Viņi bija svētīti ar pulciņu jauku bērnu, viņi bija laimīgi. Vienīgā liksta bija tā, ka, tikko Sniedzi skāra karsti saules stari, viņa zaudēja samaņu, bet gādīgais Minokiči allaž bija klāt.

Skaista sieva, veseli bērni, Minokiči patiesi bija laimīgs.

Kādu dienu, kad Sniedze sēdēja, pār šuvekli noliekusies, Minokiči paskatījās viņā no sāniem un atcerējās tos tālās nakts notikumus.

—   Sniedze, kopš ierašanās šeit tu itin nemaz neesi pārvērtusies, tu aizvien esi tik jauna un skaista. Tikai reizi dzīvē esmu redzējis tev līdzīgu sievieti.

Un Minokiči acu priekšā atkal iznira sniegavētra un nakts. Sniedze nolika savu šuvekli un jautāja:

—    Kas tā bija par sievieti?

—   Man toreiz bija divdesmit gadu. Un kalnos plosījās sniegavētra. Toreiz es satiku viņu. Tā noteikti bija sniega sieva

Kad viņš to bija pateicis, Sniedze iesaucās:

—   Tu izstāstīji! Tu aizmirsi savu solījumul— Un viņa ļoti noskuma.

—    Ko tu runā, Sniedze!

Sniedze piecēlās kājās, un viņas drēbes pēkšņi kļuva baltas.

—   Bet tu taču

Tā tas bija. Sniedze bija tā pati sniega sieva. Nu bija izstāstīti tās nakts notikumi, un viņa vairs nevarēja dzīvot cilvēka izskatā.

—   Neej_ prom!— Minokiči skrēja Sniedzei pakaļ.

—            Kāpēc gan tu tā izpļāpājies! Es būtu dzīvojusi kopā ar tevi kā aizvien.— Sniedzes acīs mirdzēja asaras.

—           Es tevi nekad neaizmirsīšu. Es nekad neaizmirsīšu tās laimīgās dienas, ko mēs abi kopā nodzīvojām. Es tev vēlu tikai labu. Vienmēr, vienmēr.

Tajā brīdī durvis ar troksni atsprāga vaļā, un no āra sākapūst auksts vējš. Sniedzes tēls spēji izzuda.

Minokiči izmisis skrēja ārā pa durvīm, bet Sniedzi nekur neredzēja.

—   Sniedze! Sniedze!

Ļaudis stāsta, ka ziemeļu zemēs vēl tagad pa kalniem klīstot sniega sieva. Viņa iet, meklēdama nosalušus augumus, ko sasildīt, viņa meklē cilvēkus ar labām sirdīm, aū, aū, skumja viņa klīst pa sniegotajiem kalniem.

Kappas lietus lūgšana

Sensenos laikos bija kāds mežu ieskauts ciematiņš, un meža vidū bija purvs, un tajā purvā dzīvoja viens kappa. Sis kappa bija liels resgalis, viņš postīja zemnieku laukus, ievilināja cilvēkus purvā un darīja cieminieku dzīvi grūtu.

Kādu dienu ciemā ienāca ceļojošs mūks, un cieminieki viņam pastāstīja par kappas nerātnībām. Mūks tūliņ pat devās pie kappas, nostājās purva malā un sauca:

—   Aū, kappa, aū, kappa, iznāc ārā!

Tā viņš sauca un sauca skaļā balsī, līdz kappa izbāza galvu no ūdens.

—            Vai tu esi kappa? Es dzirdu, ka tu strādājot nerātnības vien. Kāpēc tu dari tikai sliktu?

Kappa no mūka nenobijās, mierīgi noklausījās un tad, mazliet apvainojies, teica mūkam:

—            Jā, tāds es esmu. Man ir gadījies piedzimt par kappu. Un, pateicoties manam izskatam, mani nepieņēma savā vidū ne cilvēki, ne zivis, ne bruņurupuči. Ko lai es daru? Tāpēc ari es laiku pa laikam saceļu kādu jandāliņu.

Tā runājot, kappa kļuva pavisam skumīgs.

— Jā, es tevi saprotu gan. Bet redzi — tavs liktenis bija nolemts pirms tavas dzimšanas. Un, ja tu tagad krāsi tikai sliktus darbus, tad, piedzimstot nākamreiz, tu vari iemiesoties vēl šausmīgākā izskatā. Padomā labi par to

Kappa sāka domāt par mūka teikto.

—   Jā, mūka kungs. Bet kā lai piedzimst par cilvēku?

—   Tev savas dzīves laikā ir jāizdara kaut kas cilvēku labā.

Tā, pacietīgi ar kappu izrunājies, mūks atkal devās ceļā.

Kappa rāmu sejas izteiksmi noskatījās, kā mūks aiziet.

Ciematu piemeklēja neredzēts sausums, ne saskaitīt, cik dienas nelija lietus, lauki izkalta, ari akas izžuva.

Cieminieki katru dienu sapulcējās ciema laukumā un no agra rīta līdz vēlam vakaram lūdza pēc lietus, bet lietus nelija. Un tik un tā cilvēki, vai prātā jukdami, turpināja lūgt lietu.

—   Dod jel mums lietu! Ak, liec lietum līt!

Ari ciema zīlniece lūdza lietu.

Un tik un tā lietus nelija.

Tajā laikā, nezin ko iedomājies, tas pats kappa izkāpa no purva un devās uz ciemu. Pienācis pie ciema, kappa ieraudzīja, kā tur klājas, un gāja tik ciemā iekšā.

Cieminieki, pie zemes pieplakuši, turpināja lūgt, kappa nostājās viņiem aiz muguras.

Pēkšņi kāds no ciema ļaudīm ieraudzīja kappas kājas, viņš piesardzīgi un lēni pacēla galvu, tad iekliedzās, cik jaudāja:

—    A-ā-ā, kappa, kappa!

Cieminieki tūdaj kappu ielenca un visu garajās dienās sakrājušos rūgtumu izgāza pār viņu. Kappu notrieca pie zemes un sita. Un kappa nemaz viņiem nepretojās.

Tad cieminieki sasēja kappu ar virvēm. Izskatījās, ka uzvarētais kappa ir miris, bet viņš pacēla galvu un lūdza cieminiekiem, lai arī viņam ļauj lūgt pēc lietus.

Cieminieki bija nobijušies, vai tikai kappa atkal nav sadomājis kādu palaidnību. Tad viņi paņēma salmus, uzklāja tos uz paaugstinājuma ciema laukumā un nolika tur kappu. Kappa pacēla galvu un sāka lūgt, cieši jo cieši skatoties debesīs:

—   Dievi! Uzklausiet manu lūgšanu. Es līdz Šim tik daudz slikta esmu darījis, un cieminiekiem es esmu raizes vien sagādājis. Tāpēc ņemiet manu dzīvību un dodiet tā vietā ciema ļaudīm lietu!

Pienāca vakars, bet kappa turpināja lūgt.

—   Šajā pasaulē dzīvojot, esmu darījis tikai sliktu. Lai kādu sodu man dievi lemtu, es to ar pateicību pieņemšu. Cieminieki ir godīgi un strādīgi ļaudis. Dievi, es jūs lūdzu, ņemiet manu dzīvību un tā vietā dodiet cieminiekiem lietu.

Kappa lūdza lietu vairākas dienas, viņš itin neko nedzēra un itin neko neēda. Un kappas balss, lūgšanas skaitot, jau sāka aizlūzt:

— Ak, dievi lūdzu lietu dodiet

Kappa lūdza no sirds, un arī cieminieki pievienojās lūgšanai:

Lūdzam jūs, lūdzam jūs

Nu jau laukumā bija sapulcējušies ļoti daudz cilvēku. Un visi cieminieki kopā ar kappu, pret debesīm acis pacēluši, lūdza.

Pēkšņi notika kas savāds. Debesīs savilkās lietus mākoņi, tad plīkšķēdamas sāka krist lielas lietus piles, tad lietus aizvien ņēmās spēkā, un tad tas jau gāzās kā ūdenskritums.

—   Lietus! Lietus!

Kappas lūgšanas ir sasniegušas debesis! ,

Cieminieki no prieka lēkāja.

—   Dievi ir sadzirdējuši kappas lūgšanu!

Notika tas, ko kappa bija lūdzis, viņš nomira, un lietus lija pār viņu.

Cieminieki noņēma kappu no paaugstinājuma, sanesa viņam apkārt dārzeņus un risu un pielūdza viņu. Viņi bezgala sēroja pēc kappas.

Drīz pēc tam ciemā atkal ieradās ceļojošais mūks, un cieminieki viņam pastāstīja par kappu. Mūks savukārt pavēstīja par kappu, kurš tik ļoti gribējis piedzimt par cilvēku.

Un cieminieki visi kā viens ticēja, ka nākamreiz kappa noteikti piedzims par cilvēku.

—   Viņš ar savu dzīvību grēkus ir izpircis. Kad viņš piedzims par cilvēku, viņš noteikti atnāks ari uz šo ciemu.

Cieminieki purva malā uzcēla kappam mazu pieminekli, un vēl aizvien no mutes mutē klejo stāsts par to, kā kappa lūdza lietu.

Burvju auss

Reiz dzīvoja kāds puisis. Viendien viņš gāja gar jūras krastu un sēkli pamanīja, ka liela zivs vajā mazu jūras asari.

—   Mazais asarīt, tu nedrīksti tādos sēkļos uzturēties, tevi ātri noķers un apēdīs,— teica puisis un pārnesa asari no sēkļa uz dziļākiem ūdeņiem.

—   Peldi nul—teica puisis un, palaidis mazo jūras asari, turpināja savu ceļu, laimīgs, ka varējis kādam izdarīt labu.

Pēc brīža aiz muguras viņš izdzirdēja balsi:

—    Lūdzu, pagaidi mazliet!

Vīrs atskatījās un ieraudzīja pasakaini skaistu jaunavu, kura izskatījās pēc dieves. Viņš nekad agrāk šo daiļavu nebija saticis, tāpēc nodomāja, ka sauciens nav domāts viņam, un turpināja vien tālāk savu ceļu. Jaunā sieviete atkal sauca:

—    Lūdzu, pagaidi mani!

šoreiz puisis apstājās un jautāja:

—    Vai tu mani sauci?

—Jā, es esmu jūras valdnieka sūtne. Tu izglābi dzīvību viņa vienīgajai meitai, un mani atsūtīja, lai es tev palīdzētu nokļūt jūras valdnieka pilī. Lūdzu, nāc man līdzi!

—    Bet es nevaru peldēt tik tālu, es nevaru doties uz jūras valdnieka pili.

—   Par to tev nav jārūpējas. Es esmu zivs, tūlīt pārvērtīšos par zivi un aizvedīšu tevi uz jūras karalisti. Tev tikai jāaiztaisa acis.

Puisis tā arī izdarīja, un drīz abi ieradās pie jūras valdnieka pils vārtiem. Pirms ieiešanas pilī zivs pamācīja puisi:

—   Ja jūras valdnieks tev jautās, kādu dāvanu tu vēlētos saņemt par viņa vienīgās meitas izglābšanu, saki, ka vienīgā dāvana, ko tu vēlētos, ir burvju auss. Tāda ir tikai viena visā jūras karalistē, bet jūras valdnieks tev to noteikti dāvās, jo tu izglābi viņa meitu.

Jūras valdnieks pilī par godu meitas glābējam sarīkoja lielas dzīres. Bet puisis ilgi neuzkavējās jūras valdnieka pilī. Kad tuvojās laiks puisim atgriezties uz zemes, jūras valdnieks teica:

—    Es tev došu visu, ko tu vien vēlies. Lūdzu, pasaki man savu vēlēšanosl

Puisis atbildēja: r . — Nekādu īpašu vēlēšanos man nav, ja nu vienīgi burvju auss.

—    Visā manā karaļvalstī ir tikai viens tāds dārgums, bet es tev to dāvāšu par savas meitas izglābšanu!— Un jūras valdnieks uzdāvināja puisim burvju ausi.

Tā pati zivs aizveda puisi atpakaļ jūras krastā, tur atvadijās un aizpeldēja atpakaļ. Puisis krastā palika viens. Netālu čivināja zvirbuļi. Puisis nolēma izmēģināt burvju ausi un pielika to sev pie auss. Cik pārsteigts viņš bija! Puisis uzreiz saprata, ko runāja savā starpā zvirbuļi. Viņš vērīgāk ieklausījās un dzirdēja:

—    Cilvēki domā, ka viņi daudz zina, bet patiesībā viņi neko nezina. Tur aiz tā milzīgā koka ir maza upīte, kuras vidū ir akmens. Cilvēki, pārejot pār upīti, kāpj uz šī akmens un nenojauš, ka tas ir no tīra zelta.

Tā čivināja zvirbuļi un smējās. Puisim tas likās neparasti, viņš nolēma aiziet pārliecināties pie upītes. Jā, patiešām, upītes vidū bija akmens. Puisis to pacēla, nomazgāja no ūdenszālēm, un akmens iemirdzējās ar zelta spožumu. Tas tiešām bija no zelta! Laimīgais puisis paņēma akmeni un devās tālāk.

Puisis gāja tik un gāja, te pēkšņi priedes galotnē ieķērcās divas vārnas. Puisis pielika burvju ausi un sāka klausīties. Vārna ķērca:

— Kādi gan tie cilvēki ir muļķi! šis pats gadījums ar slimo augstmaņa meitu. Kādus tik ārstus augstmanis nav aicinājis pie savas slimās meitas. Bet meitas slimību nemaz nevar izārstēt ar zālēm. Vaina ir citur. Kad augstmaņa mājā tika uzlikts jauns salmu jumts, salmu klājumā kļūdas pēc tika iesieta čūska. Ja kādam laimēsies dabūt čūsku no jumta salmiem ārā, augstmaņa meita drīz vien atveseļosies.

Jaunais puisis nodomāja, ka tā ir lieliska izdevība, un devās uz augstmaņa māju. Pie mājas bija liels paziņojums:

«Ja kāds izārstēs manu meitu, viņš saņems visu, ko vēlas.»

Puisis iegāja augstmaņa mājā un teica:

—   Esmu atnācis izārstēt jūsu meitu.

Ārsti skaji iesmējās:

—    Pat mēs nevaram izārstēt meiteni, bet šis noplīsušais jaunais cilvēks domā, ka viņš to varēs izdarīt.

Augstmanis bezgala bija uztraukts par mīļotās meitas slimību un atļāva jebkuram mēģināt izārstēt meiteni. Jaunais puisis iegāja meitenes istabā un teica:

—   Slimību rada kāds dzīvnieks, kam ir nodarīts pāri. Jumta salmu seguma ir jābūt čūskai.

Un tā puisis vārds vārdā atkārtoja visu, ko bija dzirdējis no vārnām. Augstmanis tūlīt pat saaicināja savus vasaļus un lika tiem noņemt jumta salmus. Un tiešām — starp salmiem iesieta bija čūska, jau tik novārgusi, gandrīz bez dzīvības. Čūskai atnesa rīsus, viņa mazliet tos ieēda, atguva nedaudz spēka un aizrāpoja vienu pēdu. Meitai arī kļuva labāk, un viņa jau varēja piecelties gultā sēdus. Čūsku vēl pabaroja ar rīsiem, nu jau tā aizrāpoja divas pēdas, bet meita piecēlās no gultas. Pēc brīža čūska, pilnībā atguvusi spēkus, aizslīdēja prom, bet augstmaņa meita izveseļojās. Jaunais puisis vēlāk kļuva par viņas vīru.

Takehime 1

Sensenos laikos dzīvoja kāds gauži nabadzīgs vecs vīrs. Viņš katru dienu kāpa Takejamas kalnā cirst bambusus. Pēc tam no tiem viņš gatavoja bambusa caurulītes uguns uzpūšanai un taisīja ari bambusu grozus. Tos pārdodams, viņš pelnīja naudu iztikai.

Kādu dienu, kā parasti, vecītis uzkāpa Takejamas kalnā un sāka cirst skaistu bambusu. Te no bambusa iekšpuses sāka starot būnišķa gaisma. Bambuss nokrita zemē, un no tā iekšpuses vēl jo spožāk iemirdzējās brīnumaina gaisma, pēkšņi ārā iznāca maza meitenīte.

Takehime — Bambusu princese (take-f bambuss, hime — princese).

Vecītis bija ļoti pārsteigts un ari priecīgs. Viņš nodomāja: «Kāda skaista meitenīte! Viņa iznāca no bambusa, saukšu par Bambusu princesīti — Takehimi. Jānes vien uz mājām, tur es viņu ar lielu mīlestību uzaudzināšu.»

Mājās vecais vīrs ar lielu sirsnību un rūpību audzināja Takehimi. Pagāja kāds gads, pat divi, un meitenīte jau sāka runāt. Kādu dienu, kad Takehime jau bija gadus desmit veca, viņa pagriezās pret veco vīru un teica:

— Vecotēv, vecotēv! Liels paldies par tavu sirsnīgo gādību! Tik ilgi tu par mani biji rūpējies! Bet es esmu nolaidusies no debesīm, un man ir laiks doties atpakaļ.

Vecītis, to dzirdot, palika gauži bēdīgs:

—    Kopš mēs kopā dzīvojām, tu esi bijusi mans atbalsts, mans dārgums. Man būs ļoti grūti tagad bez tevis.

—    Nebēdā, vecotēv! Par tavu labo sirdi es tev pateikšos, untu varēsi dzīvot bez rūpēm, lielā pārticībā,— atbildēja Takehime un pamācīja:— Tikko tev sagribas ēst, noliec pie virtuves pavarda sarkanu bļodiņu ar sarkanu kausiņu. Ielej bļodiņā ūdeni un mazliet to pamaisi, tūlīt pat tev būs pilns trauciņš ar gardiem jo gardiem rīsiem.

To teikusi, Takehime uzlidoja debesīs. Bet vecais vīrs nolika pie degošā pavarda sarkano bļodiņu, ielēja tajā ūdeni un pamaisīja ar sarkano karoti. Un — tavu brīnumu — tiešām, bļodiņa bija pilna ar gardiem rīsiem. Tā vecītis tika gandarīts par savu labo sirdi.

Mazais vīriņš, kas izauga par milzi

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja slinks puisis. Viņš bija tik liels sliņķis, ka nevienu dienu ne pie kāda darba nebija dabūjams, izklaidējās vien un priecājās par dzīvi.

Kādu dienu puisis, iedams pa ceļu, ieraudzīja, ka viņam pretī ripoja maza cibiņa plaukstas lielumā.

- Nez kas tas par podiņu?— brīnījās puisis, pacēla cibiņu. Kad viņš noņēma vāciņu, ārā izlēca mazs cilvēciņš īkšķa lielumā.

— Paņem mani uz savu māju,— lūdza mazais vīriņš.

Puisis bija pārsteigts.

__ Tu gribi dzīvot manā mājā? Bet es esmu cilvēks, kurš nemīl strādāt un kuram prātā tikai jautra laika pavadīšana.

_ Arī es esmu tāds pats. Tāpēc arī gribu, lai tu paņem mani sev līdzi. Mēs jautri varētu pavadīt dienas.

Un tā puisis atgriezās mājās ar visu cibu un mazo vīriņu tajā. Vakars tiem pagāja ļoti jautri, slinkais puisis spēlējās ar mazo cilvēciņu, jo viņš patiešām bija slinks puisis un neko citu nevēlējās kā tikai lustīgi pavadīt laiku.

Arī nākamajā dienā puisis jautri pavadīja laiku, spēlēdamies ar sprīža vīriņu, bet vēlāk izgāja pastaigāties. Tikai pret vakaru slinkais puisis atgriezās mājās. Viņš bija pārsteigts, ieraugot, ka nemanāmi, negaidīti mazais cilvēciņš bija izaudzis, nu tie abi bija vienā augumā.

Slinkais puisis no sirds brīnījās:

—   Kā gan tas iespējams? Kā tu tik ātri izaugi?

Vīrs, kas no rīta vēl bija sprīža augumā, atbildēja:

—    Es tā izaugu tāpēc, ka mēs neko citu nedarām, tikai jautri pavadām laiku. Jautri pavadot laiku, es augu arvien lielāks.

Kad nākamās dienas vakarā sliņķis atgriezās no pastaigas mājās, ko viņš ieraudzīja? Mazais cilvēciņš atkal bija paaudzies, nu uz viņu vajadzēja jau skatīties, atliecot atpakaļ galvu. Bet vēl pēc dienas sprīža vīrs jau bija izaudzis par milzK un no slinkā puiša mājas ārā stiepās milzīgas kājas, milzīgas rokas un bija redzama milzum milzīga galva. Kā to varēja paredzēt, sliņķis nu bija sprukās — ko nu darīt? Pašam vietas pat mājās vairs nepietika, visu aizņēma milzis, kurš auga un auga. Un ja nu rīt atkal paaugsies

Slinkais puisis izbijies lūdza:

—   Neaudz vairs rītdien! Ja tu izaugsi vēl lielāks, mana māja sagāzīsies.

Tad milzis atbildēja:

—   Ja tu vēlies, lai es atkal kļūstu mazs, tev, ne mirkli nevilcinoties, tūlīt pat ir jāsāk cītīgi strādāt. Jo vairāk tu strādāsi, jo ātrāk es palikšu mazs. Bet, ja tu dīki pavadīsi laiku, augšu vēl lielāks.

Neko darīt! Jau nākamajā dienā jo agri no rīta puisis devās meklēt sev kādu darbu. Vakarā viņš jo ātri steidzās uz mājām, lai redzētu, kā ir ar milzi. Puisis ievēroja, ka milzis bija pa šo dienu kļuvis mazāks.

—   Ir tā, kā es teicu,— lielījās milzis.— Jo tu vairāk strādāsi, jo mazāks es kļūšu. Un, ja vēlies, lai esmu vēl mazāks, lūdzu, strādā vēl vairāk.

Nākamajā dienā puisis strādāja jo cītīgāk, galvu nepacēlis. Tā pagāja dienas četras piecas, un izaugušais milzis atkal bija kļuvis par sprīža vīriņu. Bet nu viņš atkal mēģināja aicināt puisi jautri pavadīt laiku. Taču puisis nekādā gadījumā vairs nebija pierunājams ne spēlēties, ne pastaigāties, ne dīki vaļoties.

Tad mazais vīriņš teica:

—   Zini ko, man tavā mājā kļūst garlaicīgi. Lūdzu, aiznes mani un noliec ar visu cibiņu tur, kur tu mani pacēli ceļa malā.

Nākamajā rītā puisis pirms iešanas uz darbu ielika mazo cilvēciņu atpakaļ cibā, vāku virsū un uz ceļa malu prom. Puisis jau grasījās iet projām, te sprīža vīriņš atkal viņu pasauca: j

—   Ja atkal gribēsi jautri pavadīt laiku un ar mani spēlēties, atnāc man pakaļ!

Bet puisis mācību bija dabūjis. Tagad viņš strādāja jo cītīgi. Ciba ar visu sprīža vīriņu pagaisa kur, nezin kur.

Dīvainā klints grota

Senatnē uz kādas salas dzīvoja vīrs, kurš ]oti rūpējās par savu vērsi. Ikreiz, kad bija pabeigti lauku darbi, vīrs veda savu vērsi pie jūras un tur mazgāja un peldināja. Vienu dienu, kā parasti, pēc dienas darba vīrs ar vērsi devās pie jūras. Vīrs nomazgāja vērsi, piesēja to pie klints radzes un atlaidās atpūsties. Un negaidot zemniekam uznāca tāds snaudiens, ka viņš pēc kāda laika saldi jo saldi iemiga. Cik ilgi viņš bija gulējis, to vīrs nezināja. Taču, kad viņš atvēra acis, pamanīja, ka vērsis bija nogāzts gar zemi un tika vilkts iekšā klints grotā. ļļ — Pagaidi, ko tu dari! Tas ir mans vērsis!— vīrs iekliedzās un steigšus sāka vilkt virvi, kas vērsim bija ap kaklu. Dīvaini, taču apkart nemanīja neviena cilvēka.

Vērša saimnieks vilka aiz virves, cik jaudaja, bet vērsis nemaz neizkustējās no vietas.

«Savādi gan!» nodomāja vīrs un paskatījās uz zemi.

Vai, vai, kas gan tur bija! Skudras, milzum daudz, neskaitāmi daudz skudru nesa vērsi arvien dziļāk klints grotā.

—  Vai tiešām netikšu galā ar skudrām?— prātoja vīrs un atkal visiem spēkiem ieķērās virvē, lai vilktu vērsi uz savu pusi. Un ne par sprīdi nepavilka. Nekas zemniekam neiznāca. Vēl jo vairāk! Viņu pašu tūlīt aiz vērša tenteriski iestiepa grotā.

Viss velti, te nu esam abi ar vērsi.

Pēkšņi visa apkārtne kļuva gaiša. Skatienam pavērās plašs, skaisti aparts lauks. Uz lauka strādāja vīrs, kas pienāca klāt pārsteigtajam vērša saimniekam.

—            Kamēr tu gulēji, es mazliet aizņēmos no tevis vērsi. Tā es varēju apart savu lauku.

Vērša saimnieks pie sevis domāja:

«Kāda briesmīga vieta! Nez kas vēl notiks?»

Bet skaļi viņš teica: - Tā kā es iedevu tev savu vērsi, tad, lūdzu, izglāb mani, nenogalini!

Grotā satiktais vīrs atbildēja: —Tas Ibūtu neiedomājami — atņemt tev dzīvību! Man jāpateicas tev un tavam vērsim, ka varēju apstrādāt savu lauku. Te būs nauda par vērsi, atstāj to man.— Un viņš iedeva zemniekam daudz naudas. Tad, sataisījis dusmīgu seju, piebilda:— Tikai nevienam pašam, lūdzu, nestāsti, ko tu šeit redzeji. Taču, ja tev kādu dienu atkal nav naudas, nāc vien droši šurp jebkurā brīdī, un es tev iedošu!

Zemnieks, atstājis savu vērsi klints grotā, atgriezās ciemā. Ātri viņš kļuva par bagātnieku, jo, tiklīdz viņam nebija naudas, viņš aizgāja uz dīvaino klints grotu.

Gāja dienas, un kādreiz strādīgais zemnieks bija kļuvis par sliņķi un dzērāju. Viņš neko citu nedarīja, tikai katru dienu dzēra sake.

Kādu dienu pie viņa ciemos atnāca draugs. Viņi papļāpāja šo un to, tad draugs jautāja:

—   Saki - kā tu varēji kjūt tik bagāts?

Un iedzērušais zemnieks, aizmirsis doto solījumu, visu izpjāpāja. Vēl jo vairāk, ne tikai izstāstīja par dīvaino klints grotu, bet ari paaicināja draugu sev līdzi, lai draugam parādītu, kā viņš tur saņem naudu.

Abi aizgāja pie klints jūras krastā. Bet tavu brīnumu! Tieši abu acu priekšā klints grota lēnām, kā uz burvja mājienu, aizvērās. Grotā vairs nekādi nevarēja ieiet,

Tā nu tas notika. Vīrs visu naudu bija iztērējis, klints grotā vairs netika un atkal dzīvoja tāpat kā agrāk, sitoties ar trūkumu un nabadzību.

Hagoromo — debesu feju tērps

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja zvejnieks. Katru dienu viņš devās uz netālo ezeru makšķerēt zivis. Tā no rokas mutē viņš dzīvoja visu šo laiku. Kādu dienu, iedams uz savu ezeru augšā kalnos, zvejnieks pamanīja kaut ko ļoti savādu. Debesīs maigi, liegi jo liegi viļņojot un šūpojoties, lidoja it kā viegla jo viegla, balta migliņa, it kā balts mākonītis.

«Savādi gan! Kas tas varētu būt? Ne īsti migla, ne mākonis,» brīnījās zvejnieks.

Viņš turpinaja vērīgi lūkoties un redzēja, ka lielais, baltais mākonis slīd uz ezeru.

«Nu ir gan! Izskatās, ka plīvotu balti spārni. Var būt, ka tie ir gulbji?»— tā domādams, zvejnieks ātri jo ātri steidzās uz ezeru.

Kad viņš tuvojās ezeram, nez no kurienes atskanēja jautri sieviešu smiekli. Zvejnieks noslēpās pie ezera aiz priedēm. Cik pārsteigts viņš bija, kad paskatījās no savas paslēptuves uz ezeru. Neizsakāmi skaistas sievietes ezerā jautri šļakstījās ar ūdeni un smējās. Skaistules lēkāja pa ūdeni, peldēja un laistījās ar ūdeni smiedamās. Neviļus zvejnieks aizturēja elpu. Kaut ko tādu redzēt!

Pēc kāda laika, jau mazliet attapies, viņš saskaitīja, ka ezerā bija astoņas pasakaini skaistas jaunavas.

«Grūti pateikt, varbūt cilvēki, bet varbūt dievietes,» sprieda puisis. Neviļus paskatījies uz zāli, viņš pamanīja tur nomestus skaistus kimono. Tie bija neiedomājami plāni, balti, it kā caurspīdīgi un saules gaismā brīnumaini vizuļoja. Zvejnieks

iznāca no slēptuves, paņēma vienu kimono un atkal noslēpās priedes ēnā, joprojām vērodams skaistās jaunavas ezerā.

Pēc kāda laika gulbju jaunavas kāpa krastā un cita pēc citas apvilka balto, caurspīdīgo, pasakaini mirdzošo kimono un aizlidoja debesīs, cita pēc citas tās pacēlās spārnos un aizlidoja.

«Nu vairs nav nekādu šaubu! Tas ir debesu feju spalvu tērps — hagoromo. Un tās bija debesu dievietes — debesu fejas!» prātoja zvejnieks un priecājās, ka bija paņēmis vienu debesu fejas tērpu.

Šai brīdī no ezera izkāpa pati jaunākā no visām māsām, un tas bija viņas tērps, ko bija paņēmis zvejniekpuisis. Debesufeja krastmalā meklēja savu tērpu. To neatradusi, debesu feja gauži ieraudājās, jo viņa vairs nespēja uzlidot debesīs, kur tālumā kā balts, liegs mākonis jau lidoja viņas māsas.

Tad zvejnieks iznāca no savas slēptuves un teica:

—   Lūk, tavs tērps!

Dieviete pārsteigta un nobijusies paskatījās. Ieraudzījusi cilvēku, viņa tūlīt pat noslēpās aiz priedēm. Dieviete lūdzās:

—    Lūdzu, atdod manu tērpu, es nevaru bez tā aizlidot!

Bet zvejnieks atbildēja:

—    Es negribu, lai tu aizlido prom debesīs, tāpēc neatdošu tev tavu tērpu. Kļūsti par manu sievu un nāc, lūdzu, dzīvot manā mājā!

Debesu feja kļuva par zvejnieka sievu, un abi laimīgi dzīvoja kopā daudzus gadus. Viņiem jau bija trīs dēli. Un, kā parasti, zvejnieks katru dienu devās uz ezeru makšķerēt zivis. Priecīgi kopā pavadot dienas, pagāja kāds laiks.

Kādu dienu zvejnieks devās kalnos uz ezeru. Dieviete ārā mazgāja vēju, bet bērni spēlējās pa māju, skaļi klaigādami un smiedamies. Kad viņa ienāca iekšā, bērni, skali smiedamies, spēlēja sunīšus un aklās vistiņas.

—    Ko jūs tā klaigājat?— brīnījās māte un tad ieraudzīja, ka, spēlējot aklās vistiņas, tie bija paņēmuši bezgala plānu, gandrīz caurspīdīgu, pasakaini mirdzošu audumu un centās aizsiet acis. Bērni trokšņaini cīnījās pēc šī auduma. Tas bija debesu fejas spalvu tērps — hagoromo. Zvejnieks pirms daudziem gadiem, atvedis mājās par sievu debesu feju, bija rūpīgi noslēpis viņas fejas apģērbu. Debesu feja bija tik ļoti noilgojusies pēc sava tērpa, balti mirdzošā, caurspīdīgā un liegi vieglā tērpa — hagoromo, ka, atņēmusi to bērniem, uzvilka. Viņa bezgala skuma pēc savām mājām — debesim, viņas spēkos vairs nebija ilgāk izturēt uz Zemes. Debesu feja pacēlās gaisā, apmeta vairākus lokus virs mājas, kur pagalmā izskrējušie bērni skaļi sauca:

—   Māmiņ, māmiņ!

Tad viņa pacēlās vēl augstāk, vēl augstāk debesīs, līdz pazuda pavisam.

Bagātais gliemeža vīrs

Sensenos laikos kādā vietā dzīvoja nabadzīgs zemnieks ar flļ savu sievu. Viņiem nebija bērnu, tāpēc viņi bieži devās uz Odens dievības templi un lūdza dievību:

—   Kā mums gribētos bērnu! Cik skaisti būtu kādu saukt par mūsu bērnu, pat ja tas būtu tikai mazs gliemezis vai vardīte.

Pēc kāda laika zemnieka sievai sapnī parādījās Odens dievība un teica:

—   Jūs abi tik ļoti vēlaties bērnu, un es jums to dāvāšu. Paskatieties rīt laukā zem krūma, kur pļausiet zāli. Tur būs jūsu bērns!

Nākamajā dienā zemniece devās uz lauku pļaut zāli un, paskatījusies zālēs pie krūma, pamanīja mazu gliemezi. Tas bija ūdens dievības sūtītais bērns. Abi zemnieki atnesa gliemezi mājās, ielika bļodiņā. Viņi bija tik laimīgi, ka tūlīt pat par godu Odens dievībai aizdedzināja svecīti un lūdza veselību un laimi savam gliemežu bērnam.

Par dievības dāvāto gliemezi abi ļoti rūpējās. Bļodiņā viņi ielēja ūdeni, uzlika bļodiņu uz svēto relikviju plauktiņa — kamidanas. Ar lielu mīlestību audzētais gliemezis ēda, tikai ēda, neko viņš nerunāja un arī lielāks nekļuva. Tā pagāja divdesmit gadu.

Kādu dienu vecais zemnieks jūdza zirgu, lai aizvestu bagātniekam ikgadējo rīsu nodevu. Viņš pie sevis klusi nopūtās:

—   Tas tiešām bija tik augstsirdīgi, ka Odens dievība mums abiem dāvāja gliemeža bērnu. Protams, mēs esam ļoti pateicīgi, bet tas ir tikai Gliemeža zēns. Viņš nevar palīdzēt, un man ir grūti jāstrādā visu mūžu, lai uzturētu sievu un mūsu bērnu, p Tad zemnieks izdzirdēja balsi:

—   Tēvs, tēvs, es aizvedīšu tavā vietā rīsu nodevu.

Vecais vīrs skatījās apkārt, bet neviena neredzēja.

—   Dīvaini, kas to teica?— viņš prātoja.

—  Tas esmu es, tēti, tu tik daudzus gadus par mani rūpējies, bet nu man ir laiks doties pasaulē. Un šodien es tavā vietā aizvedīšu ikgadējo nodevu saimniekam.

— Bet kā tu vadīsi zirgus?

—   Es esmu tikai Gliemezis, tāpēc nevaru vadīt pajūgu. Bet, ja tu, tēt, mani uzliktu uz vezuma, zirgi ietu paši. Nebūtu nekādu rūpju.

Vecītis bija joti pārsteigts, to dzirdot. Gliemeža zēns, kurš divdesmit gadus nebija teicis ne vārda, nu ir sācis runāt! Un ne tikai runāja, bet gribēja braukt nodot rīsus zemes īpašniekam. Gliemeža zēnu viņiem bija sūtījusi pati Odens dievība, viņš neuzdrīkstējās nepaklausīt, lai nesadusmotu dievību. Un zemnieks uzlika Gliemeža zēnu uz vezuma.

—   Tēti, māmiņ, es drīz būšu atpakaļ!— uzsauca Gliemeža zēns un devās ceļā.

—   Hai, do, do, sisijhai, do, do, sisigŠGliemeža zēns skubināja zirgus kā pieredzējis braucējs. Tomēr zemnieks bija uztraucies, kā gan ceļā ies Gliemeža zēnam, un slepus pa ceļu sekoja. Tomēr Gliemeža zēns ļoti prasmīgi vadīja zirgus. Tuvojoties tiltam vai pagriezienam, viņš zirgiem skaļā un drošā balsī sauca:

—   Haai, hai, sjaan, sjan!

Viņš vēl dziedāja skaidrā, drošā balsī vedēja dziesmu. Vienā ritmā ar dziesmu šķindēja zvaniņi ap zirgu kakliem-— dzjanka, gonka, dzjanka, gonka. Tā jautri un droši pajūgs devās uz priekšu.

Cilvēki, kas gāja pretī pa ceļu vai strādāja laukos, dzirdēja balsi, bet nevienu neredzēja. Pārsteigti tie ilgi skatījās pakaļ savādajam pajūgam.

—  Šie kaulainie zirgi taču pieder nabadzīgajam zemniekam, bet kas gan tur dzied vedēja dziesmu?— viņi brīnījās.

Zemnieks, redzēdams, ka viss ir kārtībā, atgriezās mājās un nokrita ar sievu svēto relikviju plauktiņa priekšā lūgt Odens dievību:

—   Godājamā Odens dievībai Tu esi dāvājis mums tik brīnišķīgu dēlu. Mēs atvainojamies, ka neesam tā par viņu rūpējušies, kā vajadzētu. Lūdzu, dod savu svētību un aizsargā viņu, lai neskarts Gliemeža zēns varētu ierasties pie bagātnieka!

Gliemeža zēns bez jelkādām rūpēm un uztraukumiem ieradās bagātnieka mājās. Kalpi, izdzirduši, ka atkal atvesta ikgadējā rīsu nodeva, izgāja pa vārtiem, bet ieraudzīja tikai pajūgu, neviena nebija. Viņi brīnījās:

—   Tas nav iespējams, ka zirgi paši būtu atnākuši šo ceļu.

Te viņi izdzirdēja balsi:

—   Es atvedu risu nodevu. Lūdzu, palīdziet man tikt lejā!

—   Kas tur ir? Mēs nevienu neredzam!—turpināja brīnīties kalpi. Un tad viņi ieraudzīja Gliemeža zēnu.

Viņš teica:

—   Es atvainojos, bet esmu tik mazs, ka pats netieku lejā. Lūdzu, nesaspiediet mani! Nolieciet uz lievenīša malas, tur es būšu drošībā!

Kalpi bija mēmi no brīnumiem un pasauca bagātnieku:

—   Kungs, kungs, gliemezis ir atvedis risu nodevu!

Gan bagātnieks, gan pārējie viņa ģimenes locekļi izskrēja ārā, lai redzētu brīnumus, kādus vēl nebija redzējuši.

Drīz vien rīsi tika noņemti no vezuma, zirgiem tika iedots siens, bet Gliemeža zēns tika uzaicināts mājā uz pusdienām. Viņš notupās uz šķīvja maliņas, un drīz vien visi rīsi, kas bija šķīvītī, tika apēsti, pēc tam pazuda ari zivs. Tad Gliemeža zēns beidza ēst, pateicās par garšīgo cienastu un palūdza tēju.

Bagātnieks gan bija dzirdējis par kādu nabadzīgu zemnieku viņa īpašumos, kuram Odens dievība bija dāvājusi Gliemeža zēnu par dēlu, bet bagātnieks ne iedomāties nevarēja, ka šis dāvātais Gliemeža zēns var runāt un strādāt kā īsts cilvēks. Bagātnieks izdomāja, ka varētu pie sevis turēt Gliemezi, neko tam nemaksāt un to strādināt. Viņš teica:

—   Tava ģimene un mana ģimene vienmēr ir bijušas labās attiecībās. Man ir divas meitas, un, ja tu gribi, vari vienu no viņām dabūt sev par sievu

Gliemezis bija ļoti priecīgs un vēlreiz noprasīja, vai tiešām tā ir taisnība.

__ Es apsolu, ka viena no manām meitām būs tava sieva,— apstiprināja bagātnieks.

Tad Gliemeža zēns atgriezās mājās, jo tuvojās vakars un viņa vecāki bija uztraukušies par ilgo prombūtni. Viņš atgriezās jautrā noskaņojumā, braši vadīdams zirgus.

Ēdot vakariņas, Gliemezis pastāstīja, ka bagātnieks viņam par sievu bija piedāvājis vienu no savām meitām. Tēvs un māte tik tikko spēja tam noticēt, bet, tā kā Gliemeža zēns bija pašas dievības dāvāts, tad jānotic vien bija. Tomēr, lai pārliecinātos, vecāki lūdza savu radinieci aiziet pie bagātnieka un šo lietu noskaidrot.

Kad radiniece ieradās bagātnieka mājā, viņš lika pasaukt abas savas meitas un jautāja:

—    Kura no jums gribētu būt par Gliemeža sievu?

Vecākā māsa nicinoši noteica:

—    Ko, būt par Gliemeža sievu! Tādas domas vien jau dara mani slimu!

Un vecākā māsa, dusmīgi kājām klaudzinādama, izskrēja no istabas.

Bet jaunākā māsa bija ļoti maiga un sirsnīga. Viņa tēvam teica:

—   Jūs, tēt, apsolījāt, ka viena no mums būs Gliemeža sieva, es iešu pie viņa par sievu. Lūdzu, vairs neuztraucieties!

Radiniece, to dzirdēdama, atgriezās pie Gliemeža zēna vecākiem un pastāstīja visu redzēto un dzirdēto.

Beidzot pienāca laiks bagātnieka jaunākajai meitai doties pie Gliemeža par sievu. Viņas pūrs bija tik liels, ka septiņi zirgi ar grūtībām to vilka. Nabadzīgajā zemnieku mājā pat vietas nebija, kur tik daudz mantu nolikt, tāpēc bagātnieks uztaisīja speciālu mantu noliktavu, kur varētu ielikt meitas pūru.

Laimīgi jo laimīgi bija abi zemnieki par tik skaistu un čaklu« vedeklu. Viņa daudz palīdzēja, strādāja mājās, gāja uz lauka. Un tā nabadzīgā zemnieka dzīve kļuva arvien labāka un pārticīgāka, kāda tiem nekad agrāk nebija bijusi.

Tuvojās laiks, kad vedeklai būtu jāatgriežas apciemot savus vecākus. Tika nolemts, ka pie vecākiem viņa dosies drīz

pēc svētkiem, kuri ciemā tika svinēti 8. aprīlī par godu budam dziedniekam Jakusi-samam, kas bija ciema aizsargdiēvība.

Atnāca pavasaris, koki saplauka ziedos. Klāt bija 8. aprīlis un būdas Jakusi-samas svētki. Jaunā sieva vēlējās redzēt svētku svinības. Viņi rūpīgi pūderējās un krāsojās, uzģērba skaistu kimono un izskatījās kā pasakaini skaista būtne no debesīm. Viņa uzaicināja ari Gliemezi doties kopā ar viņu uz svētkiem. Viņš piekrita:

—  Labi! Šodien ir tik skaists laiks, un es sen neesmu nekur bijis.

Skaistā meitene ielika Gliemezi aiz kimono platās jostas, un abi devās ceļā.

Un tā viņi abi gāja, runājās un smējās. Cilvēki, ko viņa satika ceļā, galvas vien nogrozīja:

—  Cik žēl! Tāda skaista meitene, bet pati ar sevi sarunājas un smejas viena pati. Nabadzīte zaudējusi prātu.

Bet meitene, runādamās ar Gliemezi, bija jau nonākusi līdz Jakusi-samas tempļa vārtiem. Šeit Gliemezis sievai teica:

—  Atvaino mani, bet es nevaru doties templī. Lūdzu, noliec mani uz rīsa lauka taciņas. Bet pati aizej uz templi un paklanies budam. Es tevi te gaidīšu!

—  Tiešām? Bet esi uzmanīgs un īpaši uzmanies no putniem, tie var tevi noknābt. Pagaidi mazliet! Es tikai ieiešu templī, noskaitīšu lūgšanu un tūlīt pat būšu atpakaļ.

Un meitene aizsteidzās uz templi, noskaitīja lūgšanu un ātri atgriezās tur, kur bija atstājusi Gliemezi. Taču Gliemeža tur vairs nebija. Pārsteigta viņa meklēja uz priekšu un atpakaļ, bet Gliemeža nebija.

Domādama, ka viņu varbūt ir ievainojis putns vai viņš ir iekritis apūdeņotā rīsa laukā, meitene sāka meklēt pa rīsa lauka ūdeni. Bija aprīlis, tāpēc apūdeņotajos, dubļainajos laukos bija daudz gliemežu. Viņa tos pacēla citu pēc cita, bet neviens neizskatījās līdzīgs viņas vīram.

Viņa meklēja un meklēja, un dziedāja dziesmiņu:

—  Gliemezi, mans mīļais vīrs,

Laukā ir jau pavasars.

Bet ļaunā, vecā vārna Varbūt ir apēdusi tevi.

Meitene meklēja, nošķiedusies ar risa lauka dubļiem. Gan viņas seja. gan kimono bija netīri. Tuvojās vakars. Ļaudis atgriezās no tempļa svētkiem un, ieraudzījuši dubļiem notriepto, skaisto meitenei bradājot pa rīsa lauku, nosprieda:

—   Tāda skaista meitene, bet skaidri redzams, ka zaudējusi

prātU. '

Viņa meklēja ilgi jo ilgi, bet nevarēja atrast Gliemezi. Izmisumā viņa jau gribēja mesties visdziļākajā rīsa lauka bedrē, bet tieši šai brīdī izdzirdēja balsi: al.— Meitene, ko tu taisies darīt?

Viņa pavērās apkārt un ieraudzīja netālu stāvam skaistu, staltu jaunekli. Viņam bija salmu cepure, bet pie sāniem flauta. Meitene izstāstīja staltajam puisim visu, kas bija noticis, un viņa esot tādā izmisumā, ka pat dzīvot vairs negribot.

—   Nebēdā,— maigi teica jaunais vīrietis.— Es esmu tavs vīrs, tas Gliemezis, kuru tu meklē.

Tas bija tik neticami, meitene nespēja tam noticēt.

—    Nešaubies, lūdzu! Es esmu tas Gliemeža zēns, kuru Odens dievība bija atsūtījusi abiem nabadzīgajiem zemniekiem par dēlu. Tā kā šodien tu ar lūgšanām devies pie būdas Jakusi-samas, es varēju pārtapt par cilvēku. Un tad es devos paklanīties Odens dievībai uz templi.

Meitene nespēja aiz prieka rimties, un abi laimīgi atgriezās mājās. Meitene bija loti skaista, bet arī jaunais vīrietis bija skaists. Kad abi ienāca mājā, cik gan priecīgi pārsteigti bija Gliemeža vecāki. Visi kopā viņi devās pie bagātnieka, lai izstāstītu visu, kas noticis. Bagātnieks abiem uzcēla lielu, skaistu māju, kurā dzīvoja jaunais pāris. Drīz Gliemezis kļuva par tirgotāju un vienu no bagātākajiem cilvēkiem ciemā. Visi viņu iesauca par bagāto Gliemeža vīru. Viņa vecāki savas vecumdienas pavadīj’a mierā un pārticībā.

Bagātnieks, kas pārvērtās par mērkaķi

Senajos laikos lielā, skaistā mājā dzīvoja kāds ļoti bagāts cilvēks, vārdā Agari. Viņam blakus dzīvoja nabadzīgais kaimiņš Iri kopā ar sievu. Viņiem nebija ne bērnu, ne naudas, viņi bija ļoti trūcīgi.

Un tā tuvojās gada beigas. Nabaga vīrs teica savai sievai:

—   Kā tu domā, vai nevajadzētu aiziet pie bagātnieka Agari un mazliet aizņemties rīsus un miso1 Vecgada svētku galdam?

—   Mēs tikai velti zaudēsim laiku, mēģinot no viņa kaut ko aizņemties,— atbildēja sieva.— Bez tam mums vēl ir palicis mazliet putraimu, izvārīsim no tiem biezputru mūsu svētku galdam.

Tieši tajā dienā no debesīm nolaidās Saules dieviete, lai apraudzītu, kas notiek cilvēku sirdīs. Saules dieviete pārvērtās par nabaga ceļojošu mūku un vispirms devās uz bagātnieka Agari māju.

—   Lūdzu, atvainojiet mani. Man nav nekādu tiesību no&lt; jums prasīt Vecgada vakarā pajumti uz vienu nakti, bet man nav kur palikt. Lūdzu, atļaujiet pārnakšņot jūsu mājā!— lūdza nabaga mūks.

—   Kas vēl nebūs? Vai tad tu nezini, ka ir gada beigas? Ja tu domā mani tagad traucēt, tad es tev visus kaulus samalšu.— Un bagātnieks aizcirta savas mājas durvis lūdzējam deguna priekšā.

—   Neko darīt, tāda ir tava griba,— noteica pie sevis mūks un devās uz nabaga zemnieka Iri māju.

—   Vecotēv, vecotēv, esmu nabadzīgs ceļojošs mūks. Tuvojas gada beigas, vai tu neatļautu man uz vienu nakti pārnakšņot tavā mājā?

—   Jā, lūdzu, nāc iekšā! Mums gan nekā nav, ar ko tevi pacienāt, ja nu tikai biezputra. Lūdzu, pacienājies!

Un vecais zemnieks ar savu sievuJoti viesmīlīgi savā mājā uzņēma mūku.

Mūks zemnieka sievai teica:

—   Paņem katliņu, izmazgā to, ieliec iekšā trīs zaļas lapas, uzlej ūdeni un uzliec uz uguns.

Vecā zemniece tā arī izdarīja. Un vienā mirklī katls bija pilns ar garšīgiem marinētiem dārzeņiem.

Miso — pasta, ko gatavo no sojas pupām. Zupa, kas gatavota ar šo pastu, ir neatņemama japāņu maltītes sastāvdaļa.

__ Bet tagad paņem risu katlu un to labi izmazgā,— teica mūks. Vecā sieva tā arī izdarīja. No sava maka mūks izņēma trīs rīsa graudiņus, iemeta tos katliņā un pamācīja:

_ Tagad liec uz uguns un uzvāri.

Līdzko zemniece tā izdarīja, katliņš bija pilns ar garšīgiem, baltiem rīsiem.

Tad visi trīs sēdās pie cienasta galda, ēda gardos ēdienus un laimīgi pavadīja Veco gadu.

Kad visi bija beiguši ēst, mūks iejautājās:

—   Vecotēv, vecomāt, jūs abi esat tik nabagi un jau krietni gados. Vai jūs vēlētos saņemt kādu dārgu mantu vai atkal kļūt jauni?

—   Mums labāk gribētos, lai atgrieztos mūsu jaunība un mēs atkal būtu astoņpadsmit gadus veci,— viņi atbildēja.

—            Tad paņemiet mucu, piepildiet to ar karstu ūdeni,— mūks rīkoja. Vecīši tā arī izdarīja. Nu mūks no sava maciņa izņēma dzeltenu pulveri un iebēra to karstajā ūdenī.

—            Tagad jums abiem vienlaicīgi ir jāiegremdējas šajā ūdenī,— mūks teica.

Abi vecīši vienlaikus iegremdējās ūdenī, un, tavu brīnumu, tie pārvērtās par astoņpadsmit gadus veciem jauniešiem. Pienāca rīts, un mūks atkal ieteicās:

—   Paņemiet ūdeni, uzlejiet uz uguns, lai tā izdziest pavardā. Tad, siev, tev ir jāaiziet pie bagātnieka Agari aizņemties kādu karstu ogli, lai iedegtu pavardu.

Zemnieka sieva aizgāja pie bagātnieka Agari aizņemties ogles. Ikviens Agari mājās bija mēms no pārsteiguma, kad ieraudzīja jauno kaimiņieni. Viņa visu izstāstīja, kā bija bijis, kā abi ar vīru atkal pārvērtušies par jauniem cilvēkiem. Bagātnieks Agari iekliedzās:

-          Cik es muļķīgi rīkojos! Ja es būtu ļāvis tam klaiņojošajam mūkam pārgulēt vienu nakti savā mājā, arī mēs būtu saņēmuši savu laimi! Lūdzu, kaimiņien, uzprasi, ko mēs varam darīt, lai viņš atnāktu arī uz mūsu māju un šeit pārnakšņotu.

Zemniece atgriezās mājās un visu izstāstīja. Ceļojošais mūks devās uz bagātnieka Agari māju un jautāja:

—   Tu esi ļoti pārticis, tev visa kā ir gana. Ko tu vēl gribi?

—   Tā kā man ir daudz naudas, tad es gribu vēl vairāk. Lūdzu, iedod man naudu, daudz naudas!—teica Agari.

—   Tev nu nauda gan nav vajadzīga! Bet es tēv varu atgriezt jaunību,-teica mūks un lika tiem piepildīt vannu ar karstu ūdeni. Tajā Viņš iebēra sarkanu pulveri, kuru izņēma no sava maciņa.

—   Un tagad jums visiem vienlaikus ir jāiegremdējas šajā ūdenī,— teica mūks.

Visa bagātnieka Agari ģimene ar kalpiem un kalponēm iegremdējās karstajā ūdenī. Un acumirklī notika neiedomājamas pārvērtības. Bagātnieks un viņa sieva pārvērtās par mērkaķiem, bērni — par suņiem, kalpi — par kaķiem, kalpones — par pelēm, bet viens vecs kalps pārvērtās pat par kazu.

Tad mūks atgriezās pie nabadzīgā zemnieka un teica, ka tagad zemniekam kopā ar sievu piederot viss bagātnieka Agari īpašums. Abi zemnieki no trūcīgās būdeles pārgāja dzīvot uz lepno un skaisto māju. Taču katru vakaru ieradās divi mērkaķi un tā trokšņoja un plosījās, ka abi zemnieki nolēma doties atpakaļ uz savu būdu.

Tieši tad atkal garām gāja ceļojošs mūks. Zemnieki izstāstīja mūkam par mērkaķu izdarībām, un mūks pamācīja:

—   Jums ir jāpaņem divi melni akmeņi, pamatīgi jāsakarsē un jānoliek tur, kur mēdz apsēsties abi mērkaķi.

Kā teikts, tā darīts. Kad tajā vakarā mērkaķi kliegdami, plosīdamies atkal bija klāt, tie pieskrēja pie akmeņiem un apsēdās. Te atskanēja ausis plosošs bļāviens, abi pielēca augšā un metās prom, un ne reizes vairs tie neparādījās, bet applaucētiem dibeniem dzīvoja mežā. Toties jaunais zemnieks ar savu sievu skaistajā mājā dzīvoja pārticīgi un laimīgi.

Lapsas burvju apmetnis

Sensenos laikos dzīvoja kāds vīrs, kurš vienmēr lielījās:

—   Stāsta, ka lapsas apmānot cilvēkus, bet mani ne reizes lapsa nav apmānījusi.

Kādu dienu vīrs devās kalnos pēc malkas un pamanīja ceļa malā lapsu, kurai uz galvas bija dvielis.

—  Ak, ak, par ko gan es varētu pārvērsties,— skali prātoja lapsa.

Vecais vīrs paslēpās aiz koka un vēroja. Tik tiešām, lapsa acumirklī pārvērtās par skaistu meiteni. Vecais vīrs iznāca no slēptuves un, izlikdamies, ka neko nav pamanījis, gribēja aiziet garām meitenei lapsai. Bet tā viņu uzrunāja:

—  Klau, vecais vīrs, uz kurieni ved tavs ceļš?

—   Es dodos uz kalniem cirst malku. Bet cik savādi ir satikt tik vientuļā vietā skaistu meiteni,— atteica vecītis, un viņa izskats liecināja par patiesu izbrīnu.

Es dodos uz pilsētu,— par meiteni pārvērtusies lapsa to pateica tik nopietni, ka vīram tas šķita ļoti smieklīgi. Viņš nolēma mazliet izjokot lapsu un jautāja:

—   Skaista meitene gan, bet kāpēc ar tādu asti?

Lapsa pārsteigta mēģināja aizsegt asti ar roku, bet izrādījās, ka aste nemaz nebija redzama.

—  Cik dīvaini tu runā, vecais vīrs! Cilvēkiem taču astes nav!— Aizvainoti lūpas savilka par meiteni pārvērtusies lapsa.

—   Neiznāca gan mani apmānīt. Gribēji, bet neiznāca, jo es uzreiz sapratu, ka tu esi lapsa,— nosmējās vīrs.

Tajā brīdī meitene pārvērtās atkal par lapsu.

—    Tas ir apbrīnojami, ka man neizdevās tevi apmānīt. Jā, es esmu lapsa, kas dzīvo šajos kalnos. Bet kā tu atklāji, ka esmu lapsa?

Vecais vīrs bija gauži priecīgs, ka lapsai nebija izdevies to piemānīt, un lepni atteica:

—  Vēl ne reizes lapsa nav mani apmānījusi. Un arī šoreiz neizdevās.

Lapsa ieinteresēta vēroja veco vīru un sacīja:

—   Nu, ja tā, tad es tev dāvinu savu burvju apmetni, tas dara neredzamu. Vari iet, kur gribi, darīt, ko gribi, tevi neviens neredzēs. Bet tu savukārt dod man pretī savus rīsu plācenīšus. Mainīsimies!

Un lapsa pavicināja netīru dvieli.

—   Kāpēc tu man piedāvā to netīro dvieli pret rīsu plācenīšiem?— jautāja vīrs.

—   Lai ari netīrs, bet tas ir burvju apmetnis. Ieskaties labāk, veco vīr!

Lapsa uzlika sev uz galvas dvieli un acumirklī izgaisa. Vecītis raudzījās sev visapkārt, bet lapsu nekur nemanīja.

__ Nu kā, vai dosi pretī risu plācenlšus?— jautāja lapsa,

kļūdama atkal redzama.

Tad vecais vīrs atdeva lapsai visus savus plācenlšus un pretī saņēma netīro dvieli.

___ Tu esi saņēmis burvju apmetni, kas dara neredzamu. Tā ir vērtīga manta, neaizmirsti to!—sacīja lapsa un pazuda ar visiem plācenīšiem.

Bet vecītis priecīgs atgriezās mājās. Un jau nākamajā dienā, netīro dvieli uzlicis uz galvas, devās uz pilsētu. Viņš bija pārliecināts, ka ir neredzams. Vīrs iegāja pīrādziņu tirgotavā un sāka bāzt pīrādziņus kabatās, te īpašnieks skaļā balsī iekliedzās:

—    Zaglis! Ķeriet zagli!— un sagraba veco viru aiz rokas. Dzirdot kliedzienus, saskrēja daudz cilvēku.

. — Cik briesmīgi, tāds vecs vīrs un zog. Un vēl netīru dvieli uz galvas uzlicis,— tā kliegdami, viņi ielenca veco vīru un piekāva.

—    Tomēr lapsa mani apmānīja.— Raudadams aiz kauna un sitienu sāpēm, vecītis atgriezās mājās.

Tējkanna, kas nes laimi

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja ļoti nabadzīgs virs ar savu sievu. Katru dienu vecais vīrs devās kalnos pēc malkas, to pārdeva, un tā viņi abi dzīvoja. '

Viendien kalnos vecais vīrs pamanīja, ka trīs puikas bija noķēruši lapsu un jau taisījās to nosist. Vecītis norāja puikas:

—    Ko jūs darāt? Jūs nedrīkstat būt pret dzīvnieku tik nežēlīgi! Pārdodiet to man!

Vecais vīrs katram puikam iedeva naudu, un izmocītā lapsa tika atdota vecītim.

—    Cik žēl, cik žēl, ko ar tevi ir izdarījuši!—Vecītis aiz auklas, kas bija apsieta ap lapsas kaklu, veda lapsu dziļāk kalnos.— Es nezinu, no kuriem kalniem tu esi. Bet pēc šī gadījuma tev gan nevajadzētu iet tik tuvu ciemam gaišā dienas laikā. Tev jāuzmanās, lai tie puikas atkal tevi nenoķer. Steidzies nu uz savu alu!

To teicis, vecītis atraisīja auklu un palaida lapsu.

Nākamajā dienā vecītis atkal devās kalnos pēc malkas. Kur bija, kur ne, pie viņa stāvēja lapsa. Un tā bija vakar izglābtā lapsa. Viņa teica:

—   Vecotēv, vecotēv, cik pateicīga es tev esmu! Tu vakar izglābi manu dzīvību! Es tev gribu atlīdzināt.

—_A, tu esi tā lapsa, ko es vakar izglābu? Bet man nekādu pateicības dāvanu nevajag. Tu vakar biji tik nožēlojama, un man kļuva gauži žēl tevis. Taču nekādas atlīdzības es negribu. Tu esi tikai lapsa un atnāci pateikties. Jau tas vien ir labi! Bet daudz svarīgāk ir tas, ka tu nedrīksti gaišā dienas laikā tik droši staigāt apkārt. Ciema puikas atkal tevi noķers. Tūlīt pat steidzies atpakaļ uz savu alu!

Lapsai sariesās asaras, un viņa sacīja:

—   Vecotēv, es tev ko teikšu. Templī netālu aiz ciema nav tējkannas, priesteri to gribētu nopirkt. Es pārvērtīšos par tējkannu, tev jāpaņem tējkanna un jāpārdod priesterim.

Tad lapsa apvija asti sev apkārt, apgriezās trīs reizes riņķī un pārvērtās par brīnišķīgu tējkannu. Vecais vīrs pieklaudzināja pie tējkannas, atskanēja skaidra, metāliska skaņa. Nu vīrs paņēma tējkannu un devās uz templi, tur nonācis, viņš virspriesterim piedāvāja tējkannu: gpfe Šī tējkanna piederēja maniem senčiem, bet tagad esmu spiests to pārdot.

Tiklīdz virspriesteris ieraudzīja skaisto tējkannu, viņš vēlējās par katru cenu to nopirkt un samaksāja vecajam vīram jo bagātīgi. Vīrs atgriezās mājās loti priecīgs — nekad agrāk viņam tik daudz naudas nebija bijis.

Arī virspriesteris bija bezgala laimīgs, ka ieguvis tik skaistu kannu. Viņš sasauca mācekļus un lika tiem ar smiltīm noberzt tējkannu. Mācekļi izripināja ārā tējkannu un sāka to ar smiltīm berzt — gosi, gosi, skrap, skrap! Pēkšņi tējkanna iekliedzās:

—   Vai, man sāp! Man sāp! Neberziet tā!

Mācekli apstulbuši un nobijušies skrēja pie virspriestera.

—   Priestera kungs, priestera kungs, tējkanna runā!

Virspriesteris noteica:

—   Tas jums būs tikai izlicies. Varbūt smiltis tā skrapstēja,— un uzlika tējkannu uz pavarda. Acumirklī tējkanna

nošņācās, parādījās kājas un kupla aste, -bet tējkannas priekšā — lapsas purniņš. Kas tā par tējkanna! Virspriesteris un mācekli, mutes iepletuši, skatījās un brīnījās. Viens ieteica darīt tā, otrs — citādi, bet tējkanna tikām nolēca no pavarda un sāka lidot pa istabu. Tempļa mācekli un virspriesteris skrēja pakal tējkannai un mēģināja to notvert, bet tējkanna ar asti un kājām bija ļoti veikla. Tik veikla, ka nevienam neizdevās to notvert. Beidzot pēc ilgiem pūliņiem tējkannu sagrāba, ielika lielā kastē, vāku virsū un vientuļā, klusā vieta izmeta ārā. Ar to visas likstas arī būtu galā. Bet vienu dienu virspriesteris apdomājās, žēl bija par velti izsviest ārā tējkannu, kas bija maksājusi tādu naudu. Labāk to mēģināt kaut par lētu naudu kādam pārdot. Un tā tējkanna, kurai bija pazudusi aste un četras kājas un kura bija atguvusi savu tējkannas izskatu, tika atnesta atpakaļ. Par lētu naudu to piedāvāja pārdot kādam nabaga vīram. Vīrs atnesa tējkannu uz mājām, naktī pamodās un prātoja, kas tā par savādu skaņu. Viņš paskatījās un pārsteigumā zaudēja valodu — tējkanna bija apaugusi ar vilnu, tai bija kājas, un tā pastaigājās pa istabu. Tas atkārtojās vairākas naktis pēc kārtas. Nabaga vīrs, kurš par lētu naudu bija nopircis šo kannu, pastāstīja draugam, ka tējkanna katru nakti pastaigājas pa istabu un tai ir kājas un aste. Draugs ieteicās:

—   Tu taču esi laimīgs cilvēks! Šī tējkanna tev nesīs laimi, ņem un rādi to cilvēkiem par naudu un iemāci vēl staigāt pa virvi!

Nabaga vīrs savu tējkannu, kurai bija aste un kājas, iemācīja staigāt pa virvi, dejot un tad sāka to rādīt cilvēkiem par naudu. No malu malām nāca (audis skatīties uz tādiem brīnumiem. Pat valdnieks un princese vēlējās redzēt brīnumaino tējkannu. Drīz vien nabaga vīrs kļuva bagāts un nolēma aiznest tējkannu uz templi, kur tā glabājās kā svētums un kuru turpmāk pielūdza kā dievību.

Urasima Taro

Sensenos laikos dzīvoja kāds zvejnieks Urasima Taro. Viņš dzīvoja kopā ar savu veco māti. Vienu dienu māte ieteicās:

__ Urasima, Urasima, kamēr vēl esmu pie veselības, tev ir jāapņem sieva.

_ Es nevaru nopelnīt tik daudz naudas, lai uzturētu sievu.

Labāk turpināšu dzīvot tāpat kā līdz šim. Mēs abi divi kaut kā iztiksim,— atbildēja zvejnieks.

Tas notika kādu rudeni. Bija iegriezušies ziemeļu vēji, un aukstuma dēļ nebija iespējams izbraukt jūrā. Arī nauda bija galā. Gulēdams nabadzīgajā būdā, Urasima prātoja:

— Ja tā turpināsies un nevarēs zvejot, drīz nebūs ne pašam ko ēst, ne mātei ko dot. Ak, ja rīt būtu labāks laiks!

Pēkšņi debesis sāka skaidroties. Urasima aizskrēja pie savas laivas un devās jūrā zvejot. Viņš cītīgi makšķerēja, kamēr austrumu puse sāka kļūt gaišāka, taču neko nebija noķēris, nevienu pašu zivi. Urasima bija ļoti bēdīgs. Palēnām saule kāpa arvien augstāk, un kāda liela zivs beidzot sāka raustīt āķi. Viņš izvilka makšķeri un ieraudzīja, ka ir noķēris žilbinoši skaistu, piecās varavīksnes krāsās zaigojošu bruņurupuci.

—  Cik skaists bruņurupucis!— brīnījās Urasima un ievilka bruņurupuci laivā.

Pēkšņi Urasimam pēc negulētās nakts uznāca tāds miegs, ka neviļus viņš iesnaudās. Acumirklī pieckrāsu mirdzumā lāsumojošais bruņurupucis pārvērtās par neaprakstāmi skaistu, jaunu sievieti. Viņa maigi teica:

— Es esmu no jūras valdnieka Harubaru pils un ierados, lai tevi pavadītu uz pili.

Zvejnieks pamodās un izbrīnījies raudzījās uz skaisto sievieti. Viņa turpināja:

—  Lūdzu, aizver acis, jo mēs tūlīt pat dosimies uz jūras valdnieka pili.

Zvejnieks aizvēra acis un tikai juta, ka laiva sašūpojās. Pēc neilga laika viņš atvēra acis, tā jau peldēja jūras valdnieka pils priekšā.

Jūrā šūpojās, sīkvilnīšos līgojās sarkanu koraļļu pils, pasakainās gaismās tā brīnišķi laistījās. Pils stabi no vienas vietas viscaur bija noklāti pērlēm. Kā zaļa josta pili ieskāva līgani viļņojoša jūras kāpostu josla.

Sieviete, paņēmusi zvejnieku aiz rokas, veda pa pils vārtiem iekšā.

—      Pagaidi mani mazliet šeit,— viņa teica un iegāja pili. Urasima gaidīja pils ārpusē. Apkārt viņam rotaļīgi peldēja asari un sačukstējās:

— Līgavainis klāt ir gan, līgavainis klāt ir gan. Līgava un līgavainis.

Urasima no zivīm uzzināja, ka jaunā, skaistā sieviete ir jūras valdnieka meita. Pēc kāda laika princeses kalpones Urasimu aicināja iekšā pilī un pavadīja viņu pa gariem, glezniem gliemežvākiem greznotiem gaiteņiem, līdz ieradās plašā viesistabā. Šeit Urasimu gaidīja princese un viņas vecāki, kuri ļoti laipni apsveicinājās ar Urasimu:

— Priecājamies jūs redzēt mūsu pilī! Laikam būsiet izsalcis pēc ceļa un noguris. Mēs jau jūs gaidījām.

Tūlīt pat kalpi sāka nest iekšā visādus cienastus citu pēc cita. Apsveicināties iznāca arī princeses brāļi, tad sākās varen krāšņas dzīres par godu Urasimam kā princeses līgavainim. Skaistas zivis jautri virpuļoja dejā. Urasima, acis iepletis, muti pavēris, tikai skatījās un jutās tā, it kā redzētu kādu krāšņu sapni.

Dzīres jūras valdnieka pilī turpinājās ilgi. Pēc tam Urasima jautri un bezrūpīgi kopā ar princesi te vadīja savas dienas. Kā sapnī pagāja trīs gadi. Dzīve te bija tik jautra un bezrūpīga, ka Urasimam sāka apnikt un arvien biežāk un biežāk viņš sāka atcerēties dzīvi uz Zemes. Reiz princese pamanīja, ka Urasima atkal bija aizdomājies un izklaidīgs. Viņa jautāja:

—   Kāpēc gan tu esi tik skumjš? Vai kas atgadījies?

—   Tā nu ir iznācis. Es biju aizmirsis savu dzīvi uz Zemes, neatcerējos savu māti, bet tagad nāk atmiņā šīs domas un nedod man miera,— atbildēja Urasima.

—   Ir skumji, ka mums tagad pienācis laiks šķirties, bet es nevaru tevi aizturēt, ja tu vēlies atgriezties uz Zemes,S teica princese.

šķiroties princese uzdāvināja Urasimam dārgumu kastīti, bet lūdza būt ļoti uzmanīgam ar šo kastīti un nekādā gadījumā to neatvērt.

Pēc ilgām un jautrām atvadu dzīrēm, kuras pilī bija sarīkojis jūras valdnieks, Urasima kopā ar princesi devās uz pils vārtiem.

—   Ir pienākusi mūsu šķiršanās. Lūdzu, neatver kastītil Un tagad aiztaisi acis!—teica princese.

Urasima aizvēra acis, bet, kad pēc brīža tās atvēra, viņa laiva jau šūpojās jūras viļņos netālu no krasta, kur viņš kādreiz bija dzīvojis. Viņš piebrauca krastā, izkāpa un pārsteigts apskatīja apkārtni. Tā bija pilnīgi pārvērtusies. Viņš tik tikko pazina savu ciemu. Pat kalns bija pārmainījies, arī daudzu koku vairs nebija.

—    Ir pagājuši tikai trīs gadi, kāpēc viss tik ļoti pārvērties?— brīnījās Urasima.

Zvejnieks devās uz savu māju pusi. Tur viņš ieraudzīja kādu cilvēku, kas strādāja pie salmu darbiem. Urasima šo cilvēku nepazina un apprasījās:

—   Kur ir māja, kas piederēja zvejniekam Urasimam?

—    Zvejniekam Urasimam?— pārjautāja vīrs.— Tiešām, pirms gadiem trīssimt tāds cilvēks te bija dzīvojis. Bet viņu uzaicināja dzīvot jūras valdnieka pilī, no kuras Urasima vairs nebija atgriezies. Ilgi, ilgi māte viņu bija gaidījusi.

Urasima izdzirda šādu stāstu. Neviens no tiem cilvēkiem, kas dzīvoja Urasimas laikā, protams, sen vairs nebija starp dzīvajiem. Arī viņa māja bija sabrukusi, bija palikuši tikai akmens pakāpieni dārzā. Urasimam kļuva ļoti skumji un vientulīgi.

—    Cik dīvaini, es biju prom tikai trīs gadus, bet uz Zemes jau pagājis trīssimt gadu,— brīnījās Urasima. ļg

Urasima devās pie jūras, bet arī jūras krasts bija tukšs un vientulīgs. Bruņurupucis vairs neieradās, lai viņu aizvestu uz jūras valdnieka pili. Bet ceļu, kā tur aizkļūt, viņš nezināja. Varbūt princeses iedotajā dārgumu kastītē ir kāda pamācība, kā nokļūt uz jūras valdnieka pili? Arvien dobjāk un dobjāk jūra vēla bangas pret krastu. Bija tik neizturami skumji, ka Urasima atvēra kastīti. Tajā bija trīs nodalījumi. Pirmajā bija dzērves spalva. No otrā nodalījuma sāka velties ārā balti dūmi, kas savērpās ap zvejnieku, un viņš vienā mirklī novecoja, kļuva sirmgalvis. Trešajā nodalījumā bija spogulis, kurā ieskatījies Urasima pamanīja, ka ir kļuvis sirms večuks.

«Kā es tāds sirmgalvis varu doties pie jūras valdnieka meitas? Man nav vairs ceļa uz turieni,&gt; skumji domāja Urasima. Tai brīdī dzērves spalva pielipa Urasimam, un viņš

pacēlās gaisos kā dzērve, skumīgi mezdams riņķus virs jūras; tad cēlās arvien augstāk un augstāk debesīs.

Bet princese bruņurupuča izskatā bija iznākusi no jūras atvadīties no Urasimas, kura ceļš jau veda uz viņsauli.

Sipeitaro

Sensenos laikos dzīvojis kāds mūks. Klaiņodams pa vientuļiem kalnu ceļiem, viņš nonāca kādā kalnu ciematā. Izskatījās, ka visi iemītnieki gatavojās svētkiem, jo katrā mājā cepa rīsu plācenīšus. Mūks pagājās pa ciemu, līdz ieraudzīja vienu māju, tā bija skaista, liela māja. Mājā viss bija tik kluss, ne vēsts no līksmās svētku kņadas, šķita, ka tur neviena nav.

Viņš vērīgi ieklausījās un sadzirdēja no mājas skanam it kā klusas elsas.

«Savādi gan,» nodomāja mūks un iegāja iekšā.

Viņš ieraudzīja, ka visi mājas iemītnieki bija sapulcējušies ap jaunu meiteni un raudāja.

— Sakiet, lūdzu,— kāpēc jūs tā raudat?— vaicāja mūks.

Vīrs, kas izskatījās pēc mājas saimnieka, atbildēja: - Pēc septiņām dienām mums būs jāziedo sava vienīgā meita. Rau, tajā kalnā ir vecs templis, kas uzcelts par godu kādai dievībai. Neviens no ciema ļaudīm gan vairs neatceras, kādai dievībai templis tika celts. Taču katru gadu ražas novākšanas laikā jauna meitene ir jāziedo templim. Ja mēs to nedarīsim, saniknotā dievība uzsūtīs vētru un mūsu rīsa lauki tiks nopostīti. Tāpēc mēskatru gadu ziedojam vienu jaunu meiteni, šogad ir pienākusi mūsu kārta, mēs upurēsim savu vienīgo meitu, tāpēc apraudam viņu.

Mūks to visu noklausījās klusēdams. Pēc brīža viņš teica: mM Vai tiešām pasaulē vēl arvien notiek šādas briesmu lietas? Ziedojiet mani savas meitas vietā!

Mūks nolēma vispirms izzināt, kas īsti notiek vientuļajā templī dziļi kalnos, un sāka kāpt kalnā uz templi. Viņš ilgi kāpa pa šauru, stāvu taku, līdz nonāca pie veca, sagruvuša tempļa. Netālu no tā atradās veca priede ar lielu dobumu

stumbrā. Mūks tur paslēpās un gaidīja nakti. Pusnakti bija dzirdama kāda dīvaina skaņa. Un drīz vien liels bars kaut kādu vilkačiem līdzīgu būtņu ņudzēdami, mudžēdami, murmulēdami un vēkšķēdami tuvojās templim un satupās tā priekša. Viņu vadonis skaļā balsī ierēcās:

Vai šeit ir Sipeitaro?

Kāds radījums atsaucās:

—   Pie mums šonakt neatnāks Sipeitaro.

Pēc šī dīvainā rituāla atvērās tempļa durvis un viss radibu bars saspruka templī. Mūks klausījās no savas slēptuves priedes stumbrā un izdzirdēja dziesmu, kas skanēja no sabrukušās svētnīcas:

—  Nesakiet, nesakiet,

Sipeitaro tik nesakiet.

Kurš Nagahamā Omi zemē mit.

Sipeitaro tik nesakiet.

Suten, suten. suten, ten, ten,

Bim, bam, bim, bam. bim, bam.

Dziesma tika dziedāta vēl un vēl. Mūks saprata, ka ir kāds Sipeitaro, kurš varbūt varētu uzveikt šos vilkačus. J

Tajā pašā naktī mūks atgriezās ciemā un tūlīt pat devās uz Nagahamas pilsētu Omi provincē meklēt Sipeitaro. Nonācis Nagahamā, viņš katrā mājā apprasījās, vai nezinot kādu vīru, vārdā Sipeitaro. Bet neviens neko nezināja teikt, neviens pat tādu vārdu nebija dzirdējis. Pēdīgi mūks apsēdās uz liela akmens ceļa malā. Tajā brīdī viņam garām gāja balti raibs suns vērša augumā.

«Tas tik ir suns! Tāds nu gan tiktu galā ar tiem tumsas radījumiem,» pie sevis nodomāja mūks.

Tieši tad suņa saimnieks pasauca suni:

—   Sipeitaro, Sipeitaro!

Mūks priecīgi pielēca kājās un izstāstīja suņa saimniekam visu, ko bija redzējis tālajā kalnu ciemā, un lūdza aizlienēt uz kādu laiku šo milzīgo suni, lai glābtu meiteni no vilkačiem. Suņa saimnieks labprāt aizdeva balti raibo Sipeitaro, un mūks cik ātri vien varēdams steidzās uz kalnu ciematu kopā ar milzīgo suni.

Tikām bija pienākusi septītā diena — nozīmētā upurēšanas diena, bet no mūka, kas bija apsolījis savu palīdzību, nebija he ziņas. Nelaimīgajai ģimenei neatlika nekas cits kā gatavot meiteni upurēšanai. Tika atnesta gara koka kaste, meiteni ietērpa sēru drānās — baltā kimono, un visa ģimene dziļās bēdās raudāja. Vairāki ciema iedzīvotāji juta līdzi un arī raudāja. Turpretī lielākā daļa cietsirdīgi teica:

—   Ko jūs tik ilgi vilcināties? Uz ko jūs gaidāt? Steidzieties, upurējiet savu meitu, citādi saniknotā dievība mums uzsūtīs tādu vētru, kāda līdz šim nav pat pieredzēta.

—   Pagaidīsim vēl mazliet,— atbildēja meitenes vecāki un turpināja gaidīt mūka atgriešanos. Bet mūka nebija ne pirmajā, ne piektajā, ne pēdējā — septītajā — upurēšanas dienā. Un tā mājinieki visbeidzot ielika nelaimīgo raudošo meiteni koka kastē.

Tieši tajā brīdī, kad cieminieki gribēja ņemt koka kasti un doties uz veco kalnu templi, ieradās mūks ar milzu suni Sipeitaro. Mūks lika ciema iedzīvotājiem izņemt raudošo meiteni ārā no kastes un ielikt tajā viņu ar suni.

—   Tagad aiznesiet un upurējiet mūs abus dievībai meitenes vietā,— teica mūks.

—     Ja mēs tā darīsim, dievība mūs bargi sodīs,— nobijās viens otrs ciema iemītnieks.

Taču pārējie nebilda ne vārda, paņēma kasti un devās pa pretējā kalna stāvo taku augšā uz veco kalna templi. Nonākuši pie baisā tempļa, tie nometa kasti un skriešus, atpakaļ neatskatīdamies, skrēja pa kalnu lejā.

Pienāca pusnakts. Apkārtējā dziļajā tumsā un klusumā atkal atskanēja pazīstamas skaņas, tās tuvojās, un liels bars radību murmulēdams, vēkšķēdams tuvojās templim. Viņi dancoja aizrautīgi apkārt koka kastei un priecīgās balsīs dziedāja savu dziesmu:

—  Nesakiet, nesakiet,

Sipeitaro tik nesakiet,

Kurš Nagahamā Omi zemē mīt.

Sipeitaro tik nesakiet.

Suten, suten, suten, ten, ten,

Bim, bam, bim, bam, bim, bam.

Tad vigi sāka ņemt nost kastei vāku. Pēkšņi no kastes vienā mirklī izlēca milzu suns un metās virsū vilkačiem. Arī mūks izlēca no kastes un sāka cīnīties ar Šīm radībām.

Nākamajā rītā ciema iedzīvotāji nosprieda, ka nu jau dievība būs mūku apēdusi, un devās augšā mežiem apaugušajā kalnā apskatīties. Ciešā, bailīgā pūlītī tie tuvojās templim, un ko viņi ieraudzīja? Visapkārt templim gulēja miruši mērkaķi. Varens paviāns, laikam jau to vadonis, ar tik asām spalvām kā adatām, gulēja to barā — arī miris. Ar to arī visas nelaimes ciemā beidzās — nu vairs nevajadzēja upurēt cilvēkus, visi varēja dzīvot mierā, bez bailēm.

Trīs talismani

Senatnē kādā kalnu templī dzīvoja priesteris un viņa māceklis. Pretējā kalnā auga kastaņas, rudeņos tās bija pārpilnas ar ēdamajiem kastaņiem, kuri, vējam uzpūšot, krita zemē. Māceklim tie ļoti garšoja. Kādu dienu viņš lūdza priesterim atļauju aiziet otrpus kalna salasīt kastaņus.

Priesteris atbildēja:

—  Tu nevari iet, jo pretējā kalnā dzīvo briesmīga ragana. Viņa tevi apēdīs.

Bet māceklis tomēr loti gribēja iet lasīt kastaņus.

Tad priesteris teica:

—  Ja tu iesi uz kalnu, kur mīt tā ragana, tad tev noteikti ir jāpaņem līdzi trīs talismani. Un, ja nokļūsi grūtībās, nosvied tos citu pēc cita zemē!

To teicis, priesteris pasniedza māceklim lapiņas ar talismaniem. Māceklis bija loti priecīgs un devās lasīt kastaņus. Zem kastaņkokiem to bija milzum daudz, zēns lasīja, lasīja un pat nepamanīja, ka bija iegājis dziļi jo dziļi kalnainajā mežā. Viņš attapās, kad jau sāka krēslot. Zēns sāka meklēt ceļu ārā no meža, bet nevarēja atrast. Pa to laiku bija kļuvis pilnīgi tumšs.

«Ko nu man darīt?» nobijies domāja puisēns.

Te viņš pamanīja pretējā pusē cauri kokiem mirgojam uguntiņu. Zēns atviegloti uzelpoja un tuvojās gaismiņai. Mežu ieskauta, pašā kalnu vidienē atradās neparasti liela māja.

«Savādi, ka tik vientuļā vietā, dziļi kalnos, ir tāda skaista

māja!» brīnījās puisēns.

Māceklis pieklauvēja pie durvīm un teica:

— Esmu nomaldījies. Lūdzu, ļaujiet man vienu nakti pār? Nakšņot jūsu mājā!

No mājas iznāca rūpīgi sasukājusies vecenīte. Viņa laipni teica:

—   Nabaga zēns! Lūdzu, nāc iekšā bez kautrēšanās!

Vecīte nosēdināja mācekli siltumā blakus pavardam, izcepa viņam kastaņus un pamatīgi zēnu paēdināja. Puisēns, gardi paēdis, tīkamajā pavarda siltumā samiegojās. Vecīte saklāja viņam guļvietu un novēlēja saldu dusu. Māceklis iekrita dziļā miegā.

Ap pusnakti zēns pamodās, izdzirdīs neparastas skaņas,— žvīks'žvāks! Skaņas nāca no virtuves puses. Zēns atvēra acis.

«Kādas neparastas skaņas,» māceklis prātoja un, pēc brīža piecēlies, pa spraugu ieskatījās virtuvē. Tur uz plīts stāvēja liels katls ar vārošu ūdeni. Blakus pavardam šausmīga izskata izspūrusi vecene asināja lielu virtuves dūci. Mute līdz ausīm, zvērojošas acis un sarkana mēle!

«Kādā drausmīgā vietā esmu nokļuvis!» pārbijās māceklis un jau taisījās izmukt pa sētas durvīm, bet ragana viņu noķēra.

—   Uz kurieni tad tu?

—   Man jāiziet savās vajadzībās!— meloja puisēns.

—    Es tevi piesiešu ar virvi, lai tu neaizmuktu!— Un ragana apsēja virvi māceklim ap vidu, virves galu turēja rokā un tikai tad atļāva iet ārā.

Kad puisēns izgāja ārā, viņš drebošu roku atraisīja virvi un pie virves piesēja vienu talismana lapiņu.

—   Godātais talisman, lūdzu, palīdzi man! Atbildi manā vietā tad, kad ragana kaut ko jautās!—teica puisēns un aizmuka pa mazmājiņas lodziņu.

—   Nu, puika, kur tu esi?— nepacietīgi jautāja ragana.

—   Vēl šeit, vēl šeit,— mācekļa vietā atbildēja talismans.

Lai cik reižu prasītu ragana:— Nu, puika, kur tu esi?— talismana lapiņa vienmēr zēna vietā atbildēja:—Vēl šeit, vēl šeit

Raganai radās aizdomas, ka viss nav kārtībā, un viņa devās pārbaudīt Atklājusi, ka puika ir aizmucis, viņa, dusmās zobus atņirgusi, norāva virvei piesieto talismanu un dzinās puikam pakaļ.

Māceklis skrēja, cik jaudāja — don doko, don doko!— bet atskatījies pamanīja, ka jau aiz viņa muguras skrien ragana. Puisēns steigšus nosvieda vēl vienu talismana lapiņu un lūdza:

—   Pārvērties par lielu upi un, lūdzu, aizšķērso raganai ceļu!

Un tiešām, starp zēnu un raganu plūda milzīga upe.

—  Velns tevi rāvis, puika, gan es tevi dabūšu!— kliedza ragana, ielēca upē un sāka peldēt pāri. Bet māceklis skrēja un skrēja — don doko, don doko! Necik ilgi — un, kur gadījusies, kur ne, ragana atkal jau skrien aiz muguras. Un jau tik tuvu, ka, skaties, tūlīt vēl sagrābs zēnu. Māceklis sev aiz muguras Jj nosvieda pēdējo talismana lapiņu.

—   Kļūsti par augstu smilšu kalnu!

Uzreiz starp puisēnu un raganu radās augsts smilšu kalns. Smiltīs raganai grima kājas, un viņa slīdēja nost no kalna. Bet zēns — don doko, don doko — jau ieskrēja savā kalnu tenq&gt;lī.

—  Priestera kungs, lūdzu, paslēpiet mani, man pakal skrien ragana!

—   Labi, slēpies šeit,— teica priesteris un aši iegrūda zēnu lādē.

šajā brīdi ieskrēja ragana.

—   Ak, ak, vai šeit nav ieskrējis puika?

—   Nē, mans māceklis ir aizgājis uz pretējo kalnu lasīt kastaņus un vēl nav atgriezies,— atbildēja priesteris.

—   Nemelo! Ja neparādīsi man, kur ir māceklis, es apēdīšu tevi!

—   Nav interesanti ēst tāpat Labāk slēgsim derības par veiksmīgu pārvēršanos. Un, ja tu derībās laimēsi, tad apēd mani, bet, ja es laimēšu, tad apēdīšu tevi,— ierosināja priesteris.

—   Es varu pārvērsties, par ko vien gribu,— lielījās ragana.

—   Ja tā, tad pārvērties sākumā par pupu,— teica priesteris.

—   Ko, par pupu? Cik vienkāršs uzdevums!— Un acumirkli ragana pārvērtās par pupu. Priesteris to aši iemeta mutē, pamatīgi sakošļāja un apēda.

Šāvējs un velnene

Sensenos laikos tas bija atgadījies. Caur milzīgu, pla §u līdzenumu plūda upīte, pār to vienā vietā veda mazs tilts, tik vecs un izļodzījies, ka likās, tas drīz vien sagāzīsies. Tā bija baiga vieta. Kad iestājās nakts, neviens no tuvējā ciema iedzīvotājiem šeit ne tuvumā nerādījās. Ciemā klīda runas, ka otrpus upītei pie vecā tilta kādā mājiņā dzīvojot vecene.

—  Nē, tomēr tas nav iespējams, ka šādā vietā dzīvotu kāds cilvēks,— sprieda cieminieki.

Ja cieminieki šeit ieklīda dienā, nekādas mājas pie tilta nebija. Bet, tikko iestājās nakts, tā otrpus upītei, blakus tiltam kā uz burvja mājienu parādījās vientuļa māja. Baumoja arī, ka nakts laikā te pazūdot cilvēki, kam gadās šai vietai garām iet. Ciema ļaudis no šīs vietas bijās un pat dienā netuvojās tik baigai vietai.

Ciemā dzīvoja daudzi labi šāvēji. Reiz viens no tiem ieteicās:

—    Nezinu, kāds vilkatis tur varētu dzīvot, bet iešu to iznīcināt.

Un vīrs, paņēmis šauteni, devās uz līdzenumu. Tuvojās nakts, un kā uz burvja mājienu uzradās māja, kuras logā spīdēja gaismiņa. Vīrs klusām piegāja pie loga un ieskatījās iekšā. Istabā dega liela svece, blakus svecei sēdēja vecene un grieza tītavas, šāvējs nomērķēja vecenei krūtīs un izšāva. Tai brīdī vecā izstiepa roku, notvēra džinkstošo lodi un noteica:

—    Šonakt arī viena, tenkororin

Šāvēja acu priekšā vecenes seja pārvērtās, tā piesarka un kļuva par ļaunu un atbaidošu velnenes seju. Šāvējs vēl kā pa sapņiem, kā nemaņā šāva un šāva, bet viss velti, velnene, roku izstiepusi, noķēra ikvienu lodi un izmeta to pa logu, murminot:

—   Šonakt arī viens, tenkororin

Līdz beidzot vīrs bija izšāvis visas lodes. Velnene saķēra šāvēju un vienā mirklī to aprija.

Laiks gāja, bet prasmīgais šāvējs kā neatgriezās, tā neatgriezās. Arī nākamais šāvējs, kas bija devies uz baiso līdzenumu iznīcināt vilkati, vairs neatgriezās. Un tā cits pēc cita uz līdzenumu devās visi labie ciema šāvēji, bet neviens no viņiem neatgriezās. Beidzot pats labākais šāvējs nolēma doties uz vientuļo māju pie vecā, izļodzītā tilta. Par vīra šāvēja prasmi bija radies šāds teiciens: simts šāvienu — simts trāpījumu.

Prasmīgais šāvējs nomērķēja vecenes krūtīs un izšāva. Uzreiz vecenes seja pārvērtās par briesmīgu velnenes ģīmi.

—   Šonakt arī viens, tenkororin — vecene murminot saķēra lodi un izmeta pa logu laukā.

«Liekas, šoreiz būs jācieš sakāve,» nodomāja prasmīgais šāvējs, bet vēl vairākas reizes tomēr izšāva. Uz katru viņa šāvienu atskanēja velnenes balss:

—   Šonakt arī viens, tenkororin — un noķertā lode tika izsviesta pa logu.

—   Hi-hi-hī, arī tevi es apēdīšu.— Un velnene, muti atplētusi līdz ausīm, tuvojās šāvējam. Pavērsis šauteni pret velneni, šāvējs palēnām atkāpās Ildz sienai. Un tad viņš atcerējās, ka vilkačus nevar nošaut, ja šauj tieši virsū, jo vilkaču dzīvība esot ārpus ķermeņa, tā stāstīja veci ļaudis.

«Varbūt velnenes dzīvība ir sveces liesmā,» nodomāja šāvējs un, nomērķējis uz sveces plīvojošo liesmu, izšāva.

—   Baaaaaaaacl— Ar šausmīgu troksni acumirklī izgaisa gan velnene, gan māja. Nākamās dienas rītā (audis devās apskatīt, kas bija noticis naktī. Prasmīgais šāvējs veda viņus. Atnākuši uz baiso vietu, viņi ieraudzīja, ka otrpus upītes pie vecā tiltiņa zemē miris ar brūci krūtīs gulēja milzīgs, vecs āpsis.

Trīs vēlēšanās

Pa ciema nomales ceļu gāja kāds nabadzīgs vīrs. Viņa drēbes bija skrandainas, sviedriem un putekļiem pievilkušās. Bija pavisam tumšs, un nabadzīgais vecais vīrs nonāca pie ciema paša bagātākā cilvēka mājas.

—    Esiet tik labi, dodiet man pajumti savā mājā uz vienu nakti,—virs lūdza bagātniekam, bet tas, ieraudzījis nabaga apnēsātās drēbes, atteica:

—   Mana māja nav domāta tādiem nabagiem.

Tad vecais vīrs devās uz pašu nabadzīgāko māju ciemā. Mājā, kura izskatījās tā, ka tūlīt, tūlīt sagāzīsies, dzīvoja vecītis un vecenīte.

Un atkal nabadzīgais ceļotājs lūdza naktsmājas.

—    Nāciet vien iekšā! Ja jums šī vieta ir pietiekami laba, pārnakšņojiet pie mums!— viesmīlīgi aicināja abi vecīši. Pēc tam viņi pacienāja ceļotāju ar vakariņām. Pat vēl vairāk, vienīgo segu, kas bija abiem vecīšiem, viņi atdeva ciemiņam, bet paši apsedzās ar salmiem.

Nākamajā rītā abi vecīši pamodās un nespēja ticēt savām acīm — acu priekšā vecais, nabadzīgais ceļotājs bija pārvērties par dievību spožā, baltā kimono. Pārsteigtajiem vecīšiem dievība teica:

—    Jūs patiešām esat ļoti sirsnīgi un jauki cilvēki. Kā pateicību par laipnību es izpildīšu trīs vēlēšanās. Lūdzu, pasakiet man tās!

Nu vecītis un vecenīte ņēmās teikt:

—   Kaut mēs ilgi dzīvotu! Kaut mums nebūtu nekādu grūtību ar pārtiku! Kaut mums būtu māja, kurā nelīst lietus iekšā!

Tikko vecīši bija pateikuši savas trīs vēlēšanās, tās uzreiz piepildījās. Vecā, sašķiebtā māja pārvērtās par lielu, staltu un skaistu māju. Bet klēts bija pilna ar visādiem ēdamajiem — ar rīsiem un pupām. Turklāt abi vecīši uzreiz kļuva jauni un spēka pilni. Visam ciemam bija lielum lieli brīnumi, pati nabadzīgākā būda ciemā tagad pārtapusi par tik skaistu ēku! Tūlīt pat klāt bija ciema bagātnieks un nu prašņā un vaicā, kā tas varēja notikt. Uzzinājis visu, viņš nodomāja:

I «Ja tas ir tā, tad arī es gribu dievībai pateikt savas trīs vēlēšanās!»

Bagātnieks uzlēca zirgam mugurā un dzinās pakaļ aizgājušajai dievībai. Dievība jau atkal bija pārvērtusies par vecu nabaga vīru, kas lēni gāja pa ciema nomales ceļu.

Bagātnieks, pamanījis dievību, sauca saukdams:

—  Ei, nāc pārguli ari manā mājā! Es tev gribu pateikt trīs vēlēšanās!

—  Kaut arī tavā mājā neesmu pārgulējis, bet apsolu izpildīt tavas trīs vēlēšanās. Dodies vien atpakaļ uz mājām!— atbildēja dievība.

Bagātnieks nopriecājās un dzīrās aulekšiem doties atpakaļ uz mājām, te pēkšņi sāka trakot zirgs.

— Kaut tev galva nokristu,— dusmās uzbrēca bagātnieks.

Tajā brīdī zirga galva noripoja uz ceļa. Bagātnieks bija

galīgi apjucis. Viņš lūkojās apkārt pēc vecā vīra, bet tas vairs nekur nebija redzams. Nu neko, viņš kājām devās uz savām mājām. Bagātnieks bija saniknots un dusmās iedomājās, ka sieva droši vien mierīgi guļ dienas miegu. Dusmās viņš pie sevis noburbulēja:

—   Kaut tev segli pieaugtu pie muguras!

Bagātnieks atgriezās mājās, un cik pārsteigts viņš bija, ieraugot skaļi vaimanājošo sievu, kurai pie muguras bija pieauguši zirga segli. Lai kā tos rāva nost, nekas nelīdzēja — tos nebija iespējams noņemt. Nu gan bagātnieks bija sprukās — ko nu darīt — zirgs bez galvas un sieva ar segliem!

—  Žēl gan, tik nenozīmīgas lietas es palūdzu dievībai!— viņš nopūtās.

Un tajā brīdī segli nokrita no sievas muguras.

Samurajs un spoks

Sensenos laikos dzīvoja kāds samurajs. Viendien viņš devās uz upi makšķerēt. Tajā dienā zivis ķērās ļoti labi, un pret vakaru grozs jau bija pilns.

—  Laiks doties uz mājām,ļlf noteica samurajs un piecēlās, paņēmis rokās zivju grozu. Pēkšņi apkārtne kļuva gaiša, rietumos uzlēca saule.

«Savādi, saule lec rietumos. Tas nebūs nekas cits kā lapsas izdarības!» viņš klusībā prātoja, bet skaļi teica:

—   Tas nemaz nav interesanti, ka vakarā saule lec rietumos!

Šajā brīdī saule pazuda, visapkārt atkal satumsa, bet drīz vien debesīs parādījās blāvs mēness.

Samurajs sāka veikli iet uz māju pusi, jo ceļš bija garš un veda cauri lielam mežam.

Te nez no kurienes atskanēja jautras mūzikas skaņas.

— Laikam kaut kur tuvumā svin svētkus.— Bet tas vīram bija brīnums, jo ciemā svētki jau sen kā nosvinēti.— Skaidrs, ka arī šī mūzika ir lapsas burvestības!

Un atkal viss kā uz burvja mājienu apklusa.

~ Nav nekādu šaubu, tās ir lapsas izdarības. Tagad tā noteikti mēģinās pārvērsties par vilkati vai spoku,— noteica samurajs.

Taču nekas nenotika.

—  Lapsa nezina, ko darīt, pat tāda lapsa nespēj mani pārsteigt,— jau pavisam nomierinājies, nomurmināja samurajs un atkal sāka soļot uz māju pusi. Tā viņš gāja, gāja kādu laiku. Mēness kļuva pavisam blāvs un meta neskaidru gaismu caur miglu, kas savērpās ap mēnesi.

—   Laikam tūlīt līs lietus,— nosprieda samurajs.

Bet, pēkšņi paskatījies uz priekšu, viņš uz ceļa pamanīja stāvam brīnumskaistu meiteni.— Nav izslēgts, ka tā atkal ir lapsa! Bet varbūt tā pārvērtīsies vēl par kaut ko baismīgāku,— sprieda samurajs un piegāja klāt skaistulei, pamatīgi to apskatīdams. Samurajs bija ļoti pārsteigts, kad pazina, ka tā ir kaimiņa skaistā meita. Viņš jautāja:

—           Kā tu šeit gadījies tumsā uz tik vientuļa meža ceļa? Tagad iesim kopā, tev būs drošāk!

Samurajs gāja blakus meitenei, līdz atcerējās, ka kaimiņa skaistā meita jau pirms gada bija mirusi. Bet, ja tā, kas iet viņam blakus? Pat samurajs neviļus noskurinājās un vēlreiz paskatījās uz meiteni. Te viņš pamanīja, ka meitenei nebija kāju, bet viņa līgani kā spoks slīdēja uz priekšu.

— Spo-spo-spoks!— iekliedzās samurajs un zaudēja samaņu.

Pēc kāda laika ar dziju nopūtu viņš atguva samaņu un skatījās, kur viņš atrodas. Viņš gulēja dziji kalnos, uz vientuļa meža ceļa. Blakus vairs nebija zivīm pilnā groza, tas bija izčibējis, to bija paņēmusi tā pati lapsa.

Gans un burvis

Tas bija ļoti senos laikos. Pa ceļu gāja gans ar septiņiem vēršiem. Bija loti karsta vasaras diena, un gans drīz vien samiegojās.

—           Neko darīt, man nāk miegs. Būs mazliet jāpagul,— nolēma gans un, piesējis vēršus pie koka, aizmiga.

Garām gāja kāds virs. Viņš bija loti izsalcis, jau no rīta nekā nebija ēdis. Ieraudzījis labi barotos vēršus, vīrs nopriecājās un skaji teica:

—   Ja es apēstu vienu tādu vērsi, es gan būtu paēdis!

Gans acumirklī pamodās un sadusmojies teica:

—           Kurš ir tas, kas lielās, ka aprīs vienu no maniem vērtīgajiem vēršiem! Bet, ja nu tu patiešām vari aprīt vienā j paņēmienā vērsi, tad aprij! Gribētu redzēt, kā tu to varēsi izdarīt!

Vīrs izsmejoši teica:

—   Vai tiešām tu ļausi man vienā paņēmienā aprīt vērsi?

Gans lielīgi teica:

—           Par to pat naudu tev neprasīšu! Interesanti, kā tu to izdarīsi? Vari aprīt visus septiņus vēršus!

Virs priecīgi pārjautāja:

—   Patiešām? Un tu ļauj bez naudas man aprit visus vēršus?

Un vīrs sagrāba vienu vērsi aiz ragiem. Pēkšņi notika

neaprakstāmi brīnumi. Vīra mute izpletās tik liela, ka tur viegli ietilpa viss vērsis. Vīrs atvēra muti un vienā mirklī norija vērsi. Gans no pārsteiguma bija zili bāls. Pēc tam vīrs sagrāba nākamo vērsi un to aprija. Un tā viņš aprija visus septiņus vēršus. Gans skatījās kā sapnī — vēršu vairs nebija. Bet vīrs apmierināts glaudīja vēderu un teica:

—   Nu gan esmu paēdis!

Gans bija izmisumā. Septiņi vērši, ar lielu rūpību audzēti, nu bija pazaudēti. Gans nokrita vīra priekšā un lūdza:

—   Atdod atpakaļ manus vēršus!

Burvis mierīgi teica:

—            Labi, labi, atdošu! Nākamo reizi gan neesi tik vieglprātīgs un neatjauj aprit savus vēršus! Skaties tur!

Gans paskatījās un pamanīja tālākajā laukā ganāmies visus septiņus vēršus. Gans gribēja vēlreiz pateikties burvini, bet tas jau bija izgaisis.

Līgava dzērve

Sensenos laikos dzīvoja kāds puisis. Viņš bija ļoti nabadzīgs un pelnīja sev iztiku, apstrādājot citiem laukus.

Viendien puisis strādāja uz lauka, te netālu nolaidās dzērve. Ta skatījās uz puisi, it kā palīdzību lūgdama. Puisis piegāja tuvāk un pamanīja, ka dzērvei bija iešauta bulta. Viņš izvilka bultu, un dzērve palocījās, pateikdamās par palīdzību, tad aizlidoja.

Pēc pāris dienām kādu vakaru pie puiša nabadzīgās būdeles pieklauvēja neparasti daiļa jauna meitene un teica:

—            Lūdzu, atļauj man pārnakšņot tavā mājā, tikai vienu nakti!

Puisis atbildēja:

—            Ja nekas cits labāks, kur pārlaist nakti, tev nav, tad, protams, paliec manā mājā pārnakšņot! Lūdzu, nāc iekšā!

Nākamajā dienā meitene, pateicoties par iespēju pārnakšņot puiša mājā, palīdzēja viņam mājas darbos — strādāja virtuvē, posa un uzkopa māju. Vakarā viņa puisim teica: Lūdzu, ņem mani par sievu!

Puisis bija pārsteigts:

—   Es esmu tik nabadzīgs, staigāju apkārt, apstrādājot citiem laukus, man pašam nekā nav, tik tikko nopelnu sev iztiku, es nevaru tevi ņemt par sievu.

Tomēr meitene nepiekāpās:

—  Tas nekas! Es labprāt kļūtu par tavu līgavu un dzīvotu tavā mājā!

Neko darīt.

Puisis piekrita, un tā skaistule sāka savas dienas vadīt nabadzīgajā puiša būdelē.

Kādu dienu meitene lūdza:

—   Lūdzu, iekārto man austuvi!

Puisis izpildīja meitenes lūgumu, un viņa iegāja austuve, teikdama:

—    Tagad es strādāšu trīs dienas! Lai tur vai kas, bet tu nedrīksti nākt iekšā!

Pēc brīža no austuves atskanēja pazīstamais aušanas troksnis, auda, ka švīkstēja bez apstājas, čjan, čjan, balta balta, čjan, čjan, balta, balta. Meitene auda trīs dienas, un puisis sāka bažīties, vai viņa nebūs zaudējusi visus spēkus. Beidzot līgava iznāca ārā, un viņa parādīja bezgalīgi skaisti noaustu audumu. Tādu brīnišķīgu audumu puisis vēl mūžā nebija redzējis. Līgava teica:

—    Aiznes un piedāvā audumu valdniekam. Viņš ar prieku to nopirks. Prasi tūkstoš zelta monētu!

Puisis devās pie valdnieka, kurš, ieraugot brīnumaino audumu, bija tik sajūsmināts, ka, ne vārda nebildis, samaksāja prasītās tūkstoš zelta monētas.

Bet puisis, tikko saņēma naudu, kjuva alkatīgs. Viņam gribējās vēl un vēl naudas. Daudz naudas. Viņš lūdza līgavu:

—    Noaud vēl vienu tādu audumu! Valdniekam tas tik ļoti patika, ka es bez grūtībām pārdošu arī otru gabalu!

Līgava piekrita un iegāja austuvē, sacīdama: ik— Labi, es noaudīšu, bet šoreiz man vajadzēs strādāt nedē(u! Lūdzu, nekādā gadījumā pa šo laiku nenāc austuvē!

Pēc brīža no austuves atskanēja pazīstamais troksnis. Puisim bezgala gribējās redzēt, kā auž tik pasakaini skaistus audumus!

Viņš nodomāja:

«Kaut reizi mūžā redzēt, kā to dara!»

Bet, tā kā līgava bija stingri piekodinājusi neienākt pie viņas austuvē, viņš atkal pacietīgi gaidīja. Te reiz austuves sienā viņš pamanīja mazu spraugu un paskatījās pa to. Un ko viņš redzēja! Pie stellēm sēdēja dzērve, tā pa vienai spalvai plūkāja no sevis un ieauda spalvas audumā. Dzērve pamanīja puisi.

—  Es tevi lūdzu neskatīties! Tu neturēji savu solījumu,; tāpēc es no tevis atvados.

Un dzērve, nepabeigusi aust, ar troksni pacēlās spārnos un aizlidoja uz visiem laikiem.

Lapsas lukturis

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja vecs vīrs. Vienā tumšā vakarā vecītis viens pats gāja pa kalnu ceļu, savu pīpi pakšķinādams. Apkārt nebija nevienas māju uguntiņas, un bija ļoti vientulīgi. Viņš iegāja dziļā mežā, un pēkšņi uzpūta spējš vēja brāziens. Pīpē nodzisa uguntiņa. Lai ari kā vecītis pūlējās to no jauna iedegt, bet tas viņam nekādi neizdevās.

—   Cik dīvaini!— prātoja vecītis.

Pēkšņi viņš paskatījās priekšā uz ceļa un nobrīnījās. Kur gadījies, kur ne —pa ceļu gāja stalts, iznesīgs, bagāti ģērbts samurajs. Aiz samuraja gāja kalps, nesdams lukturi, lai apgaismotu ceļu.

—   Es palūgšu uguni pīpes iededzināšanai,— sprieda vecais vīrs un paātrināja gaitu. Bet nu notika neparastas lietas. Tikko viņš sāka ātrāk iet, ātrāk gāja arī samurajs ar kalpu, ja vīrs gāja lēnāk, arī viņi lēnāk. Tā ejot, attālums starp tiem nemainījās ne par pēdu.

Izbrīnījies vecais vīrs izberzēja acis un pamatīgi apskatīja vēlos gājējus. Skaties, kā gribi, bet priekšā gāja samurajs. Ak tavu nedienu, aiz muguras ejošajam kalpam bija kupla aste.

«Tā taču būs lapsa, kas dzīvo šajā mežā!» nodomāja vecais vīrs.

Kalpa aste līgani šūpojās — purān, purin, purān, purin

Vecais vīrs skaļi uzkliedza:

—   Asti paslēp! Visādās pārvērtībās tu esi liela meistariene, bet aste palikusi ārā.

Samurajs pagriezās pret kalpu un noteica:

—   Steigšus paslēp astil

Lai arī kā kalps centās paslēpt savu asti, tas neizdevās. Kādu laiku ņēmies, kalps ieņerkstējās kā lapsa un vienā mirklī pārvērtās par lapsu. Arī samurajs pārtapa lapsā. Un kā uz burvja mājienu abi izgaisa.

Vecītis aizsteidzās uz vietu, kur vēl nesen bija stāvējuši samurajs ar kalpu. Neviena nebija, tikai zālē nomests mētājās lapsas lukturītis.

Lapsas lukturītis! Kāda skaista dāvana. Ņemšu to sev līdzi uz mājām!— nosprieda vecītis un ar lapsas lukturi atgriezās mājās.

Ausa rīts. Pie vecīša durvīm klauvēja.

—  Vai tur kāds ir?—izbrīnījies vaicāja vecais vīrs.

—  Jā, lūdzu, atveriet!

Kad vecītis piegāja pie durvīm, viņš ieraudzīja zirgu puisi. Zirgu pufSis bija ģērbies skaistā tērpā, nodurtu galvu viņš pieklājīgi jautāja, vai nevarētu dabūt atpakaļ vakardienas lukturīti, kas saimniekam pazudis.

— Kāpēc tik ļoti vajadzīgs šis lukturītis?— taujāja vecais virs.

-          Un atkal zirgu puisis, nodurtu galvu, pieklājīgi atbildēja:

, Es Naktī mājas saimnieka meita ies par līgavu. Noteikti ir jāaiznes uz māju šis lukturītis.

Vecītis saprata, ka runā ar lapsas sūtni. Viņš aizgāja uz virtuvi, ielēja lukturītī eļļu un atdeva lapsas lukturi, teikdams:

—  Arī es apsveicu saimnieka meitu.

Nākamajā vakarā vecītis vēroja mežu. Bija ļoti tumšs. Drīz no meža parādījās plīvojošas lukturīšu gaismiņas, un viss gājiens devās uz kalna virsotni. Tumšajā naktī varēja redzēt tikai plīvojošās lukturīšu liesmiņas.

—  Nav ko teikt, skaistas kāzas,— pie sevis nomurmināja vecītis. Bet gājiens devās arvien augstāk kalnos, un lukturīšu gaismas veidoja mirdzošu gaismas rakstu.

Purva saimnieces vēstule

Sensenos laikos Midzoukes purva malā dzīvoja jauns puisis, vārdā Magodziro. Vecākais brālis katru dienu sūtīja Magodziro uz purva malu pļaut zāli. Šajā laikā ciemā gatavojās iet svētceļojumā uz Ises svētnīcu1 , un ciemā visas runas bija tikai par gaidāmo gājienu uz Saules dievietes templi Isē.

Magodziro pļāva zāli un jutās viens un nelaimīgs, jo viņam nebija naudas, lai pievienotos cieminieku bariņam, kas posās

I Ises svētnīca — viena no lielākajām un nozīmīgākajām sintoisma svētnīcām. Kaut reizi mūžā bija pieņemts doties svētceļojumā uz Ises svētnīcu.

uz Saules dievietes svētnīcu. Viņš turpināja katru dienu iet uz purva malu pļaut zāli.

Te kādu dienu no purva iznāca skaista sieviete. Viņa teica puisim:

—   Magodziro, tu katru dienu nāc uz purva malu pļaut zaļi, un tu strādā tik uzcītīgi, ka es vēlētos tev pateikties. Saki — vai tev ir kāda vēlēšanās?

Puisis, mazliet padomājis, atbildēja:

—   Man, ir gan viena vēlēšanās. Ciema ļaudis aizgāja svētceļojumā uz Ises svētnīcu. Arī man gribētos iet, bet nav naudas.

Daiļā sieviete pasmaidīja un teica:

—   Tas ir pavisam viegli! Naudu es tev tālajam ceļam iedošu, bet man pie tevis būs viens lūgums. Vai tu nepaņemtu manu vēstuli un neiedotu to manai māsai, kas dzīvo Fudzi kalna pakājē Kaeras purvā. Kad nonāksi pie purva, sasit trīsreiz plaukstas, un tad no purva iznāks mana jaunākā māsa. Lūdzu, nodod viņai vēstuli. Un te ir nauda.

Tad pēkšņi sieviete acu priekšā izgaisa. Bet Magodziro steidza panākt ciema ļaudis. Drīz vien viņš tos panāca, bet cieminieki nespēja saprast, kā nabaga Magodziro ir ticis pie naudas. Viņi gāja pāri laukiem, šķērsoja kalnus, līdz nonāca Fudzi kalna pakājē, šeit Magodziro nemanāmi atdalījās no ceļotāju grupas un devās meklēt Kaeras purvu Fudzi pakājē. Lai kur gāja, lai kā meklēja, bet nekādi nevarēja Kaeras purvu atrast. Beidzot viņš satika ceļojošu mūku un prasīja, vai mūks nezina, kur atrodas šis purvs.

Vecais mūks uzmanīgi paskatījās uz Magodziro.

—   Tu gribi iet uz šo purvu? Bet neviens no tiem, kas uz turieni ir gājuši, nav atgriezušies. Vai vēl tu gribi turp iet?

Magodziro atbildēja:

—   Man ir jāiet, jo es devu solījumu.

—  Tu devi solījumu iet uz šo purvu?— brīnījās mūks.

Magodziro pastāstīja, ka viņam ir jāatdod vēstule purva saimniecei.

Mūks pašūpoja galvu.

-          Lūdzu, parādi man mazliet vēstuli!

Kad mūks atlocīja papīra lapu, tā bija pilnīgi balta, nekas uz papīra rakstīts nebija.

Vecais mūks ielika vēstuli strautiņā, un acumirklī parādījās rakstu «mes:

«rSis cilvēks katru dienu nāk uz manu purvu pļaut zāli. Man arvien grūtāk un grūtāk ir paslēpties purvā. Drīz jau es to vairs nespēšu darīt. Labprāt viņu notvertu un apēstu, bet, ja es tā izdarīšu, katrs ciemā zinās, ka purvā dzīvo purva saimniece. Tapec nosutu viņu Tev. Apēd viņu Tu!»

-     Tā jau es domāju!— teica ceļojošais mūks.— Vēstule ir jāpārraksta.

- mūks paņēma tušu, otiņu un uzrakstīja:

«šis virs katru dienu jau gadiem pļauj purvā manu zāli. Es gribētu viņam pateikties. Domāju, ka vislabāk būtu iedot viņam zirgu, kas izber zelta monētas.»

Mūks atdeva pārrakstīto vēstuli Magodziro, un jauneklis steidzās uz purvu. Purva malā viņš sasita plaukstas, tūlīt parādījās daiļa sieviete. Viņa iznāca ārā no purva zālēm un, izlasījusi vēstuli, vērīgi paskatījās uz Magodziro. Pamazām skaistules acis kļuva arvien lielākas un melnākas. Magodziro kļuva neizsakāmi baigi, viņam sāka pilēt auksti sviedri. «Nekas neiznāca, esmu pagalam,» iešāvās prātā doma.

Bet tad sieviete apgriezās, sasita plaukstas, pēkšņi akacī pavērās ūdens, un ārā izlēca zirgs. Sieviete pieveda zirgu pie puiša un pamācīja:

—    Ja tu zirgam dosi vienu rīsu šķīvīti dienā, viņš ārā izmetīs vienu zelta gabalu.

To teikusi, viņa iedeva puisim pavadu un tik spēji izgaisa, ka Magodziro pat nemanīja. Tikai ūdens klusi noplunkšķēja.

Magodziro kāpa zirgam mugurā un vienā mirklī bija pie Ises svētnīcas. Tur viņš satika arī sava ciema ļaudis. Magodziro paklanījās Saules dievietei un atkal, uzlēcis zirgā, vienā mirklī bija mājās. Zirgu Magodziro piesēja aiz mājas un katru dienu deva tam rīsu šķīvīti, bet zirgs ārā izmeta zelta gabalu. īsā laikā puisis kļuva ļoti bagāts. Viņš uzcēla sev lielu, skaistu māju, arī noliktavu. Magodziro vairs negāja uz purvu pļaut zāli.

Vecākais brālis bija ļoti pārsteigts — kā gan viņa nabadzīgais jaunākais brālis, kurš bija tāds tukšinieks, īsā laikā kļuva par tik bagātu, pārticīgu cilvēku? Reiz, kad Magodziro nebija mājās, viņš ielavījās jaunākā brāļa mājā. Vecākais brālis

pamanīja, ka mājas otrā pusē ir piesiets lielisks zirgs,. un tieši nupat tas izmeta zelta gabalu. Vecākais brālis, no brīnumiem muti atvēris, tikai skatījās, bet tad raudzīja iedot zirgam vēl vienu šķīvīti ar rīsiem. Atkal ārā izkrita zelta gabals. Nu Magodziro brālis steidza dot zirgam vienu šķīvīti rīsu pēc otra, lai pēc iespējas vairāk zelta gabalu izbirtu. Bet zirgs, saēdies rīsus, sāka trakot. Ar milzu spēku un enerģiju viņš izrāvās un, skaji zviegdams, pacēlās augstu gaisos, uzlidoja kalnā un tur arī palika. No tā laika kalnu sauc par Zirga kalnu.

Zelta ķede no debesīm

Sensenos laikos dzīvoja tēvs, māte un trīs bērni. Kad jaunākais dēls vēl bija ļoti, ļoti mazs, nomira tētis. Septītajā dienā pēc nāves māte devās apciemot viņa kapu un atstāja bērnus pieskatīt māju.

—     Šajos kalnos dzīvo briesmīga kalnu ragana. Nekādā gadījumā neatveriet nevienam durvis,— stingri piekodināja māte un aizgāja.

Pēc īsa brīža ragana klāt kā saukta un sauca saukdama:

—   Jūsu māte ir atnākusi, atveriet durvis!

—     Parādi savas rokas, tad mēs redzēsim, vai tu esi mūsu māmiņa,— atbildēja bērni.

Ragana pastiepa rokas, un bērni iesaucās:

—     Kādas tev spalvainas rokas, tu neesi mūsu māmiņa, mēs neatvērsim durvis!

Ragana aizgāja un nodzina spalvas no savām rokām, ieberza tās ar miltiem, lai būtu gludākas, un atkal devās pie bērniem.

—    Atveriet, jūsu māte ir atnākusi!— atkal sauca ragana.

—   Tad parādi savas rokas!— bērni teica.

Ragana pastiepa rokas, un bērni ieraudzīja gludas rokas kā māmiņai. Toties balss raganai bija tāda, it kā katli gāztos pa kalna nogāzi uz leju.

-          Mūsu mātei ir daudz skaistāka balss nekā tev. Mēs tevi nelaidīsim iekšā!— teica bērni.

Ragana aizgāja un iedzēra ūdeni, kurā bija skalotas sarkanās pupas. Tad nāca atpakaļ un pieklauvēja pie durvīm.

—Kaut gan vēlu, bet jūsu māte ir atgriezusies,—viņa sauca.

šoreiz kalnu raganas balss bija tik ļoti līdzīga māmiņas balsij, un zēni nodomāja, ka tiešām ir atnākusi māte. Viņi atvēra durvis, un ragana ienāca iekšā. Viņa bija pieņēmusi tādu izskatu kā zēnu māmiņa.

Pienaca laiks doties pie miera. Abi vecākie zēni gulēja vienā istabā, bet blakus istabā mazākais brālītis kopā ar māti. Pusnaktī abi vecākie brāļi pamodās un izdzirda blakus istabā savādu skaņu — am, am, krumš, krumš.

—   Māmiņ, ko tu ēd?— jautāja brāļi.

—   Es ēdu marinētus dārzeņus,— atbildēja kalnu ragana.

—  Lūdzu, iedod mums arī!— palūdza brāļi.

Ragana pasvieda mazā brālīša pirkstiņu blakus istabā, šausmās sastinguši, abi brāļi saprata, ka ir ielaiduši mājās briesmīgo kalnu raganu. Brāļi klusām izslīdēja no mājas, paķēruši līdzi eļļas pudeli. Ārā abi zēni uzkāpa kokā turpat pie vārtiem un aplēja koka stumbru ar eļļu.

Tiklīdz kalnu ragana saprata, ka vecākie brāļi ir aizmukuši, tā steidzās tos ķert. Ragana piegāja pie dīķa un tur ieraudzīja ūdens spogulī atspoguļojamies abus brāļus. Vecā ragana paņēma tīklu un mēģināja izzvejot bērnu atspulgu, bet nevarēja nekādi to izdarīt. Nejauši viņa paskatījās uz koku un ieraudzīja tur abus puisēnus. Ragana vairākas reizes mēģināja uzrāpties kokā, bet koka stumbrs bija slidens, ar eļļu noliets, un viņa vienādiņ noslīdēja lejā.

Kā es varētu viņus dabūt rokā?— šņāca ragana.

Ragana izdomāja iecirst koka stumbrā mazus robiņus, lai varētu uzrāpties augšā. Bērni domāja, ka pēdējā stundiņa klāt, pārbijās un sāka lūgties:

—  Debesu dieviete, lūdzu, izglāb mūs un nolaid no debesīm ķēdi vai ko citu!

Tajā pašā mirklī no debesīm līgani nolaidās zelta ķēde, tieši tur, kur bija abi bērni. Tie satvēra ķēdi un rāpās pa to augšā.

To ieraudzīja ragana un arī teica:

—   Debesu dieviete, nolaid lejā ķēdi vai virvi!

Un no debesīm tūlīt pat nolaidās sapuvusi virve. Ragana sāka pa to rāpties, bet tā pārtrūka, un ragana, no liela

augstuma zemē gāzdamās, nositās. Bet abi braļi laimīgi uzkāpa debesīs — debesīs vecākais brālis kļuva par menesi, bet jaunākais — par zvaigzni.

Velns un trīs puikas

Tas notika sensenos laikos. Bija atnācis rudens, un kalnos bija nogatavojušies ēdamie kastaņi. Ciemā dzīvoja trīs brāļi. Tēvs viņiem jau sen kā miris, māmuļa vien dzīva, un dzīve viņiem gauži nabadzīga. Kādu dienu brāļi nolēma doties kalnos salasīt ēdamos kastaņus. Kamēr bērni tos lasīja, negaidot pienāca vakars un satumsa. Brāli nobijās, jo bija apmaldījušies. Tad jaunākais brālītis teica:

—   Es uzrāpšos kokā un apskatīšos, vai tuvumā nav kāda māja, kur mēs varētu pārnakšņot.

Zēns uzkāpa kokā un ieraudzīja tālumā mirgojam uguntiņu.

—   Iesim uguns virzienā!—nosprieda brāļi un devās ceļā.

Viņi gāja, gāja pa tumšiem kalnu ceļiem, līdz nonāca pie

vecas būdas dziji kalnos. Būdiņā gaiši dega pavards, pie pavarda sēdēja veca sieva. Brāli iegāja iekšā, izstāstīja, ka ir apmaldījušies, un lūdza atļauju pārnakšņot būdāJ

Vecā sieva atbildēja:

—   Es labprāt jums atjautu pārnakšņot šeit, bet šī ir velna māja. Kuru katru brīdi velns var atgriezties mājās, tāpēc nevaru jūs uzaicināt palikt. Ja jūs iesiet, lūk, pa šo ceļu, jūs noteikti viņu satiksiet. Bet, ja iesiet pa otru ceļu, tad laimīgi izvairīsieties no tā. Ejiet ātri prom, kamēr velns vēl nav atnācis!

Bet ārā bija tik tumšs, zēni nepavisam negribēja tumsā klaiņot pa mežiem apaugušajiem kalniem. Brāļi sāka lūgties:

—  Ārā ir tik tumšs, mēs nevaram tādā tumsā ne soli paspert. Lūdzu, noslēpiet mūs savā mājā līdz rītam!

—  Ja atnāks velns, viņš jūs noķers un apēdīs,— atbildēja vecīte.

Tieši tajā brīdī atskanēja velna soļu dunoņa.

—  Velns jau ir klāt! Ko lai es daru ar jums? Nāciet ātri šeit!— Vecīte nobijusies paslēpa puikas zem grīdas bedrē, kur

glabājās pārtika. Viņa cieši aiztaisīja vāku un virsū vēl uzlika salmu pīteni.

Durvīs jau parādījās velns. Viņš ošņāja gaisu un ieņurdējās:

— Vecā, te ož pēc cilvēkiem. Te noteikti kāds ir.

Tad velns sāka meklēt pa visu māju. Vecīte bija ļoti nobijusies un teica:

—   Nesen te bija ienākuši trīs mežā nomaldījušies puikas. Viņi gribēja šeit pārnakšņot, bet, kad izdzirdēja jūs nākam, aizskrēja. Varbūt tāpēc cilvēku smaka vēl palikusi.

— Nu, ja tie nesen ir aizskrējuši, es tos dabūšu rokā.— Un velns kā bulta izdrāzās pa durvīm.

Velns drāzās tik ātri, ka puikas nesastapa. Viņš prātoja:

—  Esmu skrējis par ātru un aizskrējis tiem garām. Viņi nemaz tik tālu nevarēja atskriet. Mazliet pagulēšu pēc tādas skriešanas.

Velns apsēdās ceļmalā, apmiegojās un drīz vien sāka krākt.

Kad velns bija aizskrējis, vecīte izlaida puikas no slēptuves un teica:

—   Skrieniet prom, cik ātri vien varat. Velns skrien ātri, un pašreiz viņš ir ļoti tālu.

Bērni ilgi skrēja, līdz izdzirda pērkonam līdzīgu troksni. Piegājuši tuvāk, tie ieraudzīja, ka ceļmalā saldā miegā krāc velns. Bērni nobijušies sāka raudāt. Bet velns tik cieši gulēja, ka jaunākais brālis uzdrošinājās pieiet velnam klāt un ieraudzīja tam kājās zābakus.

«Noteikti tie ir burvju zābaki. Jāmēģina novilkt,» domāja jaunākais brālītis un, aizturot elpu, sāka vilkt velnam nost vienu zābaku. Miegā velns pakustināja kāju un pie sevis noburkšķēja:

—   Atkal ložņā tās peles.

Pēc brīža brālītis novilka velnam arī otru zābaku. Un atkal velns tik kāju vien pakustināja un kaut ko noburkšķēja par pelēm.

Jaunākais brālis aiznesa zābakus brāļiem un teica:

—  Vecāko brāl, uzvelc zābakus, tie varbūt ir burvju zābaki, un mēs izmuksim no velna 1

Vecākais brālis uzvilka zābakus, piesēja jaunākos brāļus sev aiz muguras, un pēkšņi viņi pacēlās gaisā un lidoja.

Drīz vien pamodās velns.

—   Tie puikas man būs izsprukuši,— viņš dusmās iesaucās un, no niknuma zobus griezdams, devās pēc bērniem. Bet viņam vairs nebija burvju zābaku, un viņš tos nespēja panākt.

Velns atgriezās savā meža būdā. Vecā sieva nobijusies jautāja, kas noticis ar bērniem.

Negribīgi velns atņurdēja:

—   Kamēr es atpūtos un gulēju, kāds nozaga manus zābakus, tāpēc vairs nevarēju puikas noķert.

Kad vecā sieva to izdzirdēja, viņa atviegloti nopūtās.

Bet trīs brāļi sveiki un veseli pārradās mājās pie mātes.

Velnu smiekli

Sensenos laikos dzīvoja kāds bagāts vīrs, viņam bija ļoti skaista meita. Bija izlemts, ka meitu izprecinās uz attālu ciemu. Pienāca precību diena. No tālā ciema līgavai tika atsūtīts grezns palankīns, lai viņu varētu aiznest uz jauno māju. Meitenes māte, liels radinieku un paziņu pūlis sekoja palankīnam, saukdami:

—   Līgava! Līgava!

Kad procesija šķērsoja kalna virsotni, pēkšņi no debesīm nolaidās draudīgi tumšs mākonis un ietina līgavas palankīnu. Pavadītāji bija ļoti uztraukušies un nezināja, ko darīt. Bet melnais mākonis jau bija sagrābis līgavu no palankīna un kopā ar to aizlidoja debesīs, līdz izgaisa skatienam.

Māte no uztraukumiem kļuva gluži vai slima.

—  Man ir jāiet un viņa jāatrod, lai kas arī notiktu,— viņa teica un, ielikusi sainītī pārtiku, devās meklēt savu vienīgo meitu.

Ilgi un bezmērķīgi klaiņoja māte pa kalniem, viņa gāja pāri upītēm, gāja pāri laukiem un kalniem, meklēja un meklēja. Saule jau sāka rietēt. Tālumā māte ieraudzīja mazu templi. Viņa piegāja pie tempļa un sauca:

v'i—Es zinu, ka izskatos briesmīga, bet, lūdzu, (aujiet man vienu nakti šeit pārlaist!

No tempļa iznāca mūķene un teica:

—   Man nekā nav jūsu izguldināšanai un ēšanai, bet nāciet, lūdzu, iekšā!

Māte iegāja templī. Viņa bija tik nogurusi, ka tūlīt pat aizmiga. Mūķene novilka savu tērpu un apsedza ar to māti. Tad mūķene teica:

—   Jūsu meita tiek turēta velna miteklī otrpus upei. Tur ir divi suņi, viens milzīgs, otrs — mazāks, abi apsargā velna māju, tāpēc tur ir grūti iekļūt. Taču dažreiz dienas vidū suņi iesnaužas, un tad var viņiem aiziet garām.

Nākamajā rītā māte, pārsteigta par šalcošu, čabošu skaņu, pēkšņi pamodās. Viņa ieraudzīja, ka guļ niedru klajumā. Nekur nebija manāms ne templis, ne mūķene. Vienīgi niedres šalca rīta vējā. Mātes izbrīnam nebija gala, kad viņa pamanīja, ka spilvena vietā zem galvas bija akmens. Viņa piecēlās, sakārtojās ceļam un teica:

—Paldies, tev, mūķene!

Māte devās uz upes krastu, kā naktī viņai bija teikusi mūķene. Tieši tajā brīdī otrpus upei lielais un mazais suns, kuri apstaigāja velna māju, bija iemiguši. Māte uzmanīgi pārgāja pāri tiltiņam un aizzagās garām abiem suņiem. Viņa gāja tuvāk velna mājai un izdzirdēja pazīstamu aušanas troksni un stelļu klaboņu. Kāds velna miteklī auda. Nedomājot māte pasauca:

—   Meitiņ!

Meita izskrēja no mājas, un abas priecīgi apkampās. Meita ieveda māti mājā, pagatavoja cienastu, tad teica:

—   Būs ļoti slikti, ja velns tevi šeit atradīs.

Bet meitai padoms drīz vien bija rokā viņa ielika māti akmens kastē.

Pēc neilga laika pārradās velns. Ar degunu ošņādams, viņš teica:

—   Es saožu cilvēka smaku.

Meita atbildēja:

—   Te neviens cilvēks nav bijis. Es nekā nezinu.

Bet velns nerimās:

—  Es iešu savā dārzā paskatīšos uz burvju krūmu. Tas nemelos, uz tā būs tik ziedu, cik cilvēku mājās.

Todien burvju krūmam bija uzziedējuši trīs ziedi. Velns ieskrēja mājās, ļoti saniknots:

—    Kur tu noslēpi tos cilvēkus?

Un velns bija tik briesmīgs, izskatījās, ka viņš jebkuru brīdi varētu saplosīt meiteni. Ko tagad darīt? Pēkšņi viņai ienāca prātā kāda doma, un meitene velnam atbildēja:

—   Es gaidu bērniņu, tāpēc ir uzziedējuši trīs ziedi.

Padzirdējis jauno vēsti, velns kļuva tik priecīgs, ka stāvēja

gandrīz vai uz galvas. Viss pirmītējais niknums kā ar slotu aizslaucīts. Priecīgi viņš sauca velnēnus:

. — Atnesiet man bungas un sake! Un nogaliniet abus suņus, viņi nav vajadzīgi!

Nevaldāmā priekā velns uzsāka deju. Bet velnēnu pulks cits pār citu trokšņaini klaigāja:

—    Atnest bungas! Atnest sake! Nogalināt lielo suni! Nogalināt mazo suni!

Beidzot velns piedzērās un samiegojies sievai teica: jā

—    Siev, esmu kļuvis miegains, parādi man, kur ir mana koka kaste.

Meitene palīdzēja velnam iegulties koka kastē, tad uzlika septiņus vākus un aizslēdza visus septiņus vākus ar septiņām atslēgām. Steigšus viņa palīdzēja mātei izkļūt no akmens kastes, un abas aši skrēja prom no velna mājas. Tā kā lielais un mazais suns bija nosisti, tad nebija nekādu uztraukumu. Abas iegāja noliktavā. Meita apprasījās:

—    Māt, kā tu domā, vai mēs ņemsim desmittūkstoš jūdžu ratus vai arī tūkstoš jūdžu ratus?

Tajā brīdī parādījās mūķene, tā pati mūķene no mazā tempļa, un teica:

—    Jums nelīdzēs ne desmittūkstoš jūdžu rati, ne arī tūkstoš jūdžu rati. Jūs varat aizbēgt tikai ar kuģi.

Māte un meita iekāpa kuģī un ātri brauca prom pa upi.

Velns, gulēdams koka kastē, sāka just slāpes un sauca:

— Siev, atnes man padzerties!

Bet, lai cik reižu viņš sauca, atbildes nebija. Velns uzlauza kastes septiņus vākus un sāka meklēt meiteni, bet viņa nekur nebija atrodama. Pat pēdu nekur nebija.

Velns bija pārskaities:

.—.Vai tiešām tā neliete būtu aizbēgusi?

Velns pamodināja visus velnēnus un devās uz noliktavu. Bet te atklājās, ka nav vairs kuģa. Tātad meitene bija aizmukusi ar kuģi. Velns ar visiem velnēniem skrēja pie upes. Tur vipi ieraudzīja tālumā pazūdam kuģi.

-Izdzert visu ūdeni upē!— pavēlēja velns, un tūlīt pat visi velnēni pieplaka pie ūdens un sāka dzert upi. Nepagāja ne ilgs laiks, kad ūdens līmenis upē sāka strauji kristies, un kuģis, kurā bija māte un meita, jau peldēja atpakaļ. Kad kuģis bija jau atpeldējis pie velna un velnēniem, māte un meita šausmās gaidīja, kas notiks. Bet šai brīdī atkal parādījās viņu glābēja mūķene un teica:

—   Kāpēc jūs nekā nedarāt? Ātri, jums ir velni jāsasmīdina! Kavēties vairs nedrīkstēja ne mirkli. Meitene nometa kimono un kaila sāka dejot. Pārsteigumā velni mutes vien iepleta, bet tad locīdamies sāka smieties. Viņi rēca no smiekliem, viņi vārtījās, vēderus sakampuši, pa zemi no smiekliem. Un viss iedzertais upes ūdens plūda ārā no viņu mutēm, satecēja upē, un kuģis atkal varēja peldēt. Kamēr velnēni turpināja smieties, kuģis ar māti un meitu jau bija pagaisis skatienam. Tā abas izglābās no briesmām.

Atgriezušās dzimtajā ciemā, māte un meita gāja pie dievības uz templi pateikties par izglābšanu.

Adzuki kalnu pāreja

Tas notika sensenos laikos. Starp Tomodas un Okamo ciemu bija kalnu pāreja, kas tika saukta par Adzuki pāreju. Dienā abu ciemu (audis vēl gāja pa šo kalnu pāreju, bet, iestājoties naktij, kalnu pārejā parādījās velns, kurš ķēra un apēda cilvēkus. Tāpēc no šīs vietas naktī ārkārtīgi baidījās un neviens no abu ciemu ļaudīm tumsā ne savu kāju tur nespēra.

Okamo ciemā dzīvoja kāds puisītis Taiske ar savu māti. Viņi bija loti nabadzīgi, bet draudzīgi jo draudzīgi kopā visu darīja. Kādu dienu abi atgriezās no lauku darbiem un pagatavoja sev vakariņas. Gaiši dega liesmas irori — japāņu pavardā, garšīgi smaržoja vakariņas, taču māte neko negribēja ēst.

—  Māmiņ, vai kas noticis, ka tu neko negribi ēst?

—           Laikam esmu mazliet nogurusi, atpūtīšos, gan jau būs labi,— atbildēja māte.

—  Lūdzu, ieēd kaut ko, tev noteikti kļūs labāki

—           Nekas, dēls, neuztraucies! Izgulēšos, un nākamajā diena jau viss būs labi,— māte sagurusi atbildēja.

Taiskem bija žēl māmiņas, un viņš viegli paglaudīja mātei plecu.

Nākamajā dienā puisēns devās uz kalna pretējo nogāzi vākt malku. Visu laiku viņu neatstāja domas par slimo māti, kas bija palikusi mājās. Arī no rīta māte neko nebija ēdusi. Taiske vāca malku un domāja, ko gan varētu mātei pagatavot, kas viņai garšotu.

—    Ja vien māmiņa kaut ko varētu ieēst, viņai noteikti k\uc1ūtu labāk,— pie sevis prātoja Taiske.

Te no kaut kurienes atskanēja klusa balss, it kā atbildot viņa domām:

—   Tofu, tofu, tofu, tofu, tooo fu1 !

—    Kas man to saka? Kas tu tāds esi, ja rūpējies par manu māti un saki, ka mātei jāsadabū tofu?

šajā bridi no koka krita milzīga zīle un uzkrita Taiskem uz galvas.

—   Ak, kāda zīle, tik liela,— brīnījās Taiske. Ā

Viņš atcerējās, kā zīle bija viņu pamācījusi sagādāt mātei tofu. Taiske nolēma doties uz Simodu, tur pārdot salasīto malku un nopirkt mātei tofu. Un, pārlicis pār pleciem malkas nastu, puisēns aši jo aši steidzās uz kalnu pāreju un tālāk uz Simodu. Mežcirtēji, ieraugot Taiski, uzsauca:

— Hei, Taiske, uz kurieni tad tu tā steidzies?

—   Skrienu uz Simodu pārdot malku.

—     Ko tu runā, puis! Lai aizietu uz Simodu un atnāktu atpakaļ, tev pietrūks laika, iestāsies nakts, un naktī iet pa kalnu pāreju nedrīkst. Vai tad tu to nezini?

—     Nekas! Ja es ātri steigšos, gan jau paspēšu līdz tumsai atskriet atpakaļ,— atbildēja Taiske un steidzās tālāk.

—     Zēl gan! Nav iespējams šo gabalu noiet turp un atpakaļ vēl pa gaismu. Un kur nu vēl bērnam! Zēl, žēl!

1 Tofu — sojas pasta.

—                     Lūdzu, neuztraucieties! Es gribu pārdot malku, lai nopirktu mātei tofu. Viņa ir slima, un es pacienāšu viņu ar kaut ko garšīgu,-atsaucās Taiske jau gabalā.

Cieminieki, kas mežā cirta malku, galvu vien nogrozīja un p fiofeica:

—                     Ir gan labs dēls savai mātei. Aiz mīlestības pret māti viņš pat nebaidās tumsā iet pā kalnu pāreju. Kaut nu viss labi beigtos, kaut viņš paspētu vēl pa gaismu noiet bīstamo ceļu! ļSimodā puisēns pārdeva malku, nopirka mātei tofu un

priecīgs steidzās atpakaļ uz mājām, sacīdams: ļSSlĶMāmiņ, gaidi, nu jau es drīz būšu! Gaidi, gaidi!

Bet rudens diena tumst Joti ātri. Taiske pat nepamanīja, ka, tuvojoties Adzuki kalnu pārejai, bija jau pavisam satumsis. Viņam kļuva baisi, viņš neko neredzēja un drīz vien pazaudēja ceļu.

—   Neko neredzu! Kur man tagad iet? Vai, cik baigi! Pēkšņi no krūmiem ar troksni izspurdza putns, un Taiske aiz bailēm sarāvās. Visapkārt bija melna tumsa. Šajā brīdī viņam izkrita līdzpaņemtā zīle un aizripoja. Tumsā tā nekur nebija redzama, Taiske uz labu laimi meklēja, līdz ieraudzīja netālu milzīgu zīli, kura izstaroja gaismu.

-    Taiske-san, Taiske-san!..— kāds klusi sauca puisēnu.

— Kas tas ir, kas mani sauc? Vai tu tā esi?— Taiske

jauta ja zīlei, kura izstaroja gaismu.

—             Jā, tā esmu es, zīle. Tu tik ļoti rūpējies par savu māmiņu, ka es tev gribētu par to kaut ko uzdāvināt,— atbildēja mirdzošā zīle.

—   Kaut ko uzdāvināt?—pārjautāja Taiske.

Tajā brīdī kalns pāršķēlās un no kalna tumsas starodama parādījas sake pudelīte.

-rEs dāvinu tev šo sake pudelīti. Tā ir burvju pudelīte. Ja kādreiz tev klājas grūti, attaisi pudeles vāciņu,— piekodināja zīle un uzdāvināja Taiske brīnumaino pudelīti.

—             Liels paldies! Bet es jūtos neērti par tādu dāvanu,— teica Taiske.

—   Nē, viss kārtībā, tā ir tava.

Un tā Taiske ar burvju pudelīti rokās caur tumšo kalnu biezokni atgriezās mājās.

—   Māmiņ, esmu klāt!— ienākot pa durvīm, sauca Taiske.

Taču atbildes nebija. Māte nekur nebija redzama.

—   Māmiņ, kur tu esi?— Taiske meklēja māti, bet viņas nekur nebija.

Uztraucies Taiske apskrēja visu ciemu, prašņādams, kur varētu būt viņa māte. Daži cieminieki ieteicās, ka māte varbūt aizgājusi pretī Taiskem uz Adzuki kalnu pāreju. 4

—   Uz Adzuki pāreju!—izbīlī atkārtoja Taiske un skriešus devās atpakaļ uz kalnu pāreju. Viņš skrēja, aizmirsis visas bailes, jo viņa māte bija briesmās.

Kad Taiske aizskrēja uz Adzuki pāreju, kaut kur no tumsas skanēja izmisīgs mātes kliedziens:

—   Palīgā! Glābiet!

Taiske skrēja turp un ieraudzīja milzīgu velnu, kas bija sagrābis viņa māti. Taiske iekliedzās:

—   Atstājies, tūlīt pat atbrīvo māti!

Velns sāka bolīt acis uz visām pusēm; tas bija tik negaidīti, ka viņš pat apjuka.

—   Atbrīvo māti!—vēlreiz iekliedzās Taiske, un tad velns pamanīja, kas bija tas kliedzējs.

—   Ak tu, sīkaļa tāds! Sadomājies pavēlēt! Visus kauliņus tev samalšu. Lai notiek! Vispirms apēdīšu tevi, pēc tam tavu māti,— nikni šņāca velns un iemeta māti ar zālēm aizaugušā grāvī. Jau bīstami tuvu velna roka tuvojās Taiskem. Tūlīt, tūlīt velns sagrābs Taiski, bet pēdējā brīdī Taiske atcerējās no mirdzošās zīles saņemto sake pudelīti un, izrāvis to ārā, noņēma vāciņu. Uzreiz notika brīnumu lietas. Pamazām velna ķermeni iesūca sake pudelītē, arvien vairāk un vairāk, līdz velns bija pazudis sake pudelītē. Vēl tikai mirklis — un uzlikts vāciņš, pudele ierakta zemē, lai nekad vairs velns neizkļūtu laukā un neēstu cilvēkus. Drīz vien atsteidzās arī ciema ļaudis, kuri bija uztraukušies par Taiski un viņa māti. Cik priecīgi viņi bija, ieraugot, ka abi ir dzīvi un veseli, un velns, pudelē ieslodzīts, tika ierakts zemē. Nu arī Adzuki kalnu pārejā pa naktīm neviens velns neķēra cilvēkus. Cilvēki bez bailēm varēja iet no Tomodas uz Okamo ciemu arī naktī pāri Adzuki kalnu pārejai.

Taiske ar māti dzīvoja ilgi un laimīgi, bet pudelīte ar velnu joprojām esot ierakta Adzuki kalnu pārejā.

Masa, baltais putns

Sensenos laikos dzīvoja kāds vīrs, kurš pēc sievas nāves

viens pats audzināja divus bērnus. Meitu sauca par Tamanočju,

bet dēlu par Kaniharu. Un tā pagāja desmit gadu. Kādu dienu W vīrs teica saviem bērniem:

— Man liekas, ka jums vajadzētu jaunu māmiņu. Iešu precībās un atgriezīšos pēc trīs dienām.

Bērni piekrita, un tēvs devās lūkot sev jaunu sievu. Trīs dienas viņš staigāja apkārt, satika daudz sieviešu, bet neviena viņam nebija pa prātam. Vīram jau likās, ka šoreiz nekas neiznāks ar precībām, te pēkšņi viņš pamanīja kādu skaistu sievieti, kura auda. Vīrs apsveicinājās ar skaisto sievieti, un viņa svešiniekam atbildēja.

— No kurienes un uz kurieni ved jūsu cejš? Ienāciet, lūdzu, atpūsties!

Vīrs izstāstīja, ka meklē sievu, un sieviete priecīgi ieminējās:

—   Lūdzu, ņemiet mani par sievu! Mans vīrs nomira drīz pēc mūsu meitiņas piedzimšanas, kopš tā laika es viena pati audzinu meitu, pelnot iztiku ar aušanu. Mēs būtu laimīgas, ja jūs pieņemtu mūs savā mājā.

Vārds pa vārdam, līdz abi nolēma dzīvot kopā, un trijatā — tēvs, sieviete un viņas meita — ieradās vīra mājās. Tēvs pasauca abus bērnus apsveicināties ar pamāti. Tamanočju teica:

— Jūsu mati ir tik līdzīgi manas mātes matiem, jūsu apģērbs ir tik līdzīgs manas mātes apģērbam, kļūstiet mūsu māmiņa!

Un tā visi sāka dzīvot kopā. Pēc kāda laika Tamanočju kļuva par līgavu. Dienu pirms Tamanočju kāzām pamāte pasauca meiteni un pavēlēja:

— Tev ir jāaiziet uz Ciedru kalnu un jāatnes kaņepes, mēs gatavosim iesalu.

Kad meitene atnesa kaņepes, pamāte sakūra uguni, uzlika katlu uz uguns, pāri katlam pārlika no kaņepēm pītu paklājiņu. Tiklīdz ūdens katlā bija verdošs, pamāte it kā netīšām pagrūda meiteni, tā nokrita uz paklājiņa, ar ko bija pārsegts katls, iekrita verdošajā ūdenī un applaucējusies nomira. Bet pamāte Tamanočju tēvam teica:

—  Tava iepriekšējā sieva laikam ir bijusi ļoti slikta. Jūsu abu meita bija tik neaudzināta, viņa tik ilgi spēlējās ar kaņepju paklāju, kamēr iekrita verdošajā ūdeni un nomira.

Tēvs raudāja aiz žēluma, uzzinājis skumjo vēsti. Viņš vaimanāja:

—  Cik briesmīgi tas ir! Cik briesmīgi! Nespēju ticēt! Un ko lai es tagad saku savas meitas līgavainim, kurš rītā ieradīsies, lai viņu aizvestu uz savu māju? Kāda nelaime!

Bet sieviete mierināja:

—  Par to tu neuztraucies! Atdosim līgavainim manu meitu Kanu.

Kad tēvs to izdzirdēja, sāpes atkal sažņaudza viņas krūtis, un viņš, gauži savārdzis, apgūlās.

Nākamajā dienā pēc līgavas tika atsūtīts palankīns, lai aiznestu līgavu uz līgavaiņa mājām. Pamātes meita Kana, saģērbusies līgavas drēbēs, iesēdās palankīnā. Viņu pavadīja pamāte un Tamanočju brālis Kaniharu. Līgavaiņa mājās bija grandiozas kāzu svinības. Pēc tam pamāte atgriezās mājās, bet Kaniharu viņa atstāja savai meitai par kalpu.

Kad pamāte atgriezās mājās, no bēdām slimais tēvs jautāja:

—   Bet kur ir Kaniharu?

—   Es viņu atstāju pie savas meitas par kalpu, lai viņai nebūtu tik vientuli svešā vietā.

Jaunā sieva Kana jau nākamajā dienā pavēlēja Kaniharu:

—   Paēd brokastis un ej uz mežu savākt malku!

Kaniharu jutās ļoti nelaimīgs, viņš nezināja, uz kurieni ir

jāiet pēc malkas, ne ari to, kāda malka būtu jāsalasa. Izmisis viņš klīda pa kalniem, līdz aizgāja uz Ciedru kalnu, kur bija apglabāta viņa mīļotā māsa Tamanočju. Viņš raudādams apsēdās pie māsas kapa. Tajā brīdī no kapa izlidoja balts putns un ierunājās māsas balsī:

—   Es esmu tava māsa Tamanočju. Ko tu šeit dari?

_ Mani atsūtīja savākt malku, bet es nezinu, kādu malku vākt. Dzīvoju pie Kanas par kalpu, daru visvisādus darbus, ko man uzdod.

—   Saki, Kaniharu,— vai šīs ir vienīgās drēbes, kas tev tagad mugurā?

—   Jā, tas ir mans vienīgais apģērbs,— atbildēja brālis.

Es tev palīdzēšu! Kad tu aiziesi mājās, tad paņem no austuves diegus un lupatiņas, kas tur mētājas uz grīdas, un atnes man. Es no šīm skrandiņām uztaisīšu tev jaunu kimono.

Kaniharu devās mājās un agri nākamajā rītā iegāja austuvē, sameklēja diegus un lupatu gabaliņus un atnesa tos uz Ciedru kalnu. Kaniharu atkal pasauca māsu, un māsa, baltais putns, atkal parādījās.

—   Vai tu man atnesi diegus un dažas skrandiņas?— viņa jautāja.

Jā gan, es atradu un atnesu.

—  Nu tad klausies! Es uzaudīšu tev skaistu kimono. Man vajag trīs dienas. Bet tev tikmēr jāizliekas par slimu un jāguļ. Ceturtās dienas rītā vari piecelties, pasaki, ka tu atkal jūties vesels, paēd brokastis un nāc pie manis uz Ciedru kalnu!

Brālis tā arī izdarīja, kā māsa vēlēja. Viņš pateica, ka viņam sāp galva, un trīs dienas nogulēja. Ceturtās dienas rītā viņš piecēlās, ieēda brokastis un steidzās uz Ciedru kalnu pie māsas. Pēc brīža parādījās māsa, baltais putns, iedeva viņam skaistu kimono un piekodināja:

—   Tagad klausies uzmanīgi! Kad atnesīsi kimono mājās, noslēp to visnecilākajā vietā, piemēram, pie pavarda, zem visnetīrākās salmu mašas. Ja tev naktī salst, tad uzvelc to, tev būs silti, bet ievēro — neviens nedrīkst to redzēt. No rīta, pirms kāds ir pamodies, tev atkal ir jānoslēpj kimono.

Tad māsa, baltais putns, salasīja malku un iedeva to brālim, sacīdama:

—   Šodien es tev varu parādīties pēdējo reizi. Rīt būs septītā diena, kopš esmu apglabāta, un tad man ir jādodas uz Pazemes valsti. Rīt vairs nemēģini mani saukt.

Brālis un māsa atvadījās, un brālis raudādams ar malkas nastu uz muguras atgriezās mājās. Viņš noslēpa savu skaisto kimono pie pavarda zem visnetīrākās rīsu mašas un aizgāja gulēt. Nakts bija salta, brālis paņēma, nevienam neredzot, kimono un ar to apsedzās.

Tajā naktī Kanas vīrs nevarēja un nevarēja aizmigt. Viņš gribēja aizdedzināt savu pīpi, mēģināja kādu sasaukt, lai atnes uguni, bet neviens nedzirdēja, visi gulēja dziļā miegā. Tad viņš pats devās pie pavarda pēc uguns un pārsteigts ieraudzīja kaut ko brīnišķi mirdzam — tas bija neparasti skaists kimono, ar ko bija apsedzies Kaniharu. Vīrs uzmodināja Kaniharu un prasīja, kur viņš ir dabūjis tik brīnišķīgu kimono.

Kaniharu atbildēja:

—   Iziesim ārā, es visu godīgi izstāstīšu.

Abi izgāja ārā, un Kaniharu izstāstīja, kā tas viss bija. Virs bija satriekts:

—   Kāpēc tu man agrāk to nepastāstīji? Rīt pat celsimies agri un abi kopā dosimies pie māsas, baltā putna.

Nākamajā rītā, vēl pirms ausmas, abi devās uz Ciedru kalnu. Vīrs teica:

—   Es labāk paslēpšos, jo māsa, baltais putns, mani ieraugot, var izbīties un neatlidot. Uzsedz man virsū dažus zarus, es noslēpšos aiz šī koka.

Tā arī izdarīja. Tad Kaniharu sauca savu māsu, balto putnu, pēc kāda laika atlidoja māsa:

—   Kāpēc tu atnāci? Es taču teicu, ka šodien ir septītā diena, kopš esmu apglabāta, un man ir jādodas uz Pazemes valsti. Es jau biju pusceļā uz Pazemes valstību, kad tu mani pasauci, un man bija jāatgriežas.

Tajā brīdī no paslēptuves iznāca vīrs un jautāja:

—   Kas ir jādara, lai tu atkal pārtaptu par cilvēku?

—   Līdz vakardienai es varēju pārtapt atpakaļ par cilvēku, bet šodien vairs ne, jo ir jau septītā diena. Bet es vēl aprunāšos ar Pazemes valdnieku, varbūt var kaut ko darīt. Bet jūs ejiet uz mājām un nolieciet uz abiem vārtu stabiem trauciņus ar ūdeni. Ja atlidos balts putns un izpeldēsies šajā trauciņā ar ūdeni, tad skatieties uz uzkalniņu dārzā, tajā laikā tur būs mans ķermenis. Bet, ja jūs nenoliksiet uz vārtu stabiem trauciņus ar ūdeni, es nekad nespēšu kļūt par cilvēku.

Kamēr māsa, baltais putniņš, runāja, vīrs vairākas reizes mēģināja viņu notvert.

—   Neaiztieciet mani!— iesaucās māsa, baltais putns.

Vīrs tomēr mēģināja notvert putnu, bet viss, ko viņš satvēra, bija trīs baltas spalviņas.

Mājās atgriezušies, vīrs un Kaniharu uz vārtu stabiem uzlika ūdens trauciņus. Acis nenovēršot, viņi sēdēja un gaidīja, kas tagad notiks. Pēc kāda laika atlidoja putns, izpeldējās vienā ūdens trauciņā, tad otrā. Vīrs un Kaniharu skatījas uz uzkalniņu dārzā, kā bija teikusi māsa, baltais putns. Un tiešām,

tur stāvēja brīnumdaiļa meitene, tā bija Tamanočju, šī vīra īstā līgava. Cik laimīgs bija vīrs! Viņi svinēja skaistas kāzas, bet Tamanočju pamāti un viņas meitu Kanu vīrs bargi jo bargi sodīja, ar zobenu tās nogalinādams. Vīrs ar savu jauno, daiļo sievu Tamanočju dzīvoja ilgi un laimīgi.

Vienai meitai divi līgavaiņi

Sensenos laikos Hida kalna pakājē bija mazs ciematiņš. Tajā ciematā dzīvoja piemīlīga meitenīte, Osono vārdā, un viņa bija lielos draugos ar kaimiņu bērniem Kičisuke un Tasuke.

Viņi visi trīs aizvien kopā spēlējās, kāpa uz lielā akmens, pielūdza bērnu aizstāvi — dievu Dzidzo, ēda ķiļķenus un patiešām bija labi draugi.

Gāja mēneši un gadi, un Osono izauga par skaistu jaunavu. Protams, ari Kičisuke un Tasuke pieauga.

Un tad notika tā, ka Kičisuke un Tasuke sastrīdējās Osono dēj, gan viens, gan otrs gribēja kļūt par Osono līgavaini.

Nu labie draugi kļuva par ienaidniekiem un turēja naidu savā starpā. Osono tas ļoti apbēdināja.

Viņai abi puiši patika, bet viņa taču nevarēja kļūt abiem diviem par līgavu.

Tad Kičisuke vecāki un Tasuke vecāki ieradās Osono bildināt.

—  Mūsu dēls grib ņemt Osono par līgavu. Un tāpēc mēs joti lūdzam

Katrs gribēja, lai Osono kļūst par viņas dēla līgavu, un izcēlās liela kņada.

Osono, nesaprazdama, ko nu darīt, izzagās ārā no mājas un sāka pielūgt Dzidzo.

—   Dzidzo! Ko lai es daru? Es nekādi nevaru izlemt.

Te Osono pameta skatienu uz lielo akmeni, uz kura viņi visi trīs bērnībā bija rotaļājušies, viņa ilgoties ilgojās pēc pagājušiem laikiem.

Pa to laiku Kičisuke un Tasuke, un viņu vecāku strīds auga augumā, un nu jau tur bija sapulcējušies visi cieminieki. Drīz vien cieminieki bija sadalījušies divās nometnēs.

Osono ļoti pārdzīvoja, ka viņas dēļ izcēlies tāds strīds, tad viņai kas iešāvās prātā.

—          Es izdomāju! Es iešu pie tā, kas spēs pacelt blakus Dzidzo esošo lielo akmeni.

No tā brīža Kičisuke un Tasuke cik spēdami sāka vingrināties akmens celšanas sacensībām.

Un tad pienāca diena mēroties spēkiem.

Cieminieki meta lauku darbus pie malas un visi nāca skatīties. Par tiesnesi uzaicināja ciema vecāko.

—  Gatavi! Viens, divi, sākt!

—  Vēl, vēl! Sarauj!

Tomēr bija grūti izšķirt, kurš ir stiprākais. No rīta sākuši spēkiem mēroties, bet pievakarē vēl nekas nebija izšķīries. Galu galā Tasuke, kas iepriekšējā dienā bija labi atpūties, tomēr uzvarēja.

—           Kaut gan tu zaudēji, tomēr tevī ari mājo cīņas gars. Bet tagad cīņa ir galā. Un Osono būs Tasuke līgava.

Tasuke un Kičisuke viens otram cieši paspieda roku.Jj

Un tā Osono kļuva par Tasuke līgavu, bet akmeni, pie kura viņi abi mērojās spēkiem, nosauca par «spēka akmeni». Tas vēl šodien stāvot blakus Dzidzo.

Lielais liktenis un mazais liktenis

Sensenos laikos dziļi kalnos kādā alā dzīvoja pareģis, šis tengu prata zīlēt, un mēļoja, ka viņa teiktais piepildoties.

Mokubē un Tarobē — abiem diviem — vienā laikā bija gaidāmi bērni, viņi abi divi nogāja līdz pareģim, lai tas viņiem pasaka, kāds būs viņu liktenis.

Tengu kaut ko ilgi skaļā balsī skaitīja, tad Mokubē teica tā:

—           Dievi saka tā: «Mokubē, tev piedzims bērns, un tam būs dota trīs bambusu daļa »

—   Kā? Trīs bambusu?

—Tā. Katram cilvēkam piedzimstot ir iedalīta sava daļa. piļl Kā? Un manam bērnam tikai trīs bambusi? Cik netaisnīgi!

Un tad pareģis teica Tarobē:

—             Tev, Tarobē, piedzims bagāts cilvēks. Tā nolemts, ka tavs bērns kļūs par bagātnieku.

' — Ak bagātnieks

Pareģi apciemojuši, abi divi devās mājup pa kalnu ceļu.

— Trīs bambusu daļa! Nu tādām muļķībām gan es nevaru

noticēt.

—     Un man, nabagam, lai piedzimtu bagātnieks. Tam arī grūti noticēt.

Tā runādami, viņi abi gāja mājās.

Drīz pēc tam viņu ģimenēs piedzima bērni. Mokubē piedzima puisītis, bet Tarobē — meitenīte. Abi bērni bija veseli un ņipri, un visi ļoti priecājās. Mokubē dēlu nosauca par Gosaku, bet Tarobē meitiņu — par Okajo. Abi bērni kopā rotaļājās un ātri vien auga.

Kādu dienu Mokubē un Tarobē kopā ar bērniem laukā ēda rīsu bumbiņas, bet tad, kā gadījies, kā ne, rīsu bumbiņās iekšā bija mazi akmentiņi.

Mokubē akmentiņu izspļāva kopā ar visu kumosu:

—   Pē, pē!

Gosaku darīja tāpat. Bet Tarobē teica tā:

—   Tā gan nevar darīt. Izspļaut vajag tikai akmentiņu! Viņi abi ar Okajo nokoda rīsus visapkārt akmentiņam un

apēda. To redzot, Mokubē un Gosaku smējās, ko varēja:

—   Ha, ha, ha! Ha, ha, ha!

Apsmietie Tarobē un Okajo mazliet apmulsa.

—   Mēs gan tā nedarām! Ha, ha, ha!

Kad bērni bija pieauguši, Gosaku devās strādāt uz pilsētu, bet Okajo — uz kaimiņu ciematu.

Pagāja pāris gadu, un Gosaku, kam bija iedalīta trīs bambusu tiesa, pilsētā pie pinēja iemācījies no bambusa taisīt grozus un mucu stīpas, atgriezās mājās.

Mokubē bija priecīgs:

—    Ar tādu amatu tev būs nevis trīs bambusu, bet simts bambusu, tūkstoš bambusu daļa, un tu arī būsi bagāts! Strādā, Gosaku!

Tad Gosaku sāka taisīt stīpas.

—    Stīpas, vai nevajag stīpas?— tā saukdams, viņš staigāja pa ciematu un nopelnīja mazliet naudiņu. Bet tik daudz naudiņas, kā bija cerējis, viņš nedabūja.

—          Ai, pīšana ir pārlieku apnicīgs darbs.— Aizvien neapmierināts, Gosaku strādāja.

Kādu dienu Gosaku bija aizgājis līdz kaimiņu ciematam un apstājās pie kāda bagātnieka nama.

—           Jūs pārdodat stīpas? Es gribētu no jums tās nopirkt spainim!

Apskatījis kalpones atnesto spaini, viņš nodomāja:

«Ja es būtu bagāts, tad gan es pirktu jaunu spaini, nevis liktu vecajam stīpas.»

Bet tad nāca bagātnieka vedekla. Gosaku ieraudzījusi, viņa kautrīgi teica:

—Vai tikai tas nav Gosaku?

Gosaku pacēla acis un nobrīnījās, bagātnieka vedeklu ieraugot:

—  Okajo! Tu dzīvo šajā namā?

—  Jā, bet mazliet pagaidi, es tev gribu iedot rīsu bumbiņas.

To pateikusi, viņa iegāja namā, bet Gosaku nevarēja vien

beigt brīnīties.

Okajo, ieprecējusies bagātā ģimenē, dzīvoja bez rūpēm, un viņa gribēja arī Gosaku sagādāt prieku. Viņa paņēma septiņas rīsu bumbiņas un katrā no tām paslēpa pa zelta naudas gabalam. Tos viņa bija krājusi vairākus gadus.

Gosaku bija darbu pabeidzis, diena jau griezāauz vakara pusi. Viņš apsēdās upes malā notiesāt Okajo dotās risu bumbiņas.

—  Ir gan gardas, nūjā, bagātniekiem jau rīsi labāki.

Gosaku koda rīsu bumbiņā, un pēkšņi — krakš! Zobi atdūrās pret kaut ko cietu.

—   Fu! Ir nu gan liels akmens ticis iekšā!

Un Gosaku izspļāva rīsu bumbiņu upē. Viņš ķērās pie nākamās rīsu bumbiņas.

—   Ptū, ptū! Nu kas tas ir!

Otrai sekoja trešā bumbiņa.

—  Ptū, ptū!

Gosaku izspjāva upē sešas rīsu bumbiņas. Palika pēdējā. Krakš!

—  Nu kas tas ir! Katrā bumbiņā akmens iekšā!

Gosaku dzīrās pēdējo bumbiņu izspļaut upē, bet tad nolēma

paskatīties, kas tur iekšā. Un ieraudzīja zelta naudas gabalu!

__ Nauda, nauda! Laikam arī visās pārējās iekšā bija

nauda!

Okajo dāvana, no sirds nākusi, nu gulēja dziļi upes dibenā.

Mokubē, par to padzirdējis, teica:

—  Vai tad tu tiešām nevarēji pirmajā bumbiņā paskatīties? Tagad tev būtu veseli septiņi naudas gabali.

—  Jā, bet tu pats teici reiz, ka akmentiņam riņķī rīsus apēst ir apnicīgi un ka mēs tā nedarām. Tā jau pie lielas laimes netikšot.

To izdzirdot, Mokubē satrūkās:

—  Jā, un Okajo, apprecējusies ar bagātnieka dēlu, ir tiešām kļuvusi bagāta. Pareģim tomēr būs bijusi taisnība. Un tev tiešām nav vairāk ticis kā trīs bambusu tiesa.

Un Mokubē pārsteigtajam Gosaku izstāstīja par pareģojumu. Tā Mokubē un Gosaku tur sašļukusi stāvēja, kad pēkšņi nez no kurienes parādījās tengu, pareģis:

—   Mokubē, Mokubē! Tā nemaz nav. Okajo kļuva par bagāta cilvēka vedeklu tāpēc, ka viņa visu darīja rūpīgi un prata katru lietu taupīt. Lai arī kādu daļu liktenis būtu lēmis, pašam jau arī ir jādzīvo. Bez pūlēm jau tā lielā laime nenāk. Tā, iūk, Mokubē.

Kopš tā laika gan Mokubē, gan Gosaku sāka lietas taupīt un dzīvoja aizvien labāk un pārticīgāk.

Hitaki flauta

Senos laikos Sinsjū novadā bija ciems Hitaki, pavisam maziņš ciematiņš. Cieminieki bija strādīgi ļaudis, un visvairāk viņiem tikās svinēt pavasara un rudens svētkus.

Šajos svētkos vienmēr ciemā labi ieredzētā večiņa Otaki spēlēja flautu. Cieminieki, kā apburti no šīs flautas skaņām, dejoja.

Bet tad divus gadus pēc kārtas uzbruka sausums un neienācās ne rīss, ne dārzeņi. Tāpēc no pilskunga pienāca pavēle:

«No šī brīža svētki kā greznība tiek aizliegta.»

Tagad neražas gadiem vēl pievienojās aizliegums kaut vienus svētkus svinēt, un cieminieki sadrūma pavisam. Pienāca

rudens svētku diena likās, ka visā ciemā gaisma ir nodzisusi. Ciema nomalē dzīvoja večiņa Otaki. Viņai bija tik žēl, ka nevarēs šogad svētkos flautu spēlēt.

Tas notika kādā lietainā dienā.

—  Atverietl Atveriet!— Pie Otaki vecmāmiņas namdurvīm kāds klauvēja. Izgājusi paskatīties, Otaki ieraudzīja divus izmirkušus samurajus.

—           Piedodiet par traucējumu. Mēs bijām medībās, bet uznāca lietus. Vai mēs pie jums nevarētu mazliet atpūsties?

—  Jā, jā, nāciet iekšā, es pagatavošu tēju.

Drīz vien Otaki ienesa istabā tēju.

—   Kas tad tas!

No samuraja izmirkušajām drēbēm salmos bija izbiruši rīsi, tik dārgie rīsi.

Večiņa Otaki sadusmojās un izdzina tos abus ārā.

Pagāja kādas divas vai trīs dienas, un Otaki saņēma pavēli doties uz pili.

Kāpēc gan viņu aicina? Bet ko lai dara! Jāiet uz pili»

Otaki nostājās pilskunga priekšā zemu noliektu galvu, no bailēm vai gluži stīva.

—  Vai! Tas esat jūs, piedodiet

Izrādījās, ka samurajs, ko Otaki bija no savas mājas izdzinusi, bija pats pilskungs.

—           Nē, nē, es tevi nevainoju. Es tikai gribēju uzzināt, kāpēc tu mūs toreiz izdzini.

. —Jā, redziet, toreiz, kad pilskungam bija labpaticies apsēsties, salmos bija rīsi izbiruši. Mēs, zemnieki, esam sviedrus lējuši, lai rīsus izaudzētu. Rīsi mums ir dzīvība.

Jā, tev taisnība. Rīsi ir dzīvība. Es biju slikti darījis. Piedod, lūdzu!

Un pilskungs nevis kaut ko pārmeta Otaki, bet pats atvainojās par savu rīcību.

—   Es gribu tev ko dāvināt. Saki, ko vien tu vēlies!

Otaki redzēja, ka pilskungs ir laipns, un teica tā:

—            Redziet, ir viena lieta, ko es labprāt no jūsu žēlastības saņemtu. Svētki mums, zemniekiem, dod vislielāko prieku. Un, kad svētki ir svinēti, arī darbi sokas labāk. Tagad gan viss ir kā bez dzīvības.

Tā nu vecmāmiņa Otaki bija panākusi, ka tajā pašā dienā tika atcelts aizliegums svinēt svētkus.

Drīz vien Hitaki mežā plīvoja svētku karogi. Jau atskanēja bungu skaņas, cieminieki priecājās un dejoja. Pavisam nemanot, sāka snigt, un, sniegpārslām krītot, svētku prieks auga augumā.

Pieaugušie un bērni sadevās rokās, un vecmāmiņa Otaki atkal spēlēja flautu.

Flautas skaņās skanēja lūgšana, lai nākamgad ienāktos bagātīga raža, un šīs skaņas pildīja visus tuvākos kalnus.

Sengamedzjo

Sensenos laikos Kagosimā bija skaista jo skaista osta Sibusi. Tajā ienāca kuģi gan no Ķīnas, gan Indijas, tā bija ļoti trokšņaina pilsēta.

šajā ostā bija arī ļoti daudzas skaistules. Un no viņām visnepārspētākā bija Sengamedzjo.

-       Skat, Sengamedzjo nāk!— Tiklīdz viņa izgāja ārā, tūlīt jauns un vecs — visi vīrieši kā viens — atvērtām mutēm viņā noskatījās.

Un tas Sengamedzjo un viņas mātei sagādāja vislielāko prieku.

Gan pavasari, gan vasaru dienu pēc dienas viņas abas pastaigājās pa pilsētu, vai peldēdamās apbrīnas pilnajos skatienos. Ta bija lielākā bauda. Lietus dienas viņām vienmēr atnesa lielu vilšanos.

Tad kādu dienu Sibusi Homana templī atveda Kannonu, Žēlastības dievieti. Un šai dievietei bija neredzēti skaista seja. Cilvēki stājās garā rindā, lai tikai varētu uz Kannoni paskatīties.

Bet ne Sengamedzjo, ne viņas māte nelikās par to ne zinis.

—  Dieviete jau vien ir, acis viņai ir nedzīvas un mute nerunā. Ar manu meitu nevar ne salīdzināt.

Un tad kādu dienu abas divas, greznās drēbēs tērpušās, devās uz Homana templi, bet pa ceļam iegriezās tējnīcā pie tempļa vārtiem, lai noklausītos, ko tur ļaudis runā.

— Kannona gan ir isti skaista!

—   Tiesa kas tiesa. Šajā pasaulē tāds skaistums nav redzēts. Pat Sengamedzjo nevar dievieti pārspēt.

To izdzirdējušas, abas divas sapīka.

—   Vajag tikai prasmīgi nokrāsoties, tad redzēs, kura zaudēs!

Nākamajā dienā Sengamedzjo nokrāsojās daudz rūpīgāk nekā parasti, un viņas atkal devās uz tējnīcu pie tempļa vārtiem. Tur abas divas priecīgi gaidīja, ko ļaudis teiks.

— šodien gan Sengamedzjo ir tik skaista kā nekad!

—   Jā, bet ar Kannonas tīro skaistumu tomēr nevar salīdzināt.

—   Tā gan, skaistuma ziņā dieviete ir pirmā, bet Sengamedzjo — otrā.

, Tādas valodas dzirdot, viņas gauži noskuma, un Sengamedzjo sāka raudāt. Tur nu neko nevarēja darīt.

Tad abas divas izkala plānu, kā uzvarēt dievieti, un tajā pašā naktī viņas devās uz Homana templi. Viņas piezagās pie tempļa un savāca skujas no priedēm, kas auga ap templi. Tad viņas izvilka Kannonu ārā no tempļa, apbēra tai seju ar priežu skujām, aizdedzināja skujas un nokvēpināja Kannonas seju melnu.

—   Paskat, Sengamedzjo, nu būs labi diezgan. Tāda nu gan Kannona uzvarēt nevarēs.

Tad Sengamedzjo kopā ar māti nolika Kannonu vietā un priecīgu prātu devās mājup.

—   Nu, Sengamedzjo, tu atkal būsi pati skaistākā visā Sibusi.

Tā nolēmušas, Sengamedzjo un māte atkal gulēja mierīgi.

Bet nākamajā rītā Sengamedzjo pamodusies paskatījās spogulī un šausmās iekliedzās. To izdzirdējusi, atskrēja māte un ieraudzīja, ka Sengamedzjo seja bija vienos sodrējos, melna jo melna, šos sodrējus nevarēja dabūt nost, lai arī kā viņa mazgāja, lai arī kā viņa berza.

Tagad gan māte nožēloja savu nekrietno darbu, bet tur neko nevarēja līdzēt. Viņai bija meitas žēl, un viņa par to ļoti rūpējās arī turpmāk.

Bet Kannonas seja bija tikpat skaista kā agrāk.

Noķeršu, pielipšu

Reiz sensenos laikos dzīvoja kāds vecītis un vecenīte. Turpat kaimiņos dzīvoja vēl viens vecītis un vecenīte.

Kādu rītu vecītis teica večiņai:

— Večiņ, es iešu uz lauku kalna nogāzē pupas sēt.

Tā vecītis aizgāja uz kalna nogāzi un sāka tur laukā pupas sēt. To redzot, kaimiņu vecītis tūlīt pat teica večiņai:

Večiņ, kaimiņš jau aizgāja pupas sēt. — Jā, jā, tad mums arī jāiet pupas sēt.

šie abi allaž noskatījās, ko kaimiņi dara, un darīja pakaļ. Ja kaimiņi pupas sēja, tad viņi — arī, ja kaimiņi dārzu laistīja — tad viņi arī ķērās pie laistīšanas.

Reiz kādu dienu vecītis daudz agrāk nekā parasti, jau pirms saules lēkta, devās kalnos.

—, večiņ, tu man vēlāk launagu atnes.

Bet taja laikā, kad vecītis devās kalnos, kaimiņi vēl saldi gulēja. Saule jau pakāpās augstu debesīs, un vecmāmiņa devās ar launaga sainīti kalnos, kur vecītis strādāja.

Večiņa gāja pa kalnu taku, tad pēkšņi kaut kur no kalna viņas puses atskanēja skaļa balss: ffiigļē Noķeršu, pielipšu!

—Kas tad tas?—Vecenīte uz vietas apstājās un sāka no bailēm drebēt.

Un atkal atskanēja:

—  Noķeršu, pielipšu!

Dīvaina balss, pavisam dīvaina. Večiņa bija ļoti nobijusies. Un tad viņa skrēja pie vecīša, ko kājas nesa.

— Vectētiņ, vectētiņ!

—  Kas tev gadījies? Kur tu tā skriedama?

—            Es pagalam nobijos. Kalnos nevienu neredzēju, bet dzirdēju skalu balsi, kas kliedza—noķeršu, pielipšu! Es tā pārbijos,—ko lai daru, ja arī atpakaļceļā tā atkal būs dzirdama?

Vecenīte to stāstīja, drebēdama pie visām miesām, bet vecītis smējās vien.

—            Tas būs bijis kāds kalnu putns, un tā balss kalnos dīvaini atbalsojās. Te nav ko baidīties. Un, ja tev saka — noķeršu, pielipšu —, tad atbildi: ja noķersi, tad pielipsi, ja noķersi, tad pielipsi!

—  Ja es tā teikšu, vai ar mani nekas ļauns nenotiks?

Atdevusi vecītim launagu, večiņa pamazām gāja pa kalnu

taku lejup. Un tad pēkšņi:

— Noķeršu, pielipšu!

Atkal tā pati balss. Večiņa ļoti nobijās, bet skaļā balsī atkārtoja:

—  Ja noķersi, tad pielipsi, ja noķersi, tad pielipstt Tūlīt pat no blakus esošās priedes vecenītei tieši virsū uzkrita sveķi, un vecenīte bija visa no vienas vietas ar sveķiem aplipuši.

: — Ai, ai, ai!

Vecenīte, sveķiem nolipuši, lēnām vilkās mājās.

Drīz vien ari vecītis bija klāt. Ieraudzījis vecenīti, viņš izbrīnījās:

’ — Kas tev gadījies?

—  Tu redzi — es darīju, kā tu mācīji, un kas no tā iznāca! j Vecenīte gandrīz vai raudāja, bet vecītis tikai smējās vien:

—  Nav tik traki, nav tik traki, kaut kā līdzēsim.

Viņš aizdedzināja salmu kušķi un pietuvināja uguni vecenītei, un sveķi sāka kust.

Un, viņiem par brīnumu, sveķi pārvērtās zelta naudā un bira uz grīdas — dzinn, dzinn, dzinn!

Paskat, kādi brīnumi!

— Sveķu vietā — zelta nauda!

Tā viņi abi divi apjukuši sēdēja, kad atnāca kaimiņu pāris. Ieraudzījuši zelta naudu, viņi teica:

—   Paskat, kādi brīnumi!

—  Sveķu vietā zelta nauda!

— Vai tā jums ir īsta nauda?

—   Kur jūs tādu naudu dabūjāt?

Un vecīši izstāstīja kaimiņiem, kas bija kalnos noticis. Jauno vēsti padzirdējuši, kaimiņi nevarēja mierā palikt.

—  Vecīt, tu dzirdi, mums ari tā jādara!

—  Jā, jā, kā citādi!

Un kaimiņu vecītis, večiņas mudināts, jau pirms saullēkta devās kalnos. Kad saule bija tikko uzlēkusi, večiņa ar launaga sainīti rokās devās kalnos. Kāpdama kalnā, viņa izdzirdēja: gj Noķeršu, pielipšu!

Vecenīte ļauni nosmējās:

—  Jā, jā, atpakaļceļā gan es priecāšos!

Vecenīte lielā steigā aizskrēja pie vecīša un atdeva launagu.

Vecīt, mudīgi paēd un nāc tu arī!

To pateikusi, viņa ātri vien devās atpakaļ pa kalnu taku. Un tūlīt pat viņa saklausīja balsi:

—  Noķeršu, pielipšu!

—  Jā, jā, es jau nāku, es jau nāku!

Un vecenīte skaji nokliedza:

—  Ja noķersi, pielipsi, ja noķersi, pielipsi!

Bet nezin kāpēc sveķi nenokrita. Tad kaimiņu vecenīte ievilka elpu un nokliedza vēlreiz, cik skaji nu spēja:

—  Ja noķersi, pielipsi, ja noķersi, pielipsi!

Te atskanēja skaļi smiekli, un virs kalna parādījās milzīga seja. Tas bija kalnu dievs, kurš bija iepriekš saucis. Kalnu dievs teica:

—   Nu, ja jau pielipšu, tad pielipšu!

Tūlīt pat milzums sveķu uzkrita večiņai virsū. Sveķu bija tik daudz, ka večiņa ij ne pakustēties nevarēja. Pa to pašu ceļu mājup gāja vecītis. iy — Vai, vai, briesmonis!

—   Es neesmu nekāds briesmonis, es esmu tava večiņa!

—   Kā tad tu tā pielipi?

—  Tie sveķi ir tik smagi, ka pakustēties nevaru, tev vajadzēs nest mani mājās.

Vecītis uzvēla sev sveķiem aplipušo večiņu mugurā un nesa mājās. Beigu beigās viņi pārnāca gan.

—   Nu, tagad, vecīt, veikli kausē tos sveķus ārā.

—   Jā, jā, un visi šitie sveķi pārvērtīsies zelta naudā. Vecītis ātri vien ņēmās sveķus kausēt. Bet sveķi nevis pārvērtās zelta naudā, bet gan aizdegās, vecenīte sāka degt, liesmas jau pārmetās uz māju.

—  Vai, vai!

—   Ugunsgrēks!

—   Bēgam, bēgam!

Un viņi, dzīvību glābdami, metās ārā no mājas.

Tā kaimiņu vecītis un vecenīte bija dabūjuši labu mācību un vairs nedarīja kaimiņiem pakaļ. Turpmāk visi četri kaimiņi dzīvoja laimīgi un saticīgi.

Tilts, uz kura pārdod sojas pupu mērci

Sensenos laikos Hida kalnu aizas tuvumā bija ciemats Sore, un tur dzīvoja kāds nabadzīgs ogļdedzis, vārdā Cokiči.

Kādu nakti Cokiči redzēja sapni. Sapnī pie viga atnāca kāds vientuļnieks un teica:

—   Cokiči, no rīta pamodies, ej uz Takajamas pilsētu un stāvi uz tilta, kur pārdod sojas pupu mērci — miso. Tur tu kaut ko labu dzirdēsi

No rīta Cokiči modināja putnu balsis.

—   Vientuļnieks bija atnācis sapnī. Tas gan bija jauks sapnis, laikam gan būs jāiet uz Takajamu.

Tā Cokiči paklausīja sapnī satiktajam vientuļniekam un devās uz Takajamas pilsētu.

Takajamā viņš ātri pārdeva ogles un sāka jautāt pilsētniekiem par tiltu, kur miso pārdod. Bet visi, kurus viņš uzrunāja, domīgi klusēja, un neviens pats nezināja, kur ir tāds tilts. Drīz vien Cokiči sāka zaudēt cerības.

—   Tas laikam gan bija tikai sapnis.— Cokiči noguris apsēdās.

Te viņam garām gāja kāda večiņa, kas viņu uzrunāja:

—   Vai tikai tu neesi ogļdedzis? Ko tad tu rādi tik bēdīgu seju?

—   Redzi, es gribēju no visiem Takajamas tiltiem atrast to, uz kura miso pārdod Bet visi, kam es pēc tā taujāju, neko par to nezināja. Tagad es esmu atmetis cerības to atrast un došos atpakaļ uz saviem kalniem.

—   Ak miso tilts! Tas ir tilts pāri Enago upei, tāds mazītiņš.

Cokiči acis vien iepleta.

—   Miso var nopirkt veikalā, bet šis tilts ved tieši uz veikalu.

— Paldies, paldies!

Un Cokiči, noprasījis večiņai, kur tieši tas tilts atrodams, skriešiem vien devās turp. Tur jau tas bija. Mazītiņš tiltiņš pāri upei.

—Te man ir jāstāv.

Tad viena sieviete nāca pāri tiltam.

—   Ko tu šeit stāvi un neej pāri tiltam?

Bet čokiči stāvēja kā iemiets. Viņš tur stāvēja un klausījās ko ļaudis runā. Bet neko īpaši vērtīgu, kā vientuļnieks sapni bija solījis, viņam nenācās dzirdēt.

Cilvēki, ejot pāri tiltam, runāja par laiku, par bērniem, par precībām, citādas runas čokiči ausīs nenonāca.

—  Neko īpašu es te nedzirdu, laikam gan tas ir bijis tikai sapnis.

Un tad jau mēness parādījās pie debesīm.

_— Ne no vietas nekustēšos, kamēr kaut ko labu neuzzināšu! Un arī nākamo dienu viņš nostāvēja uz tilta. Čokiči bija diezgan noguris. Viņš jau cerēja, ka garām skrienošais suns viņam ko labu pateiks.

—  Vai tu man kaut ko labu pateiksi?

Bet suns aizskrēja tālāk, un izskatījās, ka tas smejas, čokiči bija neatlaidīgs, un pienāca jau piektās dienas rīts. Blakus tiltam atradās tofu tirgotava, un veikalnieks atvēra durvis.

—  Ir nu gan jauks rīts!

Tad viņš pamanīja uz tilta stāvošo čokiči un uzsauca:

—   Cik dienu tu te nīksti? Kāpēc tu tā dari?

Čokiči nedroši atbildēja:

— Es redzēju sapni.

Un čokiči izstāstīja vecajam tofu pārdevējam, kā vientuļnieks licis viņam iet uz miso tiltu un klausīties, ko ļaudis runā. Stāstījumu uzklausījis, vecītis sāka par to skaļi smieties:

— Tu nu gan esi muļķis. Kas tad notiktu, ja viss sapnī redzētais piepildītos. Es arī sapni redzēju. Es sapnī redzēju zelta naudu — kaudzēm!

Un tad, lai kaut kā uzmundrinātu noskumušo čokiči, tofu tirgotājs teica tā:

— Tu taču esi jauns cilvēks. Aizmirsti tās nosapņotās muļķības. Ej labāk uz mājām un mudīgi ķeries pie darba!

čokiči, cerības zaudējis, lēnām gāja pāri tiltam.

Te tirgotājs viņam uzsauca:

—  Pag, pag, atminos gan, es taču arī sapnī satiku to vientuļnieku ar baltu bārdu. Ko viņš man teica Ā, jā, Norikura kalna pakājē esot aprakta zelta nauda. Ha, ha, ha! Jā, jā, kā viņš tur teica? Kaut kādā Sore esot kāda ogļdedža māja, un tur pie kriptomērijas koka saknēm esot aprakta nauda.

čokiči apstājās kā zemē iemiets.

—Ja salīdzina manu sapni ar tavējo, tad mans sapnis ir pulka skaistāks. Ha, ha, ha! Tādi ir tie sapņiEs dzirdējis neesmu par tādu Sore!—Un, to pateicis, tirgotājs iegāja savā veikalā.

čokiči acis mirdzēt mirdzēja.

—  Paldies, paldies!

Čokiči spēku uzplūdā metās skriet. Bet tofu pārdevējs to visu neredzēja, jo viņš jau bija iegājis iekšā un ķēries pie darba.

čokiči atgriezās mājās un sāka rakt zemi dārzā pie kriptomērijas saknēm, un patiesi viņš atrada podu ar zelta naudu. Sapnis bija piepildījies, čokiči kļuva bagāts, visi viņu sauca par veiksminieku, šis stāsts patiesi līdzinās sapnim.

Kā rīsu putra strādāja

Senos laikos Jamanasi novadā, Jasakā, dzīvoja kāds stiprinieks, vārdā Jadzaemons.

šis Jadzaemons bija lādzīgs pēc dabas, un, ja vien kāds cieminieks viņam ko lūdza, viņš palīdzēja tādos darbos, kas prasīja lielu spēku. Vienmēr labā noskaņā, čakls bez gala — tādu viņu visi mīlēja un sauca par Jasu.

Jadzaemons bija liels stiprinieks, un ēda viņš daudz. Tad runas par Jadzaemonu nāca ausīs arī ciema vecākajam, viņš par stiprinieku loti ieinteresējās un aicināja to pie sevis.

— Tas nekas, ka tu daudz ēd, alga tev būs tāda kā tiem desmit vīriem kopā, kas agrāk pie manis strādāja.

— Ja ciema vecākajam ir priekš manis kāds darbs, es labprāt to padarīšu.

Un tā lādzīgais Jadzaemons sāka palīdzēt ciema vecākajam lauku darbos.

Bet ciema vecākā sievai tas nemaz nepatika. Kaut arī viņš tiešām bija čakls un daudz padarīja, tomēr ēda viņš vairāk nekā visi citi, kopā ņemti. Ciema vecākais ar stiprinieku bija apmierināts:

Jasa gan labi strādā. Prasmīgi un ātri ar visu tiek galā. Ar desmit, nē, ar piecpadsmit, nē, ar divdesmit vīru darbu viņš viens pats tiek galā. Mums nav mantinieka, tāds dēls gan būtu ko vērts.

Bet viņa sieva tā nedomāja:

—   Ko tu runā! Ja mums būtu tāds dēls, tad rīsu mums nekad nebūtu gana!

Ciema vecākā sieva piktojās:

—   Labs, tik labs, to tik vien es dzirdu. Bet viņa vietā jau rīsu putra strādā!

To dzirdot, ciema vecākais noskaitās, kaut kādā veidā tas nāca arī ausīs Jadzaemonam, kas par to smējās vien.

—  Ak tad kundze tā teikusi? Ha, ha, ha, ha! Līdz šim jau nu gan es pats strādāju. Ak tad rīsu putra strādā? Ir nu gan jocīgi. Ha, ha, ha!

Nākamajā dienā Jadzaemons, kā vienmēr launagu līdzi paņēmis, devās darbā. Saimniece, kas bija teikusi, ka rīsu putra strādājot, iedalīja Jadzaemonam lielāko lauku aparšanai, kamēr visi citi strādnieki strādāja lauka otrā pusē. Viņa lika Jadzaemonam vienam pašam apart lielāko lauku.

Jadzaemons ķērās pie darba, un pusdienlaikā puse lauka jau bija aparta.

—5Klāt pusdienlaiks. Lauks jau līdz pusei aparts. Paēdīšu.

Un Jadzaemons smagiem soļiem nogāja pa mazo taciņu lauka malā un iztina savu launagu no furosiki1 .

—   Pag, pag, šķiet—Jadzaemons apstājās un papurināja galvu.—Ak tad rīsu putra strādā? Ha, ha, ha! Neēdīšu vis. Lai tad rīsu putra arī apar lauka otru pusi.

Jadzaemons satina launagu atpakaļ, piesēja pie arkla un pats naski vien devās atpakaļ uz ciema vecākā māju.

—  Skat, Jasa jau atpakaļ! Vai tad tu lielo lauku priekšpusdienā apari?— ciema vecākā sieva brīnījās.

Bet Jadzaemons attapīgi atbildēja:

—  Nē, vēl jau puse palika. Bet jūs vakar esot teikusi, ka rīsu putra strādājot. Nu tad lai otru pusi putra apar, es tā domāju.

—   Ha, tad nu gan tu muļķības runā!

Vairāk neko gan ciema vecākā sieva nepateica, tikai domīgi apsēdās. Bet Jadzaemons pa to laiku aizgāja dienas vidu gulēt augstā nokalnē, no kuras varēja redzēt, kā rīsu putra strādā.

Furosiki — četrstūrains lakatiņš, kurā mēdza iesiet lietas.

Runā, ka kopš tā laika ciema vecākā sieva nekad vairs tik muļķīgi nejokoja.

Sakiči laiva

Sensenos laikos Hačidzjo salā dzīvoja divi brāļi zvejnieki — Taihejs un Sakiči. Viņi dzīvoja saticīgi. Sakiči bija iznesīgākais vīrs salā, bet Taihejs — stiprākais, un viņi bija lepni par to.

Un katra salas meitene labprāt ietu pie kāda no viņiem par līgavu.

Tad notika tā, ka viņi abi gribēja ņemt par līgavu kuģa īpašnieka meitu Joni.

Protams, arī Jonei viņi abi patika, bet viņa taču nevarēja kļūt abiem diviem par līgavu. To zinādams, Jones tēvs teica tā:

—  Jone nevar izšķirties, kurš viņai tīkamāks. Tāpēc darīsim tā — kuram no jums abiem būs lielākais loms, pie tā arī Jone ies.

No tā brīža abi brāļi, kas līdz tam bija saticīgi dzīvojuši, kļuva par naidniekiem. Viņi devās zvejot.

Kādā dienā, kad jūra bija rāma, nezin kāpēc Sakiči zivis varen labi ķērās, bet Taiheja laivai ij netuvojās, jj

Sakiči laiva drīz vien bija pilna ar zivīm, un labāk būtu bijis, ja viņš ar tik bagātu lomu dotos mājup, bet viņš domāja tikai par to, kā pārspēt Taiheju, un zvejoja vien tālāk.

Tad uznāca milzīgs vilnis, un vienā brīdī Sakiči laiva, kas bija smaga no milzīgā loma, nogrima.

—   Taihej! Palīdzi!

Taihejs redzēja gan, kā brālis cīnās ar viļņiem, bet viņa sirdī iezagās viltīga doma:

«Kāpēc gan man glābt Sakiči? Es labāk dabūšu Joni sev.»

—    Sakiči, ja es tevi izglābšu, vai Jone būs mana?

§ļ—Taihej, ko tu runā! Tās ir divas dažādas lietas!

Iļļgļ Kā pats vēlies, nu tad slīksti arī!

Un tad notika briesmīgais — Joni iekārojis, Taihejs paņēma airi un ar to grūda brāli Sakiči zem ūdens.

§p Taihej, attopies! Vai tu esi traks!

Bet Taihejs, neko neklausīdamies, pagrūda brāli zem ūdens.

Tikko Sakiči augums nozuda viļņos, Taihejs nobijās par pastrādāto briesmu darbu un drīz vien atgriezās mājās.

' ____ Sakiči? Es nezinu, kur viņš palika. Būs pārlieku aizrāvies ar lielā loma ķeršanu, es nezinu, kur viņš ir.

Tā, atgriezies ciemā, Taihejs teica ciema ļaudīm. Cieminieki sēdās laivās un brauca Sakiči meklēt, bet, nekur viņu neieraudzījuši, drīz vien meta mieru.

Pēc pāris dienām Taihejs atkal izbrauca jūrā zvejot. Todien debesis bija nomākušās svina melnumā, bet zivis dīvainā kārtā ķērās labi.

Un tad Taihejam šķita, ka viņš sapņo.

—  Hei, hei, hei!— viņš izdzirdēja dīvainu balsi.

Tad viņš ieraudzīja tuvojamies kādu laivu, bet laivā sēdēja Sakiči.

—            Sakiči, tu, tu esi dzīvs!— Taihejs iesaucās, bet Sakiči pastiepa roku.

—            Vai tu man, lūdzu, neaizdotu smeļamo kausu, vai tu man neaizdotu smeļamo kausu

Taiheju pārņēma dīvaina sajūta, un viņš pasniedza brālim smejamo kausu. Tad Sakiči sāka smelt ar kausu jūras ūdeni un liet Taiheja laivā.

I — Sakiči, ko tu dari! Tā taču mana laiva nogrims! Izbeidz! Un pēkšņi Taihejs visu saprata:

— Sakiči, tu, tu esi spoks! Es slikti darīju, piedod, piedod man, es tevi lūdzu — izbeidz! Saudzē mani!

Bet Sakiči tikai smēla ūdeni un lēja Taiheja laivā, smēla un leja, un drīz vien Taiheja laiva nogrima. Taihejs vēl kādu brīdi peldēja.jūrā, bet tad nāca liels vilnis un viņu aprija, un Taiheju vairs nekur nemanīja.

Lelle — karaliene

Senos laikos Aki novadā, Hirosimā, dzīvoja tirgonis Idzumi, viņam piederēja liels veikals. Veikalā strādāja skaista un visu mīlēta meitene Okiku. Bet Idzumi veikalā bija vēl kas sevišķs — tā bija Joti dārga, no paaudzes uz paaudzi mantota lelle —

karaliene, liela un skaista. Katru pavasari leļļu svētkos cilvēki nāca uz veikalu par šo lelli papriecāties.

Kādā pavasari Siroganes tirgoņa dēls Magosaburo no Iva novada paņēma Okiku par sievu. Un lelle — karaliene aizceļoja kopā ar Okiku.

Tiklīdz Okiku parādījās Siragones veikalā, likās, ka visas puķes uzzied, un veikals pamazām uzplauka.

Bet tad Okiku, kas līdz tam bija vesela un moža, saslima un žļrīz vien nomira.

ļ Magosaburo iegrima skumjās, šīs bēdas viņam likās nepanesamas.

Atmiņas par Okiku viņu sāpināja, un tāpēc viņš visas Okiku pūra mantas aizsūtīja atpakaļ uz viņas dzimto ciemu.

Bet Magosaburo nevarēja izšķirties, ko darīt ar lelli — karalieni. Ja tā paliks, tā sēs skumjas. Ja to aizsūtīs prom, tad zudīs pēdējais no Okiku. Beidzot viņš izšķīrās atstāt lelli — karalieni.

Siroganes veikalā, itin ka gaisma būtu nodzisusi, drīz vien visa tirgošanās gāja mazumā. Ritēja nomākušās dienas un mēneši, un atkal bija klāt leļļu svētki. Bet Magosaburo.sirdī saule nekad neiespīdēja. Magosaburo skatījās uz lelli, ko Okiku pagājušās dienās bija kā dārgumu glabājusi, un viņa bēdas auga augumā.

Beidzot Magosaburt) nolēma šo lelli uzdāvināt večiņai no Hases veikala, kas Okiku bija ļoti mīlējusi.

—   Man šķiet, ka, skatoties uz šo lelli, man sirds lūzīs

—   Saprotu, saprotu, un tad tā man, večai, svētku dāvana Kopš tās dienas Hases veikala večiņa ik pa brīdim izņēma

lelli ārā no kastes. Bet tad veikalā sāka notikt dīvainas lietas. Ja saimnieks Sukemons gribēja ar viltu tirgoties, kādam naudu izkrāpt, tad lelles seja tūlīt apmācās, ja tirgojās pareizi — tad atplauka. Pateicoties tam, Hases veikals uzplauka.

—   Ir nu gan dīvaina lelle. Laikam viņā mājo Okiku tirgošanās gars. Es esmu par to pārliecināta. Šī dārgā lelle ir jādod Siroganes veikalam atpakaļ.

Hases veikala večiņa atnāca pie Magosaburo un izstāstīja visu, kas noticis Hases veikalā.

—            Redziet, lellē mājo Okiku gars. Magosaburo kungs, glabājiet šo lelli.

Kopš Okiku nāves Magosaburo bija kritis izmisumā, bet nu viņam atausa gaisma.

—  Jā, Okiku, nav labi, ka es bēdājos vien.

—          Pareizi, Magosaburo kungs, šodien Okiku otrreiz kā līgava ienāk jūsu mājā. Un tagad tirgojieties abi kopā kā aizvien.

Tā Magosaburo prāts mainījās, un viņš atkal ķērās pie tirgošanās, un panīkušais Siroganes veikals atkal uzplauka.

Un lelle — karaliene, mainot sejas izteiksmi, allaž palīdzēja Magosaburo tirgoties. Tāds ir šis stāsts par dīvaino lelli — karalieni, ko no paaudzes uz paaudzi glabā kāda tirgoņu ģimene.

Par strādāšanu svētku laika

Sensenos laikos katra gada pirmā mēneša pirmajā dienā, trešā mēneša trešajā dienā, piektā mēneša piektajā dienā, septītā mēneša septītajā dienā un devītā mēneša devītajā dienā ļaudis svētkus svinēja.

Kādā ciematā šo piecu svētku priekšvakarā visi cieminieki kā viens gāja zāli pļaut, tiltus labot — gatavojās nākamās dienas svētkiem.

Bet šajā ciematā dzīvoja kāds varen spītīgs jauneklis. Ja viņam teica iet pa labi, viņš gāja pa kreisi, ja uz priekšu, tad gāja atpakaļ, ja lika gulēt, tad cēlās augšā,, ja celties — tad likās gulēt, darīja allažiņ savādāk nekā citi cilvēki.

Tas notika trešā mēneša otrajā dienā. Nākamajā dienā bija trešā mēneša trešās dienas svētki.

Viens no cieminiekiem atnāca pie spītīgā jaunekļa un teica:

—            Šodien ir pirmsvētku diena, visi cieminieki ies zāli pļaut, tev arī katrā ziņā jānāk.

Jauneklis tikai gulēja tālāk un neko neatbildēja, bet savā prātā viņš nodomāja:

«Kāpēc man būtu jāiet?»

Cieminieki piecēlās, sapulcējās un gāja zāli pļaut un žagarus malkai vākt.

īgi Tas nu gan ir spītīgs. Viņš nekad nemainīsies,— cieminieki pukojās. ’

Nākamajā dienā, Persiku jeb Leļļu svētkos, spītīgais jauneklis uz svinībām nenāca. Bet sliņķis viņš nebūt nebija. Kamēr visi citi priecājās un līksmojās, viņš strādāja savā rīsa laukā. Tik spītīgs cilvēks vēl patiesi nebija redzēts. Ciema ļaudīm tas allaž sagādāja raizes:

-        Tu aizvien tikai spītējies, tā var notikt kaut kas jauns. Tagad piektā mēneša piektajā dienā svin Bērnu svētkus, bet senāk tā bija svētku diena vēršiem, kas diendienā smagi strādā uz Jauka. Arī visi cieminieki tajā dienā atpūtās, dzēra sake, ēda dažādus gardumus un līksmojās. Tie bija Vēršu svētki. Togad piektā mēneša piektajā dienā notika, lūk, tā. Todien visi cieminieki sapulcējās un aizdzina vēršus uz upi, tos mazgāja un sukāja, un nopušķoja vēršiem ragus ar īrisu ziediem. Bet arī šoreiz jauneklis uz svētkiem nenāca. Viņš ar savu vērsi strādāja uz lauka. To ieraudzījuši, cieminieki noskaitās:

—   Tu atkal spītējies, bet šodien taču ir Vēršu svētki, un tu liec savam vērsim strādāt!

Bet jauneklis, itin kā nekas nebūtu noticis, tikai uzmudināja savu vērsi un turpināja strādāt.

—   Kas to ir nolēmis? Es pats par sevi lemšu un darīšu, kā būšu nolēmis.

Pēkšņi debesis, kas visu dienu bija skaidras, apmācās. Jauneklis paskatījās debesīs, pēc tam uz zemi un izbijās. No zemes, kas bija sausa un izkaltusi, sūcās ūdens, un viņa acu priekšā rīsa lauks pārplūda. Cieminieki, to redzot, nodomāja: «Tad nu tomēr kaut kas slikts gadījās!»

Tikām ūdens cēlās aizvien augstāk un augstāk un nu jau smēlās jauneklim mutē. ļ

Sis jauneklis nemācēja peldēt. Vērsis gan mācēja. Cieminieki metās palīgā. Jauneklis, kurš bija tuvu nāvei, pieķēries vērsim pie ragiem, arī izpeldēja malā. Tik tikko elpu vilkdams, viņš teica:

—   Nu gan es savu spītību metīšu pie malas. Turpmāk iešu ar visiem citiem kopā!

No tās dienas jaunekļa lauks vienmēr bija dubļains un jaunekļa spītība bija gājusi mazumā.

Kā avots bērnu aprūpēja

Sensenos laikos Jukui prefektūrā, Adzimā, dzīvoja kāds zēns, Taro vārdā. Taro māmiņa nomira, kad viņš vēl bija zīdainītis, un Taro audzināja pamāte. Pamāte bija loti strādīga. Viņai viens pēc otra piedzima divi bērniņi, bet tad tēvs pēkšņi saslima un nomira. Māte nezaudēja dūšu, strādāja daudz un visus trīs bērnus vienādi mīlēja.

Bet viņai bija viens vienīgs netikums — maz pacietības, viņa mēdza ātri skaisties.

—   Kāds tu esi sliņķis! Vakariņās tu man vērmeles dabūsi! Negribu tevi redzēt! Pazudi, lai manas acis tevi neredz!

To dzirdot, Taro metās prom. Pēc tam mātei dusmas norimās un viņa teikto gauži nožēloja.

' —Tā nu gan neklājas dusmoties.

Rūpestos māte pavadīja bezmiega nakti. Nākamajā rītā, tikko svīda gaismiņa, viņa meta darbus pie malas un staigāja pa ciemu, Taro meklēdama. Viņa pārmeklēja visu ciemu, bet neviens pats Taro nebija redzējis.

Pagāja desmit dienas, pagāja divdesmit, bet Taro neatgriezās.

—   Augstais Buda! Es nekad vairs nedusmošogļjĻiec, lai Taro atgriežas mājās!— tā viņa katru rītu pirms dienas darbiem mājas altāra priekšā lūdzās.

Aizskrēja vasara, un rudens jau bija pie durvīm. Un tad kādā lietainā vakarā viņa teica:

—   Augstais Buda! Ko gan Taro iesāks tādā lietū, sargā viņu, lai viņam nekas (auns negadās. ļļ

Tā māte lūdza Budu, un tajā brīdī durvīs parādījās kāda ēna.

—  Taro! Tu esi atgriezies!

Viņa ieveda Taro mājā un cieši viņā ieskatījās. Taro vaigi bija tapuši apaļāki, un viņš bija spēka pilns.

—   Taro, kas šai laikā par tevi rūpējās? Es tā raizējos! Kur tu biji palicis?

Lai kā viņu māte iztaujāja, Taro tikai purināja galvu un neko nestāstīja.

r-Vai tad tu mātei nevari pateikt? Tu nemaz nevari iedomāties, kā es jūtos!

Un pēkšņi viņa saskaitās:

—   Ak, cik spītīgs tu esi! Nu tad ej arī, no kurienes nāci! Māte atkal padzina Taro un pati sāka aumaļām raudāt.

Necik ilgi —un viņas dusmas norimās, viņa iekoda lūpā.

—   Ak vai! Es taču atkal noskaitos! Un ko es Budam solīju! Viņa steidzās Taro pakaļ.

—Taro! Man nebija taisnība! Atgriezies! Taro!

ļ Bet Taro skrēja prom pa šauro taciņu kalnos, un māte steidza viņam pakaļ.

— šis taču ir ceļš uz templi. Laikam Taro visu šo laiku pavadījis templī un tur par viņu rūpējušies.

Taro pēdas veda prom no tempļa. Māte, aizgūtnēm elpodama, apstājās pie avota.

— Vai tad šeit ir avots?— Viņa pasmēla no avota ūdeni un nodzērās.— Cik gards ūdens! Un kādu spēku tas dod!

Avota ūdens bija gardu gardais, un tam, kas to baudīja, avots dāvāja spēku un veselību.

—   Taro, šo ūdeni dzerdams, ir kļuvis tik stiprs!

Nu māte saprata, ka tā ir Būdas dāvana, un viņa salika rokas lūgšanā.

Ziņa par šo avotu drīz vien aplidoja visu apkārtni, un šo avotu sāka saukt par avotu, kas aprūpējis bērnu.

Bagātnieks salma galā

Reiz sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja viens ļoti nabadzīgs vīrs. Neviens darbs viņam nevedās. Viņš bez atpūtas cītīgi strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, bet dzīve itin nemaz labāka nekļuva.

Un tad vīrs nolēma lūgt Žēlastības dievieti Kannonu. Nelaimīgais bija nolēmis izmēģināt savu laimi.

—  Dieviete Kannona, sūti man laimi. Ja ne, tad liec man tepat uz vietas nomirt!— vīrs lūdzās.-—‘Tā ir mana pēdējā vēlēšanās. Izpildi to!

Pienāca vakars, bet viņš nebeidza lūgties un noslīga zemē 12 ceļiem. Tajā brīdi atskanēja balss.

—      Klausies, cilvēk, celies augšā!— tā bija dievietes balss. i — Kas

__ Celies augšā!

— Kas saka šos vārdus?

— Es esmu Kandzeonbosacu, buda!

—  Tu esi atnākusi no citas pasaules?

— Nesapņo tik daudz, tagad tev veiksies.

Kad vīrietis piecēlās, dieviete viņam teica:

—  Kad tu iziesi no šīs tempļa zāles, esi uzmanīgs.

— Jā, protams.

—       Tad sāksies tava laime. To, kas tev nonāks rokā, turi cieši jo cieši un dodies uz rietumiem. Un nešaubies ne brīdi, tas nav tikai sapnis!

—  Tas nav sapnis

Vīrietis izgāja ārā no Kannonas tempļa zāles, un tiešām — tas nebija sapnis. Kur gadījies, kur ne, viņam rokās bija salmiņš. Tad pielidoja dundurs, viņš to piesprauda salma galā un saņēma salmu cieši rokā.

—        Ja jau tas ir Kannonas novēlējums un mana laime ir viens vienīgs salmiņš, ne zelta nauda, ne rīsu plāceni.. Lai nu ir. Tāds ir Kannonas novēlējums, un man ir jāiet uz rietumiem.

Ar salmu un dunduru vīrs soļoja uz priekšu. Drīz vien viņš satika kādu vecmāmiņu, kura nesa uz muguras aizgūtnēm raudošu mazbērnu.

—        Neraudi, neraudi, kuš, kuš,— vīrs centās bērnu mierināt, bet tas brēca aizvien skaļāk. Pēkšņi mazais mitējās raudāt:

— Du, du

— Vai tu gribi dunduru?—Vīrs noņēma dunduru no salma un atdeva bērnam.

Vecmāmiņa vīram pateicās un iedeva trīs mandarīnus.

—        Tāds nieks vien ir, bet tomēr .. .Vīrs paņēma mandarīnus un gāja tik vien uz rietumiem. Beidzot viņš gribēja mandarīnus notiesāt, bet te blakus uzradās vectēvs un meitene, kura gauži vaidēja.

—  Kas kundzei noticis?

-          Vai, man tā sāp

: Kundzei pēkšņi palika slikti. Viņai vajadzētu nodzerties ūdeni.

: — Jā, nelāgi gan. Bet varbūt

Un vīrs atdeva meitenei savus trīs mandarīnus, īstenībā viņš pats tos labprāt būtu apēdis.

Tikko meitene apēda mandarīnus, viņa atveseļojās. Kā pateicību vectēvs vīram uzdāvināja labu zīda auduma baķi.

—            Mēs esam jums bezgala pateicīgi!— vectēvs viņam no sirds pateicās.

— Paskat, viens salmiņš, tad trīs mandarīni, tad zīda audums . ..

Vīram kļuva līksmāk ap sirdi. Un viņš atkal devās uz rietumiem.

—           Pagaidi!— pēkšņi viņam sauca kāds samurajs.— Mainīsimies, ņem manu zirgu, es ņemšu tavu nesamo!

—  šito beigto zirgu?

—            Nav beigts, tikai apgūlies. Tūlīt atkal būs žirgts!— Un samurajs vīram atņēma audumu ar varu.— Maināmies, maināmies, ha, ha, ha!

—   Pagaidi, pagaidi!

Vīru pārņēma spējš izmisums. Viņu bija piemeklējis ļauns liktenis, tomēr viņš pamazām atguvās, un viņam nemaz negribējās skaisto zirgu pamest. Pēkšņi zirgs sakustējās. Vīrs sāka zirgu berzēt un rīvēt, un lūdzās tam lūgdamies. Vīra lūgšanas tika uzklausītas, zirgs atvēra acis.

—  Zirgs atdzīvojies!

—            lāāāā!—Zirgs pielēca kājās un piegrūda savu mīksto purnu vīra sejai.

Vīram bija tik labs noskaņojums, itin kā pats būtu augšāmcēlies. Nu jau viņi divatā turpināja ceļu uz rietumiem. Drīz viņi nonāca kādā pilsētā, kas bija uzcelta ap pili.

—  Vajadzētu kaut ko uzkost, zirdziņ.

Vīrs nokļuva pie kāda turīga nama zirgu staļļa un tur lūdza strādniekus par zirgu parūpēties, šīs mājas īpašnieks bija ļoti bagāts cilvēks. Padzirdējis no kalpa par zirgu, viņš gāja uz stalli aplūkot zirgu, un zirgs viņam ļoti iepatikās.

—           Tādu zirgu kā tavējais visā valstī nesameklēt. Vai tu negribi man to pārdot? Es maksāšu, cik prasīsi. Pieci simti rjo!

Vīrs acis vien nomirkšķināja.

—   Pieci simti rjo?

—   Nu, labi, tūkstoš rjo! Vai pārdosi?

—            Tū-tū-tūkstoš rjo?— Un vīrs no pārsteiguma zaudēja samaņu.

—   Palīgā, palīgā! Odeni!

šos kliedzienus izdzirdējusi, atsteidzās bagātnieka meita.

—   Tas ir tas pats cilvēks!

Tieši bagātnieka meitai viņš uz ceļa bija iedevis mandarīnus.

Drīz vien viņš atžilba un ieraudzīja jaunās meitenes seju.

—Jūs, jūs toreiz

—            Nu, tad ņem arī manu meitu par sievu un esi mans mantinieks!

Vīrs apjuka un paslēpa seju zem futona.

—   Beidzot ir atnākusi mana laime.

Tā vīrs, paklausīdams Kannonas teiktajam, kļuva par bagātnieku. Viņš nekad neaizmirsa Kannonas vārdus un cieši glabāja salmiņu. Viņš strādāja, cik spēja, kļūdams aizvien bagātāks. Cilvēki par viņu mēdza teikt:

—   Tas ir bagātnieks salma galā.

Elles apmeklejums

Senos laikos skolotājs Kobo bija dibinājis Džako templi, šajā templī kalpoja mūks Kakugens Sjoņins, kuru visi ļoti cienīja.

Kādu dienu Sjoņins, īsti labi nejuzdamies, atgūlās. Un tad pēkšņi viņš mitējās elpot. Apjukušie mācekji skraidīja šurpu turpu, palīdzību meklēdami. Ārsts pataustīja Sjoņina pulsu un teica, ka asinis viņa dzīslās ir mitējušās ritēt. Bet, lai cik tas dīvaini būtu, šķita, ka Sjoņina ķermenis tomēr turpina dzīvot, kaut arī elpot viņš neelpoja. Cilvēki bija apjukuši un nezināja, ko iesākt.

Ritēja septiņpadsmitā diena.

Un kas to būtu domājis! Sjoņins atvēra acis. Visi bija pārsteigti un līksmi. Sjoņins piecēlās un priecīgs uzlūkoja ļaudis.

—   Labi, ka jūs visi te esat. Es esmu atgriezies no ceļojuma pa viņpasauli. Un es ļoti gribētu, lai jūs visi uzklausāt vērīgi manu stāstu.

Sjoņina stāsts bija viens no savādākajiem stāstiem šajā pasaulē.

Sjoņins bija lidojis uz mākoņa cauri tumsai aizvien tālāk un tālāk. Pēkšņi viņa priekšā uzradušies vārti, kurus no visām pusēm bija apstājuši velni.

— Tie nu bija tie elles vārti, par kuriem stāstos dzirdēts. Sjoņins izgāja cauri vārtiem un iegāja Elles Valdnieka zālē. Elles Valdnieka priekšā, ceļos nometušies, bija neskaitāmi daudz cilvēku. Arī Sjoņins iestājās viņu rindā.

Drīz vien Elles Valdnieks uzsāka tiesu. Viņš pagriezās pret pirmo rindā un bargā balsī pavēlēja:

—   Gonroku, uz priekšu! Vai pats saproti, kāpēc tu pēc nāves nonāci šeit?

Vīrs, vārdā Gonroku, acis zemē nodūris, viscaur drebēdams, teica:

—    Nē, kungs. Es nezinu gan, kāpēc esmu nokļuvis ellē. Te jābūt kādai k)ūdai.

Klusē, Gonroku! Tu savā mūžā esi nositis trīs suņus un sešus kaķus. Un tāpēc tu esi ellē. Arī — dzīvnieciņš ir dzīva radība, un tu tam bez iemesla ņēmi dzīvību — pa pusei aiz ziņkāres. Tas ir tavs grēks. Gonroku, tu nokļūsi astoņu karstumu pirmajā lokā, tur tevi piecsimt gadu sitis ar dzelzs nūju!

Tūlīt pat velni bija klāt, un Gonroku pazuda uguns liesmās.

—             Aāāā, glābiet!— Bet arī viņa balss pazuda liesmās un beigās izdzisa pavisam.

Elles Valdnieks bija jau noskatījis nākamo grēcinieku.

—   Tālāk! Džūrota, uz priekšu!

Dzūrota, kaut gan ceļos nometies, bija pārdrošs un nekaunīgs:

—    Vari mani vai dedzini, kā tev tīk! Es biju gatavs te nonākt, jo tiku slepkavojis.

Šādus vārdus dzirdēdams, Elles Valdnieks pameta dusmīgu skatienu uz viņu.

Nelga! Tādi kā tu, par elles briesmām neko nezinādami, vienaldzīgi slepkavo. Bet tas padara tavu grēku tikai smagāku.

Tu iesi uz otro elles loku, melnās virves loku. Tur tu tūkstoš gadu degsi mūžīgās liesmās.

Un atkal nāca velni un ievilka Dzūrotu uguns liesmās.

—   Palīgā! Apžēlojieties, nogaliniet mani uz vietas, nogaliniet, nelieciet man degt mūžīgās liesmās

Nākamā bija kāda sieviete.

—   Oharu! Tavs grēks ir krāpšana. Elles likumi ir bargi pret tiem, kuri krāpuši cilvēkus. Tiem, kas runājuši melus, izrauj mēli.

—   Jā, es esmu gatava.

— Tu no cilvēkiem izkrāpi naudu.

Jā, valdniek, tā bija,— klusā balsī atbildēja Oharu.

Tad Elles Valdnieks teica:

—   Tu audzināji bērnus. Un nekad nevienu nekrāpi, lai pati sev gūtu kādu labumu. Un, kaut arī tas ir grēks, tu reiz izglābi ievainotu putnu un dalījies savā pārtikā ar izsalkušu kucēnu. Tas liecina, ka sirds tev bija laba. Tāpēc es tevi atlaižu, tu vari doties uz Paradīzi.

Tā Elles Valdnieks citu pēc cita tiesāja visus ellē nonākušos. Beidzot bija arī Sjoņina kārta. Sjoņins izgāja priekšā un salika rokas kā lūgšanā.

—   Es tīšuprāt nevienu neesmu nogalējis, bet kurš cilvēks var teikt, ka viņš nav grēkojis? Esmu gatavs saņemt savu sodu.

Elles Valdnieks atbildēja:

—   Apsveicu ar ierašanos, Sjoņin. Es tevi nesaucu šurp grēku dēļ. Gribēju pavēstīt, ka ellē nonāk aizvien vairāk cilvēku. Tas nozīmē, ka cilvēki zemes virsū līksmojas, grēko un nedomā par dzīvi pēc nāves, kad viņiem nāksies nokāpt ellē. Es gribēju tevi lūgt cilvēkiem pastāstīt par tām elles šausmās, ko tu šeit redzēsi, un dari tā, lai te nonāk mazāk cilvēku.

Tad Sjoņins apskatīja elli. Visas tur redzētās šausmas nemaz nav iespējams aprakstīt.

Ellē, lai kādas mocības nāktos izciest, nomirt nav iespējams. Pat ja ķermenis ir sacirsts mazos jo mazos gabaliņos, arī tad šīs mokas ir jācieš visu mūžību.

Tur ir cilvēki, kas ar milzīgiem saiņiem uz muguras rāpjas kalnā, tik smailā kā adata. No viņu miesas aumaļām plūst asinis.

Tur ir cilvēki, kas vārās asins dīķos. Un tos, kuri mēģina izrāpties, velni dur ar asiem pīķiem.

No visiem elles pakalniem skan vaidi un vaimanas. Tos dzirdot, kļūst skaidrs, ka lielākas mokas nemaz nav iedomājapjrnas. No visa redzētā un pārdzīvotā Sjoņina acis un ausis pagura.

Sjoņins stāvēja kā sastindzis, un Elles Valdnieks viņam teica:

jЈj — Cilvēki par šīm mokām nedomā, pirms nāve nav pie viņiem nākusi Bet cilvēkus tās sagaidīs. Es gribētu, lai visi saprot, ka tās mocības, kuras, dzīvam esot, nākas pārciest, nav ne simtā daļa no tā, kādas sagaida ellē. Stāsti to cilvēkiem atkal un atkal.

—  Es sapratu. Visu atlikušo mūžu es darīšu, ko spēšu, lai vismaz par vienu cilvēku mazāk nonāktu ellē.

Tā Sjoņins atgriezās mājās no elles. Kāds dīvains stāsts, bet tas nebija ne sapnis, ne izdomājums. Tas bija patiess stāsts par to, ko Kakugens Sjoņins piedzīvoja. Un kopš tā laika, gribēdams cilvēkus no elles mokām paglābt, Sjoņins vēl neskaitāmas reizes stāstīja par piedzīvoto.

Koka Būdas bagatais Īpašnieks

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja bagātnieks. Viņam piederēja neredzēti skaists zelta Buda. Bagātnieks zelta Budu aizvien nospodrināja tā, ka tas mirdzēja vien, un bija varen lepns uz savu īpašumu. .

—   Vai nav skaists mans Buda!— viņš mēdza atkārtot.

Tā paša bagātnieka māiā dzīvoja kāds ļoti strādīgs jauneklis. Viņa pienākums bija Kurināt bagātnieka pirti.

Tā jaunekļa sirdī mita stipra ticība Budam. Reiz viņš gribēja pielūgt zelta Budu, bet bagātnieks viņam to liedza.

Kādu dienu jauneklis devās kalnos vākt kurināmo pirtij, un tur viņš atrada kādu koka bluķi, kas ļoti līdzinājās Budam. Jauneklis atnesa šo koka bluķi mājās, sāka pielūgt to kā Budu un ]oti sargāja.

Bagātnieks, jaunekļa Budu ieraudzījis, nosmējās vien par tādu muļķību.

Pienāca Jaunā gada diena. Bagātnieka mājā bija sapulcējušies visi viņa kalpi, un sākās jautras dzīres.

Reizi gadā, tieši šajā dienā, saimnieks kopā ar kalpiem dzēra un ēda — tāda bija ieraža. Un, pats par sevi saprotams, dzīvojamā istabā goda vietā bija nolikts zelta Buda. Viens lišķīgs kalps, gribēdams saimniekam pieglaimoties, viņu uzrunāja:

—  Kaut simtiem reižu būtu to skatījis, tomēr nevaru vien beigt priecāties par tava zelta Būdas skaistumu. Nevar ne salīdzināt ar pirtnieka koka Budu. Kā būtu, ja šie abi Būdas spēkotos sumo cīņā? Tad gan mēs redzētu, kurš aizietu pa gaisu.

šādas runas izdzirdējis, bagātnieks varen nopriecājās.

—  Sumo cīņa? Tas tik būtu joks! Pirtniek, stiep šurp savu ģ koka Budu! Tam būs jāspēkojas ar manu zelta Budu. Ja tavs koka Buda uzvarēs, tu dabūsi manu namu, bet es pats iešu tavā vietā par pirtnieku. Veiklāk, veiklāk! Nes savu koka Budu šurp!

Jauneklis jutās pagalam apmulsis. Vai tas ir iespējams, ka Buda piedalīsies sumo cīņā? Viņam bija smagi ap sirdi.

Ko lai dara? Jauneklis aizgāja pie sava koka Būdas, bet koka Buda teica:

—   Mēģināsim! Nebīsties nenieka.

Un jauneklis atgriezās dzīvojamā istabā, nesdams savu koka Budu. Tur jau bija novilkta virve, kas norobežoja cīņas laukumu.

Sākās zelta Būdas un koka Būdas cīņa. Bagātnieks un kalpi bija sastājušies ap laukumu un uzmundrināja zelta Budu:

—   Zelta Buda! Zelta Būdas kungs! Turies!

Tikai viens pats jauneklis savā sirdī lūdza:

«Koka Būdas kungs! Augstais koka Būdas kungs! Turies!»

Zelta Buda jau bija koka Budu iespiedis pašā laukuma stūrī. Koka Buda bija briesmās. Un tomēr koka Buda, cīņas karstumā piesarcis, nepadevās. Un tad, sakopojis visus spēkus, tas izgrūda zelta Budu no laukuma ārā.

—   Koka Buda uzvarējis!

Un tad notika tā, kā bija solīts. Jaunajam pirtniekam tika bagātnieka māja, bet bagātnieks kļuva par pirtnieku.

Kādu dienu bagātnieks, tagad jau pirtnieks, vaicāja savam zelta Budam: \par§fKā tu varēji zaudēt?

—   Tu taču mani tikai spodrināji, bet sirdī tev nebija ne mazākās ticības dzirksts. Un tāpēc man pēdējā brīdī spēki iz sīka. -V"

Ka rīsu plācenītis pārvērtās par vardi

Sensenos laikos zemnieku ēdiens bija visai nabadzīgs. Baltos rīsus viņi visai bieži nedabūja, tāpat arī rīsu plācenīši bija reta maltīte.

Kādā ciemā dzīvoja vedekla un vīramāte, ne visai lāgas no dabas; kad viņas bija kopā, vienmēr izcēlās strīds. Reiz viņas ēda batāšu putru.

—  Man bļodiņā ir mazāk batāšu.

— Nieki, manā bļodiņā ir ticis daudz mazāk.

No rīta, tikko piecēlušās, atkal sāka:

—   Vedeklai gan klājas agrāk celties.

—            Ko niekus, veciem cilvēkiem, kas citos darbos neder, vajadzētu agrāk celties.

Tā viņas augām dienām ķīvējās.

Kādu rītu, kad bija pabeigta rīsa dēstīšana, vedekla teica:

—   Kā es piekusu! Pēc tādas strādāšanas gan vajadzētu uzcept rīsu piācenīšus.

—   Tiesa kas tiesa. Rīsu plācenīši jāuzcep,— tā atkal vīramāte. Viņa vienmēr strīdējās pretī, bet šoreiz gan piekrita.

—  Vai mums pietiks sarkano pupiņu, ar ko piācenīšus pildīt?

Bet vedekla atbildēja:

—   Pietiks, pietiks. Noteikti pietiks.

Un abas, kā par brīnumu, kopā ķērās pie rīsu plācenīšu gatavošanas. Viņas novārīja rīsus. Un uzvārīja sarkanās pupiņas. Rīsus sastampāja. Izveidojušas apaļus rīsu plācenīšusf lika tos cepties.

—   Nu jau būtu jānogaršo.

—  Māt, nogaršo nu tu.

, — Nē, nē, garšosim abas kopā.

Abas divas smaidīgas kā vienā balsī sarunājās. Tādi brīnumi vēl nebija redzēti.

. — Cik gardil Cik gardi!

Tad abas divas ķērās pie risu plācenīšiem. Šāds gardums sen nebija baudīts, un viņas ēda, kumosus neskaitīdamas.

—  Māt, cik tu jau apēdi?

—  Es? Kādus piecus, nē, trīs. Un cik tu apēdi?

—   Kādus sešus, nē, trīs.

Un tā, vārdus izmijušas, atkal ķērās pie ēšanas.

—  Vai, nu gan vairāk nevar, vēders plīsīsi

Vedekla tik ēda un ēda, un tad aizgāja otrā istabā. Bija palicis tikai viens vienīgs rīsu plācenītis. Vīramāte šo plācenīti noslēpa katlā.

—           Klau, plācenīt, ja vedekla nāk tev klāt, tu pārvērties par vardi.

Bet vedekla to visu pa spraugu sjodzi noskatījās. Nāka majā rītā viņa agri piecēlās un plācenīti apēda.

—   Gards gan bija! Bet katlā es atstāšu šo vardi .Jjfl Tā vedekla ielika katlā vardi un, itin kā nekas nebūtu bijis,

devās darbos.

Vīramāte, neko nenojauzdama, sagaidīja to brīdi, kad vedekla aizgāja uz rīsa lauku, un nocēla katla vāciņu. Bet no tā izlēca varde. Varde metās bēgt. Pārsteigtā vīramāte steidz tai paka).

— Pagaidi, pagaidil Es taču neesmu vedekla!

Vīramāte noskatījās, kā varde aizbēg prom risa laukos, un

sāka gauži raudāt:

—           Aizbēga mans rīsu plācenītis, aizbēga mans rīsu plācenītis!

Baltā princese Tae

Tas notika pirms simts gadiem. Simousas Sunao purvā dzīvoja balta karpa — cilvēka augumā. Zvejnieks Jahači bija nolēmis, lai tur vai kas, Šo karpu noķert

Viņš gaidīja karpas parādīšanos, un žebērklis bija jau pacelts, bet nezin kāpēc zvejniekam Jahači roka nodrebēja.

__ Ak tu negals, gandrīz jau bija, tā bija tik tuvu. Un

aizpeldēja uz pili!

Bet Jahači vecmāmiņa zināja stāstīt:

—  Ak aizbēga Tad jau rīt būs lietus.— Un viņa izstāstīja stāstu par balto karpu, šo stāstu viņa bija kādreiz dzirdējusi.

Reiz pilī dzīvoja Jokose Tonokami Nagaudzi. Un Nagaudzi pirms trim gadiem bija uzveicis Sunao pilskungu Ečidzenu Nokami Tanesadu. Visā apkārtnē viņš bija izslavēts par stiprāko un varenāko vīru.

Kādu dienu, un tas bija sarkano īrisu ziedēšanas laikā, notika tā

Nagaudzi pasauca savu dēlu Sjudzenu un teica:

—  Sjudzen, vai tu negribi kopā ar mani iet papriecāties par sarkanajiem īrisiem un baudīt sake?

—  Jā, tēvs.

Tēvs un dēls, un meitene, vārdā Tae, kas nesa sake un bija īsta skaistule, devās priecāties. Viņi baudīja sake un priecājās. Nagaudzi jau bija mazliet noreibis un labā garastāvoklī. Sjudzens un Tae sita bundžiņas, un tas viņam sagādāja prieku

Bet tad Tae atcerējās savu tēvu. Tae nometa bundžiņas un izvilka paslēptu īsu zobenu. Sjudzens itin neko nemanīja un spēlēja vien tālāk.

Tae jau pacēla zobenu virs Nagaudzi, bet tad I..

—   Es nevaru, es nevaru! Ak vai, Sjudzena kungs!

Sjudzens, pārsteigts par Tae rīcību, paņēma viņas nomesto

zobenu.

—   Tae, ko tu dari!

Tae paslēpa seju rokās.

—   Sjudzena kungs, jūsu tēvs ir manu vecāku ienaidnieks!

—   Ko tu runā!

Nagaudzi piecēlās un dusmīgā balsī noprasīja Tae:

—   Tae, vai tu esi Ečidzena Nokami Tanesada meita?

—  Jā, patiesi, es esmu Baltā Tae!— Un Tae lepni pacēla galvu.— Sos trīs gadus es esmu savu kārtu slēpusi un gaidījusi izdevīgu brīdi.

ļ — Ko tu runā!

Bet Nagaudzi apturēja Sjudzenu, kas bija jau. zobenu pacēlis.

—           Pagaidi, Sjudzen! Baltā princese Tae, kāpēc tu to neizdarīji, tas taču bija tik vienkārši?

Tae nodrebēja un sāka raudāt.

—           Ja es jūs nogalinātu, tad Sjudzens, kas man dārgs, skumtu. Tāpēc es nespēju to izdarīt.

Tae piecēlās un teica mīļotajam Sjudzenam atvadu vārdus.

—   Paliec sveiks, Sjudzena kungs!

Un Tae nolēca no pils augstās akmens sienas kanālā. Pēc tam viņu meklēja malu malās, bet nekur neatrada.

Kopš tā laika Sunao purvā ilgi jo ilgi dzīvoja balta karpa. Un sarkano īrisu ziedēšanas laikā, skaistā vakarā, tā aizvien aizpeldēja uz pili. Līdzko tā atstāja Sunao purvu, nākamajā dienā sāka līt lietus.

Brīnumainas getas

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja ļoti nabadzīgs zēns. Šis zēns brīnumaini prata stāvēt uz galvas. Tie, kuri bija redzējuši viņu stāvam uz galvas un staigājam uz rokām, to nekādi nespēja aizmirst.

Šis puisēns dzīvoja divatā ar māti. Viņa māte ilgu laiku slimoja.

—           Vai tu, dēliņ, neaizietu pie tēvoča Kondzo un nepalūgtu viņam mazliet naudas?

—  Jā, es jau eju.

Un puisēns, kā jau māte likusi, mundri soļoja uz tēvoča Kondzo māju.

U—Muļķis! Naudu aizdot! Kas zina, kad tā naudiņa nāks atpakaļ!— tā teicis, tēvocis aizcirta durvis puisēnam acu priekšā.

Puisēns, saņēmies un savu agrāko mundrumu atguvis, devās mājup.

— Ran-tan-tan, ran-tan-tan!Viņš nostājās uz galvas un atguva dzīvesprieku.— Jā, ko lai dara, jāiet vien mājās.

Tā zēns, palēkdamies vien, ik pa brīdim uz galvas nostādamies, gāja savu ceļu.

' — Hei, puisēn, puisēn!

Kaut kur viņam virs galvas atskanēja balss.

«Tur noteikti kāda lapsa blēņojas,» nodomāja puisēns, bet tajā pašā brīdī viņam blakus kaut kas nolaidās.

—  Ha, ha, ha, ha!

—   Tu, tu neesi lapsa?

ļgt — Nē, es esmu burvis. Un es tev gribu uzdāvināt šīs getas. 1 To teicis, viņš pasniedza puisēnam getas. šīs getas tev nesis lielu jo lielu veiksmi.

—  šīs novalkātās getas man nesīs veiksmi?

—            Tieši tā. Ja tu uzvilksi šīs getas kājās un tad nostāsies uz galvas, no tām tūlīt pat izripos zelta naudas gabals.

—   Ha, ha, ha! Nu gan tu mānies.

—             Nemānos. Tikai vienu es vēl gribu teikt. Nevajag tās pārlieku izmantot, jo katru reizi tavs augums kļūs mazliet īsāks. H

—          Un no šīm noplīsušajām getām birs ārā zelta naudiņa? b. — Bet es tev vēlreiz piekodinu, nelieto tās pārāk bieži.

Ar šiem vārdiem burvis pazuda kā nebijis.

Zēns šaubījās, vai tikai lapsa nav viņu izmuļķojusi, bet getas tomēr paņēma un palēkdamies steidza mājās.

—   Mammu, mammu!

—   Nu, dēliņ, vai tu dabūji naudu?

—   Tas man neizdevās.

—   Ko nu mēs tagad darīsim!

—   Neuztraucies, māt, gan mēs dabūsim, ko ēst.

Māte bija pagalam norūpējusies, un tad viņa pamanīja getas, kas dēlam bija kājās.

—   Kur tu ņēmi getas?

—   šīs te? Tās man kāds dīvains vecītis uzdāvināja. Paskaties!

Un tad puisēns ar visām getām nostājās uz galvas. Tajā brīdi no getām izkrita zelta naudas gabals.

—   Naudiņa, skaties, māt, naudiņa!

Tātad vecītis bija runājis taisnību. Ja ar šīm getām kājās nostājās uz galvas, tūdaļ pat izkrita viens zelta naudas gabals.

Puisēns atkal un atkal stājās uz galvas. Atkal un atkal no getām izripoja zelta naudas gabals. Nu viņam jau bija veseli trīs zelta naudas gabali. No tā viņi abi ar māti veselu gadu varēja iztikt. Pēc tam zēns šīs getas kā lielu dārgumu nolika mājas altārī — kamidanā. Pats viņš tās izmantoja tikai Jaunā gada dienā un deva arī kaimiņiem.

Viņš nopirka mātei labas zāles, un viņa izveseļojās.

Bet runas par šīm brīnumgetām apstaigāja ciemu un nonāca arī tēvocim Kondzo ausīs. Tēvocis tūdaļ bija klāt.

H—Šķiet, ka tagad jums klājas labāk.— Pēkšņi atrāvis durvis vajā, viņš nāca iekšā un tūdaļ noskatījās, kur atrodas laimi Jiesošās getas.

—  Ak tās ir tās getas, no kurām zelta nauda birst ārā! Parādi tās man arī.

—   Tēvocīt, tā vis nedari!

—   Ko tu runā!

Viņš pagrūda puisēnu sāņus un jau stiepa roku pēc getām, kas stāvēja kamidanā.

L-iHo, ho, ho, šīs ir izslavētās naudas getas. Es tās uz divām trim dienām aizņemšos.

—   Tēvocīt, bet, tās lietojot, jāievēro

—   Neesi taču tik skops, radi vien esam.

Tēvocis Kondzo paķēra getas un priecīgs devās mājup. Atgriezies viņš aizslēdza vārtus, izgāja dārzā un tur izklāja lielu furosiki — lakatu.

Tad tēvocis Kondzo uzvilka getas un, tikko noturējies, nostājās uz galvas.

—   Skat, skat, zelta nauda izripoja, jāpaskatās, vai tā ir īsta. Bezgala priecīgs, tēvocis atkal un atkal stājās uz galvas.

Hop, dzinn! Un atkal izripoja zelta naudiņa. Hoplā, dzinn!

Tēvocis aizvien bija domājis tikai par savu labumu vien. Un tēvoča Kondzo dārzā pamazām izauga zelta naudas kalns.

Puisēns gaidīja tēvoci atgriežamies un nesagaidījis steidzās turp. Vārti bija noslēgti, un iekšā tikt viņš nevarēja. Pa spraudziņu žogā viņš ielūkojās dārzā un ieraudzīja tur zelta naudas kalnu.

—   Ko nu!

Viņš pārlēca pāri sētai un iekļuva dārzā.

—            Cik šeit daudz naudas! Bet kur tad tēvocis pazudis, kur viņš palicis! Tēvoci Kandzo! Tēvoci Kandzo!

Neviens neatbildēja. Puisēns sāka rakņāties naudas kalnā un izvilka no turienes getas.

—   Skat, skat!

Tajā brīdī no getām ārā izlīda kaut kas kukainim līdzīgs. Izskatījās, ka tas ir pielipis pie naudas.

—   Kāds dīvains kukainis!

Bet šī kukaiņa galviņa bija varen līdzīga tēvoča Kondzo sejai.

—   Tēvocīt! Tēvocīt! Kur gan viņš varēja pazust?

Vairs neviens nekad tēvoci Kondzo nesatika. Pārlieku bieži viņš bija stājies uz galvas un pārvērties par mazītiņu kukainīti.

Tā savu dzīvi uzsāka kukainītis Kondzo.

Laimes bambuss

šī pasaka vēsta par senseniem laikiem. Kādā Simonoseki ciematā dzīvoja meitene, vārdā Jae. Jae ciemā Jbija labi ieredzēta, viņa bija gan skaista, gan čakla.

Pirms vairākiem gadiem viņas vecākiem bija uzbrukusi smaga slimība, un Jae nācās visu darīt pašai. Viņa gatavoja ēst un mazgāja veļu, viņa uzkopa māju un pat darīja lauku darbus.

Brašā Jae, no sirds vēlēdamās, lai vecāki ātrāk atlabtu, katru dienu skaitīja lūgšanas laimes dievam Bisjamontenam.

Jae bija ļoti iepatikusies ciema vecākajam, un viņš lūdza, lai Jae nāk pie viņa dēla par sievu. Kaut gan Jae to vēlējās un arī ciema vecākā dēls to vēlējās, tomēr viņai neklājās kļūt par līgavu, kad abi vecāki gulēja slimības gultā. Un viņai neatlika nekas cits kā atteikt.

Pagāja gads, un Jaunā gada pirmajā dienā ciemos atnāca Jae tēvocis, kas dzīvoja kaimiņu ciemā. Jae stāstīja viņam, kā viņai iet, bet žēloties nežēlojās.

—            Labi, es rīt iešu pielūgt Bisjamontenu, un es lūgšu viņam ari par Jae laimi un pārticību.

Ja Jauna gada pirmajā tīģera dienā apciemoja Bisjamontena templi Siodzi kalnā, tad katrā ziņā varēja cerēt uz labu nākotni.

Nākamajā dienā tēvocis, pabeidzis savu svētceļojumu, gāja lejup pa piesnigušo kalnu ceļu, te viņš atcerējās Jae doto solījumu.

—  Neraža! Kā es to aizmirsu! Bet, ja es tagad iešu atpakaļ un pirkšu vēl vienu lūgšanu dēlīti, tad maks būs pavisam tukšs.

Tēvocis apjucis apstājās. Bet tajā brīdī žvīks — viņš izdzirdēja dīvainu skaņu. Viņš paraudzījās apkārt un ieraudzīja, kā caur sniegu spraucas ārā bambusa lapas. Brīnišķīgas piecas lapas.

— Vai tu re, šo bambusu tad es arī Jae aiznesīšu.

Jae bezgala nopriecājās, kad tēvocis pārnesa viņai bambusu.

—  Cik skaists bambuss, paldies, paldies, tēvoci!

Un Jae nolika šīs bambusa lapas mājas altārī. Pienāca nakts. Jae miglā dzirdēja dīvainu troksni. Nākamajā rītā Jae, kā jau parasti, gatavoja brokastis, viņa nejauši uzmeta skatienu mājas altārim. Kas tad tas? Tur kaut kas mirdzēja. Jae sniedzās to aptaustīt, te kā pēc zibens spēriena visapkārt izbira zelta nauda. ;

—  Vai, nauda, zelta nauda!

Un kas to būtu domājis — tur bija tieši pieci zelta naudas gabali. Jae domāja, ka šī nauda pienākas tēvocim, un gribēja to viņam atdot.

—    Jae, tas ir dāvāts tev. Augstais Bisjamontens redzēja, kā tu katru dienu pildīji savu meitas pienākumu pret vecākiem, tas viņam ļoti patika, un viņš nolēma tev dāvāt laimi.

Jae par šo naudu nopirka zāles slimajiem vecākiem. Vecāki ar katru dienu straujāk atlaba. Tajā laikā ciema vecākais vēlreiz nāca Jae bildināt. Šoreiz Jae neatteicās kļūt par ciema vecākā vedeklu, un viņi laimīgi apprecējās. Pēc kāzām Jae ļoti rūpējās par saviem vecākiem un nodzīvoja garu un laimīgu mūžu.

Bet kopš tā laika, ja kāds pēc svētceļojuma pie Bisjamontena saņēma bambusa lapas, tad šo dāvanu aizvien sauca par «Laimes bambusu».

Onacu akmeņi

Reiz sensenos laikos netālu no Adavaras pilsētas bija vieta, ko sauca par Jadoroki, un tur dzīvoja kāda sieviņa, vārdā Onacu.

Onacu bija loti alkatīga pēc dabas, un viņai ļoti nepatika, ja kāds viņu izzoboja, bet no citiem cilvēkiem viņa aizvien centās pakampt, ko vien varēja, tik alkatīga viņa bija.

Viņa mēdza izkaisīt uz ceļa akmeņus un tad, kad ratu riteņi atsitās pret akmeņiem un rati sašūpojās, un no ratiem izkrita kāds malkas gabals, tad Onacu to tūdaļ pat paķēra.

—  He, he, he, paldies, paldies!

Ja sievas gāja uz upi veļu mazgāt, tad Onacu tūdaļ pat devās uz upes lejteci un gaidīja kādu veļas gabalu nejauši aizpeldam prom. To viņa tūdaļ izvilka un paņēma sev.

—  He, he, he, paldies, paldies!

Tajā apgabalā pienāca sliktas ražas laiki; neauga ne saldie kartupeļi, ne plūmes. Tikai Onacu lauciņā saldie kartupeļi auga dūšīgi. Un viņa, tos ēzdama, kļuva gluži apaļa. Itin visi cieminieki gribēja dabūt no Onacu kādu saldo kartupeli. Ja kartupeļi augtu, tad gan vecāki, gan bērni, gan mazbērni būtu paēduši. Lai kā ari viņi lūdza, Onacu neveda sēklai nevienu saldo kartupeli.

Bet tad kādu dienu

Pēc skata pavisam noplucis klejojošs mūks ienāca ciemā, viņš bija tik nespēcīgs, ka knapi kājas vilka.

Viņš apstājās pie Onacu, kas mazgāja saldos kartupeļus.

—  Vai tu man arī neiedotu kādu saldo kartupeli?

—  Ha, ha, ha, mūciņ, šitie saldie kartupeļi itin nekam neder.

Onacu pagrieza viņam muguru, bet mūks, roku pastiepis,

lūdza vēlreiz:

Redzi, šodien būs jau piektā diena, kopš es itin neko neesmu ēdis. Vai tu man neiedotu tikai vienu saldo kartupeli?

—  Nemaz nestiep roku! Tie jau nav saldie kartupeļi, tie nav ēdami, tie ir akmeņi.

Negribēdama dot pat ne vienu vienīgu saldo kartupeli, Onacu meloja.

—  Akmeņi? Akmeņi..mūks nevarēja vien nobrīnīties.

Bet Onacu žigli vien paķēra grozu ar saldajiem kartupeļiem un iegāja mājā.

: —Šie ir vislabākie saldie kartupeli visā ciemā. Lai es tos kādam dotu!

Nu Onacu lika katlu uz plīts un sāka kartupeļus vārīt. Drīz vien tiem vajadzēja būt gataviem, un viņa pacēla katla vāku Bet tad Onacu nobijās gan:

—  Akmeņi! Akmeņi!

Katlā bija akmeņi vien.

Onacu skriešiem devās uz savu lauku un sāka rakt saldos kartupeļus.

—          Akmeņi! Mans lepnums — saldie kartupeļi — pārvērtušies par akmeņiem!

Kopš tā laika viņa savā lauciņā stādīja saldos kartupeļus, bet akmeņi vien izauga.

Cieminieki zināja teikt, ka mūks par mācību saldos kartupeļus pārvērta akmeņos, un teica, ka «Onacu akmeņi»— tā viņi tagad dēvēja saldos kartupeļus — būs visiem par brīdinājumu un neļaus būt tik alkatīgiem.

Slinkais dels

Kādā ciemā blakus dzīvoja divi kaimiņi. Mājā, kas atradās austrumpusē, dzīvoja bagātnieks, bet rietumpusē mita kāda nabadzīga ģimene g viena pati māte ar slinku dēlu. Pirms kada laika tēvs bija miris, un tā viņi dzīvoja divi vien ar māti. Dēls neko citu nedarīja, tikai ēda un gulēja, viņš bija bezgala slinks. Māte vairākkārt mēģināja dabūt savu slinko dēlu pie kāda darba, bet viss velti, dēls bija par slinku, lai strādātu.

Tad māte teica:

—Ja es nestrādātu un nepelnītu naudu, mums nebūtu ko ēst!

Bet dēls, kā vienmēr, atbildēja vienu un to pašu:

— Māt, es nevaru iet strādāt, man ir jāizdomā plāns, kā kļūt bagātiem!

Kad puisim palika divdesmit viens gads, viņš teica mātei, kura taisījās iet uz pilsētu pārdot ogles, lai nopērk viņam .priestera cepuri un priestera apģērbu.

—  Ko tu ar tiem darīsi?— brīnījās māte.

—  Man beidzot ir plāns, kā kļūt bagātiem,—dēls atbildēja, bet neko vairāk nepaskaidroja.

Māte nevarēja iedomāties, kāpēc viņas dēlam būtu vajadzīgs priestera apģērbs, taču pilsētā to nopirka, jo klusībā cerēja, ka dēls sāks strādāt.

Puisis apģērba priestera tērpu, nemanāmi ieslīdēja bagātnieka mājā un noslēpās aiz mājas altāra — kamidanas. Kad iestājās vakars un visa bagātnieka ģimene ēda vakariņas, puisis pēkšņi izlēca ārā no paslēptuves. Bagātnieks pārsteigumā prasīja:

—  Kas tu tāds esi?

Pārvērtis balsi, puisis teica:

—  Es esmu mūsu ciema aizsargdievība — udzigami. Es novēlu, lai tava meita apprecas ar nabadzīgā kaimiņa dēlu cik ātri vien iespējams. Un tev ir jāparūpējas, lai tas notiktu drīzā laikā. Ja viņi neapprecēsies, es abus sodīšu un pārvērtīšu par māliem.

Kamēr visa bagātnieka ģimene sēdēja no izbī)a un pārsteiguma atplestām mutēm, puisis jau bija pazudis ārā pa durvīm.

Neko darīt, no rīta bagātnieks sūtīja preciniekus uz nabadzīgo kaimiņmāju rietumu pusē. Precinieki nabadzīgajai kaimiņienei paziņoja, ka ciema aizsargdievība — udzigami — pieteikusi bagātnieka meitai precēties ar viņas dēlu. Slinkā dēla māte bija ļoti pārsteigta un sākumā pat atteicās:

!— Mēs nevaram ņemt savā nabadzīgajā mājā tik bagātu līgavu. Tas nav iespējams!

Bet bagātnieks teica:

—  Lūdzu, piekrīti mūsu bērnu laulībām, jo tāda ir dievības griba. Nav svarīgi, ka jūsu māja ir tik nabadzīga! Mēs to uzposīsim tikpat skaistu kā mūsu māju! Lūdzu, neuztraucies par to!

'4 — Labi!— beidzot piekrita slinkā dēla māte.

Drīz vien galdnieki un amatnieki sāka strādāt nabadzīgajā atraitnes mājā un uzcēla tur skaistu, staltu māju. Kāzas tika jo bagāti un krāšņi svinētas.

Pēc kāda laika slinkais dēls mātei uzprasīja:

—  Nu, kāds bija mans plāns?

Padomi, kas maksa naudu

Kādreiz dzīvoja vīrs un sieva. Abi bija tik nabadzīgi, ļ&lt;a viņiem pat nebija naudas, ko samaksāt gada nodevas. Pģc kāda laika vīrs teica sievai:

—    Es došos uz pilsētu un mēģināšu tur atrast kādu darbu Sapelnīšu naudu, tad mēs varēsim samaksāt gada nodevu] Lūdzu, gaidi mani pacietīgi mājās!

Un tā vīrs devās uz pilsētu, atrada tur darbu un norunāja ka strādās šeit veselu gadu, par to saņemot trīsdesmit jēnas! Kad bija aizritējis gads, viņš saņēma nopelnītās trīsdesmit jēnas un devās atceļā uz dzimto ciemu. Drīz vien uznāca tumsa vīrs vairs nevarēja turpināt ceļu. Kādu laiku viņš prātoja, kur varētu sarunāt naktsmājas, te pēkšņi pamanīja priekšā gaismiņu. Viņš devās gaismas virzienā un nonāca pie mājas, kurā dzīvoja kāds vecs vīrs.

—  Atvainojiet, vai jūs man neatļautu pārnakšņot?

—    Jā, lūdzu, nāciet vien! Bet pārnakšņot varēsiet tikai tad, ja uzklausīsiet padomu. Man patīk dot padomus. Ja ne, tad ejiet tik tālāk!— sacīja vecais vīrs.

Ceļinieks piekrita, ko gan citu viņš varēja darīt.

. Saimnieks teica:

—  Mans padoms maksā naudu! Vai esi ar mieru?

—  Ja ir vērts maksāt, es, protams, maksāšu.

—            Labi, mans padoms ir šāds — ja līst lietus, nekādā gadījumā nemeklē patvērumu pie klintīm! Dod man tagad desmit jēnas!

—    Es tiešām nezinu, ko darīt! Gada laikā esmu nopelnījis trīsdesmit jēnas, bet tagad man tev ir jāatdod desmit! Nu, nekā darīt!— Un ceļinieks iedeva mājas saimniekam prasīto naudu.

Nākamajā rītā viņš atstāja vecā vīra māju un devās tālāk. Ceļā negaidot uznāca tāda lietusgāze, ka vīrs pirmajā mirklī gribēja skriet un paslēpties pie klinšu sienas, bet, pēdējā brīdī atcerējies vīra padomu, neskrēja vis. Tieši tai brīdī klints siena ar šausmīgu dārdoņu nogāzās.

Vīrs turpināja ceļu. Kad pienāca vakars, atkal nācās meklēt mājvietu. Viņš ieraudzīja mirdzam gaismiņu un nonāca pie mājas, kurā arī dzīvoja vecs vīrs, kurš pārdeva padomus līdzīgi iepriekšējās mājas saimniekam. Mājas saimnieks teica:

. .— Man patīk pārdot padomus. Vai esi ar mieru kādu pirkt?

- Jā, maksāšu par padomu. Man cits nekas neatliek. Bet

vai es varēšu palikt jūsu mājā pārnakšņot?

— Pērc padomu un vari palikt. Mans padoms ir šāds: ja tev ir jāsteidzas, griezies atpakaļ un ej pa citu ceļu! Neceļo uz priekšu pārāk ātri! Lūdzu, tagad dod man desmit jēnas!

Un atkal ceļinieks samaksāja par padomu desmit jēnas.

Nākamajā rītā vīrs nonāca pie upes. Viņš jau gribēja kāpt prāmī, lai ātrāk tiktu pāri upei, bet tad atcerējās padomu: ja tev ir jāsteidzas, griezies atpakaļ un ej pa citu ceļu! Neceļo uz priekšu pārāk ātri!

Un vīrs neiekāpa prāmī. Bet prāmis upes vidū sasvērās, vairs nebija vadāms un nogrima ar visiem cilvēkiem.

Ceļinieks turpināja iet uz priekšu, līdz atkal uznāca nakts. Un, tieši tāpat kā iepriekšējās naktīs, ari šoreiz viņš pārnakšņoja mājā, kurā piedāvāja padomu un par to prasīja naudu — desmit jēnas. Samaksājis pēdējās desmit jēnas, ceļinieks šoreiz no mājas saimnieka saņēma šādu padomu: dusmas tev nesīs zaudējumus.

Un tā mājās vīrs atgriezās bez nevienas nopelnītās jēnas, visas bija atdotas par padomiem. Viņš iegāja savā mājā un ieraudzīja, ka viņa sieva ar tuvējā tempļa priesteri dzer sake. Kādu brīdi ceļinieks, dusmās vārīdamies, prātoja — nogalināt tos abus vai tikai sievu. Bet tad viņš atcerējās padomu — dusmas tev nesīs zaudējumus. Nemanāmi vīrs izgāja no savas mājas un nāca otrreiz, bet šoreiz skaļi kājas dauzīdams un skaļi kliegdams:

—   Siev, siev, laid iekšā, esmu atgriezies!

—   Pagaidi mirklīti!— sauca sieva un noslēpa priesteri lielā podā, podam virsū uzlika vāku.

Vīrs ienāca iekšā, ieraudzīja sake pudelīti un, izlikdamies pārsteigts, prasīja:

—Vai tad tu gaidi kādus ciemiņus?

—   Es sapnī redzēju tevi un nolēmu, ka droši vien tu šodien atgriezīsies,-meloja sieva.

—   Kas tur stūrī par milzīgu podu ar vāku?

—   Es tajā gatavoju pupiņu pastu —miso priekš tempļa,— atbildēja sieva.

— Es aiznesīšu tavā vieta šo podu uz templi. Tas taču ir smags,— to teicis, vīrs paņēma podu ar priesteri un nesa uz templi. . . .

R__ Mācekli, iedod man pieci simti jenu par šo podu,— teica

vīrs un uz brītiņu izgāja laukā.

Pa to laiku no poda izlīda priesteris un teica māceklim:

—  Paņem no manas somas pieci simti jēnu un iedod tās šim vīram.

Tā vīrs saņēma pieci simti jēnu un dzīvoja kopā ar sievu laimīgi un pārticīgi.

Iemīlēšanās zāles

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja vīrs, saukts Tagosaku. Viņam ļoti nepatika strādāt, bet viņam gribējās tikai tādu dzīvi, kur varētu ēst un izklaidēties. Lai tā dzīvotu, ir jābūt bagātam, bet Tagosaku bija sliņķis, tāpēc nabags.

Kādu dienu viņš pastaigājās upes krastā un pamanīja savā ceļā izskrienam ķirzaku.

— Ir gan man veiksme! Esmu lasījis, ka no ķirzakas pagatavotās zāles lieto ka iemīlēšanās zāles,— nopriecājās Tagosaku.

Vīrs atnesa ķirzaku mājās, labi izcepa, tad saberza pulverī. Tā lieta ies! Jau sensenos laikos runāja, ka, apkaisot kādu cilvēku ar šadam no ķirzakas gatavotām zālēm, šis cilvēks noteikti iemīlēsies tajā, kurš uzbēris šis zāles.

— Jāpamēģina kādam uzkaisīt šīs zāles. Vislabākais būtu kādai bagatai līgavai, tad es apņemtu bagātu sievu, man nevajadzētu strādāt un es varētu tikai ēst un dīki pavadīt laiku,— sprieda Tagosaku un ietina saberzto pulveri turziņā.

Vīrs, kurš nolēma kļūt tādā veidā par bagātnieku, izgāja ara no mājas. Vispirms viņš devās uz liela rīsu tirgotāja māju, jo zināja, ka bagātajam tirgotājam ir skaista meita. Un tiešām, tikko mājai tuvojās Tagosaku ar ķirzakas zālēm, no bagātnieka majas iznāca viņa meita. Ejot meitenei garām, Tagosaku nolēma, ka nu ir īstais brīdis. Pēkšņi ar strauju kustību viņš centās uzbērt viņai pulverveida zāles. Pārsteigta un izbrīnīju-

sies meitene atsprāga atpakaļ, bet zāles uzbira uz risu maisiem, kas bija nokrauti ārpusē pie durvīm. Tūlīt pat viens rīsu maiss ar troksni, goron, goron, sāka ripot Tagosaku virsū. Ari citi maisi, g°r °n goron, virzījās uz Tagosaku pusi. Neko darīt, rīsu maisi bija iemīlējušies Tagosaku, bet nabaga vīrs, aptvēris, kāda nelaime viņam draud, metās jo aši bēgt. Rīsu maisi taču var viņu saspiesti Tagosaku skrēja, ko jaudāja, viņam aiz muguras ripoja rīsu maisi. Izbijies Tagosaku kliedza:

—  Palīgā! Palīgā!

Ļaudis pārsteigti un uzjautrināti vēroja neparasto ainu. Izskatījās gluži kā skriešanas sacīkstēs. Ļaudis sprieda:

— Savādas lietas gan notiekt Tāds sliņķis, bet rīsu maisi pakaļ skrien. _

Tas izskatījās tik jocīgi, ka cieminieki smējās locīdamies. Tagosaku pārbijies beidzot ieskrēja savā mājā, aizcirta durvis. ļļ Bet viss velti. Rīsu maisi bija iemīlējušies! Bari, bari, bari. Pēc kāda laika durvis tika izgāztas, un pirmais risu maiss jau ripoja iekšā mājā.

«Nu ir beigas! Tūlīt būs klāt ari pārējie maisi,» izmisumā nodomāja Tagosaku un, aizvēris acis, nogāzās zemē. Bet rīsu maiss uzlēca Tagosaku uz muguras. Tagosaku gulēja bez kustībām un kliedza:

—   Negribu, negribu risu maisus!

Bet pa durvīm jau lauzās iekšā pārējie maisi. Grūti gāja nabaga vīram, kamēr viņš — pagalam slims, salauztu roku un kāju — tika vaļā no risu maisiem. Tā iet, ja daudz grib!

Vīrs, kas nopirka sapni

Sensenos laikos dzīvoja divi tirgotāji. Kopā viņi staigāja pa tuviem un tāliem ciemiem, pārdodami dažādas mantas un produktus. Kādu dienu viņi ieradās Teradomari ciemā un, tā kā abi jutās noguruši, tad nolēma mazliet upes krastā atpūsties.

—   Man nāk miegs,— nožāvājās vecākais no tirgotājiem.

—  Ja gribi, nosnaudies brītiņu,— atbildēja otrs. Drīz vien vecākais tirgotājs gulēja saldā miegā un skaļi krāca.

Otrs tirgotājs dīki vēroja guļošo un pēkšņi ieraudzīja, ka no guļošā nāss izlaidās dundurs un aizlidoja uz Sado salas pusi.

«Cik dīvaini!» nodomāja jaunākais tirgonis.

Drīz vien dundurs atgriezās un atkal ielīda guļošā vīra degunā. Guļošais pamodās un teica:

—   Es redzēju savādu sapni.

? — Kādu?

—    Es sapņoju, ka Sado salā dzīvo kāds bagātnieks. Viņa dārzā aug baltziedu kamēlijas koks. Dundurs atlidoja pie manis un teica, tad, kad kamēlija ziedēs ar baltiem ziediem, man jārok pie koka saknēm, un es tur izrakšu podu, pilnu ar zelta monētām.

Jaunākais uzmanīgi klausījās un tad jautāja:

V—Vai tu negribētu man pārdot savu sapni?

—   Ko, sapni pārdot? Kā es varu to pārdot?

—   Es tev došu visu, ko tu man prasīsi. Lūdzu, pārdod man savu sapni!

—  Nu labi! Bet cik tu man dosi?

-4Ja tu man pārdosi savu sapni, es tev došu trīssimt monētuJļ

Vecākais tirgotājs piekrita, darījumu noslēdza un sapni par trīssimt monētām pārdeva.

Jaunākais tirgotājs, nopircis sapni, atgriezās savā ciemā. Viņš pateica, ka atkal dodas pārdot mantas un produktus, bet pats slepeni aizbrauca uz Sado salu.

Viņš klaiņoja pa Sado salu turp un atpakaļ, līdz atrada bagātnieka māju. Vīrs pieklauvēja pie durvīm un, kad iznāca bagātnieks, teica:

—   Es esmu nabadzīgs vīrs no Ečigo provinces. Vai jūs mani nepieņemtu darbā? Varbūt varu dabūt dārznieka darbu?

—   Tu esi atnācis īstajā brīdī. Es tieši pašlaik domāju, kur salīgt kādu, kas strādātu manā dārzā. Ja vēlies, nāc pie manis strādāt!

Un tā vīrs, kas nopirka sapni, sāka strādāt bagātnieka dārzā. Viņš strādāja cītīgi, gaidīdams pavasari, kad baltos ziedos uzziedēs kamēlija. Beidzot pagāja aukstā ziema un iestājās pavasaris. Dienas kļuva arvien siltākas un siltākas, driz vien bagātnieka dārzā ziedos saplauka koki un puķes. Uzziedēja arī kamēlija. Taču, ak vai, tai bija tikai sarkani ziedi. Un neviena balta zieda!

Bet virs, kas bija nopircis sapni, pacietīgi gaidīja jaunu pavasari un nezaudēja cerības. Un atkal atnāca pavasaris. Bagātnieka dārzā krāšņos ziedos saplauka koki un puķes. Vīrs katru dienu devās skatīties, vai nav uzziedējusi kamēlija. Vēl nebija Pēkšņi kādu rītu vīrs ieraudzīja, ka baltos ziedos bija uzplaukusi kamēlija. Tādu laimi! Viņš bija pratis gaidīt! Naktī, kad mājā visi gulēja, vīrs devās uz dārzu pie kamēlijas un sāka rakt. Tiešām, pēc īsa brīža lāpsta atsitās pret kaut ko cietu. Kocun, kocun, klink, klink. Vīrs izraka podu, pilnu ar zelta monētām, un noslēpa to drošā vietā.

Pagāja vēl pusgads. Vīrs devās pie mājas saimnieka un teica:

—  Jūs par mani tik labi rūpējāties visu šo laiku, bet nu man ir jāatgriežas mājās, drīz būs vecāku nāves gadadiena. Lūdzu, ļaujiet man tagad braukt uz savu dzimto ciemu!

—  Tu uzcītīgi pie manis strādāji tik ilgu laiku, protams, tagad tev ir jāatgriežas,— teica bagātnieks un izsniedza vīram naudu ceļa izdevumiem.

Vīrs, kas bija nopircis sapni, atgriezās mājās ar pilnu podu zelta naudas. Dzimtajā ciemā viņš bija bagāts vīrs, dzīvoja laimīgi, bez rūpēm.

Nauda, kas pārvērtās par vardēm

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja ļoti skops vīrs. Tikko viņam iekrājās kaut mazliet naudas, viņš tūlīt to noslēpa podā un sievai nedeva nenieka. Tā pamazām naudas pods tika pilns ar naudu.

«Ko nu darīt? Vai zagļi nenozags manu naudas podu?» uztraucies domāja skopulis.

Domāja, domāja, līdz izdomāja. Kad pienāca nakts un sieva mājā saldi gulēja, skopais vīrs slepus pa mājas pagalma durvīm izzagās laukā un devās uz savu lauku, kur podu ieraka zemē. Kad pods bija ierakts zemē, skopulis pagriezās pret naudas podu, salika rokas lūgšanā un teica:

V— Nauda, mana nauda! Ja kāds cits izrok podu ar naudu, tad es vēlētos, lai nauda pārvēršas par vardēm.

Visu šo ainu slepus noskatījās skopuļa sieva, kura bija pamanījusi, ka vīrs ar naudas podu izzogas no mājas, un sekoja tam. Nākamajā dienā, kad vīrs aizgāja uz darbu, sieva tuvējā dīķī saķēra pilnu maisu ar vardēm. Pēc tam viņav aizgāja uz lauku, izraka podu ar naudu, izņēma naudu un iemetusi podā vardes, aiztaisīja vāku un atkal podu ieraka zemē. Viņa atgriezās mājās ar naudu.

Vakarā no darbiem pārradās vīrs, un sieva, nevainīgu seju stāstīja:

fc_ — Zini, ko man šodien teica kaimiņš? Blakus ciemā kāds bagātnieks bija sakrājis pilnu podu ar naudu un to ieracis zemē. Tur nauda pārvērtās par vardēm. Kā tu domā, vai tas būtu iespējams?

Vīru šis stāsts gauži satrauca, un viņš steigšus kaut kur aizgāja. Vīrs aizsteidzās uz lauku, kur bija ieracis savu naudas podu. Veicīgi viņš to izraka, attaisīja vāku, pjon, pjon, un vardes izlēca ārā cita pēc citas. Skopais vīrs pārsteigumā iesaucās?-

—    Vai jūs manu vaigu nepazīstat? Tas taču esmu es! Es jūs lūdzu pārvērsties par vardēm, ja jūs izrok kāds cits, nevis es! Tūlīt pat pārvērtieties atpakaļ par naudu!

Bet vardes bija īstas. Un, kā jau īstas vardes, tās lēca vien uz priekšu, līdz visas aizmuka. Vīrs sērīgu seju, bāls, pārnāca mājās. Sieva, ieraudzījusi vīra pārvērsto seju, jautāja:

—   Vai tu slikti jūties? Kas noticis? Tu izskaties tā, it kā liels ļaunums būtu atgadījies!

Un vīrs raudādams izstāstīja sievai, ka arī viņš bija ieracis zemē podu ar naudu; nupat bijis skatīties, bet arī viņa nauda ir pārvērtusies par vardēm.

liS# Tu esi pats vainīgs! Mēs taču pelnām naudu, lai to lietotu, tāpēc nauda ir vajadzīga. Kā tu to nesaproti! Bet, ja naudu ierok zemē kā "nevajadzīgu, tā, protams, pārvēršas par vardēm,— dusmīgi teica sieva.

—    Jā, tev taisnība! Es nelāgi rīkojos. Turpmāk visu saimniecības naudu es došu glabāšanā tev.

— Labi, es glabāšu naudu ļoti rūpīgi. Pie manis tā nu gan' nepārvērtīsies par vardēm,-— sieva atbildēja un klusībā nosmejas par savu skopo un muļķīgo vīru.

.

Lielākā velēšanas

Sensenos laikos kādam vīram bija ļoti attapīga meita. Lacik gudri cilvēki attapībā ar viņu sacentās, viņa vienmēr visus z pārspēja. Beidzot valodas par meitas izcilo gudrību un atta. pību bija sasniegušas arī valdnieka ausis.

—                       Es gribētu redzēt, cik gudra ir šī izslavētā meitene sprieda valdnieks un uzrakstīja meitenei vēstuli.

Vēstulē bija rakstīts:

derodies manā pilī bez kimono, bet ne kaila, nejāj ar zirgu bet nenāc arī kājām.»

Mājnieki lasīja vēstuli, brīnījās, kā tā var būt — bez kimono, tomēr apģērbta, ne jāšus, ne iešūs ierasties pje valdnieka. Likās, ka attapīgajai meitai valdnieks ir uzdevis ļoti grūtu uzdevumu. Mājnieki bija uztraukušies. Taču meitene atbildēja:

—  Paļaujieties uz mani, viss būs labi!

Meita ietinās zivju ķeramajā tīklā, ar abām rokām ieķērās zirgam astē un ieradās pilī, tā kā to bija nolicis valdnieks, bez kimono, bet ne kaila, ne jāšus, ne iešūs..

Valdnieks bija pārsteigts:

Patiešām, tā ir attapīga meitene.

Valdniekam iepatikās gudrā meita, un viņš apņēma meiteni par sievu. Meitene bija ar spēcīgu raksturu un attapīga. Kaut gan vīrs bija valdnieks, bieži gadījās, ka viņa aprāva savu vīru pusvārdā, ja viņš teica kādu aplamību.

Beigu beigās valdnieks saniknojās:

—           Es vairs nevaru tevi turēt pilī. Pasaki savu lielāko vēlēšanos, paņem līdzi, ko tu visvairāk vēlies, un dodies tik prom uz vecāku mājām!

Meitene atbildēja:

—  Iedzersim uz mūsu šķiršanos kopīgi sake.

Valdnieks bija ar mieru kopā ar meiteni iedzert rīsu

degvīnu— sake. Bet attapīgā meita tikai mudināja un mudināja valdnieku iedzert vēl un vēl. Gluži noreibis, pēc kāda laika valdnieks aizmiga. Meitene ielika viņu milzīgā grozā un aizvilka uz savu vecāku māju.

—          Cik es labi gulēju,— pēkšņi valdnieks atvēra acis un ieraudzīja, ka atrodas nevis savā lepnajā pilī, bet gan meitenes

nabadzīgajā mājā.

_ Kāpēc tu mani atvedi uz šejieni?— dusmās kliegdams,

valdnieks pielēca kājās.

Meitene cieši un pētoši valdnieku uzlūkoja un teica:

—          Tā kā jūs teicāt, lai es paņemu no jūsu mājas to, ko es visvairāk vēlos, tad es arī paņēmu jūs. Tas, ko es visvairāk vēlos,— lai jūs būtu mans vīrs.

To dzirdot, valdnieks nopriecājās:

—          Patiešām gudra un mīla meitene. No viņas es tomēr nešķiršos.

Abi kopā viņi atgriezās pilī, kur dzīvoja ilgi un laimīgi-

Pelnos paslēptie risu plācenīši

Sensenos laikos kalna pakājē bija templis, kurā dzivoja priesteris ar savu mācekli. Priesteris bija ļoti skops. Kad cilvēki atnesa kaut ko garšīgu, viņš vienmēr to apēda viens pats un māceklim neko nedeva.

Kādu dienu uz templi atnāca vecīte no tuvējā ciema un kā dāvanu atnesa rīsu plācenīšus ar pupu pildījumu. Priesteris gribēja apēst tos viens pats, tāpēc plācenīšus steigšus noslēpa templī aiz Būdas Amidas tēla. Tad priesteris sāka pārdomāt, kā dabūt mācekli prom, un izdomājis teica:

—           Paklau! Tev ir jāaiziet uz tuvējo ciemu. Vecenīte teica, ka esot sākuši celt jaunu māju. Apskaties, cik stabu jau ielikti! Tad man pastāstīsi, cik un kur ir ielikti mājas stabi!

Māceklis noklausījās, bet viņam šķita aizdomīga priestera pārāk laipnā balss.

«Kaut kas nav kārtībā!» nodomāja māceklis. «Bet es izlikšos, ka neko nemanu.»

Puika gan strauji izskrēja no tempļa, bet pēc brītiņa klusām ienāca atpakaļ un, piegājis pie durvju spraugas, vēroja. Tajā brīdī priesteris izņēma noslēptos plācenīšus un skaisti tos sarindoja uz pavarda režģa.

—   Nu tik būs ēšana!— priesteris berzēja rokas.

Šajā brīdī māceklis gribēja ieskriet iekšā, bet pēdējā mirkli pārdomāja un vēr pagaidīja. Drīz no pavarda nāca ceptu risu plācenīšu brīnišķā smarža. Puika, kājas dauzīdams, pieklauvēja pie durvīm. "

—  Es esmu atpakaj!

—  Ko, jau tik ātri?— Pārsteigtais priesteris iegrūda visus plācenīšus pavardā zem pelniem.— Labi, nāc iekšā!

Māceklis ienāca iekšā un teica:

—  Vai, kā nosalu! Ir gan auksti!

: Viņš sildīja rokas pie pavarda, kur zem pelniem varēja manīt uzpūtušos rīsu plācenīšus.

Priesteris nevainīgu izskatu apvaicājās:

— Cik stabu ir ielikti mājai?

Māceklis paņēma zariņu un iedūra plācenītī, kas bija paslēpts zem pelniem:

— Viens stabs ir šeit!

Tad viņš paņēma nākamo zariņu un, iedūris plācenītī, kurš bija jaušams zem pelniem, teica:

—  Šeit ir otrs stabs!

Un tā puisēns sadūra žagariņus visos plācenīšos. Priesteris saprata, ka ir pieķerts, un, izvilcis plācenīšus, piedāvāja tos arī māceklim:

-          Esmu zaudējis, ēd arī tu plācenīšus!

Sievas portrets

Sensenos laikos dzīvoja kāds neizdarīgs vīrs, vārdā Gomjei. Viņš bija nabadzīgs un dzīvoja pilnīgi viens. Gombei jau )ija četrdesmit gadu, bet neviena sieviete nevēlējās nākt pie riņa par sievu.

Vienu vakaru viņa nabadzīgajā mājā ienāca neparasti kaista sieviete. Tādu skaistuli viņš vēl nebija savā mūžā edzējis. Skaistā sieviete teica:

— Lūdzu, atļauj man vienu nakti pārnakšņot tavā mājā! Gombei, ļoti pārsteigts, ar prieku piekrita, un sieviete palika ārnakšņot pie Gombei. Bija jau nakts, kad sieviete ierunājās:

_ Gombei, tu esi viens pats visā pasaulē, un ari es esmu

vientuļa. Man neviena nav. Lūdzu, ņem mani par savu sievu!

protams, Gombei bija )oti, ļoti laimīgs, un tā viņi apprecējās. Gombei bezgala mīlēja savu skaisto sievu. Viņš pat laga neko nevarēja pastrādāt, jo visu laiku viņam gribējās skatīties uz savu jauno, daiļo sievu. Kad Gombei taisīja salmu sandales, viņš skatījās un skatījās uz sievu, līdz iztaisīja tik lielas salmu sandales, ka tās nederēja nevienam cilvēkam un, protams, tās nebija iespējams pārdot.

Tad, kad Gombei devās strādāt uz lauka, viņu uztrauca doma, vai sievai nav kas atgadījies, un viņš, pametis darbu, steidzās uz māju. Viņš paskatījās uz sievu un atkal devās strādāt uz lauka, bet pēc kāda brīža jau atkal skrēja skatīties uz savu sievu. Tā neko daudz viņš pastrādāt vis nevarēja. Tāpēc sieva gāja uz ciemu un lūdza māksliniekam uzgleznot viņas portretu. To viņa uzdāvināja Gombei, sacīdama:

—   Es portretā izskatos gluži kā dzīvē. Kad strādāsi,uz lauka, lūdzu, iekar manu portretu kokā, kas aug blakus laukam, un tu vienmēr varēsi uz to paskatīties.

Gombei tā arī izdarīja. Tagad viņš cītīgi katru dienu strādāja, ik pa brīdim uzmezdams acis sievas portretam.

Viendien sacēlās spēcīgs vējš un aizrāva pa gaisu kokā iekārto sievas portretu. Gombei atgriezās mājās loti bēdīgs un izstāstīja sievai, kas bija noticis. Sieva mierināja:

—  Neuztraucies! Es pasūtīšu citu portretu!

Vējš nesa portretu pa gaisu, līdz tas nokrita valdnieka pils dārzā. Valdnieks savā dārzā ieraudzīja skaistās sievietes portretu un nodomāja, ka labprāt gribētu apņemt par sievu tādu skaistuli. Kungs sasauca savus vasaļus un pavēlēja:

—  Tā kā portrets ir gleznots, tad skaistā sieviete kaut kur dzīvo. Jums viņa ir jāatrod un jāatved pie manis.

Vasali paņēma portretu un gāja no ciema uz ciemu, meklēdami skaistuli, bet neviens nevarēja pateikt, kur tāda dzīvo. Beidzot vasali ieradās ciemā, kurā dzīvoja Gombei. Tiklīdz viņi parādīja cieminiekiem portretu, tie uzreiz teica:

—  Seit uzgleznotā ir Gombei sieva.

Vasali ieradās Gombei mājā un ieraudzīja, ka patiešām Gombei sieva bija tieši tāda, kā uzzīmēta portretā.

—Valdnieks J pavēlēja tavu sievu nogādāt uz vina pili,—pavēstīja vasaļi.

—Lūdzu, apžēlojieties! Apžēlojieties!— vaimanāja Gombei bet viss velti, viņa sievu ar varu jau veda ārā pa durvīm. Ari

ļsieva raudāja un pēdējā brīdī vēl paspēja pateikt:

—  Gombei, neko nevar darīt, man ir jāiet. Bet, kad pienāks gada beigas, tad atnāc uz valdnieka pili pārdot priedes zarus vārtu un durvju rotāšanai. Ja tu tā izdarīsi, mēs noteikti varēsim satikties.

Vasaļi aizveda skaisto Gombei sievu pie valdnieka. Drīz pienāca gada beigas. Gombei paņēma priežu zarus un devās uz valdnieka pili. Tur viņš skaļā balsī sāka saukt:

—  Priedes pārdošanai! Priedes pārdošanai!

Tiklīdz "Gombei sieva izdzirdēja vīra balsi, viņa pirmo reizi kopš atradās pilī, pasmaidīja. Valdnieks, to redzot, bija ļoti laimīgs. Beidzot skumjā skaistule ir pasmaidījusi, viņš lika saviem kalpiem aicināt iekšā priežu zaru pārdevēju. Kad Gombei ieveda pilī pie valdnieka, skaistule atkal jautri iesmējās. Lai vēl vairāk uzjautrinātu skaistuli, kungs teica:

—    Ja tev tā nāk smiekli, redzot šo tirgotāju, es apģērbšos uz kādu laiku viņa drēbēs un tēlošu priežu zaru pārdevēju. Staigāšu ap pili, pārdodams priežu zarus. Es vēlos, lai tu smietos un būtu laimīga!

Un valdnieks uzvilka nabadzīgās, noskrandušās priežu zaru pārdevēja drēbes, bet savu lepno tērpu atdeva Gombei. Kungs paņēma zarus, pārlika tos pāri plecam un skaļi sauca:

—     Priežu zari pārdošanai! Priežu zari pārdošanai!—Tā viņš centās uzjautrināt skaistuli! Kad skaistā sieviete skatījās uz valdnieku, kurš staigāja ar priežu zariem, viņa atkal sāka jautri smieties. Valdnieks tā aizrāvās ar šo spēli, ka izgāja pa pils vārtiem. Tad skaistule pasauca kalpus un lika tiem aizbultēt vārtus. Pēc brīža valdnieks nāca atpakaļ, skaļi saukdams:

—   Priežu zari pārdošanai! Priežu zari pārdošanai!

Viņš gribēja iekļūt atpakaļ savā pilī, bet viņu tur neviens vairs neielaida. Gombei un viņa sieva nu valdīja pilī un dzīvoja tur laimīgi.

Koks, kas pārvērtās par sjamisenu 1

Sensenos laikos kādā vietā dzīvoja ļoti prasmīgs sjamisena spēlētājs. Vecais vīrs spēlēja — teko, teko, sjan, sjan — un staigāja pa ciemiem, pelnīdams ar sjamisena spēlēšanu sev iztiku. Kādā ziemas dienā vecais vīrs, kā parasti, ar mūzikas instrumentu staigāja pa ciemu, līdz aizgāja pašā ciema nomalē, pēkšņi sāka krist sniegs.

«Diena tumst, ātri jāatgriežas mājās,» nodomāja vecais vīrs.

Bet sniegs krita un krita, drīz vien savērpās īsta sniega vētra. Neredzēja neko ne priekšā, ne aiz muguras. Vecais vīrs apjauta, ka līdz ciemam tagad neaizkļūt un ka jāmeklē kāds patvērums, kur pārlaist puteni tepat. Vecais vīrs, tik tikko kājas vilkdams, gāja caur sniegputeni un nesa rokās savu mūzikas instrumentu. Pēkšņi caur biezajām sniega vērpetēm viņš ieraudzīja milzu koku. Koka stumbrā bija dobums, kurā varēja paslēpties un pārlaist sniegputeni. Sjamisena spēlētājs ielīda dobumā. Tur bija daudz siltāk, nekā viņš bija domājis, un vecā vīra garastāvoklis uzlabojās.

—  Vai nu tā būs, ka neviens neies garām,— sprieda vecītis, lūkodamies ārā no koka dobuma. Bet garām neviens negāja, pat suns ne. Toties sniegs krita un krita bez apstājas. Nogurums un siltā guļvieta vecīti uzveica, sāka nākt miegs.

—   Nē, aizmigt nedrīkst, jāspēlē.— Un vecais vīrs atkal sāka spēlēt sjamisenu: teko, teko, šjan, sjan. Bet sniegs krita arvien vairāk un vairāk. Vecais vīrs pārtrauca spēlēt un izklaidīgi lūkojās krītošajās sniega pārslās. Miegs plijās virsū, un, kādu brīdi cīnījies ar to, drīz vien vecais vīrs saldi gulēja. Cik dienu vecais vīrs tā gulēja, kas to lai zina! Bet koka dobums aizauga ciet, un vecītis vairs netika ārā.

Pagāja ziema, pienāca pavasaris. Milzīgajam kokam parādījās pirmās zaļās lapas.

—   Kas noticis ar mūsu sjamisena spēlētāju?— sprieda cieminieki. Vecais vīrs staigāja spēlēdams no ciema uz ciemu,

1 Sjamisens — plaši izplatīts japāņu trisstīgu mūzikas instruments.

un nfcviens skaidri nezināja, kad viņš nāca un kad gāja, tāpēc neviens īpaši neuztraucās par vecā vīra pazušanu.

Kādu dienu ļaudis gāja garām milzīgajam kokam. Uzpūta Rēgs vējiņš, un sašūpojās zaļā lapotne. Tajā brīdī nez no kurienes atskanēja sjamisena skaņas: teko, teko, sjan, sjan. Cieminieki domāja, ka ir parādījies vecais vīrs, muzikants. Bet viņu nekur nemanīja.

—  Savādi gan,— brīnījās cieminieki, skatīdamies apkārt.

Atkal uzpūta vējš, un, lapotnei šūpojoties, atskanēja: teko

teko, sjan, sjan, teko, teko, sjan, sjan

—   Kāds dīvains koks,— brīnījās ciema (audis un nosauca šo milzīgo koku par sjamisena koku, jo ikreiz, kad uzpūta vējš un sašūpojās zaļā lapotne, tad skanēja liegas sjamisena skaņas: teko, teko, sjan, sjan. Rudenī nokrita pēdējās lapas un vairs neskanēja arī sjamisena skaņas.

Zelta koka sēklas

Sensenos laikos kādā vietā dzīvoja vecs vīrs un vecīte. Viendien vecais virs sataisījās iet uz jūras krastu pēc jūraszālēm. Iznācis jūras krastā, viņš pamanīja, ka viļņi malā izmetuši laivu bez airiem. Piegājis pie laivas, vīrs ieraudzīja laivā guļam tik tikko dzīvu jaunu sievieti. Viņa bija ļoti vārga, acīmredzot jūrā bija pavadījusi jau daudz dienu.

Vecītis pārveda mājās izvārgušo sievieti, un abi ar večiņu sāka sirsnīgā gādībā rūpēties par nelaimes piemeklēto. Drīz vien viņa atspirga un tencināt tencināja par viņai veltītajām rūpēm. Vecīšiem bērnu nebija, un viņi bezgala vēlējās, lai jaunā sieviete paliktu pie viņiem meitas vietā. Sieviete piekrita, jo viņai nebija kur iet un drīz ari pasaulē bija laižams bērniņš. Pēc kāda laika sievietei piedzima ļoti jauks puisītis. Abus vecīšus tas darīja līksmus.

Puisēns auga un reizēm ievaicājās mātei:

— Visiem maniem draugiem ir tētis un māmiņa, bet man ir māmiņa, vecaistēvs un vecāmāte. Kur ir mans tēvs?

Māte neko neatbildēja. Tomēr kādu dienu mātei likās, ka zēns ir pietiekami pieaudzis, un viņa pastāstīja:

-Tava māte bija valdnieka sieva. Toreiz es biju jauna un talantīga un valdnieks mani mīlēja. Taču galmā daži mani apskauda. Kādu dienu mani skauģi salasīja sausas zirņu un pupu pākstis, palika tās zem valdnieka gultas. Un, kad valdnieks devās pie miera un likās gultā, tad sausās pākstis sprāga ar skaņu, kas atgādināja pasprukušu gāzu skaņu. Tā kā istabā neviena cita nebija, tikai es, tad valdnieks dusmās kliedza:

—   Kā tu to uzdrīkstējies manā klātbūtnē!—Viņš bija tik saniknots, ka lika mani iemest laivā un palaist jūrā. Un tā, dēls, tavs tēvs ir valdnieks.

Pēc mātes stāsta dēls katru dienu lūdza, lai māte atļauj viņam doties uz zemi, kurā valdīja tēvs. Dēls tik ļoti lūdzās, ka māte tomēr atļāva un iedeva dēlam ceļa izdevumiem divas zelta monētas.

Vispirms dēls aizgāja jūras krastā. Tur viņš pirms došanās uz valdnieka pili ar klints gabalu sasmalcināja vienu zelta monētu sīkās drumslās un, rūpīgi ietinis papīriņā, ielika aiz kimono jostas. Pie pils viņš skali sauca:

—   Pārdodu sēklas no zelta koka! Pārdodu sēklas no zelta koka!

Tā saukdams, puisis staigāja un staigāja apkārt pilij. Katru dienu viņš sauca, ka pārdod sēklas no zelta koka, un gāja apkārt pilij. Sākumā neviens nepievērsa viņam uzmanību, līdz beidzot puisi, kurš pārdeva zelta koka sēklu, ielāgoja pats valdnieks. Viņš teica vasaļiem,

—   Cik neparasti neatlaidīgs tirgotājs. Aiciniet iekšā, noskaidrojiet, ko viņš piedāvā!

Jauneklis tika ievests pilī, un valdnieks jautāja:

—   Kur ir tās sēklas no zelta koka?

Jauneklis attina papīru, kurā rūpīgi bija ietinis sasmalcinātās monētas drumslas, un teica:

—   Lūk, sēklas no zelta koka. Ja tās iesēj pavarda pelnos un katru dienu aplej ar tēju, tad izaug koks ar tik daudz sudraba un zelta augļiem, cik vēlaties. Taču, ja tās iesēj cilvēks, kuram ne reizes mūžā nav gadījies nolaist gāzes, tad nekad zelta koks neizaugs.

—  Tu taču esi traks,— valdnieks atbildēja.— Kuram gan tas nav gadījies?

jp Nu, ja tā, tad kāpēc jūs tik nežēlīgi sodījāt manu māti, jo jums likās, ka viņai bija pasprukušas gāzes. Jūs ielikāt viņu laivā un Jāvāt laivai peldēt pa jūru.

Valdnieks saprata, ka viņa priekšā stāv dēls. Viņš bija tik ļoti laimīgs un lūdza piedošanu savai sievai, un turpmāk visi kopā dzīvoja pilī.

Laime no debesīm, laime no zemes

Sirmā senatnē dzīvoja godīgs kaimiņš un skaudīgs kaimiņš. Abi kaimiņi, kad gads jau tuvojās beigām, nejauši satikās uz ceļa. Godīgais kaimiņš teica:

—            Runā, ka Jaunā gada otrās nakts sapnis piepildoties. Mēģināsim arī mēs redzēt sapni, kas vēlāk piepildās!

Skaudīgais kaimiņš piekrita, un abi norunāja tikties pēc otrās Jaungada nakts, lai varētu viens otram pastāstīt savu H sapni. Tad viņi devās mājās.

Jaunā gada trešajā dienā godīgais un skaudīgais kaimiņš satikās uz ceļa, kā jau bija norunājuši.

—            Vai tev bija kāds s'apnis pagājušajā naktī?— jautāja skaudīgais kaimiņš.

—   Jā, bija gan.

—  Arī man bija ļoti savāds sapnis.

— Es sapņoju, ka laime pie manis ieradās no debesīm,— teica godīgais kaimiņš.

— Bet es sapņoju, ka man laime nāks no zemes,— atbildēja skaudīgais vecais vīrs. 3

—  Tie patiešām ir labi sapņi, gaidīsim, kad tie piepildīsies,— nosprieda abi kaimiņi un atgriezās mājās.

Pēc dažām dienām godīgais kaimiņš teica:

— Šodien laiks ir silts un es iešu sagatavot lauku pavasara darbiem.

Kad viņš raka zemi, lāpsta atsitās pret kaut ko cietu, it kā pret akmeni. Vecais vīrs brīnījās:

—   Savādi gan, nekādu akmeņu te nav.

Viņš raka akmeni ārā un ieraudzīja, ka tā ir krūze, pilna ar mirdzošām zelta un sudraba monētām.

—  Tā ir tā laime, kuru savā sapnī bija nosapņojis kaimiņš, jo viņa laime bija no zemes. Man ir jādodas pie viņa un viņam viss jāpastāsta,— noteica godīgais vīrs un, darbu pārtraucis, devās pie kaimiņa.

—   Kaimiņ, es esmu atradis laimi, kas ir jāsaņem tev, jo tu taču sapnī to nosapņoji. Steidzies un paņem savu laimi!

Godīgais kaimiņš izstāstīja, kā atrast podu ar monētām, un, atgriezies mājās, visu darīja zināmu arī sievai.

—   Kaimiņš bija ļoti laimīgs, kad izdzirdēja, ko es biju atradis.

—   Nu jau būs krūzi ar naudu pārnesis mājās,— teica sieva un nopriecājās, ka viņai ir tik godīgs vīrs.

—  Nāc pie pavarda, pie uguns, te ir siltāk,— aicināja sieva, un abi sēdēja pie pavarda, vadot rāmas sarunas.

Skaudīgais kaimiņš jo veikli steidzās uz lauku, kur tika atrasta krūze ar monētām. Tā ir viņa laime! Tā ir viņa laime! Priekā staroja skaudīgā kaimiņa seja, kad viņš izraka no zemes savu laimi.

—  šī krūze, nav šaubu, ir pilna ar zelta un sudraba monētām,— murmināja skauģis un attaisīja krūzes vāku. Vai, kas tur bija! Kaimiņš šausmās atsprāga atpakaļ. Krūze bija pilna ar šņācošu čūsku murskuli.

—   Kādu joku tas vecais muļķis ir izspēlējis ar mani.— Skaudīgais vīrs piesārta aiz dusmām.— Labi, sagādāšu arī viņam kādu skaistu pārsteigumu!

Un skaudīgais kaimiņš ar visu krūzi atgriezās mājās. Paņēmis trepes, viņš aizzagās pie godīgā kaimiņa mājas, pielika trepes, uzrāpās uz jumta un caur mājas dūmeni ieskatījās iekšā. Jā, tur tas vecais muļķis sēdēja, muguru sildīdams pie pavarda.

VIzspēlēja ar mani tādu joku un tagad mierīgi sildās pie pavarda. Nu, pagaidi!— dusmās šņāca skaudīgais kaimiņš un, noņēmis krūzei vāku, visu tās saturu iepurināja pa dūmeni istabā. Taču tavu brīnumu! Nevis čūskas tika izpurinātas no krūzes, bet zelta un sudraba monētas, kuras šķindēdamas nobira pār izbrīnīto, godīgo vīru.

—   Skaties, siev!— sauca godīgais kaimiņš.— Mūsu kaimiņš saņēma laimi no zemes, bet mēs — no debesīm.

Laimīgi tie lasīja zelta un sudraba monētas. Un abi ar sieta dzīvoja saticībā un laimē.

Vīrs, kas kokiem lika uzplaukt ziedos

Stāsta, ka sensenos laikos dzīvojis kāds vecs vīrs ar vecenīti. Vecītis ik dienas devies uz kalniem pēc malkas, bet vecīte — uz upi mazgāt veļu. Reiz, kad vecīte mazgāja veļu, pa upi peldēja milzīgi liels persiks. Ponpoko, ponpoko. Pa vilnīšiem persiks piepeldēja pie vecītes. Viņa paņēma persiku un atnesa to mājās.

Kad vakarā no kalniem pārnāca vīrs, viņš jautāja:

—Vai mums ir kaut kas, ko paēst?

— Jā, ir gan! Kamēr es mazgāju veļu, pie manis piepeldēja ļoti liels persiks, es to atnesu mājās, to tu vari apēst,— atbildēja vecīte.

—             Liekas, ka tas būs kaut kas ļoti gards,— nopriecājās vecais vīrs, bet, piegājis pie bļodas, ieraudzīja, ka tajā ir mazs kucēns. Vīrs bija tik pārsteigts kā vēl nekad savā mūžā.

Siev, siev, tu man teici, ka atnesi persiku, bet tas taču ir kucēns!

Tiešām tas bija mazs kucēns. Arī vecīte bija pārsteigta:

—   Bet es skaidri atceros, ka pārnesu persiku. Ir nu gan joki!

—            Galu galā tas vairs nav svarīgi. Tagad tas ir kucēns,-teica vecais vīrs.

Abi vecīši ļoti rūpējās par kucēnu, un tas pakāpeniski auga lielāks un lielāks.

Kādu dienu suns ierunājās un teica vecajam vīram:

—   Vecotēv, vecotēv, lūdzu, uzliec man uz muguras seglus.

—   Nē, es to nedarīšu. Tu neesi tik stiprs, lai es tev uz muguras liktu seglus.

—   Būs labi! Lūdzu, uzliec!

Vecais vīrs uzlika seglus, bet suns teica:

— Vecotēv, vecotēv, lūdzu, uzliec man uz muguras grozu.

—    Nē, es to nedarīšu. Tu neesi tik stiprs, lai es tev uz muguras liktu grozu.

Būs labi! Lūdzu, uzliec!

Vecais vīrs uzlika sunim uz muguras grozji un suns alkal ierunājās:

—  Vecotēv, vecotēv, lūdzu, uzliec vēl lāpstu.

—           Nē, es to nedarīšu. Tu neesi tik stiprs, lai es tev uz muguras-vēl liktu lāpstu.

—   Būs labi! Lūdzu, uzlieci

Tad suns teica:

. — Un tagad, lūdzu, seko man!

Viņi ilgi gāja pa ceļu augšā kalnos, līdz suns apstājās un teica:

—  Vecotēv, roc šeit!

Vecītis paņēma lāpstu un grozu un sāka rakt. Viņš raka, līdz uzraka podu ar zelta monētām.

—   Liec to grozā un uzsien man uz muguras,— teica suns.

Vecais vīrs bija gauži laimīgs. Tomēr viņš iebilda:

—           Tu neesi pietiekami stiprs, lai es tev uz muguras uzsietu tik smagu grozu, es pats to nesīšu.

—   Nē, sien vien man uz muguras.

Un vīrs paklausīja un uzsēja sunim uz muguras smago grozu ar zelta monētām.

Suns atkal ierunājās:

—   Sēdies arī tu man uz muguras!

—           Nē, es nevaru sēsties tev uz muguras, tu neesi pietiekami stiprs.

—   Būs labi! Sēdies vien!

Vecītis apsēdās sunim uz muguras, un tas sāka auļot (tontoko, tontoko, tontoko) pa kalnu ceļiem uz mājām.

Drīz abi atgriezās mājās, un vecītis ar vecenīti skaitīja izraktās zelta monētas. Tieši tajā brīdī ienāca kaimiņiene un lūdza mazliet karstu ogļu, lai iedegtu uguni savā pavardā.

—            Jūs, kaimiņi, vienmēr sūrojāties, ka nav naudiņas. No kurienes jums tagad tik daudz naudas?

Un vecītis izstāstīja kaimiņienei visu, kā bija, no sākuma līdz beigām. Kaimiņiene noklausījās un lūdza aizdot viņai suni uz vienu dienu. Vecais vīrs labprāt piekrita un aizdeva suni.

Kad suns bija kaimiņu mājās, viņš tieši tāpat teica:

—            Vecais vīrs, vecais vīrs, uzsien man uz muguras seglus un grozu!

Abi kaimiņi bija ļoti alkatīgi un atteica:

:— Protams, tāpēc jau mēs tevi aizlienējām!

Suns atkal ierunājās:

—   Uzsien man arī lāpstu uz mugurasi

Un atkal alkatīgie kaimiņi atteica:

— Protams, tāpēc jau mēs tevi aizlienējām uz vienu dienu!

Tad vecais kaimiņš uzrāpās sunim uz muguras un devās

kalnos. Viņi ilgi riņķoja pa vientuļiem ceļiem dziļi kalnos. Kādā vietā suns apstājās un teica: fc — Tev ir jārok šeit!

Steigšus vecis sāka rakt, cerēdams nākamajā mirklī izrakt podu, pilnu ar zelta monētām. Cik pārsteigts un nikns viņš gan bija, kad zelta monētu vietā izraka krupjus, vardes, gliemjus, sliekas un čūskas.

Vīrs saniknoiies kliedza:

—  Tu, nejaukais lops, kāpēc tu man liki šeit rakt?

Saniknotais vīrs nogalināja suni un apraka tai pašā vietā,

pēc tam iesprauda uz kapa vītola zaru.

Bet mājās alkatīgā kaimiņiene jau gaidīja ierodamies viru ar zelta monētām. Taču vecais vīrs mājās ieradās sapīcis un nikns.

—    Kas ir noticis? Tu neizskaties laimīgs!— brīnījās sieva.

—   Labi, es tev pastāstīšu, kā man gāja,— teica vecais vīrs.— Suns mani aizveda kalnos un parādīja vietu, kur rakt. Es sāku rakt, bet tur bija tikai mūdži. Tad es suni nositu.

Vecā, alkatīgā kaimiņiene bija loti pārsteigta par šo stāstu.

Tikām suņa īpašnieks gaidīja, kad kaimiņš atdos suni. Viņš teica sievai:

—  Es brīnos, kāpēc kaimiņš vēl nav atdevis atpakaļ suni. Kur gan viņš tik ilgi kavējas?

Un suņa Īpašnieks devās pie kaimiņa apprasīties, kas ir noticis ar suni. Alkatīgais kaimiņš visu izstāstīja, arī to, kā dusmās nositis palienēto suni.

—   Ko tu izdarīji! Tas ir šausmīgi! Tu nositi manu sunīti, ko mēs ar tādu rūpību un mīlestību audzinājām!— bēdājās suņa saimnieks.

Jau nākamajā dienā viņš devās kalnos un atrada vietu, kur bija aprakts suns. Vakardien iespraustais vītola zars bija sakuplojis par krāšņu, lielu koku. Vecais vīrs nolēma nocirst koku un no tā iztaisīt maltuvei rokturi, būs arī piemiņa no suņa. Vīrs atgriezās mājās, iztaisīja maltuvei rokturi un, kad sāka malt, tad pārsteigts ieraudzīja, ka viņam priekšā bira zelta monētas, bet viņa sievai priekšā bira sudraba monētas.

Tieši tad, kad abi grieza rokas maltuvi, atkal ienāca alkatīgā kaimiņiene aizņemties pavardam karstas ogles.

—   Kur jūs dabūjāt tik daudz naudas?—viņa pārsteigta jautāja.

—  Koka zariņš, ko vecais kaimiņš bija iespraudis uz mūsu suņa kapa, šodien bija izaudzis par skaistu, kuplu koku. Es no tā iztaisīju rokturi maltuvei. Kad sākām malt, ārā bira monētas.

—  Tiešām? Vai jūs neaizdotu ari mums rokas maltuvi uz vienu dienu?—jautāja kaimiņiene.

—  Kāpēc ne? Lūdzu, ņemiet!— piekrita labsirdīgais vecais vīrs.

Un tā kaimiņiene ar vērtīgo rokas maltuvi aizskrēja un tūļit pat abi ar vīru sāka malt. Bet nu gan notika briesmu lietas! Vecā kaimiņa priekšā bira zirgu mēsli, bet kaimiņienes priekšā — govs mēsli. Abi saniknojās un iesvied maltuvi ugunī.

Pēc kāda laika vecais vīrs devās pie kaimiņa pēc savas maltuves. Kaimiņš teica:

—  šī maltuve man izsvieda zirgu mēslus, bet manai sievai — govju mēslus. Mēs sadusmojāmies un iemetām maltuvi ugunī, kur tā sadega.

—  Kādu briesmīgu lietu jūs izdarījāt! Vai jums vēl ir saglabājušies pelni no maltuves?

—   Tie varētu būt tur, pavarda stūrī,— atteica kaimiņi.

Vecais vīrs saslaucīja pelnus, atnesa tos mājās. Netālu no

mājām auga koks, vecais vīrs uzkāpa tajā, saukdams:

—   Es esmu Japānas lielākais pelnu kaisītājs!

Garām gāja bagāts samurajs. Izbrīnījies viņš apstājās un pārjautāja:

—   Kas tu esi?

—  Es esmu Japānas lielākais pelnu kaisītājs!— atkārtoja vecais vīrs.

—   Tad es gribētu redzēt, kā tu to darīsi,— teica samurajs.

Vecais vīrs sāka kaisīt pelnus, un koks saplauka brīnišjfī. gos plūmju un sakuras1 ziedos. Kā uz burvju mājienu kbks bija saplaucis ziedos. Samurajam tas tik ļoti patika, ka piņš sadāvināja -vecajam vīram daudz naudas.

Kad vecais vīrs ar savu sievu skaitīja samuraja iedoto naudu, atkal ieradās kaimiņiene aizņemties karstas ogles pavardam. Ieraudzījusi naudas kaudzi, viņa pārsteigta jautāja:

—  No kurienes jums atkal ir tik daudz naudas?

—  Mans vecītis paņēma no jūsu pavarda pelnus un uzkaisīja tos kokam, kad garām gāja samurajs. Samurajam tas tik ļoti patika, ka viņš uzdāvināja visu naudu, kas viņam bija, un tad turpināja savu ceju,— stāstīja sieva.

Kaimiņiene aizņēmās pelnus, pārnesa mājās un lika savam vīram kāpt ar pelniem kokā, nogaidot brīdi, kad garām ies samurajs.

Kaimiņš tā arī izdarīja. Drīz garām gāja bagāts samurajs. Viņš jautāja:

—   Ko tu tur dari kokā?

—    Es esmu Japānas lielākais pelnu kaisītājs,— atbildēja kaimiņš un no visa spēka svieda pelnus pa gaisu, priecīgi pie sevis domādams, ka tūlīt arī viņam samurajs uzdāvinās daudz naudas. Taču koks stāvēja kails. Neuzplauka ne plūmju, ne sakuras brīnišķīgie ziedi. Neviļņoja ziedu smaržas mākonis. Vējš iepūta pelnus samurajam acīs. Un viņš tā saniknojās uz veco muļķi, kas bija uzrāpies kokā, ka norāva to zemē, pamatīgi piekāva un aizgāja, nekādu naudu neiedevis.

Benidzara un Kakedzara

Sensenos laikos dzīvoja ļauna pamāte ar savu meitu Kakedzaru un pameitu Benidzaru. Pamāte bija ļoti cietsirdīga pret godīgo un labsirdīgo pameitu Benidzaru.

Vienu dienu viņa sūtīja savu meitu un pameitu kalnos vākt riekstus un katrai līdzi iedeva somu riekstu lasīšanai, piekodi-

1 Sakuras — japāņu ķirši.

nādama, ka mājās viņas drīkst atgriezties tikai tad, kad būs pielasījušas pilnas somas. Taču pameitai Benidzarai viņa iedeva cauru somu.

Abas meitenes devās kalnos šķīt riekstus. Kad Kakedzaras soma jau bija pilna ar riekstiem, viņa atgriezās mājās, atstājot Benidzaru vienu mežā. Benidzara bija godīga, viņas soma nebija pilna, tāpēc viņa turpināja lasīt riekstus, līdz iestājās tumsa. Kalnos vienai tumsā kļuva baisi. Viņa izdzirdēja netālu gaudojam vilku, tad viņa skrēja caur tumsu un kalnaino mežu, atpakaļ neskatīdamās. Viņa bija nobijusies un izmisusi, bet turpināja iet, cerēdama, ka nokļūs līdz kādai mājai un tur izdosies pārnakšņot.

Pēkšņi Benidzaras priekšā parādījās mirguļojoša gaismiņa. Viņa tuvojās gaismai, līdz pienāca pie mājas, kurā veca sieva grieza tītavas. Benidzara izstāstīja, ka bija apmaldījusies, vākdama riekstus, un tad lūdza, vai nevarētu vienu nakti pie vecītes pārnakšņot.

Vecā sieva atbildēja:

—   Es labprāt tev dotu pajumti savā mājā, bet mani dēli ir velni. Drīz vien viņi pārnāks mājās un tevi apēdīs. Labāk es izstāstīšu, kā tu viegli varēsi atrast ceļu uz mājām.

Un vecā sieva rūpīgi meitenei pastāstīja, kā izkjūt ārā no kalniem. Tad viņa piepildīja meitenes somu pilnu ar riekstiem. Piedevām vēl meitenei iedeva burvju lādīti, kā ari sauju ar rīsiem, teikdama:

—   Riekstus aiznes savai pamātei, tad viņa tevi nebārs. Mazā lādīte, ko es tev iedevu, ir burvju lādīte. Ja tu kaut ko ļoti vēlies, pieklauvē trīsreiz pie lādītes, tad tu iegūsi visu, ko vien vēlēsies. Bet tagad paklausies par rīsu sauju. Ja tu ceļā satiec manus dēlus — velnus — I pakošļā rīsus un notriep ar tiem muti, tad liecies zemē un guli it kā mirusi.

Benidzara sirsnīgi pateicās un devās uz mājām. Pēkšņi tālumā viņa izdzirdēja flautas skaņas, tās palēnām tuvojās. Benidzara steigšus sakošļāja rīsus, notriepa ar tiem muti un nometās guļus zemē, izlikdamās par mirušu.

Drīz vien parādījās abi brāļi velni, viens no tiem bija sarkans, otrs — zils. Abi gāja pa mežaino kalnu taku, jautri flautu spēlēdami. Viens no viņiem ieteicās:

—   Klau, brāli, man liekas, ka es sajūtu cilvēka smakul

Un velns piegāja pie guļošās meitenes. Brālis atbildēja:

—  Velna brāli, tā taču ir sen mirusi, tai jau ir tārpi ap muti to nu gan neaiztiksim.

f Un abi velni, flautu spēlēdami, aizgāja tālāk. Benidzara klausījās, kā tālumā palēnām izgaist flautas skaņas, un tad steidzās tālāk pa kalnu ceļu uz mājām.

Pienāca rīts. Pamāte jau domāja, ka pa nakti kalnos vilki būs apēduši tai netīkamo pameitu. Cik pārsteigta gan bija pamāte, kad Benidzara ieradās mājās un vēl ar pilnu riekstu somu. Nebija pat par ko bārt.

I Kadu dienu ciemā bija paredzēta teātra izrāde. Pamāte ar savu meitu Kakedzaru saposušās aizgāja uz izrādi. Bet Benidzarai bija sadots tik daudz darbu, ka viņa tos nespētu veikt ne līdz pašam vēlam vakaram. Un Benidzara nekādi nevarēja tikt uz teātra izrādi. Viņa cītīgi strādāja, kad ieradās Benidza ras draudzenes aicināt to līdzi uz izrādi. Benidzara atbildēja:

—   Es nevaru iet jums līdzi, jo pamāte man ir iedevusi tik daudz darbu, ka nepaspēšu tos izdarīt.

—   Mēs tev palīdzēsim,— teica draudzenes, un visas kopā padarīja uzdotos darbus.

Visām draudzenēm bija svētku kimono, tikai Benidzarai nebija ko uzvilkt. Viņai bija tik nožēlojamas drēbes, ka ar tādām rādīties cilvēkos viņa nevarēja. Tad Benidzara atcerējās vecās sievas iedoto burvju lādīti. Viņa trīs reizes pieklaudzinājā pie lādītes, teikdama:

—   Es ļoti vēlētos skaistu kimono!

Tūlīt pat viņa saņēma skaistu kimono, uzvilka to un kopā ar draudzenēm devās uz teātra izrādi. Pats dižciltīgākais valdnieks bija ieradies noskatīties izrādi. Viņš pamanīja brīnumdaiļu meiteni skaistā kimono. Meitene izrādē ienāca ar nelielu nokavēšanos.

Nākamajā dienā augstmaņa svīta ieradās ciemos un apstājās pie Benidzaras mājas durvīm. Pamāte paslēpa Benidzaru mucā, bet ārā pie valdnieka izveda tikai savu meitu Kakedzaru. Valdnieks teica:

—   Sajā mājā ir jābūt divām meitenēm. Atvediet arī otru!

Pamāte neuzdrīkstējās nepaklausīt un ieveda pie valdnieka

arī Benidzaru. Salīdzinājumā ar krāšņi saposto Kakedzaru Benidzara izskatījās pavisam vienkārša kā parasta kalponīte.

Valdnieks jautāja:

—            Kura no jums abām ienāca teātra izrādē ar nokavēšanos? $K_ Tā bija mana meita Kakedzara,— steigšus atbildēja pamāte.

— Liekas gan, ka tā bija otra meitene!— teica valdnieks.

Tad valdnieks uzdeva abām meitenēm sacerēt dzejoli. Tēmu izgudroja viņš — uz paplātes augstmanis, nolika šķīvi, uz tā uzkaisīja sāli, sālī iedūra priežu skujas.

Kakedzara sāka pirmā un skaļā, drošā balsī nolasīja savu dzejoli:

Noliec šķīvi uz paplātes,

Noliec sāli uz šķīvja,

Iedur dažas priežu skujas;

Kaut sālī uz šķīvja,

Tās tomēr nokritīs

Tad savu dzejoli norunāja Benidzara:

— Paplāte un trauks!

Kalns no trauka paceļas,

Dziļos sniegos putināts.

Cik vientuļa uz kalna Viena vienīga priede

Valdnieks bija sajūsmināts gan par Benidzaru, gan arī par viņas talantīgi sacerēto dzejoli. Meiteni ietērpa skaistā kimono, un kopā ar valdnieku viņa palankīnā, svītas pavadībā Benidzara devās dzīvot uz pili.

Bet ļaunā pamāte ar savu meitu Kakedzaru raudādamas palika mājās.

Ubasutejama — kalns, kur atstāj vecus cilvēkus

Sensenos laikos nabadzīgā provincē, dziļu kalnu ieskauts, bija kāds ciems. Provinces valdnieks bija izdevis nežēlīgu likumu, kurš vēstīja, ka visi cilvēki, kas ir sasnieguši sešdesmit gadu vecumu, ir jāaiznes un jāatstāj Ubasutejamas kalnā. Tos, kuri nepakļāvās šim briesmīgajam likumam,bargi jo bargi: sodīja.

Dziļu kalnu ieskautajā ciemā dzīvoja māte ar dēlu. Dienas viņi vadīja saticīgi un draudzīgi. Bet pienāca laiks, kad māte kļuva sešdesmit gadus veca. Kādu dienu viņa teica dēlam:

—  Rīt aiznes mani uz Ubasutejamas kalnu!

Un abi apsēdās paēst kopā pēdējās pusdienas. Dēls no lielām bēdām neko nespēja pat ieēst un bija bēdīgs.

—   Tas nekas, māmiņ, neiesim rit, atliksim! Nav taču tā jāsteidzas!— dēls, asaras valdīdams, teica.

—   Nē, dēls, jo ātrāk, jo labāk! Lai kā mēs šo dienu atliktu, mums būtu smagi un grūti,— atteica māte.—Tas ir ļoti bēdīgi, bet neko darīt, ir pienācis mans laiks satikties ar Budul

Māte mierināja dēlu, bet dēls bija izmisis. Naktī viņš jjļ domāja:

«Kaut nekad šī nakts nebeigtos un nepienāktu rītsl»

Bet veltīgi bija dēla lūgumi. Pienāca rīts. Dēls uzsēdināja māti sev uz muguras un devās kalnā. Cik viegla bija viņa vecā māte! Bet dēla solis bija tik smags. Solis, atkal solis — tā yiqš lēnām kāpa kalnā pa stāvu, krauju kalna taciņu. Iet kļuva arvien grūtāk. Bija jāšķērso straujas kalnu upītes, ļākāpj pa stāvām takām. Viņi devās arvien dziļāk kalnos. Jau sāka klaigāt vārnas — krā, krā! Dēlam kļuva neizturami smagi. Lēni soļodams, viņš atcerējās savas bērnības dienas — gan to, kā māte viņu bāra, gan — kā apmīļoja. Atmiņās uzpeldēja seno dienu jaukās ainas. Un atkal dēla acīs parādījās asaras. Pēkšņi dēls izdzirdēja savādu troksni — pokin, pokin! Māte šur tur nolauza pa zariņam.

—   Māmiņ, kāpēc tu to dari?— jautāja dēls.

—    Es iezīmēju ceļu, lai tev, mājās ejot, būtu vieglāk,— atbildēja māte.

Šādā brīdī māte domāja par viņu, lai viņam būtu vieglāk atgriezties Dēla krūtis sažņaudza asaru kamols.

Beidzot abi ieradās vietā, kur augstu kalnā tika atstāti veci cilvēki. Māte izklāja salmu pīteni un apsēdās uz tā.

—    Steidzies ātri mājās, dēls, kamēr vēl nav satumsis! šonakt kritīs pirmais sniegs!— māte teica.

—    Māmiņ,— iešņukstējās dēls un raudādams aizskrēja. Viņam pat nebija spēka atskatīties. Tikko kājas vilkdams, kā bez spēka viņš gāja pa to pašu ceļu atpakaļ. Kaut kur dēls

paklupa pret akmeni, nokrita un tā arī palika, viņam nebija pa t

spēka piecelties. Pēkšņi viņš pamanīja, ka ir sācis snigt.

«Māmiņ, tev taču ir aukstil» domāja dēls.

Viņam kļuva tik neizsakāmi smagi, ka piecēlies viņš skrēja IT atpakaļ pie mātes.

— Māmiņ, atgriezies! Māmiņ, iesim mājās!

Ieraudzījusi dēlu, māte bija pārsteigta:

—  Dēls, kāpēc tu atgriezies?

—Māt, es nevaru tevi te atstāt. Atgriezīsimies mājās! Lai kas arī notiktu, es tevi te neatstāšu!

Un dēls kopā ar māti atgriezās mājās. Viņš atgriezās tumsā un slepus, jo to neviens nedrīkstēja redzēt. Pēc neilgām pārdomām, kā labāk noslēpt māti, dēls izcēla grīdas dēļus, iztaisīja zem tiem slēptuvi mātei.

—  Māmiņ, tev būs grūti, bet pacieties mazliet!

Dēls ļoti rūpējās par māti, gatavoja viņai ēst, un tā pagāja kāds laiks.

Tad kādu dienu šajā provincē atgadījies kāds briesmīgs notikums. Kaimiņzemes valdnieks bija uzdevis neizpildāmu uzdevumu provinces valdniekam. Un, ja uzdevums netiks veikts, tad viņš iebrukšot provinces teritorijā. Provinces valdnieks izsludināja, ka cilvēks, kas atrisinās šo uzdevumu, saņems godalgu. Uzdevums bija šāds — atnest no pelniem vītu virvi.

Dēls pārdomāja, ka laikam jau nu neviens nezinās, kā no pelniem var novīt virvi, un noteikti kaimiņzemes valdnieks iebruks viņu zemē. Dēls pastāstīja visu mātei, un viņa deva padomu:

— Nopin ļoti stingri virvi, izmērcē labi jūras ūdenī, tad izžāvē. Uzliec uz vārtu staba un sadedzini, un tev būs virve no pelniem.

Dēls tā arī izdarīja un ieguva virvi no pelniem, kuru aiznesa provinces valdniekam. Valdnieks bija ļoti priecīgs, pasniedza puisim daudzas balvas, teikdams:

— Paldies, tu izglābi mūsu valsti no kaimiņzemes iebrukuma!

Dēls, pateicoties mātes gudrībai, bija izglābis savu zemi. Pagāja kādas divas trīs dienas, un atkal kaimiņzemes valdnieks uzdeva provinces valdniekam nākamo uzdevumu — izvilkt diegu caur septiņos posmos saliektu bambusu. Šoreiz uzdevums likās ļoti grūts, bet māte bezrūpīgi atbildēja.

— Tas taču ir ļoti vienkārši! Vienā bambusa galā uzber cukuru, bet otrā noliec skudru, kurai apsiets diegs. Skudra gribēs cukuru un caur septiņos posmos saliekto bambusu aizlīdīs uz otru galu, tādējādi diegs tiks izvilkts cauri bambusam.

Dēls nekavējoties šā uzdevuma atrisinājumu paziņoja valdniekam. Valdnieks bija ļoti priecīgs, un dēls atkal saņēma dārgas un vērtīgas balvas.

Pagāja atkal trīs dienas, un kaimiņzemes valdnieks uzdeva šādu uzdevumu: iztaisīt bungas, kuras skan, pat ja pa viņām nesit. Dēls apspriedās ar māti, un māte atkal pamācīja:

— Ieliec bungās bitesl Tās dūks, un bungas skanēs, kaut arī pa tām neuzsitīs.

Dēls tā arī izdarīja un aiznesa bungas valdniekam. Valdnieks bija izbrīnījies par dēla gudrību un ļoti priecīgs, jo atkal tika atminēts kaimiņzemes valdnieka uzdevums. Valdnieks bagātīgi apdāvināja dēlu un tad jautāja:

—  Kā tu viens pats varēji atminēt tik grūtas trīs lietas?

Dēls visu izstāstīja un pateica, ka visus padomus viņam ir devusi māte, kuru viņš tomēr nebija varējis atstāt kalnos.

Valdnieks noklausījās un teica:

—  Patiešām, bez vecu cilvēku gudrības valsts aizies bojā.

Un valdnieks lika atcelt savu nežēlīgo likumu. Bet kaimiņzemes valdnieks, pārsteigts par gudrajiem cilvēkiem, kuri dzīvo kaimiņos, atteicās no savas domas tur iebrukt.

Tā dēls ar māti dzīvoja laimīgi jo laimīgi.

Simts japāņu parunas un sakāmvārdi

Gudrs vanags slēpj savus nagus.

Liela tējkanna lēni uzvārās.

Jautāt — kauns uz bridi, nezināt — kauns uz mūžu.

Varde, kas dzīvo akā, nezina jūru.

Bērnus, ko mīli, sūti ceļojumā.

Nes bērnu uz muguras, un viņš jau prasīsies uz rokām. Nekas nav tik dārgs kā tas, kas tiek dots bez maksas. Uz zināšanām nav īsa ceļa.

Ja dārgakmeni nepulēs, tas nemirdzēs« ;!

Sandals smaržo jau dīķlapā (talants atklājas agri).

Arī balodis sēžas trīs zarus zemāk par saviem vecākiem. Gaisma, kas staro no vecākiem,— septiņkārt gaisma.

Ja zivij ir sirds, ari ūdenim ir.

Starp velniem ir arī Buda.

Ja Dievu neaiztiek, viņš neuzsūta nelaimi.

Jfa ir Dievs, kas pamet nelaimē, tad ir arī Dievs, kas palīdz.

&gt; Godīga cilvēka galvā Dievs atpūšas (godīgam pat Dievs palīdz).

Tam, kam ir jānoiet tūkstoš jūdžu, deviņdesmit jūdzes ir tikai t pusceļš.

Ja roc aku, tad roc, kamēr parādās ūdens.

Ja gribi veikt lielu darbu, vispirms izdari mazu.

Viegli ir uzvarēt nelieti kalnos, grūtāk — nelieti savā sirdī.

. Nebaidies, redzot lielu ienaidnieku, nenicini mazu ienaidnieku.

Viens brīdis pavasara vakarā tūkstoš zelta gabalu vērts.

Ceļā vajadzīgs ceļinieks, dzīvē — līdzjūtība.

Cilvēka dzīve ir kā ceļojums ar smagu nastu uz muguras.

Arī tūkstoš jūdžu ceļojums sākas ar pirmo soli.

Cilvēka dzīvē kaut reizi ir jābūt sakāvei.

Pat saulrietā ceļš ir garš.

Trīs gadus uz akmens sēdēt, lai savu panāktu.

Ar neatlaidību un bultu var cauršaut arī klinti.

Tas, kas dzenas pakaļ briedim, neredz kalnus.

Ļauj tam, kas pagājis, aizpeldēt prom pa straumi.

Neaizturi to, kas iet, nepadzen to, kas nāk. w

Durvis uz cilvēku mutēm nevar uzlikt.

Debess palīdz tam, kas pats sev palīdz.

Budistu lūgšana zirga ausij (ir veltīgi kaut ko darīt).

Sievietes sirds ir kā rudens debess, nekad nevar zināt, kad spīdēs saule, kad lietus līs.

Vairāku tūkstošu metru garš dambis var sagāzties no skudru pūžņa.

Slikta sieva ir kā simtgadu neraža.

Sieviete ir vāja, stipra ir māte.

Kad vīrietis no rīta pārkāpj pār mājas slieksni, viņu,gaida septiņi ienaidnieki.

Kuģis ar daudziem kapteiņiem uzbrauc kalnā. ļ

Skaties, kamēr ej garām, klausies, kamēr runā!

Mērkaķis arī ar kroni galvā ir mērkaķis.

Tik dažādi kā mēness un bruņurupucis.

Veiksme, neatlaidība, nelokāmība (panākumu pamats).

Lai novērtētu zirgu, mēģini ar to jāt.

Noķertai zivij ēsmu nemet.

Pārveidojot ragus, nogalināsi vērsi.

Mēs sevi nenododam, atbildot uz jautājumiem, bet gan, bezrn pīgi pjāpājo®

Tīģeris pēc nāves atstāj savu ādu, cilvēks — vārdu.

r Kaimiņiem puķes sarkanākas.

Klijai piedzimis ērglis (par izcilu cilvēku, kas nācis no vienkār šas ģimenes).

Mācīties peldēt uz tatami (teorija bez prakses).

Tas, kurš pazīst sātu, ir bagāts.

Pat izsalcis ērglis rīsus neknābā (pat nelaimē nedrīkst lep numu zaudēt).

Arī simts gados zvirbulis dejot neaizmirst.

Pat mūsu tērpu piedurkņu saskaršanās ir karmas nolikta.

Lai nošautu karavadoni, vispirms ir jānošauj viņa zirgs.

Beigta zirga kauli (par kādreiz slavenu cilvēku).

Steigā rodas k]ūdas.

Ja ir griba, tad var sasniegt visu.

Gadi un mēneši cilvēku negaida.

Divi varoņi līdzās nestāv.

Vienā mežā divi tīģeri nedzīvo.

Vienas dienas bauda, viena gada sāpes.

Piemini nākamo gadu, un velns smejas.

Gaiņā prom tās mušas, kas riņķo ap tavu paša galvu, pacietība — viena no dzīves vērtībām.

Nobirst sakuras ziedi, kas nav vēl nobiruši, nobirs. Kas grib noķert tīģerēnus, tam ir jālien tīģera midzenī. Katrs kurmis pēc sevis alu taisa.

Viens karavadonis uzvar, desmitiem tūkstošu kaulu balo. Viena kritusi lapa jau vēsta rudeni.

Satikties ar muļķi ir muļķība.

Rīt pūtīs rītdienas vējš.

Kad runā par rītdienu, tad peles griestos smejas.

Kas apdedzinājies ar karstu zupu, pūš zivju salātus.

Kad aizmirsies karstums, aizmirstas arī ēna.

Satikšanās ir šķiršanās sākums.

Muļķu klātbūtnē var novērtēt gudros.

Muļķus un mūkus nav iespējams uzvarēt.

Pat putekļi sakrājoties var izveidot kalnu.

Pielikt uzzīmētai čūskai kājas (darīt kaut ko lieku).

Apgāzies aizjūgs ir brīdinājums citiem braucējiem.

Drosmīgam karavadonim gļēvuļi nekalpo.

Ja tu meklē patvērumu, tad zem liela koka.

255

Skatīties debesis caur tukšu niedri.

Pasaule ir kā ķiršu ziedi, kurus pēc trīs dienu ziedēšanas neku P neredz.

Kad slimība dziedēta, ārsts aizmirstas.

Baksti biežņu, un izlīdīs čūska.

Pēc trim gadiem izrādās, ka pat neveiksme noderīga.

Pa smieklu vārtiem ienāk laime.

Tik dažādi kā mākoņi un dubļi.

Kappa upes krastā (cilvēks neierastā situācijā).

Kāpēc gan mēģināt ar gaļas cirvi vistu sadalīt?

Siiņķi strādā svētku dienās.

Nesēta sēkla nedīgst.

Muti un maku labāk turēt ciet.

Vardes mazulis ir varde.

JAPĀNA — PASAKĀS UN ĪSTENĪBA

Tagad tu esi izlasījis veselas simts japāņu pasakas un ari japāņu . parunas un sakāmvārdus. Daudz kas tajās tev likās pazīstams, jo visu» tautu pasakās varam atrast kaut ko kopēju — gudrību, labestību, asprā» tību —, bet daudz kas tev likās ari svešs un nepazīstams. Mēs visi zinām, kādas ir pasakas, varbūt nepazīstamo un svešādo varam dēvēt par japānisko?

Kas tad ir japāniskais? Vai vēsture un tradīcijas, sadzīve un ieradumi, rakstība un ticība, valoda, ēdieni, dzērieni un apģērbi? Varbūt vēl kaut kas cits? Bet varbūt tad, kad tu būsi izlasījis par dažām īsti japāniskām lietām, uzzinājis, kas Japānā ir īpatnējs, japānisks, tev vairs negribēsies saukt to par nepazīstamu?

Sāksim ar šodienu. Tu noteikti zini, ka Japāna ir valsts tālu austrumos. Tu noteikti ari esi dzirdējis, ka Japānā ražo daudzas labas un vajadzīgas lietas — elektroniku, audio, video un foto tehniku. Tu arī būsi dzirdējis skanīgu firmu nosaukumus «Sony», «Panasonic», .Mitsubishi», «Mazda», «Honda», «Canon». Bet tā vēl nav Japāna. Tomēr neaizmirsīsim, ka ari šo firmu panākumi meklējami Japānas vēsturē un tradīcijās, japāņu dabā, darba mīlestībā, uzcītībā, pacietībā, neatlaidībā.

Tāpēc varbūt sāksim ar Japānas senatni, jo pasakas taču aizvien vēsta par seniem un senseniem notikumiem šajās tālajās salās.

Japāna ir salu valsts, lielākās no tām ir Honsju, Kjusju, Hokaido un Sikoku, bez šīm lielajām salām Japānā ir ārkārtīgi daudz sīkāku salu un saliņu. Japānai visapkārt plešas ūdeņi — Japāņu jūra, Klusais okeāns un Austrumķīnas jūra. Japānas platība ir 378 000 km2 , bet iedzīvotāju skaits šobrīd ir 123 miljoni. Japāna ir ļoti blīvi apdzīvota, jo tur ir daudz kalnu,

kuri nav piemēroti cilvēku dzīvošanai, tāpēc, atrodoties cieši blakus, japāņi cauri gadsimtiem ir daudz ko iemācījušies kopā darīt un cits citam palīdzēt. Kopīgs darbs nes kopīgus panākumus, arī mūsdienu lielajās firmās šī kopības sajūta vēl nav zudusi.

Japāna atrodas tuvu ekvatoram, tāpēc daba ir ļoti krāšņa. Tur ir daudz kalnu un daudzi no tiem — vulkāni. Arī pats augstākais un slavenākais kalns — Fudzi kalns — ir nodzisis vulkāns. Fudzi kalns ir 3787 m augsts, un pēdējo reizi tas spļāva uguni 1907. gadā. Fudzi tiek uzskatīts par svētu kalnu, un katrs japānis, nemaz jau nerunājot par neskaitāmajiem tūristiem, centīsies vismaz reizi mūžā tajā uzkāpt, bet mūsdienās — varbūt arī uzbraukt Fudzi kalnā.

Japānā ir daudz skuju koku, dažus mēs pazīstam, bet dažus — kā lielās kriptomērijas — ne. Japānā audzē daudz rīsa — īpaši apūdeņotos laukos. Tur audzē arī tēju un bambusu.

Tokija ir Japānas galvaspilsēta, agrāk citas pilsētas bija galvaspilsētas, un tās vēl šobaltdien slavenas ar īpaši skaisto arhitektūru — sevišķi Kioto un Nara.

Japāņi paši savu zemi sauc citādi — Nippon (arī Nihon), un to raksta ar diviem hieroglifiem jļjļļļ . Pirmais hieroglifs 1 nozīmē «saule», bet otrs «pamats», tātad Japāna ir «Saules pamata zeme», un tāpēc arī to tik bieži avīžrakstos dēvē par «Uzlecošās saules zemi». Arī Japānas valsts karogā ir saules simbols , un to sauc par «Hi no maru» — «saules apļa karogu». Bet nosaukums «Japāna» atceļoja uz Eiropu no ķīniešu valodas «Jippen» vai «Jappun» kopā ar slaveno ceļotāju Marko Polo, kurš ap 1295. gadu apceļoja Ķīnu.

Japāņu senās leģendas stāsta, ka Japānas salas radījis dievu pāris Idzanagi un Idzanami, kuru pēcnācēji pēc tam valdījuši pār Japānu. Pirmais imperators— Dzimmu tenno — sācis valdīt 660. gadā pirms mūsu ēras.

Arī šobrīd Japānā pie varas ir imperators. Japānā ir konstitucionāla monarhija, tas nozīmē, ka vara pieder tautai — tā ievēlē parlamentu, kas valda un kārto valsts darīšanas, tur ir premjerministrs un ministri — tāpat kā tas ir pie mums, bet valsts galva Japānā ir imperators, un troni vienmēr manto vecākais dēls. Šobrīd Japānā valda imperators Akihito, viņš pēc skaita ir 126. Japānas imperators.

Japānā pastāv divi gadu skaitīšanas veidi, viens ir pārņemts no Eiropas, un to mēs labi pazīstam — tagad ir 1994. gads; bet otrs ir īsti japānisks laika skaitīšanas veids—pēc valdošā imperatora. No 1926. gada līdz

1989. gadam, kad valdīja pašreizējā imperatora tēvs Hirohito, bija Sjova era, bet 1990. gadā sākās jaunā — Heisei ēra.

Japāna vienmēr bijusi diezgan noslēgta sala, dažos vēstures posmos ti pat pilnīgi noslēgusies no pārējās pasaules. Tomēr laiku pa laikam tā ļāvusi ienākt spēcīgām citu valstu kultūras ietekmēm, pārņemot vajadzīgo, bet vienmēr to tālāk pārveidojot un uzlabojot. No 6. līdz 8. gadsimtam Japānā bija spēcīga Ķīnas ietekme, kad Japānā no Ķinas ienāca ticība budisms, ari rakstība ar hieroglifiem, bet pagājušā gadsimta otrajā pusē Japāna pārņēma daudz ko no Eiropas dzīves un kultūras.

Kā valsts Japāna izveidojās 7.-8. gadsimtā, un no 12. lidz 19. gadsimtam valsts vara bija sjoguna — feodālu .rokās, bet 17. gadsimtā izveidojās apvienota valsts. 1867.—1868. gadā Japānā notika Meidzi revolūcija, un pēc tās Japāna atvērās Eiropai un sākās strauja tās modernizācija.

Agrāk Japānā imperators bija kā varas simbols, bet bieži vien Istenibi valdīja sjoguns — premjerministrs un viņa palīgi. Sjoguna pakļautibā atradās daimjo — muižnieki, kas pārvaldīja savas zemes. Muižnieki bieži vien karoja savā starpā, un tāpēc viņiem bija vajadzīga katram sava armija — to veidoja samuraji. Zemnieki strādāja daimjo labā. un parasti viņu dzīve bija grūta un nabadzīga. Pilsētās dzīvoja ari amatnieki un tirgoņi.

Kas ir samuraji? Mūsdienās viņu vairs nav, bet palikušas atmiņas un tiekšanās sasniegt ideālu — līdzināties samurajiem raksturā, nelokāmibā, gribasspēkā. Samuraji bija kareivji, profesionāli kareivji, varbūt viņus var salīdzināt ar Eiropas bruņiniekiem. Samuraju ideāls bija pilnīga uzticība savam saimniekam, viņi bija gatavi bez apdoma ziedot dzīvību kunga labā. Samurajiem bija vienmēr jābūt gataviem cīņai. Samuraji nēsāja divus zobenus — vienu garu un otru īsu, viņi pievērsa lielu uzmanību savam apģērbam un matu sakārtojumam. Samurajiem bija Īpašs uzvedības kodekss jeb noteikumi, īpaša mācība Busido — samuraja ceļš. Protams, ne visi samuraji bija sasnieguši ideālu, viņu vidū bija ari gļēvi un negodīgi cilvēki, bet tos parasti vēsture aizmirst.

Japānā divas galvenās ticības ir sintoisms un budisms, ir arī no Eiropas ienākusī kristietība. Arī budisms nav īsti japāniska mācība, tā atceļoja uz Japānu no Indijas cauri Ķīnai un Korejai. Vēsture stāsta, ka budisms ieradās Japānā 552. gadā, kad Korejas valdnieks Kudara uzdāvināja imperatoram Kimmējam pirmās budistu skulptūriņas un sutras — budistu rakstītus lūgšanas ruļļus. Vēlāk Japānā parādījās ari priesteri un mūki.

tika celti budistu tempļi. Lielai daļai japāņu arī mājās ir neliels mājas altāris. Sintoisms ir īsti japāniska ticība, līdzīgi ir arī pie mums — kristie tiba ir ienākusi no citurienes, bet dievturība ir seno latvisko ticējumu un uzskatu nesēja. Sintoisms ir dabas un senču pielūgšana. Galvenā dieviete ir Amaterasu O-Mikami — Saules Dieviete, bet bez viņas ir neskaitāmi daudz Ķ citu dievu, tie. kas rūpīgi skaitījuši, esot saskaitījuši astoņus miljonus. Bet sintoismā pat akmens, pat kalns var būt dievs.

Japānā no visiem šiem astoņiem miljoniem dievu īpaši slaveni ir septiņi veiksmes dievi, kādreiz gan arī tie esot atceļojuši no Ķīnas kā budisma dievības, bet tagad kļuvuši par vietējiem. Ebisu ir zvejnieku un tirgoņu dievs, tam vienmēr līdzi makšķere un jūras asaris. Daikoku ir bagātības dievs un zemnieku aizstāvis, tam līdzi vienmēr pilns maiss un koka burvju vālīte, ja to novicina, tad katra vēlēšanās piepildās. Bentena ir mākslas, mūzikas un daiļrunības dieviete, tai vienmēr līdzi biva — japāņu kokle, dažreiz tai līdzi ir arī balta čūska. Bisjamontens ir kara dievs, tās ir bruņās tērpts un nes sev līdzi mazu, plaukstā saņemamu pagodu — templi, tā vienmēr atgādinot ticīga cilvēka pienākumus, Bisjamontenam mēdz nākt ļH līdzi simtkājis. Fukurokudzju ir gudrības dievs, vecs vīrs, kam vienmēr līdzi sutru tīstoklis, tam seko stārķis. Dzjurodzins ir ilgas dzīves dievs, tas Ir večuks ar garu, baltu bārdu, un tam seko zvēri, kas japāņiem ir ilgas dzīves simbols,— dzērve, briedis un bruņurupucis. Hoteks ir laimīgais un augstsirdīgais ubagu dievs, dūšīgs un aizvien labā omā.

Savukārt Dzidzo ir bērnu dievs, tas ir bērnu aizstāvis un sargātājs. Japānā daudzviet ceļa malā redzamas Dzidzo skulptūras.

Japānā ir ]oti daudz tempļu — dievnamu, gan budistu, gan sintoistu. Abas šīs ticības ir ļoti iecietīgas viena pret otru, cilvēks Japānā var būt gan budists, gan sintoists, noteiktus rituālus un tradīcijas pildīt vienā templī, bet citus — otrā. Sinto tempļus vienmēr var atšķirt no budisma tempļiem pēc īpatnējiem vārtiem to priekšā — torijiem.

Arī japāņu tradicionālā māja atšķiras no mūsējām. Tagad, protams, ari Japānā slejas lielas betona un stikla cetnes un daudzi japāņi dzīvo eiropeiskos dzīvokļos. Tomēr daudzi seno māju elementi ir saglabājušies.

Dzīvojamās mājas bija vieglas konstrukcijas, celtas no koka. Tas tāpēc, ka Japānā bieži bija zemestrīces un tādas mājas vieglāk izturēja un pēc tam bija vieglāk atjaunojamas. Istabām nav pamatīgu starpsienu, tās parasti nodalīja ar bīdāmām sienām, durvīm, aizslietņiem — sjodzi. Mājas istabas bija vienkāršas, mēbelēm nepieblīvētas. Viesistabā vai dzīvojamā istabā parasti bija niša — tokonoma, kur tika nolikts kaut kas skaists — glezna, ziedu sakārtojums, kāds mākslas priekšmets. Daudzās mājās bija ari

kamidana — mājas altāris. Mājas iekārtas neiztrūkstošasastāvdaļa bija tatami — biezi salmu paklāji, ar kuriem bija izklāta visa grīda'. Japāņu tradicionālajā mājā visa dzīve noritēja uz grīdas, tāpdЈ$o paklāju tīrībai tika pievērsta liela uzmanība un, ienākot mājā, ielas apavi vienmēr tika novilkti. Gulēja arī uz grīdas — šim no\uc1ūkam uz salmu paklāja uzlika īpašus pēļus — futinus, un ar tiem ari apsedzās. No rīta visi šie gulēšanas piederumi tika nolikti sienas skapjos, un guļamistaba pārtapa par dzīvojamo istabu. Dzabutons savukārt ir spilvens sēdēšanai uz grīdas. Centrālās apkures vai krāsnis nebija, bet ziemā visa ģimene bieii vien pulcējās pie kotacu — krāsniņas, ap kuru visi sasēdās un apsedza kājas ar īpašu paklāju un kopā sildījās.

Japāņi ļoti mīl un rūpīgi kopj savus dārzus. Pat ja mājas priekšā ir A neliels zemes gabaliņš, tas vienmēr būs rūpīgi apkopts. Ļoti slaveni ir datu . tempļu dārzi.

Tagad japāņu ikdienas apģērbs nebūt neatšķiras no eiropiešu apģērbljfl bet svētkos tomēr vēl redzams senais japāņu apģērbs — kimono. No pirmi acu uzmetiena varētu domāt, ka kimono ir vienkāršs, ar jostu sasiets halāts, bet tik vienkārši tas nebūt nav. Tam ir klāt īpaši apģērba gabali, kas velkami zem tā vai sienami uz tā. Kimono ir valkājams kopā ar obiЈplatu, uz muguras pušķī sasietu jostu, kurai pāri sien sīkākas jostiņas jrai saitītes. Kimono ir jāprot gan uzvilkt, gan valkāt. Lai pareizi uzvilkta kimono, ir vajadzīga kāda pusstunda. Tiem, kas nezina, kā tas darāms, būs grūti tikt ar to galā. Pēc daudzo kimono detaļu uzlikšanas un sakārtošanas veida var daudz ko uzzināt par valkātāja vecumu, ģimenes stāvoklĶKimono, grezniem uzšuvumiem un rakstiem rotāti, ir ļoti dārgi.

Pie kimono ir valkājami īpaši apavi. Getas ir koka sandales, dzori ari ir sandales, tikai skaistāk un greznāk izstrādātas, dažādās krāsās un no dažādiem materiāliem, arī no ādas un brokāta. Tabi ir zeķītes, kurās lielais pirksts ievelkams atsevišķi — kā īkšķis dūraiņos. Tas vajadzīgs tāpēc, ka arī getās un dzori lielais pirksts ar saiti ir nodalīts atsevišķi. Ir arī tādi apavi kā pokkuri — parasti tos valkā bērni jo tajos iekšā ir paslēpts zvaniņš, kas staigājot šķind.

Ir daudzas mākslas, ar kurām japāņi pazīstami visā pasaulē. Tā nav tikai māksla, kas skatāma muzejos, arī tā Japānā ir slavena, bet daudzas citas — ziedu sakārtošanas māksla, tējas ceremonijas māksla, kaujas māksla. Protams, slavena ir arī japāņu amatniecība — jau kopš seniem laikiem ir zināma zīdkopība, māla, akmens un koka apstrāde.

Ziedu sakārtošanas mākslu sauc par ikebanu, to mācās pie skolotājiem, un, apguvuši šo mākslu, cilvēki nevis vienkārši ieliek puķu pušķi vāzē, bet

veido nč ziediem kompozīcijas pēc īpašiem noteikumiem un priekšrakstiem. Galvenais noteikums ir vienkāršība un dabiskums. Mūsdienu Japānā jr daudzas ziedu kārtošanas skolas.

r Japāna ir slavena ar dažādām kaujas mākslām. Daudzas no tām »Ppasaulē ir populāri sporta veidi, bet, ja ar tiem nodarbojas nopietni, tad tie nav tikai sporta veidi. Ne velti dažos sporta veidu nosaukumos parādās hieroglifs «ceļš» ig _ do, kas nozīmē, ka nodarboties ar fiziskiem vingrojumiem ir par maz, ir jāveido arī savs raksturs, griba un uzvedība.

Dzjudo ir sports, ar ko nodarbojas jauni un veci. Vienkārši skaidrojot, tā ir māksla mest otru un tikt mestam. Dzjudisti valkā īpašu apģērbu — platas bikses un kreklu, bet pēc jostas krāsas var noteikt sportista meistarības pakāpi.

Sumo ir īpašs japāņu cīņas veids, to varētu nosaukt par milžu cīņu. Normāls cīkstonis ir 2 metrus garš un sver pat 160 kilogramus, japāņiem tie ir ļoti lieli cilvēki. Sumo ir laušanās. Spēles būtība — izgriezt pretinieku ārā no cīņas apļa vai nospiest pie zemes, tāpēc arī cīkstoņa svaram un augumam ir tik liela nozīme. Lai gūtu panākumus, ar sumo sāk nodarboties jau agrā bērnībā tāpat kā ar daudzām amatniecības nozarēm un mākslas veidiem, bieži vien šīs zināšanas tiek nodotas no paaudzes uz paaudzi.

Karatē, burtiski tulkojot japāņu hieroglifus 22 , ir «tukšā roka», tā ir māka aizsargāties, nepielietojot ieročus. Jāatceras, ka šim sporta veidam līdzīgi pārējām kaujas mākslām nevajadzētu būt tikai sportam, bet arī ceļam uz citu un sevis saprašanu.

Kendo ir īpaša japāņu paukošanās, bet kjudo — loka šaušana.

Ir vēl viena japāņu māksla — kaligrāfija jeb skaistrakstīšanas māksla. Lai varētu skaisti rakstīt, vispirms ir jāapgūst pati japāņu rakstība, un tā patiesi ir sarežģīta. Japāņu grāmatās var sastapt dažādas rakstu zīmes. Vispirms jāmin hieroglifi, kurus japāņi kādreiz pārņēma no Ķīnas. Hieroglifs ir maza bildīte, piktogramma, katrai no tām ir sava jēga, un senākajos hieroglifos šie zīmējumi ir skaidri saskatāmi, kaut gan ar laiku hieroglifi mainījušies un sākotnējo zīmējumu nemaz nav tik viegli saskatīt. Piemēram,

Japāņu valodā ir daudz hieroglifu, lielās vārdnīcas pat 5000, taču svarīgi ir zināt ne tikai atsevišķus hieroglifus, bet ari to savienojumus. No hieroglifu elementiem ir izveidots arī japāņu zilbju, raksts, kurā var pierakstīt 50 skaņas, zilbes. Tā ir zīmju sistēma, kas līdzīgi; mūsu alfabētam apzīmē skaņas. Ir divi šā alfabēta pieraksta veidi — hiragana un katakana. Hiragana ir skaistāks, graciozāks, bet katakana — vienkāršāks, stūraināks pieraksta veids.

Liela nozīme japāņu dzīvē ir svētkiem. Svētki ir saistīti gan ar dabas norisēm, gan lauku darbiem, pavasari ir — rīsa dēstīšanas svētki, rudeni — ra žas svētki, tāpat arī katra gada un gadalaika sākumā ir svētki, bet ir ari tempļu — reliģiskie svētki, ari īpaši bērnu svētki.

Lelles ir ļoti iemīļotas Japānā. Martā notiek leļļu svētki, tad apskatīšanai izliek krāšņas lelles, kas reizēm ir mantotas no paaudzes uz paaudzi. Kokesi ir mazas koka lellītes, japāņiem raksturīgas dāvanas, suvenīri un rotaļlietas.

Japāņi mīl svētkus un parasti ar lielu prieku piedalās svētku sagatavošanā un norisē. Svētki allaž ir ļoti krāšņi, līksmi un skaisti, galvenā svētku norises vieta ir tempļi, kur notiek dziedāšana un dejošana, kā arī gājieni. Gājienos tiek nesti palankīni — o-mikosi — templis uz nestuvēm, kurā, kā stāsta seni ticējumi, svētku laikā iemiesojas tempļa dieva gars.

Visskaistākie svētki ir Jaunais gads, kad svinības ilgst veselu nedēļu. Pēdējo gada dienu sauc Omisoka — Lielā pēdējā diena. Sājā vakarā ģimenes parasti pulcējas kopā. Iestājoties Jaunajam gadam, visos budistu tempļos zvani skan 108 reizes. No rīta ļaudis dodas uz tempļiem. Mājas šajos svētkos tiek greznotas ar «kadomacu»— priedes kociņiem pie ieejas durvīm, tā parasti ir maza priedīte kopā ar trim bambusa stiebriem. Priede, būdama mūžam zaļa, simbolizē ilgu dzīvi, bet bambuss — nelokāmibu un stingrību. Virs durvīm novelk virvi, pie kuras piekārtas baltas papīra strēmelītes — ļauno garu aizbaidīšanai. Mājas iekšpusi dekorē ar papardēm, apelsīniem un papīra krabjiem, kas simbolizē garu mūžu un laimi nākamajā gadā.

Jaunajā gadā tiek klāts svētku galds. Bet japāņu ēdieni atšķiras no mūsējiem. Agrāk Japānā galvenā pārtika bija risi un visas bagātības, kas nāca no jūras. Arī tagad tās ir galvenās sastāvdaļas japāņu ēdienkartē. Ne tikai rīsi un zivis, vēl tiek lietota soja, no kuras tiek gatavota gan sojas mērce miso, gan pasta, līdzīga biezpienam, tofu. Sake, japāņu degvīns.

tiek gatavots no rīsiem, dzerta tiek tēja. Japāņi ēd ar īpašiem īrbulīšīem —. hasfc

«Secubun» ir pavasara sākuma svētki jeb, burtiski tulkojot, «gadalaika maiņas svētki», ko svin februāra sākumā, parasti ap trešo februāri Sājā dienā mājās kaisa pupas un sauc: «Laime iekšā! Velni ārā!» Velnu aizbaidīšanai pie durvīm piekar asā āmuļa zaru vai kaltētu siļķi. «Secubun» parasti krāšņi svin ari tempļos.

«Hina macuri»— Leļļu svētki — ir 3. martā. Šie ir meiteņu svētki, kad meitenes izliek apskatīšanai savas lelles, šajā dienā meitenēm bieži dāvina lelles. Krāšņus kimono uzvelk ne tikai lelles, bet ari meitenes. Ļoti bieži lelles tiek sakārtotas kā sens galms ar valdnieku un valdnieci pašā augšā.

Zēnu diena ir 5. maijā. Tad visur augstās kārtīs plīvo papīra vai audekla karpas. Karpas ir Zēnu dienas simbols, jo karpa, peldot pret straumi ar lielu neatlaidību pārvar šķēršļus, tāpēc zēniem jāmēģina tai līdzināties. Oficiāli šī diena tagad ir «Bērnu diena», bet senās tradīcijas tomēr ir stiprākas, šajā dienā, līdzīgi Lelļu svētkiem, apskatīšanai tiek izliktas lelles, tikai šoreiz tie ir kareivji, arī rotaļu ieroči un bruņas.

«Tanabata» jeb Zvaigžņu tikšanās svētki — ir 7. jūlijā, šajā dienā parasti notiek krāšņa uguņošana un ģimenes pulcējas vienkop. Šo svētku aizsākumi meklējami senā leģendā. Tas ir stāsts par divām zvaigznēm — skaisto princesi Sjokudzjo, debess valdnieka meitu, un debesu ganāmpulka ganu. Princese iemīlējās ganā. Tēvs aizliedza viņiem tikties, bet viņi to darija slepenībā. Sjokudzjo kļuva izklaidīga un slikti pašuva tēvam tērpu, tēvā tas radīja aizdomas, un viņš atklāja, ka viņi tiekas. Tēvs aizliedza viņiem tikties un izšķīra katru savā pusē Piena Ceļam — Debess Upei. Bet Sjokudzjo viņu tik ļoti lūdza, ka tēvs viņiem atjāva satikties — vienreiz gadā. septītā mēneša septītajā dienā.

«Obon» ir svētki jūlija vidū, «Augsto garu svētki». Tā ir diena, kad Japānā piemin mirušos un aicina tos atkal savā vidū. Parasti tajās dienās visi pulcējas kaut kur ārā, notiek kopēja dejošana. Tiek gaidīti mirušo gari — tiem atstāj cienastu mājas altāri; dārzos un pie mājas izkar latemiņas, tāpat arī upēs tiek peldināti mazi kuģīši un plosti, lai mirušo dvēselēm būtu ar ko atgriezties atpakaļ pāri jūrām nebūtības valstībā.

«Siči-go-san» — «Septiņi-pieci-trīs» svētki ir katra gada 15. novembri, kad septiņu, piecu un trīs gadu vecumu sasniegušie bērni tiek krāšņi ietērpti un dodas apmeklēt tempļus. Trīs gadus vecas meitenes tajā dienā lepojas ar pirmo frizūru, septiņus gadus vecas meitenes — obi — grezno

Kimono jostu. Bērni šajās dienās tiek apdāvināti, parast;dāvina saldumus un dažādus talismanus.

Par Japānu un japāņiem varētu rakstīt vēl un vēl. Katras šīs rindkopas vietā varētu būt vesela grāmata un ari ir! Pr Japānu ir izdoto neskaitāmas grāmatas dažādās valodās, un. ja tevi tas Interesē, tad meklē, lasi. mācies un mēģini uzzināt kaut ko jaunu un derīgu, interesantu un aizraujošu!

Ingūna Beķere

Saturs

G. Eglīte. Japāņu pasakas

Kā medūza pazaudēja kaulus (I. Beķere) . 15

Pērtiķa un krabja cīņa (I. Beķere) . 18

Kāpēc zaķim ir sarkanas acis (G. Eglīte). Mies pref. . . 22

Mērkaķis un fazāns (G. Eglīte). Ivates pref 24

Kurmja meitas līgavainis (G. Eglīte). Niigatas pref. . . 26

Alkatīgais vanags (G. Eglīte). Točigi pref. 27

Vecās mājas uzraugs (I. Beķere) .. 28

Sumijosi karpa (I. Beķere) .. .31

Lapsas atriebība (I. Beķere). Hirosimas pref 32

Mērkaķu Dzidzo — sama (G. Eglīte). Oitas pref. 34

Rokusuke — Ražas dievs (I. Beķere). Kioto pref. . 35

Laupītājs krustcelēs (I. Beķere). Točigi pref. .. 37

ūdru palīdzība (I. Beķere) .. 40

Vārnas neveiksme (G. Eglīte). Nagasaki pref. 41

Kačikači kalns (G. Eglīte). Ivates pref.. 42

Vilka pateicība (G. Eglīte). Nagano pref.. . I . . . 47

Zvirbulis ar nogriezto mēli (G. Eglīte). Isikavas pref. . . 48

Mērkaķa līgava (G. Eglīte). Kumamoto pref. .52

Zaķis, āpsis, mērkaķis un ūdrs (G. Eglīte). Koči pref. . . 54

Sīlis un zemnieks (1. Beķere). Kanagavas pref.. 56

Sprīžmūciņš (I. Beķere) 58

Večiņa vientuļajā namiņā (. Beķere) 61

Stāsts par pulkstenītēm (I. Beķere). Olitas pref.. 64

Uguns vīriņš (I. Beķere) 68

Rododendrs (I. Beķere). Niigatas pref.

pērkons un zīdkoks (I. Beķere) . ' ' ’ ' ?

Sārtais dievs un Melnais dievs (l. Beķere). Tohoki pre f. 77

Hitomesenrjo — viens skatiens, tūkstots rjo ( . Beķere) 79

Klints jaunava ( . Beķere). Ivates pref. M

Ančins un Kijohime ( . Beķere). Vakajamas pref. gg

Lidojošie koki (I. Beķere). Točigi pref. »

Kā āpši palīdzēja sojas mērci miso gatavot (I. Beķere)

Noras pref.

Kā Dzidzo rīsu stādīja ( . Beķere) . 89

Vecīšu klints (I. Beķere). Ivates pref.. . 91

pavasara sākuma svētku velni ( . Beķere). Ivates pref. 92

Momotaro jeb persika zēns ( . Beķere) . . . . 95

Vecītis ar kārpu uz vaiga (I. Beķere) . . . 98

Divi vecīši ar kārpām (G. Eglīte). Ivates pref. . . 101

Kā tengu degunus pazaudēja (7. Beķere) .. 103

Hačiro no Hačiro līča (I. Beķere). Akitas pref. . . . . 105

Dandaraboči (I. Beķere). Mie pref

Sniega sieva (I. Beķere) ..

Kappas lietus lūgšana (I. Beķere) . j j15

Burvju auss (G. Eglīte). Kagosimas pref. «jlff ļļg

Takehime (G. Eglīte) . . 120

Mazais vīriņš, kas izauga par milzi (G. Eglīte). Jamaguči

ļļļ ’vāT; . 121

Dīvainā klints grota (G. Eglite). Kagosimas pref. . . . 123

Hagoromo — Debesu feju tērps (G. Eglite) ffij&amp; _ 125

Bagātais gliemeža vīrs (G. Eglite). Simanes pref. . . .127

Bagātnieks, kas pārvērtās par mērkaķi (G. Eglite). Mi-

jadzaki pref ļļ.. 132

Lapsas burvju apmetnis (G. Eglīte). Ivates pref. 135

Tējkanna, kas nes laimi (G. Eglīte). Ivates pref 137

Urasima Taro (G. Eglīte) 139

Sipeitaro (G. Eglīte). Mijagi pref.. 144

Trīs talismani (G. Eglite) Akitas pref. 147

Šāvējs un velnene (G. Eglite). Jamonasi pref.. 150

Trīs vēlēšanās (G. Eglite). Hirosimas pref.. 151

Samurajs un spoks (G. Eglīte) . Ivates pref. jgg

Gans un burvis (G. Eglīte). Aomori pref. J55

ļ Līgava dzērve (Q. Eglīte). Kagosimas pref. jgg

Lapsas lukturis (G. Eglīte) . 159

Purva saimnieces vēstule (G. Eglīte). Ivates pref. . . 160

Zelta ķēde no debesīm (G. Eglīte). Tokusimas pref. . . 153

Velns un trīs puikas (G. Eglīte.) Jamanasi pref.. 155

Velnu smiekli (G. Eglīte). Niigatas pref ļ§ļ

Adzuki kalnu pāreja (G. Eglīte) .. J7Q

Māsa, baltais putns (G. Eglīte) . 174

H Vienai meitai divi līgavaiņi (l. Beķere). Gifu pref. . . .178

Lielais liktenis un mazais liktenis (I. Beķere). Kagovas pref. 179

Hitaki flauta (I. Beķere). Nagano pref. J82

Sengamedzjo (I. Beķere). Kagosimas pref. 134

Noķeršu, pielipšu (1. Beķere). Simanes pref 186

Tilts, uz kura pārdod sojas pupu mērci (l. Beķere). Gifu

pref. 189

Kā rīsu putra strādāja (I. Beķere). Jamanasi pref. . . .191

t-, Sakiči laiva (I. Beķere) . 193

Lelle—karaliene (I. Beķere). Jamaguči pref. 194

Par strādāšanu svētku laikā (1. Beķere). Hjogo pref. .197

Kā avots bērnu aprūpēja (I. Beķere). Juku! pref. . . .199

Bagātnieks salma galā ( . Beķere) .. 200

Elles apmeklējums (I. Beķere). Točigi pref.. 203

Koka Būdas bagātais īpašnieks (l. Bnķere) 206

Kā rīsu plāceni tīs pārvērtās par vardi (I. Beķere) . . . 208

Baltā princese Tae (1. Beķere). Tbaraki pref.. 209

Brīnumainās getas (I. Beķere) .. 211

Laimes bambuss (I. Beķere). Jamaguči pref 215

Onacu akmeņi (l. Beķere). Kanagavas pref. 217

Slinkais dēls (G. Eglīte). Jamanasi pref 218

Padomi, kas maksā naudu (G. Eglīte). Kagosimas pref. . 220

Iemīlēšanās zāles (G. Eglīte). Mijagi pref. .. 222

Vīrs, kas nopirka sapni (G. Eglīte). Nigatas pref. . . . 223

Nauda, kas pārvērtās par vardēm (G. Eglīte). Jamagatas pref. . 225

Lielākā vēlēšanās (0. EglUe). Gitu pref. . 228

Pelnos paslēptie risu plāceniši (0. Eglite)Gifu pref. . . 229

Sievas portrets (0. Eglite). Niigatas pref. » . , .230

Koks. kas pārvērtās par sjamitenu (0. Eglite). Akilas pret 233

Zelta koka sēklas (0. Eglīte). Niigatas pref. .234

Laime no debesim, laime no zemes (0. Eglite)Gammas

pref.. 236

Vīrs, kas kokiem lika uzplaukt ziedos (G. Eglite). Tojamas

pref.. . . . 238

Benidzara un Kakedzara (0. Eglite). Sidzuokas pref. . . 242

Ubasutejama — kalns, kur atstāj vecus cilvēkus (0. Eglite).

Nagono pref.. V . . . 246

Simts japāņu parunas un sakāmvārdi (tulk. I. Beķere,

0. EglUe) . . . . . . . . . . . 251

. Beķere. Japāna — pasakās un īstenībā . . 257

BURVJU KIMONO Itftņn Intai pankas

Redaktore S. N »amori MttsDnkcUcab tedakton M AMa Tchsaki redaktore V.BIaua SIA, Bčrau un jaunatne« Ulcratfint apctdi Sprtdltis». Reģistrācijas apDecļbat № 2-OKO. Salna t b «PoSgrlas dallļobnas cestn». Iespiesta Ripa ParaugtipogTiBji, LV.J004, Rig. Vlentas ptt U. Pastt. Nt 102304.

ŠAJĀ s ē r i j ā iznākušas:

MELNA PĒRLE — Āfrikas tautu pasakas ; TRĪS APELSĪNI—itāliešu tautas pasakas ; HONZA — čehu tautas pasakas par jaunāko brāli ; ZEMENĪTES SNIEGA — Japānas salu pasakas ; SAULES MEITA — gruzīnu tautas pasakas ; RĪTA ZVAIGZNES DELS — Jaunās Pasaules indiāņu pasakas ; GUDRAIS PAPAGAILIS—'Indijas pasakas ; TRĪS LABAS LIETAS — latviešu tautas pasakas ; PATIESĪBAS PUTNS — spāņu un portugāļu tautas pasakas ; ZELTA ROZE UN SUDRABA ROZE —angļu tautas pasakas ; BRĪNUMJAUKA DAIĻAVA — krievu brīnumu pasakas ; SKAISTĀKĀS 1001 NAKTS PASAKAS — arābu pasakas ; DZĒRVES SPALVA — Ziemeļu tautu pasakas ; STIPRINIEKS AGERANS — rumāņu tautas pasakas ; TEIKSMAINAIS DĀRZS —kazahu tautas pasakas ; AijS UN ZELTA TABAKDOZE — baltkrievu tautas pasakas ; SAULES ZIRGS — slovaku tautas pasakas ; PIE ZELTAVOTA — poļu pasakas ; LIELĪBNIEKS UN MILŽI — balkāru un karačaju pasakas ; CIRCENIS PELNOS — frenču tautas pasakas ; BRĪNUMĀZIS — Vjetnamas tautu pasakas  ; GULBJU KARALIENE — lietuviešu tautas pasakas ; AKMENS LAUVA — tibetiešu tautas pasakas; MEITENE AR ZELTA MATIEM — armēņu tautas pasakas ; ZELTA VĒRPĒJAS — igauņu tautas pasakas ; PIPARIŅŠ — Dienvidslāvijas tautu pasakas ; PADIŠAHS UN PAPAGAILIS —uzbeku tautas pasakas  ; TRĪS PATIESĪBAS — Gvinejas salas pasakas ; ARATS UN LAUVA — mongoļu pasakas ; PIECl LABI DRAUGI — Birmas tautu pasakas ; SESTDIENAS ŪDENS — moldāvu tautas pasakas ; ZAĶIS UN LEOPARDS — Angolas tautu pasakas;  BURVJU VIJOLE —ukraiņu tautas pasakas ; MŪŽĪBAS KALNI — ķīniešu tautas pasakas ; PELNRUSĶIS UN TROLLIS — norvēģu tautas pasakas ; SĒRDIENE — ZELTAINE — bulgāru tautas pasakas ; TĒVA PADOMS — tadžiku tautas pasakas ; DRAUDZĪBAS NOSLĒPUMS — azerbaidžāņu tautas pasakas ; TRlS NAUDIŅAS — abhāzu tautas pasakas ; LAIMES PUĶE — čigānu tautas pasakas ; LAIMES LUTEKLIS — albāņu tautas pasakas ; PRINCESE KOKĀ — vācu tautas pasakas ;  BURVJU KIMONO — japāņu tautas pasakas

Content

Beķere Ingūna, et al 43 -Brīnumzeme Pasaules tautu pasakas Burvju kimono Japāņu tautas pasakas

JAPĀŅU PASAKAS

Kā medūza pazaudēja kaulus

Pērtiķa un krabja cīņa

Kāpēc zaķim ir sarkanas acis

Mērkaķis un fazāns

Kurmja meitas līgavainis

Alkatīgais vanags

Vecās mājas uzraugs

Sumijosi karpa

Lapsas atriebība

Mērkaķu Dzidzo-sama 1

Rokusuke — Ražas dievs

Laupītājs krustcelēs

Ūdru palīdzība

Vārnas neveiksme

Kačikači kalns

Vilka pateicība

Zvirbulis ar nogriezto mēli

Mērkaķa līgava

Zaķis, āpsis, mērkaķis un ūdrs

Sīlis un zemnieks

Sprīžmūciņš

Večiņa vientuļajā namiņā

Stāsts par pulkstenītēm

Uguns vīriņš

Rododendrs

Pērkons un zīdkoks

Sārtais dievs un Melnais dievs

Hitomesenrjo — viens skatiens, tūkstoš rjo

Klints jaunava

Ančins un Kijohime

Lidojošie koki

Kā āpši palīdzēja sojas mērci miso gatavot

Kā Dzidzo rīsu stadija

Vecīšu klints

Pavasara sakuma svētku velni

Momotaro jeb persika zēns

Vecītis ar kārpu uz vaiga

Divi vecīši ar kārpām

Kā tengu degunus pazaudēja

Dandaraboči

Sniega sieva

Kappas lietus lūgšana

Burvju auss

Takehime 1

Mazais vīriņš, kas izauga par milzi

Dīvainā klints grota

Hagoromo — debesu feju tērps

Bagātais gliemeža vīrs

Bagātnieks, kas pārvērtās par mērkaķi

Lapsas burvju apmetnis

Tējkanna, kas nes laimi

Urasima Taro

Sipeitaro

Trīs talismani

Šāvējs un velnene

Trīs vēlēšanās

Samurajs un spoks

Gans un burvis

Līgava dzērve

Lapsas lukturis

Purva saimnieces vēstule

Zelta ķede no debesīm

Velnu smiekli

Adzuki kalnu pāreja

Masa, baltais putns

Vienai meitai divi līgavaiņi

Lielais liktenis un mazais liktenis

Hitaki flauta

Sengamedzjo

Noķeršu, pielipšu

Tilts, uz kura pārdod sojas pupu mērci

Sakiči laiva

Par strādāšanu svētku laika

Kā avots bērnu aprūpēja

Bagātnieks salma galā

Koka Būdas bagatais Īpašnieks

Ka rīsu plācenītis pārvērtās par vardi

Brīnumainas getas

Onacu akmeņi

Iemīlēšanās zāles

Nauda, kas pārvērtās par vardēm

Lielākā velēšanas

Pelnos paslēptie risu plācenīši

Sievas portrets

Koks, kas pārvērtās par sjamisenu 1

Zelta koka sēklas

Laime no debesīm, laime no zemes

Vīrs, kas kokiem lika uzplaukt ziedos

Benidzara un Kakedzara

Ubasutejama — kalns, kur atstāj vecus cilvēkus

Simts japāņu parunas un sakāmvārdi

JAPĀNA — PASAKĀS UN ĪSTENĪBA

Saturs

ŠAJĀ s ē r i j ā iznākušas: