Kuple Zaiga

Brīnuma stabulītes

Brīnuma stabulītes

Latviešu tautas pasaku grāmatas bieži tiek izdotas ar sirsnīgām, atjautīgām un izteiksmīgām ilustrācijām. īpaša nozīme šādā pasaku izdevumu bagātināšanā bija pirmajam ievērojamajam bērnu grāmatu māksliniekam Albertam Kronenbergam.

A. Kronenbergs dzimis 1887. gada 18. oktobri Slokas pagastā. Viņa vecāku ģimenē vienmēr cieņā bijis darbs un atjautīgs vārds. Neiztrūkstoša bijusi ari mīlestība pret tautasdziesmām un pasakām. Tas viss gadu gaitā veidoja topošā mākslinieka personību un raisīja viņā to dzīves skatījuma gaišumu, ko viņš spēja vēlāk tik dāsni dāvāt citiem.

Ari A. Kronenberga izglītība viņu tuvināja folkloras dziļākai izpratnei. Viņš mācījās B. Blūma mākslas skolā (1903— 1906) un J. Rozentāla privālstudijā (1906—1908) Rīgā. 1911. gadā viņš iestājās Ķeizariskajā mākslas veicināšanas biedrības skolā Pēterburgā, kur viens no A. Kronenberga pasniedzējiem bija pazīstamais krievu pasaku ilustrators Ivans Biļibins. I. Biļibina spilgtā, radošā personība un darbība bērnu grāmatu ilustrācijas jomā ietekmēja ari A. Kronenberga tēlainās domāšanas attīstību, sekmēja viņa darbu lakoniskā stila izkopšanu.

A. Kronenbergs agri sāka ilustrēt grāmatas bērniem: 1911. gadā lasītāji saņēma pirmās ar viņa zīmējumiem veidotās pasaku grāmatiņas. Sis radošais darbs raženi tika turpināts. Savā septiņdesmitgadnieka mūžā — lidz 1958. gadam —

A. Kronenbergs ilustrējis vairāk nekā 120 grāmatu: ari J. Raiņa, Aspazijas, E. Birznieka-Uplša, Dž. Londona, brāļu Grimmu, D. Mamina-Sibirjaka un daudzu citu autoru darbus. 3

Piecas grāmatas izdotas ar A. Kronenberga paša sacerētu tekstu un ilustrācijām.

Tā kā A. Kronenbergs daudz ilustrējis latviešu tautasdziesmas un pasakas, viņa'nozīmīgākais ieguldījums pasaku ilustrācijā apkopots izlasē «Brīnuma stabulites». Tā ietver A. Kronenberga ilustrētos tekstus no grāmatām «Latviešu tautas pasakas» (1913, 1924, 1929) un «Pieci kaki» (1941).

A. Kronenberga zīmējumi latviešu tautas pasakām izlasē «Brīnuma stabulites» pirmajā brīdi šķiet izpildījumā atšķirīgi, un tas ir saprotams, jo tie darināti gandrīz irisdesmit gadu garā posmā — līdz 1941. gadam. Tomēr šos zīmējumus vieno vairākas mākslinieka jaunradei iezīmīgas īpatnības, kas tos skaidri (auj atšķirt citu mākslinieku darbu vidū. Vispirms tā ir ipašā intonācijā izteiktā sirsnība, vienkāršība un atjautigums. Tāpat zīmējuma kodollgums un silueta izteiksmība. Viņa prasme visā, ko attēlo, izcelt raksturīgāko.

A. Kronenberga zīmētie latviešu tautas pasaku varoņi ir gluži kā dzivē novēroti un reizē folkloriski. Tās ir vecas lauku māmiņas ar lēnu gaitu un mīļi glāstošu attieksmi pret pasauli vai ņipri lauku bērni, kas ar izbrīnu vēro apkārtni un ir kopā ar pieaugušajiem viņu ikdienā. Tie ir aprobežoti kungi un atjautīgi, dzivesgudri zemnieki, kā ari mazs, sprigans ganiņš un čakla, iejūtīga bārenīte. Neiztrūkstoši ir pasaku velni, kurus A. Kronenbergs iztēlojies pavisam vientiesīgus. Iepriecina art dzīvnieku personificējumi: pašpārliecinātā pūce, kareivīgais ods, apdomīgais, lauku sievai līdzīgais gliemezis un apķērīgais ezītis — gluži kā mazs, ņiprs puisēns u. c.

Ja latviešu tautas pasakās dzīvnieki raksturoti ar dažām iezīmēm, A. Kronenberga zīmējumos viņu atklāsme ir izvērstāka. Tā pasakā «Pieci kaki» slinkie kaki ir cits citam lidzigi, bet A. Kronenberga ilustrācijās vienam piemīt it kā gaiļa lepnība, otrs ir gudrs un viltīgs, trešais naivs kā bērns.

A. Kronenberga ilustrāciju varoņi dzivo konkrētā vidē. Tie ir mums tuvie tīrumi, meži, pļavas, kāda tipiska latviešu lauku māja ar aku, slieteni, pirtiņu, vienkārša lauku ļaužu darba istaba, gan arī fantastiska pasaku pils.

A. Kronenberga ilustrācijas it kā izaugušas no latviešu tautas pasakām, un reizē mākslinieks papildinājis tās ar savu gudro dzīves vērojumu, visa saprastspēju un labsirdīgo humoru. $is ilustrācijas — lidzigi māmiņas vai vecmāmiņas stāstītajām pasakām — paliek mīļā atmiņā uz visu mūžu.

Zaiga Kuple

PIECI KAĶI

Pieci kaķi brauca mežā malku cirst. Ci,rta, cirta, bet nesacirta nekā. Astes sacēluši, kaķi pārbrauca mājās. Pārbrauca mājās, apskatas labi — malkas nekā.

Brauca otrreiz. Nu pārveda katrs pa pagalei: viena pagale īsa, otra strupa, trešā ne īsti strupa, ne īsti īsa. Beidzot visi pieci iekūra uguni, iekura uguni, vārīja putru, izvārīja putru, ēda kā negauši. Saēdās labi, nespēja paiet, nolikās gulēt.

Iesim lūkot, vai neguļ vēl šobrīd.

GAILIS UN VARDE

Varde, no rita satikusi gaili, dod viņam labu rītu:

«Labrīt, augstu dziedātāj!»

Gailis atbild:

«Labrīt, labrīt, augstu lēkātāja!»

Varde priecīgi iesaucas:

«Luk, godavīrs, godā dzimis, godā audzis, prot arī otram godu dot!» 5

ABIEM PA PRĀTAM

Pele izlien no aizkrāsnes un vaicā circenim:

«Vai kaķis mājās?»

«Nav mājās. Aizbrauca ar peļu ādām uz Rīgu. Nāc droši, varēsi palēkāt.»

Pārnāk kaķis, vaicā circenim:

«Vai nemanīji peli?»

«Kā tad ne, āre, tur ielīda!»

ĀŽA LIELĪBA

Āzis dzēris pie upes. Padzēries, sitis kāju pie zemes un sacījis:

«Ne par pašu vilku nebēdāju!»

Vilks, krūmos stāvēdams, to dzirdējis un uzsaucis: «Andriev, ko tu tur atkal runā?»

«Ak, cienīgs meža lielskungs, dzērājam dzērāja valoda!»

LAPSA NES GAILI

Lapsa, noķērusi gaili, nes mutē. Meita kliedz:

«Re, lapsa nes gaili, nes gaili!»

Gailis saka lapsai:

«Muļķe, atsaki meitai: vai tev kāda daļa, ka lapsa nes gaili?»

Lapsai prāts rūgst vien uz meitu, viņa tūliņ:

«Vai tev kāda daļa?»

Bet, kamēr mute ar meitu ēdas, tikām gailis — spurgt! — no zobiem ārā, kokā augšā.

Ej nu tukšā!

GAILĪTIS UN VISTIŅA

Gailītis ar vistiņu bija aizgājuši riekstot. Gailītis uzkāpa lazdā, pašā galotnē; vistiņa palika apakšā gaidot. Gailītis norauj vienu riekstu — nosviež zemē, norauj otru — nosviež zemē; kā sviedīs trešo — vistiņai acī iekšā.

«Kad tevi nolāpīts!» gailītis sabīstas. «Tik aplami man sen nav izgājis.»

Bet vistiņa to nemaz nedzird: kliegdama uz mājām prom.

Satiek kungu. Kungs prasa:

«Ko tā nu bļauj?»

Tā un tā. «Kā svieda riekstu — iesvieda acī.»

«Kas svieda?»

«Gailītis svieda, gailītis!»

«Nu tad debesu brīnumi! Kur viņš palika? Lai nāk uz

Gailītis atnak muiža, kungs pretim:

«Ko tu tur svaidies? Kālab iesviedi vistiņai acī?»

«Es jau nesviedu: uzkāpu lazdā riekstot, lazda sakustējās, un tā rieksts acī iekšā.»

«Vai tā bija? Nu labi! Lai tad nāk lazda uz muižu!»

Lazda atnak, kungs pretim:

«Kāpēc kustējies un ietrieci vistiņai riekstu acī?»

«Es jau nebūtu kustējusies, bet, āre, kaimiņu kaza grauza man mizu, ko tad varēju darīt?»

«Nu labi! Lai tad nāk kaza uz muižu!»

Kaza atnāk, kungs pretim:

«Saki man — kālab grauzi lazdai mizu?»

«Vai es būtu grauzusi? Bet gans jau mani nemaz neganīja, ko tad varēju darīt?»

«Sauc tad tūdaļ ganu uz muižu!»

Atsauc ganu, kungs pretim:

«Vadzi, saki man — kālab nenogamji kazu? Lūk, kāda nu lazda izskatās!»

«Are, es jau būtu noganījis arī, bet saimniece piemānīja: solīja raušus ganos līdzi dot, bet dievs pieņēma, paliku neēdis.»

«Labi. Kur saimniece? Lai nāk uz muižu!»

Saimniece atnāk, kungs pretim:

«Teic man — kālab nedevi ganam raušus līdzi?»

«Nedevu! Kā tad nu nebūtu devusi,; bet, kungs mīļais, man jau nošāvās greizi: cūka izēda raugu — rauši palika necepti.»

«Nu, lai tad cūka zina par vistiņas aci!» kungs atteica, un ar to bija diezgan.

AVENS UN VILKS

Lieliem ragiem avens bija atšķīries no ganāmpulka. Nu nabadziņš blēdams skraidījis, meklēdams citas aitas. Te, kad tevi nolāpīts, saskrējies krūtīs ar pašu vilku. Vilks uzkliedzis:

«Pieturi, man kas runājams! Es tevi ēdīšu!»

«Tad jau labi!» avens iesmējies. «Es atkal augu dienu noskraidījos, nāvi meklēdams. Nu ar lielām mokām tevi satiku. Bet tad nu nostājies tur leja un atplet rīkli labi platu: es uzskriešu kalnā un dzīvs likšos tev vēderā. Esmu dzirdējis, ka tad mana gaļa esot desmitkārt gardāka.»

Vilks jau aplaizījies vien, nostājies leja un atplētis rīkli, cik jaudājis. Bet avens, labi attccējies, devis ar ragiem tādu

drazienu vilkam pa galvu, ka vilks palicis guļam turpat uz vietas.

Avens aizgājis smiedamies.

No belziena atžilbis, vilks vēlāk brīnījies:

«Skrien tavu skriešanu, uguns vien gar acīm nozibsnīja. Un nu īsti nemaz nezinu, vai viņš man izskrēja cauri vai aizskrēja garām, bet vēderā, liekas, nebūs palicis.»

SĒŅOTĀJS UN VILKI

Kāds vīrs mežā sēņojis. Sācis neganti līt. No lietus glābdamies, vīrs ielīdis ozola dobumā. Pie dobuma atnācis arī vilks un piespiedis asti, lai tā nesālītu. Vīrs saķēris vilku aiz astes un nu tik sācis šo sukāt, kamēr sāni līdz kaulam bijuši jēli. Beidzot vilks pasprucis vaļā un sakaucis citus vilkus.

Sēņotājs, to manīdams, pametis sēnes un bēdzis uz siena šķūni. Vilki sanākuši gan, bet kā aizsniegt: šķūnis augsts. Beidzot vilki sagudrojuši kāpt viens otram uz muguras un tā pacelties līdz vīram.

Labi. Pliksānis tūliņ nostājies pats pirmais — un citi kāpuši arvien augstāk, arvien augstāk. Bet, jo šie kāpuši, jo virs saucis:

«Būs, kam būs, pliksānim jau būs!»

Pliksānis — mežā sasistais vilks — domājis:

«Diezin kas tad tur būs? Pag, pag, drusku jāpaskatās!» Pliksānis izlēcis no apakšas skatīties, bet tā tūliņ visa vilku čupa gāzusies, kaklus lauzdama.

Tā sēņotājs izglābies.

vilka skroderis

Reiz vilks, iedams pa mežu, ieraudzīja kokā dzeni, kas viņu sveicinaja šādiem vārdiem:

«Labdien, aitu ēdāj!»

Vilks tāpat mīļi atņēma:

«Labdien, labdien, koku grauzēj!»

Abi sāka strīdēties. Dzenis saka:

«Kaut gan tu plēs tik daudz aitu, tomēr tev nav laba kažoka.» /

Šoreiz vilkam patiesi spalva bija nogājusi un viņam nebija ko atbildēt, tādēļ bēdīgs viņš gaja pa mežu tālāk. Iedams vilks satiek lapsu. Lapsa jautā:

«Ko tu tāds bēdīgs?»

Vilks lapsai atbild:

«Kā man nebūt bēdīgam, ja tāds nieka putnelis mani ta nonievā: man neesot laba kažoka!»

Lapsa apskatas un saka:

«Tiešām, kaimiņ, kažoks tev bēdīgs! Baro manus bērnus, kamēr tie paaug, pa to laiku es pašūšu tev skaistu, siltu ziemas kažoku.»

Vilks ar to mierā un sāk barot lapsas bērnus, bet pati lapsa slaistās apkart un klusibā par vilku smejas vien.

Kādu laiku barojis lapsēnus, vilks prasa:

«Vai kažoks drīz bus gatavs?»

Lapsa atbild:

«Vēl nav gatavs, trūkst piedurkņu un apkakles.»

Vilks baro lapsas bērnus vēl kādu laiku, tad atkal prasa lapsai:

«Vai drīz būs gatavs mans kažoks?»

Lapsa atbild:

«Drīz, drīz, trūkst tikai vairs vienas piedurknes un apkakles.»

Vilks vēl baro lapsēnus kādu laiku; nu tie jau krietni paaugušies, bet paši medīt negrib.

Pēc kāda laika vilks atkal jautā pēc kažoka, lai parādot, kāds būšot. Lapsa, gudriniece, padomā un saka:

«Vai gribi kažokam siltu apkakli?»

«Gribu!»

«Nu tad klausies. Mežmalā redzēju virvē piesietu brangu zirgu. Tev uzmanīgi jāpiezogas pie mietiņa, tas jāizrauj un zirga virve cilpā jāapmet sev ap kaklu, tad varēsi zirgu piecelt un atvest uz šejieni. Te mēs viņam novilksim ādu un izgatavosim tev brangu apkakli.»

Sacīts — darīts. Vilks devās uz mežmalu. Mežmalā patiesi ieraudzīja gara virvē piesietu brangu zirgu, piezagas mietiņam, virves galu apmeta cilpā sev ap kaklu un piecēlās.

Zirgs, ieraudzījis tuvuma vilku, saka skriet, cik jaudas, prom uz mājām un rava līdzi virvi ar visu vilku. Reizēm ceļā zirgs apstājās paskatīties, vai vilks vēl seko, bet, ieraudzījis pusdzīvo vilku virves galā, skrēja vēl ašāk — pāri celmiem, pāri krūmiem. Beidzot zirgs ieau|oja sētsvidū, līdzi atvilkdams arī nomocīto vilku. Izbrīnītie majas ļaudis, ieraudzījuši cilpā vilku, nosita to mietiem un noplēsa vēl to pašu veco kažoku. Bet lapsa un viņas bērni barojās no medījumiem, ko vilks bija sanesis, gribēdams sev nopelnīt jaunu, siltu kažoku.

VILKS UN TEĻI

Vilks, gar teļu aploku ložņādams, kāri glūn uz teļiem. Saimnieks uzsauc: «Neglūni uz maniem teļiem!»

«Kā? Vai man tavu teļu dēļ nebūs brīv aplokā skatīties?»

KAS BAILĪGĀKS PAR ZAĶI

Reiz zaķim apnikusi dzīve. Un kā lai neapnīk, ja visi to vajā? Dienā viņu dzenā mednieki ar suņiem, naktī jāglābjas no vilka, lapsas un citiem zvēriem. Arī ērglis un vanags no .iiigšas glūn pēc viņa. Pat nieka kaķis gatavs klupt viņam virsū.

«Grūta, pārāk grūta mana dzīve,» viņš domāja. «Nava dzīvnieka, kas tiktu vairāk vajāts un nicināts par mani. Par ko man tādam dzīvot pasaulē? Iešu labāk ezerā slīcināties.»

Un zaķis, dzīvi apnicis, cilpoja uz ezeru, lai darītu sev galu. Ezera malā bija daudz varžu, kas bailīgi raudzījās apkārt, vai nav kāda vajātāja.

Zaķi pamanījušas, vardes sabijās un, noturēdamas to par nezvēru, viena pēc otras metās ūdenī. Zaķis, pamanījis, ka vardes no viņa bēg, vairs nedomāja darīt galu.

«Ā, puis!» viņš priekā iesaucās. «Tās visas no manis aizbēga. Ko es bēdājos? Var redzēt, ka vardēm vēl sliktāk klājas nekā man: vesels bars sabijās no viena zaķa.»

Un zaķis no liela prieka iesāka tā smiet, ka viņam pārplīsa lūpa.

No tā laika zaķim šķelta lūpa. Par gala darīšanu viņš nekad vairs ir nedomāja.

LAPSA UN VĀRNA

Vārna bija izperējusi bērnus un, tupēdama uz perēkļa malas, priecājās par tiem. Viņu ieraudzīja lapsa, kas kāri skatījās, kur iedzīvoties kādā gardā kumosā.

«Sveika, vārna!» teica lapsa. «Atnācu pie tevis darīšanās. Tev jādod savs vecākais bērns pie manis mācībā.»

«Vecakais bērns pie tevis mācībā? Tu jau, kūmiņ, apēdīsi manu bērnu!»

«Tā mana darīšana. Dod bērnu šurp!»

«Par ko tad bērns jādod?»

«Par to, ka es esmu lapsa un tu vārna. Vai nezini, ka lapsa vienmēr ēd vārnas?»

«Ed gan, bet tad, kad noķer. Palūko noķert manus bērnus, tad varēsi tos mācīt.»

Lapsa redz, ka ar labu vārnas bērnu nedabūs, kļuva nepacietīga un bargi uzsauca vārnai:

«Ja tu, muļķa vārna, tūlīt neizpildīsi manu pavēli, nocirtīšu koku un apēdīšu visus tavus bērnus!»

Ko darīt? Vārna redz, ka nav joki. Kā ne — var nocirst koku un apēst visus bērnus. Labāk jau tad atdot vienu, un vārna nometa lapsai vecāko bērnu. Lapsa paķēra vārnulēnu un aizgaja ieturēt maltīti. Vārna palika raudādama. Kā neraudāsi? Zēl bērna. Gar vārnas perēkli laidās žagata. Žagata jautā:

«Kādēļ raudi, kaimiņien?»

«Kā neraudāt?» atsaka vārna. «Lapsa aiznesa manu vecāko bērnu.»

«Muļķe, kāpēc devi lapsai bērnu?»

«Kā nedosi? Ja ne ar labu, solījās nocirst koku un apēst visus manus bērnus.»

«Koku nocirst? Ar ko šī cirtīs koku? Ar asti? Lapsai jau nav cirvja.»

Nu tikai vārna saprata lapsas viltību. Patiesi — kāda lapsa gan cirtēja bez cirvja?

Otrā dienā lapsa atkal pie vārnas klāt.

«Dod man mācībā otru bērnu!» viņa sauca jau pa gabalu.

«Par ko lai dodu tev savu bērnu?»

«Ja nedosi ar labu, nocirtīšu koku un bez žēlastības apēdīšu visus tavus bērnus.»

«Cērt, cērt!» vārna droši atsaka. «Kur tad tev cirvis?»

Lapsa saceļ kuplo asti un zveļ pa koku, cik tik spēka. Bet kāda nu ar asti ciršana? Vārna redz: skaidas nelec, un koks ne kustēt nepakust, — un vārna sava bērna lapsai vairs nedod. Lapsa mana: viltība nelīdzēja, nolaiž asti un iet projām. Bet lapsas sirds dusmās ēdas, un galvā viņai ne viena vien viltība.

Gabaliņu pagājusi, lapsa sāk žēli, žēli vaidēt:

«Nupat badā nomiršu! Nupat badā nomiršu!»

Un patiesi! Lapsa nokrīt tepat mežmalā, atšauj asti un guļ kā beigta. Nu vārna no liela prieka nezina ko darīt. Viņas bērniem un bērnubērniem nebūs vairs jābīstas no negantnieces lapsas. Ies izknābt beigtajai lapsai acis. Viens, divi — vārna pie lapsas un nolaižas uz pašas galvas. Bet te, ak briesmas! Caps! Lapsa sagrābj vārnu savos asajos nagos un saka:

«Nedevi bērnu, nu apēdīšu pašu!»

Nu tikai vārna saprot, ka pārsteigusies: par vieglprātību būs jāsamaksā ar dzīvību. No lapsas nagiem jau neiz-

sprukt. Žagata, krūmā sēdēdama, redz vārnas nelaimi un sāk žadzināt putnu valodā:

«Ko nevar ar spēku, to var ar prātu! Ko nevar ar spēku, to var ar prātu!»

Nu arī vārna sāk domāt, kā izmānīties no lapsas zobiem. Te vārnai iešaujas prātā labs padoms.

«Lapsiņ mī|ā,» viņa saka, «kad gribi mani apēst, tad lūdzama dari to drīz. Nemoki tikai mani tā, kā tavs tēvs manu māti mocīja!»

Lapsai tieši pa prātam vārnu pamocīt, viņa vaicā:

«Nu, kā tad mans tēvs tavu māti mocīja?»

«Kā mocīja? Iebāza vecā ratu rumbā un laida no kalna lejā. Visus kauliņus kā maltin samala,» gaužas vārna.

«Nu tad es tavus kauliņus arī samalšu!» bargi noteica lapsa, pamanīdama kalna galā aizmirstu ratu rumbu. Lapsa ielaida vārnu vecajā rumbā un vēla to no kalna lejā. Bet kas tas? Spurgt! Vārna no rumbas laukā, kokā augšā un lielīgi kliedz:

«Krāpu! Krāpu!»

Pavisam nokaunējusies un izsalkusi, lapsa aizvilkās prom. No tā laika vārnas arvien vēl lielās:

«Krāpu! Krāpu!»

DARBINIEKS UN LĀCIS

Darbinieks, mājās braukdams, redzējis, ka pie kādas rijas visa malka izmētāta. Te uzreiz pa tumsu viņš mana: kāds brīnumliels vilnainis ar bomi ielec viņa ratu pakaļā. Darbinieks apskatās labi: lācis vēzējas ar bomi, cīnīdamies pret

vilkiem. Nu darbinieks brauc, ko māk, un drīz jo drīz, vilkiem izbēdzis, pārbrauc sētā.

Rītā darbinieks savu durvju priekšā atrod bišu stropu, to viņam atnesis lācis par pateicību, ka izglābis šo no vilkiem.

TĀSIS UN SVEĶIS

Tāsis — bērza miza — lielīdamies izsmēja sveķi:

«Es esmu čakls un jautrs, bet tu degdams kūpi vien!»

«Labi, kaimiņ, labi! Ko ar tevi tiepšos? Noliksimies abi ceļa malā, tad dzirdēsim, kuru no mums ļaudis vairāk cildinās!»

«Pareizi!» tāsis atteica, un nu abi kādā vēsā dienā nolikās ceja malā. Pēc brīža garām gājuši tēvs un dēls. Dēls iesaucies:

«Tēt, re, kur tāsis! Tas deg ātri, žirgti; iekursim uguni un sasildīsimies.»

«Nē, dēls, tepat jau sveķis dabūjams. Tas daudz pārāks. Tāsis tāds paviegls: ātri aizdegas, ātri dziest; sveķis, liesmu ieņēmis, ilgi kvēlo.»

«Nekā, tēt, jo ātrāk, jo labāk!»

«Nu, tad ņem tu tāsi, es ņemšu sveķi. Redzēsim, kam taisnība.»

Labi. Dēls pirmais iešķīla tāsim uguni. Tāsis aiz prieka lēca gaisā un smējās par sveķi, ka pārspējis to; smejoties tas palēcās par dikti un sačokurojās. Uguns izdzisa bez kāda siltuma.

Nu tēvs šķīla sveķim uguni. Tas pakūpēdams ņēmās ilgi, bet, kad bija ieņēmies, tad arī ilgi dega sprakšķēdams, un tēvam pilnīgi pietika sasildīties. Tagad dēls vairs netiepās: pielīda pie sveķa uguns, teikdams:

«Ir gan viegls vīrelis tāds tāsis!»

DRUDZIS UN KĀSUS

Vienreiz satikušies mežā kāsus ar drudzi un sāk sarunāties.

«Nu, kaimiņ,» kāsus prasa, «uz kurieni eirtīsies?»

«Iešu tepat nāburgos pie viena jauna vīra.»

«Kā tad tu klāt tiksi?»

«Kā klāt tikšu? Itin viegli: kad vīrs pirtī būs bijis un viņam gribēsies dzert, es jau pie laika būšu ielīdis krūzē, un viņš dzerdams iedzers arī mani. Bet saki tu ari: kur tad tu iesi?»

«Iešu šepat otrā ciemā pie jaunās saimnieces bērniem — lur man būs liels darbs.»

«Kā tu viņiem piekļūsi?»

«Kā piekļūšu? Ielīdīšu pirts slotā: kad saimniece ar bērniem pirtī ies un bērnus lāvā ar slotu pērs — iepērs mani līdzi.»

Un tā nu kāsus ar drudzi vēl norunājuši, ka pēc gada gribot atkal šepat mežā satikties, lai viens otram pastastītu, kā pa to gadu katram bus klājies, un izšķīrušies.

Bet to visu viens mednieks slepeni noklausījies, kas arī mežā bijis, un domājis pie sevis: kuram palīdzēt? Vai vīram vai saimnieces bērniem? Pēdīgi nolēmis vīru no drudža glābt, jo drudzi arvien grūtāk panest nekā kāsu.

Labi. Un tā mednieks sestdienas vakaru prom uz to māju, kur jaunais vīrs. Aiziet — prasa: «Kur saimnieks?» Mājas ļaudis atbild, ka pirti. Labi, tad jāpagaida. Pagaida — atnāk saimnieks no pirts, atsēžas: lai atnesot krūzi ūdens nodzerties! Atnes. Bet, tiklīdz vīrs grib dzert, mednieks pagrābj krūzi, ielej ūdeni pūslī, aizsien galu un pavēl, lai pakar pie nama jumta dūmos, jo tur esot drudzis iekšā. Labi — pakar ar’.

Bet nu drudzis augšā sācis pūslī drebēt, svīst un tā sadrebējis visu gadu. Kad gads bijis pilns, mednieks atkal aizsteidzies un pateicis saimniekam, lai nu drudzi palaižot no pūšļa ārā. Mednieks aizgājis — kāsus mežā jau gaidījis drudzi. Pa laiciņu ierauga: drudzis velkas ar diviem ķeģiem — tīri melns sakrities. Ta kasus prasa drudzim:

«Kur tu tik nespēcīgs palicis?»

Drudzis atbild: «Man veselu gadu bija jākvēpst namā — dūmos.»

Bet kāsus atbildējis:

«Palūk, cik balts es esmu, — mani divreiz nedēļā pirtī veda un pēra, un mazgāja.»

Pēdīgi aizgājuši abi divi dundurodami uz citu pusi.

OZOLS UN BEKA

Ozola celma tuvumā auga veca beka. Blakus celmam no zemes izlīda jauna ozoliņa atvasīte. Bet beka lepnumā atvasīti nopaļāja:

«Tāds tievs nabadziņš nekaunas man, vecai sievai, gandrīz uz galvas sēsties! Nevarēji citur nīkt?»

«Audz, audz!» ozoliņš laipni atbild. «Ja tev pietrūks vie-

tas, pavirzīšos tālāk.»

Bet trešā dienā beka jau kunkst:

«Vai, kā man gurst galva, ozoliņ mīļais!»

Ozoliņš atbild:

«Nekunksti, nekunksti, vēl jau vietas gana!»

Bet tās pašas dienas vakarā beka nolaida galvu un ap\t lās uz sāniem.

«Te nu bija tava lepnība!» ozoliņš nodomāja.

KĀ CĒLIES VILKU UN SUŅU NAIDS

Toreiz, kad lāčiem vēl bijuši gari kakli kā aitām un st nām, kad kaķim bijusi tik īsa astīte kā zaķim, lapsai aste tik gara un gluma kā kveksim un kad gailis vēl izskatījies gli tāpat kā vista, — zvēri un lopi savā starpā draudzīgi sai nājušies un cits citam grūtās dienās palīdzējuši, bet, ja kā'i pret citiem apgrēkojies, tad tādu tūliņ aicinājuši zvēru ties priekšā un nosodījuši.

Nu un ap to pašu laiku Teļu silā dzīvojis vecs vilks, vār Jēpis, ar savu vilcēni Mašu. Netālu no sila. Pavāru māja atkal dzīvojis raibs suns — Kristaps.

Bet Kristaps vecumā bija tapis nevarīgs: ne vairs jaudā t mājas apsargāt, ne arī ganam lopus riet. Tādēļ saimnie nogriezis tam maizes riku un izdzinis no mājām, lai iet, ki kājas nes.

Vecais Kristaps, maizes riku apēdis, gājis, asti nolaid gar sila malu, gaudodams, ko iesākt, ko darīt.

Jēpis šo pamanījis un, veco draugu tādu bēdīgu redzēdams, prasījis: kas tam vainas?

Kristaps raudādams izsūdzējis bēdas un teicis, ka nu tiešām vairs nezinot, ko lai iesākot un kā lai vecumā maizi pelnot. Jēpis, šo raudu dziesmu dzirdēdams, pagrozījis domīgi

galvu un teicis: «Ja mani klausīsi un sava saimnieka dēla kāzās dosi labi paēst, padzert, tad — es galvoju — tev maizes netrūks.»

Kristaps, to dzirdēdams, apņēmies visu darīt, ko tikai Jēpis vien teikšot.

Labi. Nu šis ņēmies Kristapu mācīt, lai šis Pavāru ganiem iznākot līdzi, kad tie šepat tuvumā lopus ganīšot, tad šis ganiem nolaupīšot labāko aitu un laidīšot silā iekšā, bet tad lai Kristaps dodoties šim pakaļ un ņemot nolaupīto aitu nost — ko šis arī bez kāda strīda atdošot. «Tad redzēsim gan, vai saimnieks vēl maizi tev liegs!»

Sacīts — darīts. Jēpis sagrābis aitu aiz skausta un devies mežā. Gani klieguši, ko jaudājuši, — Kristaps laidies cik spēdams pakaļ un izpestījis aitu no vilka zobiem. Gani, mājā pārnākuši, godājuši vecā Kristapa drosmi un veiksmi, jauno suni nosmādēdami. Saimnieks, to dzirdēdams, pavēlējis Kristapam maizi un putru dot, kamēr vien tas dzīvo.

Drīz arī saimnieka vecākais dēls ņēmis sievu. Kāzu vakarā Jēpis atnācis pie Kristapa un prasījis, kas apsolīts. Kristaps tūliņ ievedis to pagrabā pie alus un gaļas; pēdīgi atraduši kaktā arī brandvīna muciņu, no kuras Jēpis labu malku ierāvis. Bet nu sācis saukt un gaudot, sacīdams, ka tagad šim varen patīkot lūlot. Gan Kristaps lūdzies, bet tas vairs neko nelīdzējis — Jēpis lūlojis jo diktāk. Pēdīgi Kristaps, bīdamies, ka saimnieks izdzirdēs, laidis pekas vaļā, bet skriedams aizrāvis pagraba durvis ciet. Kāzu ļaudis, no vilka kaukšanas iztraucēti, gājuši ar rungām, nūjām, cirvjiem, sekumiern lūkot, kas tur par lērumu. Gan vilks, pa to laiku atžirbis, turējies dūšīgi pretī, bet pēdīgi taču bijusi jāaizmaksā lielā pargalviba un pārdrošība ar paša dzīvību.

Mašai, jau ilgi savu Jēpi gaidot, kļuvis gluži nelabi ap sirdi, jo šai jau dažādas ērmotas domas prātā nākušas.

Gar sila malu iedama, satikusi Kristapu un prasījusi raudādama un vaimanadama: «Kristap, kur Jēpis?»

Kristaps liedzies, teikdams, ka Jēpja pa acu galam neesot redzējis, bet Maša uztiepusi, ka šie abi kāzu vakarā uz pagrabu aizgajuši un no tā laika Jēpis esot pazudis. Bet Kristaps, ko viņš bija teicis, pie tā arī palika.

Neko darīt, Maša apsūdzēja Kristapu pie tiesas.

Nu Mašai un Kristapam bijis jāizvēlas katram divi aizstāvji un, ja vajadzīgs, arī sprieduma izpildītāji. Maša izvēlējusies no meža zvēriem lāci un lapsu, Kristaps — no māju lopiem kaķi un gaili. Tiesas sēdei bijis jāsākas mazā gaismiņā sila vidū pie lielās priedes.

Maša, lācis un lapsa jau vakarā atnākuši pie priedes. Lācis uzkāpis priedē, bet lapsa ielīdusi žagaru blāķī un sapņojusi, ka gailis, kaķis un suns notiesāti uz nāvi un ka šī, gaili noēdusi, apgulusies uz suņa ribām; arī lācis priedes galā sapņojis: tam esot suņa gaļas gabals zobos, ko gulēdams ēdis, bet, par nelaimi, ātri rīdams, aizrijies.

Kamēr šie sapņojuši, kaķis jau nācis ar lielu bomi pār plecu un gailis ar žagaru bunti, lai var vainīgo uz vietas nopērt.

Nonākuši pie priedes, apskatījušies visapkārt — neviena neredzējuši; domājuši, ka atnākuši par agru. Kaķis tad nosēdies pie žagaru blāķa un gailis staigājis, galvu izcēlis: vai Maša ar biedriem nāks vai ne?

Te kaķis, pamanījis lapsas astes galiņu no žagariem, do-

mājis, ka pele, un lēcis ar nagiem un zobiem virsū. Lapsa sabijusies un sprukusi no žagariem laukā, bet, ātri skriedama, uzskrējusi virsū gailim. Tas atkal briesmās lēcis kliegdams brēkdams priedē augšā un tā nobaidījis lāci, ka šis pusmiegā nezinājis, kur šauties, — devies pa kaklu pa galvu no priedes zemē. Gluži gan nenosities, tomēr savu tievo, garu kaklu krizdams tā satriecis, ka tas no tā laika stipri resns un īss palicis — kā vēl šodien tas lācim redzams.

Caur tādu gadījumu tiesa gan beigusies, bet suns ar vilku no tās dienas kļuvuši lieli ienaidnieki; gailim atkal jānēsā, tāpat kā toreiz, žagaru bunte un kaķim — bomis, bet lapsai uzaugušas astes galā garas spalvas, tā ka tagad aste drīzāk žagaru saujai līdzinās nekā pelei. Un no tā laika kaķis arī nekad vairs nav ķēris lapsas astes galu par peli.

SEPTIŅI KRAUKĻI

Kādam tēvam ir septiņi dēli. Viņam bija ļoti maz pie rokas, ar ko dēlus uzturēt. Kādu dienu māte nolauž sakaltušu garozu un piesaka dēliem, lai ēd tā, ka arī uz rītu atliek. Dēli, badā mirdami, apēda visu garozu. Māte sadusmojās par to un iesaucās: «Ak jūs nolādētie kraukļi!» Tūliņ visi septiņi paliek par kraukļiem un aizlaižas pa logu. Kādus gadus vēlāk mātei piedzimst meita. Sī paaugusi reiz jautā, vai neviena brālīša neesot.

«Bija gan, meitiņ, septiņi gabali, bet visi palika par kraukļiem un aizlaidās.»

Meitiņa lūdzās, lai atļaujot iet brāļus meklēt. Mate atvēl. Nu māsiņa iet tik gar ezera malu vien, kamēr nonāk kādā būdiņā. Sinī būdiņā dzīvo veca māmiņa, kuru par Dienvidvēja māti sauc.

«Mīļā Dienvidvēja māmuliņ, vai nezini manus bāleliņus?»

«Vai, meitiņ, ko nu prasi pēc bāliņiem — glābies labāk pati. Drīzi mans dēls pārnāks, un tad tev ies nelabi. Bet es tevi glābšu: kļūsti par saktu pie manām krūtīm!»

Vēja mātes dēls, Dienvidvējš, drīzi pārnāk un jautā saktai, ko gribot.

«Gribu savus septiņus bāleliņus atrast.»

Bet Dienvidvējš atsaka, ka te viņu neesot, lai ejot pie Ziemeļvēja. Sakta pārvēršas atkal par meitiņu un aiziet pie Ziemeļvēja mātes.

«Mīļā Ziemeļvēja māmuliņ, vai nezini manus septiņus bāleliņus?»

«Vai, meitiņ, ko nu prasi pēc bāliņiem — glābies labāk pati. Drīz pārnāks mans dēls, un tad tev ies nelabi. Bet es tevi glābšu: esi par sarkanu ogli krāsns priekšā!»

Ziemeļvēja mātes dēls, Ziemeļvējš, drizi pārnāk un jautā oglei, ko gribot.

«Gribu savus bāleliņus atrast.»

«Es zinu gan, kur viņi ir, un zinu arī, kā viņus atrast,» Ziemeļvējš atbild. «Vispirms ej uz aitu kūti un paņem aitu

mēslus. Ar mēsliem ej uz to un to kalnu, kur tavi brāļi dzīvo. Kad lietus līst, tad kaisi mēslus uz kalna un, kad salst, tad kāp pie brāļiem.»

Meitiņa tā dara un uzkāpj kalnā, kur atrod mājiņu. Mājiņā nav neviena cilvēka. Istabā uz galda stāv septiņi naži, septiņas bļodas ar ēdieniem, septiņi maizes kukuļi, septiņi dzeramie trauki un kaktā septiņas gultiņas. Meitiņa paņem no katras bļodas pa kumosam, nogriež no katra kukuļa pa riecieniņam un apēd. Paēdusi, padzērusi tā noliekas gultiņās un guļ līdz novakarei. Novakarē meitene izkāpj no gultiņām un paslēpjas pagultēs. Nnktī kraukļi pārlaižas un brīnās, kas te ēdis, kas gultiņās gulējis. Kraukli sāk visās urdu maliņās meklēt un beidzot atrod zem gultiņām skaistu meitiņu.

«No kurienes tu nāc, un kas tāda esi?»

«Nāku savus septiņus bāleliņus meklēt.»

«Ak, labā māsiņa, cik tev laba sirds! Bet tūlīt nespējam vēl par cilvēkiem kļūt. Tev vajadzētu septiņus gadus pavadīt bez jebkāda darba. Tev nebūtu arī brīv ne runāt, ne raudāt, ne smieties.»

Māsa to visu apsolās pārciest un izdarīt. Bet, lai nu viņai tas drošāk izdotos, brāli ieliek māsu koka dobumā un apsolās par viņu rūpēties. Labu laiku tā iet brangi. Bet kādu dienu mednieki uziet māsu dobumā un aizved pie ķēniņa. Ķēniņš gan žēlojas, ka mēma, bet tomēr — daiļuma dēļ — apprec.

Pēc kāzām ķēniņam jāiet uz ilgu laiku karā. Kamēr ķēniņš karā, mēmajai ķēniņienei piedzimst dēls un meita. Ķēniņa pamātei tas skauž. Viņa iedod bērnus kādai sieviņai un pasaka ķēniņam, ka māte bērnus nonāvējusi. Ķēniņš par to ļoti sadusmojas un iemet ķēniņieni cietumā. Pēc laba laika karš beidzies. Ķēniņš pārnāk mājās un vēlreiz aprunājas ar pamāti par bērniem un ķēniņieni.

Pamate nu apmelo ķēniņieni tik briesmīgi, ka šis dusmās nospriež ķēniņieni pakārt. Nekā darīt — jāiet, ja grib brāļus izpestīt un klusu ciest, jo septiņi gadi nav vēl pagājuši. Tai brīdī, kad ķēniņienei jākāpj uz karātavām, elsdami pūzdami

atskrien septiņi jaunekļi, patlaban kā savus septiņus gadus pārcietuši, un sauc pilnā kakla: «Nekariet, nekariet!» Visi atgriežas un skatās uz jaunekļiem. Bet ķēniņiene tek brāļiem pretim un apķeras ap kaklu. Kad nu ķēniņš visu dabūja zināt un arī savus divus bērnus no svešās sieviņas atdabūja, tad prieks bija bez gala. Viņš ved ķēniņieni un septiņus brāļus ar lielu godu uz pili atpakaļ, bet viltīgo pamāti liek pie tām pašām karātavām pakart.

EZĪTIS

Vienam tēvam un mātei nebija neviena bērna. Reiz tie abi, aiz galda sēdēdami, runā: «Kaut jele dievs mums, mazākais, tādu bērniņu dotu kā ezīti!»

Kad abi bija šos vārdus izteikuši, no aizkrāsnes izlien mazs ezītis un saka: «Es esmu jūsu dēls!» Vecie pieņem ezīti un izaudzina.

Kad ezītis bija pieaudzis, tad māte saka tā: «Ja mans dēls būtu lielāks, paganītu cūkas, bet tik maziņu cūkas nomīs, un ko tad?»

«Ko bēdāties, gan jau izganīšu!»

«Vai tad tev bail nebūs, dēliņ?»

«Man no cūkām bail! Tā tīri kauna lieta! Dodiet tik šurp, gan jau izganīšu.»

Labi. Ezītis nu aizdzen cūkas uz mežu un sagana trīs gadus, nemaz mājās nedzīdams. Cūku pulks pieaudzis par tiem gadiem tik liels, ka ne izskaitīt nevar, tomēr ezītis tev nogana uz matu.

Bet nu gadījās, ka tās zemes valdnieks bija izgājis mežā medīt un tur apmaldījies. Viņš maldoties ierauga ezīša cūku pulku, bet pašu ganiņu neredz, jo ezītis ielīdis vāverīšu cērpā.

«Vai te kāds gans ir pie tām cūkām?» valdnieks skaļi sauc.

«Ače! Te jau esmu!» ezītis cērpā atbild.

«Kur tu esi?»

«Vāverīšu cērpā esmu.»

«Nāc šurp pie manis, izrunāsimies!»

«Kālab ne!» ezītis atbild un izlien laukā.

«Kā tu tik mazs vari cūkas noganīt?»

«Kā tu tik liels vari apmaldīties?»

«Izved mani ārā no šī meža.»

«Kālab ne? Dod man savu jaunāko meitu par sievu, tad tūlīt.»

«To nu gan ne! Kā es tev, tādam mazam krupim, došu meitu!»

«Kad ne, ne — meklē pats ceļu!»

Valdnieks aizjāj. Bet, visu dienu izmaldījies, vakarā klāt atkal.

«Kur tu esi! Vadzi, mazo ganiņ, nevaru vis ceļa atrast — nāc izved mani ārā!»

«Kālab ne? Dod tik man savu jaunāko meitu — tūlīt.»

«Ej, ko tu muldi? To gan nevaru!»

«Kad ne, ne — meklē pats ceļu!»

Maldītājies apjāj, apjāj kādu riņķi: necik ilgi klāt atkal.

OD A I*

«Nu, kas ir? Izved mani laukā!»

«Kālab ne? Dod man savu jaunāko meitu — tūlīt.»

«Ko ar tevi iesākt! Ņem vesels.»

«Tad tu apsoli man savu meitu?»

«Apsolu!»

«Labi! Tagad jāj man pa teku paka), bet steidzies, kamēr man cūkas nedabū izklīst.»

Ezītis parāda valdniekam ceļu, nosaka, kurā dienā būšot uz kāzām braukt, un tad steidzas, ko tik vien māk, pie cūkām atpakaļ. Trīs dienas priekš kāzām ezītis pārdzen cūku pulku tēva sētā. Tēvs saņem rokas: visas kūtenes, visi aizgaldi, visi pasekšņi, visas malu maliņas pilnas; griezies, kur gribi, — visur rukst.

Trešajā dienā, agri, agri, ezītis uzvelk goda drēbes, pārvelk eža kažociņu tām pāri, aizjūdz divus melnus gaiļus tāšu karietei priekšā un tad laiž, ko māk, uz pili pie savas līgavas.

Valdnieks nesagaida vis šo plikām rokām; tas pavēl karavīriem ar akmeņiem mest, lai tāšu kariete sašķīstu un gaiļus nosistu. Bet, kurš akmens nāk, tā gaiļi — ķir! ķir! ķir! — palec uz augšu — akmens pa apakšu cauri. Un nu tā vien, kamēr kariete apstājas pie pils durvīm un gaiļi abi nodzied: «Kikerikū! Mūsu valdnieka znots atbraucis!»

Līgava iznāk pretim, ieceļ ezīti zīda priekšautā un ienes pilī. Abas vecākās māsas smejas, zobojas, bet jaunākā tik

atbild: «Lai, lai, kāds jau nu man novēlēts, ar tādu pietikšu!» No rīta līgava atkal ieceļ ezīti savā priekšautā un aiznes uz baznīcu laulāties. Laulības gredzenu ezītim uzbāž uz ķepiņas, un pēc laulībām sieviņa ieņem savu vīriņu zīda priekšautā, lai pārnestu atpakaļ uz pili. Citi gan smejas par jocīgo pārīti, bet jaunā sieva tik atbild: «Lai, lai kāds jau nu man novēlēts, ar tādu pietikšu!»

Vakarā, gulēt iedams, ezītis novilcis savu eža kažociņu un nolicis kājgalī. Sieva, to redzēdama, domā: «Kam nu tādu ērkšķainu kažociņu glabāt. Pag, pag, lai tik vīriņš piemieg — kažociņu vajag sadedzināt!»

Kā domājusi, tā padara. Bet kas nu notika? Līdzko kažociņš sadedzis, vīriņš uz nāvi slims. Šī nu raud un aizbildinās; ezītis turpretim, par sāpēm nebēdādams, vēl sievu mierina, sacīdams: «Sieviņ mīļā, zinu jau, zinu, ka ļaunā nodomā to nedarīji, bet tev vajadzēja tomēr ar vīriņu parunāties, iekams pie kāda darba ķeries. Redzi, nebūtu tu tagad kažociņu sadedzinājusi, pēc divām nedēļām būtu tā kā tā no viņa vaļā ticis bez kaut kādām sāpēm; tomēr, ja izcietīšu, tad tu redzēsi brīnumus: asaru vietā tu līksmosies.»

Grūti ezītim gāja … tomēr cieta un izcieta. It īpaši beidzamo dienu slimība nejauki vārdzināja. Bet, līdzko saulīte

norietēja, tā ezītis no gultas ārā, nošņauc trīsreiz deguntiņu un acumirklī kļūst par staltu ķēniņa dēlu. Sievastēvs no priekiem atdod valdību savam znotam.

Jaunais valdnieks ataicināja savus vecākus pie sevis un dzīvoja ar savu jauno sieviņu laimīgi.

KĀ ZVĒRI GĀJA GRĒKUS SŪDZĒT

Reiz vecos laikos kaķis gāja grēkus sūdzēt un ceļā satika zaķi. Zaķis prasa: «Kur tu, brāl, iesi?»

«Iešu grēkus sūdzēt.»

«Ņem mani līdzi!»

Kaķis negribēja, negribēja ņemt, bet apdomājās un ņēma arī līdzi.

Nu abi iet, iet un stāsta viens otram savu likteni; kaķis

saka: «Man laikam daudz grēku, jo nevaru vairs ne peles noķert.»

Zaķis atbild: «Man laikam arī daudz grēku, jo man no visiem jābīstas.»

Un, kamēr šie, tā iedami, tērzē, nejauši satiek lapsu.

«Kur iesiet?» lapsa jautā.

Šie atbild: «Iesim grēkus sūdzēt.»

«Ņemiet mani līdzi!»

Kaķis ar zaķi vaicā: «Kādi tev grēki?»

Lapsa atbild: «Esmu nozagusi no piedarba divi pāri cāļu saimniecei un zvejniekam atkal vezumu zivju.»

«Vezumu zivju! Kā tu varēji visu vezumu zivju nozagt?»

Lapsa atbild: «Varēju gan! Es stāvēju krūmos, kad zvejnieks brauca ar zivīm garām, un vējš pūta man taisni zivju smaku virsū; tad man siekalas vien tecēja pēc zivīm — un es

ar līkumu aizsteidzos zvejniekam uz ceļa priekšā, apgūlos un izlikos par nedzīvu. Piebrauca zvejnieks ar zivju vezumu — es guļu. Bet šis itin priecīgs — būšot laba dzeramnauda, paņem mani un ieliek vezumā. Tomēr es jau nebūšu muļķe: kad šis nu, priekšā sēdēdams, brauca, es tikmēr aiz muguras sviežu pa vienai zivij vien laukā, kamēr vezums tukšs. Kā nu tukšs, tā izlēcu no vezuma, sanesu zivis krūmos un apēdu gardu muti.»

Un, kamēr šie, tā iedami, runāja, satiek vēl vilku. Vilks prasa: «Kur jūs iesiet?»

Šie atbild: «Grēkus sūdzēt!»

Lai ņemot viņu arī līdzi!

Šie vaicā: «Kādi tev grēki?»

Vilks atsaka: «Man reiz gadījās ar vienu lapsu satikties. Tā man iestāstīja, ka saimniekam pļavā esot piesiets trekns

ērzelis — lai ejot palīgā ērzeli krūmos ievilkt un apēst. Labi — gājām. Aizejam tur — lapsa atraisa striķi no mietiņa un saka man: «Es tev apsiešu striķi ap vēderu, tad tu ērzeli ved, es dzīšu.» Tā arī mēs darījām: viņa apsēja man striķi ap vēderu un uzsauca ērzelim, lai skrien uz mājām. Bet, tikko ērzelis sāka pilnā spēkā skriet, man, nabagam, bija jāiet kūleņu kūleņiem pakaļ; un, kad, tā nomocīdamies, biju jau pie vārtiem, tad lapsa no pakaļas gan kliedza: «Atsperies jele

vārtu stabā, atsperies vārtu stabā!» — bet ko nu tas viss vairs līdzēja: tikpat mani ierāva sētas vidū un nežēlīgi piekāva. Beidzot, kad patiku vaļā, man nejauši iešāvās prātā: «Par ko īsti mani kūla? Citādi nav: es esmu tik grēcīgs, ka ne paēst vairs man nenovēl.»

Un nu viņi visi četri runādami gāja, gāja arvien tālāk, kamēr iegāja mežā. Iegājuši mežā, ierauga dziļu ogļu bedri, kur ogles dedzinātas. Bet pār bedri bija pārlikta kārts. Tad kaķis saka tiem citiem: «Te nu ir tā vieta, kur grēki sūdzami, — kas pāries pa to kārti pāri, tas nebūs grēcīgs, un, kas nepāries, tas būs grēcīgs.»

Labi, sāka iet pāri — kaķis pats pirmais. Iet, iet — šis pāriet labi. Nu lēks zaķis; kā lec pirmo lēcienu — dibenā, ka novārās vien. Lapsa, ko tā gaidīs, — lēks arī, bet, kā lec, — bedrē iekšā. Vilks domā: «Lai krīt, lai, kas ir ļoti grēcīgs, es tik grēcīgs neesmu, es jau gan pāriešu.» Un nu sāka iet. Iet, iet, kā šļūk kāja, tā bedrē iekšā. Šie nu visi trīs grēcīgi, kaķis vien tas labais; kaķis, zināms, aiziet smiedamies — šie paliek bedrē.

Paiet viena diena, otra, trešā — sāk šiem ēst gribēties. Bet lapsai labs padoms; viņa saka citiem biedriem: «Vajag vilkt meldiņu — kuram ies smalkāk, to vajag ēst kopā.»

Labi, vilka meldiņu. Velk, velk — zaķim kā iet, tā iet smalkāk — to tūliņ apēda.

Padzīvo atkal kādas pāri dienas — gribas atkal ēst. Lapsa saka vilkam: «Vajag vilkt meldiņu! Kuram no mums rupjāk ies, to vajag apēst.».

Labi — vilka meldiņu. Vilka, vilka — vilkam kā iet, tā iet rupjāk, un lapsa tūliņ vilkam pie rīkles un kož nost. Kamēr nu lapsa vilku ēda, viņa iedomājās, ka ir tikpat kā ķēniņiene pilī, bet, kad vilks bija apēsts, tad atcerējās: īsti labi nav vis — kā tad ārā izkļūsi? Bet ko viņa dara? Viņa sāk tikai saukt palīgus, ko spēj. Un tad gadījās, ka āzis bija izdzirdējis lielo troksni. Aiziet raudzīt — redz: lapsa bedrē. Viņš prasa: «Ko tu bļauj?» Lapsa atbild: «Es bļauju tāpat no prieka. Kaut tu zinājis, kas te par priekiem! Tūliņ lēktu iekšā.»

. % M

Āzis domā: «Viss var būt!» — un laidās dibenā. Ielec — še tev prieki! — lapsa vēl izzobo: «Tu, tāds bārzdainis, — un tik liels muļķis! Man te gadījās tumsā iekrist, bet tu, prātīgs vecis ar sirmu bārzdu, lec dienas laikā iekšā. Tomēr, ja tu mani klausītu, tad mēs abi izglābtos: pieslienies stāvus pie bedres malas. Es tev uzkāpšu uz ragiem, izlēkšu laukā, atnesīšu striķi un izvilkšu tevi arī.»

Labi! Āzis mierā, un lapsa — viens divi — laukā no bedres. Nu vajadzēja striķim iet pakaļ, bet kas to deva: smiedamās viltniece aizgāja un atstāja āzi bedrē.

KĀ VECAIS ABRINIEKS MAIZĒ IEDZĪVOJĀS

Reiz dzīvoja vecs vīriņš, abru taisītājs. Viņam pietrūka maizes, kā jau daždien veciem, kas pelnīt daudz nespēj. Bet kaimiņu saimnieks sacīja: «Uztaisi man jaunu abru, tad maizi iedošu!» Labi! Vīriņš uztaisīja prāvu, prāvu abru un nesa uz kaimiņiem. Bet tai dienā bija briesmīgi karsts laiks — un nesamais smags, spēka maz, nabadziņš, jāsaka, piepūlējies

galā. Par laimi, gadījās ozolu mežs, kur dzestrā ēnā varēja atlaisties.

Tā nu vīriņš atsēžas, noslauka sviedrus un sāk domāt: «Vai nebūtu gudrāk tepat brītiņu pagulēt?»

Jā, būs gan! Un tūliņ nolikās garšļauku; bet abru drošības dēj uzvilka sev virsū par apsegu.

Te pēc maza laiciņa atskrēja zaķis, nosēdās uz abras un brīnījās: «Tavu jauku galdiņu, bet nekā nav virsū!»

Pa brītiņam vēl attecēja lapsa, nosēdās uz abras zaķim blakus un brīnījās: «Tavu jauku galdiņu, bet nekā nav virsū!»

Pa brītiņam atskrēja arī vilks, nosēdās uz abras lapsai blakus un brīnījās: «Tavu jauku galdiņu, bet nekā nav virsū!»

Pa brītiņam atnāca ir lācis, notupās uz abras vilkam blakus un brīnījās: «Tavu jauku galdiņu, bet nekā nav virsū.»

Nu sēdēja, sēdēja visi, beidzot, vadzi, sāks šie pārrunāt: «Ko tā velti sēdēsim? Paraudzīsim maltīti.»

Lācis sacīja: «Zinu mežā biškoku, to es atnesīšu!»

Vilks sacīja: «Zinu kūtī aunu, to es atnesīšu.»

Lapsa sacīja: «Zinu brangu zostēviņu, to es atnesīšu!»

Zaķis iesaucās: «Zinu kaimiņa dārzā brangu kāpostu galviņu, to es atnesīšu!»

Visi aizgāja katrs pēc sava medījuma. Ne visai ilgi, jau lacis atstiepa stropu un nosvieda uz abras, ka nobrakšķēja vien; tad nāca vilks ar aunu, lapsa ar zostēviņu un, beidzot, zaķis ar kāpostu galviņu.

Nu draugi mielojās. Bet vecais abrinieks apakš abras pašlaik pagriezās uz otriem sāniem, abra pakustējās, un lācis tūliņ iesaucās: «A! Kas to galdiņu kustina?»

Eda, ēda, pa brītiņam vecais stiprāk pakustina abru. Vilks tūliņ: «A! Kas to galdiņu kustina?» Ēda atkal.

Pa brītiņam vecais vēl stiprāk pakustina abru. Lapsa tūliņ: «Ā! Kas to galdiņu kustina?» Bet vairāk neko — un tā ēda atkal.

Te pa brītiņam vecais ļoti stipri pakustina abru. Zaķis iesaucās: «A! Kas to galdiņu kustina? Te vairs nav labi — bēgsim!»

Un tā aizbēga visi uz vienu pusi. Bet vecajam abru taisītājam palika medus, gaļa, kāposti. Par abru tas vēl dabūja maizi no kaimiņa, un nu bija pārtikas vecam vīram papilnam.

PŪCES BĒRNI

Reiz vanags bija briesmīgi izsalcis. Kā par spīti, nekur un nekur iedomāties kumosu saķert. Ozolā, tur nu būtu pūculēni ligzdā, bet vecā pūce tup klāt kā piesieta — nāc vien, nāc! Beidzot gudrinieks pielēks ar klāt un klidzinās itin laipni:

«Vai, kas tev par skaistiem bērniņiem! Tīri vai acis var pamielot.»

«Tādi paši kā māte! Tādi paši kā māte!» lepni atbild pūce un ne pēdu neatkust no ligzdas.

«Diezin vai tādi mazi balodīši dienā daudz ēd? Tu jau šodien viņus gan nemaz neesi ēdinājusi?» vanags vēl ierunājies. Pūce lepni atcirtusi:

«Ko vīrieši zina, kā bērni ēdināmi! Mani bērni var daudz ēst, bet var arī ilgi badu ciest.»

Nekā darīt — viltniekam bija jāaiziet apkaunotam.

ODI

Odi bija sadomājuši nokost zirgu. Viņi sakrita uz zirga un koda, koda . .. Zirgs sāka vārtīties zālē. Tad odi sita kopā rokas un sauca:

«Ak, kaut par vienu vīru mums būtu vairāk bijis! Tad viņš augšā gan vairs neceltos!»

GLIEMEZIS

Reiz zvēru ķēniņš rīkoja dzīres un salūdza visādus zvērus. Sanāca visi, tikai gliemeža nebija.

Otrā dienā ķēniņš satika gliemezi un prasīja, kādēļ šis neesot bijis dzīrēs. Gliemezis atbildēja: tādēļ nenācis, ka mājās esot labāk nekā viesos. Zvēru ķēniņš ļoti sadusmojās un sacīja, lai tad gliemezis vienmēr nes savu māju līdzi uz muguras.

No tā laika gliemezis tiešām savu māju nes uz muguras.

BRĪVĪBAS GRĀMATA

Senos laikos kaķis bijis suņa vietā: ganījis lopus, sargājis māju. Sunim turpretim nekas nebijis jādara — cilvēks to uzturējis, un suns dzīvojis kā lielskungs. Tas tādēļ tā bijis, ka sunim piederējis dieva liecības raksts, ka viņam dota brīvība. Kaķim tas ļoti skaudis.

Reiz kaķis piekusis pārnācis mājās no ganiem un gribējis iet kaņepēs drusku nosnausties. Bijis jau nolicies garšļaukus, te izdzirdis kādu miegā krācam. Kaķis klusu pielīdis gulētājam un ieraudzījis suni cieši aizmigušu ar brīvības rakstu blakām. Kaķis pakampis rakstu un prom uz kūtsaugšu.

Suns dzinies gan kaķim pakaļ, bet nepanācis. Zagto rakstu kaķis aizbāzis kūtī aiz spāres.

Peles — skauģa prātā — nevarējušas noskatīties kaķa laimē un brīvības rakstu sagrauzušas.

Tā cēlies lielais naids šo triju kustoņu starpā.

UGUNIS

Kāda saimniece katru vakaru aprausa uguni ar pelniem, lai līdz rītam tā neizdzistu un lai kāda dzirkstele neaiztaptu projām. Otras mājas saimniece turpretim daudzreiz spārdīja uguni kājām tā, ka dzirksteles sprakšķēja vien. Šī vakaros arī ogles nekad neaprausa.

Reiz abu māju ugunis satikās. Pirmā savu saimnieci lielīja, bet otra piktojās:

«Ja vēl mani spārdīs, es aizdedzināšu mājas.»

Otrā dienā saimniece uguni atkal spārdījusi, un paskat tik: pret vakaru mājas deg zilās liesmās.

LAPSA CEP VABOLI

Lapsa, gudriniece, padzirdusi, ka cepta gaļa gardāka nekā jēla, gribējusi izmēģināt. Reiz, noķērusi vaboli, gājusi uz pieguļnieku ugunskuru pļavmalā — otrpus upes.

Lapsa nosēdusies krastā šaipus upes un turējusi vaboli ar abām ķepām uz ugunskura pusi, lai cepoties. Tad ēdusi. Lapsai ēdot, vabole čaukstējusi. Lapsa teikusi:

«Laba gan, tikai drusku apgruzdējusi.»

LAPSA PAR NABADZI

Reiz bija gudra lapsa; tā apģērbās cilvēka drēbēs un gāja nabagot. Kādu vakaru viltniece ienāca vienās mājās un lūdza naktsmājas, ko arī dabūja. Bet saimnieki bija vārījuši sausus zirņus, un lapsa dabūja arī no tiem. Tomēr lapsa zirņus neēda vis kā citi mājnieki: viņa paņēma tikai vienu pašu zirni — vairāk ne.

Otrā rītā lapsa ar savu zirni aiziet uz otrām mājām un prasa saimniekam: «Kur es savu zirni nolikšu?» Saimnieks atbild: «Noliec uz loga!»

Lapsa noliek zirni uz loga un apsēžas krēslā. Bet gailis, turpat stāvēdams, paņēma zirni un apēda. Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku — un saimniekam jāatdod nabadzei gailis.

Paņēmusi gaili, aiziet uz trešām mājām un prasa saimniekam: «Kur es savu gaili ievietošu?» Saimnieks atbild: «Ievieto manā aitu kūtī!»

Tiklīdz nabadze savu gaili kūtī ielaida, tūliņ teķis to nobadīja.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku — un saimniekam jāatdod nabadzei teķis.

Paņēmusi teķi, aiziet uz ceturtām mājām un prasa saimniekam: «Kur es savu teķi ievietošu?» Saimnieks atbild: «Ielaid manā govju kūtī!» Ielaida govju kūtī — lielais vērsis nobadīja teķi.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku — un saimniekam jāatdod nabadzei vērsis.

Paņēmusi vērsi, aizgāja uz nākamām mājām un prasīja saimniekam: «Kur es savu vērsi ievietošu?»

«Ielaid manā zirgu stallī!»

Bet vērsis vēl ne labi nebija iegājis stallī, te saimnieka braucamais zirgs no staļļa ārā un spēra vērsim, ka tas tūdaļ bija pagalam.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku — un saimniekam jāatdod nabadzei zirgs.

Paņēmusi zirgu, lapsa aiziet taisni uz tuvāko mežu. Un mežā lapsa sacīja tā: «Taisni koki, greizi koki, taisieties par kamanām!» Trīs reizes tā teikusi, kad nokrita no gaisa jaunas, glītas kamanas. Nu lapsa iejūdza zirgu jaunajās kamanās un brauca pa mežu arvien tālāk un tālāk.

Brauca, brauca — satika zaķi. Zaķis vaicā: «Kūmiņ, kur tu brauksi?»

«Braucu vizināties.»

«Ņem mani līdzi.»

«Ņemtu gan, bet tu salauzīsi manas kamanas. Tomēr, ja

tu tik dikti esi iekarsis braukt, tad liec tikai priekškājas vien kamanās.»

Zaķis ieliek priekškājas, un nu brauc abi. Gabalu pabraukuši, lapsa saka zaķim: «Ko tu savus zābaciņus tik daudz plēs — liec visas četras kājas iekšā!»

Zaķis ieliek arī un brauc atkal.

Brauc, brauc tādu gabaliņu — satiek vilku. Vilks lūdzas: lai viņu paved. Lapsa atbild: «Tu esi par daudz liels un smags — salauzīsi manas kamanas, bet manis dēļ divas kājas vari arī ielikt.»

Vilks ieliek abas priekškājas kamanās, un nu brauc atkal. Pēcāk vilks ievilka otras divas ar kamanās.

Brauca, brauca tādu gabalu — satika lielu, brūnu lāci. Tas lūdzās: «Mīļais kūmiņ, kaut tu zinātu, kā esmu piekusis! Vai nevari mani kādu gabaliņu pavest?» Lapsa atsaka: «Ieliec tikai divas kājas vien iekšā, tad jā!» Lācis atbild: «Ja divas vien, nav vērts.»

«Nu,» lapsa beidzot saka, «tad nāc arī un sēdi!»

Bet kas nu notika? Tiklīdz lācis kamanās iesēdās, kamanas tai pašā brīdī salūza.

Neko darīt, nu zaķim bija jāiet mežā kokus meklēt, ar ko citas kamanas uztaisīt. Zaķis aizgāja gan, bet iznesa tik tievu žagariņu, ka lapsai nebija ko lauzt.

Nu bija jāiet vilkam savu reizi. Vilks iznesa gan resnāku bērzu, bet lapsa apskatījās: tas arī neesot nekāds koks, — un sacirta. Tad gāja lācis un iznesa resnu ozolu, bet arī to lapsa sacirta.

Tad lācis sacīja: «Nu, kūmiņ, tagad ir tava reize!»

Lapsa atbild: «Jā, jā — tas viss labi; bet, kad es iešu mežā, — jūs manu zirgu apēdīsiet. Tādēļ tu, zaķi, apskaties: ja šie manu zirgu ēstu, tad bļauj — gan es dzirdēšu!»

Kad nu lapsa mežā bija iegājusi, vilks sacīja zaķim: «Nu, raugi tu tikai bļaut! Tad mēs papriekš tevi apēdīsim un tad tikai zirgu!»

Zaķis nesacīja ne pušplēsta vārda, un pa visiem trim viņi apēda zirgu jo smalki: kauli tikai atlika ar ādu. Bet kaulus viņi sabāza ādā, nostādīja zirgu stāvus kā dzīvu, un paši aizbēga.

Lapsa, mežā iegājusi, sacīja tos pašus vārdus, ko pirmo reizi: «Taisni koki, greizi koki, taisieties par kamanām!» Trīs reizes to izteikusi, kad nokrita no gaisa jaunas, glītas kamanas. Lapsa paņem kamanas un velk no meža ārā. Izvelk — brīnās: kur lācis, vilks ar zaķi palikuši? Apskatās vēl, bet neko nemana. Nu viņa ies pie sava zirga, piesitīs trīs reizes

pie sāniem — ak tavu brīnumu! — zirgs sakrīt. Apskatīsies labi — redz: zirgs pagalam. Nu viņa vairs ilgi nedomā — dzenas bēgļiem pakaļ; panāk tos pie šauras upītes un saka: «Jūs blēži! Jūs jau manu zirgu esat apēduši!» Bet tie tiepjas un tiepjas, ka neviens, ne otrs neesot vainīgi.

Tad lapsa ķērās pie gudrības. Viņa saka: «Kas pār šo upi pārlēks otrā malā, tas nebūs vainīgs.» Un zaķim pašam pirmajam bija jālec — tā lapsa gribēja. Zaķis atbild: «Es esmu jauns un viegls zēns — māku labi lēkt, es it viegli pārtikšu otrā pusē.»

Un, labi atkāpies, skries pāri, bet — plaukš! — iekrīt upē un noslīkst. Tāpat ar vilku un lāci notika: tie arī noslīka. Bet nu lapsai reize lēkt. Šī domā: «Es jau gan esmu laba lēcēja, un, ja tomēr iekritīšu, ir tad liela nelaime nebūs — esmu laba peldētāja.» To sacījusi, lapsa lēca pāri, bet — kas bija, kas nebija — iekrita tāpat kā zaķis, vilks, lācis un noslīka.

STIPRINIEKI

Kāds pasaules gājējs nodomāja visu pasauli apstaigāt. Bet, iegājis mežā, ieraudzīja vīru, kas kokus ar visām saknēm no zemes rāva un čupā krāva. Viņš prasīja: «Draugs, ko tu te dari?» Lauzējs atbildēja: «Laužu mātei žagarus.» Tad pasaules gājējs uzaicināja lauzēju līdzi nākt. Labi. Gabalu gājuši, ieraudzīja vīru uz vienas kājas lecam. Šie apvaicājās: vai klibs esot? Kas par nelaimi, ka klibojot? Lēcējs atbildēja: «Ja es uz abām kājām staigātu, kur tad neaiziet^! Vēl jau uz vienas par daudz ātri sokas.»

Tad pasaules gājējs aicinaja lēcēju līdzi nākt. Labi. Gabalu gājuši, ieraudzīja vīru, kam cepure uz vienu pusi. Sie apvaicājas: kamdē| tā cepuri galvā turot?

«Jā, citādi nedrīkstu: es esmu pats Ziemelis; ja cepuri taisni uzlieku, tad salst tā, ka zaķim acis sprāgst ārā.»

Tad pasaules gājējs aicināja Ziemeli līdzi nākt. Labi. Gabalu gājuši, ieraudzīja resnu, resnu vīru, kam abas nāsis bija aizbāztas. Šie brīnījās: «Kas tu tāds esi? Kamdēļ nāsis aizbāzi?»

«Jā, es esmu pats Vējš! Kad vienu nāsi attaisu vaļā, tad ļoti stiprs vējš pūš, bet, kad abas attaisu, tad ir vētras, aukas, viesuļi.»

Tad pasaules gājējs aicināja Vēju līdzi nākt. Labi.

Nu visi pieci gāja, gāja — aizgāja pie liela ezera. Ezera malā uz kāda liela akmens tupēja vīrs ar bisi rokā un tēmēja pār septiņas verstes garo ezeru.

«Ko tu dari?» šie vaicāja.

Tēmētājs atbildēja, ka ezera otrā galā esot liels ozols, pa ozolu lidojot muša un viņš gribot mušai kreiso aci izšaut.

Tad pasaules gājējs aicināja šāvēju līdzi nākt. Labi.

Gāja visi seši un nonāca pie ķēniņa. Ķēniņš, izdzirdis, ka viens no šiem liels skrējējs, sacīja:

«Ja tu vari manu meitu noskriet, tad dabūsi to par sievu vai arī tik daudz naudas, cik viens no jums var panest.»

Labi. Otrā rītā ķēniņš iedeva savai meitai vienu krūzi, vienkājas lēcējam otru krūzi un noteica, lai skrienot lidz septiņas jūdzes attālam avotam un atnesot ūdeni, cik ātri katrs

4   — 1768

varot. Un, kamēr lēcējs otru kāju atsprādzēja, pagāja labs laiks, bet meita tomēr aizgāja, ka nozibēja vien. Nu skrēja lēcējs, bet, gabalu paskrējušam, tam uznāca miegs; tas likās uz auss un aizmiga ar visu pīpi zobos. Pasaules gājējs ar biedriem, par laimi, bija pakāpies uz jumta skatīties, vai drīzi ūdens nesēji nenāks? Te tēmētājs ierauga: lēcējs gu|. Ko nu? Tas paķēra bisi un izšāva gulētājam pīpi no zobiem. Gulētājs atmodās, paskatījās — vai akls! — kamēr gulējis, meita jau ar ūdeni pagājusi garām — šis vēl ne avota redzējis, ne smēlis. Bet tad arī nu lēcējs atspērās un zibens ātrumā, jāsaka, bija prom un pirmais atkal atpakaļ mājā — meitai pa gabalu garām.

Nu lēcējs — kā uzvarētājs — varēja ķēniņa meitu dabūt, ja vien gribēja, bet viņš negribēja — labāk naudu prasīja, cik koku rāvējs spēšot panest. Labi — kas ķēniņam jādod, tas jādod.

Un tad šie sapirka audeklu, cik visā pilsētā vien bija, un triju dienu laikā pašuva lielu, lielu, platu, platu maisu. Šai maisā sabēra visu ķēniņa mantu, bet tas vēl nebija pilns. Neko darīt — pilnam vajag būt! Koku rāvējs iesvieda vēl maisā septiņas karietes ar zirgiem, ar kučieriem un, paņēmis maisu viegli jo viegli uz muguras, gāja projām. Bet ķēniņš savā gudrībā aicina nesēju ar biedriem atpakaļ: lai nākot viņa dzelzs istabā tēju padzert!

Jā, jā — šiem nekas nav pretim. Bet, līdzko sāka tējot, ķēniņš pavēlēja istabu sarkanu nokvēlināt. Nu bija Ziemelim laiks savu spēku rādīt: viņš sagrieza cepuri taisni, un tad sala, tad sala, ka krakšķēja vien. Ķēniņš izgaidījās šos nosvilstam, bet velti — visi pēc tējas aizgāja sveiki uz mājām.

Tagad ķēniņam lielā maisa kļuva žēl — viņš sūtīja visu savu karaspēku pakaļ, lai maisu ar visu naudu atņemtu. Bet nu bija Vējam laiks: tas attaisīja abas nāsis, atgriezās pret karaspēku un sāka pūst. Viss karaspēks — gan kājnieki, gan jātnieki — no pūtiena aizgāja kā spaļi pa kaklu pa galvu atpakaļ, bet šie pārnāca laimīgi mājās un dzīvo vēl tagad — kā jādomā — no ķēniņa naudas.

ZELTA BĀRDA

Rijnieks, muižas rijās pa naktīm guļot, nemaz nedabūjis miera: tur kādi nekādi sveši kūlēji drīzi grūstījuši ārdus, drīzi kūluši spriguļiem, ka klaudzējis vien, drīzi atkal trokšņojuši un ālējušies. Reiz rijnieks saņēmies un par visu varu gribējis redzēt, kas tie tādi par trokšņotājiem ir? Viņš tai naktī nemaz negājis gulēt — sēdējis rijā pie kurošās krāsns un blēņodamies taisījis mazu silīti, lai miegs nenomāc. Taisījis, taisījis, te — kur gadījies, kur ne — piestājies svešs cilvēks: ko tur grebinot?

«Ko nu grebinu! Taisu silīti, kur zeltu kausēt.»

Kāpēc kausēšot?

«Kāpēc? Tur man sava gudrība: es esmu padzīvojis puisis — negrib vairs neviena meita pie manīm nākt, tādēļ izliešu zelta bārdu, gan tad būs meitas ik uz pirksta — tā es domāju.»

«Ai!» svešais tūlīt iesaucies (tas bijis pats velns). «Tā ir tiešām prātīga valoda! Bet vai nevari man arī izliet zelta bārdu?»

«Kāpēc ne? Bet tad tev jāatnes man trīs cepures zelta par to — lētāk nevaru!»

Velns mierā; tūlīt norāvis rijniekam cepuri un skrējis pakaļ zeltam. Pēc trim acumirkļiem nauda bijusi klāt, un nu jālej bārda. Bet pa visu šo laiku, kamēr rijnieks ar velnu tērzējis, tirgojies, kūlēji, trokšņotāji, netrakojuši vairs kuļā — viss itin klusi.

Un tā nu velns gaidījis, lai lej bārdu. Bet māci rijnieku — tas tev lies gan zelta bārdu! — izkausējis sveķus silītē un skubinājis, lai tikai velns mērc bārdu iekšā tai šķidrumā, tad zelta kausējums pielipšot pie bārdas, sasalšot — un zelta bārda būšot tāda, ka mirdzēšot vien uz bērnu bērniem.

Labi. Velns grūž arī bārdu sveķos. Rijnieks atkal bārdu labi apgrozījis pa silīti, krietni samērcējis un tad pēc kāda laika teicis: «Rauj nu ārā, liekas — būs diezgan zeltīta!»

Velns rāvis, rāvis — ai, dieniņu, tās briesmas! — sveķi sasaluši, bārda vienā čumurā — un sāp, un jābļauj, un tāda bārda, ka nekur likt. Velns briesmīgi gremzies par tādu nelaimi, bet rijnieks mierinājis: «Pagaidi, pagaidi, lai labi

piekožas!» Kamēr bārda kodusies, velns taujājis: «Bet kā tev vārds, bet kā tev vārds?»

Rijnieks atbildējis: «Es pats! Un nu tu varētu arī iet projām — zelts diezgan piekūdies!»

Velns gājis, bet ik bārdu braucījis, ik saīgdams iesaucies: «Ai, kā sāp, ai, kā sāp! Un tik cieta, ka nemaz pabraucīt; kad tikai nebūs mana bārda pagalam!»

Velna kūlēji, to dzirdēdami, vaicājuši: «Kas tev samaitāja bārdu, kas samaitāja?»

«Es pats tas maitātājs. Es pats!»

«Nu, ja pats maitājis, ko tad tu vēl bļauj!» kalpi atteikuši.

No šīs reizes neviens vairs pa naktīm nedauzījies rijās — diezin kur velni palikuši. Bet rijnieks tagad bagāts vīrs: trīs cepures zelta — apprecējies un dzīvojis laimīgi.

BĀRENĪTES LAIME

Citiem laikiem pie viena saimnieka dzīvoja bārenīte. Saimnieks neieredzēja bārenīti un labprāt vēlējās no viņas vaļā tikt, bet nevarēja sagudrot, kā lai to izdara. Te vienu dienu tas sadomāja: sūtīšot bāreni dziļā mežā ogot, lai apmaldās.

Bet bārene atteica: «Ietu, ietu, labprāt ietu, tikai nezinu, kur tai lielajā mežā ogas atrodamas.» Tad saimnieks viltīgi pamācīja: «Es pats rītu iešu mežā malku cirst un parādīšu, uz kuru pusi jāiet; kad ogu vāceli būsi pielasījusi, tad nāc, kur dzirdēsi mani egles galā cērtam.» Labi. Otrā dienā, ogu vācelīti pielasījusi, bārene gāja turp, kur troksnis klaudzēja. Gāja,

gaja, pieiet pie egles — saimnieka nav — spriguļa vāle. egles galā piesieta, vējā sitas pie egles un klaudzina. Nu nabadzīte, ceļa nezinādama, maldījās pa mežu un uzgāja mazu mājiņu. Iegāja iekšā — redzē;" vienu māmiņu: tā patlaban posās ārā un sacīja bārenei tā: «Paliec, meitiņ, manā mājiņā un izvāri putru! Un, ja te kāds melns kaķis atnāktu, putru prasītu, nedod viņam — sit ar pavārnīcu pa galvu un saki: «Kaķim kaķa tiesa!»»

Labi. Māmiņa aizgāja, šī vārīja putru — ienāca melns kaķu tēvs, ņaudēdams: «Miau ņau! Man nav, man nav! Putras man nav!»

Nu bārenei vajadzēja ar kausu sist kaķim pa galvu, bet viņa nesita vis: ielēja skutulī putru un pabaroja īsti, cik vien kaķim līda. Un par to kaķis bārenei teica: «Kad māmiņa nāks mājā, viņa tev dos galvu ieskāt, bet atteic: tev nav nekā, ar ko ieskāt, — tad viņa atbildēs: «Ej tur sētmalā, tur ir maitas kauls, izieskā ar to pašu.» Bet tu neej vis — paņem smuki nazi un ieskā ar to, kā pieklājas. Un pēcāk viņa tev liks galvu sukāt ar ecēšām, bet tu paņem godīgi susekli un izsukā, kā pieklājas. Pēdīgi viņa tev liks pirti izkurināt, teikdama, lai labi suru izkurini un lapu slotas vietā lai sasien paegļa zarus, un garu metamā kausa vietā ņem maitas kaulu, bet tā nedari vis — izkurini pirti ar milīgu garu, sasien pirtsslotu no bērza zariem — izsautini to un kausu izgrebini no labākā koka!»

Vēlāk māmiņa pārnākusi teic: «Meitiņ, paieskā man galvu!»

«Ar ko lai ieskāju, māmiņ, tavu galvu?»

«Ej sētmalā, paņem maitas kaulu — ar to!»

Bet bārene paņēma godīgi nazi un izieskāja galvu. Otrā rītā māmiņa atkal: «Meitiņ, izsukā man galvu!»

«Ar ko lai tev sukāju galvu?»

«Ej sētmalā, paņem ecēšas — ar tām!»

Bet bārene paņēma susekli un izsukāja galvu, kā pieklājas. Tad māmiņa atkal gāja uz lauku un sacīja: «Izkurini šodien man pirti labi sūru — maitas kaulu ņem par kausu, slotu sasien no paegļa zariem ar visām skujām; kad te kāds kaķis atkultos, ēst prasīdams, svied tam ar pavārnīcu pa galvu, pārsvied pašu pār sētu un saki: «Kaķim kaķa tiesa!»»

Un, tikko māmiņa aizgāja un šī sāka putru vārīt, — melnais kaķis klāt atkal, ņaudēdams: «Miau ņau, man nav, man nav! Putras man nav!»

Bārene iesmēla pavārnīcā putru, pabaroja ņaudētāju labi

Jo labi. Un nu kaķis atkal iesāka stāstīt: «Rītu tevi māmiņa laidis vaļā un vedīs klētī: tur būs visādi skaisti jo skaisti šķirstiņi, bet tos skaistos neņem vis — tur uguns iekšā, ņem pašu vienkāršāko!»

Bārene patencināja kaķim, vārīja putru, kurināja pirti ar mīlīgu garu, sasēja slotu no labākajiem bērza zariem, izsautināja mīkstu jo mīkstu un izgreba kausu no labākā koka.

Pārnāca mamiņa, tā pērās, vai galu ņemdama. Rītā, tikko cēlusies, māmiņa paņēma bāreni aiz rokas, ieveda klētī un rādīja, lai ņemot, kuru šķirstiņu labāk gribot. Bārene paņēma vienkāršāko, paprasīja ceļu uz māju un šķīrās no māmiņas. Pargāja mājā, atvēra šķirstiņu — tur bija mantas, bija mantas skaistas jo skaistas, dārgas jo dārgas.

Bet mātesmeita, to redzēdama, apskauda bāreni un nu tīšām maldījās pa mežu, lai to pašu iaimi gūtu, ko bārene guvusi. Bet kur nu neliete tev laimi izpelnīsies! Paradusi mājā darīt visu pēc sava prāta, viņa māmiņās mājiņā rīkojās tāpat: putru ne īsti maisīja, ne klāt bija — tā pievira dibenā; kaķi sasita labi ar kausu, pirti kurināja sūru, slotu sēja no paegļiem, par garu metamo kausu ienesa maitas kaulu, un vistrakākais vēl tas — māmiņai galvu ar kaulu sabakstīja, ar ecēšām izskrāpēja tik briesmīgi, ka tā vaidēdama tik tikko

izcieta sāpes. Nu, un tad nu mātesmeita arī izpelnījās varenu laimi: pārnesa no māmiņas klēts šķirstiņu gan skaistu jo skaistu, bet, kad atvēra, — uguns vien izskrēja laukā un sadedzināja meitu pašu, ir klēti, ir visas mājas. Bet bārenītes šķirsts palika vesels, it kā uguns liesmas ne redzējis nebūtu.

SPRĪDĪTIS

1. SPRĪDĪTIS APŅEMAS PASAULI APSKATĪTIES

Kādam tēvam bija dēls — ne lielāks, ne mazāks par trim sprīžiem. Viņš iesauca dēlu par Sprīdīti. Pats Sprīdītis nu gan bija gatavs pundurītis, krupītis, tomēr dūša tam bija kā milzim. Viņš pats teica: «Ja man, tādam mērenam-vīrelim, dūša neturēsies, kur tad aiztikšu?»

Reiz Sprīdītis apņemas pasauli apskatīties. Viņš ņem kāļus pār pleciem un iet un iet, kamēr notiek lielā mežā. Sprīdilis domā: «Tad ta te brangi! Nolikšos plakaniski atdusēties, n I pūsties!»

Kā domājis, tā darīja. Bet kas tev, cilvēkam, dos mieru?

I .i apgabala kungs pašulaik mežā medī un — kā tāds miglā •'.iivejs — gandrīz ar savu šaudīšanu nomin Sprīdītim papēžus. Uzreiz kungs pamana mazo un uzsauc: «Vadzi, vardulēn, celies augšā! Ko te uz ceļa guli? Zaķi tevi nobadīs!»

Bet Sprīdītis nemaz nemostas — krāc, kā krācis. Nu kungs sasauc savus medniekus un liek visiem vienā reizē iz• ;iut, lai maziņo sabaidītu, bet Sprīdītis pakustina mazo pirkstiņu un guļ, kā gulējis. Kungs liek otrreiz izšaut! Sprīdītis l»;>kustina kāju un guļ, kā gulējis. Kungs liek trešoreiz izšaut! Sprīdītis dusmīgs, pielec stāvus un uzsauc: «Kādēļ mani traucējat? Kad likšu pa ļepu, tad aiziesiet visi griezdamies!»

Kungs, tādu dūšīgu pundurīti pirmo reizi redzēdams, smejas, līks palikdams.

«Tu, mazo knēveli, saki man — kuram sisenim tad īsti spēj dūri rādīt?»

«Nerunā par siseņiem, runā labāk par lāčiem. Neprasi arī, kuram, bet prasi, drīzāk, cikiem. Un, ja netici, tad rādi šurp kādu lāci, gan tu tad ticēsi un beidzot no priekiem vēl pieņemsi mani par savu znotu.»

Kungs smejas, vai ūku rīdams, un tad pa jokam saka: «Klausies, lielībiņa, savu meitu apsolu tev, bet, ja lāci nepievarēsi, tad sukas!»

Labi. No rīta kungs parāda lāci, lai nu ejot. Sprīdītis iebāž akmentiņus kabatā un iet arī. Netālu no kada šķūnīša lācis guļ midzenī. Sprīdītis izrauj vienu akmentiņu, iesviež lācim — lacis atmostas. Sprīdītis izrauj otru akmentiņu, iesviež lācim — lācis noņurd. Sprīdītis izrauj trešo akmentiņu, iesviež lācim — lācis augšā un pakaļ. Nu Sprīdītis laiž ļekas vaļā, taisni šķūnītī iekšā; lācis, ko tik māk, pakaļ. Bet,

līdzko Sprīdītis pār šķūņa slieksni, tā — žviks! — garšļauku aiz sliekšņa. Lācis, vilcienā būdams, šim pāri. Kā lācis Sprīdītim pāri, tā Sprīdītis — žviks! — augšā un aizcērt durvis. Tebe nu! Lācis cietumā, un Sprīdītim kunga meita rokā. Kungs rausta plecus un prasa: «Kā tu varēji lāci pievārēt?»

«Kā varēju? Kas tur ko jautāt! Ne es situ, ne kāvu — paņēmu lāci aiz ausīm un iesviedu šķūnītī. Eita nu visi viņu laist ārā, ja jums par visiem kaut cik dūšas!»

Kungs izbrīnās gan, tomēr meitas nedod: lai Sprīdītis tur mežā nokaujot divpadsmit laupītāju, tad tik dabūšot.

3.  sprĪdĪtis PIEVĀRĒ DIVPADSMIT LAUPĪTĀJU

Sprīdītis paņem akmentiņus, aiziet uz mežu, uzkāpj kokā un gaida. Pusnaktī laupītāji pārnāk, ēd, dzer, tērzē. Uzreiz laupītāju virsnieks saka vienam, lai paieskājot viņam galvu. Ieskā, ieskā, te piepeši Sprīdītis iesviež virsniekam ar akmentiņu pa galvu. Sis bļauj, lai nekaujot tik dikti. Nu ieskā, ieskā,

I>c*l Sprīdītis atkal iesviež. Šis tiek nikns un bļauj: «Ja vēl I i kausi, tad sargies!»

Nu ieskā, ieskā atkal — Sprīdītis vēl diktāk iesviež. Tagad virsnieks paķer ieskātaju un velē un velē. Ieskātājs, labi zinādams, ka nevainīgs, sauc citus palīgā. Saskrien citi palīgā un nu iet ļirum, ļerum, nu kaujas, ka čīkst vien, kamēr

cits par citu asiņaini, nokusuši bez sajēgas atkrīt augšpēdu. Sprīdītis, to redzēdams, nokāpj no koka un pievārē visus divpadsmit laupītājus. Kungs rausta plecus un prasa: «Kā tu varēji divpadsmit tik briesmīgus vīrus pievārēt?»

«Kā varēju? Kas tur ko jautāt! Liku vienam pa ļepu, tas gar zemi; liku otram, tas gar zemi; liku trešam, tas tāpat gar zemi!»

Kungs izbrīnās gan, tomēr meitas nedod: lai Sprīdītis palīdzot ienaidnieku no viņa zemes izdzīt, tad tik dabūšot.

/

4.  sprīdītis padzen ienaidnieku un apprec kunga meitu

Sprīdītis ir ar mieru; lai dodot viņam baltu zirgu, baltas drēbes — tad viens pats ienaidnieku pulku aizdzīšot. Labi. Sprīdītis nu uzkāpj zirgam mugurā, jāj ienaidniekam pretim, vicina zobenu ap galvu un tik sauc: «Varde, varde, varde!» Ienaidnieki, sadzirdējuši tādu ērmīgu valodu un ieraudzī

juši tādu baltu, mazu vīriņu zobenu vicinām, domā: «Tas cits nav kā eņģelis, no debesīm nonācis.» Tie bēg un aizbēg.

Tad kungs vairs nelauž vārdu; viņš atdod savu meitu Sprīdītim par sievu.

VIENA MĀRKA’

Kādā mežā bija krogs — Krēpeļu krogs. Septiņas verstis no Krēpeļu kroga pa labo roku bija viena māja, un septiņas verstis no Krēpeļu kroga pa kreiso roku bija otra māja. Tai pirmajā mājā dzīvoja toreiz kalps Juris, otrajā mājā atkal dzīvoja kalps Jānis. Un šie abi kalpi vienā svētdienas pēcpusdienā sagadījās Krēpeļu krogā. Nu dzēra, dzēra — vēlāk grib prom iet: Juris par vienu mārku vairāk nodzēris nekā kabatā — nevar aizmaksāt. Tā nabadziņš krīt Jānim klāt: vai nevarot to mārku aizdot?»

«Varu gan, bet kad tu man to atdosi?»

«Ai, Jāni, ko nu par to bēdāties! Nākamsvētdien tepat satiksimies — atdošu, ja patīk, divi mārkas — tai ziņā esmu vīrs kas vīrs.»

Labi. Jānis aizmaksā. Atnāk nākamā svētdiena — Jānis pūš uz Krēpeļu krogu. Aiziet, gaida, gaida — Jura nekā.

Bet Juris mājā saka savai sievai: «Sieviņ, gudrība naudu nemaksā! Es arvien zinu, ko daru. Un tagad es labi paēdīšu, iekāpšu gultā un gulēšu; kad Jānis varbūt šodien nāk un prasa pēc savas mārkas, saki, ka es jau trešo dienu bez valodas guļu — diezin vai celšos.» Labi.

I

1 Sudraba nauda, tās vērtība reizes četras mazāka par dālderi.

Pa tām starpām Jānis, nevarēdams Juri sagaidīt, ņem kājas pār pleciem un stiepj vēl tās septiņas verstis līdz Jura mājai. Aiziet — prasa: «Kur Juris? Viņš no manis pagājušā svētdienā aizņēmās mārku, solījās Krēpeļu krogā šodien atdot — nekā.»

Tā Jura sievai tūliņ teicamais vajā — ber kā pupas: «Ai, Jāni, Jāni, nebāzies slimam cilvēkam virsū, viņš jau trešo dienu bez valodas. Kad būs vesels, atdos tavas mārkas, atdos visu, bet, kad nomirs, tad, zināms, mīļo Jāni, — tad lai šķipele parādus maksā . . .»

Nākamā nedēļā gadās Jānim uz muižu darbos iet, satiek no Jura mājas vienu puisi — prasa: «Kā tad nu manam draugam Jurim klājas? Vai ir jau labāks?»

Puisis brīnās: «Kā? Vai tad viņš kādreiz sliktāks bija?»

«Kā tad ne: svētdien biju parādu meklēt — sieva teica, ka bez valodas.»

«Tad sieva tevi ir muļķojusi — viņam valoda, viņam veselība.»

Nu nākamā svētdienā Jānim prāts vairs nav mierīgs — ies pie Jura.

Bet Juris arī šai svētdienā pie laika apmanījās, viņš sacīja:

«Sieva, vai zini, ko nu darīšu ar Jani? Mums bēniņos ir zārks, to aiznesīšu uz kaulu kambari, iegulšos tur iekšā, un, kad Jānis atnāk pēc mārkas, saki, ka esmu jau nomiris un guļu kaulu kambari zārkā; un, ja viņš netic, lai nāk apskatīties.»

Labi — Juris kaulu kambarī guļ (kambaris bija meža vidū), tai pašā laikā divpadsmit laupītāji, nolaupījuši seši tūkstoši rubļu naudas un zelta gredzenu, nāks šinī kaulu kambarī laupījumu izdalīt. Ienāk, sāk dalīt — naudu izdala viegli, bet gredzenu nekā nevar. Nu tiepjas, tiepjas — viens grib, otrs grib, te uz reizi vecākais laupītājs saka, uz Jura zārku rādīdams: «Kas šo zārku ar lielo cirvi vienā cirtienā pārcirtīs, tam lai paliek gredzens!»

Tā mans Juris noprot: labi nebūs! Sper zārku vaļā un kliedz: «Vai jūs, negantie prauli, ne miroņus vairs mierā neliksiet! E! Miroņi, celieties augšā — šiem te vajag mācības!»

Laupītāji, to padzirdējuši, nedabūja ne krusta aizmest — aizspruka pa kaklu pa galvu taisni mežā iekšā, atstādami naudu un gredzenu turpat. Nu Juris bija laimīgs bez gala —

un gramsta naudu, un sēž uz zārka malas, un skaita, un gudro — nezin pats, ko būtu darījis . ..

Uzreiz ienāk Jānis: «Ko tu te dari? Atdod manu mārku!»

«Ai, Jāni, še nu trīs tūkstoši tev, trīs tūkstoši man — to mums pats dievs piešķīris svētdienas dienā!»

Labi. Jānis paņem trīs tūkstošus tencinādams un prasa atkal: «Bet nu atdod manu mārku, divreiz septiņas verstis divreiz esmu nostaigājis pēc tās, vai vēl mani staidzināsi?»

Juris saka: «Tu tik daudz esi dabūjis! Ko vēl gribi?»

«Ne tā!» Jānis saka. «Tagadiņ teici, ka tos tūkstošus esot dievs devis, un tu pats taču tad vēl nekā man neesi atdevis!»

Tā viņi tur ķildojās, ķildojās, kamēr iesāka plūkties.

Bet laupītājiem bija savas naudas dikti žēl. Viņi sagudro: tam drošākajam būtu jāiet atpakaļ apskatīties: vai tur daudz miroņu piecēlušies? Labi, drošais aizlien prātīgi, prātīgi un dzird iekšpusē lielu burkšķi. Bet viņš vēl neliksies mierā — līdīs pie lodziņa pažūrēt, cik īsti miroņu tur ir?

Pielien, bāž galvu pa lodziņu iekšā — redz, ka tur briesmīgi kaujas un par mārkām vien runā. Un, tiklīdz šis galvu labi pabāzis, tā viens viņam norauj cepuri: «Se tev tā cepure tās mārkas vietā!»

Laupītājs, nabadziņš, briesmīgi sabijies, skrien elsdams pūzdams atpakaļ pie citiem un stāsta atspēries: «Ak tu brīnumi, cik tur miroņu bija sacēlušies! Briesmīgi pulka! Tik daudz, ka mūsu naudas katram tikai pa mārkai iznāca, un ir tad vēl viens bez mārkas bija palicis — šie norāva man cepuri un iegrūda tam, lai apmierinātu.»

MEŽA MIĶELIS

Dzīvojis kāds nabaga saimnieks tik pussakritušās mājās, ka bailes bijis iekšā iet — jumti sazvēlušies, noplīsuši, lietus pa griestiem plīkšķēdams tecējis istabā. Zirgi vīram gan bijuši divi gabali, bet tik jau nu arī jaudājuši kā tukšus ratus pavilkt. Un govis, cik jau nu bijis, tās pašas kauli un āda — stumjamas, ceļamas. Bērni atkal — to bijis dieva svētība — tekājuši puspliki ir vēlā rudenī, krimzdami sakaltušu garoziņu.

Pienākusi ziema, malkas mājā ne pagales — gājis uz mežu ar sausu maizes riecientiņu kulītē. Aizgājis, pakarinājis

kulīti nokaltušā zarā un sācis cirst. Izcirties visu cēlienu, skatījies pēc uzkožamā — nav vairs. Ko nu? Ēst gribējies aplam — sācis skumt.

Te piepeši ieraudzījis smalku kungu — tas tur gadījies, it kā no gaisa būtu nokritis. Kungs vaicājis: kamdēļ šis skumstot? Tā un tā — maizīte nozagta. Ai, kungs nosodījies par tādu bezkaunīgu zagli un bažījies: vai tikai viņa paša puiši nebūšot tie vainīgie. Un, skaļi nosvilpies, tūliņ saucis:

«Juri, Ješka, Brenci, Miķeli! Kur jūs esat?»

Nu saskrējuši gan lieli, gan mazi. Kungs prasījis:

«Vai visi še esat?»

Miķeļa vēl neesot! Kungs apskatījies — un patlaban ari Miķelis kaunīgs un bailīgs līdis no krūmiem.

«Vai tu paņēmi šā nabaga vīra maizes kulīti?»

«Paņēmu gan!»

«Nu tad par sodu tev tūliņ jāstājas šā saimnieka kalpībā un vesels gads par velti jākalpo!»

To teicis, kungs ar citiem puišiem aizgājis, bet Miķelis paķēris saimnieka cirvi un sācis malku cirst, ka viss mežs

atklimst, — saimnieks lai tikai eimot uz māju! Cirtis un nogāzis līdz vakaram veselu meža gabalu. Otrā rītā prasījis saimniekam zirgu malku mājā pārvest. Kāds šim tas nātna zirģelis bijis — tādu iedevis. Bet Miķelis mežā nokrāvis tādu vezumu, ka ragavas tik tikko nesalūzušas, un uzsaucis zirģelim, lai velk. Gan velk zirdziņš stiepdamies — kur nu pavilksi! — ne pakustināt nepakustinājis. Nu, kad tā lieta tā, — šis uzsējis zirgu uz vezuma, licies pats ilksīs un viegli jo viegli pārvilcis mājā.

Otrā dienā jau zirga vairs neņēmis līdzi, pats vien visu malku — pusmežu — pārrāvis mājās un visas malu malas pieblīvējis. Pēc tam Miķelis vēl veselu cirsmu baļķu savācis, uzcēlis visas ēkas gluži par jaunu un tad ievaicājies saimniekam: vai naudas nemaz nevajagot? Tas atteicis:

«Kā nu nevajag, bet kas to dos?»

«Labi!» Miķelis pavīpsnājis. «Brauksim uz mežu!»

Aizbraukuši — sākuši sūnas plēst: vienā vezumā plēsuši no celmiem ķērpjus, otrā — mīkstas purva sūnas. Pieplēsuši vezumus pilnus un braukuši uz pilsētu.

Aizbraukuši tur, un sūna izskatījusies pēc vilnas — pēc tik mīkstas vilnas, ka ļaudis drūzmēdamies apstājuši vezumus. _

«Ūja! Kas par teicamu vilnu!» Cik maksājot mārciņā?

Tik un tik. Ļaudis tūliņ devuši bez runas, cik tik vien mārciņā prasīts, un izpirkuši abus vezumus: purva sūn^s par nobaru vilnu, ķērpjus par pakulām — milzumu naudas abi sagrābuši.

Bet nu puisim beidzot pa mājām darbs aptrūcis — teicis saimniekam, ka iešot pie lielskunga, prasīšot meža gabalu un līdīšot līdumu. Labi. Lielskungs neko nepretojies arī — domājis: ko tāds vīrelis nolīdīs, — un atvēlējis.

Bet tad nu puisis ņēmies, melnas zemes kampdams, un lielskungs ne apskatīties nepaguva, kad viss mežs uzplēsts un apsēts. Izauguši tādi kvieši — pāri galvai; nu lielskungam tik žēl, tik žēl: viņš nevarot atdot tādus kviešus saimniekam, lai vai kas. Puisis atteicis:

«Kad ne, ne!» Bet vienu nastu taču par iekopumu, iesējumu lai neliedzot.

«Jā, jā, to labprāt!»

Bet ko nu mans puisis? Tas tikai plēš lūkus vezumiem un novij tādu striķi, ka saimnieks pat galu nespēj pacelt. Ar to Miķelis aizgājis uz lauku, iesējis itin visu kviešu pļāvumu

vienā nastā, paņēmis nastu uz muguras un pārstiepis savam saimniekam, noteikdams:

«Lielskungs gan vēlēja veselu nastu ņemt, bet pusnasta vien tika.»

Nu izkūlis kviešus', sabēris apcirkņos un tad teicis saimniekajn:

«Ēd nu kūlumu ar sātu! Es tagad aiziešu, jo man kalpojuma laiks beidzies.»

Un tā viņš aizgājis. Uz kurieni? Kas to lai zina!

DIVI BRĀĻI

Reiz mācītājs nabaga iebūvietim noķīlāja zirgu. Iebūvietis gan lūdza, bet mācītājs bez ķīlu naudas zirgu neatdeva, un tās nabadziņam nebija. Taču vēlāk mācītājam sirds iežēlojās, un tas sacīja iebūvietim:

«Es dzirdēju, ka mežā, netālu no tavas būdas, esot divi brīnumputniņi; ja tu man tos noķersi un izcepsi, tad zirgu

atdošu. Cepdams tikai pielūko uzmanīgi, lai putniņiem sirdis un galvas paliek veselas, jo, kas putnu baudīs, spēs naudu spļaut.»

Nu nabadziņš steidzās uz mājām un priecājās, ka tik vieglā vīzē zirgu dabūs atpakaļ. Un netālu no savas būdiņas tas patiesi ieraudzīja divus putniņus, kurus noķēi*a un izcepa.

pa, pasauca savus dēlēnus un lika cepeti mācītājam aizBet ceļā abi zēni sāka plosīties un izmeta ceptos putniu; smiltīs. Nu abi nevīžas ļoti sabijās — tēvs taču cieti bija odinājis rāmi iet, nodot mācītājam sainīti, kā pieklājas, kur nu mācītājs tādus smilšainus kumosus liks? Gudroja, ■ roja abi, beidzot sagudroja: ē! Blēņas, ko niekus — ēdīs i labāk nost. Un apēda tiešām — katrs vienu putniņu; tikai r vas vien iebāza kabatā. Bet apēduši apdomāja atkal: visī■ z jāiet mācītāju nolūgties, lai piedod, ka tā izdzīvojušies, uziet, sāk stāstīt, mācītājs dusmās pārlieku errīgs — grib • ius vai pērt, lai tikai putniņus atdabūtu, bet zēni pamanī— aizbēga.

Pa mežiem, pa gravām bēgot, vienam zēnam pazuda cepure. Kas zudis, zudis — gāja tālāk. Gāja, gāja, beidzot izkūlās no meža un ieraudzīja vienā kalnā daudz ļaužu. Zēni gribēja redzēt, kas tas par baru, un gāja klāt. Kā pieiet klāt, tā ļaudis pretim un grābj to zēnu ar pliko galvu ciet, un kliegdami nes uz pili. Otrs zēns, to redzēdams, tā sabijās, ka nezināja ne rīta, ne vakara, un devās projām, cik vien kājas nes. Viņš domāja, ka ļaudis aizvilkuši brāli — vai kārt, vai kur, un tādēļ tās bailes bija nabagam, bet ļaudis nenesa vis zēnu kārt, bet nesa uz pili par ķēniņu celt. Visa nelaime bija tā, ka lielais bars kalnā bija sapulcējies jaunu ķēniņu celt, bet tikām cēluši, kamēr saķildojušies: viens gribējis to, otrs to. Tad nosprieduši: par ķēniņu cels to, kas neviļus ar pliku galvu kalnam nāks garām; un re, zēns tad nu nāca un tādēļ arī ķēniņa godu mantoja.

Bet otrs zēns bēga, bēga un iebēga pie vecas sieviņas vientuļā mājiņā un lūdza paēst. Sieviņa iedeva viņam gabaliņu maizes, sāli un ūdeni. Zēns paēda un tad palīdzēja sieviņai koka virbus drāzt; tos viņa pārdeva pilsētā. Tā sieviņa un zēns labu laiku dzīvoja.

Bet vienreiz zēns uzkoda maizē kaut ko cietu un spļāva. Kā spļāva, tā izkrita spožs dukāts no mutes. Zēns spļāva vēlreiz'— atkal izkrita dukāts. Ko nu? Nu tikai spļāva un spļāva, kamēr kļuva tāds bagātnieks, ka nopirka lielu, lielu muižu.

Bet ar laiku kaimiņu kunga meitas nomanīja, kur šis to lielo naudu dabūjis. Tās ieaicināja šo pie sevis uz viesībām, piedzirdīja labi un izvīla ciemiņam putna galviņu. Tagad viņš

vairs nevarēja dukātus paspļaut un nobēdājies gaja prom. Mežā viņš atrada ābeli — norāva vienu ābolu un apēda. Kā apēda, tā — kad tavi brīnumi! — tūda] pārvērtās par zirgu. Bet tur bija vēl viena ābele; viņš apēda arī no tās ābeles vienu ābolu un, ko domāt, pārvērtās atkal par cilvēku.

Tagad bijušam dukātu spļāvējam amats bija rokā. Viņš norāva no katras ābeles trīs ābolus, aizgāja pie viltniecēm un uzdāvināja tām katrai pa ābolam no zirga koka. Kunga meitas ēda — un visas kļuva par zirgiem. Nu viņš ņēma zirgus aiz pavadām un sāka tramdīt, kamēr atdabūja putna galviņu. Tad iedeva katrai vienu ābolu no cilvēka ābeles; šīs apēda un pārvērtās atkal par cilvēkiem.

Vēlāk, dabūjis zināt, ka brālis par ķēniņu ticis, dukātu spļāvējs saspļāva tik daudz naudas, ka varēja tādu pašu valsti nopirkt, kāda brālim; nu abi bija par ķēniņiem.

GARĀ ZIEMA

Kādam mūrniekam bijusi ļoti muļķīga sieva. Reiz viņš, no darba pārnācis, iedevis sievai 25 rubļus: «Še, sieva, paglabā tos! Kad atnāks garā ziema, tad jau viss būs jāatdod.»

Sieva ielikusi naudu skapī. Otrreiz vīrs pārnesis 50 rubļu, trešreiz pat 100 rubļu un atkal teicis: «Še, paglabā! Atnāks garā ziema, viss būs jāatdod.»

Bet kas nu par jokiem: kamēr mūrnieks atkal pie darba, atnāk vienu dienu pie sievas garš nabags un lūdzas dāvanas.

Sieva saka: «Ej vien projām, nevaru nekā dot. Atnāks garā ziema — viss tā kā tā būs jāatdod!»

Nabags — liels gudrinieks — sācis brīnīties: «Garā ziema, garā ziema! Nu es jau esmu tā garā ziema. Kurai ziemai tad tu vēl taupi?»

Sieva domājusi: «Laikam jau viena garā ziema tikai var būt?» — un atdevusi nabagam visu naudu.

Pārnācis vīrs, sieva pretim: «Vīriņ, aizvakar te bija garā ziema, paņēma visu naudu. Ak tavu garu nabagu!»

Vīrs pārbijies: «Ko? Patiesi atdevi? Tu esi traka! Es iešu pa pasauli — ja vēl atradīšu trīs tādus muļķus kā tu, tad atstāšu tevi sveikā, ja ne, nudien tev plāni klāsies!»

Labi — aizgājis muļķus meklēt. Gājis, gājis, nonācis vienās mājās — redzējis: sievas vilkušas uz jumta govi. Vaicājis: kāpēc tā darot?

Jā, tur uz jumta smuka zālīte esot uzaugusi — tā noēdināma.

Šis sācis smieties; kamēr tur smējies, apskatījies labi: govs nav vairs dzīva — sievas, vilkdamas valgā, nožņaugušas. Ēdiniet nu, ēdiniet!

Ilgāk tādās nemaz vairs nav skatījies — gājis tālāk. Gājis, gājis — nonācis pie lielas pils; tā bijusi varen skaista. Nu šis izstiepis kaklu un skatījies. «Kas tas par varenu mūrnieka darbu!» Pils lielmāte, šo ieraudzījusi, prasījusi: «Cilvēciņ, ko tu te skaties?» Mūrnieks atteicis: «Kas es par cilvēciņu — neesmu nekāds cilvēciņš, esmu eņģelītis, tīrs eņģelītis!» »

Nu šī brīnījusies: «Ak tāds ir eņģelītis? Pirmo reizi redzu! Saki, mīļo eņģelīt, — kā tad manam mirušam bērniņam klājas?»

«Kā klājas? Kā tur tādam var klāties! Ganot cūkas ar kailām kājām. Tāds jau nekad nav cūkas ganījis — nu viņš dabū tur izganīties; mūsu bērni — tie te izganās, kas viņus tur vairs dzenās, bet tādiem kā tavējais tas itin veselīgi — to es saku.»

«Vai!» lielmāte žēlojusies. «Vai nevari viņam zeķītes, kurpītes aiznest?»

«Kas par blēņām! Cūku ganiem kurpes — ko tu vēl nepadzirdēsi! — drīzāk naudu kādu artavu.» 75

«Ja, jā — naudu, naudu!» lielmāte iesaukusies un piebērusi pilnu maišeli ar skaidru zelta naudu. Lai nu nesot viņas cuku ganiņam.

Labi — paņēmis maišeli un aizgājis. Te pēc kādas stundas pārrodas lielskungs, šī pretim: «Tā un tā — to laimi — ļ aizsūtīju dēliņam lielu maisu zelta, apavus sapirkties!»

Lielskungs, visu dabūjis zināt, kļūst tīri vai traks: tūliņ lai seglojot zirgu, dzīšoties krāpniekam pakaļ. Un tad aizaulēkšojis arī, ka nokūpējis vien.

Mūrnieks, pamanījis, ka dzenas pakaļ, ātri, ātri noslēpis naudas maišeli krūmos, nolicis cepuri uz lielceļa un pats apsēdies, it kā cepuri sargādams. Piejājis lielskungs: ko te sēdot pie tās cepures? Vai neesot manījis garāmgājēju ar maišeli uz muguras?

«Kā tad neredzēju! Priekš kādas pusstundas jau tāds pagāja garām; man likās, ka tur bija labs nesamais — brīnum salīcis nesa.»

«Vai traks! Tad lec manā zirgā un steidz noķert: tu viņu taču labāk pazīsi nekā es; tu redzēji tagadiņ, es viņu nekad neesmu redzējis.»

«Jā, jā, kungs, zināms, ka pazīstu gan, bet nevaru jāt: man te apakš cepures jasargā dārgs putns — nopirku savam kungam.»

Nu nekas, viņš pasargāšot tikmēr putnu — lai jājot!

«Jā, jā, kungs, bet es jau nevaru bez cepures jāt un šo cepuri nedrīkstu kustināt.»

Nu nekas, te esot viņa cepure — lai jājot!

Labi, paņēmis kunga cepuri, uzlēcis zirgā, iejājis ar līkumu krūmos, paņēmis savu naudas maišeli un prom uz mājām pie sievas. Nu sapratis, ka ir vēl citi muļķi pasaulē, un

neteicis sievai vairs ne vārda, un par dabūto naudu nopircis lielu muižu, un dzīvojis kā lielskungs.

Lielskungs turpretim nosēdējis pie cepures līdz vakaram. Saulīte jau rietējusi, te lielskungs iedomājies: viņam rūpot redzēt, kāds tas dārgais putns jele izskatoties. Pacēlis drusku cepures malu, glūnējis: nav putna. Nu sabijies.

«Kad vīrs atjās atpakaļ un redzēs, ka dārgo putnu esmu palaidis vaļā, ko tad? Labāk steigšos uz mājām, lai viņš nemaz nedabū mani redzēt.» Kungs pārgājis itin priecīgs mājā, ka no ķezas gudri ticis vaļā.

TĒVA PIEMIŅA

Kāds tēvs, uz miršanas gultas gulēdams, ataicinājis savus trīs dēlus — divi bijuši gudri, bet trešais muļķis — un sacījis:

«Mani dēli, es nomiršu un mani apglabās kapā, bet jūs nāciet sargāt mani kapsētā trīs naktis no vietas, katrs savu nakti: vecākais pirmo, vidējais otro un tas, ko jūs par sliktāko turat, trešo.»

Necik ilgi tēvs nomira. Kad viņš bija apglabāts, muļķītis teica vecākajam brālim:

«Šonakt tev jāiet sargāt.»

Bet vecākais atbildēja:

«Es neesmu nekāds miroņu sargs; ja tev patīk, tad ej tu manā vietā!»

Muļķītis aizgāja. Ap pusnakti viņš sasita plaukstas un sauca:

«Tēvs, celies augšā!»

Tēvs uzcēlās un vaicāja:

«Nu, dēls, kāpēc tad vecākais nav nācis?»

«Ko nu, tēt! Tas jau teica, ka neesot nekāds miroņu sargs, un atļāva man nākt.»

Tad tēvs teica:

«Dēls, tu manu prātu esi pildījis, vecākā brāļa vietā nākdams, par to es tev došu sudraba zirgu ar zvaigzni pierē, un, kad tu no kreisās puses tam caur ausi līdīsi, tad būsi sudrabā apģērbies! Bet, kad tu ielīdīsi caur otru ausi, dabūsi savas vecās drēbes.»

Tad tēvs iedeva dēlam stabulīti, ar to lai pūšot, ja zirga vajagot, tad tas tūlīt ieradīšoties.

Kad tēvs ar dēlu bija izrunājies, viņš iekāpa atkal kapā, un dēls dienasgaismā gāja uz mājām. Vakarā viņš sūtīja otru brāli sargāt tēva kapu, bet arī tas negāja un atbildēja tāpat kā vecākais brālis.

Otrunakt tēvs atkal iedeva muļķītim zirgu un stabulīti, pamācīdams tāpat kā pirmajā naktī. Bet šoreiz zirgs bija ar zelta spalvu un mēnesi pierē.

Trešajā naktī, tāpat kā pirmajā, muļķītis ieradās kapsētā un, sasitis rokas, sauca:

«Tēvs, celies augšā!»

Tēvs piecēlās un teica:

«Nu, dēls, par tavu paklausību es došu tev dimanta zirgu — ar dārgiem akmeņiem rotātu. Kad tu viņam no kreisās puses caur ausi līdīsi, tad tev būs tāds pats apģērbs kā zirgam spalva. Dzīvo nu vesels, tagad es tevi no kapa sargāšanas atlaižu.»

Tad viņš iekāpa kapā — un muļķītis gāja uz mājām, it kā nekā nebūtu ne redzējis, ne dzirdējis. Gudrie brāļi katru reizi,

kad viņš pārnāca, prasīja, ko labu pie kapa dzirdējis un redzējis. Bet viņš tikai stāstīja:

«Citu neko neesmu redzējis kā kapsētu un dzirdējis esmu tikai koku šņākšanu.»

Mājās jeb, labāk sakot, rijas aizkrāsnē dzīvodams, muļķītis no gudrajiem brāļiem dabūja zināt, ka ķēniņš izlaidis tādu pavēli: šā meita sēdot lielā stikla kalnā; kurš tur jāšus uzjāšot, tam viņš to gribot dot par sievu un pašu iecelt par tās zemes ķēniņu. Arī gudrie brāļi domāja uz turieni jāt, tikai nevis ar zirgiem, bet ar āžiem, jo ar āžiem stāvos kalnos esot vieglāk jāt nekā ar zirgiem. Gan muļķītis lūdzās, lai šo arī ņemot līdzi, bet gudrie pavēlēja, lai šis tikai savu pavardu rušinot un cūkas uzskatot.

Kad gudrie bija aizjājuši, muļķītis papūta savu stabulīti: tūlīt atskrēja sudraba zirgs. Caur zirga ausi izlīdis, viņš dabuja sudraba apģērbu. Jādams uz stikla kalnu, viņš ceļā panāca brāļus un, uzšāvis katram ar pātagu pa muguru, sauca: «Nu, ašāk!»

Brāļi noskuma un teica:

«Tas tik bija kungs!»

Pie kalna noticis, muļķītis vienu trešo daļu kalna uzjāja un griezās atpakaļ. Par to citi jājēji ļoti brīnījās. Otrā rītā viņš atkal taisījās brāļiem līdzi, bet tie atbildēja:

«Ko tu tur darīsi! Kad tu redzētu to kungu, kas tur bija! T;is tevi būtu pīšļos saminis — mums jau katram pa muguru iedeva.»

Kad gudrie bija aizjājuši, muļķītis iepūta savā stabulītē divas reizes. Nu atskrēja zirgs ar zelta spalvu, un viņš, par

apzeltītu jātnieku pārvērties, sēdās zirgam mugurā un aizjāja. Panācis, tāpat kā pirmajā reizē, savus brāļus, viņš iesita katram divreiz pa muguru un uzjāja kalnā divas trešdaļas ceļa. Cilvēki pie kalna vēl vairāk brīnījās, zelta jātnieku ieraudzīdami. No kalna nojājis, viņš laidās uz mājām un, savas drēbes pārmainījis, nosēdās aizkrāsnē.

Trešajā dienā, kad brāļi bija aizjājuši, muļķītis izlīda no aizkrāsnes, papūta trīs reizes stabulīti un dabūja zirgu, kas tīrā dimantā un dārgos akmeņos mirdzēja un laistījās. Izlīdis zirgam no kreisās puses caur ausi, viņš tapa vēl greznāks. Vienā mirdzumā viņš jāja prom uz glāžu kalnu. Uz ceļa, panācis brāļus, viņš katram trīs reizes uzšāva tā, ka tie aiz kauna un sāpēm nezināja, ko iesākt.

Ticis pie kalna, muļķītis vienos lēkšos uzjāja kalnā. Kalna galā, pie ķēniņa meitas nokļuvis, viņš to noskūpstīja. Ķēniņa meita tai brīdī iespieda viņam ar savu gredzenu pierē zīmi. Noskūpstījis ķēniņa meitu, muļķītis, tāpat kā uzjājis, nojāja no kalna zemē. Mājās, goda drēbes novilcis, viņš apsēdās pelnos un gaidīja brāļus pārnākam. Lai zīmi uz pieres neredzētu, viņš apsēja ap galvu lakatu.

Gudrie brāļi pārnākuši runāja par grezno jātnieku. Ieraudzījuši muļķītim apsietu galvu, viņi jautāja, kas šim par nelaimi notikusies. Muļķītis atteica, ka sāpot galva un tādēļ esot to apsējis.

Drīz pēc tam pa visu valsti sāka meklēt to, kurš ķēniņa meitu skūpstījis, bet nevarēja atrast. Tad ķēniņš lika saaicināt visus savus pavalstniekus un pils priekšā pēc kārtas apskatīt. Vispirms nāca prinči un citi lielmaņi. Tomēr neatradās neviena, kam pierē būtu ķēniņa meitas zīme. Tad nāca muižnieki un citi bagātnieki — arī tur nebija meklētā. Nu lūkoja

pie zemniekiem, bet ari pie tiem neatrada. Visupēdīgi apskatīja nabagus.

Gudrie brāļi bija ielikuši muļķi nabagu rindā. Kad nāca viņa reize, ķēniņa meita pati atraisīja galvas autu un ieraudzīja pierē zīmi. Gudrie brāļi, to redzēdami, sakaunējās un, ceļos nometušies, lūdza piedošanu, bet muļķītis neko neatbildēja un tikai lūdza, lai viņu uz mazu laiciņu atlaižot.

Pagājis, kur nebija cilvēku, viņš papūta trīs reizes stabulīti, un tūdaļ atskrēja zirgi. Izlīdis caur zirgu ausīm, viņš pārvērtās par staltu jātnieku un jāja pie ķēniņa. Gar brāļiem jādams, viņš teica:

«Tā ir tēva piemiņa, ko viņš man iedeva.»

Gudrie brāļi nu vēl vairāk sakaunējās un atminējās, ka bija ļoti slikti darījuši, tēva prātu nepildīdami. Ķēniņa meita, stalto jātnieku ieraudzīdama, tūlīt to pazina. Abi viens otru iemīlēja, un ķēniņš taisīja tiem drīzi kāzas un atdeva savu troni. Jaunais ķēniņš bija labs valdnieks un satika ar pavalstniekiem kā tēvs ar saviem bērniem.

GANUZĒNS UN VELNS

Vienreiz kāds puisēns ezera malā ganīja cūkas un vija pātagas. Vij, vij — ierauga velnu no ezera izlienam. Velns vaicā: ko ar auklu darīšot? Puisēns atbild:

«Siešu velnam dziesmu ciet!» Velns izbīstas un prasa zēnam: vai viņš tik spēcīgs esot? Zēns tīšuprāt izliekas dusmīgs un uzsauc velnam: «Kā? Tu vēl par maniem spēkiem te taujasi! Vai gribi redzēt? Tūlīt raukšu ezeru ciet un aizsiešu tev kaklu!» Nu velns vēl vairāk izbīstas, sāk lūgties, sāk šo par kungu saukt — lai tā nedarot!

Puisēns atteica, ka nevarot vairs atstāt nevilcis, jo ļoti iltfi esot jau pūlējies, virves vīdams.

0 1768

Nu velns sprukās, solījās pūliņus atlīdzināt, lai tikai ezeru atstājot mierā — kur šis citādi ar sievu un bērniem glābšoties.

Puisēns atteica: ja tam dodot ratu rumbu pilnu ar naudu, tad — jā.

Velns tūliņ mierā: pēc trim dienām būšot ar naudu klāt.

Bet, kamēr velns pēc naudas, puisēns izraka dziļu, dziļu, lielu bedri un uzlika uz bedres riteņa rumbu.

Trešajā dienā velns atstiepa lielu maisu zelta naudas un bēra rumbā. Bet bēra, bēra, izbēra visu — rumbā naudas kā neradās, tā neradās. Skrēja pakaļ otram maisam, bet rumba

kā tukša, ta tukša. Un ta velns veselu pusgadu nopulējas un tomēr rumbu nepiebēra.

Neko darīt, beidzot apdomājās un sacīja:

«Naudas man vairāk nav, bet ezeru tu arī nedrīksti kopā vilkt, jo es esmu stiprāks par tevi. Iesim bļauties, gan tad pats redzēsi!»

Labi. Puisēns pilnā mierā.

Nu velns bļāva, ka visa zeme trīcēja, ka padebeši gabaliem vēlās zemē.

Bet puisēns, ko tas? Tas tikai meklēja akmentiņus. Velns prasīja: «Ko tu ar tiem darīsi?»

«Aizbāzīšu ausis, citādi pārplīsīs, kad bļaušu.»

«Kā — pārplīsīs?» velns sabijās. «Vadzi, tad nebļauj vis! Iesim labāk sviesties.»

Labi. Tūliņ velns paķēra akmeni un aizsvieda pa gaisu tik lalu, ka tas tikai pēc trim stundām atnāca atpakaļ, iekrizdams dziļi, dziļi zemē.

Bet puisēns paņēma velna nūju un ilgi, ilgi uz to skatījās. Velns vaicāja: «Ko tu skaties?»

«Es skatos: man gandrīz žēl tās nūjas, jo, kad es sviedīšu, ātrāk par trim gadiem zemē nenonāks.»

«Vai traks!» velns izbijās. «Nesvied vis labāk: tā man ir dārga nūja no tēvutēvu laikiem. Iesim tad drīzāk skrieties!»

Labi. Un velns tūliņ aizskrēja nudien kā dzīvais vējš proj;im, bet zēns gardi pasmējās: «Ja tu tik vien vari paskriet, tad man tīri kauns ar tevi skrieties, ej skrejies labāk ar manu Jaunāko brāli.»

To sacījis, puisēns paveda velnu tādu gabalu pie liela akmens, kur zaķis gulēja, un iesaucās: «Ļipiņ, dieb nu!»

Un zaķis, ausis izcēlis, ko vien mācēja, laukam pāri un krūmos iekšā.

«Vai nu redzēji?» puisēns lielījās. «Tā mans mazais brālis skrien: viņš liek kājas pa pleciem un tad tik ātri paskrien, kur nu vēl, ja kājas palīgā ņemtu.»

Velns zaķa izceltās ausis tiešām noturēja par kājām, kas pleciem pārliktas, un brīnījās un brīnījās.

Bet puisēns, kļuvis drošāks, sāka velnu tramdīt pēc sava prāta — un beidzot liek velnam arī dancot. Velns atsaka, ka nemākot dancot. Nu, ja nemākot dancot, tad lai rādot, cik

viņš stiprs esot. Velns lielās, ka esot aplam stiprs: varot ir zirgu pacelt, bet zēns smejas: «Zirgu pacelt vien, tas nav nekas, bet es zirgu ieņemšu kāju starpā un ap šito ezeru apnesīšu — tas, rau, ir spēks!»

Velns klausās, klausās — gandrīz negrib ticēt. Bet puisēns kā lec zirgam mugurā, piecērt ar papēžiem — tā apjāj ezeram, ka noput vien, un velns nu tīri noskumis, ka pasaulē viens par viņu stiprāks.

Un galu galā puisēns ieveda velnu mežā, iešķēla vienam klucim galā šķēlumu, iesprauda velnam bārzdu iekšā un palaida, lai iet kur gribēdams.

BRĪNUA1A STABULĪTES

Kādam puisēnam nomiris vienā nedēļā tēvs un otrā nedēļā māte. Sērdienītis katru dienu gājis uz kapsētu un raudājis gaužas asaras. Te vienu dienu māte iznākusi no kapa un iedevusi puisēnam trīs stabulītes, sacīdama: «Neraudi, bērniņ, še tev trīs stabulītes! Ja pirmo pūtīsi, tad nebūs vairs jāraud, ja otro pūtīsi, tad būs jāsmejas, ja trešo pūtīsi, tad diesi un lēksi.»

Puisēns tūliņ papūtis pirmo stabulīti. Tā skanējusi tik jauki, tik mīlīgi, ka asaras tūdaļ nožuvušas. Nu papūtis otro stabulīti. Tā skanējusi tik jautri, tik patīkami, ka gribot negribot bijis jāsmejas. Beidzot papūtis arī trešo stabulīti. Tā skanējusi tik jocīgi, tik burvīgi, ka gribot negribot bijis jāsāk lēkāt. Pat putni un lopi lēkājuši līdzi.

Tā nu puisēns no tās dienas varējis remdēt savas bēdas, pūzdams stabulītes.

Reiz puisēns izgājis ar savām stabulītēm ganos. Lopi nevīžojuši lāgā ēst; likušies gulēt. Bet puisēns domājis: «Vai

nepaēdušus gan mājā dzīšu? Pag, pag, papūtīšu trešo stabulīti, gan tad visi piecelsies.»

Un tā arī bijis. Līdzko pūtis, tūliņ visi kājās un lēkuši, lēkuši. Pūtējam lopu lēkšana patikusi: viņš nerimis pūst, bet ļāvis, lai labi izlecas. Bet tai pašā brīdī ķēniņam, no medībām atgriežoties, gadījies tur jāt garām. Viņš brīnījies, kas tās par jocīgām skaņām, kas tie par trakiem lopiem. Piejājis klāt — un tu brīnumi! — zirgs ari sāk lēkt, un pašam tā pati nelaime: nemaz nosēdēt vairs uz zirga, kā kājas cilājas. Bet puisēns ilgi nemocījis ķēniņu: viņš mitējies pūst. Nu ķēniņš, zināms, tūliņ prasījis, kur puisēns tādu stabulīti ņēmis. Šis izstāstījis galu no gala, cik stabulīšu no mātes dabūjis un kāds kurai stabulītei spēks. Ķēniņš licis uzpūst pirmo stabulīti un ilgi, ilgi klausījies mīlīgajās skaņās, licis uzpūst otro stabulīti un ilgi, ilgi smējies par jautrajām skaņām. Kad puisēns taisījies trešo stabulīti pūst, tad ķēniņš smīnēdams teicis:

«Nepūt, nepūt, citādi man atkal, vecam vīram, jālec! Labāk dzirdi, ko teikšu, — nāc man līdzi uz pili. Tev jāizdara ar savu trešo stabulīti tas, ko es viņnedēļ ar savu karaspēku nevarēju izdarīt. Klausies, aizviņnedēļ kaimiņu ķēniņš nozaga manu vienīgo meitu. Es gāju ar karaspēku atņemt, bet viņam lielāks karaspēks — nevarēju. Aizej tu pie kaimiņu ķēniņa ar savām stabulītēm un liec viņam tik ilgi lēkt, kamēr apsolas man bērnu atdot.»

Labi, puisēns ar mieru.

Trešajā dienā stabulnieks pie kaimiņu ķēniņa klāt. Ķēniņš

sēdējis pie viena loga, un aizvestā ķēniņa meita raudājusi pie otra loga. Puisēns uzpūtis pirmo stabulīti. Ķēniņš klausījies nodurtu galvu, un ķēniņa meita tūliņ apstājusies raudāt. Puisēns uzpūtis otro stabulīti. Ķēniņš sācis smieties pilnā kaklā, bet ķēniņa meita savās bēdās kaunējusies smieties; tā aizklājusi vaigu un izsteigusies dārzā. Puisēns uzpūtis trešo stabulīti. Ķēniņš sācis lēkt. Un nu lecis, lecis, kamēr pietrūcis ripas, un tad pēdīgi sācis lūgties, lai apstājoties. Bet puisēns atteicis: «Ja atdosi nozagto ķēniņa meitu, tad tikai apstāšos.»

«To nevaru, to nevaru!» ķēniņš elsdams atbildējis.

«Ja nevari, tad pūtīšu!» puisēns atcirtis un pūtis no jauna.

Ķēniņš sācis atkal lūgties, bet puisēns nepielaidies neparko. Beidzot, kad vairs nemaz nav jaudājis lēkt, tad iesaucies: «Ņem meitu un steidzies projām!»

Labi. Puisēns paņēmis meitu un aizgājis.

Bet, līdzko gabalu pagājuši, ķēniņš ar karaspēku pakaļ. Meita nobijusies, bet puisēns atteicis: «Ko tu bēdājies? Lai tik nāk — gan viņi visi izlēksies.»

Un tā arī bijis. Panākuši gan, bet, tikko puisēna trešā stabulīte atskanējusi, viss karaspēks sācis lēkt un lēkājis vienā gabalā. To redzēdams, kaimiņu ķēniņš atmetis ar roku un apsolījies, ka nedzīšoties vairs pakaļ.

Trešajā dienā puisēns ar ķēniņa meitu pārnākuši pilī. Vecais ķēniņš apkampis puisēnu un teicis: «Vai neteicu, ka tu iespēsi ar stabulīti vairāk nekā es ar saviem karavīriem? Par pateicību tagad pieņemu tevi dēla kārtā. Vēlāk, kad miršu, varēsi palikt manā vietā par ķēniņu.»

KĀ ĶĒNIŅA DĒLS PAMEITU APŅĒMA

Vienam ķēniņa dēlam gribējies precēties, bet viņš nevarējis sagudrot, kādu meitu lai prec. Gājis pie pareģa. Pareģis teicis: «Brauc pa visu valsti un lūko atrast tādu, kura tev kaunas acīs skatīties.»

Labi. Otrā dienā braucis gar ciemu, kur īstā meita un pameita linus plūkušas. Pašulaik īstā meita bārenīti bārusi. Bet, tiklīdz ieraudzījusi lepno ķēniņa dēlu, tūliņ smaidījusi kā saule un skatījusies, acis izspilgusi, kur šis brauc. Pameita turpretim plūkusi linus, ne acis nepaceldama uz augšu.

Nu ķēniņa dēls iegājis pie saimnieces, teikdams: «Pasauc to meitu, kas, linus plūcot, apkārt neskatās: es precēšu viņu.»

Bet saimniece pārsaukusi savu īsto meitu. Ķēniņa dēlam licies, ka saimniece viņu māna, tādēļ braucis atpakaļ pie pareģa padomu prasīt.

Pareģis teicis: «Aizbrauc precībās un sūti abas meitas uz Daugavas malu. Tur bērza celmā būs zelta cirvītis iecirsts: kura cirvīti pārnesīs, tā būs īstā.»

Labi. Sūtījis cirvītim paka]. Pa priekšu gājusi īstā meita: atradusi Daugavas malā bērza celmu un gribējusi cirvīti ņemt, bet cirvītis, ik kampusi, ik palēcies gaisā un nedevies rokā. īstā meita izmocījusies ilgu laiku un tad sākusi cirvīti lādēt: «Nēģelis! Kaut sapuvis! Šis man rokā nedosies!»

Bet cirvītis palēcies vēl augstāk. īstā meita pārgājusi bešā.

Nu gājusi pameita. Arī tai cirvītis lēcis gaisā, bet tā lūgusies: «Cirvīti, cirvīti, ko lec gaisā, ko skumdini mani! Nelec, nelec, cirvīti labais!»

Cirvītis ļāvies pielūgties — iecirties celmā un pameitai paklausījis.

Bet saimniece aiz vārtiem skatījusies nelabām acīm, kā pameita cirvīti mājā nesusi. Skaudībā nav laidusi pameitu nemaz istabā; tūliņ likusi dzirai ūdeni sanest. Pameita steigusies ūdeni nest, bet smeļot zelta cirvītis iekritis akā. Nu saimniece zaimodama sūdzējusi ķēniņa dēlam, kāda nepraša pameita esot: tīši, vai, metot zelta dārgumus akā. Ķēniņa dēlam licies, ka saimniece viņu māna, tādēļ braucis trešo reizi pie pareģa padomu lūgt.

Pareģis teicis: «Aizbrauc precībās un sūti abas meitas uz jūras malu. Tur būs zelta ozols dimanta zīlēm: kura zīles pārnesīs, to preci.»

Labi. Sūtījis uz jūras malu pie zelta ozola, lai pārnes dimanta zīles.

īstā meita pirmā aizskrējusi zīles raut. Bet, ik šī pasnaikstījusies, ik ozols uzlidinājies gaisā. Sākusi lādēt: «Neģēlis! Kaut sapuvis! Šis man roka nedosies!»

Bet zelta ozols tagad uzlidinājies vēl augstāk, īstā meita pārnākusi bez dimanta zīlēm.

Nu gājusi pameita. Tai arī zelta ozols lidinājies gaisā, bet viņa mācējusi lūgties: «Ozolīti, ozolīti, ko lidinies gaisā, ko skumdini mani? Atdod, atdod dimanta zīles!»

Ozols bijis pielūdzams: atdevis dimanta zīles pilnu klēpi. Pameita nākusi mājās, dimanti laistījušies jau notālēm, un ķēniņa dēls pagājis dimanta nesējai pretim, iecēlis to ratos un aizvedis uz savu pili.

KĀ JELGAVU SĀKUŠI BRUĢĒT

Dzīvojuši divi saimnieki: viens bagāts, otrs nabags. Bagātais nenieka nestrādājis; nabagais turpretim ņēmies sviedros no agra rīta līdz vēlam vakaram, bet nabags bijis, nabags palicis. Reiz nabagais saimnieks ar puišiem rudzus pļāvis. Kad pienācis vakars, tas teicis puišiem: i

«Eita uz mājām, es pāriešu mazliet vēlāk.»

Strādnieki nelikušies divreiz teikt, bet saimnieks aizgājis uz tuvējo krodziņu uztaisīt «krūti», lai iestiprinājies varētu rīt atkal bara galā stāties. Krodziņā pāris čarku iemetis, saimnieks devies uz mājām. Nakts bijusi gaiša, pilns mēness spīdējis, lauki gājuši strēķos, un viņam gadījies iet pa sava bagātā kaimiņa rudzu strēķi; tikko nopļautie rudzi bijuši sasieti kūlīšos un jau salikti statiņos. Ejot tas ieraudzījis slaidu meiteni ar rudzu rogu vainagu galvā, baltās drēbēs tērptu. Meitene lasījusi vārpas un bāzusi tās kūļos. Saimnieks viņu sveicinājis un sacījis:

«Nāc labāk manā laukā vārpas lasīt; kaimiņš tāpat jau bagāts, bet es nabags.»

Meitene atbildējusi:

«Es esmu viņa Laima, nevis tava! Lai tava Laima lasa tavas vārpas.»

Saimnieks nu prasījis: kur tad esot šā Laima. Viņa atteikusi, ka tai krodziņā, aizdurvē, kur nupat dzēris. Saimnieks teicis, ka tur viņš tās neesot redzējis. Dodama viņam baltu spieķīti, Laima teikusi: katrs jau Laimu nevarot redzēt, bet, lai viņš aizejot vien uz krodziņu un piesitot aizdurvē ar balto spieķīti, tad jau ieraudzīšot savu Laimu. Saimnieks pateicies Laimai par visu labu un griezies atpakaļ uz krodziņu. Iegājis iekšā, piedauzījis aizdurvē ar balto spieķīti un — patiesi! — ieraudzījis savu Laimu tupam kaktā. Saimnieks uzsaucis:

«Ko tu te tupi, sliņķe, ka nelasi vārpas manā tīrumā! Kā tad kaimiņa Laima lasa savā tīrumā?»

Laima atteikusi:

«Tu, par zemkopi būdams, tikpat nekļūsi bagāts. Ej labāk par uzpircēju, tad jo drīzi tiksi pie mantas.»

Saimnieks teicis, ka neesot naudas, ar ko sākt. Laima iedevusi tam vērdiņu, sacīdama:

«Mājās ejot, nopērc par šo vērdiņu to lopiņu, kuru tu pirmo ceļā satiec; tad-nokauj savas piecas raibaļas un uztaisi no viņu ādām lielu ori: ādas raibo pusi liec uz āru un, aizjūdzis orē visus četrus zirgus, ved lopiņu uz Jelgavu pārdot. Tā tu iedzīvosies naudā.»

Kad saimnieks gājis mājās, bijusi liela diena; gani jau ganījuši lopus. Ganiem garām iedams, tas ieraudzījis vāverīti. Saimnieks domājis, ka jānopērk vāvere, jo to saticis pirmo, tādēļ teicis ganiem:

«Es jums došu veselu vērdiņu, atdodiet man vāverīti.»

Viens gans teicis, ka nepārdošot vāverīti — būšot pašam ko paspēlēties un papriecāties, bet otrs teicis, ka labāk pārdošot — būšot kriņģeļu nauda: tikpat vāvere šiem izmukšot un ieskriešot mežā; un pārdevuši arī to vāveri saimniekam.

Šis nu, mājās pārnācis, nokāvis visas gotiņas un uztaisījis no ādām lielu ori, un, aizjūdzis orē savus četrus zirģeļus, vedis vāveri pārdot uz Jelgavu. Pie Lapu kroga pieturējis savus zirgus atpūtināt, nojūdzis tos, padevis tiem ēst un pats iegājis krogā, ori ceļa vidū atstādams.

Zīdiem, ieraugot savādo ori, ienācis prātā palūkot, kas tanī atrodas. Viens no žīdiem attaisījis mazo lūku — un vāverīte izšmaukusi žigli ārā un ieskrējusi mežā. Zīdiem sameties bail: vīrelis iznācis sākšot šos vai kaut; viņi nezinājuši, ko darīt. Te vainīgais sagudrojis, ka vāveres vietā jāiesviež akmens. Ņēmušies nu tik akmeņus laist orē; pielaiduši vai pus ores.

Saimnieks, atspirdzinājies pie saldā alutiņa, aizjūdzis savus zirģeļus un pūtis vaļā, bet zirgi, šim par lielu brīnumu, negribējuši vairs tā rikšot kā pirmīt. Nekā ļauna nedomādams, vīrs braucis tikai tālāk. Zīdi, gribēdami redzēt, ko šis iesāks, akmeņus Jelgavā novedis, gājuši tam līdzi — viss lielais bars.

Nobraucis Jelgavā, saimnieks apturējis savus putās nobrauktos zirgus uz tirgus. Kungi, ieraudzīdami savādo

ori, apstājuši to no visām pusēm un prasījuši braucējam, lai parādot, kas tur iekšā. Šis rāpies no bukas zemē, attaisījis lūku, bet — tavu brīnumu! — vāverītes vietā atradis pus ores zelta gabalu. Laima bija pārvērtusi akmeņus zeltā. Zīdi, to ieraudzījuši, skrējuši pa galvu pa kaklu pēc ormaņiem: tie aizbraukuši līdz Lapu krogam, piekrāvuši katrs savu vezumu ar akmeņiem un veduši akmeņus uz Jelgavu, domādami, ka arī tie pārvērtīsies zeltā, bet nekā! Akmens paliek akmens.

Tā sadzinuši lielu čupu akmeņu, ar kuriem to pašu vasaru sākuši bruģēt Jelgavu. Bet saimnieks, izmainījis zeltu naudā, kļuvis ļoti bagāts un dzīvojis laimīgi.

SKOPAIS ĶĒNIŅŠ

Reiz vecos laikos dzīvojis ļoti skops ķēniņš: pat nabagiem viņš nav novēlējis dāvaniņu pasniegt. Reiz ķēniņam pavēstīts, ka turpat netālu no pils mežā esot ieklīdis prāvs briedis. Ķēniņš tūlīt rīkojis medības, bet noteicis: lai tā aplenc, ka viņš pats dabū šaut, cits ne. Tomēr tai dienā ar medībām nekas neiznācis: briedis izšmaucis no masta, un ķēniņš nav dabūjis ne redzēt, ne šaut. Vakarā tāds pussaīdzis ceļā uz mājām saticis kroplu nabagu, kurš lūdzies:

«Ķēniņ mīļais, atmet nabadziņam kādu artaviņu.»

Ķēniņš atteicis: «Nedošu nekā! Tik kropls jau neesi, ka maizes tiesu nespētu nopelnīt.»

Nabags atteicis: «Tik skopam gan nevajadzētu būt! Kas var zināt — ja dievs gribēs, tu arī reiz vari par nabagu palikt; tad redzēsi, cik grūti nabagiem klājas.»

«Ko tu te muldi! Ķēniņš paliks par nabagu — jāsmejas!» skopais uzsaucis nabagam un gājis mājās.

Bet otrā ritā, itin agri, ieskrien sulainis: «Ķēniņ, ķēniņ! Vakarējais briedis pils dārzā iekūlies!»

Ķēniņš ātrumā paķēris ieročus un skrējis briedi šaut. Tomēr briedis pa to mazo brītiņu jau izskrējis no dārza un iebridis jūrā (ķēniņa dārzs bijis pašā jūras malā). Nošāvis briedi turpat ūdenī un domājis: «Viļņi izdzīs malā!» Bet nekā: medījums lēnām peldējis jūrā iekšā. Nu ķēniņš norāvis drēbes, aizbridis pakaļ un izvilcis briedi malā. Bet kas par brīnumiem: tai īsajā brītiņā ķēniņa drēbes nozudušas. Nevarējis saprast, kā tas gadījies, ko tas nozīmē? Neko darīt — novilcis briedim ādu, pārsedzies ar to pašu un gājis uz pili.

Bet te vēl lielāki brīnumi — pils sargi nelaiž iekšā: kas viņš par ķēniņu brieža ādā! Tur pilī gan esot ķēniņš — to viņi pazīstot, bet tādu plusku viņi nepazīstot. Šis gan kļuvis pikts* bet nekas nelīdz. Beidzot lūdzies: ja neticot, lai izmeklējot visu pili, redzēšot, vai tur maz ķēniņu atradīšot.

Labi — pils sargi ieiet pilī un patiesi izved citu ķēniņu — un uz mata vienādu ar to, kāds tur arvien valdījis. Ķēniņš, brieža ādā parausta plecus un tīri apjūk, kas tas ir, kas nav. Bet pils sargi zobojas:

«Nerausties nemaz! Ej tikai pie laika projām, citādi var vēl nelabi klāties.»

Neko darīt — jāiet. Iet, iet — pats nezina, kur iet, pie kā griezties. Te, par laimi, satiek kādu saimnieku; tas smejas: «Vai traks! Kā tad nu tā nodzīvojies bez drēbēm? Vai nelīgsi pie manis par puisi? Tad drēbes nopelnīsi!»

Labi — salīgst. Ko citu arī darīt — vai iesi pasaulei vēl izklāstīt, kā noticis? Kurš ticēs? Un tā nu ķēniņš salīgst par

puisi un sāk strādāt. Bet nelaime atkal: pļaut, art nav radis savā mūžā — saimniekam nekur likt. Neko darīt, līdzis ir — liks zirgus ganīt. Bet nelaime atkal: pieguļā būt nav radis savā mūžā — kā noliekas pie ugunskura, guļ līdz brokasta laikam, un zirgi tikmēr izmaluši gan labību, gan pļavas. Neko darīt, līdzis ir — liks pie cūkām. Bet nelaime atkal: cūka jau neģēlīgs lops, tiklīdz ļausi izklīst — kopā vairs nesadabūsi, un šis to nav radis, domā: «Kur šīs skries?» — bet tikmēr citas labībā, citas mežā, kur nekur.

Tagad saimnieks saka: «Klausies, dari, ko redzējis, tu man nederi — mums jāšķiras.»

Un ķēniņš tai pašā dienā aizgāja arī. Gāja, gāja, beidzot sastapa aklu nabagu, kam tai dienā puika — vadītājs esot nomiris. Aklais lūdzas bez gala: lai pavadot viņu līdz ķēniņa pilij, jo tur šodien esot dzīres un dzīrēs katrs tādus aklus ap-

dāvinot, kur nu vēl ķēniņš, kam mantas papilnam. Labi — vedīs arī. Aizved pilī, redz: tas pats ķēniņš, kas todien, sēž galda galā pie viņa sievas, un uz mata vienāds ar viņu: tā pati balss, viss, viss. Nu, ko darīs — ies taču klāt un lūgs kādu dāvanu. Ķēniņš tūliņ pieceļas galda galā un vaicā:

«Kas tu tāds esi? Tu māki tik smalki lūgt kā ķēniņš, un tomēr tev ubaga drēbes mugurā?»

«Nevaru teikt, kas es esmu,» šis atbild.

«Tev būs teikt, ja negribi cietumā nokļūt!»

Neko darīt, sāka stāstīt: kā ar nabagu todien runājis, kā briedi šāvis, kā drēbes nozudušas, kā pilī neticis, kā cūkas ganījis, kā par ubagu kļuvis un kā nu beidzot še atnācis.

Un, līdzko bija izstāstījis, tas ķēniņš tur galda galā pazuda kā migla un šis sēdēja viņa vietā tādās pašās ķēniņa drēbēs kā agrāk.

No tās dienas ķēniņš atmetis skopumu un labprāt palīdzējis nabagiem.

MALKAS CIRTĒJS

Reiz malkas cirtējs mežā cērt malku un ierauga — cauna skrien. Šis tūliņ ar visu cirvi pakaļ. Bet — kur nu muļķis — izskraidījās, dumjš palikdams, — tikpat nenoķēra un mežā vēl apmaldījās. Maldījās, maldījās: sāka aptumst, un nu, gribot negribot, bija jāuzlien kokā — tādā kuplā kokā — un jāpaliek pa nakti (āre, zemē nedrīkstēja gulēt, ka nenokož). Bet — tas varēja būt tā īsi priekš gaismas — šis dzird: apakšā nejauki ķildojas. Kad tevi jupis! Ko tad tur dala? Paskatās: ače, lauva, kurts, kaķis, ērglis, skudra, gailis, zvirbu-

lis un muša dabūjuši kritušu briedi un maļ viens par otru diktāk: «Es viņu apdziedāšu!» — «Nē, es viņu apdziedāšu!» Nu visi briedim tādi radi, ka jāpabrīnās: muša cauru mūžu esot stāvējusi nelaiķim aiz auss, kurts šad un tad gājis skrieties, skudra ar ērgli dzīvojuši kaimiņos, bet kaķim atkal sieva ar briedi bijusi laba paziņa, un gailis — tas tikai brīnās un sauc par pulku: «Lai radi, kur radi, bet man tā labākā balss!»

Malkas cirtējs egles galā klausās, kas tur pajuks; te viens no šiem bija viņu ieraudzījis — un sauks vīru zemē: «Nāc — iztiesā mūs! Kurš lai dzied un kurš lai nedzied.»

Malkas cirtējs nolien, apdomā kādu brīdi — un uz vienu reizi: «Ko es jums varu teikt? Man pašam jādzied, citādi jau briedi nepaglabāsim.»

«Tas ir pareizi! Tas ir kā likts!» šie tūliņ visi vienā mutē. Un par tik gudru spriedumu katrs vēl ņemsies malkas cirtējam labi samaksāt: šie atdošot katrs no sava spēka; tiklīdz viņam ko ievajagoties, lai tikai pieminot vienu vai otru — tūdaļ viņš spēšot pārtapt vai nu par lauvu, vai mušu, vai kurtu, vai gaili. Labi — malkas cirtējs apdziedāja briedi, ka viss mežs noklimstēja un tad, pārvērties par lauvu, ātri vien izkūlās no meža.

Bet meža malā satiek cūkganu — tas, nabadziņš, raud un raud.

«Kas tev, puisīt?»

Jā, ko viņš iesākšot, ko ne: velns drīzumā visas cūkas apēdīšot.

«Ače, deviņi! Kā tad viņš tevi tā apcēlis?»

7 — 1708

«Jā, tur es neesmu vainīgs — tur pats ķēnh, ; vainīgs: viņš bija priekš kādām dienām apmaldījies te mežā — nezinājis nekā laukā izkļūt. Te — kur gadījies, kur ne — esot piestājies svešs jaunskungs un ātrāk nevedis no meža ārā, kamēr ķēniņš apsolījis katru dienu vienu cūku dot un, kad cūkas aptrūkšot, tad ķēniņa meitu — paša bērnu. Āre, viņš apēdīs cūkas un tad vēl taisīsies par znotu. Bet ķēniņš jau gan to velnu negribot ne acu galā par znotu: esot solījis kuram katram atdot meitu par sievu — kas tikai šo negantnieku nokaušot.

«Tā, tā! Tad jau es par ķēniņa znotu, jāsaka, kā radīts — tur nav ne bēdas.»

Malkas cirtējs aiziet pie ķēniņa — izsaka; ķēniņš: jā, jā! Lai tad ganot zēna vietā tās cūkas.

Labi — gana pirmo dienu, nāks pret vakaru — velns klāt, paņem vienu cūku un mežā iekšā. Malkas cirtējs ātri, ātri pārurrina1 pārējās cūkas mājā, pārtop par kurtu un pūš ar līkumu velnam pretim. Satiekas. Velns: «Labvakar! Kurtiņ — tad ta man smags nesamais!»

«Vai smags vai nesmags — par to nav vaļas runāt, bet aiz septiņiem mežiem — astotajā patlaban viens vagars grib kārties un nevar pakārties — trūkstot dūšas, skrej labāk to kampt, ko tu te ar nieka cūkām nodauzies.»

«Ko, kurtiņ, vai patiesi? Vai, brālīt, tad man jāsteidz; še, paturi drusku to cūku — tūliņ būšu atpakaļ. Un, ja man labi izdosies, — tu dabūsi pusi no cūkas.»

98 1 Cūkas, māja dzenot, gani sauc: urr.

Velns aizskrēja. Bet kurts pārvērtās atkal par malkas cirIcju un pārveda savu cūku veselu mājā.

Otrā dienā pret vakaru velns itin saīdzis atskrien un pakampj atkal cūku. Bet malkas cirtējs pārtop par ērgli, aizsleidzas ar līkumu šim pretim un brīnās: «Vai tad jūs, jaunskungs, šodien cūkas gaļu ēdat?»

«Ko darīt, ko darīt, ērgļu papiņ! Dažreiz badā mēs pat pinekļus kodaļājam un kramus rijam».

«Ej, muļķi, ej! Otrā pasaulē patlaban kāds slepkava grib • Ucināties — skrej tad labāk to rīt.»

«Ko, vai patiesi?»

Un tā velns ātri, ātri pārplēsa ozolu vidū pušu, iegrūda lur cūku kā spīlēs un prom uz otru pasauli aizelsies. Bet malkas cirtējs izņēma cūku no ozola un pārgāja smiedamies.

Trešā dienā malkas cirtējs gana, gana — velns nerādās, un vakars jau laukā. Pārdzinis cūkas kūtenē, viņš domā: «Kad tik nešpetnis nenāk naktī? Palikšu par gaili laktā un gaidīšu.»

Un patiesi, it kā viens teicis būtu, pusnaktī velns, bada izmiris, klāt un grabinās gar kūtenes durvīm. Bet te mans gailis laiž dziesmu vaļā — un velns, ne iesaukties nedabūjis, prom.

Tomēr — vai tev tāds negantnieks gan skraidīs tukšā? — nekā; kā skrējis gar ķēniņa pili, tā rāvis ķēniņa meitu taisni no gultas, un nu bija vēl lielāka skāde.

«Ak tu izčibējis!» ķēniņš otrā rītā spļaudās, bet malkas cirtējs mierina: «Nekas, nekas, papiņ, — atļaujiet tik man.»

Un tā malkas cirtējs uzkāpj kalnā (tur velns bija ieskrējis ar meitu), atrod mazu, mazu caurumu, pārvēršas par

skudru, uzsēžas vienam smilšu graudiņam jāteniski virsū un brauc lejā kā bezdibenī. Nonāk apakšā — liels klajums. Neko darīt — pārtop par mušu un laižas taisnā ceļā uz viņu malu. Aizlaižas — ierauga glāžu pili un ķēniņa meitu logā raudam. Šis pārvēršas par malkas cirtēju un dodas pazīstams, bet meita baiļojas: «Vai dieniņ, vai dieniņ! Kur tu esi ienācis! Pārnāks mans kungs, tas tevi saplēsīs!»

Un patiesi — drīzi ar nāk pats velns. Bet malkas cirtējs pārvēršas par lauvu — un velnam virsū. Ojā! — kā viņi abi nu kāvās: lauva apēda velnu kā nieku.

Nu ķēniņa meita bija priecīga un malkas cirtējs, zināms, ar; tikai tās bažas vēl atlika: kā augšzemē uzkļūt? Domāja, domāja, te ķēniņa meitai iešausies prātā — viņa atradusi, pa grāmatām šķirstīdama, ka tai un tai kokā esot dimanta oliņa, ja to uznestu augšzemē, tad visa šī glāžu pils paceltos kalna galā.

Labi — ta mans malkas cirtējs tūliņ parveršas par zvirbuli, uzlaižas kokā, izņem no ligzdas dimanta olu un nones zemē. Atkal labi — bet kā nu ar olu no bezdibeņa izkļūt?

«Pag!» meita atkal atminas. «Te velnam ir durvju sargs, un tas šinī pasaulē nevar ieredzēt kaķus: kuru pamana, to izsviež augšzemē — raugi tā!»

Labi — malkas cirtējs pārtop par kaķi, ieņem olu mutē un ložņa durvju sargam ap kājām. Durvju sargs, nav labi to

ieraudzījis, tūliņ: «Skic, maita! Skic, maita!» — un, sagrābis kaķi aiz astes, nes pa lielām, garām kāpnēm uz augšu. Nes, nes ilgu laiku, gadās vara vārti — lieli, lieli vārti, un sargs, atslēdzis vārtus, iesper kaķim ar kāju un izsviež laukā — taisni tai pašā vietā, kur malkas cirtējs aizvakar par skudru ielīdis.

Bet, līdzko kaķis pārvērties par malkas cirtēju un olu nolicis zemē, — tā glāžu pils ar visu ķēniņa meitu ceļas augšā un iznāk kalna galā.

Nu malkas cirtējs apņem ķēniņa meitu par sievu un dzīvo savā glāžu pilī laimīgas dienas.

BALTIE VĪRIŅI UN MELNIE VĪRIŅI

Kāds vīrs, caur mežu iedams, uzkūlies uz nelabā pēdām un apmaldījies. Vadātājs aizvilinājis viņu uz svešu, svešu apgabalu. Neko darīt — jāpaliek turpat mežā pa nakti. Mīkstajās sūnās branga guļa; vīrs drīzi iemieg. Bet, klau, gaismiņai svīstot, koki sāk savā starpā sarunāties un uzmodina gulētāju. Viņš izbrīnā atpleš acis un visu noklausās.

Egle saka: «Es zinu viņā tīreļa galā lielu alu. Ja tikai kāds spētu smagās alas durvis nocelt, tādam laimes papilnam.»

Priede saka: «Bet es zinu, kā durvis atdarās un pašas no alas cauruma noveļas — tikai jāzina tie vārdi, kurus lielais

putns zina. Sis putns mājo alā no sendienām. Katru rītu, saulītei lecot, tas aizlaižas un katru vakaru, saulītei rietot, pārlaižas. Alas priekšā putns pateic dažus vārdus — durvis tūliņ paceļas, un putns ieiet alā. Iekšā tas atkal saka tos pašus vārdus — durvis acumirklī aizveras. Ja kāds tos vārdus prātā paturētu, iekšā tikt būtu tīri nieka lieta.»

Ozols saka: «Bet es zinu vēl ko labāku. Tur alā ir viena čupa sudraba, viena čupa zelta, viena čupa dimanta un pašā tālākajā kaktā vecs lākturis. Ja lākturi mazuliet paberzē, tad tūliņ deviņi mazi vīriņi — tīri balti no galvas līdz kājām — klāt un izdara visu, ko tikai vēlas; bet, ja no sudraba, zelta vai dimanta čupas kaut mazu nieciņu ņem, tad no alas izkāpt velti.»

Vīrs vakarā aiziet pie alas, paslēpjas un slepus noklausās, ko saka putns. Lai nepiemirstu, tas daudzina šos vārdus cauru nakti, un no rīta, kad putns aizlaidies, vīrs viegli jo viegli tiek alā iekšā. Jā, itin pareizi: vienā kaktā sudrabs, vienā zelts, vienā dimants un vienā vecs lākturis. Viņš paņem lākturi un neskatās dimantam ne virsū, lai tik tos neiekārotu. Bet kas tev to dos! Līdzko domā dimanta čupai garām iet, te, dari ko zinādams, jāņem un jāņem. Domātu — tīri kā vilkšus kāds tur pievelk. Nu, paņems arī, bet ne jau daudz — tikai trīs mazus gabaliņus. Aiziet pie cauruma, grib ārā līst, bet nekā — smags kā traks, velk atpakaļ. Nomet vienu gabalu — jau vieglāk, nomet otru gabalu — var jau parāpties. Nu, kad tik tālu, tad, lai rāpjas kā rāpdamies, trešo tik neaizsviest.

Rāpjas, rāpjas — izrāpjas ari. Nu ko tu padarīsi — taču vismaz viens dimanta gabals.

Labi — bet nu vīram prātā tik lākturis. Viņš paņem lākturi, paberzē, un tūliņ deviņi balti vīriņi klāt: lai dodot darba.

«Kādu darbu lai jums dodu? Gādājiet, ka tieku pie sievas mājā.»

Labi — viens divi — mājā; vīriņi pazūd. Vīrs noliek lākturi uz krāsnsaugšas un aiziet klētī gulēt. Kamēr vīrs guļ, sieva ierauga lākturi un domā: «Sazin tevi, kur vecas grabažas vēl nemētājas. Tīri noputējis, appelējis; vismaz taču jānoslauka; tādā skalus iededzināt tīri vai kauns.»

Sieva paņem rīkdrānu, mazuliet paberž vienā vietā — neiet nost, paberž otrā vietā — neiet nost; beidzot berzīs labi stipri — te deviņi balti vīriņi kā sadeguši klāt: ko gribot, kad tā uzreiz viņus tik steidzoši saucot. Sieva atpleš muti un nesajēdz, kas ir, kas nav. Bailēs tā aizskrien uz klēti pie vīra un stāsta tam. Vīrs pasmejas, sacīdams:

«Ko nu, sieviņ, lai baltie vīriņi tik nāk uz klēti, gan jau zināšu, kas man vajadzīgs.»

Atnāk vīriņi uz klēti: lai dodot darba. Vīrs liek uztaisīt zelta pili. Viens divi — pils gatava; lai dodot atkal darba. Vīrs liek pagādāt gardus ēdienus. Viens divi — ēdieni klāt; lai dodot atkal darba. Virs liek pagādāt labus dzērienus. Viens divi — dzērieni klāt; lai dodot atkal darba. Acumirklī neviena darba neesot — lai ejot atpūsties. Viens divi — vīriņi pazūd. Tā nu vīrs savā zelta pilī dzīvo dažu gadu laimīgi: ja kas vajadzīgs — baltie vīriņi visu pagādā. Savu lākturi tas glabāja labi — naktī turēja pie gultas, pa dienu uz krāsnsaugšas. Tikai dimanta gabals stāvēja klētī, tīnē, kā toreiz

ielikts. Viņš iedomājās arī to labāk noglabāt pilī. Aiziet uz klēti, atver tīni un brīnumi: dimanta gabals pārvērties par dimanta gredzenu. Labi, ka tā vēl, varu taču pirkstā uzbāzt. Kam jau reiz laime smaida, tam viss par labu izvēršas.

Tomēr lielais putns vairs nebija īsti laimīgs: lākturis bija vienīgais ierocis, ar kuru viņš kaut cik bija atgaiņājies no sava kaklakunga — nelabā gara. Un tagad viņam trūka lāktura, trūka balto vīriņu. Putns izmeklējās pa visu pasauli; nevar atrast. Te kādu dienu, kamēr vīrs nav mājās, putnam gadās pār zelta pili laisties. Viņš ieskatās pilī un ierauga tur savu lākturi. Nu ko vēl gan gaidīt? Sagrābj nagos un nes to uz savu alu. Bet, līdzko lākturis no pils laukā, zelta pils pazūd kā ūdenī. Vīrs pārnāk mājā, skatās, meklē, bet kā nav, tā nav: pils — tutū! Beidzot savās bēdās tas vairāk nezina, kā tikai rokas lauzīt. Un, re, atkal brīnumi! Tā, rokas lauzot un knaibot, dimanta gredzens dabū paberzties un tūliņ deviņi melni vīriņi klāt: lai dodot darba. (Šie melnie vīriņi par baltajiem vīriņiem drusku mazāki un labu tiesu vārgāki spēkā.)

«Uztaisiet man zelta pili, atdodiet man veco lākturi. Vairāk no jums nekā negribu,» — tā vīrs vaimanā. Bet melnie vīriņi atbild: «Ne mēs to varam, ne arī drīkstam. Un, ja to darītu, tad ļaunais gars mūs apēstu. Bet klausies, tavs lākturis ir tagad tai pašā alā, kur mājo lielais putns. Šis putns nav nemaz tik briesmīgs, kā tu varbūt domā: viņš ir tāds pats cilvēks kā tu; ļaunais gars viņu tikai par putnu nobūris. Ja tu putnam priekš saullēkta no mugurpuses klusu pielīstu un vienu spalvu izrautu, putns paliktu par ezi, un, ja tu ezim ar zobenu kaklu nocirstu, tad ezis paliktu par cilvēku. Mēs ne-

drīkstam tev palīdzēt, jo citādi nelabais gars mūs apēdīs; ce|u līdz putna mājoklim gan labprāt parādīsim.»

Labi, ka tikdaudz. Melnie vīriņi nu vadā vīru ilgu, ilgu laiku pa purvu purviem, kamēr pēdīgi parāda attālu alu. Vīrs nogaida mazu gaismiņu, klusi pielien putnam no mugurpuses, izrauj vienu spalvu un gaida, kas nu notiks. Un, re, putns pārvēršas par ezi, vīrs nocērt ezim kaklu, un tai vietā atgadās cilvēks, kurš savam glābējam nokrīt pie kājām, sacīdams:

«Es esmu ķēniņa dēls, bet tiku noburts par šo putnu. Tu mani izglābi. Lai puse no manas valsts pieder tev, otra puse man.»

Ķēniņa dēlam to sakot, ala sagrūst — un šie laimīgi, ka aiztiek veselu ādu projām.

IZMANĪGAIS ZAGLIS

Vienam ķēniņam bijusi ābele, kura katru gadu nesusi vienu zelta ābolu. Ķēniņš nekad nav dabūjis šos ābolus — tie vienmēr nozagti. Beidzot ķēniņš apsolījis tam savu meitu par sievu, kas zelta ābolu nosargāšot.

Netālu no ķēniņa pils dzīvojis tēvs ar trim dēliem: divi dēli bijuši gudri, trešais — muļķis. Tūliņ pirmo gadu vecākais dēls taisījies zelta ābolu nosargāt, bet nenosargājis. Arī otrajam brālim gājis greizi. Trešo gadu muļķītis taisījies uz

savu laimi, lai gan gudrie brāļi viņu par tādu iedomu izsmējuši. Muļķītis nemaz neklausījies, ko šie tur vārās, gājis tikai prom ar labu nūju rokā un uzrāpies pašā ābeles galotnē.

Naktī itin klusu — kane dzirdēt, ne redzēt — atlaidies liels putns un tūliņ paslēpies ābeles zaros, ilgi vērodams: vai tikai kāds apakšā neglūn? Ka no galotnes ari var uzglūnēt, to šis nedomājis. Un kas ir? Tā tikai pa brītiņam, kad nu nevienu neredz, sāks zelta ābolu knābāt. Nu muļķis spēris ar nūju putnam pa ķipi, ka tas nostaipījies vien un bijis pagalam.

Rītā ķēniņš bijis ļoti priecīgs un tūdaļ atdevis muļķītim savu meitu par sievu, bet nosisto putnu licis pavāram izcept azaidā. Labi — pavārs izgatavojis putna cepeti un ienesis ēdamistabā.

To pašu laiku ķēniņa vecākais dēls pārnācis no lauka dikti izsalcis un, ieraudzījis gatavu cepeti, tūliņ putnam atgriezis abus spārnus un noēdis gardu muti. Apakš labā spārna bijis raksts: «Kas šo spārnu ēdīs, tas savā laikā kļūs par slavenu ķēniņu,» — apakš kreisā spārna bijis atkal cits raksts: «Kas šo spārnu ēdīs, tas savā laikā kļūs par slavenu zagli.»

Vecākais dēls, spārnus ēzdams, rakstus nemaz neapskatījis, bet pats ķēniņš tos jau tad bija pamanījis, kad putns nebija vēl cepts, un — ko domāt — līdz nu ķēniņš ienācis ēdamā istabā un pamanījis, ka vecākais dēls, kas no pirmās sievas dzimis, labo spārnu apēdis, tā palicis dusmīgs, jo viņš gribējis to pataupīt jaunākajam dēlam, kas no otras sievas dzimis, un tam dienās atdot valdību.

Dusmās ķēniņš aizdzinis vecāko dēlu pavisam projām, lai tas nekuļas jaunākajam pa kājām.

Nabadziņš — ko darīs? — gājis arī pasaulē. Jau ceļā tam prāts sācis nesties uz zagšanu, ka nekur šauties. Kreiso spārnu nu viņš bija apēdis papriekš.

Ķēniņa dēls beidzot aizkūlies vienā pilsētā un tūdaļ piebiedrojies zagļu bandai. Drīzā laikā citi zagļi palikuši ēnā: viņš mācējis zagt par visiem izmanīgāk un tādēļ kļuvis par zagļu virsnieku. No tā laika zaguši, zaguši, ka bailes, — nevienā malā nebijis vairs droši, un paša ķēniņa naudas kambaris izlaupīts vairākas reizes itin smalki; gan ķēniņš, virsnieka tēvs, licis naudas kambarī cilpas, gan sargājis — nelīdzējis nekā.

Ko nu? Beidzot vecais ķēniņš sadomājis zagļus citādi gūstīt: izlējis sudraba āzi, ko licis pa zagļu pilsētu apkārt vadāt, lai šos, nevaldāmos, labi iekārdinātu, un tad naktī atstājis āzi pagalma, nolikdams slepenā vietā labi pulka sargu.

Patiesi — nākamajā naktī zagļu virsnieks āvis kājas sudraba āzi spert. Ko nu viņš darījis? Nav gājis vis tik akli kā ķēniņš varbūt cerējis, bet papriekš izsūtījis divus zagļus ar slotām rokā un licis ziemas laikā, kā toreiz bijis, plikiem pils jumtā uzrāpties un pērties sniegā, ko tikai jaudā.

Labi — šie uzkāpuši jumtā un vicojuši vaļā. Sargi, tādus neredzētus ērmus pamanījuši, atstājuši sudraba āzi un lobuši skatīties, kas tur īsti notiks ar tādiem, kam ziemā nesalst.

Kas nu noticis? Vairāk nekas! Kamēr šie atliektiem kakliem skatās, brīnās, tikmēr zagļu virsniekam āzis nagos — un šis prom, ko māk.

Rītā ķēniņš tūliņ uz karstām pēdām sūtījis pakal tādam vīram, ko no sendienām izdaudzinājuši par lielu odēju. Pārved odēju no svešās zemes: vai nevarot to un to zagļu bandu uzost? Labi — odējam maza lieta, sāk ošņāt un uzož, ka nebija ne apskatījies, ar visu virsnieku.

Odējs nakts laikā zagļus nedrīkstējis aiztikt, tādēļ uzrakstījis uz zagļu istabas durvīm: «Zaglis!» — un domājis: «Rītu, pie dienas, jūs dabūšu!» Bet kur tu dieviņ! Virsnieks tūliņ pamanījis, ko šis tur rakstījis, paķēris krītu un savilcis uz visiem pilsētas namiem: «Zaglis, zaglis!»

Rītā atnācis ķēniņš ar odēju — skatās: te zaglis, tur zaglis — visur zaglis — apžēlojies! Kuru nu ķersi? Jāmet atkal prāts pie malas.

Nu ķēniņš izkaisījis vienu pils istabu ar tīru sudrabu un rīkojis lielas, lielas dzīres, saaicinādams visus savus pavalstniekus. Sudraba istabā ķēniņš nolicis slepenus sargus, lai vērotu, kurš pielieksies sudrabu uzlasīt. Tas būšot meklētais āža zaglis, un tāds tūliņ apcietināms.

Labi — atnākusi dzīru diena: zagļu virsnieks gandrīz pirmais jau klāt un tikai staigā pa sudraba istabu šurpu turpu, bet neliecas ne lūdzams pie zemes sudrabu ņemt. Tomēr sargi labi redz: sņdrabs zūd un zūd, bet, kas ņem, to nevar ieraudzīt, lai vai acis izrauj. Drīzi sudrabs itin viss nozudis, un ķēniņš tīri ārprātā, bet — lec gaisā — arī nekā darīt.

Zagļu virsnieks turpretim smējies vien par tādiem sargiem, kuri ne to nevar sajēgt, ka pēdu apakšas viņam ar sveķi nosveķotas: kur pēdu minis, tur sudrabs pielipis saujām.

Beidzot dzīru vakarā ķēniņš vēl sadomājis citādi zagli ķert — apģērbis savu meitu visdārgākajās rotās un pavēlējis

tā apgulties, noteikdams: ja naktī zaglis nākot rotu zagt, lai tad ievelkot zaglim pierē ar ogli zīmi.

Labi — pienāk nakts, visi dzīrnieki apguļas, bet zagļu virsnieks aun kājas un tiecas pēc rotām. Ķēniņa meita ļaujas arī apzagties, bet, kamēr šis zog, ievilkusi melnu zīmi pierē. «Nu taču rītu viņu noķers!» — tā būtu bijis jādomā, bet nekā atkal: zagļu virsnieks pamanījis, kas šim pierē, un tā tūliņ ogle rokā un iezīmē visus gulētājus ar tādu pašu zīmi.

Rītā ķēniņš skatīsies: piejokots atkal.

Nu ķēniņš pārdomā: «Kas tik gudrs zaglis var būt, tam tiešām arī vajadzētu gudram ķēniņam būt. Tādēļ, kamēr visi te vēl kopā, izsludināšu: tikai to pieņemšu par savas valsts mantinieku, kas pagājušā naktī nomodā palicis.»

Labi — izsludinājis tā. Te pienācis klāt viņa paša vecākais dēls, sacīdams: «Es esmu padzīts un nicināts, bet tomēr viens vienīgs visā valstī paliku nomodā, kamēr jūs te sanākuši tikai dzīrot un labi izgulēties.»

To dzirdēdams, ķēniņš apkampis dēlu un atdevis valdību. «Jo,» viņš teicis, «kas ir izmanīgs vienā lietā, tas arī izmanīgs otrā lietā, un izmanīgam vajag katram ķēniņam būt.»

UDENSNESĒJS

Vienam bagātam saimniekam bijis dēls — aplam liels ēdājs. Jo lielāks paaudzis, jo vairāk gribējis ēst — katrā ēdiena reizē viņam vajadzējis divi podi maizes, divi podi

gaļas — citādi nav izticis. Beidzot tēvs manījis: ja tā vēl kādu laiku ēdīs, tad — gribot, negribot — jāmūk no mājām ārā, — tādēļ sūtījis dēlu, lai pelna pats maizi. Lielēdājs gājis, gājis, bet nekur vietu atrast — kas tad tādu ies pieēdināt, katrs atmet ar roku. Te vienu dienu iegājis pilsētā; gājis gar vienu namu garām un apvaicājies nama meitai: vai nevajagot strādnieka? Pienesīšot ūdeni — ko neko. Šī atteikusi, ka šinī pilsētā ūdens nemaz neesot, bet, ja viņš no citurienes ūdeni atnestu, labprāt maksātu viņam trīs dukāti par nēsi.

Neko darīt, Lielēdājs gājis ūdeni meklēt. Izgājis no pilsētas, apgūlies ceļmalā pie liela akmens un aizmidzis. Te sapņos pienācis vecs vīriņš un sacījis:

«Labs ēdājs tu esi — to zinu, tādēļ tev ari labi jāpelna, citādi drīzi bads un trūkums pienāks. Atvel to akmeni —

apakšā būs avots. Nes ūdeni uz pilsētu — būs laba peļņa; varēsi labi paēst.»

Lielēdājs atmodies un jutis, ka modinātājs un skubinātājs bijusi viņa laime. Tūliņ pacēlis akmeni — jā — ūdens vai cik! Nu nesis uz pilsētu pārdot un par katru nēsi dabūjis trīs dukātus. Nedēļas laikā tīri bagāts kļuvis, tik daudz sapelnījis. Bet ļaudis sākuši brīnīties: kur tas Lielēdis tik daudz ūdens ņemot? Gājuši paslepus skatīties — redzējuši: šis noveļ akmeni, piesmeļ nēšus, uzveļ atkal akmeni — tur, rau, tas ūdens! Nu sarunājuši: kam viņam maksāt dzīvu naudu — iešot paši pasmelties. Bet nekā! Sanākuši gan, bet nevarējuši novelt akmeni: Lielēdājam vien akmens ļāvies — tas novēlis viegli jo viegli — šie ne pakustināt.

Bet Lielēdājam ar laiku tik daudz naudas sakrājies, ka nezinājis, kur sabērt. Te kādudien, ar ūdensnēšiem iedams, dzirdējis: vienu namu pārdod. Tā viņš tūliņ noliek nēšus un sasola par to namu, ko neviens nevar solīt, un nopērk. Un tai pašā namā nu ierīkojis apcirkni pie apcirkņa un tikai bēris savu naudu iekšā. Visa pilsēta tagad runājusi par bagāto ūdensnesēju un pats ķēniņš meties viņam par draugu — solījis savu meitu par sievu dot un ko visu ne. Bet ķēniņa meita papriekš gribējusi viņam lielo ēdamo ligu noradināt. Un ko viņa darījusi? Iegulusies tādā pavecā šķirstā un sūtījusi Lielēdājam ziņu, lai nākot to veco šķirstu no ķēniņa atpirkt — tas būšot viņa laimes šķirsts, bet, lai no dieva puses šķirstu nekad vaļā neverot, tad laime aizbēgšot!

Labi — Lielēdājs dabū to zināt un tūliņ ar naudu klāt, nopērk veco šķirstu un pārved savā istabā. Tur nu nolicis pirkto šķirstu, lai stāv, un pats iet katru dienu ūdeni nest, tikai ēdiena laikā pārnāk mājā paēst. Bet ķēniņa meita katrreiz, kā galds apklāts, izmanās no šķirsta laukā un ik dienas drusciņ vairāk paņem nost no Lielēdāja ēdiena, lai tas radinātos mazāk ēst. Lielēdājs, zināms, cik jau nu uzlikts, tik apēd un to, ka ēdiena katru dienu ir drusciņ mazāk, nemaz

nepamana. Un pēc kādām nedēļām viņš sāk pats brīnīties, ka nu ēdot tikpat daudz, cik citi cilvēki.

Te vienu dienu atnāk pie Lielēdāja pats ķēniņš sērst. Atnācis viņš vaicā: «Lielēdāj, kā tu nu tik maz ēd?»

Lielēdājs atbild: «Kamēr man tas vecais laimes šķirsts istabā, es pats nezinu, kāpēc tik maz ēdu.»

Tad ķēniņš sacījis: «Nu pacel, pacel tam šķirstam vāku, tad redzēsi, kāda īsti tava laime izskatās!»

Pacēlis ierauga: ķēniņa meita smaida pretim. Nu bijis priecīgs bez gala.

Otrā dienā bagātais ūdensnesējs apņēmis ķēniņa meitu un no tā laika dzīvojis ķēniņa pilī.

SKRIBUSKRABU

Vienam cilvēkam ar darbiem nemaz nešķīries. Tad viņš gājis sev Laimi meklēt. Gājis, meklējis, iegājis vienā krogā, tur Laimes māmiņa bija ielīdusi krāsns dibenā. Šis stāvējis itin mierīgi un nezinājis, ko nu darīt, ko nedarīt. Tad piepeši Laimes māmiņa prasījusi: kādēļ šis tik bēdīgs esot? Šis atteicis, ka šim neesot nekādas laimes pasaulē. Tad Laimes māmiņa iedevusi vienu pimberi[1] naudas, sacīdama: lai eimot uz pilsētu un, ko pirmo rītā satiekot, no tā lai kaut ko nopērkot. Labi. Un otrā rītā pirmo saticis vecīti. Tas nesis uz tirgu vistu. Nopircis vistu par Laimes māmiņas pimberi un steidzies uz mājām. Bet nu tā vista ikdienu šim dējusi vienu olu, un, kad divas jau bija sadējusi, šis nesis uz pilsētu pārdot. Aiznes, satiek tirgus kungu — tas brīnās: «Kas tev tās par olām? Cik maksā?» (Olas bijušas no zelta, ko tirgus kungs tūliņ zinājis, bet šis vientiesis nekā.) Nu, un tā nu līguši, līguši, šis arī apmanījis, ka tirgus kungs uz olām par daudz dedzīgs: prasījis vairāk — un salīguši par 25 rubļiem tās divas olas. Tā bija tiešām liela nauda! Bet divas dienas vēlāk vistai atkal divas olas ligzdā — tās pārdevis par 50 rubļiemun patlaban gribējis uz mājām iet, te tirgus kungs iesaucies: «Man šādas vistas, tādas vistas, bet tādas kā tev nav; ja tu rītu man savu vistu pārdotu, 100 rubļu nežēlotu.»

Šis domā, domā: 100 rubļu — tāda nauda! — apsola. Rītu atnes vistu, dabū 100 rubļu un iet svilpodams uz mājām. Bet tirgus kungs — tas nu apskatīsies vistu labi — atrod, ka uz

vistas spalvām rakstīts: kurš cilvēks pirmais no šīs vistas kakla ēdot, tas topot par ķēniņu, kurš vistas gaļu pirmais ēdot, tas topot viszinātājs un kurš no vistas desiņām pirmais ēdot, tas spļaujot tīru zeltu.

Tirgus kungs tūliņ iedevis vistu pavāram: lai varot, bet šoreiz lai virumu nesmēķējot, — viņš pats iznākšot nosmēķēt.

Labi, labi — kas pavāram! — kā nosaka, tā dara. Bet šoreiz taču iznāca otrādi. Vista varēja būt pusē virusi, atnāk pie pavāra drauga dēli ciemoties — trīs zēni. Nu, ar ko nu tādus pacienāt? Pašam nekā nav — viss kunga! Dos katram pa gabaliņam no tās pašas vistas. Un tā nu viens dabū kumosu no vistas kakla, otrs gabaliņu no vistas ga|as, trešais

__________ mi mi,iain. veiak gan ēdis pats kungs dārgo

vistu, bet ēd, cik gribi, — spēka vairs ēdienam nebijis.

Bet nu tas zēns, kas vistas gaļu pirmais ēdis, tūliņ zinājis visu un skaidri pateicis tam zēnam, kas bija no kakla ēdis, lai steidzoties uz to un to ķēniņa valsti — viņu visādā ziņā iecelšot par ķēniņu, jo vecais ķēniņš esot miris un cita tiem neesot ko celt.

Labi — aizgājis, un patiesi to iecēluši par ķēniņu.

Bet tad vēl sacījis arī tam otram zēnam, kas vistas zarniņas ēdis, lai eimot uz to un to ķēniņa valsti un lai spļaujot zelta, cik jēdzot, jo tam ķēniņam esot liels naudas trūkums, un, kas viņa parādus samaksāšot, tam ķēniņš savu meitu neliegšot.

«Labi!» tas ķēniņš sacījis. «Mans parāds ir 20 podu zelta, un meitu tu dabūsi.»

Un nu šis sācis strādāt — ieslēdzies istabā un septiņās dienās piespļāvis pilnu istabu ar zeltu. Aizmaksājis ķēniņa parādus un apņēmis ķēniņa meitu par sievu.

Bet — kas par nelaimi! Ķēniņa meita nemaz nemīlējusi savu jauno vīru. Viņa bija ielūkojusi jauno ķēniņa mācītāju. Un ko šī dara? Šī izviļ vīram visus noslēpumus, nopērk vemjamās zāles un slepeni iedod šim iedzert, lai vīrs izvemtu to vistas zarniņu, ar kuru iespējams zeltu spļaut. Tā notiek. Un nu šī pati spļauj zeltu kā traka un tūliņ pie tēva iekšā: šās vīrs esot tikai krāpnieks, ne tāds zeltu spļaujot — nekā! Šī esot īstā zelta spļāvēja, lai paskatoties, ja neticot, un lai tūliņ tādu nelieti dzenot prom. Tēvs, ko tas — klausa ar’, ko meita samelo, un aizdzen znotu.

Znots ķēniņa godu zaudējis, zeltu spļaut arī vairs nevar. Ko nu darīt? Apmetas par nabagu, lasa ogas, pārdod tās pilsētā un iztiek kā nu varēdams.

Bet vienu dienu, ogas lasīdams, šis atrod svešas ogas — nepazīstamas — un apēd tās. Kā apēd, šim rodas pierē divi puniņi un no tiem puniņiem trešajā dienā izdīgst raģeļi. Vai tās atkal nav bēdas! Kam lai nu tāds ragains cilvēks rādās!

Tā šis tur arī raizējies, raizējies. Te vienu nakti sapņo: lai neraizējoties tik daudz, tai un tai salā augot melnas ogas — tās lai apēdot, ragi nokritīšot. Tā šis tūdaļ dodas tās ogas lasīt. Salasījis — un, tikko pirmo sauju apēdis, ragi nokrituši. Nu bijis labi, bet zelta spļaujamā zarniņa vien vēl rūpējusi: kā lai to no ķēniņa meitas atdabū? Gudrojis, gudrojis — iedomājies ar gudrību atņemt: salasījis tās ārstējamās ogas te salā, salasījis arī tās nelāgās raģeļu ogas un, par nabagu pārģērbies, nesis ķēniņa meitai pārdot. Sī nopirkusi nelāgās ogas, apēdusi — un tūdaļ puniņi un ragi pierē kā likts.

Tad ķēniņš sacījis: kas šā meitu izārstēšot — ragus atņemšot, tas to dabūšot par sievu.

Tā mans ogu lasītājs, par nabagu ģērbies, klāt: šis varot ragus atņemt. Labi — lai tad to darot. Un nu nabags sācis ķēniņa meitu ārstēt: papriekš iedevis vemjamās zāles, lai izvemj vistas zarniņu; atdabūjis zarniņu, iedevis melnās ogas; kā iedevis melnās ogas, ragi nokrituši, un nu šim otrreiz ķēniņa meita par sievu.

Bet ķēniņa meita šo kā nemīlējusi, tā nemīlējusi — atkal pierunājusi ķēniņa mācītāju, lai tas dodot padomu, lai palīdzot atkratīties no tā nabaga.

Labi — mācītājs pie ķēniņa iekšā ar skaidriem meliem: ķēniņa znots esot lielījies vienā naktī Gaujai pārtaisīt tiltu —

*•

tik lielu, ka var ar sešiem vāģiem līdzās braukt. Ķēniņš brīnās: vai tas varot but tiesa? Un apvaicājas arī savai meitai. Bet šī saka: jā, tas esot tiesa. Ta šīs vīrs esot lielījies.

Un nu ķēniņš gaisā: tūliņ znotam uzstāj, lai tas gādājot apsolīto tiltu.

Znots — ko znots? — aiziet Gaujas malā, nosēžas uz akmens un raud tavu raudāšanu.

Ne pēc cik ilga laika nāk viens jauns vīrs un saka: «Brāl, ķēniņa znot, ko tu raudi?»

Tā un ta — šis izstāsta.

Jaunais vīrs saka: «Ej tikai droši gulēt — rītu tilts būs gatavs.» Un tā arī bija: rītā ķēniņš pieceļas, redz — jauns, skaists tilts Gaujai pāri.

Nu ir atkal viss labi.

Bet mācītājs tomēr neliekas mierā — iestāstījis ķēniņam, ka tā znots lielījies vienā naktī 100 pūrvietas lielus un mazus kokus ar saknēm izplēst.

Ķēniņš tūdaļ znotam uzstāj, lai tai un tai mežā nākamnakt 100 pūrvietas izplēšot — gan lielus, gan mazus kokus.

Nu znots atkal aiziet Gaujas malā uz tā paša akmens un raud un raud.

Te nāk pusmūža vīrs un saka: «Brāl, ķēniņa znot, ko tu raudi?»

Tā un tā.

Pusmūža vīrs saka: «Ej tik vien dnoši gulēt — rītu mežs būs uzplēsts.»

Un tā arī bija. Rītā ķēniņš pieceļas — redz: mežs — 100 pūrvietas — uzplēsts. Nu ir atkal viss labi.

Bet mācītājs tomēr neliekas mierā — iestāstījis ķēniņam, ka šā znots lielījies uztaisīt ko neredzētu un nedzirdētu — Skribuskrabu.

Ķēniņš tūdaļ znotam mugurā, lai aši gādājot Skribuskrabu.

Znots aiziet Gaujas malā uz tā paša akmens un raud atkal.

Te pašā pusnaktī ierauga aiz kārkliem kaut ko kustam; paskatās labi — nāk vecs, vecs vīrs ar garu, sirmu bārdu, spieķīti rokā un prasa: «Brāl, ķēniņa znot, ko tu tik vēlu te meklē?»

«Mīļo vectēv, man lielas bēdas — man ķēniņš pavēlēja Skribuskrabu gādāt, bet es nemaz nezinu, kas tas tāds ir.»

«Nekas, brāl, es atkal skaidri zinu, kas Skribuskrabu ir, — ved tikai mani uz pili pie savas sievas, tad Skribuskrabu būs rokā.»

Labi — abi aizgāja uz pili, ieiet iekšā — pie ķēniņa meitas durvīm vecītis apstājas, sacīdams: «Mums šeitan jānoslēpjas, jo ķēniņa mācītājs tagad pie tavas sievas viesos — skaties pa atslēgas caurumu, tur viņš sēž krēslā un gudro, kādus melus ķēniņam atkal iestāstīt, bet es nu cirtīšu ar savu spieķi pa grīdu, tad tu redzēsi: viņš netiks vairs no krēsla nost.»

Un vecītis piecirta spieķīti. Nekas — šis sēž, kā sēdējis. Bet pēc kāda laika šis celsies — kas tas? — pielipis pie krēsla, kā pieaudzis būtu, nevar piecelties. Ķēniņa meita grib palīdzēt, bet, kā pielika rokas, tā netiek no vietas. Nu tie sauc sulaini palīgā. Atskrien sulainis — kā pielika rokas — arī netiek nost. Nu sauc sulaiņa sievu. Atskrien sulaiņa sieva — kā pielika rokas — netiek vairs nost. Nu sauc pavāru. Atskrien pavārs — kā pielika rokas — nost netiek. Pēdīgi

sauca pavāra tēvu, kas pie ķēniņa bija par krāsns kurinātāju. Atskrien pavāra tēvs, grib dēlu no nelaimes atraut, bet, kā pielika rokas, — ari netiek vairs nost. Un nezin cik tur vēl nebūtu sasaukti un pielipuši, ja patlaban nebūtu aususi gaisma un vecitis aizdurvē ieteicies: «Nu Skribuskrabu ir gatavs — ved ķēniņam rādīt, bet, kad esi beidzis rādīt, tad pieej savai sievai klāt, uzsit uz pleca un saki: «Skribuskrabu vaļā!» — būs atkal viss labi.

To sacījis, vecītis pazudis. Bet ķēniņa znots nu vedis Skribuskrabu pa pils pagalmu ķēniņam rādīt. Un, kā izvedis laukā, tad bijis tāds lērums, ka bail: cits raudājis, cits lādējies, cits kliedzis, cits spārdījies.

Pa to starpu atkal ķēniņa gans dzinis lopus ganos, un lielais vērsis, no rīta badains, ieraudzījis pavāra tēvam siena vīšķi kabatā (ar to sienu šis uguni kūris) un skrējis klāt ar mēli kampt, bet, kā kampis, — vērsis arī pielipis.

Novedis pie ķēniņa — ķēniņš brīnījies bez gala, ko šā znots visu nespējot, un tad pēc brīža teicis: «Atlaid manu meitu no tās Skribuskrabu nelaimes un paliec manā vietā par ķēniņu, jo tu esi gudrs un es esmu vecs — valdi tagad tu.»

Labi — jaunais ķēniņš tad uzsitis savai sievai uz pleca, teikdams:

«Skribuskrabu vaļā!»

Tūdaļ Skribuskrabu izklīdis uz visām pusēm, un nu ķēniņa meita, labu mācību dabūjusi, sākusi savu jauno vīru mīlēt.

DUKSIS UN PIKSIS

Vienreiz bija divi zagļi: Pēteris ar Miku. Kādu nakti viņi atkal gāja zagt un norunāja tā: «Zagdami nesauksimies vārdā — mūs var drīzāk noķert —, sauksimies labāk viens par Dūksi, otrs par Piksi!»

Labi. Un tā nu iegājuši mājas, Duksis tūliņ ielauzās kūtī pie jēriem, Piksis atkal ņēmās pa dārzu kartupeļus rakt.

Kamēr šie darbā, vecais saimnieks iznācis laukā un durvju priekšā sauc suni: «Dūksi, Dūksi!»

Zaglis kūtī atkal domā: Piksis viņu saucis; tas atbild: «Nerunā tik dikti, ka neizdzird!»

Vecais saimnieks, to padzirdējis, aizcirtis durvis un mudīgi vien iekšā pie dēla: «Dēliņ, zini ko? Mūsu Duksī ir velns! Es suni tāpat labinu, bet tas man atbild: «Nerunā tik dikti, ka neizdzird.»»

Dēls domājis: «Kas tie par jokiem?» — un arī izgājis Dūksi labināt: «Dūksi, Dūksi!»

«Kas ir?» tas atbild atkal. «Nesauc tik dikti, ka neizdzird!»

Nu dēls teicis: «Jā, Duksī ir gan velns. Es iešu pie Punturu Jura, tas māk burt!»

Labi — nogāja nakts vidū pie Punturu Jura, bet — tavu nelaimi! — Punturu Juris bija mežā pārcirtis kāju, nevarēja nākt Dūksim velnu atburt. Vilcināt tādu lietu ari nevar, neko darīt — ņēmis Punturu Juri uz pleciem un nešūs stiepis pie Dukša. Nesis, nesis, kā nācis pie dārza, Piksis tumsā šo pamanījis — oh! Duksis stiepj jau jēru — un vaicājis: «Vai dabūji jau?» Saimnieka dēls atbildējis: «Jā!» — jo domājis, ka tas viņa tēvs.

Piksis teicis: «Tad ir labi, svied tikai zemē, man ir nazis — kausim tūliņ nost!»

Punturu Juris, to padzirdējis, ka viņu, klibu cilvēku, nes kaut, — tūliņ no pleciem zemē un četrrāpus vien uz mājām atpakaļ.

Bet Duksis ar Piksi mierīgi sazaga ir kartupeļus, ir jērus.

PODNIEKI

Vienam saimniekam trīs dēli — divi gudri, trešais muļķis. Tos vecākos — gudros dēlus — tēvs atdevis podnieka amatā, bet mu|ķi paturējis mājā — tas nekada amata nav uzņēmies. Bet mājās muļķis arī nekā laba nestrādājis — pa aizkrāsni vien vairāk novalstījies.

Kad tēvs vēlāk nomiris, vecākie brāļi — podnieki — palikuši vieni paši par saimniekiem tēva mājā, bet muļķīti atstūmuši: tas nekā nejēdzot. Muļķītis domājis: «Nu, kad es nejēdzu, lai arī nejēdzu!»

Bet nu gudrie bra|i, par saimniekiem kļuvuši, gribējuši vēl gudrāki būt: sagudrojuši, ka iztikšot bez kalpiem — ja nu tikai kādu meitu par saimnieci turēšot, bet to mazumiņu lauku apstrādāšot paši un pastarpām taisīšot podus; tad viņi kļūšot ātri, ātri bagāti, nopirkšot vēl otras mājas, varbūt ir muižu, un dzīvošot tikpat kā dieva ausi, bet muļķītim — tam nevajagot nekā dot, nekā atmest: viņš varot kalpot itin brangi par velti — par vēdera tiesu.

Un, kad nu gudrie saimnieki sākuši arī rauties ar darbiem, bijis jādomā: manta pati krausies pa logiem, pa durvīm iekšā; drīzi aruši, drīzi taisījuši podus, drīzi atkal taisījuši podus un

tad aruši — tā vien. Bet, kad ar podiem bijušas gandrīz jau visas sētmales pilnas, tad triekuši muļķīti ar lielu, lielu vezumu uz Rīgu: lai pārdodot, cik dārgi vien zinādams, un naudu lai pārvedot jo vairāk, jo labāk!

Muļķītis gan ieteicies: visu nekad nevarēšot pārvest — viņam taču kādu grasi arī vajadzēšot tēriņa naudas, bet šie atcirtuši: «Kas vēdera tiesu nevar godam nopelnīt, ko tas var tērēt.» No dieva puses lai neaiztiekot naudu.

«Labi!» muļķītis atteicis. «Neaiztikšu arī! Neskatīšos naudai ne virsū!» Un aizbraucis. Rīgas tirgu sarodas pircēji: cik gribot gabala?

«Cik gribu! Ko es tur varu gribēt? Man noteikts naudai virsū neskatīties, un tad es arī to negribu redzēt — ņemiet podus un nevaicājiet, cik gribu!»

Ak tu žēlīgais! Pircēji, padzirduši, ka podi par velti, nu ņēma un rāva — raušus izrāva podus no nagiem. Tas nebija ne vakars, kad podu vezums tukšs, un šis brauc svilpodams mājā.

Pārbrauc — vēl nav pa vārtiem iekšā — brāļi pretim: «Muļķi, kur nauda?»

«Kur nauda! Nauda Rīgā!»

«Nu, kur tad podus liki, ja nauda Rīgā?»

«Podi lai Rīgā. Tur jau vezumiem ņem pretī — vairāk, nekā jums te kaudzēs, bet naudu nedod ātrāk, kamēr visi podi būs aizvesti.»

Brāļi, to padzirdējuši, ka rīdzinieki pēc podiem tā izsalkuši, neko vairāk: kā tas vezums aizdzīts, dzen atkal citu, un muļķītis nobraukājas, skaidri vai muļķis palikdams, bet, kas jādara, tas jādara — vai gudrajiem brāļiem drīkstēsi atteikt! To nē! Un tā nu šķūtēja, šķūtēja — pašā rudenī aizšķūtēja beidzamo vezumu, un šoreiz — kad tevi nolāpīts! — muļķītim jāpārved par visiem vezumiem nauda; ja ne — to gudrie jau noteica — tad dzīvu neatstāšot. «Vai tavu nelaimi!» muļķītis domā. «Dzīvība taču dārga, un beigts nu esmu.»

Bet, mājās braukdams, — laime, kur tu rodies! — dzird: pa krūmeļiem iet ņigu ņegu. Piebrauc tuvāk, redz: slepkavas, blēži, kas viņi tādi — ceļā jau visus nevar pazīt —, sniega kupenā kaut ko glabā. Viņš domā: «Ko es tur ķēpāšos ar tādiem, lai paglabā, lai; gan jau aizies, un tad būs mana reize!»

Jā, tā arī bija: tie rušina, ierušina un aiziet. Nu ies muļķītis ar savu roku aptaustīt — atrod: lielais šķirsts pilns sud-

raba naudas paglabāts tā, lai tur ne circenis nedzied pakaļ. Ko nu? Veļ ragavās un ved brāļiem.

Otrā dienā blēži atnāk mantu ostīt: nav! Par velti Rīgas pilsētu apzaguši!

Bet gudrie brāļi, tādu spožu naudu redzēdami, gluži apjuka: tūliņ atvēlēja muļķītim to, ko, pēc viņu domām, nekad nebūtu varējuši vēlēt — precēties! Nu saki — lai muļķītis tagad precas, kad visi citi jau apprecējušies! Bet, kad jāprecas, tad jāprecas — pretim atteikt jau nedrīkst.

Jā, un tā nu gudrie nko kāzas, nemaz neprasīdami, vai brūte arī būs vai ne, — tikai rīko; un muļķītim vēl jābrauc pašā ziemas laikā uz Rīgu pēc kāzu sviesta — āre, lai būtu, cik lielām kāzām vajadzīgs.

Muļķītis aizbrauc Rīgā, sapērk sviestu, brauks mājā — kur tu dieviņ! — atkusnis iestājies, vietām pagalam pliks — nemaz pastumties. Viņš domā: «Kur es tā pārkulšos! Kad ziemas laikam nav sniega, tad man ir sviests!» Un nu ņem tikai sviestu un jauc pa ceļu, lai var pabraukt. Brauca, brauca — un gāja tik glumi, ka briesmas. Pārbrauca mājā, brāļi dusmīgi: viņi esot sabrūvējuši pilnu pirti ar alu, bet šis nevarot ne nieka sviestu pārvest — braukšot paši pakaļ, viņš lai tikmēr izkurinot pirti un nomazgājoties balts uz kāzām!

Labi — šie aizbrauc, viņš iet pirti kurināt.

Kurināja, kurināja — sakurināja, ka bail: alus kļuva siltumā traks, iespēra spundes griestos, iztecēja pa grīdu — kāzas izjuka.

Bet otrā rudenī — tad muļķītis pats rīkoja kāzas, pats precēja sievu un apprecējās uz goda.

Pēc tam muļķītis dzīvojis gudri: gudrajiem brāļiem nācies vēl padomu daždien prasīt. Āre — tā reizēm iet, kad otru par muļķi dēvē.

KA KAĶIS UN PELE MĀJU VALDĪJA

Reiz kaķis ar peli iepazinās un tai tik daudz par savu mīlestību stāstīja, ka tā apņēmās viņam par saimnieci būt un ar to kopā valdīt māju.

Tikko pele bija atnākusi, kaķis kā saimnieks ņēmās tai izstāstīt, kas jādara, lai mājā arvien būtu laime un prieks. Kad par daudz un dažādām lietām bija izrunājies, tas beidzot vēl sacīja:

«Mums sevišķi par ziemas barību jāgādā, ja negribam badu mirt. Tu, pelīt, nu gan nevarēsi no mājas iziet, jo tev drīz gadītos iekrist slazdā vai citā nelaimē; es turpretim zinu visas malas un varu katrā vietā droši iet.»

Kā kaķis sacīja, tā arī darīja. Viņš pats aizgāja uz tirgu un atstāja peli mājās. No tirgus pārnācis, tas rādīja saimniecei tauku podu un teica:

«Te nu gan labu vilci atnesu, bet kur to līdz ziemai paglabāsim?»

Abiem bija liela galvas grozīšana; neviens nezināja, kur to labāk varētu likt. Pēdīgi kaķis priecīgi iesaucās:

«Es zinu labu vietu, kur podu bez bēdām varam paglabāt!»

«Kur tad?» pele vaicāja.

«Baznīcā,» kaķis atteica, «un, proti, zem paša altāra! Tur ne pats velns to nedrīkstēs aiztikt.»

Taukus ziemai nu gan nolika, bet nebija ilgi jāgaida, kad kaķis sāka jau pēc tiem ilgoties un kādā dienā pelei sacīja:

«Vai zini, māsiņ, kas man tev jāteic: manai radiniecei

dievs jaunus dēlus devis, un man nu jāiet kūmās. Dēls esot brūns ar baltiem raibumiem, un tas man jāturot. Tu jau neļaunosies, ka es tevi vienu pašu atstāju mājās?»

«Ej, ej,» pele atbildēja, «bet neaizmirsti manis, ja tev labi klājas!»

Viss, ko kaķis par kristībām stāstīja, bija balti meli. Viņam nebija nevienas radinieces, un ari neviens cits to nebija kūmās aicinājis. Viņš gāja tieši uz baznīcu, likās pie tauku poda klāt un laizījās, kamēr virsas kārta bija pagalam. Tad viņš sāka cierēt pa pilsētas jumtiem un apstaigat visas malas. Kad pēdīgi arī tas vairs nepatika, tad likās zemē un gozēja saulē vēderu.

Labi izgulējies, viņš diezgan vēlu vakarā pārnāca maja. Pelīte tecēja pretī un mīlīgā balsī vaicāja:

«Vai tu jau mājā? Tu nu gan būsi labi izpriecājies! Kā tad to jauno krustdēlu nosauca?»

«Aiztukšīts,» kaķis atteica un likās tads drusciņ saīdzis.

«Aiz-tuk-šits,» pele burtoja, «tas ir diezgan ērmīgs vārds. Vai tavos rados tādi vārdi lietojami?»

«Ko nu brīnies,» kaķis atteica, «vārds paliek vārds, un es nemaz nevaru saprast, kāpēc tu to turi sliktāku par Druskuzagli, kā taču dažu labu no taviem radiem sauc.»

Neilgi pēc tam kaķis atkal sāka ilgoties pēc taukiem un teica:

«Tev nu, pelīt, atkal vienai pašai būs mājās japaliek, jo vakar vēlu man atnāca ziņa, ka šodien atkal jāiet kūmās, un, ja ziņas nesējam taisnība, ka dēlam krancains kakls, tad nevaru atrauties.»

Labsirdīgā pelīte arī šoreiz bija mierā. Bet kaķis negāja atkal nekur citur kā uz baznīcu un, pie podiņa pielicies, to iztukšoja līdz pusei.

«Ak, cik labi smēķē!» viņš ēzdams izsaucās un bija vakarā ar savu dienas darbu ļoti apmierinats.

«Nu, kā tad šoreiz to krustdēlu nosauca?» pele vaicāja, kad viņš vakarā gluži līks pārvilkās mājā.

«Pustukšīts,» kaķis atbildēja un nolikās uz mūrīša.

«Pustukšīts, Pustukšīts,» pele brīnījās, «tādu vārdu vēl nekad neesmu dzirdējusi, varu derēt, ka tāds kalendārā nemaz nav atrodams.»

Pēc kāda laika kaķim atkal uznāca kārums, un viņš pelei teica:

«Visas labas lietas — trīs. Man atkal jāiet kūmās. Bet, ko tu teiksi, ja pastāstīšu, kas manai radiniecei par prieku: bērns gluži melns ar baltām ķepām. Veci kaķi saka, ka esot gan dzirdējuši par tādu laimi, bet paši gan to piedzīvojuši neesot. Nu, saki pati, vai es varu no kristībām atrauties?»

«Viss būtu labi,» pele atbildēja, «ja tikai tādi ērmīgi vārdi vien nebūtu. Aiztukšīts, Pustukšīts, vai tie gan ko labu var nozīmēt?»

«Ko nu bēdājies,» kaķis smīnēdams atbildēja, «vai vārds kādu debesīs cēlis? Tu nemaz neizej ārā izvēsināties, un tava galva no siltuma palikusi pavisam dulla; tu citu neko vairs nezini kā bēdāties par niekiem.»

Kaķis aizgāja. Kamēr kaķa nebija mājā, pele tīrīja istabu un darīja citus mājas darbus. Bet kaķa ce|š arī šoreiz negāja nekur citur kā uz baznīcu. Te nu viņš likās pie tauku podiņa klāt un strādāja nosvīdis, kamēr bija to iztukšojis.

«Nu ir miers,» viņš teica un, padibenes izlaizījis, vilkās stīvs un resns kā rumba pa baznīcas durvīm laukā. Un tikai pašā nakts vidū pārtika mājā.

«Nu, ka tad šoreiz to krustdēlu nosauca?» pele vaicāja, kad viņš vēl nebija lagā kāju pārcēlis par slieksni.

«Šoreiz tev būs vēl lielāki brīnumi,» kaķis atbildēja, «jo viņa vārds ir Iztukšīts.»

«Ko? Iztukšīts?» pele kā vaimanādama izsaucās. «Kas tas par vārdu, nu tiešām nav vairs labi.» Un, pakratījusi domīgi galvu, saritinājas midziņā.

No tā laika kaķis gulēja aizkrāsnē kā nosprādzis — unneviens to vairs kūmās neaicināja.

Kad ziema bija klāt un āra vairs neko nevarēja dabūt, pelei iešāvās prāta tauku podiņš, un viņa teica kaķim:

«Kaķīt, iesim nu uz baznīcu pie tauku podiņa. Kā mums tagad tauciņi smēķēs.»

«Kā nu nesmeķēs!» kaķis atņurdēja. «Kad tu tos ēdīsi, tev būs tā ap sirdi, it ka tu ziemā būtu mēli pie aukstas dzelzs piegrūdusi.»

Tad nu viņi abi gāja uz baznīcu — pele pa priekšu, kaķis nopakaļ. Nonākuši tie podiņu gan atrada, bet tas bija tukšs.

«Ak tu manu tīru dieniņu!» pele vaimanāja. «Nu tavs nedarbs nāk gaismā. Nu tikai es redzu, kas tu man par draugu. Visu viens pats esi aprijis, kūmās iedams. Nu tikai saprotu, ko tie ērmīgie vārdi nozīmē! Vispirms aiztukšīts, tad pustukšīts un pēdīgi izt.. .»

«Klusu!» kaķis uzbrēca. «Ja tu vēl runāsi, tad es tevi dzīvu aprīšu.»

Bet pele nevarēja klusu ciest, kamēr nebija iesākto vārdu izteikusi. Tikko tas bija darīts, kaķis to sagrāba un aprija.

KĀ ZĒNS BITĒS IEDZĪVOJIES

Reiz tēvs ar savu pusaugušo dēlu tumšā, lietainā laikā braukuši ar siena vezumiem caur biezu mežu. Tēvs braucis pa priekšu, dēls nopakaļus. Bet dēla vezums dubļu tērcē apgāzies; gan dēls aurējis tēvu palīgā, bet kur tu: lietus gāžas blīkšķēdams, koki šņāc, nakts tumša, ka vai acī dur — sauc, cik patīk, — nekā. Dēls izmocījies, izmocījies, bet nevarējis vezumu uzcelt. Ko nu? Beidzot sagudrojis: līdis kokā, pašā galotnē, — vai nesaredzēs kur uguni? Uzlien — jā: spīd gan labā attālumā.

Aizsteidzies tur, ierauga pussagruvušu mājeli; ieiet iekšā — nav ne cilvēka ēnas, bet galdi klāti ar labākajiem ēdieniem. Ko nu vēl minstināties? Klūp klāt, saēdas labi un liekas aizkrāsnē gulēt.

Te ap pusnakti saradušies visādi klaidoņi, nosēstas gar galdiem un sāks dzīrot, bet mielojoties kauliņus neviens nesviež apakš galda: kurš nograuzis, drāž aizkrāsnē — taisni pa zēna kažoku, ka grab vien. (Salijušais kažoķelis tagad siltumā bija brīnum sakaltis.) Vienreiz, otrreiz — te klaidoņi iesaucas: «Ka tevi jupis! Kas tur grab?» Beidzot līdīs raudzīt un izvelk šo aiz čupras tīri bālu, nabadziņu. Nu spriež ieplētušies, ko ar tādu paklīdušu puiku iesākt? Cits zobojas — jāslīcina; cits — jāspīdzina, bet galu galā sarunā labāk mucā iebāzt un nosviest mežā vilkiem par ēsmu. Zēns dreb gan, dreb kā apšu lapa, bet nenieka nelīdz: jātup mucā un jāgaida, ko rītdiena sacīs. Te, gaismiņai svīstot, sāk vilki kaukt; zēns, tāpat aiz gara laika, iekaucas pretim.

Vilks, vilka balsi padzirdējis, atskrien pie mucas un ošņā un ošņā. Bet -— cik tad nu spundes caurums liels — vilki nevar nekā nojēgt, kas īsti mucā. Nu izgrozās šā, izgrozās tā, beidzot aptupsies pie mucas un cilās ausis, bet zēns tomēr kaut kā izbāž roku un noķer vilku aiz astes. Vilks to vēl savā mūžā nebija piedzīvojis, un pārbijies sāks šis trakot ar visu mucu, bet zēns asti tur un tur atspēries. Beidzot, par laimi, muca atsitās pret resnu priedi un sašķīda, citādi vilks droši vien skriedams būtu vai pārelsies un zēns, kas zina, kad būtu ticis laukā. Bet nu bija labi: zēns izkļuva no sprosta gandrīz bez liekām pūlēm — pavisam sveiks un vesels. Zināms, par to tad arī apglaudīja vilku no galvas līdz kājām, un vilks atkal par tādu laipnību aizveda viņu uz mazu mājiņu, kur viens tēvs ar trim meitām dzīvoja.

9 1758

Vilks turpat palika sētā, bet zēns tūliņ ieiet istaba, padod labvakaru un tai ātrumā nemaz nevar apķert, ko īsti teikt, ko neteikt. Eh! — domājis — teikšu, kas mēles galā gadīsies:

«Vai nevajag Vāczemes tekuļa? Man laukā pie žoga stāv piesiets.»

«Jā, jā — vajag gan! Vāczemes tekuļi reta lieta!»

«Nu tad pavisam labi; tūliņ laidīšu aitu kūtī!»

«Jā, jā — laid, laid, dēls!»

Labi — zēns ielaiž savu Vāczemes tekuli kūtī un tad liekas gultā, jo piekusis bija tiešām bez jēgas. Tā nu paliek: visi guļ, tekulis atkal raujas pa kūti. Bet te ap pusnakti tēvs iziet lopus apraudzīt un atrod, ko Vāczemes tekulis izdarījis: apslānījis visas avis — vaimanas jasauc. Tūliņ piekāvis tekuli (vilku) un pusdzīvu aizdzinis un tad, dusmās trīcēdams, iesteidzies istaba meitas modināt.

«Sitīsim, maitāsim to zēnu, to neģēli! Viņš, tekuli laizdams kutī, vilku ielaidis. Nokostas visas musu aitiņas!»

Bet, kamēr šie laukā rungas, nūjas meklē, zēns izklupis pa mazajām durtiņām turpat dārzā, pagrabis bišu stropu, iestiepis gultā, palīdis apakš stropa un pārsedzies ar gultas segu, ka nemaz zināt, kas tur apakšā.

Patlaban arī tēvs ienāk ar nūju, meitas ar rungām — un nu klāj ka klāj stropam. Bet brīnumi, tavi brīnumi! Kas, velns, tam zēnam par cietiem kauliem: klaukšķ vien. Jāpaskatās. Un, līdzko pacēla segu, tā bites ietracinatas saks tikai sitējiem acīs bizot, ka ne atkauties. Sie nu vēl atgaiņāsies, bet tas bitēm kā radīts: sadzēla tā, ka neattapa, kur sprukt. Kamēr šie pēcāk laukā dzeloņus izlasa, zēns, sadabūjis tādu plakanu vilnas grozu, aiztaisa gala caurumus — un nu tikai: kura bite nāk, tā grozā, kura nāk, tā grozā; beidzot pašas sametas grozā kā spiets Jāņu laikā. Nu vēl pārsēja grozam palagu, ielika to stropa augšgala, aizvilka gātis priekšā un neteica vairs ne vārda.

Bet pa šo laiku sasistais vilks arī negulēja dīkā: ače, bija ataicinājis no viņām mājelēm klaidoņus, lai nākot atriebties trejmeitu tēvam, kas viņu tā piekāvis ne par šo, ne par to. Klaidoņi atnak: nu zags un laupīs! Bet ko dabūsi no tukša? Viena kaktā šādas grabažas, otrā tādas — tik nu vēl tas bišu strops gultā lieti derētu. Eh, ņems to pašu, kraus ratos un brauks projām — cik dabūts, dabūts.

Braukuši, braukuši — te zēns sāk stropā nelabi kliegt:

«Zagļi, zagļi! Ķeriet!»

Klaidoņi domājuši:

«Ko tas vilks mūs ievīlis tādā burvju mājā? Kurai bitei tad tik rupja rīkle? Bēgsim!»

Un klaidoņi aizbēga, atstādami zēnam zirgu, ratus, stropu. Zēns smiedamies izlien no stropa, pārbrauc pie tēva mājā un lielīdamies stāsta, ko viņš vienā naktī paveicis, vēl pārvezdams māju svētību — āče, medus putniņus. Un no tā laika zēnam ar bitēm arī pašķīries: vēlāk savaišļojies pilns dārzs.

LABAIS GARS

Reiz bija tēvam tāds dēls, kas sestajā septītajā gadā vēl nestaigā: tik slinks, ka lugšus lūdzams. Tīri smiekli ar tādu, bet ko darīsi. Tēvs uztaisa ratiņus, iesēdina tur šo kā paunu un sāk vazāt apkārt nabagos.

Te vienās mājās kāds labdaris noliek maizes klaipu uz galda un saka: «Tev, tēv, nav brīv maizi ņemt. Ja tu, dēliņ, vari, tad ņem, bet, ja nevari un negribi, tad salksti badā!»

Dēliņš tai dienā bijis ļoti izsalcis. Ilgi gorījies pa rateļiem, kamēr jau vienu kāju izcēlis un drīz arī otru.

«Nu, paldies dievam, jau no rateļiein ārā,» tēvs klusu pie sevis nočukst.

«Nu atpūties, atpūties, dēliņ, pie pirmā soļa, ka nepārrauj vēderu!» citi smējās. Un redzi — pēc laiciņa dēliņš jau pie galda.

Bet maizes klaips, neredzama spēka vilkts, iet arvien uz priekšu un dēliņš pakaļ, kamēr abi jau pa durvīm laukā. Laukā dēliņš domā teciņus klaipu sagrābt, bet pārgalvnieks klaips nomoka ķērāju, kamēr slapja mugura, un tad beigās nozūd kā ūdenī.

Tēvs priecīgs izsaucies: «Tas bija tavs labais gars, kas tavu slinkumu izārstēja!»

Dēls no tās dienas tecēja čakli, mācījās veikli strādāt un pēcgalā tapa krietns cilvēks.

GĀGANU KARI

Vienam vīram bijusi tāda pamuļķa sieva. Reiz vīrs atradis lielu podu naudas, bet sieva savā neprātībā izpļāpājusi par naudu kungam. Pienākusi ziņa: rīt vīram jābūt ar naudas podu muižā!

«Kad tevi deviņi vilki!» vīrs pukojies un gudrojis, gudrojis, kā vēl izlietais sasmeļams. Beidzot arī laba gudrība iešāvusies prātā: iestāstījis savai sievai, ka šopavakar gāganu kari gaidāmi. Labi.

Bet sieva, to padzirdējuse, tīri nāves bailēs: «Kas? Gāganu kari? Vai dieviņ!»

«Ko tur «vai dieviņ!»,» vīrs atteicis, «slēpies labāk tupeņu bedrē pie laika, apsegšu ar ādu, tad paliksi dzīva.»

«Vai, viriņ, kur tad tu paliksi?»

«Par mani nebēdā, es kaušos līdzi!»

Nu vīrs ievadījis sievu bedrē, pārklājis bedrei sakaltušu govs ādu, uzbēris zirņus un tad atdzinis vistas. Vistas ņēmušās kaudamās pa ādu, un tas nu bijis tāds troksnis kā katrā karā; vīrs pagrābis vēl rungu un dauzījis pakšķus — lai arī kāds troksnis, kad tikai troksnis. Beidzot izlaidis sievu atkal pasaulē, teikdams: «Lec ārā! Gāganu kari beigušies.»

Bet otrā rītā vīrs aizjūdzis zirgu, iesēdinājis sievu ratu priekšā, pats apsēdies ratu paka|ā uz sēžamā, un tad laiduši pie kunga.

Bet ceļā vīrs slepus izvilcis no kabatas veģi un iesviedis sievai pār galvu pašā klēpī. Šī tūliņ prasa: «Kas te?»

«Are! Nu jau esam piedzīvojuši tos laikus, kad baltmaize no debesīm krīt. Kad tu arī reiz ko zinātu — tev viss mutē iebāžams.»

Braukuši atkal. Ceļmalā bijis šķūnis, kur āzis vēkšķējis. Sieva tūliņ: «Kas tur brēc?»

«Atkal jau nezini. Are, muļķīgā! Tur jau velns moka pa šķūni mūsu kungu.»

Nobraukuši muižā, kungs pretim:

«Kur tā nauda?»

«Kāda nauda?»

«Vai liegsies? Paša sieva teica, ka podu esi atradis.»

«Prasi tad sievai, ko man.»

Kungs saucis sievu priekšā:

«Saki man — kad tavs virs atrada to naudu?»

«Ače, tas bija par nedēļu iepriekš gāganu kariem.»

«Kad tad tādi gāganu kari te bijuši?»

«Ače, tad, kad baltmaize no debesim krita!»

«Kad krita? Kas krita?»

«Ače, tad, kad tevi velns tur šķūnī mocīja un man tik žēl bija, ka tu tur brēci vairāk pēc kazlēna nekā pēc cilvēka.»

«Ej tu, trakā, pati pie velna!» kungs uzbrēcis un izdzinis to ar visu vīru pa vārtiem. Tādā gudrībā vīram nauda palikusi pašam.

LAIMES MĀTE

Laimes māte, pa pasauli staigādama, iegriezās vēlā ziemas vakarā vientuļā mājiņā sasildīties. Promejot tā pasauca saimnieci, sacīdama: «Par to, ka mani sasildīji, vēlies trīs 134 labas lietas!»

«A! — kaut tur krāsns augša desa ceptu!» saimniece tūliņ ātrumā iesaucās.

Acumirklī cepa arī, ka čurkstēja vien.

Bet saimnieks pieskrēja klāt: «Ak tu, vientiese! Kaut desas līkums labāk tev pie deguna pakārtos! Vai nevarēji vēlēties naudu, bagātību?»

Acumirklī tas, ko saimnieks bija teicis, piepildījās: desas līkums karājās sievai deguna galā un nebija atņemams.

Tagad vīrs sabijās un lūdza Laimes māti, lai atņemot sievai desas līkumu no deguna.

Laimes māte atņēma un aiziedama sacīja:

«Jūs neesat pirmie, kas vieglprātībā manas dāvanas izšķērdējuši. Trīs lietas jums devu, trīs saņēmāt — ardievu!»

RAUSIS

Reiz bija varena saimniece. Viņa ņema sauju miltu, pienu, sviestu, medu un iztaisīja rausi.

Iznāca varens rausis. Kad viņa to uz pannas ielika krāsnī, tas smaržoja tā, ka satecēja visi viņas septiņi bērni un sāka lūgties:

«Māmuliņ, dod rausi! Māmuliņ, dod rausi.» 135

«Pagaidiet, bērni,» māte teica, «tikko rausis bus gatavs, dabūsiet visi, arī vectēvu nepiemirsīšu.»

Vectēvs sēž uz mūrīša un klausās. Bet neba vectēvs vien klausās — klausās arī rausis un dzird, ka viņu grib sadalīt un apēst.

«Nē,» viņš domāja, «aizbēgšu, lai ir, kas būdams.»

Viņš piecēlās, lai bēgtu, bet tikko spēja pakustēties. Varen smags viņš bija, jo daudz viņā bija visāda labuma; un, kad saimniece sakratīja pannu, viņš tikai turpat vien uz pannas pašjuca un apgāzās uz otriem sāniem.

«Redzat, kā apbrunējis,» saimniece rādīja bērniem, «būs varens rausis — pagaidiet, ja pasmcķēsiet, nagus aplaizīsiet.»

Bet, tikko viņa izvilka no krāsns pannu, lai paskatītos, vai rausis nav gatavs, rausis juta, ka kļuvis vieglāks — no viņa

bija daudz ūdens izgarojis —, nolēca no pannas uz grīdas un ripoja taisni uz durvīm.

Bija karsta diena, durvis stāvēja vaļā. Rausis izripoja priekšnamā, no priekšnama uz kāpnēm, no kāpnēm zemē un ripoja prom pa taciņu.

Janka viņu gribēja noķert. Bet kur nu! Un tā viņš ripoja un ripoja.

Visa saime izskrēja laukā, gribēdama rausi notvert, pat vectēvs notrausās no mūrīša. Lai gan visi skrēja ko jaudāja, rausis aizgāja, ka nebija ko redzēt.

Viņi vaimanādami atgriezās mājās. Bet rausis tikai ripoja uz priekšu.

Te uzreiz tas satika skroderi Pintiķi.

«Labdien, rauša kungs,» Pintiķis sveicinaja.

«Sveiks, skroder,» rausis atņēma.

«Kurp tu tā steidzies, pagaidi, nāc paciemoties manā mutē. Būsi mīļš ciemiņš.»

«Saimniece ar vectēvu un septiņiem bērniem mani ķerdami nenoķēra. Kā tad tu, bāliņ, domā mani dabūt rokā?» rausis atbildēja un devās tālāk.

Te viņam pretim vista.

«Labdien, rauša tēv,» viņa saka.

«Labdien, labdien, cāļumāte.»

«Kurp tu tā steidzies kā vējš? Atļauj tak sevi drusku paknābāt.»

«Ak tu, mu|ķīte tāda. Saimniece ar vectēvu un septiņiem bērniem un Pintiķis mani ķerdami nenoķēra. Kā tad tu domā mani dabūt rokā?» rausis atbildēja un devās tālāk.

Te viņam atkal pretim gailis.

«Labdien, rausi.»

«Labdien, ķeburkāja.»

«Kurp tu tā steidzies, ko bēdz no manis, ko es tev esmu nodarījis? Bet pag, es tevi noķeršu, būs ar ko vistas pacienāt.»

«Ej nu ej, vientiesi! Saimniece ar vectēvu un septiņiem

bērniem, Pintiķis un vista mani ķerdami nenoķēra. Kā tad tu domā mani dabūt savos nagos?»

Un rausis devās tālāk. Pēc brīža viņam pretim pīle, no vieniem sāniem uz otriem gorīdamās.

«Labdien, rauša krusttēv!»

«Labdien, platknābe.»

«Kurp tu tā steidzies, ka neļauj sevi ne pasmeķēt?»

«Ak tu, auša tāda! Saimniece ar vectēvu un septiņiem bērniem, Pintiķis, vista un gailis mani ķerdami nenoķēra. Kā tad tu domā mani dabūt rokā?»

Rausis devās atkal tālāk, līdz satika kaķi.

«Labdien, rausi!»

«Sveiks, peļu junkur.»

«Kurp tu tā steidzies, ka neļauj sevi ne aplūkot, ne pasmeķēt? Pagaidi, es tevi paskrubināšu.»

«Ak tu, mērkaķis tāds! Saimniece ar vectēvu un septiņiem bērniem, Pintiķis, vista, gailis un pīle mani ķerdami nenoķēra. Kā tad tu domā mani dabūt savos negantajos nagos?»

Rausis ripoja arvien tālāk. Pēc kāda laika viņam pretim zostēviņš.

«Esi sveicināts, tu rausi no kviešu miltiem!»

«Sveiks, klaigātāj.»

«Kurp tu tā steidzies, ka nepiestāj! Ļauj lai tevi noķeru un zoslēnus pabaroju.»

«Ak tu, ķēms tāds! Saimniece ar vectēvu un septiņiem bērniem, Pintiķis, vista, gailis, pīle un peļu junkurs mani ķerdami nenoķēra. Kā tad tu ar saviem dēliem domā mani dabūt savos nagos?»

Rausis devās tālāk. Beidzot viņam pretim nāca cūka.

«Sveiks, rausi visusaldākais!»

«Labdien, labdien, sivēnu māt.»

«Kurp tu tā steidzies, ka neļauj ne acis pamielot? Pagaidi, drīz būs mežs, un divatā nav tik bailīgi — vienu pašu tevi var vēl saplēst vilki. Un priekšā, lūk, arī strauts. Ka tev tikt

pāri? Izmirksi un zaudēsi savu izskatu — sēdies labāk man uz deguna gala.»

Rausis paklausīja un uzsēdās cūkai uz snuķa, un tā — ņam, ņam! — rausi aprija .

Un mūsu rausis vairs neripoja tālāk — un arī pasakai beigas.

SATURS

Alberts Kronenbergs — latviešu tautas pasaku ilustrators

Pieci kaķi………………………………………………………………….

Gailis un varde…………………………………………………………..

Abiem pa prātam……………………………………………………….

Aža lielība…………………………………………………………………

Lapsa nes gaili . ………………………………………………………..

Gailītis un vistiņa……………………………………………………….

Avens un vilks……………………………………………………………

Sēņotājs un vilki………………………………………………………..

Vilka skroderis…………………………………………………………..

Vilks un te|i……………………………………………………………….

Kas bailīgāks par zaķi………………………………………………..

Lapsa un vārna………………………………………………………….

Darbinieks un lācis…………………………………………………….

Tāsis un sveķis ………………………………………………………….

Drudzis un kāsus………………………………………………………..

Ozols un beka……………………………………………………………

Kā cēlies vilku un suņu naids………………………………………

Septiņi kraukļi……………………………………………….. . .

Ezītis……………………………………………………………………….

Kā zvēri gāja grēkus sūdzēt………………………………………..

Kā vecais abrinieks maizē iedzīvojās…………………………..

Pūces bērni ……………………………………………………………….

Odi…………………………………………………………………………..

Gliemezis………………………………………………………………….

Brīvības grāmata……………………………………………

Ugunis……………………………………………………………………..

Lapsa cep vaboli………………………………………………………..

Lapsa par nabadzi …………………………………………………….

Stiprinieki…………………………………………………………………

Zelta bārda……………………………………………………………….

Bārenītes laime …………………………………………………………

Sprīdītis……………………………………………………………………

1.  Sprīdītis apņemas pasauli apskatīties ….

2.         Sprīdītis noķer lāci……………………………………………..

3.  Sprīdītis pievārē divpadsmit laupītāju ….

4.         Sprīdītis padzen ienaidnieku un apprec kunga meitu

Viena mārka……………………………………………………………..

Meža Miķelis……………………………………………………………..

Divi brāļi…………………………………………………………………..

Garā ziema…………………………………………

Tēva piemiņa………………………………………

Ganuzens un velns……………………………….

Brīnuma stabulītes………………………………

Kā ķēniņa dēls pameitu apņēma Kā Jelgavu sākuši bruģēt

Skopais ķēniņš ……………………………………

Malkas cirtējs……………………………………..

Baltie vīriņi un melnie vīriņi

Izmanīgais zaglis…………………………………

Udensnesējs ……………………………………….

Skribuskrabu ………………………………………

Duksis un Piksis…………………………………..

Podnieki …………………………………………….

Kā kaķis un pele māju valdīja Kā zēns bitēs iedzīvojies ….

Labais gars…………………………………………

Gāganu kari………………………………………..

Laimes māte……………………………………….

Rausis……………………………………………….

ВОЛШЕБНЫЕ ДУДОЧКИ Латышские народные сказки Рига «Лиесма» 1985 На латышском языке Составила Зайга Купле Иллюстрации Альберта Кроненберга

HB .M» 4403

Pirmsskolas un jaunākā skolas vecuma bērniem

BRĪNUMA STABULITES

Latviešu tautas pasakos

Redaktore G. Leja. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore D. Reigase.

Korektore A. Giptere.

Nodota salikšanai 14.12.84. Parakstīta iespiešanai 10.06.85. Formāts 70X100/16. Dobspiedes papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 11,61 uzsk. iespiedi.; 13,54 uzsk. krāsu nov.; 8,42 izdevn. I. Metiens 100 000 eks. Pasūt. № 1758. Cena 45. kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju hulv. 24. Izdevn. № 135(32073)B-857. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā. 226081 Rīgā, Balasta dambi 3.

556 Brīnuma stabulltes: Latv. tautas pasakas / Sast. un priekšv. sarakst. Z. Kuple; Māksi. A. Kronenbergs. — R.: Liesma, 1985. — 142 lpp., il.

4803000000—135

B M801 (11)—85 200—8o 82. 3L-6

[1] agrāku laiku sudraba nauda, vērtības ziņa tuva vērdiņam.

Content

Kuple Zaiga Brīnuma stabulītes