Važdajevs Viktors Moiseja d.

Burvju ota - Aizrobežu tautu pasakas

Sastādījis Važdajevs Viktors Moiseja d.

Burvju ota - Aizrobežu tautu pasakas

.

DAŽĀDU TAUTU PASAKAS

Pāršķirstiet šās grāmatas lappuses, izlasiet to, un jūs redzēsiet, ka tajā sakopotas daudzu tautu pasakas.

No malu malām — no ziemeļiem un dienvidiem, no austrumiem un rietumiem, no visām pasaules daļām — no Eiropas un Āzijas, no Āfrikas un no abām Amerikām — Ziemeļu un Dienvidu, no kontinentiem un salām savāktas pasakas šinī grāmatā.

Krājumā ievietotas dažādas pasakas: gan par dzīvniekiem, gan sadzīves, gan brīnumu pasakas. Tajās cieši kopā savijušās īstenība un fantāzija, tas, kas noticis vai arī būtu varējis notikt, un tas, par ko darba cilvēks sapņojis ilgus gadsimtus. Krājumā ir brīnišķīgas pasakas, kurās mēs sastopam mūsu lauku un mežu iemītniekus — lapsas un zaķus, lāčus un vilkus un citu, tālu zemju dzīvniekus — ziloņus un krokodilus, pērtiķus un papagaiļus.

Ne vienmer šinīs pasakās mums pazīstamie dzīvnieki rīkojas tā, kā esam paraduši redzēt mūsu pasakās. Dažiem no tiem »> gluži citāds raksturs. Piemēram, Vjetnamas tautas pasakās zaķis it nemaz neatgādina krievu vientiesīgo un labsirdīgo «greizaci», tas ir attapīgs un viltīgs kā lapsa, bet rumāņu pasakās sastopamais kurts nav līdzīgs mūsu krietnajam un uzticīgajam sunim, tas ir ļaunprātīgs un rijīgs.

Ir krājumā jocīgas, satiriskas, humora un valšķības pārpilnas pasakas, ir arī pasakas-anekdotes vai līdzības ar tajās ietvertu morāli, piemēram, japāņu «joku pasakas», Āfrikas tautu pasakas un, beidzot, tā saucamās «hikaijatas» — mazās afgāņu pasakas, tikai dažu rindu garumā, bet asu un dzi|u domu pilnas.

Vienu pēc otras mēs lasām dažādu tautu pasakas, kuras gan tik maz līdzinās cita citai, bet kurām tai pašā reizē ir kaut kas kopīgs, proti, visas tās izteic mūžsenu taulas gudrību.

Savas domas un sapņus taulas iemiesojušas dzejiskos tēlos, dzejiskā vārdā. No mutes mutē tautas domas izplatīja apkārt klejotāji dziesminieki, stāstnieki, teicēji. Garos vakaros veci |audis, pasakas stāstīdami, mācīja jaunatnei tautas gudrību. Mātes, noliekušās pār bērnu šūpuļiem, dziedāja dziesmas un klusinātā balsī stāstīja pasakas.

No mutes mutē gāja pasakas, ar katru jaunu stāstījumu k|ūdamas pilnvērtīgākas.

Par ko tad tās stāsta?

Ja salīdzinām dažādu tautu pasakas, tad redzam, ka visas tās apvieno ticiba taisnības uzvarai, ticība vienkāršā cilvēka spēku varenībai. Tāpēc arī pasakā Darbs uzveic Bagātību, Taisnība allaž gūst virsroku pār Meliem, Labais uzvar Ļauno.

Pasaku varoņi parasti ir stipri un drosmīgi cilvēki, kas cīņā par patiesību un taisnību nežēlo pat savas dzīvības.

Tāpēc arī pasaku varoņi ir pievilcīgi, atdarināšanas cienīgi, viņos taču iemiesotas tās īpašības, kas dārgas ikvienai tautai: godīgums, drosme, darba mīlestība, neuzpērkamība, mīlestība uz savu dzimteni un savu tautu.

Pasaka izsmej alkatību un skopumu, slinkumu un gļēvulību, vienaldzību un patmīlību. Un, lai kur pasaka būtu radusies, allaž tā slavina vienkāršo darba cilvēku. Lai tas būtu attapīgais un drosmīgais krievu Ivanuška vai gudri viltīgais bulgāru un ungāru Pēteris, vai vientiesīgais, labsirdīgais vācu Hanss, vai gudrais un blēdīgais austrumnieku pasaku varonis, — tik un tā viņš ar prātu un taisnību uzveic resnvēderi bagātnieku, uzpūtīgo augstmani, cietsirdīgo lielkungu un ļauno karali.

Tautas attieksme pret savu daiļradi visskaidrāk izteikta lieliskajā ķīniešu pasakā «Ma-ljans un burvju ota». Tajā parādīts, ka īstai tautas mākslai, kas izsaka tautas gribu, piemīt neuzveicams spēks. Pasaka stāsta par to, kā nabaga zemnieka

zēns par spīti nabadzībai un daudziem un dažādiem šķēršļiem iemācījies zīmēt un veltījis savu dzīvi mākslai. Par algu viņš ieguvis to, ka viss, ko vien viņš uzzīmējis, kļuvis dzīvs. Vispirms bagātnieks, tad pats ķeizars mēģina nolaupīt nabaga māksliniekam viņa otu.

Atcerieties, kā ķeizars pieprasīja, lai mākslinieks nekurnēdams kalpo viņam un izpilda visas viņa iegribas. Viņš pavēlēja tam uzzīmēt jūru un kuģi. Un ar mākslinieka burvju otas palīdzību glezna ieguva dzīvību. Ķeizars ar visu savu svītu uzkāpa uz kuģa. Mākslinieks uzzīmēja vēju, un kuģis sāka braukt.

«Stiprāku vēju! Stiprāku vēju!» ķeizars sauc. Gleznotājs ar dažiem burvju otas vilcieniem pastiprina vēju, un ķeizars priecājas. Tomēr ķeizars priecājas velti. Ne jau viņa pavēles vada mākslinieku. Cenšanās atvieglot cilvēku dzīvi, padarīt to skaistāku — tas ir tas, par ko domā Ma-ljans, un viņš uzzīmē stipru vēju, kas pārvēršas viesulī. Viļņi kāpj aizvien augstāk un augstāk, saceļas vētra, tā gāžas virsū kuģim, ķeizars un visi viņa augstmaņi noiet dibenā.

Lūk, izrādās, cik liels spēks piemīt mākslai, kad tā nonāk tautas rokās!

Par lielo, visu uzvarošo tautas spēku stāsta labi pazīstamā dzejiskā ķīniešu pasaka «Brāļi Lju». Pieci brāļi taču personificē drošsirdīgo tautu, kas atbrīvosies no cietsirdīgā valdnieka.

Laime ir pašas darba tautas rokās, apgalvo arī Birmas tautu pasaka «Pieci labi draugi». Tās varoņi arī ir brāļi. Un viņu spēks slēpjas meistarībā un vienotībā: kad tie visi kopā, piecatā, ķeras pie darba, darbs sokas un pieci drosminieki vienmēr sasniedz mērķi.

Izlasiet šo pasaku, un jūs viegli uzminēsiet, ka pieci labie draugi ir rokas pieci pirksti. Tie visu var, ja vien neslinko un apgūst meistarību. «Kad tu izaugsi liels, tie tev palīdzēs iekarot laimi,» saka senā birmiešu pasaka.

Nav nejaušība, ka pasakās slavina radošo darbu. Tauta zināja, ka pasaules valdnieks būs darbs. Tieši tāpēc vecajā indiešu pasakā «Mahilaropjas audējs» stāstīts par to, ka īsta laime iegūstama ar darbu. Bet bulgāru pasakā «Dārgais akmentiņš» sacīts, ka cilvēkam no tautas nav nekādas vajadzības dzīties pēc bagātības. Ne velti pasakas varonis vectēvs Pāvels ar nicināšanu noraugās uz zeltu. Viņa darbs, tas, ko viņš rada pats savām rokām, — tas arī ir īstā vērtība! Un korejiešu pasaka «Cilvēks nevar dzīvot bez darba» apliecina to pašu: darbs dod cilvēkam īstu laimi. Bet cilvēks, kas darbu nemīl, dzīvo bez ļ prieka, nekas viņu neielīksmo un neiepriecina, un pati dzīve šķiet viņam tukša.

Vācu pasakā «Muļķa Pēteris» vienkāršs ganuzēns uzveic dzelzī kaltus bruņiniekus un atbrīvo no tiein visu apkaimi. Ja dziļāk padomājam par šo pasaku, kļūst saprotams, ka šī uzvara nav nākusi nejauši. «Muļķa» Pēteri vieniner izsmēja par to, ka viņš nebaidījās ne no kāda darba, lai tas būtu cik grūts. Bet taisni darbs taču darīja viņu spēcīgu!

Nē, nav nejaušiba, ka tautu pasakās par varoni parasti kļūst darba cilvēks. Atcerēsimies skotu pasaku «Esipatls un Valdnieks Baigais Cūslis», kurā vienkāršs jauneklis izglābj no briesmīga nezvēra ne tikai princesi, bet arī visu dzimto zemi. Valdnieks Baigais Cūslis, atpeldējis pie Esipatla dzimtenes krastiem, draud aprit tur visu, kas dzīvs. Pasaku tēlā tauta izteikusi savu nicināšanu un naidu pret iekarotājiem, kas postīdami iebrukuši svešās zemēs, laupījuši un pakļāvuši verdzībā vājākas tautas.

Pasaka vēstī: tikai cilvēks no tautas un pati tauta var salauzt verdzības važas un atnest savai dzimtenei brīvību.

Par to, cik stipri tauta tic savu dēlu un meitu spēkam, stāsta pusjocīgā un tai pašā reizē dziļas jēgas pilnā beļģu pasaka «Baltais Zvirbulis». Varētu likties, kas nu gan var būt vājāks par tik mazu putniņu kā zvirbulis? Tam pāri nodarīt nav grūti. Bet, lūk, pasaka parāda, ka arī zvirbulis ir spēks, ja vien tas negrib samierināties ar netaisnību. Nu, paklausieties! Viņš iedraudzējies ar vecu suni, ko bagātais aldaris Tafaro padzinis no mājām un smagi aizvainojis. «Pagaidi tikai!» drošsirdīgais zvirbulis uzsauc bagātniekam. «Tu man atbildēsi par manu draugu!» Un sīciņais Baltais Zvirbulis drosmīgi dodas cīņā ar bagāto un cietsirdīgo aldari. Tafaro nu klājas plāni. Vispirms Baltais Zvirbulis izlaiž no mucas uz ceļa alu un tad saved Tafaro klētī savus pelēkos radus, un tie izknābā mantrausīgajam aldarim visus miežus. Paskat vien, ko var izdarīt nieka zvirbulis, ja viņam netrūkst dūšas, ja viņš cīnās patiesības labā un ja viņa pusē ir taisnība!

No temata par kalpošanu cilvēkiem izaug temats par kalpošanu dzimtenei, tautai. Tas sastopams dažādu Indijas, Ķīnas, Korejas, Irānas un daudzu citu zemju tautu pasakās. Par to runā arī mongoļu pasaka «Ne sevis labad cilvēks nāk pasaulē». Tās varonis nabaga vīrs Davadorži dodas pie gudrā prasīt padomu, kā kļūt laimīgam. Pa ceļam viņš sastop nelaimē nokļuvušus cilvēkus: aklu meiteni, veselu tautu, kas nīkst bez ūdens. Tieksme palīdzēt cilvēkiem izrādās stiprāka par vēlēšanos iegūt laimi sev pašam, un viņš, aizmirsis par sevi, jautā gudrajam, kā pagādāt cilvēkiem ūdeni, kā atdot meitenei acu gaismu.

Davadorži ieguva cilvēkiem laimi, līdz ar to kļūdams laimīgs arī pats.

«Palīdzi citiem, un ari tev būs labi!» māca tautas gudrība. Pasaka mums stāsta par cilvēka dižumu un viņa darba varen'bu.

Pasakā ir vieta gan gudrai, dzēlīgai satīrai, gan jautram jokam. Tauta ir spēcīga, varena, tai tīk pasmieties par saviem ienaidniekiem, parādīt, cik tie niecīgi un muļķīgi, tā nebaidās pazoboties arī par savu mīlamo varoni. Tāpēc arī daudzu tautu pasakās sastopam humora pilnus, spilgtu raksturu tēlus, kas ilgi paliek atmiņā.

Tādi tēli ir «Jokdaris Pedro» (Spānija), «Zedeņu vecītis — Pelēkais Zirnītis» (Poiija), «Muļķa Pēteris» (Vācija), «Krustmāmiņa Suske» (Irāna), «Konals, Donals un Tegs» (Īrija) un, beidzot, krievu Agafona īstie brāļi — bulgāru «Trīs zemnieki — trīs vientieši» — Samuns Gelē no Lukovas, Sau-Miau no Muhovas un Jelens Melens no Zelenas.

Pasaku joks un satīra liek mums daudz ko pārdomāt. Lūk, varētu likties, it kā joka pēc poļu pasakā stāstīts par to, ka zemnieks taisījies art, nometis svārkus un … pazaudējis tīrumu. Izrādās, ka nabadzīgais apģērba gabals to pilnīgi apklājis. Skumji kļūst no šāda joka. Un nav nejaušība, ka poļu tauta radījusi šādu pasaku un stāstījusi to ar ironiju: tauta ticēja saviem spēkiem, zināja, ka nāks laiks un izbeigsies zemnieku beztiesīgums, pazudīs zemes ielāpiņi, no kuriem cilvēkam nav iespējams iegūt sev iztiku.

Visai raksturīgi, ka pasaka nekad nerunā par zemi kā par īpašumu vai bagātību. Pasaku varonis nekad nepērk zemes gabalus, neiekaro tos. Viņš pūlas uz savas dzimtās zemes, ko mīl ar dēla mīlestību, jo te dzīvojuši viņa tēvi un tēvutēvi, dzīvos viņa bērni un bērnubērni.

Tāpēc nav nejaušība, ka pasakā «Kā zemnieks taisnību meklēja» (Vācija) tās varonis atsakās pārdot varenajam hercogam savu mājiņu, savu uzkalniņu. Izrādās, ir pasaulē tādas lietas, kas nav pārdodamas un pērkamas. Kad hercogs mēģina ar viltu > atņemt zemniekam zemi, zemnieks uzsāk ar viņu cīņu un, kaut arī nevienādiem spēkiem, tomēr iziet no šās cīņas kā uzvarētājs.

Dzimtenes mīlestības motīvs, visspēcīgo patriotisko jūtu motīvs līdzās darba motīvam nosaka tautu pasaku garu un virzienu. Lai kur tu būtu, dzimtene vienmēr ir ar tevi, un, ja tu vienmēr to atceries un tai uzticīgi kalpo, tas atnesīs tev laimi: tāda jēga ir pasakai «Nagla no tēva mājām» (Zviedrija); aizmirst dzimteni nav iespējams — māca pasaka «Tirgonis un papagailis» (Indija); nav nekā dārgāka par dzimteni — atgādina pasaka «Ūdensvīrs» (Slovēnija). Uzticība dzimtenei prasa no pasakas varoņiem dvēseles skaidrību un morālu spēku.

Nē, ne jau joka pēc, ne tikai tālab, lai īsinātu laiku, tauta sacerējusi savas pasakas! Tās stāstīja, lai nākamajām paaudzēm darītu zināmas savas domas un ilgas, lai mācītu gudribā dēlus un meitas, mazbērnus un mazmazbērnus, lai dalītos ar tiem savā pieredzē, savā dzīves izpratnē, lai cilvēki zinātu, kā un kālab dzīvot. Pasaka māca mīlēt savu tautu, ticēt darba cilvēka spēkiem, neatkāpties grūtību priekšā. Tā prasa, lai ikviens no mums būtu godīgs, drosmīgs un taisnīgs. Tas ir tas mantojums, ko tauta mums atstājusi savās pasakās.

VIKTORS VAŽDAJEVS

AFGANISTĀNA

TRIS RAŽAS NO VIENA KOKA

Kādu reizi padišahs ar savu svītu jāja pa lauku. Te uzreiz redz, ka nevarīgs vecs vīrs stāda olīvu koku. Padišahs nobrīnījās, piejāja vecītim klāt un jautāja:

—   Sirmgalvi, ar ko tu īsti nodarbojies karstā dienas vidū? Tev sen laiks iet pie miera, bet tu tikai strādā un strādā! Un vai tu maz piedzīvosi to dienu, kad koks sāks nest augjus?

—   O visuvareno valdniek! Tā taču tas šinī pasaulē ierīkots, ka viens dēstī kokus un augļus vāc cits. Taču

es ceru nodzīvot līdz tam laikam, kad koks sāks nest augļus, — vecais vīrs piebilda.

Padišaham bija pa prātam tāda atbilde, un viņš pasvieda vecajam vīram maku ar naudu.

—    Redzi nu! — sirmgalvis pasmaidīja. — Koks jau sāk nest augļus.

Padišahs iesmējās un pasvieda vecajam vēl vienu maku.

—    O lielo padišah! Ievēro: visi koki nes augļus tikai vienreiz gadā, bet manējais — divreiz!

Šis joks padišaham patika vēl labāk. Viņš pasvieda vecajam vīram trešo maku un teica saviem pavadoņiem:

—   Jāsim, draugi! Citādi šis vecais mūs galīgi izputinās!

GUDRAIS

udrais dzirdēja runājam, ka esot kāds virs, kas izdaudzināts par devīgu un viesmīlīgu, (judraīs uzvilka noskrandušas drēbes un aizgāja pie šā vīra. Namatēvs saņēma gudro nelaipni, pat nepacienāja.

Gudrais aizgāja, kā nācis.

Nākamajā dienā viņš uzģērba dārgas drēbes un atkal ieradās bagātnieka mājās. Viņu tūdaļ aicināja pie galda, un namatēvs ņēmās viesi mielot.

Gudrais pasmīnēja un uzmeta uz galda bagātniekam priekšā dažus naudas gabalus.

Namatēvs pārsteigts jautāja: . — Kālab tu man dod naudu?

Gudrais atbildēja:

— Vakar es pie tevis atnācu skrandās, tad tu man nepasniedzi pat gabaliņa maizes. Šodien atnācu pie tevis dārgās drēbēs un tu mani uzņem kā vismīļāko

viesi. Tātad tev nav svarīgs cilvēks, bet gan viņa apģērbs. Gudrs cilvēks var tev pateikties ar gudrām domām, bagāts — ar naudu. Tad redzi, šo naudu tev nemaksāju vis es, bet gan mans greznais tērps.

Ar šiem vārdiem gudrais piecēlās no galda un gāja projām.

LAPSA UN SAKALIS

Pa tuksnesīgu ceļu tecēja šakālis un lapsa. Šakālis jautā lapsai:

—    Saki, lapsiņ, — cik zinību tu esi mācījusies?

—    Pusi, — lapsa atbildēja. — Un tu?

—    Es divas ar pusi! — šakālis palielījās.

—    Nu, ja jau tu esi tik mācīts, tad skrej man pa priekšu, — lapsa zobgalīgi ieteica.

Skrien viņi tālāk, te pretim gadās izsalcis tīģeris. Lapsa nu saka šakālim:

—    Nu, izgudro kaut ko labi aši, citādi tīģeris mūs aprīs!

Šakālis sāka lūgties:

—    Nekā es nevaru izgudrot, lapsiņ! Ja tu mūs neizglābsi, tad mūsu pēdējā stundiņa klāt.

—    Te nu bija zinātnieks! — lapsa novīpsnāja.

—    Laid mani pa priekšu!

To teikusi, viņa aizsteidzās šakālim garām un uzrunāja tīģeri:

—    Vareno tīģer, lai tev ilgs mūžs! Izšķir mūsu strīdu!

—    Runā! — tīģeris pikti atrēca, uzlūkodams zvērus un pārlikdams, kuru no tiem ēst pirmo.

—    Redzi, mēs noķērām divus gaiļus un cālēnu un to dēļ tad nu strīdamies. Es saku, ka gailis pienākas man, bet šakālis apgalvo, ka viņam.

Tīģeris aplaizījās un noprasīja:

—    Bet… kur tad viņi ir, tie jūsu gaiļi?

—    Tepat necik tālu, alā.

—    Redzi, mīļo lapsiņ, tie gaiļi man ir jāapskata. Iekām neesmu tos redzējis, es nekā nevaru izspriest. Iesim un aplūkosim tos, — tīģeris sacīja, cerēdams ieturēt brangu maltīti.

Tā nu zvēri rikšoja uz alu. Nonāca pie alas, bet tīģeris netiek tajā iekšā, jo ieeja visai šaura. Tad tīģeris pavēlēja:

—    Ei, šakāl, lien iekšā, iznes man gaiļus! Šakālis paklanījās un iešmauca alā. Paiet brītiņš,

paiet otrs, bet šakālis kā nenāk, tā nenāk laukā. Lapsa nu saka:

—    Tas nelietis iekšā gan ielīda, bet ārā nelien. Ka tikai tur visus gaiļus viens pats neaprij!

Tīģeris pārskaitās un pavēlēja lapsai to riebekļa šakāli dabūt no alas laukā.

Ieslīdēja alā arī lapsa. Apsēdās tur līdzās šakālim un uzbilst šim:

—    Nu, zinātniek, kā sviežas?

Šakālis neatbildēja ne vārda, tikai galvu nokāra. Bet tīģeris gaidīja, gaidīja lapsu, pēdīgi apnika un sauc:

—    Ei, lapsa, nāc ārā! Apnicis man gaidīt!

—    Nekas, pagaidi vien, draudziņ! — lapsa viņam atbild. — Mēs ar šakāli jau izlīgām.

ZAĶENE UN TĪĢERIS

Kādā mežā dzīvoja varens tīģeris. Ilgus gadus viņš turēja vienās bailēs visus zvērus tajā apkaimē. Taču pagāja gadi, tīģeris kļuva vecs un vairs nejaudāja kā agrāk katru dienu iet medības.

Viņš sasauca kopā visus zvērus un tiem sacīja:

—    Esmu vecs, taču nagi un zobi man vēj stipri. Un, ja kāds uzdrošināsies man neklausīt, tam labi neklāsiesl Nu tad tā: ik dienas kāds no jums atnāks pie manis un es to apēdīšu.

Zvēri noskuma, tomēr bija ar mieru. Un ik rītu tīģeris saņēma brangu azaidu. Mežs mirka vienās asarās: ik diena, ik par vienu zvēru mazāk.

Tolaik tai pašā mežā dzīvoja gudra zaķene. Viņa skatījās, skatījās, kā zvēri cits pēc cita iet bojā, un saprātoja paglābt tos no tīģera nagiem. Zvēri nosmējās vien, kad viņa tiem paziņoja savu nodomu.

—    Kur nu tu! Turklāt rīt ir tava reize iet pie tīģera. Labāk sataisies uz nāvi!

Zaķene nekā neatbildēja, apgriezās un aizcilpoja uz savu alu. Pienāca laiks iet pie tīģera, bet viņa neiet. Tīģeris pārskaitās: pirmo reizi pa visu laiku palika bez azaida.

Pienāca otrs rīts. Zaķene saposās un lēnā gaitā iet pie tīģera. Atnāk pie tīģera, bet šis viņai bargi noprasa:

—    Nicināmais radījumsl Kāpēc vakar nenāci? Es tevis dēļ paliku neēdis.

—    O visuvareno tīģer! Vakar es nācu pie tevis, kātu biji pavēlējis, bet, re, kas par nelaimi: man ceļā gadījās cits tīģeris, tikpat varens un spēcīgs kā tu. Viņš mani sagrāba un visu dienu nelaida vaļā. «Nekas,» viņš saka, «tavs vecais, bailīgais tīģeris iztiks arī bez ēšanas.» Nule tikai man izdevās no viņa izmukt…

Tīģeris vai traks aiz dusmām, pietrūkās kājās:

—    Kur ir tas bezkaunīgais lielība? Parādi man viņu!

—    Tepat necik tālu, o visuvarenais! Viņš dzīvo akā.

—    Ved mani turp un labi aši! Es ar viņu viens divi tikšu galā!

Zaķene veda tīģeri. Viņi nonāca pie akas, un zaķene nu saka:

Viņš lejā noslēpies. Tīģeris ielūkojās akā un redz: viņam pretim raugās otrs tīģeris un ņirdz zobus. Tīģeris briesmīgi pārskaitās, ielēca akā… un noslīka.

ILIMKALNS UN DIVGALVAINAIS KALNS

Netālu no Buniras ir divi milzu kalni. Vienu sauc par Ilimu un otru par Divgalvaino. Kopš senseniem laikiem ļaudis, kas dzīvo šais kalnos, strīdas, kurš kalns augstāks.

Kādu reizi ciemā, kas iepleties Divgalvainā pakājē, iegriezās ceļinieks. Viņš paklausījās, paklausījās, ko ļaudis runā, un sacīja:

—    Vai gribat, es atnesīšu Ilimkalnu pie jums?

—    Gribam! — iedzīvotāji priecīgi saukāja.

—    Labi. Tikai ar vienu noteikumu: jūs mani iepriekš trīs mēnešus barosiet, cik ādā lien. Vai esat ar mieru?

—    Ar mieru! — ciema ļaudis atbildēja.

Pagāja trīs mēneši. Pa to laiku ceļinieks bija pieņēmies spēkā un resnumā un krietni atpūties. Un, lūk, pienāca diena, kad viņam vajadzēja pārnest kalnu. Visi ciema ļaudis devās viņam līdzi uz Ilimkalnu. Ceļinieks nostājās kalna pakājē, atspieda muguru pret akmeni un uzsauca:

—       Ko stāvat kā muļķa aunu bars! Skrejiet pāri otrā pusē un pastumiet! Palīdziet tikai man kalnu uzdabūt mugurā!

Ļaudis aizsteidzās otrpus kalna, atspiedās pret to ar pleciem un ņēmās stumt. Stūma, stūma, bet uzvelt kalnu vīram mugurā tā arī neizdevās. Atnāca pie viņa atpakaļ pārguruši un jautā, ko nu darīt.

Ceļinieks atkāpās no kalna nost un pavīpsnāja: — Nu, ja jau jūs visi kopā nejaudājāt kalnu uzvelt man mugurā, tad es jums nekā nevaru palīdzēt. Pateica un aizgāja.

DŽALJATS UN ŠMAILA

Sensenos laikos kādā nelielā pilsētiņā dzīvoja vecs putnu ķērājs. Viņam bija divi dēli: vienu ffauca par Hunkaru, otru par Muslimu. Māte viņiem bija mirusi jau maziem, un zēni augas dienas pavadīja kopā _ar tēvu meža biezokņos. Tur viņi ķēra putnus, lasīja 0gas, meklēja putnu oliņas un peldējās straujās un kristāldzidrās kalnu upēs.

| Kādu reizi vecais putnu ķērājs atrada mežā ērmotu baltu olu, tik lielu, ka vienam cilvēkam bija grūti to pacelt.

Šā tā, dēliem piepalīdzot, putnu ķērājs aizdabūja savu atradumu līdz pilsētai un iegriezās pie tirgotāja. Tas aplūkoja olu no visām pusēm, nobrīnījās un teica:

— Negribu rīkoties pret sirdsapziņu. Man nav naudas, ko samaksāt tev tik, cik tāds dārgums vērts. Ej pie bagātnieka, kas dzīvo tepat netālu, un piedāvā viņam št> brīnumlietu.

Putnu ķērājs tā arī darīja.

Bet bagātniekam acis degtin deg iegūt sev šādu brīnumu. Viņš uz vietas iedeva putnu ķērājam trīssimt rupiju[1] un sacīja, ka par katru tādu olu maksāšot tikpat daudz.

Kopš tā laika putnu ķērājs ik mēnesi nesa bagātniekam pa trīs, dažkārt pat četras olas. Un pēdīgi pamanī-

jās un noķēra pašu brīnumputnu, kas dēja .šīs ērmotās olas.

Nu putnu ķērājs iedzīvojās bagātībā. Viņš vairs negāja uz mežu un no jauna apprecējās. Viņa otrā sieva bija nikna un ķildīga sieviete. Tā nemitīgi urdīja viņa dēlus, spieda tos no rīta līdz vakaram strādāt melnu un netīru darbu.

Un tad vecais putnu ķērājs nomira. Hunkars un Muslims palika apaļi bāreņi.

Bija pagājuši daži mēneši, kad ļaunā pamāte uzaicināja viesos to bagātnieku, kas bija uzpircis brīnumainās olas.

Bagātnieks bija ar mieru nākt viesos un atsūtīja savu kalpu pateikt, lai no brīnumputna izvārot viru un nevienam nedodot apēst putna galvu un sirdi. Viltīgais bagātnieks to teica tāpēc, ka zināja noslēpumu: kas apēd brīnumpufna galvu un sirdi, tam lemts kļūt par varenu valdnieku.

Hunkars, kas bija ļaunas un skaudīgas dabas, no-

klausījās pamātes sarunu ar bagātnieka kalpu. Viņš pierunāja brāli, krietno un godīgo Muslimu, pamieloties ar aizliegto kumosu.

Hunkars paslēpās virtuvē un, kad virēja pagriezās nost, paķēra putna galvu un sirdi. Viņš tās kāri apēda, taču, lai nevainotu viņu vien, iedeva arī brālim Muslimam nogaršot pa mazam kumosiņam no galvas un sirds.

Kad ieradās bagātnieks un dabūja zināt, ka Hunkars un Muslims apēduši putna sirdi un galvu, viņš briesmīgi pārskaitās un pavēlēja uz karstām pēdām sadzīt puikas rokā.

Bet šie, izdzirduši bagātnieka draudus, nobijās un aizbēga no mājām.

Caur tumšu, biezu mežu, ceļu nevērodami, viņi skrēja aizvien tālāk un tālāk. Bēgšanu traucēja sīkstām liānām savīti milzu koki; apkārt rēca tīģeri un gaudoja šakāļi.

Hunkars vairs neturējās kājās aiz noguruma. Lai kā Muslims raudzīja viņu uzmudināt, nekas nelīdzēja: Hunkars pakrita zem kupla koka un iemiga cietu miegu.

Pagāja viena stunda, pagāja otra, bet Hunkars aizvien vēl nemodās. Muslims nobijās un, pārliecināts, ka brālis nomiris, raudādams un kliegdams skrēja saukt palīgā.

Piepeši Muslims ieraudzīja tuvojamies ļaužu baru. Viņš steidzās nācējiem pretim, lūgdams palīdzību:

— Palīdziet! Mans brālis guļ bez dzīvības!

Taču ļaudis likās viņa vārdus nedzirdam. Viņi apstāja Muslimu no visām pusēm. Zēnam tuvojās vecs vīrs ar sirmu bārdu un, ne vārda neteicis, pasvieda uz augšu vanagu, kas sēdēja tam uz rokas.

Vanags, spārnus izpletis, uzvijās debesīs un kādu brīdi lidinājās gaisā, un tad kā akmens krita lejup. Plēsīgais putns plivinājās aizvien zemāk un zemāk. Viens mirklis — un vanags nometās taisni Muslimam uz pleca.[2] Visi ļaudis krita zēna priekšā ar vaigu pie zemes, un vecais vīrs, ceļos nometies, viņu uzrunāja:

—   Tu esi mūsu valdnieks, valdi pār mums! Mēs visi esam tavi kalpi!

Ļaudis cēla viņu lieliska auļotāja mugurā un aizveda uz savu zemi.

Hunkars pa to laiku gulēja kā nosists. Viņš gulēja tik ilgi, līdz koka zaros nolaidās trīs brīnumputni. Tie uzmeta zēnam dažas burvju lapas, un Hunkars pamodās. Neatradis tuvumā Muslimu, viņš aiz bailēm apraudājās un tad sāka taustīties uz priekšu pa tumšo, biezo mežu.

Hunkars gāja, gāja, te uzreiz redz: augstu gaisā lidinās vanags. Zēns tīksmi sāka vērot putnu, un vanags šķita to vien gaidījis: sakļāva spārnus un kā akmens krita Hunkaram virsū.

Hunkars sabijās, nostiepās gar zemi un ar rokām aizsedza galvu. Tūliņ arī vanags nometās viņam uz muguras.

«Pienākusi mana pēdējā stundiņa!» zēns nodomāja. «Nevajadzēja man ēst to nolādēto brīnumputna sirdi!»

Taču pagāja brītiņš, pagāja otrs, bet vanags mierīgi sēdēja Hunkaram uz muguras. Tad zēns saņēma dūšu, pacēla galvu un ieraudzīja, ka viņam visapkārt nometušies ceļos daudz ļaužu. Un tas, kas bija viņam vistuvāk, teica:

—   Beidzot mēs esam tevi atraduši, mūsu lielo valdniek! Valdi pār mums!

… Bija pagājis daudz gadu. Slavens ar savu bagātību un varenību bija kļuvis valdnieks Muslims. Viņam bija septiņi dēli, cits par citu krietnāks. Visvairāk valdnieks mīlēja savu jaunāko dēlu — skaistuli un stiprinieku Džaljatu.

… Tālu no Muslima karaļvalsts savu zemi valdīja varenais, bet cietsirdīgais karalis Hunkars. Viņam dzima tikai meitas. Taču viņš vēlējās dēlu un visu laiku lika meitas nogalināt. Tikai pašu jaunāko meitu, mazo meitenīti Smailu, māte paslēpa no ļaunā valdnieka.

Pēc septiņpadsmit gadiem Hunkara meita bija izaugusi liela, un pasaulē nebija gudrākas un skaistākas jaunavas par Smailu.

Un, lūk, kādu reizi karaliene nolēma parādīt skaistuli meitu bargajam karalim Hunkaram. Ar drebošu sirdi viņa aizveda Smailu pie tēva.

Hunkars bija pārsteigts par meitas daiļumu. Viņš domāja divas dienas un divas naktis un beidzot nolēma nenogalināt brīnum skaisto Smailu, jo tiešām — skaistākas par viņu nebija nevienas meitenes visā pasaulē. Hunkars pavēlēja uzcelt princesei apakšzemes pili un ieslēdza viņu tajā. Tad viņš lika saucējiem saukt, ka ikviens, kas iedrošināsies viņa meitai kaut vai skatienu uzmest, tai pašā acumirklī mirs visbriesmīgākajā nāvē.

Tomēr vēsts par daiļo karaļmeitu izplatījās pa malu malām. Arī valdnieka Muslima dēliem nāca ausīs valodas par daiļo Smailu, un viņi devās uz Hunkara valsti. Tikai pats jaunākais dēls Džaljats palika pie tēva un mātes.

Muslima dēli nonāca Hunkara valstī un, iegājuši pilī, pastāstīja, kas viņi esot un kālab nākuši.

Valdnieks pasmīnēja, aplūkoja staltos jaunekļus un

teica:

—    Nu labi… Es atdošu savu meitu par sievu tam, kurš izpildīs piecas manas vēlēšanās. Taču ņemiet vērā: kurš atstās neizpildītu kaut vienu vēlēšanos, to es likšu nogalināt! Vai esat ar mieru?

—   Esam! — jaunekļi atbildēja.

—    Tad klausieties. Vispirms izslauciet Smailas govi. Tad ar pilnu piena spaini trīs reizes uzskrejiet uz pils jumta. Pēc tam pa vienam graudiņam izlasiet kviešus, kas sajaukti ar smiltīm. Atvediet tādu tīģeri, kas aprītu manu tīģeri. Un visupēc atrodiet ieeju Smailas pilī. Nu, vai esat ar mieru?

—   Esam! — vēlreiz atbildēja drosmīgie jaunekļi.

Taču viņi nespēja izpildīt Hunkara prasības, un tas pavēlēja viņus nogalināt. Visi karaļdēli cits pēc cita aizgāja bojā.

Dabūjis dzirdēt par tādu nelaimi, Džaljats, ne vārda neteicis, tvēra savu šķēpu, apsegloja zirgu un steidzās uz Hunkara valsti.

Ilgi jaja Džaljats, tik ilgi, ka viņa zirgs, neizturējis grūto ceļu, pakrita un nejaudāja vairs piecelties.

Tālāk Džaljats gāja kājām. Ilgi gāja jauneklis. Beidzot viņš nolikās atpūsties kupla koka paēnā un ieraudzīja, ka necik tālu ūdens skalo ārā skudru pūzni, jo zemnieks tur bija izracis ariku.

Džaljats iežēlojās par skudrām. Viņš piegāja zemniekam klāt un sacīja:

—   Nedzen skudras postā, ai darba rūķi!

—    Vai tad es skudru pēc lai augu gadu mirstu badā? — zemnieks viņam atteica. — Vai gan es ievākšu ražu, ja nenovadīšu uz šejieni ūdeni?

—   Cik naudas tu saņemtu par ražu?

—   Trīssimt rupiju.

Džaljats izvilka maisiņu ar zeltu un nosvieda to zemniekam pie kājām.

—   Šeit ir piecsimt rupiju. Tev to pietiks ar uzviju, — jauneklis sacīja. — Es lūdzu tikai vienu: neiznīcini skudras.

Pārsteigtais zemnieks pateicās Džaljatam, bet jauneklis, viņā neklausīdamies, piegāja un smaidīdams noliecās pār skudru pūzni.

Te uzreiz Džaljats dzird, ka pati lielākā skudra saka viņam cilvēka balsī:

—   Paldies tev, labo jaunekli! Es esmu skudru ķēniņš. Ja tev kādreiz ievajagas mūsu palīdzības, pasaki tikai vienu vārdu: «Mrista!» — un mēs būsim klāt.

—      Paldies, labo ķēniņ! — smaidīdams atbildēja Džaljats. — Tikai diez vai man tava palīdzība būs vajadzīga.

—   O jaunekli, to vēl nevar zināt!

—   Paldies tev, o ķēniņ!

To teicis, Džaljats piecēlās un devās tālāk. Lūk, izbeidzās ceļš, un jauneklim vajadzēja kulties caur tumšu, biezu mežu.

Džaljats gaja un gāja aizvien tālāk, un aizvien tumšāks un tumšāks kļuva visapkārt. Piepeši jauneklis uzdzirdēja — kaut kur rūc tīģeris. Taču Džaljats nenobijās, bet, zobenu izrāvis, devās tālāk.

Pēkšņi Džaljats apstājās: taisni viņa priekšā uz maza klajumiņa sēdēja tīģeris un rēca aiz sāpēm. Džaljats piegaja tu vāle un redz: tīģerim ķetnā iedūrusies liela skabarga.

«Jāpalīdz zvēram,» jauneklis nodomāja un, ilgi neprātodams, ņēmās rakt bedri.

Džaljats izraka bedri cieši blakus tīģera slimajai ķetnai, ielēca bedrē un pūlējās izvilkt skabargu.

Tīģeris rēc aiz sāpēm, ar veselo ķetnu dauza zemi, taču Džaljatu aizsniegt nevar, jo jauneklis paslēpies bedrē.

Tīģeris ierēcās pēdējo reizi un nomierinājās: Džaljats bija skabargu izvilcis.

Tad tīģeris viņam teica:

— Tencinu, o krietno jaunekli! Es esmu visu tīģeru valdnieks. Še tev manas ūsas spalva: ja tev ievajadzēsies manas palīdzības, sadedzini šo spalvu. Es uz vietas būšu klāt.

Džaljats pateicās tīģerim un gāja savu ceļu.

Un tā nu viņš pēc dažām dienām nonāca lielā pilsētā — valdnieka Hunkara galvaspilsētā.

Ilgi Džaljats staigāja ap varenā valdnieka pili, ieklausījās ļaužu valodās, vēroja, iegaumēja.

Nejauši jauneklis ieklīda zeltkaļa darbnīcā, ar prieku vēroja izveicīgo meistaru darbu un sadraudzējās ar viņiem, sadraudzējās tik cieši, ka palika pie viņiem dzīvot,

… Pagāja dažas dienas. Un pēkšņi galvaspilsētas iedzīvotājus pārsteidza jauna vēsts: izveicīgie zeltkaļi esot no zelta un sudraba darinājuši uzvelkamu tīģeri dabiskā lielumā!

Zeltkaļi aiznesa dārgo rotaļlietu uz pili valdniekam, bet ļaudis skrēja tiem nopakaļ, apbrīnodami meistaru prasmi.

Ieraudzījis dāvanu, valdnieks Hunkars bija sajūsmināts, lika zeltkaļus apbalvot un uzvelkamo tīģeri iedāvināja daiļavai Smailai. Jaunavai bija liels prieks, kad viņa ieraudzīja šo zelta brīnumu. Smaila plaukšķināja rokām un pagrieza atslēdziņu, lai rotaļlietiņu uzvilktu. Piepeši tīģera mugurā atvērās durtiņas un pa tām iznāca Džaljats.

Viņš sajūsmināts vēroja Smailas daiļumu.

—    Princese! — jauneklis iesaucās. — Tevis dēļ esmu nostaigājis garu un briesmu pilnu ceļu! Tu esi tā, kam uz mūžiem esmu atdevis savu sirdi.

Arī jaunavai skaistais jauneklis patika. Nu viņi vairs pat iedomāties nespēja, kā lai dzīvo viens bez otra. Ilgi viņi runājās, tad Smaila iedāvināja Džaljatam savu lakatiņu un gredzenu. Un, lūk, visiem par brīnumu viņa lika kalpiem aiznest dārgo rotaļlietu zeltkaļiem atpakaļ.

—   Lai izlabo! — Smaila sacīja.

Tā Džaljats dabūja redzēt daiļo Smailu un atkal atgriezās pie draugiem.

Nākamajā dienā drošsirdīgais Džaljats ieradās pilī un sacīja valdniekam Hunkaram:

—   O dižo valdniek! Es lūdzu no tevis lielu žēlastību: dod man savu meitu par sievu!

Hunkars sāka pilnā kaklā smieties:

—   Un manus noteikumus tu izpildīsi?

—   Kaut visus uzreiz! — Džaljats apņēmās.

—   Lielība ir nelāga īpašība! — Hunkars aizrādīja.

—    Pārliecība nav lielība! — jauneklis atteica.

—   Un vai tu zini, ka es pavēlēšu tevi nogalināt, ja tu manus noteikumus neizpildīsi?

—    Zinu, — Džaljats atbildēja.

—   Nu, ko tur vairāk, — sacīja valdnieks Hunkars, — tad tikai sāc. Vispirms izslauc Smailas govi! — Un viņš palūkojās uz bendi, kas jau bija gatavs izpildīt nāves sodu.

\

Džaljats piegāja pie govs un nemanāmi izvilka Smailas lakatiņu. Govs sajuta savas saimnieces smaržu un jāvās slaukt.

Hunkars nobrīnījās, ieraudzījis Džaljatu ar piena spaini, un teica:

—  Tagad nu trīs reizes uzskrej ar šo pienu pa visām pils kāpnēm līdz pašam jumtam! Un ņem vērā, ja kaut

liens izšjakstīsies, tevi nogalinās.

Džaljats pasmaidīja un nemanīts iemeta piena spainī nailas gredzenu. Piens uz vietas sarecēja. Trīs reizes _ žaljats skrēja ar spaini uz jumta, un neviens piliens neizlija.

Tad Hunkars pavēlēja ieslēgt Džaljatu pa nakti klētī:

—    Lai pa vienu nakti izlasa šos kviešus, kas sajaukti ar smiltīm, un lai saliek divās čupās — kviešus par sevi un smiltis par sevi! Un, ja smiltīs atradīsies kaut viens vienīgs graudiņš vai arī graudos kaut krislītis smilšu, — zeņķim galva nost!

Kad Džaljatu ieslēdza klētī, viņš trīs reizes nočukstēja:

—   Mrista! Mrista! Mrista!

Tūliņ, kur radušās, kur ne, attecēja skudras.

—  Un tu vēl teici, ka mēs tev nekad nebūšot vajadzīgas, labo jaunekli! — skudru ķēniņš pasmaidīja.

Un skudras ķērās pie darba …

Bet rītā Hunkars pārsteigts ieraudzīja, ka visi kvieši līdz pēdējam graudiņam attīrīti no smiltīm, — Nu labi! — Hunkars viebdamies izdabūja. — Tagad nu ej uz mežu pēc tīģera. Laika tev dodu vienu dienu un ne stundu ilgāk.

Džaljats palocījās un teica: « — Pārāk daudz, o pavēlnieki Parādi tikai man, kur tavb'n tīģeris atrodams, i vjRau, tur, sprostā!

.Labi! — Džaljats atbildēja un, svilpodams dziesmiņa, devās uz mežu.

Tur, paraudzījies visapkārt un redzēdams, ka tuvumā

neviena nav, Džaljats izvilka no kabatas tīģeru valdnieka ūsas spalvu un sadedzināja.

Vecais tīģeris tūdaļ bija klāt kā likts un cilvēka balsī vaicāja Džaljatam:

—. Vai tu mani sauci, o pavēlniek?

—   Jā gan, saucu.

—   Ko tu no manis vēlies?

—    Man vajag, lai tu uzvarētu valdnieka Hunkara tīģeri.

—   Dzirdu un paklausu, o pavēlniek!

Un skat, Hunkars pārsteigts ieraudzīja, ka Džaljatam līdzās soļo milzīgs tīģeris.

Tikko Džaljats paguva palaist savu tīģeri vaļā, kad tas ielauzās sprostā, un Hunkara tīģeris nokrita ceļos, lūgdams žēlastību.

—   Nu labi, drošsirdīgo un gudro jaunekli, — valdnieks Hunkars apjucis sacīja. — Tagad atbildi man uz pēdējo jautājumu: kur atrodas ieeja manas meitas pilī?

—   Zem tava troņa, o pavēlniek! — Džaljats mierīgi atbildēja.

Hunkaram nu nekas cits neatlika, vajadzēja atbrīvot meitu un izdot drošsirdīgajam jauneklim par sievu.

Kopš tā laika Džaljats ar Smailu dzīvo laimīgi un nevar vien nopriecāties par dzīvi.

Te nu arī beidzas šī patiesā pasaka, kurā izdomas nav ne viena vienīga vārda.

.

ĀFRIKAS NĒĢERU PASAKAS

KRĀPNIEKS

Bagātnieks salīga strādniekus par divsimt reā' liem[3] mēnesī. Bet mēneša beigās viņš sacīja: — Atnes man no pilsētas divas lietas, citādi naudu īedabūsi.

Un prasīja tādas lietas, kādu nemaz pasaulē nav. Tā ņš apkrāpa daudz nēģeru. Bet tad kādu reizi pie viņa salīga puika — tāpat par

divsimt reāliem mēnesī. Uz mēneša beigām bagātnieks puikam sacīja:

—    Aizej uz pilsētu, uz tirgu un atnes man divas mazas lietiņas: «ai-ai» un «vai-vai».

Puika sākumā nobrīnījās, bet tad attapa, kas viņam darāms. Viņš aizgāja it kā uz tirgu. Tad pārnāca un atnesa saimniekam melnu pudeli, kurā bija iesprostots simtkājis un skorpions.

—                                                                              Atnesu ir «ai-ai», ir «vai-vai», — puika teica. — Iebāz tur pirkstu un saņem!

Saimnieks pabrīnījās, tad iebāza pirkstu pudelē. Simtkājis iekoda bagātniekam tā, ka viņš iekliedzās: «Ai-ai!»

Puika iesmējās.

— Tagad pamēģini vēlreiz un dabūsi «vai-vai», — viņš sacīja.

Taču bagātnieks nobijās un vairāk nemēģināja. Vajadzēja vien samaksāt puikam visus divsimt reālus.

TRĪS ZAGĻI UN VIŅU NOSLĒPUMS

Trīs puiši nozaga kazu. Viņi norunāja nevienam par to nestāstīt. Slepenā vietā izcepa kazu, apēda to un atgriezās krālā[4]. Kad viņi nonāca pie akas, pirmais zaglis sacīja:

—  Man ļoti gribas dzert!

Un viņš uzrunāja ļaudis, kas drūzmējās pie akas:

—  Palaidiet mani pie ūdens, es gribu noskalot to, ko tikko apēdu!

Otrs zaglis viņu apsauca:

—    Tu taču nule solījies klusēt par to, un nu pats izpļāpāji!

Trešais zaglis sāka strīdēties pretim:

—  Viņš taču nemaz neteica, ka grib noskalot zagto kazu, ko mēs izcepām!

CILVĒKS, KAS NEKAD NERUNĀJA NEPATIESĪBU

Reiz dzīvoja kāds gudrais, vārdā Mamads. Viņš nekad nemeloja. To zināja visi cilvēki, kas dzīvoja tanī zemē, un pat tie, kas dzīvoja tālās zemēs veselu divdesmit dienu gājiena attālumā.

Par Mamadu izdzirdēja karalis un pavēlēja to atvest. Karalis paraudzījās viņā un vaicāja:

—    Mamad, vai tiesa, ka tu nekad neesot samelojis?

—    Tiesa gan.

—    Un nekad arī nemelosi?

—    Esmu par to pārliecināts.

—    Labi, runā patiesību, taču piesargies! Meli ir viltīgi, tie vieglāk nekā patiesība nokļūst cilvēkam uz mēles.

Pagāja dažas dienas. Un atkal karalis aicināja pie sevis Mamadu. Bija sapulcējies daudz ļaužu: karalis jāja medībās. Viņš turējās ar roku pie zirga krēpēm, bija jau ielicis kāju kāpslī un sacīja Mamadam:

—    Aizej uz manu vasaras māju kalnā un pasaki karalienei, ka ap pusdienu es būšu pie viņas, lai sarīko lielu mielastu. Tu pusdienosi kopā ar mani.

Mamads palocījās un devās pie karalienes.

Bet karalis nosmējās:

—  Mēs nejāsim medībās, un Mamads pateiks karalienei nepatiesību! Rit mēs par viņu pasmiesimies.

Taču gudrais Mamads teica karalienei:

—   Varbūt tev nevajag neko darīt, bet varbūt vajag rīkot lielu mielastu. Varbūt karalis atjās šurp ap pusdienlaiku, bet varbūt ari ne.

—    Saki jel: vai viņš atjās vai neatjās? — karaliene tincināja.

—    Es nezinu, vai karalis iecēla kāpslī savu labo kāju, kas stāvēja uz zemes, kad viņš ar mani runāja. Es nezinu, vai nokāpa uz zemes kreisā kāja, kas bija kāpslī.

Visi sāka gaidīt karali. Bet viņš ieradās tikai otrā dienā un sacīja sievai:

—    Gudrais Mamads, kas nekad neesot runājis nepatiesību, vakar tev sameloja.

Taču sieva atstāstīja karalim visu, ko Mamads teicis. Un karalis pārliecinājās, ka gudrais tiešām nekad nemelo, bet runā tikai par to, ko pats savām acīm redzējis.

GUDRAIS ĀRSTS

Dzīvoja kāda sieva, kas bija tik resna, ka pat staigāt spēja tikai ar lielām pūlēm. Viņa gāja pie ārsta un lūdza zāles, lai kļūtu vājāka.

Ārsts apsēdināja viņu un ilgi izklaušināja par slimību. Sieviete viņam izstāstīja, ka kļūstot aizvien resnāka un resnāka un baidoties, ka drīz pārsprāgšot.

—    Dodiet man, dakter, īstas, labas zāles, — viņa lūdza.

—   Maksā naudu un atnāc rīt! — ārsts viņai sacīja.

Sieviete samaksāja brangu naudu un aizgāja. Otrā

dienā viņa atkal atnāca pie ārsta. Ārsts nopētīja viņu no galvas līdz kājām, ielūkojās mutē, aptaustīja rokas un kājas un pateica:

—   Cienīta kundze, es esmu izlasījis divdesmit vienu tūkstoti septiņi simti astoņdesmit trīs grāmatas un aplūkojis astoņpadsmit miljonu zvaigžņu. Un, lūk, esmu skaidri uzzinājis, ka pēc septiņām dienām tev jāmirst. Tātad — kam gan tev vairs zāles? Ej vien mierīgi mājās un lēnā garā gaidi savu nāvi.

Resnā sieviete, izdzirdusi šādu ārsta spriedumu, uzreiz sāka aiz bailēm drebēt.

Gan ceļā, gan mājās viņa dienu un nakti domāja tikai par nāvi un skaitīja, cik stundu viņai vēl atlicis dzīvot pasaulē.

Viņa nekā neēda, nedzēra un naktīs negulēja. Un kļuva vājāka ne dienām, bet stundām.

Pagaja septiņas dienas. Sieviete apgūlās un sāka gaidīt nāvi. Taču nāve pat nedomāja pie viņas ierasties.

Pienāca astotā diena, tad devītā, bet nave kā nerādījās, tā nerādījās.

Pēdīgi sieviete neizturēja un skrēja pie ārsta. Tagad viņa varēja viegli paskriet — viņa taču bija stipri novājējusi.

—   Tu esi ļoti nelabs ārsts! — viņa rajas. — Par ko tu paņēmi no manis naudu? Tu man solīji nāvi pēc septiņām dienām, bet šodien ir jau desmitā, blēdi tu tāds, un es joprojām dzīvoju!

Ārsts mierīgi noklausījās viņā un vaicāja:

—    Saki man: vai tu tagad esi resna vai vāja?

Sieviete atbildēja:

—    Esmu briesmīgi novājējusi! Bailēs no nāves esmu novājējusi!

Tad gudrais ārsts viņai sacīja:

—   Nu redzi, tātad šīs bailes bijušas tev lieliskas zāles. Un tu vēl saki, ka es esot slikts ārsts!

Tad resnā sieviete, kas tagad bija kļuvusi vāja, sāka smieties, un viņi šķīrās kā draugi.

LEPNAIS TAURIŅŠ

Lidoja brīnum skaists tauriņš un, ierau

dzījis kāpuru, nicīgi tam saka:

—    Vācies projām, riebīgais tārps, kas pazīst vienīgi zemi! Es esmu mirdzošs kā saule, mani spārni nes mani augstu gaisos!

Kāpurs atbild:

—    Velti tu lepojies! Paļādams mani, tu pats sevi pazemo. Arī tu taču biji tāds pats kā es. Un arī tavi bērni būs tādi paši kāpuri!

KARAĻDĒLS SAFUDU-KVAKU

Karalis apvainoja savu dēlu Safudu-Kvaku, it kā tas gribējis viņu nogalināt un pats kļūt par karali.

Karalis pavēlēja saviem kalpiem septiņpadsmit dienas asināt šķēpus un dunčus. Un tad tos ieraka ar spaliem zemē zem zīda koka.

Karali un karalieni nestuvēs atnesa pie koka, un karalis pavēlēja savam dēlam Safudu-Kvaku uzkāpt kokā un lēkt no turienes zemē — uz dunčiem un šķēpiem. Raudāja māte un visi, kas vien to redzēja. Visi

ticēja, ka Safudu-Kvaku nav vainīgs, taču baidījās no karaļa. Safudu-Kvaku drosmīgi uzkāpa kokā un sāka dziedāt savu pēdējo dziesmu:

Dedende manjimato Samafo hinihini, Dedende sampa vo mampa Dedende manjimato.

Viņš dziedāja par to, ka nav vainīgs un ka tēvs viņu nepatiesi apvainojis.

Viņš nolēca uz šķēpiem uri dunčiem un palika neskarts. Karalis teica:

— Es biju aizgriezies un neredzēju. Lai SafuduKvaku lec vēlreiz.

Tad Safudu-Kvaku lēca vēlreiz un atkal palika dzīvs. Visi brīnījās un priecājās. Šķēpi un dunči rēgojās laukā no zemes, bet neviens no tiem nebija jaunekli ievainojis.

Taču ļaunais karalis lika dēlam lēkt sešas reizes no vietas. Bet septītajā reizē Safudu-Kvaku, zemi neskāris, aizlidoja augšup uz sauli.

Un neviens viņu nekad vairs netika redzējis.

Safudu bija tik jauks un godīgs, ka sāka mirdzēt.

I

Lūk, kāpēc cilvēki jūt acīs stipras sāpes, ja skatās saulē.

KĀ BRĀĻI PIERĀDĪJA SAVU SPĒKU UN DROSMI

Sensenos laikos dzīvoja vecs mednieks. Viņam bija divi dēli. Jaunākais dēls bija ieņēmies visās vietās un lietās atdarināt vecāko. Vai tas gāja izlikt zvēriem cilpas vai lāpīja tīklus, vai cirta mežā malku, — jaunakais bija klat kā likts un darīja to pašu, ko vecākais.

Tā nū brāļi auga un bija jau sasnieguši to vecumu, kad varēja kļūt par karavīriem. Un tevs nolēma viņus pārbaudīt.

Dodieties ceļā, — viņš sacīja, — un nāciet atpakaļ uz mājām tikai tad, kad būsiet pierādījuši savu spēku un drosmi.

—    Kas tad mums būtu jādara, tēt? — abi brāļi jautāja.

—    Izdomājiet paši. Man jāzina, kādi ir mani dēli.

Brāļi devās ceļā.

Ilgi viņi gāja un visu laiku domāja, kā pierādīt tēvam savu spēku un drosmi.

Jaunekļi gāja daudz dienu un pēdīgi nonāca tādā zemē, kur nebija nekā dzīva: ne putna, ne zvēra.

Šeit viņi apstājās un uzcēla sev telti naktsguļai.

Vecākais brālis sūtīja jaunāko uz upi pēc ūdens.

Jaunākais brālis nogāja pie upes, pieliecās, lai iesmeltu ūdeni.

Te uzreiz ūdens upē uzšļakstījās, uzbangoja, sāka vārīties baltās putās, iešalkojās:

—    Kas mani velk ārā no maniem krastiem?

Jaunākais brālis satrūkās, atkāpās no ūdens un

skrēja atpakaļ. Un jo lielākas bailes viņam uzmācās tāpēc, ka visi koki mežā smējās par viņu un šaustīja viņu ar saviem zariem.

Jaunākais brālis atjoza pie vecākā. Izstāstīja, kas noticis.

Vecākais brālis noklausījās jaunākā stāstu. Nekā neatbildējis, paņēma viņam no rokām krūzi un gāja pats pēc ūdens.

Vecākais brālis nokāpa pie upes un pieliecās, lai iesmeltu ūdeni.

—    Te upe uzsita vilni, sāka vārīties baltās putās, iešal.cās:

—    Kas mani velk ārā no maniem krastiem?

Vecākais brālis neatkāpās ne soli un iesaucās pilnā

balsī:

—    Tas esmu es, kas tevi velk ārā no krastiem, es — cilvēks!

Un no viņa vārdiem vilnis atplūda. Upe nogula atpakaļ savos krastos un norima.

Vecākais brālis iesmēla ūdeni un aiznesa pie telts.

To redzēja jaunākais brālis, un viņam sametās kauns.

Tad vecākais brālis sūtīja jaunāko uz mežu sacirst malku ugunskuram.

Jaunākais brālis priecīgs gājējs. Vai gan viņš kopš bērna kājas nebija skaldījis malku tēva pavardam!

Drīz vien viņš sameklēja mežā noderīgu koku un jau pacēla cirvi…

—    Viņš grib mani nocirst! — pēkšņi koks viņam virs galvas iedūcās. Un draudīgs troksnis pāršalca visu mežu.

Jaunākais brālis nobijās un diedza atpakaļ.

Viņš visu izstāstīja vecākajam brālim. Vecākais brālis saskaitās un nosauca jaunāko par zaķapastalu. Paķēra cirvi un devās pats uz mežu.

Jaunākais brālis nokāra galvu un aiz kauna nevarēja ne acu pacelt.

Bet vecākais brālis piegāja pie koka un atvēzējās ar cirvi.

—   Viņš grib mani nocirst! — koks iekliedzās, un atkal visapkārt sāka dūkt un stenēt.

Taču vecākais brālis vis nenobijās.

—       Jā gan! — viņš sacīja un ar vienu cirtienu no. gāza koku.

Viņš atnesa koku pie telts, saskaldīja malkā un uzkūra sārtu.

Naktī, kad brāļi bija aizmiguši, pie viņiem atlaidās briesmīgs nezvērs ar deviņām galvām. Tas turēja bailēs visu zemi: ne zvērs, ne putns nedrīkstēja te apmesties.

Nezvērs ieraudzīja, ka divi brāļi uzdrīkstējušies ienākt viņa robežās. Viņš nolaidās zemē, apdzēsa ugunskuru un paslēpās tajā. Tikai viena acs kādā no visām galvām palika vaļā. Un šī acs gailējās kā kvēlojoša ogle pelnos.

Vecakais brālis pamodās un, pamanījis, ka ugunskurs izdzisis, lika jaunākajam to uzpūst.

Jaunākais brālis ieraudzīja spīdam nezvēra aci un nodomāja, ka tā ir oglīte. Viņš dzīrās to paņemt, lai aizdedzinātu ugunskuru, te nezvērs saslējās visā augumā, sagrāba jaunāko brāli un nosvieda zemē, ka pelni vien uzvirmoja kā putekļu mākonis.

Vecākais brālis izdzirdēja kliedzienu un izskrēja no telts.

Nezvērs klupa viņam virsū, pastiepa uz priekšu visas savas deviņas galvas.

Taču vecākais brālis vis nenobijās. Viņš zvēla nezvēram ar cirvi, un tam nolidoja viena galva.

Nezvērs iekaucās un atkal metās drosmīgajam jauneklim virsū. Tas viņam nocirta vēl divas galvas.

Vēl drausmīgāk iegaudojās nezvērs un vēlreiz šāvās bezbailīgajam jauneklim Virsū. Jauneklis sasprindzināja visus spēkus un nocirta nezvēram trīs galvas.

Nezvērs zaudēja spēkus, tam vairs nebija iepriekšējā spara. Taču te arī vecākā brāļa spēki bija galā. Viņš sagrīļojās, un roka viņam nolaidās.

Bet nezvērs no jauna dzinās viņam virsū.

To redzot, jaunākajam brālim sirds iekvēlojās.

Zaļoksnējais, spēcīgais jauneklis izslējās visā augumā un metās vecākajam brālim palīgā.

Divatā viņi nezvēru pieveica.

Tad saskrēja no tālām malām zvēri, salidoja putni, kas agrāk nebija drīkstējuši šajā apvidū rādīties. Un

visi slavēja drošsirdīgos jaunekļus, kas viņus bija atbrīvojuši no briesmīgā nezvēra …

Kad brāļi atgriezās pie tēva un izstāstīja tam savus piedzīvojumus, tēvs viņiem teica:

— Nule es zinu, kādi man ir dēli. Tev, mans vecākais, ir spēks un drosme. Bet tu, mans jaunākais, esi tos ieguvis pārbaudījumos. Tu esi uzveicis savas bailes un vājumu un kļuvis tikpat spēcīgs un drosmīgs kā tavs vecākais brālis.

ALBĀNIJA

VILKS UN ĒZELIS

Siroja reiz pa mežu izbadējies vilks un ieraudzīja ēzeli. Vilks priecīgi aplaizījās. «Tas tik,» viņš domā, «ir brangs ķēriens!» Piesviedās ēzelim klāt un jautā:

—    Ei, ēzeli, no kurienes tu te ieklīdis?

—    No ciema, — ēzelis atsaka.

—  Vai, kur labi! — vilks saka. — Pašā reizē esi ieradies! Es jau divas dienas ne kripatiņas neesmu ēdis — tūliņ ņemšu tevi pušu!

Ēzelis krata galvu, skurina ausis, kāpjas atpakaļ:

—    Neēd vis mani, vilciņ!

—    Nekā nevar darīt, — vilks saka. — Ēst gribas!

—    Eka nu, vilciņ, neba ilgi būsi paēdis, ja mani aprisi! — ēzelis saka. — Labāk jau mani neaiztiec, es tev palīdzēšu sagādāt gaļu veselam gadam!

—    Kā tā?

—    Ače, tā. Sēdies, vilka kungs, man mugurā, es tevi aizvizināšu uz pļavu, kur ganās aitu bars. Būtu tu zinājis, cik tās treknas! Un jēru tām — ka ne saskaitīt. Jauniņi, mīkstiņi, garšīgi. Ēdīsi, cik vēderā lien!

Vilkam pa prātam ēzeļa valoda. Neviens taču nekad viņu nav godājis par kungu, jāšus vizinājis un solījis veselu ganāmpulku treknu aitu ar visiem jēriem.

Vilks no tiesas iedomājās sevi par kungu.

Paraudzījās uz ēzeli un visai cienīgi saka:

—    Nu labi, lai notiek, esmu ar mieru uz tavas muguras pajāties. Tikai pielūko, nelec lēkšus, kalnos nedzenies, ej mierīgi pa līdzenu ceļu: man nepatīk, ka mani krata.

— Esi bez bēdu, vilka kungs! Tā aiznesīšu, ka ne jutin nejutīsi!

Vilks uztrausās ēzelim mugurā, ar zobiem ieķērās garajās ausīs un jāj.

Ēzelis soļo lēnā gaitā pa meža taciņu, ap siekstām un akmeņiem līkumu pamezdams, un pats vēl apvaicājas:

—    Vai tev laba sēdēšana, vilka kungs? Vai nekrata?

—    Nekas, — vilks atsaka, — nekrata vis. Pielūko, ari tālāk tāpat nes, citādi saskaitīšos!

Vilks jāj uz ēzeļa, pats lūkojas apkārt un domā savā prātā: «Es tak, nudien, esmu viens ievērojams kungs!»

Ēzelis nogriezās no taciņas un sāka soļot uz ciema pusi.

—    Ei, ēzeli! — vilks sauc. ,— Kur tad aitu bars? Es tā kā neredzu!

—    Drīz ieraudzīsi, vilka kungs!

Un pielika soli. Pēc maza brītiņa vilks prasīs atkal:

—    Kur tad aitas ar jēriem?

—    Neuztraucies, vilka kungs, gan būs viss — ir aitas, ir jēriņi!

Un ēzelis palaida riksi, līdz nokļuva ciemā.

Jož viņš pa ciema ceļu, nes uz muguras vilku un pats auro pilnā kaklā:

—    Es atnesu vilku!

Izskrēja no mājām ļaudis, citi ar nūjām, citi ar dakšām, citi ar lāpstām. Kliedz:

—    Ak tu bendesmaiss! Cik aitu tu mums esi aizvilcis! Nu vēl sadomājis ēzeli piegalēt! Sitiet vilku! Nežēlojiet!

Te no katras sētas drāzās ārā suņi un, skaļi riedami, klupa vilkam virsū.

Vilks redz, ka nupat ies plāni, nolēca no ēzeļa muguras un deva kājām ziņu. Jož, bet pats domā:

«Vectēvs man bija tīri pieticīgs vilks, tēvs arī. Nekad viņi jāšus nejāja, allaž kājām vien sukāja. Bet man, ko tu neteiksi, bija iekritis prātā padižoties, jāšus pajāties! Tikko galu nedabūju. Nē, nē, labāk jau iztikšu bez kunga goda, jāt nekad vairs nejāšu!»

ANGLIJA

MILŽU PIEVEICĒJS DŽEKS

Ciemā gāja jautri. Te uzreiz nez no kurienes uzradas briesmīgs milzis Kormorans un apmetās kādā alā netālu no ciema, pašā ceja malā. Viņš bija badains un nikns. Ik rītu viņš iznāca uz ceļa un grāba ikvienu, kas gadījās pa grābienam, vienalga, vai tas bija cilvēks vai auns, vai zoss, vai sivēns, vai suns.

Kāds vīrs veda uz tirgu sēņu vezumu. Milzis viņu sakampa un aprija ar visu zirgu, pat pātaga nepalika pāri. Tas nu gan bija viens nepiepildāms rīma!

Bet ciema iedzīvotāji bija tīrie zaķapastalas. Viņi paši nesa tam savas vistas un cūkas:

—    Ēdiet, Kormorana kungs!

—    Uz veselību, Kormorana kungs!

—    Vai nevēlaties vēl, Kormorana kungs?

Un klanījās viņam līdz zemei.

Kormorans bija piebriedis resnumā kā siena kaudze. Nu jau viņš vairs nenāca uz ceļa, bet augu dienu zvilnēja alā un sauca klāt ikvienu, ko taisījās aprīt.

—     Ei, večuk, panācies šurp un labi veicīgi, es tevi tūdaļ apēdīšu!

—    Eju, jūsu žēlastība, eju! — nelaimīgais padevīgi atsaucās. — Te es esmu! Veseli ēduši!

Un milzis Kormofans būtu dzīvojis tūkstoš gadu, līdz šai baltai dienai un būtu apēdis ir mani, ir tevi, ir visus mūs, ja negadījies mazs puika, ko sauca par Džeku.

Džeks bija drošsirdīgs, ne no viena nebaidījās; viņš sagudroja pārmācīt milzi un nocirst tam galvu.

Kādā rītā viņš piecēlās mazā gaismiņā, kad visi vēl gulēja, paņēma tēva lāpstu, klusītēm piezagās pie alas, kur dzīvoja milzis, un ņēmās rakt bedri pašā alas priekšā.

Milzis uzdzirda troksni un pamodās.

—    Kas tur ir? — viņš uzbrēca.

Džeks nekā neatbildēja. Viņš paslēpās aiz krūma un sāka gaidīt, lai milzis no jauna iemieg. Milzis ilgi grozījās savās salmu cisās, līdz pēdīgi sāka krākt. Džeks atkal ķērās pie darba. Viņš raka augu dienu, un tikai vēlā vakarā viņam izdevās pabeigt dziļo bedri. Viņš to pārsedza ar priežu zariem un virs zariem uzkaisīja plānu sniega kārtiņu. Iztālēm nevarēja pat manīt, ka te izrakta dziļa bedre, — izskatījās tīri kā līdzena zeme.

Darbu pabeidzis, Džeks atkāpās dažus soļus un uzsauca:

—    Ei, Kormorel, celies augšā!

Un laida akmeni — taisni milzim pa pieri.

Milzis pārskaities izlēca no alas. Viņš gribēja Džeku notvert, saraustīt gabalos un apēst, bet ievēlās bedrē, pašā dibenā!

Bedre bija pārlieku dziļa. Milzis raudzīja izlēkt no tās, bet nejaudāja: ikreiz krita atpakaļ. Vispirms viņš lamājās un draudēja ar dūrēm, bet tad sāka raudāt un lūgties, lai Džeks laižot šo vaļā.

—    Es būšu labs! — viņš sauca. — Es mīlēšu visus cilvēkus! Es nevienam vairs nedarīšu pāri!

—    Es tev neticu! — Džeks viņam atteica. — Tu esi alkatīgs un ļauns cilvēkēdājs. Še, saņem algu par savām ļaundarībām!

Un Džeks nocirta viņam galvu.

Kad tas kļuva zināms ciemā, visi ļaudis sāka līksmoties un priecāties.

—    Paldies, ka atbrīvoji mūs no negantā briesmoņa! — sacīja Džekam jauni un veci un apskāva un skūpstīja viņu. Un meitenes viņam dāvināja zīda jostu, uz kuras bija izšūti vārdi:

Džeks, par visiem stiprākais, Drosmīgākais, brašākais, Kormoranu uzveica, Galvu viņam nocirta.

Džeks apjozās ar zīda jostu, uzasināja savu zobenu un devās pasaulē.

Viņam ļoti gribējās uzvarēt arī citus milžus, kas dara cilvēkiem pāri un moka tos.

Pats ļaunākais no visiem cilvēkēdājiem bija milzis Blenderbors.

Džeks par to vien sapņoja, kā uzvarēt Blendcrboru, 1 tāpēc ka nupat vēl pērngad Blenderbors bija nolaupījis kaimiņu kalēja vienīgo meitu, sarkanmataino skaistuli Dženiju, un ieslodzījis to savas nepieejamās pils pagrabā.

Vajadzēja nogalināt Blenderboru un atbrīvot nelaimīgo kalēja meitu.

Taču pagāja pavasaris, pienāca vasara, bet Džekam negadījās sastapt Blenderboru. Džeks izmeklējās viņu pa malu malām — gan mežos, gan laukos, taču nekur nevarēja atrast. Te kādā karstā dienā, noguris no grūta

ceļa, Džeks atgūlās vēsā grāvī un aizmiga. Un taisni tobrīd tur garām gāja Blenderbors. Blenderbors ieraudzīja Džeku guļam, noliecās un izlasīja tam uz jostas šādus vārdus:

Džeks, par visiem stiprākais, Drosmīgākais, brašākais, Kormoranti uzveica, Galvu viņam nocirta.

—    Šis zeņķis, — Blenderbors sacīja, — nogalinājis manu brāļadēlu. Vajag viņam atriebties!

Blenderbors nebija nekāds nieka milzis. Viņam bija divas galvas — viena maza, otra liela, viena veca, otra jauna. Tās abas vienā gabalā ķildojās un ecējās. Ieraudzījusi Džeku guļam, viena galva ņēmās kliegt, ka gulētāju vajagot izvārīt, otra — ka to vajagot izcept. Aiz niknuma tās sāka sisties ar pierēm kopā.

—    Izvārīt! — kliedza viena galva.

—    Izcept! — kliedza otra.

Pamanījušas, ka Džeks pamodies, tās uzreiz iekoda mēli zobos, izlikās labiņas un dziedāja:

Kā mēs tevi mīlam, mazulīti! Tev pie mums būs labi, luteklīti! Gultiņā mēs tevi guldīsim! Mīkstā šūpulītī aijāsim! Būs tev pieniņš, būs tev medutiņš!

Te tās iesmējās un čukstus pateica viena otrai: Būs mums pašām garšīgs kumosiņš!

Galvas domāja, ka Džeks nav šos vārdus dzirdējis, taču Džeks bija visu ļoti labi dzirdējis. Viņš saprata, ka divgalvis Blenderbors grib viņu paņemt sev iīdzi uz pili un tur apēst.

Viņš lūkoja aizbēgt, bet Blenderbors notvēra viņu aiz kājas, iebāza kabatā, aiznesa uz savu pili un, mīlīgi noglaudījis viņam galvu, nolika gultā.

—   Labu nakti, — sacīja viena galva.

—             Saldu dusu, — sacīja otra.

Abas tās laipni palocījās viņam, taču Džeks dzirdēja, ka aiz durvīm viena galva teica otrai galvai:

—             Kad šis zeņķis būs aizmidzis, vajadzēs zvelt viņam reiz ar rungu, likt kastroli un izvārīt.

—             Nē, izcept! — iesaucās otra galva.

—    Nē, izvārīt!

—    Nē, izcept!

Džeks pietrūkās kājās un sāka skraidīt pa istabu.

«Jāglābjas, jāmūk! Bet durvis ir aizslēgtas, un

logam priekšā dzelzs režģi.»

Un tad nu viņš izgudroja viltību: paņēma no krāsnspriekšas lielu, zarainu pagali, ielika to savā vietā gultā un apklāja ar segu.

Milzis belzīs pa pagali, bet Džeks paliks vesels!

Džeks paslēpās aizkrāsnē un gaidīja. Gaidīt nenācās ilgi. Klau, uz kāpnēm noklaudzēja milža soļi, visa māja nodrebēja no šiem smagajiem soļiem.

Durvis atsprāga visā platumā, un milzis ienāca istabā, kur bija paslēpies Džeks. Rokās milzim bija runga, viņš piegāja pie gultas un no visa spēka zvēla pa pagali.

Bet Džeks sēdēja aizkrāsnē sveiks un vesels.

—   Pēdīgi esmu piebeidzis šo zeņķi! — milzis nopriecājās un izgāja, bet durvis pameta vaļā.

Džeks aiz prieka iesmējās un klusītēm lavījās viņam pakaļ. Milzis iegāja savā guļamistabā, iezvēlās gultā un aizmiga. Džeks pagramstīja viņam zem spilvena un izvilka lielu atslēgu ar uzrakstu «Pagraba atslēga». Šī bija tā paša pagraba atslēga, kur nebrīvībā smaka kalēja meita — daiļā sarkanmate Dženija. Džeks stei

dzās pagrabā, atvēra durvis, izlaida nelaimīgo meiču, bet pats atgriezās istabā un uz vietas aizmiga cietu miegu.

Rītā pamodies viņš devās pie milža. Viņu ieraudzījis, milzis sāka drebēt.

—    Vai tiešām tu esi dzīvs? — vaicāja viena galva.

—    Vai tad tu neesi pagalam? — vaicāja otra.

—    Kāpēc lai es būtu pagalam? — Džeks atjautāja.

—    Bet tevi taču nakti sabelza ar rungu! — sacīja viena galva.

—    Un nosita pavisam beigtu! — sacīja otra.

—    Blēņas! — Džeks iesmējās. — Tādi belzieni man bijuši nebijuši. Man likās, ka pelīte ar asti būtu mani aizskārusi.

«Tas nu gan ir stiprinieks!» milzis nodomāja. «Ne velti viņš uzveicis Kormoranu. Mana runga viņam esot peles aste! Jālasās projām, ka nenogalina ari mani. Bet kur. lai sprūk? Kur lai paslēpjas?»

—    Istabaugšā! — sacīja viena galva.

—    Pagrabā! — sacīja otra.

—    Nē, istabaugšā!

—    Nē, pagrabā!

Kamēr tās abas strīdējās, milzis nekustējās ne no vietas. Viņš nezināja, kuru no savām galvām klausīt.

Džeks aši uzlēca uz krēsla un ar vienu cirtienu nocirta milzim abas galvas. Tās ripoja lejup pa kāpnēm, un katra klaigāja savu:

—    Nē, istabaugšā!

—    Nē, pagrabā!

Ticis galā ar milzi, Džeks steidzās uz ciemu.

Viss ciems jau zināja par viņa jauno uzvaru. Viņu saņēma ar gaviļu saucieniem:

—    Lai dzīvo drošsirdīgais Džeks!

It īpaši laimīgs bija daiļās sarkanmates Dženijas tēvs, stiprais ciema kalējs. Viņš iedāvināja Džekam zirgu, un Džeks tūdaļ aizjāja uz tālām zemēm — cīnīties ar milžiem un ļauniem nezvēriem, kas moka cilvēkus.

SARKANZOBIS AINS

Kaligans bija rijīgs un rupjš zeņķis. Nevienu viņš nemīlēja kā vien sevi pašu. Viņam bija apnicis sēdēt mājās, un tā nu viņš sadomāja iet pasaulē, kurp acis rāda. Tad Kaiigana māte, vecā atraitne Meri Anna sacīja viņam:

—    Paņem kausiņu un atnes man no akas ūdeni. Es tev izcepšu ceļam rausīti. Pielūko tikai, lai ūdens neizlaistās.

Kaligans paņēma kausiņu, gāja uz aku, pa roku galam pasmēla ūdeni un, kamēr skrēja atpakaļ, izlaistīja visu. Tik vien palika kā pašā kausa dibentiņā.

Meri Anna viņam sacīja:

—   Maz gan esi atnesis ūdens! Tāpēc arī rausītis iznāks mazs. Būtu atnesis vairāk — arī rausītis būtu lielāks.

Un, tiesa gan, rausītis iznāca mazītiņš. Tad Meri Anna teica Kaliganam:

—    Dēliņ, neesmu visu dienu ēdusi. Dod man kumosiņu no sava rausīša!

—    Nu nē! — Kaligans atteica. — Man pašam tikko pietiks.

Un iebāza rausīti somā.

—    Tad pazūdi no manām acīm! — Meri Anna .viņam uzsauca. — Par to, ka tu man nedevi no sava rausīša, es tev nedošu mātes svētību!

—   Nevajag ar! — Kaligans atcirta. — Raudāt jau neraudāšu. Kam man vajadzīga tava svētība! Iztikšu bez tās!

Un, bezrūpīgi dungodams kādu dziesmiņu, viņš devās ceļā. Gāja, gāja pa laukiem, pa mežiem un redz: ceļa malā ganās aitas. Un turpat piekalnītē sēž vecs vecs gans.

Kaligans piegāja ganam klāt un jautāja:

—    Kam tās aitas? Kura saimnieka? Vai saimniekam nevajag strādnieka?

Gans pavērās viņā un par atbildi nočāpstināja:

Pavēlnieks man Ains, Sarkanzobis Ains. Piecās ķēniņvalstīs bijis, Princeses tur nolaupījis, Nedod tām ne kumosiņa, Tik ar rungām dauza viņas, Rungas zeltā kaldinātas, Zīda lentēm izrotātas.

«Nu nē,» Kaligans savā prātā nodomāja, «tada saimnieka man nevajag!»

Un gāja pa ceļu tālāk. Gāja dienu, gaja otru, redz: milzīgs cūku bars, un turpat piekalnītē sēž cūkgans. Viņš jautāja cūkganam:

—   Saki jel, vecotēv, kas ir tavs saimnieks! Vai tavam saimniekam nevajag strādnieka?

Cūkgans bija vecs vecs vīriņš. Viņš ilgi klusēja un nez par ko domāja. Beidzot viņš klusā balsī nomurmināja:

Pavēlnieks man Ains, Sarkanzobis Ains. Piecās ķēniņvalstīs bijis, Princeses tur nolaupījis, Nedod tām ne kumosiņa, Tik ar rungām dauza viņas, Rungas zeltā kaldinātas, Zīda lentēm izrotātas.

«Atkal šis Ains!» Kaligans izbrīnījies nodomāja. «\T ē, tāda saimnieka man nevajag. Jalasās drīzāk projām no šā apvidus!»

Un viņš sāka soļot veicīgāk. Pret vakaru ieraudzīja govju baru un turpat necik tālu zālē sēžam ganu ar garu. sirmu bārdu.

—   Kam tās govis? — Kaligans jautāja. — Vai tavs saimnieks neņemtu mani darbā?

Bet gans tikko sadzirdamā balsi nodziedāja viņam to pašu dziesmiņu par sarkanzobi laupītāju Ainu, kas nolaupījis nelaimīgas jaunavas, mērdē tās badā un moka.

—    Apnicis man klausīties par šo Ainu! — Kaligans pukojās. — Ej kurp iedams — visur Ains un Ains! Kaut drīzāk tiktu no viņa projām! — Un viņš saka soļot veicīgāk.

Večuks tik vien nokliedza viņam pakaļ:

—    Ko tu dari, aplamais! Atjēdzies! Jeb vai tu gribi postā aiziet? Cūkas, govis un aitas, ko tu sastapi ceļā, ir mierīgi lopiņi, bet tie negantie zvēri, ko tu satiksi tagad, saplosīs tevi kā pelēnu.

—    Nepūt niekus, zaķapastalas večuk! — Kaligans rupji atcirta un devās uz priekšu, it kā nekas nebūtu noticis.

Taču viņš vēl nebija pagājis ne simt soļu, kad pēkšņi ieraudzīja — nāk viņam virsū briesmīgi nezvēri: katram pa trīs galvas, un katrai galvai pa četri ragi, nāk un rēc, un grasās viņu aprīt.

Kaligans nobijās un laidās mukt — pāri kalniem, pāri laukiem, cauri mežiem, un piepeši ieraudzīja augstas pils vārtus. Vārti bija līdz galam vaļā. Viņš ieskrēja iekšā un atradās bagātīgi greznotā istabā. Istabā nebija ne dzīvas dvēseles. Viņš iedrāzās otrā istabā un arī tur neviena neatrada. Drāzās trešajā — arī tā tukša. Kur tad cilvēki? Viņš noskrēja pa kāpnēm virtuvē. Tur viņš ieraudzīja kuprainu veceni sēžam pie krāsns un adām.

—    Lūdzama, nedzen mani projām, labā sieviņ! — viņš lūdzās, aiz bailēm drebēdams. — Atļauj man pārgulēt pa nakti šai pilī!

—    Labi, paliec vien, — vecene sacīja. — Neviens tevi projām nedzen. Tikai diez vai tev te patiks. Šī taču ir Sarkanzobja Aina pils, bet tas nevienu netaupa: rij gan sievietes, gan večus, gan bērnus.

Kaligans vēl vairāk nobijās un metās uz durvīm, lai bēgtu, bet tad iedomājās tos briesmīgos trejgalvainos nezvērus, kas laukā bija dzinušies viņam pakaļ, un, asaras liedams, lūdzās:

—    Paslēp mani, vecmāmiņ, ļauj piemesties līdz gaismai, bet rīt es klusītēm aiziešu!

—    Lien te iekšā, — sieviete pateica un iegrūda viņu tumšā kakta zem kāpnēm.

Tur viņš apgūlās un drīz vien aizmiga. Te uzreiz kāpnes iečīkstējās, un viņš izdzirda virs galvas lēnus un smagus soļus. Tur Ains pārnācis mājās un kāpj augšā uz guļamistabu. Bet kāpēc gan viņš apstājas uz kāpnēm? Kāpēc atkal nāk lejā? Klau, nu jau ir virtuvē. .. Ko viņam vajag? Ko viņš tā gramstās pa visiem kaktiem?

Un pēkšņi atskanēja it kā pērkona grāviens, — Ains zvēra balsī ierēcās:

—   Jūtu, jūtu cilvēka smaku! Būs man brangas vakariņas!

Viņš iebāza milzīgu ķetnu kāpņu apakšā un izvilka no turienes Kaliganu. Kaligans paskatījās un pamira: Ains — milzīgi liels kā māja, muti atplētis, kņadzina zobus, un zobi Ainām sarkani sarkani, tīri kā cilvēka asinis. Kaligans sāka lūgties žēlastību. Ains pasmējās un teica:

—    Labi, es saudzēšu tavu dzīvību, ja tu man atminēsi vienu mīklu. Bet, ja ne, tad neņem ļaunā.

Un atkal sāka kņadzināt zobus.

—    Kas tā par mīklu? — Kaligans nošļupstēja.

—   Āre, tāda: kas dārgāks par zeltu un jaukāks par sauli?

Kaligans acumirklī atbildēja:

—    Saldi medus rauši ir labāki par visu pasaulē.

Cilvēkēdājs sāka skaļi smieties un iesaucās:

—    Nu, kur nu tu, tāds muļķadesa, varētu uzminēt!

Iesita viņam ar burvju zizli un vienā mirklī pārvērta

puiku par akmeni.

Kaliganam bija brālis, ko sauca par Haroldu. Arī tas bija tikpat rupjš un rijīgs. Kad viņš iegribēja doties pasaulē, māte izcepa arī viņam ceļa maizei mazu rau-

siti un sacīja: «Nolauz man gabaliņu, neesmu kopš vakardienas nekā ēdusi.» Viņš atbildēja: «Nedošu ne kripatiņas.»

Un aizgāja no mājām, mātei pat acu neuzmetis.

Drīz vien viņš nokļuva Sarkanzobja Aina gūstā. Tas arī viņam lika minēt mīklu:

—    Kas dārgāks par zeltu un jaukāks par sauli?

Viņš atbildēja:

—    Medus rauši.

Sarkanzobis Ains nosmējās un pārvērta viņu par akmeni.

Nabaga atraitnei Meri Annai bija vēl viens dēls — pastarītis. To sauca par Valentainu. Reiz viņš ieminējās mātei:

—    Nez ko brāļi tik ilgi nenāk mājās… Ka tikai viņiem nav gadījusies kāda liksta? Atļauj man, es iešu viņus meklēt. Varbūt viņiem vajadzīga mana palīdzība.

Meri Anna viņam atbildēja:

—    Paliec, dēliņ, pie manis. Tu taču esi mans pastarītis.

—   Nē, māmulīt, dod man ceļā līdzi savu svētību. Sirds man nojauš, ka ar viņiem noticis kas nelabs.

Meri Anna viņam atbildēja:

—   Nu, neko darīt, ej arī. Bet iepriekš ņem šo kausu un atnes man no akas ūdeni. Tikai pielūko, neizšļakstini, neizlej!

Un puika atnesa viņai ūdeni — pilnu kausu! Nesa uzmanīgi, lai neizšļakstās, neizlaistās. Māte izcepa viņam rausīti un teica:

—    Iedod man gabaliņu no sava rausīša. Neesmu šodien visu dienu ēdusi.

—    Ņem, māmulīt, kaut visu!

Atraitne Meri Anna apskāva dēlu, svētīja viņu un novēlēja laimīgu ceļu. Un viņš devās projām pa to pašu ceļu, pa kuru bija gājuši viņa brāļi. Viņš gāja, gāja, un viņam iegribējās ēst; viņš izņēma no somas rauša gabaliņu, bet, tikko cēla to pie mutes, kad pie

viņa pienāca kupraina un kliba vecene, pastiepa roku un teica:

—   Es beidzos nost aiz bada. Paēdini mani, dēliņ, dod kaut kumosiņu!

Valentains gan pats bija izsalcis, taču, kad viņš paraudzījās nabaga vecītes bēdīgajā vaigā, viņam sametās tās tik žēl, ka viņš atdeva tai rauša gabaliņu.

Un — tavu brīnumu! Kuprainā ubadzīte pārvērtās par daiļu feju, viņas noplīsušās skrandas par krāšņu tērpu, un rokā viņa turēja mazu brīnumnūjiņu.

—    Ņem šo brīnumnūjiņu, — viņa sacīja. — Es esmu labā feja. Māte tevi svētīja un novēlēja tev laimīgu ceļu, tāpēc tev būs veiksme visos tavos darbos un piedzīvojumos. Tavas mātes svētība arī mani atveda šurp, tavā ceļā. Pielūko, nepazaudē šo nūjiņu, drīz tev tā noderēs.

Un feja izgaisa kā mākonis. Bet Valentains jautri un mundri turpināja ceļu. Drīz vien viņš, tāpat kā brāļi, ieraudzīja trīs vecos ganus, kas viņam nodziedāja to pašu dziesmu par ļauno milzi Ainu:

Pavēlnieks mums Ains, Sarkanzobis Ains. Piecās ķēniņvalstīs bijis, Princeses tur nolaupījis, Nedod tām ne kumosiņa, Tik ar rungām dauza viņas, Rungas zeltā kaldinātas, Zīda lentēm izrotātas.

Un, kad parādījās briesmīgie trejgalvainie nezvēri, Valentains nenobijās. Viņš tikai pavicināja savu brīnumnūjiņu, un nezvēri uzreiz pazuda. Bez bailēm viņš tuvojās Aina pilij un stipri, no visa spēka pieklauvēja pie vārtiem. Viņam pretim iznāca sirmā kuprīte un bailīgi čukstēja:

—    Ej, ej drīzāk projām! Te jau atnāca nez kādi cilvēki, un ar tiem notika nelaime. Ains ir nežēlīgs un ļauns.

Bet drosmīgais Valentains sacīja: .

—    Laid mani iekšā, es ne no viena nebaidos! Tavam Ainām es gan parādīšu, lai tikai tieku viņam klāt! Dzīvs viņš no manis vaļā nespruks!

Vecene nelabprāt ielaida viņu un paslēpa būcenī zem kāpnēm.

Un tad atkal iečīkstējās kāpnes, un virtuvē iebrāzās Ains. Viņš skaļi šmakstinaja lūpām un ierēcās tā, ka visa māja nodrebēja:

—    Jūtu, jūtu cilvēka smaku! Būs man brangas vakariņas!

Iebāzis roku kāpņu apakšā, viņš no turienes izvilka Valentainu.

—    Nu, kas ir, uzmini manu mīklu: kas dārgāks par zeltu un jaukāks par sauli?

Un Valentains neapdomājies atbildēja:

—    Dārgāka par zeltu un jaukāka par sauli, saldāka par medu un labāka par visu pasaulē ir mīlošas mātes svētība.

—    Uzminēji! Uzminēji! — cilvēkēdājs iegaudojās un apraudājās.

Viņa sarkanie zobi sāka klabēt aiz bailēm. Sensenos laikos viņam bija pareģots, ka tas, kas uzminēs mīklu, pieveiks un iznīcinās viņu pašu. Rokas ļaundarim nolaidās, un viņš sāka lūgties žēlastību. Bet drosmīgais jauneklis paķēra cirvi un ar vienu vēzienu nocirta milzim galvu. Tad paņēma no vecenes atslēgas, nokāpa pils pagrabā un atbrīvoja nabaga jaunavas, ko milzis bija mocījis un spīdzinājis. Ar līksmām dziesmām viņas izspurdza no cietuma, slavinādamas savu atbrīvotāju.

Taču Valentainam nebija vaļas līksmoties un priecāties. Viņš atstāja jaunavas dejojam zaļajā maurā un steidzās vecajā, nolaistajā dārzā pie diviem appelējušiem akmeņiem, kas mētājās krūmmalē. Akmeņi bija salti un glumi, pa tiem lodāja krupji un ķirzakas. Ne mirkli nevilcinādamies, Valentains pavicināja savu brīnumnūjiņu, un akmeņi atdzīvojās, sakustējās, sāka lēkāt un pārvērtās par Valentaina brāļiem. Tie krita Valen-

tainam ap kaklu un no visas sirds pateicās, ka viņš tos atbrīvojis no burvības.

— Nu gan mēs nekad, nekad vairs nesagādāsim savai mātei ne vismazāko bēdu! Tagad redzam, cik liels spēks slēpjas mātes mīlestībā.

Visi jutās laimīgi. Jaunekļi un jaunavas, rokās saķērušies, smiedamies, skriešus pa pļavām un mežiem steidzās uz mājām. Un cik priecīgi bija viņfi draugi un tuvinieki, kad ieraudzīja tos dzīvus, veselus, brīvus un līksmus!

Visi slavēja drosminieku Valentainu. Vecā Meri Anna līdz mūža galam lepojās ar viņa varoņdarbiem un pastāvīgi atkārtoja, ka tikai ļauni cilvēki mēdzot būt ģļēvi, bet labie, augstsirdīgie, devīgie — visi kā viens esot drosminieki.

ŽAGATAS LIGZDA

Kad cūkas vēl pantos runāja un pērtiķi pīpi sūkāja, vistas — lai drošāka dūša — tabaku šņauca un piles — krak, krak, krak! — sauca, pie Žagatas salaidās putni no visām pasaules malām un lūdza, lai pamācot šos ligzdas darināt. Šajā darbā Žagata bija no viņiem visiem vislielākā meistariene. Viņa nu sapulcināja visus putnus sev apkārt un ņēmās ierādīt, kā to dara.

Vispirms viņa samīcīja mālus un izveidoja no tiem tādu kā apaļu plācenīti.

— Ā, lūk, kā to dara! — iesaucās Pelēkais strazds un aizspurdza.

Kopš tā laika pelēkie strazdi tā arī darina savas ligzdas.

Tad Žagata ņēma dažas klūdziņas un saspraudīja tās apaļiski šaja mālu plācenltī.

—   Nu es protu, — noteica Meža strazds un aizlaidās.

Kopš šās pašas dienas meža strazdi tā ari sāka darināt savas ligzdas.

Tad Žagata noklāja virs klūdziņām vēl vienu mālu kārtu.

—     Ai-ai, tas taču ir pavisam vienkārši! — sacīja gudrā Pūce un projām bija.

Kopš tā laika pūces nekad nav citādi darinājušas savas ligzdas.

Pēc tam Žagata ņēma vēl dažas klūdziņas un atkal apvija tās ap ligzdu.

—     Re, tas taču ir tas, kas vajadzīgs! — nočivināja Zvirbulis un aizplivinājās.

Un kopš tā laika zvirbuļu ligzdām ārpusē allaž rēgojas klūdziņas.

Bet Žagata arī ar to vēl neapmierinājās: viņa savāca spalviņas un dūniņas un izklāja ar tām ligzdas iekšpusi; nu ligzdiņā bija silti.

—    Tas ir pa manai gaumei! — nopriecājās Melnais strazds un aizlaidās.

Un tagad melnajiem strazdiem ir ļoti siltas un ērtas ligzdas.

Laiks gāja, un pamazām ikviens putns dabūja zināt, kā vīt sev ligzdu. Taču nevienam no viņiem nepietika pacietības novērot darbu līdz galam.

Bet Žagata tik ilgi pūlējās un rādīja savu mākslu, ka beidzot, kad viņa apskatījās apkārt, tuvumā bija palicis viens vienīgs putns. Tā bija Ūbele. Viņa nepavisam nevēroja, kā Žagata darina ligzdu, bet vienā laidā saukāja: «Ņem divus, Taffi! Ņem divu-u-us!»

Žagata uzdzirdēja Ūbeles saucienu taisni tai brīdī, kad patlaban pūlējās nostiprināt klūdziņu šķērsām pāri ligzdai. Tāpēc viņa atsaucās: «Pietiks ar vienu!» Taču Ūbele sauca atkal:

—    Ņem divus, Taffi! Ņem divu-u-us!

Tad Žagata apskaitās un uzbrēca:

—    Es tev saku, pietiek ar vienu! Bet Ūbele brēc ka brēc:

—    Ņem divus, Taffi! Ņem div-u-us!

Nu Žagata pagalam apvainojās un aizlaidās. Turpmāk viņa nekad vairs putniem nemācīja darināt ligzdas.

TUPELES DANCOTĀJAS

Tas nebija nekāds apskaužamais mantojums, ko jaunais Toms saņēma pēc tēva nāves: kreklu, bikses un vecu koku tupeļu pāri. Tas bija viss. Bet vecais taču bija nodzīvojis garu mūžu un allaž cītīgi strādājis.

«Nu, ko lai dara,» Toms sev sacīja, «iešu pasaulē laimi meklēt. Tupeles, lai arī nošķiebtas, man ceļā gan noderēs.»

Un Toms devās ceļā. Pār plecu viņš nesa sainīti. Sainītī glabājās rupjmaizes doniņa. Turpat viņš bija iebāzis arī vecās koka tupeles.

Toms nonāca līdz tādai vietai, kur ceļš bija nobērts asiem akmeņiem. Gribot negribot vajadzēja kāpt tupelēs: citādi akmeņu šķembeles būtu sagraizījušas viņam kājas.

Izrādījās, ka tupeles Tomam ir pašā laikā. Viņš priecīgi iesmējās un piespēra kāju. Un neviļus sāka griezties dejā!

Kājas vecajās koka tupelēs joņoja pa ceļu un neparko negribēja apstāties. Taisnību sakot, Tomam arī pašam tīri labi patika padancot: viņš tikko bija iekodis rupju maizi un padzēries svaiga avota ūdens, turklāt saule tik mīlīgi spīdēja un sildīja visu pasauli!

Te uzreiz viņš pamanīja aiz žoga brīnišķīgu ābeļdārzu.

«Ai, kā gribas apēst kādu ābolīti!» viņš nodomāja. «No tā taču saimniekam nebūs nekāds lielais zaudējums.»

Taču tupeles neatturami vilka viņu projām no augļu dārza. Torns iekrita grāvī ar ūdeni. Izmircis, sānus braucīdams, viņš izķepurojās laukā.

«Kādas gudras un godīgas tupeles!» Torns klusībā noteica. «Labi, ka tās man neļāva nozagt ābolu. Kas gan notiktu, ja es būtu nokļuvis dārza saimniekam nagos? Viņš būtu mani piekāvis un varbūt pat iespundējis cietumā.»

Toms izlēja no tupelēm ūdeni un piedurknē noslaucīja tās sausas. Un, kad netīrumi bija noskaloti, izrādījās, ka tupeles patiesībā ir koši sarkanas.

Tobrīd Tomu panāca maza auguma greizs vīriņš. Tas apstajās un tīksmi noraudzījās uz tupelēm.

—^ Cik skaistas! — viņš paslavēja. — Vai tu man t«s nepārdotu? Došu par tām zelta gabalu.

Toms nodomāja, ka par tādu naudu var nopirkt vairākus pārus visizturīgāko ādas kurpju, ir tad vēl paliks pāri pusdienām, un bija ar mieru.

Tupeles nu bija pārdotas. Taču izrādījās, ka naudas gabals nemaz nav zelta. Greizais tikai bija spoži noberzis vara sīknaudu, un tā spīdēja kā zelts. Brīnišķīgās tupeles uzreiz visu apjēdza un trauca blēdi ar tādu ātrumu, ka vējš uz vietas norāva tam cepuri no galvas. Viņam nācās bez apstājas aizdejot līdz gra

vai, un lur viņš ievēlās taisni ērkšķu krūmos uz asiem akmeņiem. Turp ari Toms atnesa viņam cepuri, ko bija uz ceļa pacēlis.

— Ei, puis! Ņem savas nolādētās kurpes atpakaļ! Tajās sēž pats nelabais! — greizais jau iztālēm sauca. — Tikai palīdzi man tikt laukā no šejienes!

Toms izvilka blēdi no gravas. Pat paldies nepateicis, tas laida ļekas vaļā. Toms aizsvieda tam pakaļ vara naudas gabalu, taču blēdis pat neatskatījās. Tik ļoti viņu bija nobaidījušas brīnumtupeles.

Toms satina tās sainītī un gāja tālāk. Nu jau viņš skaidri zināja, ka šīm vecajām tēva tupelēm piemīt burvju spēks.

īsi pirms saules rieta Toms nonāca pie lielas pilsētas ar platām, tīrām ielām. Nekad agrāk Torns nebija redzējis tik skaistus mūra namus. Vislabāk viņam patika pils: tā atradās kalna galā, tā ka pacēlās pāri visai pilsētai. Pils stūros slējās lieli, apaļi torņi, un visapkart to ieskāva plats grāvis, pār kuru varēja tikt pāri pa paceļamu dzelzs tiltu. Tā bija paša karaļa pils.

«Jāuzauj tupeles. Pa tik brīnišķīgu pilsētu kauns staigāt basām kājām!» Toms nodomāja.

Un viņš uzvilka tupeles. Tās, protams, tūdaļ sāka viņu nēsāt. Jo tās taču bija tupeles dancotājas! Te jāpiebilst, ka Tomam ļoti nesās prāts uz dziesmām un muziķu. Kad tupeles laidās dejā, viņš sāka tām līdzi dungot dziesmiņu. Tā nu viņš gāja pa pilsētu dziedādams un dejodams.

Visi garāmgājēji raudzījās viņā ar izbrīnu un sajūsmu. Daudzi aizmirsa visas savas darīšanas un sekoja Tomam. Drīz vien viņu pavadīja jau vesels bars.

Jo ilgāk Toms vēroja šos ļaudis, jo vairāk viņš brīnījās. Visi pilsētas iedzīvotāji valkāja tikai melnas drēbes, sejas tiem bija drūmas, galvas nokārtas.

«Tā nu gan ir drūma pilsēta! Jārauga šos ļaudis uzjautrinat!» Toms klusībā noteica.

Un viņš ņēmās lēkāt, kūleņot pa gaisu, virpu-

Jodams plaukšķināt rokām un dziedāt visjautrākās dziesmas. Ļaudis ap viņu sākumā tikai bikli smaidīja, tad pamazām sāka smieties. Un galu galā viņus pārņēma tāda smieklu lēkme, ka asaras plūda no acīm.

Toms gribēja apstāties, bet kur nu! Tupeles turpināja deju. Pēdīgi Toms attapa, kas darāms. Viņš no

meta no kājas vienu tupeli, tad gribot negribot apstājās arī otra. Noguris Toms apsēdās uz ielas klāja, noņēma cepuri un nolika sev līdzās. Cilvēki mitējās smieties un sāka mest cepurē naudu. Cepure bija jau līdz malām pilna sudraba un vara naudas gabaliem, bet nauda aizvien vēl bira un bira — tagad to meta Tomam tupelēs. Un visi lūdza, lai viņš vēl padejo. Te uzreiz nodārdēja pērkonīga balss:

— Ei jūs, dīkdieņi, nost no ceļa! Kas te par troksni? Kas tas par pūli? Kas uzdrīkstējies traucēt klusumu pilsētā?

Pūlis pašķīrās. Tomam tuvojās jātnieks uz melna zirga. Viņš bija ģērbies melnā, ar sudrabu izšūtā samta tērpā. Arī zābaki viņam bija melni, lakadas, ar sudraba piešiem. Seja nikna, un acīs gailēja nelaba kvēle.

—     Tas ir hercogs Elva, karaļa brālēns! — kāds pilsētnieks iečukstēja Tomam ausī. — Viņš ir ļoti ļauns. Sargies, ka viņš tevi nepamana! Bēdz!

Taču Toms nekustējās ne no vietas.

«Kas man ko bēgt?» viņš domāja. «Es taču nevienam neesmu nekā ļauna darījis.»

Hercogs pievērsa viņam savas niknās, zibošās acis.

—   Tātad tevis dēļ, nelieti, te sacēlusies šī nepieklājīgā kņada? — hercogs iesaucās. — Vai tev nav zināms, ka pilsētā ir sēras?

—   Atvainojiet, — Toms atbildēja, — es esmu svešzemnieks un hekā par to neesmu dzirdējis.

—  Vai tad tu neredzi, ka visi ļaudis ir tērpušies melnās drēbēs? Neesi pamanījis, ka namu sienas un balkoni pārsegti ar melnu drānu? Piesargies, ākst! Uz karstām pēdām vācies no šejienes projām, vai arī es likšu tevi pakārt!

Tomam nekas cits neatlika kā drīzāk manīties no tirgus laukuma projām. Viņš paķēra savas tupeles un deva kājām ziņu.

Nu viņš nonāca pie nelielas viesnīcas pilsētas nomalē.

Viesnīcnieks sākumā paskatījās viņā aizdomīgi — Tomam nebija melnā sēru tērpa.

Taču, kad Toms pažvadzināja naudu un palūdza vakariņas un istabu, kur pārnakšņot, saimnieks kļuva laipnāks un pielaidīgāks.

—   Kāpēc jūsu pilsētā valda sēras? — Toms viņam apjautājās.

Tas ir gaužām bēdīgs stāsts, — saimnieks atbildēja.— Tad klausieties. Karalim bija viens vienīgs dēls, un viņš to mīlēja vairāk par visu pasaulē. Reiz medībās gadījās, ka zirgs nosvieda jauno princi. Galva viņam atsitās pret akmeni, un viņš bija uz vietas pagalam. Tad karalis nozvērējās visu mūžu valkāt tikai melnas drēbes un ne mirkli neļauties līksmībai. Tagad ne tikvien galma ļaudīm, bet visiem pilsētas iedzīvotājiem nemitīgi jābēdājas un jāraud kopā ar karali. Un nu jau piecus gadus mūsu pilsēta pilna skumju un sēru. Ikviens, kas jauns un dzīvespriecīgs, mūs atstāj un aiziet svešumā. Un visu to izdomājis karaļa brālēns hercogs Elva. Viņš bija tas, kas uzstāja, lai, godājot prinča piemiņu, nevienam pilsētā neļautu pat pasmaidīt. Tā nu visa tauta dzīvo vienās sērās un asarās. Stāsta, hercogs Elva cerot, ka mūsu karalis aiz rūgtām bēdām drīz nomirs un tad viņš pats kļūs par karali. Tad nu gan tauta būs nelaimīga! Hercogs pats slepus no karaļa brauc izklaidēties uz citām pilsētām, tur dzīro un līksmojas. Taču par to vis nepļāpājiet: pilsēta ir pilna spiegu, tie noklausās, par ko ļaudis runā, un ziņo hercogam Elvām. Un par tādām valodām viņš mani raus pie karātavām!

Toms apsolījās klusēt, bet savā prātā nodomāja: «Nu nē, nevar pieļaut, ka ļaunais hercogs sagrābj karaļvalsti! Pamēģināšu uzjautrināt veco karali!»

Tikko viņš tā bija nodomājis, kad tupeles pašas izlēca no sainīša un nokrita viņam pie kājām. Toms tās uzāva, un tupeles nesa viņu pa ceļa malu aizvien tālāk un tālāk, kalnā augšā, pa paceļamo tiltu uz karaļa pils vārtiem. Cienīgs sardzes priekšnieks ar lielu zelta spieķi grasījās stāties viņam ceļā. Bet sarkanās tupeles ietriecās smagajos, kaltajos vārtos, un vārti atvērās līdz galam vaļā. Trakā dejā Toms drāzās pa karaļa pils pagalmu, garām grezni tērptiem galminiekiem un dāmām. Virpuļodams no pakāpiena uz pakāpienu, viņš uzlidoja pa platajām marmora kāpnēm. Karaļa sardze melnos mundieros ar melniem pīķiem rokās sastinga aiz brīnumiem. Neviens Tomu neapturēja, un viņš aizdejoja līdz pašam karaļa tronim. Karalis sēdēja uz troņa, no galvas līdz kājām tērpies melnā samtā, spīdēja vienīgi zelta kronis uz viņa sirmās galvas.

Toms zināja, ja viņš ar savu dejošanu neielīksmos karaļa prātu, tad nokļūs ļaunā hercoga rokās, un tas viņu pakārs. Taču par to viņš nedomāja. Viņš tikai no visas sirds vēlējās kaut kā iepriecināt vientuļo, veco karali. Kaut vai uz mazu brītiņu viņu ielīksmot! Un Toms citu pēc citas dziedāja savas vispriecīgākās, visskaļākās dziesmas, kādas droši vien karaļa pilī nekad nebija dzirdētas, un dejoja tik pārgalvīgas dejas, kādu, šķiet, neviens karalis vēl nebija redzējis.

Sākumā karalis sarauca pieri un viņa vaigs aptumšojās. Viņam vajadzēja tikai pacelt pirkstu, un melni tērptie karavīri, kas stāvēja ap troni, sagrābtu Tomu un iemestu cietumā.

Karalis tomēr pirkstu nepacēla. Zēna līksmā, piesārtusī seja viņam nez kāpēc iepatikās, un viņš vēroja deju bez dusmām un pat it kā ar prieku.

Un pēkšņi karalis pasmaidīja! Bet Toms tikai piespēra pa grīdu ar sarkanajām tupelēm dancotājām un skaļi dziedāja pašu nebēdīgāko dziesmu. Jautrība pārņēma karali, un viņš sāka smieties, turklāt tik sirsnīgi, ka asaras ritēja viņam pār vaigiem. Un visi sāka smaidīt, pirms bailīgi, bet tad aizvien drošāk un drošāk.

Toms joprojām dejoja. Beidzot viņš nokusis pakrita karalim pie kājām un nosvieda vienu tupeli.

—   Padejo vēl, puisīt! — karalis laipni sacīja. — Tu mani uzjautrināji. Ir taču pagājuši jau pieci gadi, kopš nebiju smējies. Un viņš pasvieda Tomam pie kājām sauju jaunu zelta naudas gabalu.

Bet Toms pieklājīgi sacīja karalim:

—   Valdniek, es nedejoju par naudu! Es dziedu un dejoju tālab, lai ļaudis smietos un priecātos.

—  A, tad tāds tu esi! — karalis smaidīdams noteica. — Tātad tev ir līksma un laba sirds. Paliec pie manis. Ieceļu tevi par karaļvalsts galveno ielīksmotāju. Savāc pēc savas izvēles divsimt cilvēku un apmāci tos. Jūs dejosiet man priekšā, dziedāsiet, spēlēsiet un mani uzjautrināsiet.

Galminieki priecīgi sita plaukstas. Tikai pa labi no karaļa troņa stāvēja hercogs Elva, un tas nu, lūk, gaužām sadusmojās. Viņam nepatika, ka karalis tā ieceļ godā vienkāršu ielas puiku un, kas zina, padarīs vēl to par savu mīluli.

—    Šis zeņķis ir āksts un krāpnieks! — viņš iečukstēja karalim ausī. Un skaļi piebilda: — Bet par zeltu viņš sameloja. Es vakar redzēju, ka viņš dejoja tirgus laukumā un ļaudis meta viņam cepurē gan zeltu, gan sudrabu, un viņš nemaz neatteicās no naudas.

—   Bet viņš lieliski dejo, par viņa mākslu nav žēl ne zelta, ne sudraba! — karalis iesaucās.

—    Ak valdniek, — hercogs iebilda, — jebkurš cilvēks var dejot ne sliktāk par šo zeņķi, ja vien uzaus tādus pašus apavus! Šīs tupeles taču ir apburtas, tās vajadzētu sadedzināt sārtā!

—    Ja tas tā, brālēn, tad pamēģiniet, uzvelciet tās kājās un uzjautriniet mūs ar nebēdīgu deju. Es jūs apbalvošu! — karalis teica un pamāja Tomam.

Zemu palocīdamies, Toms sniedza savas sarkanās tupeles hercogam Elvām. Hercogs nicīgi paņēma tās ar pašiem pirkstu galiņiem. Viņam pārlieku negribējās dejot karaļa un visu augstmaņu un galma dāmu priekšā. Taču nepaklausīt karaļa pavēlei viņš neuzdrošinājās.

—   Valdniek, bet šīs tupeles taču ir laikā tikai zeņķim, es ar tām dejot nevaru! — hercogs raudzīja izlocīties.

—    Tomēr pielaikojiet! — karalis uzstāja.

Neko nevarēja darīt! Hercogam vajadzēja vien uzlaikpt… Bet brīnumtupeles derēja jebkurai kājai. Tās bija laikā arī hercogam.

—   Esiet tik laipns un dejojiet, dārgo brālēn! — karalis pavēlēja.

Karaļa galmā nebija labāka dejotāja par hercogu Elvu. Taču nevienam pilī nebija arī ļaunākas un skaudīgākas sirds. Un brīnumtupeles zināja visas cilvēku domas un jūtas un nekad neklausīja cietsirdīgam, skaudīgam un viltīgam cilvēkam. Lai kā hercogs izpūlējās — viņš nevarēja pat kāju atraut no grīdas.

Hercogs Elva dzirdēja galma dāmu smieklus, redzēja dusmas karaļa sejā un izsmieklu krietnā Toma jautrajās acīs. To hercogs nevarēja izturēt. Norāvis no kājām brīnumtupeles, viņš aizsvieda tās pa roku galam un izskrēja no troņa zāles. Kopš tā laika neviens pilsētā nekad nav viņu redzējis.

Bet karalis piecēlās no troņa un noskūpstīja Tomu.

— Tu esi ļoti krietns zens un būsi man labs dēls! — karalis sacīja. — Tu aizstāsi man to, ko es apraudu nu jau piecus gadus.

Pēc tam karaļa pilī trīs nedēļas no vietas dzīroja un līksmoja. Ne tikvien karalis, galminieki un karaspēks, bet arī visi pilsētas iedzīvotāji novilka melnās drēbes. Un visā pilsētā un visā zemē cilvēki nu dzīvoja laimīgi un mierīgi.

Pēc vecā karaļa nāves Toms sāka valdīt valsti.

Karaļvalsts iedzīvotāji, protams, zināja, no kurienes viņiem radies tāds jautrs, krietns, taisnīgs un gudrs karalis.

Viņi nu visam šim gadījumam par godu tirgus laukumā uzcēla lielisku pieminekli. Tā bija augsta marmora kolona, un tās galā spilgti sarkans koka tupeļu pāris.

ARĀBU TAUTAS PASAKAS

UBAGS UN SĪKSTULIS

Vecs ubags, ienācis viņam nepazīstamā ciemā, pieklauvēja pie lielas, bagātas mājas, kurai līdzās slējās augsta klēts ar milzīgi lielu dzelzs atslēgu durvīs. Šai mājā dzīvoja vīrs, kas pa visu apkaimi bija izdaudzināts ar savu skopumu: viņš nekad citiem nepalīdzēja) kaut gan bija ļoti bagāts.

—   Vai tu man neiedotu kadu šķēlīti taukuma vai lasi piena? — ubags palūdza.

Sīkstulis rupji atcirta:

—    Nē, nevaru! Taisies, ka pazūdi!

—    Varbūt tev atrastos sauja kviešu vai pupu? — turpināja vecais vīrs, kuru bads spieda pazemoties nelabu cilvēku priekšā.

—    Nē, man nekā nav, — sīkstulis atteica.

—   Tad iedod man riecienu maizes, arī par to būšu pateicīgs, — ubags sacīja.

—    Lasies projām, nav man maizes! — viņš izdzirda atbildi.

—     Tad pasniedz jele ūdens malciņu. Esmu gaužām izslāpis! — vecais vīrs lūdza.

—   Nav man ūdens! — sīkstulis noraidīja. Tad ubags iesaucās:

—    O mans dēls, kāpēc tad tu sēdi šeit? Celies un ej lūgt dāvanas labiem ļaudīm. Tu taču esi vēl nabagāks par mani!

DAUDZVARDĪBAS KAITE

Divi viena novada ļaudis ceļoja pa svešām zemēm. Te viens no viņiem smagi sasirga, bet viņa ceļabiedram vajadzēja atgriezties dzimtajā pilsētā. Tad sirdzējs nosūtīja ar viņu vēstuli savai ģimenei un turklāt lūdza vēl pateikt:

— Pastāsti manai ģimenei: «Jūsu tēvam no sāpēm galva plīst pušu. Briesmīgi sāp zobi. Trūkst elpas. Ro-

kas paralizētas. Kājas sapampušas. Acis apdzisušas. Ceļi dreb. Smcldz mugura. Krūtis plosa sāpe. Iekaisusi liesa. Lauž krustus. No acīm plūst nezkāds šķidrums. Kājas rauj krampji. Mēle pamirusi. Sirds stājas.» To visu noklausījies, viņa ceļabiedrs atbildēja: — Man netīk daudz runāt. Pateikšu īsi: «Nomiris!» — un tas viss.

ZINĀTNIEKS UN JŪRNIEKS

Zinātnieks brauca ar kuģi. Viņš jautāja kādam matrozim:

—    Vai tu proti gramatiku?

—   Nē, neprotu gan, — matrozis atzinās.

—   Tad tu esi zaudējis pusi no dzīves, — zinātnieks viņam sacīja.

Drīz vien uznāca vētra un kuģis sāka grimt. Tad matrozis vaicāja zinātniekam:

—   Vai tu proti peldēt?

—    Nē, neprotu, — zinātnieks atbildēja.

—   Tad tu esi zaudējis visu dzīvi, — matrozis viņam sacīja.

AUNS, KAZA UN CŪKA

Zemnieks posās braukt uz pilsētu uz tirgu.

Viņš gribēja tur pārdot aunu, kazu un cūku. Bez jebkādām pūlēm viņš sasēja aunu, tad kazu, bet, re, cūka neparko neļāvās. Zemnieks ar viņu taisni nomocījās.

—    Ko tas nozīmē? — viņš jautāja cūkai. — Kāpēc ir auns, ir kaza izturas mierīgi, bet tu tā raujies man ārā no rokām?

—     Viņi zina, kas mums kuram gaidāms, — cūka atbildēja. — Aunu taču tu turēji tālab, lai cirptu no viņa vilnu, kaza tev deva pienu, bet mani tu baroji tikai kaušanai. Un, es zinu, ja tu pilsēta mūs pārdosi, tad jau nu es taisnā ceļā nonākšu kautuvē.

EMIRS MUAVIJA UN DZIRNAVNIEKS

Reiz emīrs Muavija apstājās pie dzirnavu vārtiem.

Viņš ieraudzīja, ka ēzelis iet apkārt pa loku un griež dzirnakmeni. Ēzelim pie kakla karājās zvaniņš. Emīrs jautāja dzirnavniekam:

—    Kālab tu ēzelim uzkāri zvaniņu kaklā?

Dzirnavnieks atbildēja:

—   Raugi, ja es nejauši aizsnaudīšos un ēzelis apstāsies, tad zvaniņš apklusīs. Un es uzreiz zināšu, ka ēzelis stāv. Es uzkliegšu, un viņš atkal sāks iet pa loku apkārt.

Tad emīrs viņam teica:

'— Bet ja nu ēzelis apstāsies un klanīs galvu? Tu dzirdēsi zvaniņu skanam, kaut gan ēzelis stāvēs uz vietas.

—    O kungs, kur gan lai es ņemtu ēzeli ar tik gudru prātu kā tev! — dzirnavnieks viņam atbildēja.

LAUVA, LAPSA UN VILKS

Lauva, lapsa un vilks bija iedraudzējušies. — Kādu reizi, kopā medīdami, viņi notvēra ēzeli, zaķi un meža kazu. Lauva sacīja vilkam:

—    Nu jel izdali medījumu!

—    Kas tur liels, — vilks atbildēja, — skaidra lieta: ēzelis tev, zaķis — lapsai un kaza — man.

Lauva apskaitās — viņam tāda dalīšana nebija pa prātam. Viņš uz vietas nogalināja vilku un norāva tam galvu. Tad pievērsās lapsai un uzrēca:

—    Nu jel dali tagad tu!

Lapsa, asti luncinādama, atbildēja:

—    Nekas nevar būt vienkāršāk: ēzelis tev pusdienām, kaza vakariņām, bet zaķi uzkodīsi launagā.

Lauvam lapsas dalīšana patika, un viņš tai sacīja:

—    Paskat, cik tu gudri spried! Kas tevi tā iemācīja?

Lapsa atbildēja:

—    O drošsirdīgais lauva! Šo gudrību man iemācīja vilka galva, kad tā atdalījās no rumpja.

MUĻĶIS UN KAZA

Kāds arābs, vārdā Bakils, reiz nopirka par vienpadsmit naudas gabaliem kazu, uzvēla to sev plecos un, ar rokām pieturēdams, nesa uz mājām.

Ceļā Bakils sastapa savu paziņu, un tas viņam jautāja:

— Cik samaksāji par šo kazu?

Par atbildi Bakils izstiepa uz priekšu abas rokas, rādīdams ar pirkstiem «desmit», un izbāza mēii, — tam visam kopā vajadzēja nozīmēt «vienpadsmit».

Bet kaza pa to laiku jau bija gabalā.

Kopš tā laika ļaudis piedaudzina: «Muļķis kā Bakils.»

APVAINOTAIS RUNCIS

Kādā jaukā dienā Vecis nopirka cāļus, aiz nesa tos savai Vecenei un lika izcept. Bet Vecene ņēmās un apēda visus cāļus. Kad Vecis pārnāca mājās, viņa nu teikšot, ka Runcis, sak, apēdis cepeti; Runcis, to dzirdēdams, apvainojās, izgāja uz lieveņa un sēž noskumis. Lievenis viņam jautā:

—    Ko tu, Runci, tāds sabozies?

—    Vecis nopirka cāļus, — Runcis stāsta, — atnesa tos savai Vecenei. Vecene ņēmās un tos apēda, bet vainu novēla uz Runci. Kā lai Runcis nebožas?

—   Tad es ņemšu un sagāzīšos, — Lievenis paziņoja.

Kad Lievenis bija sagazies, blakus Siena šim jautā:

—    Kāpēc tu, Lieveni, sagāzies?

—    Vecis nopirka cāļus, — Lievenis atbild, — at-

nesa tos savai Vecenei. Vecene ņēmās un tos apēda, bet vainu novēla uz Runci. Runcis sēž sabozies, nu, bet es ņēmu un sagāžos.

—    Tad es ņemšos un apdrupšu! — Siena paziņoja.

Siena apdrupa. Putniņš, kas sēdēja blakus, šai nu

jautā:

—    Kāpēc tu, Siena, apdrupi?

—    Vecis nopirka cāļus, — Siena atbild, — atnesa tos savai Vecenei. Vecene ņēmās un apēda, bet vainu novēla uz Runci. Runcis sēž sabozies, Lievenis ir sagāzies, — kā lai es neapdrūpu?

—    Tad es sev visas spalviņas noplūkšu, — Putninš atbild.

Putniņš noplūca sev visas spalviņas, nolaidās kokā. Koks šim nu jautā:

—    Kāpēc tu, Putniņ, sev visas spalviņas noplūci?

—    Vecis nopirka cāļus, — Putniņš stāsta, — atnesa tos savai Vecenei. Vecene ņēmās un tos apēda, vainu novēla uz Runci. Runcis sēž sabozies, Lievenis ir sagāzies, Siena apdrupusi, kā lai es visas spalviņas sev nenoplūcu?

—   Tad es ņemšos un visas lapas nometīšu, — Koks saka.

Koks nometa visas lapas, tās sakrita strautā. Un Strauts jautā savam draugam Kokam:

—    Kāpēc tu, Kok, visas lapas nometi?

—    Vecis nopirka cāļus, — Koks atbild, — atnesa savai Vecenei. Vecene ņēmās un tos apēda, bet vainu novēla uz Runci. Runcis sēž sabozies, Lievenis ir sagāzies, Siena apdrupusi, Putniņš sev visas spalviņas noplūcis, — kā lai es lapas nemetu nost?

—    Tad es ņemšos un izžūšu, — Strauts solās.

Atnāk Kalpone pie Strauta pēc ūdens un redz, ka

tas pagalam izžuvis; viņa tam nu jautā:

—    Kāpēc tu, Strautiņ, esi izžuvis?

—   Vecis nopirka cāļus, — Strauts atbild, — atnesa savai Vecenei. Vecene ņēmās un tos apēda un vainu novēla uz Runci. Runcis sēž sabozies, Lievenis ir sagāzies, Siena apdrupusi, Putniņš visas savas spalviņas noplūcis, Koks nometis lapas, — kā lai es neizžūst u?

Tad es ņemšos un sadauzīšu krūzes, — saka Kalpone.

Ņēma un trieca krūzes pret zemi. Pārnāca mājās pie savas Saimnieces un stasta:

—    Vecais nopircis cāļus un atnesis tos savai Vecenei. Vecene ņēmusies un tos apēdusi, bet vainu novēlusi uz Runci. Runcis sēž sabozies, Lievenis ir sagāzies, Siena apdrupusi, Putniņš sev visas spalviņas noplūcis, Koks lapas nometis, Strauts izžuvis, — kā lai es krūzes nesasistu?

—    Tad es sev drēbes saplēsīšu, — saka Saimniece.

Pārnāca mājās vīrs un jautā Sievai:

—    Kāpēc tev drēbes saplēstas?

—    Vecis nopircis cāļus, — Sieva atbild, — atnesis savai Vecenei. Vecene ņēmusies un tos apēdusi, vainu novēlusi uz Runci. Runcis sēž sabozies, Lievenis ir sagāzies, Siena apdrupusi, Putniņš sev visas spalviņas noplūcis, Koks lapas nometis, Strauts izžuvis, Kalpone sasitusi krūzes, — kā lai es drēbes nesaplēstu?

—    Tad es ņemšu un šķiršos no tevis, — Vīrs saka.

Vīrs iet pikts pa ceļu, satiek Maiznieku. Maiznieks

viņam jautā:

—    Ko tu tik pikts?

—   Vecis nopircis cāļus un atnesis savai Vecenei. Vecene ņēmusies un tos apēdusi, bet vainu novēlusi uz Runci. Runcis sēž sabozies, Lievenis ir sagāzies, Siena apdrupusi, Putniņš sev visas spalviņas noplūcis. Koks lapas nometis, Strauts izžuvis. Kalpone krūzes sasitusi, mana Saimniece drēbes saplēsusi, — kā man no viņas nešķirties?

—   Tad es ņemšu un dzīvs sadegšu, — pateica Maiznieks un ielēca krāsnī.

Tu un es — mēs abi staigājām, pērļu maisu atradām: prāvākās man, sīkākās tev.

KĀDI MĒDZ BŪT CILVĒKI

Slavens gudrais sacīja: — Ir četrējādi cilvēki. Ir cilvēks, kas zina un zina, ka viņš zina. Tas ir zinātnieks, un no viņa jāmācās.

Ir cilvēks, kas zina, taču nezina, ka viņš zina. Tas ir guļošais, un viņš jāpamodina.

Ir cilvēks, kas nezina un zina, ka viņš nezina. Tam jāpalīdz mācīties.

Ir arī tāds cilvēks, kas nezina un nezina, ka viņš nezina. Tas ir nejēga. Par to nekas labs nav sakāms.

BRUŅURUPUCIS — BABA FEKRANS

Reiz tēvocis Bruņurupucis — Baba Fekrans gāja pa pupu lauku, nošķina vienu pākšu čemuriņu un aiznesa to savai sievai Vardei.

—    Zini ko, Kurkstēs kundze, — viņš tai saka, — izvāri vakariņām pupas.

—    Ej tu pa gaisu, plikpaura ķēms! — sieva Varde viņam atbrēc. — Kura varde, kas sevi ciena, gan ēdīs pupas? Ņem savas pupas un taisies, ka pazudi!

Neko darīt! Bruņurupucis ņēma savu pakšu Čemuru un vilkās projām, nezinādams aiz kauna, kur acis likt. Apsēdās pilsētas ceļa malā, sēž un bēdājas.

Garām gāja Ēzelis. Viņš pamanīja tēvoci Bruņurupuci un vaicā:

—    Ko tu, krusttēv, tāds noskumis?

—   To pašu pupu dēļ. Pārnācu pie savas Kurkstēs, palūdzu, lai izvāra pupas. Bet šī man pretī: «Vācies,

saka, prom, plikpaura ķēms!» Ja nu tu, draudziņ, lūkotu viņas sirdi mīkstināt!

Ēzelis bija ar mieru. Viņš piegāja labi tuvu pie Kurkstēs kundzes mājiņas un palaida skaļu brēcienu: «Tas esmu e-es!» Viņš gribēja saimniecei ziņot, ka ir atnācis.

—    Tu nu gan man iedzini bailes, tā arī mūsu kaimiņus pārbiedēsi un arī kalponi — ekur viņa traukus mazgā! — Kurkste viņam uzklupa. — Bijis tu lāga ēzelis, nebūtu vis nācis šurp mūsu samazgas ošņāt!

Ēzelis nobijās no viņas rāšanās un aizgāja, tā arī nekā nepateicis.

Gāja pa ceļu suns. Tas pamanīja tēvoci Bruņurupuci un vaicā:

—    Ko tu, tēvocīt, tāds noskumis?

—    Nu to pašu pupu dēļ. Es pārnācu pie savas Kurkstēs, palūdzu, lai izvāra pupas. Bet šī man pretī: «Vācies prom, saka, plikpaura ķēms!» Ja nu tu, gudriniek, raudzītu viņu pārliecināt!

Suns bija ar mieru. Piegājis tuvāk Kurkstēs kundzes mājiņai, sāka riet: «Vau! Vau!» — lai paziņotu saimniecei par savu ierašanos.

—    Vai, kā tu mani nobiedēji, tā arī mūsu kaimiņus pārbaidīsi un arī kalponi — ekur viņa traukus mazgā! — Kurkste klupa viņam virsū. — Bijis tu lāga suns, nebūtu vis nācis ap mūsu paliekām laizīties!

Suns nobijās un aizgāja, tā arī nekā nepateicis.

Pa ceļu vēl gāja Runcis, Pērtiķis, Zirgs un citi Bruņurupuča draugi, un visi tie izmēģinājās Kurksti pierunāt. Taču katram tā atrada piktu vārdu, visus aizdzina no sava sliekšņa.

Pie niknās Kurkstēs atnāca pat Vista. Kurkste arī viņai saka:

—    Bijusi tu lāga vista, nebūtu vis tik vaļīgi apsēdusies tīrā, izslaucītā istabā!

Vista cērt pretim:

—    Es, saimniece Kurkste, dēju pa desmit olu dienā. Un tas ēd tikai pats ķēniņš un līgavaiņi!

Taču Kurkste pat neklausās.

Beigu beigās pa ceļu nāca Lauva. Tas ieraudzīja tēvoci Bruņurupuci un jautā:

—    Ko tad tu, tēvoci Bruņurupuci, tāds nobēdājies?

—    Nu tak to pašu pupu dēļ! Pārnācu pie savas Kurkstēs, palūdzu, lai izvāra pupas. Bet šī man atcērt«Vācies, sak, prom, plikpaura ķēms!» Ja nu jus, visugaišo Lauva, raudzītu viņu pārliecināt!

Lauva bija ar mieru, piegāja pavisam tuvu pie Vardes mājiņas un palaida rūcienu.

—    Ha! Tas taču ir pats Lauvas kungs! — Kurkste iesaucās. — Kā jūs jūtaties, jūsu gaišība? Ko jūs no manis vēlaties?

—    Ej tūliņ pie sava vīra! — Lauva atrūca.

—    Eju, eju! Pēc maza brītiņa būšu gatava! —Varde atsaucās.

Taču viņa nenāca vis pēc maza brītiņa, un Lauva no jauna ierūcās.

—    Eju, eju! — Varde pakliedza. — Tikai muti vien nomazgāšu!

Varde tomēr nenāca laukā, un Lauva vēlreiz ierūcās.

—    Eju, eju! — Varde atsaucās. — Tikai matus vien sasukāšu!

Varde joprojām nenāca laukā, un Lauva vēlreiz ierūcās.

—    Eju, eju! — Varde atkliedza. — Tikai tīru kreklu vien uzvilkšu!

Varde joprojām nenāca laukā, un Lauva vēlreiz ierūcās.

—    Eju, eju! — Varde atkliedza. — Tikai kleitu vien uzģērbšu!

Varde joprojām nenāca laukā, un Lauva vēlreiz ierūcas.

—    Eju, eju! — Varde atkliedza. — Tikai saktu vien vēl piespraudīšu!

Varde joprojām nenāca laukā, un Lauva no jauna ierūcās.

—    Eju, eju! — Varde atkliedza. — Tikai vaigus vien vēl nosārtināšu.

Varde joprojām nenāca laukā, un Lauva no jauna ierūcās.

—    Eju, eju! —Varde atsaucās. — Tikai kurpes vien vēl uzaušu!

Pēdīgi viņa bija gatava, un Lauva aizveda viņu pie vīra. Apsēdās Kurkstēs kundze un tēvocis Bruņurupucis ceļa malas grāvī, sēž un lēnā prātā runājās.

Tu un es — mēs abi staigājām, pērļu maisu atradām: prāvākās man, sīkākās tev.

BEĻĢIJA

BALTAIS ZVIRBULIS

Viņpus ciema mežā kādreiz dzīvoja lādzīgs zvirbulis. Viņš bija gluži balts, tikai kājiņas, acis un knābis tam bija melni. Un, lūk, tāpēc ka viņš bija balts kā sniegs, neviens zvirbulis negribēja ar viņu draudzēties.

— Baltais pelēkajam nav nekāds biedrs! — čiepstēja pelēkie zvirbuļi.

Un Baltais Zvirbulis dzīvoja viens un vientulis. Bet dzīvot vienam pašam taču ir garlaicīgi, vai ne?

Lūkoja Baltais Zvirbulis sadraudzēties ar zirgu, bet tas no viņa tikai gaiņājās ar asti:

—    Lasies projām! Kāda man pēc tevis vajadzība!

Lūkoja Baltais Zvirbulis sadraudzēties ar kaķi,

taču kaķis sāka tik saldi murrāt un tā uzmeta kūkumu, ka mūsu zvirbulēns uzreiz aizlidinājās attālāk. Nē, nē, no tādas draudzības nekas labs nebija gaidāms.

Te kādu reizi Baltais Zvirbulis ieraudzīja uz ceļa vecu suni. Suns steberēja pa putekļiem un izskatījās gaužām bēdīgs.

Baltajam Zvirbulim sametās suņa žēl, un viņš apjautājās:

—    Kurp iedams, tēvain?

—    Eju, kurp ceļš ved, — atbildēja vecais suns. — Desmit gadus uzticīgi kalpoju savam saimniekam, tagad nu esmu kļuvis vecs, un viņš mani padzina!

—    Un kas bija tavs saimnieks?

—    Aldaris Tafaro no Kevrešonas.

—    Zinu! Zinu! Mantrausīgais muļķis Tafaro! Viņam pilna klēts miežu, bet klēts jumtā — caurums! Nu, nebēdājies jel, ka esi projām no tāda sīkstuļa! Vai gribi būt ar mani draugos? Divatā mums būs vieglāk un jautrāk.

—    Paldies, Balto Zvirbulīt, — suns sacīja. — Tev ir laba sirds.

Tā nu Baltais Zvirbulis sadraudzējās ar veco aldara Tafaro suni.

Kādu reizi bija pagadījusies karsta jo karsta diena. No karstuma vecais suns bija tā noguris, ka atgūlās pašā ceļa malā un uz vietas aizmiga. Baltais Zvirbulis lidinājās virs viņa un čirkstēja:

—    Kur tu apgūlies? Celies augšā! Paej pie malas!

Taču suns tikai lāgu lāgiem saldi nokrācās. Viņš

aiz vecuma bija pakurls un nedzirdēja Zvirbuļa čirkstēšanu.

«Nu labi!» Baltais Zvirbulis nolēma. «Pagulies arī mazliet — es tevi apsargāšu.»

Un viņš nometās kokā; no turienes varēja labi pārredzēt visu ceļu līdz pašai Kevrešonai.

Drīz vien Baltais Zvirbulis ieraudzīja, ka pa ceļu sāk vērpties putekļu pītes. Ieskatījās — tur aldaris Tafaro brauc no Kevrešonas, ved mucu alus pārdot.

Baltais Zvirbulis sarosījās, steidza modināt draugu. Bet kur nu to uzmodināsi! Nabaga vecais suns tikai pa miegam kustina kājas, dzirdēt nekā nedzird. Un aldara rati ripo aizvien tuvāk un tuvāk.

Tad mūsu zvirbulēns laidās aldarim pretim un lūdza:

—    Ei, cienījamo Tafaro! Brauc uzmanīgāk! Tur ceļa malā guļ mans vecais draugs. Nesabrauc to!

—    Kas man daļas gar taviem draugiem! — Tafaro atrūca.

Un tīšuprāt vadīja zirgu tā, ka nobrauca vecajam sunim ķepu.

Vecais suns iekaucās un — krūmos iekšā! Bet aldaris Tafaro smejas pilnā kaklā:

—    Oh-ha-ha-ho-ho! To tev vajadzēja! Vēl maz dabūji, vajadzēja vairāk!

Te nu Baltais Zvirbulis pavisam pārskaitās. Viņa baltās spalviņas sabozās, melnās actiņas iezibsnījās.

—    Nu pagaidi tu man, Tafaro! — viņš brēca, riņķodams aldarim virs galvas. — To es tev nepiedošu. Atbildēsi tu man par manu draugu. Pieminēsi manus vārdus!

—    Kas man tavi vārdi! — Tafaro atvēcinājās. — Netarkšķi pie auss kā žagata! Citādi noķeršu pašu un kā žagatu aiz astes pakāršu sakņu dārzā! Vācies projām!

Un aldaris Tafaro saplikšķināja pātagu.

Baltais Zvirbulis uzlaidās kokā un pats taisni vai raud aiz apvainojuma. Te uzreiz garām laižas Žagata. Ieraudzīja Zvirbuli un jautā:

—    Ko tu tāds sabozies?

—    Aldaris Tafaro nodarīja pāri manam draugam. Arī mani draudēja notvert un kā žagatu aiz astes pakārt sakņu dārzā.

—    Ak mani, Žagatu, viņš gribēja aiz astes sakņu

dārzā pakārt? Nu, es viņam rādīšu! Laidies man līdzi! Aši aši!

Un Baltais Zvirbulis ar Žagatu aizšāvās aldarim Tafaro nopakaļ.

Nebija ko redzet, ka panaea ratus. Žagata pielaidās un — caps! — norāva aldarim cepuri. Tafaro, patagu vicinādams, drāzās viņai pakaļ, jož, kliedz:

—    Atdod cepuri, atdod!

Bet Žagata laižas no koka uz koku un ķircina Tafaro:

—    Nu, nu, notver mani aiz astes! Notver, notver!

Kamēr aldaris dzinās pakaļ Žagatai, Baltais Zvirbulis ar knābi atknibinaja mucai spundi. Alus tecēja uz ceļa.

Tafaro atgriezās pie ratiem — nikns, piekusis, bez cepures. Skatās: viss ceļš pludo no alus! Turklāt vēl Baltais Zvirbulis sēž zirgam uz muguras un čivina:

—    Pieminēsi manus vārdus, aldari Tafaro! Par draugu es vēl pavisam citādi atdarīšu!

Aldarim tumšs vien gar acīm sagriezās aiz niknuma. No visa spēka viņš vilka Zvirbulim ar pātagu. Taču Zvirbulis paspēja atlēkt sāņus, bet zirgs no tāda cintiena — ka rāvās uz priekšu, tā aizgāja kā divi deviņi!

Tafaro novēlās no ratiem uz vienu pusi, muca — uz otru. Pēdēja alus lāse izlija uz ceļa. Tafaro novārtījās putekļos no galvas līdz kājām. Bet Baltais Zvirbulis laidelējas pāri un sauc:

—    Tas tev vēl par maz! Vajadzētu vairāk! Pieminēsi manus vārdus, aldari Tafaro!

Tā pateicis, viņš lidoja pie sava drauga. Vecais suns tupēja krūmos un laizīja ķepu.

—    Pagaidi mani tepat! — Baltais Zvirbulis viņam pakliedza. — Es vēl neesmu ar Tafaro tevis dēļ galīgi norēķinājies! — Un, pikti nočirkstējies, viņš lidoja uz Voseli, uz zvirbuļu mežu, kur vija ligzdas visa novada zvirbuļi.

Voselē Baltais Zvirbulis sauca saucamo:

—    Šurpu pie manis, zvirbuļi, zvirbulienes un zvirbulēni! Es uzgāju klēti, pilnu ar lielgraudu miežiem! Saimnieka mājās nav! Es visus pacienāšu!

Sacēlās spārnos tūkstošiem zvirbuļu; kā pelēks padebess viņi laidās uz Kevrešonu un nometās uz aldara Tafaro klēts jumta.

Baltais Zvirbulis parādīja viņiem caurumu jumtā, bet pats apsēdās pie vārtiem un gaida.

Tikai pēc kādas stundas aldaris panāca savus ratus un pārbrauca mājās ar tukšu mucu. Te viņu sagaidīja Baltais Zvirbulis:

—   Ka klājas, aldari Tafaro? Vai izdevīgi pārdevi alu?

—    Taisies, ka tiec, baltais laupītāj!

—   Tu nekliedz uz mani, aldari Tafaro. Labāk ielūkojies klētī!

Tafaro metās uz klēti, atvēra durvis, un viņam pretim — tr-r-r! — tūkstošiem zvirbuļu kā pelēks viesulis.

Tafaro ielūkojās klētī un tā arī sastinga: visi mieži pagaisuši!

Bet Baltais Zvirbulis sēž uz vārtiem un čivina:

—    Nu tu būsi labāks! Nu tu būsi gudrāks! Pieminēsi mani, aldari Tafaro!

Te Baltais Zvirbulis uzspurdza gaisā un kopā ar citiem zvirbuļiem laidās uz Voseli.

—   Tas tik ir puika, tas Baltais Zvirbulis! — klaigāja pelekie zvirbuļi. — Kaut ari balts, bet paskat, kas par labu biedru: gan draugu atrieba, gan mūs pamieloja!

Voselē Baltais Zvirbulis atvadījās no radiem un atgriezās pie sava vecā drauga.

Kopš tā laika lāga vecais Kevrešonas suns un jautrais Baltais Zvirbulis dzīvoja laimīgi. Un visi, kas zināja par viņu draudzību, mīlēja un cienīja abus draugus.

BIRMA

BRĪNIŠĶĪGAIS GAILIS

Reiz dzīvoja divi attāli radinieki. Viens bija nabags un mitinājās mežā mazā būdiņā.

* Otrs bija bagāts un dzīvoja pilsētā lielā, skaistā namā.

Kādu reizi nabagais gāja pa mežu un uzreiz redz: zem koka spīguļo zelta spalva. Viņš pavērās augšup — kokā sēž gailis ar zelta asti. Nabagais pacēla zelta spalvu un aiznesa uz pilsētu, taisni uz bagātnieka mājām.

Bagātnieks aplūkoja zelta spalvu un saka:

— Glīts nieciņš! Tikai neko lielu tas gan nav vērts. Es tev par šo spalvu došu vienu sudraba gabalu.

Nabagais savu mūžu zeltu nebija rokā turējis un nezināja, ka šī spalva ir tīra zelta. Domaja, tāpat vien spožs nieciņš. Tāpēc ari nolēma, ka sudraba naudiņa esot tīri branga maksa par viņa atradumu.

Otrā dienā nabagais atkal devās uz mežu un atkal zem tā paša koka atrada zelta spalvu. Aiznesa to bagātniekam un atkal .saņēma vienu sudraba sīknaudas gabaliņu. Un tā, tas turpinājās daudz dienu no vietas.

Te vienu dienu nabagais, kā parasti atnācis pie tā koka, izdzirdēja, ka zeltastis gailis skaļi sauc:

—    Kas manu sirdi apēdīs, tas ik dienas zem sava pagalvja atradīs divi zelta olas! Kas manu sirdi apēdīs, tas ik dienas zem sava pagalvja atradīs divi zelta olas!

Nabagais nobrīnījās, steidzās uz pilsētu un par visu izstāstīja savam bagātajam un mantkārīgajam radiniekam. Bet tas viņam saka:

—    Ja tu man to gaili noķersi, es tev par to došu tūkstoš sudraba gabalus!

Taču nabagais atbildēja:

—   Nevajag man tavas naudas! Labāk pieņem savās mājās manus divus dēlus, lai viņi dzīvo pie tevis kā tavi paša bērni. Es gribu, lai viņi izaug gudri un mācīti.

Bagātais uz vietas apsolīja, ka ņemšot nabagā dēlus pie sevis un nodošot mācībā. Un par to nabagais apņēmās noķert bagātniekam zeltasti gaili.

Rītā agri nabagais devās uz mežu pie jau zināmā koka. Brīnišķīgais gailis no augšas klusēdams raudzījās uz viņu.

Nabagais notēmēja un ar bultu notrieca zemē zeltasti gaili. Viņš atdeva gaili dēliem un sūtīja tos uz pilsētu pie bagātā radinieka.

Ieraudzījis zeltasti gaili, bagātnieks taisni palēcās aiz priek^. Viņš pats izplūca gailim visas zelta spalvas un tad atdeva gaili brāļiem un pavēlēja izvārīt to un pasniegt viņam pusdienās. Savā prātā viņš nolēma, ka nabagā dēlus mācīties nesūtīs: lai labāk strādā pie viņa par kalpiem!

Brāļi devās uz virtuvi un ķērās pie darba. Viņi no visas sirds pūlējās izvārīt, cik vien iespējams, garšīgas pusdienas, lai bagātais radinieks būtu apmierināts. Bet tavu nedienu: kad gailis jau bija turpat vai gatavs, buljons katlā sāka pēkšņi vārīties un gaiļa sirds pārkūsāja pār malu taisni uz grīdas!

—    Vai, tavu nelaimi! — vecākais brālis iesaucās. — Gaiļa sirds nu būs jāmet laukā. Paskat, nokritusi taisni uz netīras grīdas. Tagad mēs to nevarēsim pasniegt saimniekam…

Taču jaunākais brālis lūdzās:

—    Nemet gan projām gaiļa sirdi! Es šorīt nekā neesmu ēdis. Labāk nomazgāsim sirdi un apēdīsim paši.

Tā viņi arī izdarīja — noskaloja gaiļa sirdi, pārgrieza uz pusēm un katrs savu pusīti apēda. Un tad viņi nesa gaili bagātajam radiniekam.

Bagātais sāka rakņāties podā, meklēt gaiļa sirdi. Meklēja, meklēja, apēda visu gaili, bet sirdi tā ari neatrada. Tad viņš ņēmās tincināt brāļus:

—    Kur gaiļa sirds? Kur jūs to likāt? >

Te nu brāļi viņam visu atzinās.

Alkatīgais bagātnieks uz viņiem tā pārskaitās, kā grāba nūju un padzina abus no mājas. Ar asarām acīs brāļi atgriezās mežā savā mazajā, nabadzīgajā būdiņā. Un viņi nekādi nevarēja apjēgt, kāpēc bagātais viņiem tā uzklupis nieka gaiļa sirds pēc.

Bet nu pagāja nakts, un no rīta katrs brālis atrada zem sava spilvena pa zelta olai. Viņi aiznesa savu atradumu tēvam un izstāstīja, kā bijis.

Tēvs nu viņiem saka:

—    Aizvainojis mani mans bagātais radinieks. Par to, ka viņš jūs padzinis, es šīs spožās olas pārdošu kuram katram, tikai ne viņam!

Taisni tobrīd turpat necik tālu gadījās iet garām apkārtceļotājam tirgonim. Nabagais aiznesa viņam brīnišķīgās olas. Bet tirgonis saka:

—   Ai, tās taču ir tīra zelta olas! Došu tev par tām brangu naudu.

Un viņš atbēra nabagajam tik daudz naudas, cik tas visā savā mūžā nebija redzējis.

Tikai tagad nabagais apjēdza, ka bagātais radinieks viņu visu laiku krāpis — par zelta spalvām maksājis ar sudraba sīknaudu. «Nu labi, labi!» nabagais nolēma. «Tā jau mēdz sacīt: «Kas citus krāpj, tas pats piekrāpsies!» Tā nu arī iznācis.»

Kopš tā laika brāļi ik rītus atrada zem sava spilvena pa zelta olai. Tēvs tās pārdeva par labu naudu, un viņi dzīvoja pilnīgā pārticībā. Un, galvenais, brāļu sapnis piepildījās: abi tagad mācījās un zinībās daudz ko sasniedza.

MUĻĶI

Reiz trusītis sēdēja zem koka un prātoja par dzīvi. «Pasaule pilna uztraukumu, briesmas draud ik uz soļa,» viņš pats sev teica. «Pirmkārt, var notikt nelaime: zemestrīce, nogruvums vai viesuļvētra. Otrkārt, visu laiku tu, nabags, bīsties no bada: barības un ūdens krājumi taču var izbeigties. Un, beidzot, kuru katru brīdi var uzbrukt zagļi vai laupītāji…»

Te trusītis atcerējās kādu svarīgu darīšanu un — aizļekoja.

Trusītis nezinaja, ka trīs džungļu iemītnieki noklausījušies viņu un līdz nāvei pārbijušies. Šie trīs bija ķīvīte, slieka un pērtiķis.

Ķīvīti pārņēma šausmas, domājot par zemestrīci un viesuļvētru, un tā drebošā balsī izdvesa:

— Un, ja nu piepeši debesis sagrūst pār mani, kad es guļu? Labi vēl, ja tās sagrūst dienā, tad es varu aizlaisties. Bet, ja nu tās grūst, kad es guļu, tās taču mani nospiedīs!…

Slieka nobijās no bada:

—   Vai, un, ja nu augsnē izbeidzas krājumi, no kuriem es pārtieku, tad es esmu pagalam, pagalam!…

Bet pērtiķis uzreiz iedomājās par zagļiem un laupītājiem un ar asarām acīs gaudās:

—    Vissvarīgākais pasaulē man šķiet zeme. Taču pa nakti man tā jāatstāj, jo esmu paradis gulēt kokā. Un, ja nu uzkuļas zagļi un laupītāji un nozog zemi, kamēr es guļu, ko tad?

Kopš tā laika ķīvīte arvien guļ augšpēdu, saslējusi gaisā savas mazītiņās kājiņas, lai var atbalstīt debesis, ja tās pēkšņi grūs.

Slieka turpat uz vietas izspļauj visu, ko apēd, lai nesamazinās barības krājumi augsnē.

Bet pērtiķis ik nakti trīs reizes kāpj lejā no koka aptaustīt zemi un pārliecināties, vai laupītāji to vēl nav nozaguši.

PIECI LABI DRAUGI

Pastāstīšu jums pasaku par pieciem labiem draugiem. Reiz dzīvoja četri brāļi un kopā ar tiem viņu tuvākais draugs un kalpotājs. Tikai tas , nebija vienkāršs kalpotājs. Labāk dēvēt to par vecāko draugu un barvedi, jo bija stiprāks un vairāk pieredzējis nekā četri brāļi.

So vecāko draugu sauca par Spēkaini. Viņš nebija augumā stalts, bet plecīgs un stiprs, un par to bija tā iedēvēts.

Pirmo no brāļiem sauca par Kausli, jo viņš allaž pirmais uzsāka kautiņu.

Otro brāli sauca par Visgaro, jo viņš patiešām bija garāks par visiem brāļiem.

Trešo brāli sauca par Mantzini, tāpēc ka viņš bija rūpīgs, piesardzīgs un taupīgs.

Ceturto brāli sauca par Mazulīti, jo augumā viņš bija mazāks par visiem.

Ilgi ceļoja pa pasauli pieci labie draugi un veica visvisādus varoņdarbus. Te kādu reizi viņi nonāca pie lielas, bagātas pilsētas, kurā valdīja cietsirdīgs karalis.

Tad Spēkainis teica:

— Pietiek mums klaiņot pa pasauli un noņemties ar visādiem niekiem. No tā mums nebūs ne slavas, ne goda. Labāk jau iekarosim šo karaļvalsti, atbrīvosim pilsētu no cietsirdīgā karaļa. Tad cilvēki mūžu mūžos slavinās mūsu vārdus.

Brāļi bija ar mieru, un pieci labie draugi tuvojās pilsētas zelta mūriem.

Te priekšā izgāja Kauslis un izsauca karali uz cīņu.

Un nu sākās nikna kauja. Pieci labie draugi cīnījās pret karali un viņa miesassargiem. Sai kaujā it īpaši izcēlās Visgarais. Galu galā cietsirdīgo karali sakāva un pilsētu atbrīvoja.

Un tad pieci labie draugi sāka prātot: kurš no viņiem lai valda šai pilsētā?

Četri brāļi sacīja, ka pilsētā jāvaldot Spēkainim, tāpēc ka tas esot viņu barvedis, par visiem vecāks un vairāk pieredzējis. Taču Spēkainis atteicās, viņš iebilda, ka pilsēta jāvaldot Kauslim. Tas taču bijis viņš, kas izaicinājis karali uz cīņu un sācis kauju!

Taču Kauslis atteicās. Viņš sacīja, ka pilsēta jāvaldot Visgarajam, jo tas esot kāvies drosmīgāk par visiem un izcīnījis viņiem uzvaru.

Taču arī Visgarais atteicās. Viņš sacīja, ka pilsētā

esot tik daudz visādu bagatību un dārgumu, ka šis gan nevarēšot tos saskaitīt. Lai jau tad labāk valdot Mantzinis.

Taču arī Mantzinis atteicās. Viņš sacīja, ka pilsētā jāvaldot Mazulītim, tāpēc ka tas esot pats mazākais un vājākais un nekad nevarēšot iekarot sev citu karaļvalsti.

Tomēr Mazulītis atrunājās, ka šis esot pārāk vājš un tāpēc lāga valdnieks no viņa neiznākšot.

Tā pieci labie draugi strīdējās ļoti ilgi, bet galu galā nolēma: «Valdīsim pilsētu visi pieci kopā.» Kā nolēma, tā arī darīja. Un nebija pasaulē krietnāku valdnieku kā pieci labie draugi.

Un tagad, bērni, aplūkojiet savas rokas. Arī jums taču ir pieci labie draugi, kas gatavi jums uzticīgi kalpot. Rau, paskatieties: jūsu īkšķis ir Spēkainis, stiprs un spēcīgs. Jūsu rādītāja pirksts — tas ir Kauslis: ja jūs kādu ķircināt, jūs vienmēr rādāt ar šo pirkstu. Jūsu vidējais pirksts ir Visgarais: tas patiešām ir garāks par visiem citiem pirkstiem. Bezvārda pirksts — tas ir Mantzinis, jo pieaugušie uz šā pirksta mēdz valkāt sudraba un zelta gredzenus. Un jūsu mazais pirkstiņš, tas, protams, ir Mazulītis, viņš taču ir tik maziņš, tik vājiņš un jocīgs!

Redziet nu, tātad jums ir pieci labi draugi, kas gatavi palīdzēt jebkurā darbā. Un tie palīdzēs jums iekarot laimi.

BRAZĪLIJA

KĀPĒC BRUŅURUPUCIM BRUŅAS SASTĀV NO GABALIŅIEM

Reiz dzīvoja bruņurupucis, parasts bruņurupucis, tikai pārlieku ziņkārīgs. Kādu nakti šis bruņurupucis gulēja smiltīs un raudzījās zvaigznēs.

«Diez, kādas gan tās izskatās tuvumā?» bruņurupucis domāja. «Interesanti būtu palūkoties.»

Un bruņurupucis nolēma pabūt debesīs. Taču viņš bija ļoti neveikls un vilkās tik lēni, ka nākamajā naktī, kad viņš pavērās uz augšu, zvaigznes aizvien vēl bija tikpat tālu.

Trīs dienas un trīs naktis gāja ziņkārīgais bruņurupucis, taču ceļam aizvien vēl nebija saredzams gals.

Pēdīgi viņš bija pagalam nomocījies un saprata, ka nekad, it nekad nenokļūs līdz debesīm.

Tobrīd garām lidoja pelēka dzērve. Bruņurupucis sāka lūgties:

—   Dzērve, dzērvei Aiznes mani uz debesīm! Es gribu tuvumā aplūkot zvaigznes, bet pats nevaru tur nokļūt.

—   Lai notiek, sēdies man mugurā, lidosim!

Bruņurupucis uzrāpās putnam mugurā, ieķērās ar

ķepām spalvās, un nu viņi lidoja.

Dzērve cēlās aizvien augstāk un augstāk. Beidzot viņa vaicāja bruņurupucim, vai vēl varot saredzēt zemi.

—   Jā, var. Tikai ļoti tālu.

Dzērve cēlās vēl augstāk.

—   Nu. bet vai tagad var?

Bruņurupucis atbildēja, ka nu vairs zemi nevarot redzēt. Tad dzērve — bet patiesībā tā bija ļauna burve — skaļi iesmējās, apsviedās gaisā un nokratīja bruņurupuci no muguras.

Nabaga bruņurupucis šāvās zemē kā akmens. Aiz pārbīļa viņš aizdarīja acis un tikai čukstēja:

Ja es šoreiz izglābšos, Simsim, simsimsim! Ja es šoreiz izglābšos, It nekad vairs nelūgšos Tikt uz debesīm …

Jau pavisam tuvu zemei bruņurupucis atvēra acis un ieraudzīja mežu un kalnus.

—    Pašķirieties, akmeņi un koki! — viņš šausmās sauca. — Pašķirieties, citādi es jūs sašķaidīšu!

Akmeņi un koki pašķīrās, un bruņurupucis plakšķēdams nokrita zemē. Zeme bija mīksta, un bruņurupucis nenositās, tikai viņa vairogs saplīsa daudzās sīkās

škembelītēs. » _

Kāds labs burvis to visu redzeja, iežēlojas par nabaga bruņurupuci un salipināja šķembelītes atkal kopā.

Lūk, kāpēc bruņurupuča bruņas sastāv no maziem gabaliņiem.

BRUŅURUPUCIS UN ĶIRZALKTIS

Kādam jaguāram bija meita. Pienāca laiks izdot to pie vīra. Atradās arī precinieki: bruņurupucis un ķirzalktis. Lai pārtrumpotu savu sāncensi, bruņurupucis ņēmās visiem stāstīt, ka ķirzalktis, sak, esot pamuļķis un ģļēvulis uri ka viņš, bruņurupucis, jājot uz tā.

Šādas valodas nāca jaguāram ausīs, taču viņš tām neticēja. Tad bruņurupucis apsolījās atjāt pie viņa ķirzalkša mugurā, skubinot to ar pātagu un piešiem.

Nākamajā dienā bruņurupucis nogūlās pie savas mājas sliekšņa un izlikās savārdzis. Pienāca ķirzalktis:

—    Sveiks, draugs, esmu ceļā pie jaguāra. Vai ejam reizē?

—    Paldies … bet es gan no slimības esmu tā novārdzis, ka laikam jau neaiziešu. Ja nu varbūt kāds aizvestu …

—    Nu, tad es tevi aizvedīšu! — ķirzalktis piedāvājās. — Tikai, kad mēs nonāksim jaguāra mājas tuvumā, tu iesi pats savām kājām. Es negribu, ka tevi redz sēžot man jāšus mugurā.

—    Labi, — bruņurupucis bija ar mieru — Tikai es nevarēšu noturēties tev mugurā. Atļauj uzlikt seglus!

—    Es neesmu zirgs, lai mani seglotu! — ķirzalktis noraidīja.

—    Protams… tu neesi zirgs, — bruņurupucis atbildēja. — Taču bez segliem es varu nokrist.

Ķirzalktis ilgi nebija ar mieru, taču pēdīgi pieļāvās.

Bruņurupucis paņēma pamatīgu pātagu, piestiprināja piešus, uzlika ķirzalktim seglus, un viņi devās ceļā.

Kad varēja jau redzēt jaguāra māju, ķirzalktis apstājās un palūdza bruņurupuci kāpt zemē un noņemt seglus.

—    Vai draudziņ, man ir tik nelabi! — bruņurupucis

sāka vaidēt. — Pats es nevarēšu ne soļa paspert. Esi tik labs, panes mani vēl gabaliņu.

Pie pašas jaguāra mājas ķirzalktis vēlreiz lūdza bruņurupuci, lai kāpjot zemē un ņemot nost seglus. Bruņurupucis sāka raudāt un tā iežēlināja ķirzalkti, ka tas ienesa viņu taisni pagalmā.

Iznāca jaguārs.

— Nu, senjor jaguār, — bruņurupucis iesaucās, pātagu vicinādams, — vai nu tu pārliecinājies, ka ķirzalktis man ir zirga vietā?

PĒRTIĶIS UN ALUĀ

Kādam pērtiķim reiz iekārojās izbrūvēt aluā. Taču kukurūzas, no kā šo dzērienu tecina, viņam nebija. Tad pērtiķis izgudroja viltību.

Pērtiķis aizgāja pie gaiļa un palūdza tam uz parāda mēru kukurūzas, apsolīdamies nākamajā dienā samaksāt. Tad viņš iegriezās pie lapsas, aizņēmās no tās vēl mēru kukurūzas un tāpat apsolījās samaksāt nākamajā dienā. No lapsas pērtiķis gāja pie suņa, no suņa pie jaguāra un, izkaulējis no katra vēl pa mēram kukurūzas, lika nākt pēc naudas tanī pašā dienā, kad gailim un lapsai.

Taču viltīgais pērtiķis bija noteicis katram savu laiku: pirmajam vajadzēja nākt gailim, pēc maza brītiņa lapsai, tad sunim un pašās beigās jaguāram.

Savācis četrus mērus kukurūzas, pērtiķis joza uz mājām. Viņš izbrūvēja veselu spaini aluā dzēriena un, miegdamies aiz labsajūtas, izdzēra vairāk par pusi. Atlikumu viņš salēja mazā podiņā un nolika zem koka.

Rītā pērtiķis jau agri bija kājās. Apsēja galvu ar lakatu, it kā viņam sāpētu zobi, uzkāpa kokā un sāka gaidīt. Drīz vien ieradās gailis.

—     Kas tad tev, draudziņ? — tas apjautājās.

—    Laikam esi sanīcis?

—    Vai, man tik gauži sāp zobi! — pērtiķis nopūtās.

—    Sēdies, draugs, nogaršo aluā! Gailis apsēdās un sāka iebaudīt. Tobrīd uz ceļa parādījās lapsa. Gailim aiz bailēm pat sekste nobāla.

—    Nebīsties, draugs, — pērtiķis mierināja. — Paslēpies labi aši starp saknēm.

Gailis paslēpās.

Pienāca lapsa. Pērtiķis nogaudās par zobu sāpēm un aicināja lapsu nogaršot aluā.

—    Iebaudi, iebaudi, draudziņ! Varen garšīgs padevies! Gailis dzēra — nevarēja vien noslavēt!

—    Kā? — lapsa iesaucās. — Šeit bija gailis?

—    Viņš arī patlaban ir šeit, — sacīja pērtiķis un pašķielēja uz to vietu, kur bija paslēpies gailis.

Lapsa uzklupa gailim un apēda to.

Te uz ceļa parādījās suns.

Lapsa, aiz bailēm drebēdama, iešmauca krūmos, kur tikko bija slēpies gailis.

Suns pienāca, padeva labudienu.

—    Nac, nāc tuvāk! — pērtiķis aicināja. — Esmu savārdzis, nevaru nokāpt lejā. Jūties nu kā mājās, iebaudi manu aluā! Lapsa dzēra aplaizīdamās!

—    Ko? — suns nokņadzināja zobus. — Seit bija lapsa?

—    Ne tikvien bija, viņa ari patlaban ir šeit, — sacīja pērtiķis un pablenza uz to vietu, kur bija paslēpusies lapsa.

Suns klupa lapsai virsū un saplosīja to.

Tobrīd uz ceļa parādījās jaguārs. Suns nobijās. Viņš iešmauca krūmos un paslēpās.

Pērtiķis vaidēdams sāka žēloties jaguāram par zobu sāpēm un aicināja viņu nogaršot aluā.

—    Iebaudi, dārgais draugs! — viņš, zarā sēdēdams, mudināja. — Suns dzēra, nevarēja ne atdzerties.

—    Ko? Seit bija suns?

Pērtiķis piemiedza aci un pameta ar galvu uz to vietu, kur bija ielīdis suns.

Jaguārs klupa sunim virsū un aprija to.

—    Nu, draudziņ, — jaguārs teica, — tagad nu atdod parādu! Es atnācu izrēķināties par savu kukurūzu.

—    Ha! — pērtiķis iesaucās. — Kā jums tas patīk! Jaguārs atnāk pie manis, izmielojas ar manu aluā, aprij suni, kas apēdis lapsu, kura apēdusi gaili, un pēc tam viņ^im vēl pietiek nekaunības prasīt naudu par nez kādu kukurūzu!

—    R-r-r! — jaguārs ierēcās. Viņš patiešām bija iedzēris aluā un aprijis suni, kas bija apēdis lapsu, kura bija apēdusi gaili. Bet viņš taču bija jaguārs, un tāpēc viņš traki pārskaitās un klupa pērtiķim virsū. Bet viltīgais pērtiķis uzlēca pašā augstākajā kokā un, tur sēdēdams, bļāva pilnā kaklā:

—    Kur tad ir taisnība? Es aizņēmos četrus mērus kukurūzas, izbrūvēju lielisku aluā, un to dzēra visi, un tad viņi apēda cits citu: lapsa — gaili, suns — lapsu un jaguārs — suni! Kur te ir taisnība?

Un tomēr blēdis ļoti labi zināja, ka rīkojies nekaunīgi: apkrāpis gan gaili, gan lapsu, gan suni, gan jaguāru. Lūk, kāpēc kopš tā laika pērtiķis dzīvo visaugstākajos kokos un slēpjas to lapotnē.

BULGĀRIJA

DĀRGAIS AKMENTIŅŠ

DzĪvoja kādreiz vecs gans — vectēvs Pāvels. Viņam Balkānu kalnos bija avju laidars, kurā viņš pa nakti sadzina desmit aitu, bija būda ar kārniņu jumtu, bija kaķēns un kucēns. Taču nabaga večukam nebija pat kvēpenītes, ar ko apgaismot būdiņu, kad uznāca tumsa.

Kādu dienu vectēvs Pāvels meža malā ganīja aitas. Te uzreiz viņš dzird pīkstienu — un tik žēlu! Vectēvs Pāvels devās mežā, palūkojās visapkārt un redz: deg koki, brakšķ zari, un zem kāda apdeguša celma liesmās lokās raiba ķirzaka un pīkst sīkā balstiņā. Ieraudzīja ķirzaka večuku un sāka lūgties:

—    Ganiņ, brālīt, izpestī mani no uguns!

—    Būtu tev palīdzējis mīļu prātu, — vectēvs Pāvels atbild, — bet nepadrikstos kāpt ugunī — kajas apdegs.

—    Tad pasniedz man savu nūju, es pie tās pieķeršos, un tu mani izvilksi.

Vectēvs Pāvels pasniedza ķirzakai savu gana nūju, un ši kā tītenītis apvijās tai apkārt, — un vecais viņu izvilka no uguns.

Viņa maķenīt atņēma elpu un tad saka:

—    Un tagad es gribu tev pateikties. Nāc man līdzi!

—    Ko tad tu man dosi? — vectēvs Pāvels jautā.

—    Es esmu ķirzaku ķēniņa meita, — tā atbild. — Mans tēvs dzīvo dziļā, tumšā alā. Viņam galvā ir vainags, un tajā vainagā deviņi ļoti dārgi akmentiņi, un tie spīd ka deviņas saules. Vienu no šiem akmentiņiem es dāvināšu tev.

Un, rau, ķirzaciņa tecēja pa zāli uz upīti, un večuks steberēja tai pakaļ. Viņi gāja, gāja, līdz nonāca pie alas.

—    Tu te pagaidi, bet es aiztecēšu pēc akmentiņa, — ķirzaka saka.

Vectēvs Pāvels apsēdās zemē. Metās krēsla. Kamēr ķirzaka steidzās pēc akmentiņa, galīgi satumsa. Un, lūk, beidzot viņa tek atpakaļ ar dārgu akmentiņu mutē. Nepaguva ķirzaka izslīdēt no alas, kad jau viss klajums visapkārt iemirdzējās. Putniņi tuvējos kokos sāka plivināt spārnus un čivināt, domādami, ka rītausma sārtojas, saule lec.

—    Ņem akmentiņu, — ķirzaka saka, — un ej uz mājām. Aiziesi — piedauzi trīs reizes ar akmentiņu pa zemi un lūdz, kas tev vajadzīgs. Saņemsi visu, ko vēlēsies.

Vectēvs Pāvels paņēma gaišo akmentiņu, aplūkoja, — akmentiņš nebija lielāks par meža riekstu, — noglabāja to tarbā un kūlās uz mājām. Bet kucēns un kaķēns jau sēž uz sliekšņa un gaida viņu. Vecais sadzina aitas laidarā, pats iegāja būdā un izvilka akmentiņu. Un akmentiņš tā ievizējās, ka visa būda uzreiz

gaiša. Kucēns un kaķēns pat acis ar ķepiņām aizsedza, baidījās zaudēt acu gaismu.

Vectēvs Pāvels paēda vakariņas un saka:

—             Ko lai vēl lūdzu? Man taču arī tagad viss kas ir: gan būda, gan aitas, gan brinza. Un tagadīt es pat vakariņas ēdu pie gaismas!

Vectēvs Pāvels nolikās gulēt. Gul, guļ, miegs nenāk ne acī. Un viņš sāka domāt un gudrot:

«Nu, kā gan es tā, patiešām, neizmēģināju akmentiņu? Vajadzēja tam kaut ko palūgt… Ko es varētu palūgt? Aha, palūgšu baltakmens pili!»

Vecais piecēlās no cisām, piegāja pie plaukta, bet akmentiņš tur itin rāmi laistās. Vectēvs Pāvels paņēma akmentiņu, piedauzīja ar to trīs reizes pa zemi un saka:

—    Pacelies manā priekšā, baltakmens pils!

Nepaguva vēl to izsacīt, kad viņa būda sakustējās

un nez kur izgaisa, bet tās vietā pacēlās brīnišķīga baltakmens pils. Istabās spogu]u sienas, trauki tīra zelta, bet galdi un krēsli ziloņkaula. Vecais nobrīnījās, izstaigājās pa istabām, visu aplūkoja un apgūlās uz mīksta dūnu pēļa, bet akmentiņu noglabāja azotē.

Un ko jūs domājat? To pašu vakaru atnāk pie viņa viesos kaimiņš un saka:

—   Iegriezos apraudzīt, vai esi sveiks un vesels. Patērzēsim, man šovakar nez kāpēc nenāk miegs … Ehe, kas tad tie par brīnumiem? Savām acīm negribas ticēt! Kas tev uzcēla tādu pili?

—    Akmentiņš uzcēla.

—    Kas par akmentiņu? Nu jel parādi man to!

Vectēvs Pāvels iebāza roku azotē, izvilka akmentiņu un pasniedza kaimiņam. Kaimiņš aplūkoja akmentiņu

un saka:

—    Kā tad tas izgadījies, ka tik mazs akmentiņš uzcēlis tev veselu pili?

Vectēvs Pāvels izstāstīja, kā bijis, un akmentiņu atkal noglabāja azotē. Tērzēja, tērzēja kaimiņi, līdz uznāca žāvas.

—    Paliec pārgulēt manā mājoklī, — vectēvs Pāvels uzaicināja kaimiņu.

—    Un kur tad lai atgulstos?

—_ Liecies tepat man līdzās, ek še, uz pēļa.

Kaimiņš nolikās vecajam blakus un sāka gaidīt, kad tas iemigs. Līdzko vectēvs Pāvels bija aizmidzis, kaimiņš iebāza roku viņam azotē, satvēra akmentiņu, trīs reizes piedauzīja ar to pa zemi un saka:

—    Stājiet šurpu, četri spēkavīri, paceliet pili un aiznesiet to pāri upei!

Nepaguva viņš šos vārdus izsacīt, kad ieradās četri spēkavīri, pacēla pili un aiznesa. Kaimiņš ar akmentiņu aizgāja tiem līdzi, bet vectēvs Pāvels palika. Rītā pamodies, skatās apkārt — un ko viņš redz? Nav ne pils, ne dārgā akmentiņa. Stāv pussakritusi būda ar kārniņu jumtu, un tajā kucēns un kaķēns. Apraudājās vecītis gaužām asarām. Aitām sametās viņa žēl, tās sāka blēt. Noskuma kaķēns, arī kucēns bēdīgs nokāra galvu. Te uzreiz kaķēns saka kucēnam:

—    Kas ir, iesim pāri upei pēc vectēva akmentiņa!

—    Labi, iesim! — kucēns ir ar mieru.

Devās ceļā. Gāja, gāja — nonāca pie platas upes.

—    Es protu peldēt, — saka kucēns, — bet tu neproti. Sēdies man mugurā, es tevi pārnesīšu viņā pusē.

Kaķēns sēdās biedram mugurā, un viņi pārpeldēja uz otru krastu. Pagāja vēl kādu gabaliņu — nonāca pie pils. Pagaidīja dārzā, kamēr satumsa, un ielīda pa lodziņu. Te nu redz: guļ kaimiņš uz dūnu pēļa, bet akmentiņu paslēpis mutē zem mēles.

—    Kā lai dabūjam akmentiņu āra no mutes? — kucēns jautā.

—    Āre, tā, — kaķēns atsaka. — Es iebāzīšu asti piparnīcā un tad pakutināšu kaimiņam degunā. Viņš nošķaudīsies, un akmentiņš no mutes būs laukā!

Kā kaķēns sacīja, tā arī izdarīja: iebāza asti piparnīcā, pakutināja kaimiņam degunu. Tas nošķaudījās, un akmentiņš izkrita no mutes. Kaķēns paķēra akmentiņu un nu tik jož, ko māk! Kucēns pakaļ. Joza, joza, atjoza pie upes. Kaķēns sēdās jāšus kucēnam mugurā, un tas laidās peldus. Aizpeldēja līdz upes vidum, te kucēns saka:

—    Kas tas par ērmotu akmentiņu? Dod man paskatīties!

—    Pašlaik nevar, — kaķēns atsaka, — tu iemetīsi to ūdenī. Izpeldēsim malā, tad ij skaties.

—    Dod tūliņ, — kucēns ierūcās, — citādi nosviedīšu tevi no muguras! Iekritīsi ūdenī un noslīksi!

Kaķēns nobijās un saka:

—    Tad še ar!

Kucēns pastiepa ķepu pēc akmentiņa, bet nepatapa noturēt: akmentiņš izslīdēja un iekrita ūdenī. Kucēns un kaķēns izķepurojās malā un aiz bēdām un izsalkuma apraudājās.

Garām gāja vīrs ar makšķeri un sāka viņus iztaujāt:

—    Par ko jūs raudat?

—    Esam izsalkuši, — kaķēns atbildēja.

Makšķernieks iemeta makškeri ūdenī, izvilka lielu zivi un.pasvieda to kucēnam un kaķēnam.

—    Še, ņemiet, — saka, — un nekauciet vairs.

Kaķēns un kucēns ievilka zivi krūmos un ņēmās

tiesāt. Un ko jūs domājat, ko viņi atrada zivs vēderā? Atrada akmentiņu. Noticis bija tā: zivs bija gulējusi ūdenī pavērtu muti. Kad akmentiņš krita ūdenī, viņa to bija norijusi.

Tad ta gan kucēns un kaķēns bija priecīgi! Šķina uz mājām, ko kājas nes, atkļuva līdz vectēva Pāvela

laidaram un nolika akmentiņu saimniekam pagalvi. Bet vecais vīrs gulēja zemē un raudāja. Te uzreiz gaisma no akmentiņa iespīdēja viņam taisni acīs. Vectēvs Pāvels satvēra akmentiņu, trīs reizes piedauzīja ar to pa zemi un pasauca:

—    Stājies manā priekšā, kaimiņ, un nevis šā vai. tā, bet maisā!

Nepaguva viņš to izsacīt, kad maiss bija klāt kā likts ar visu kaimiņu. Vectēvs Pāvels paķēra savu nūju un nu tik slānīt pa maisu! Sadauzīja zagli zilu melnu, tad atraisīja maisu un lika nelietim vākties projām. Pēc noglabāja akmentiņu tarbā un saka:

—    Nevajag man nekādas pils — tik un tā kaimiņš nozags. Pazīstu viņa niķus!

Un vectēvs Pāvels lēnā garā kūlās pakaļ savām aitām. Kopš tā laika viņš ik vakarus lika akmentiņu uz plaukta, un tas apgaismoja būdu. Bet, kad vecais vīrs nomira, attecēja ķirzaka un akmentiņu aiznesa.

VAJADZĪBA IEMĀCĪS

Kādam malkas cirtējam bija divi dēli. Diendienā viņš gāja uz mežu malku cirst un

vienu no dēliem ņēma līdzi. Pats cirta, bet dēli viņam palīdzēja. Ar laiku dēli paaugās, un malkas cirtējs viņiem teica:

—    Tagad nu, dēli, ejiet uz mežu paši vien, es palikšu mājās.

Dēli viņam iebilst:

—    Tēt, bet, ja nu mums uzreiz salūst rati, — kas tad salabos?

—    Ja jums, mani dēli, salūst rati vai kas cits nogādās, nebēdājiet neko: Vajadzība jums visu pamācīs!

Brāļi devās uz mežu. Jaunas rokas ir žiglas. Viņi piecirta malkas pat vairāk, neka vajadzēja, un sakrāva ratos. Brauca uz mājām, bet rati ceļā salūza gan. Brāļi nokāpa no vezuma un ņēmās saukt:

—    Vajadzība, nāc salabo ratus!

Sauca, sauca. Sāka jau mesties krēsla, bet Vajadzība kā nenāk, tā nenāk.

Tad jaunākais brālis ieminas:

—    Nenāk tā nolāpītā Vajadzība! Vai nelūkosim paši salabot ratus?

Bet vecākais atsaka:

—    Varbūt Vajadzība aizklīdusi kaut kur tālu un nedzird mūs. Kas ir, pakliegsim vēlreiz abi reizē un no visa spēka!

Kliedza, kliedza, līdz pagalam aizsmaka, taču neviens tā arī nenāca.

Jaunākais brālis atkal saka vecākajam:

—    Vai redzi, tumsa nāk virsū! Varbūt tīri velti klaigājam? Nevar nemaz zināt, vai tā Vajadzība jel maz prot ratus labot.

Brāļi ķērās — viens pie cirvja, otrs pie kalta. Viens divi! Vēziens šurp, vēziens turp! — un paši salaboja ratus.

Kad viņi atgriezās mājās, tēvs jautā:

—    Kā labi izbraukājāt, dēliņi?

Sie nu ņemsies gaust:

—    Vai tēt, ceļa vidū mums salūza rati! Saucām, saucām to nolādēto Vajadzību, kamēr tīri aizsmakām, bet šī tā arī neatnāca. Tad mēs ņēmām cirvi un kaltu un salabojām paši kā nu mācēdami.

—    Eče nu, dēliņi! — tēvs sacīja. — Tad tā pati jau bija tā Vajadzība! Jūs viņu saukajāt, bet viņa jau bija klāt. Negadījās neviena, kas palīdz, un, re, jūs arī paši tikāt galā. Ne velti mēdz sacīt: Vajadzība iemācīs!

VEIKSME

Dzīvoja divi bagāti brāļi. Reiz jaunākais sakavecākajam: — Uz naudas visa pasaule balstās. Bez naudas nav Veiksmes. — Gluži otrādi, — vecākais brālis atsaka, — tā ir Veiksme, kas atnes naudu.

—    Nē, dod tikai man naudu, naudu! Tad Veiksme pati būs klat.

—    Nav tiesa. Ja nav Veiksmes — nebūs arī naudas.

Brāļi sāka strīdēties. Viens saka šā, otrs — tā. Pēdīgi nolēma pārbaudīt, kuram taisnība. Paņēma līdzi naudu un devās ceļā. Gāja, gāja, nonāca kādā sādžā. Iztaujāja, kurš te esot pats nabagākais zemnieks, paaicināja to, iedeva tam piecdesmit zelta gabalus un saka:

—    Ņem naudu un uzpērc Veiksmi. Tā tev visu ko labu iemācīs.

Nabagais priecīgs devās uz mājām. Redz — nāk pretim sieviete gaišiem matiem un jautā:

—    Kurp iedams?

—    Eju uzpirkt Veiksmi, — nabagais atbild. — Nesu tai piecdesmit zelta gabalus.

—    Veiksmi ar naudu neuzpirksi, — sieviete saka. — Labāk par to nopērc kaut ko saviem bērniem. Un, kas paliek pāri, to noglabā cepurē.

Nabagais nopirka pusdienām liellopa plaušas un pārējo naudu aizbāza aiz cepures padrēbes.

Iet nabagais savu ceļu. Te uzreiz — kur radies, kur ne — atlaižas krauklis, sāk riņķot viņam virs galvas.

—    Kra-kra-kra! — krauklis krauc.

Nabagais viņam saka:

—   Tās plaušas nav domātas tev! — Un noglabāja plaušas azotē.

Bet krauklis nolaidās lejāk, norāva viņam cepuri no galvas un aizlaidās — kur nu to vairs sadzīsi!

Sazin pēc ilga laika, sazin pēc īsa, bagātie brāļi atkal ieradās tai pašā sādžā: viņiem gribējās dabūt zināt, ko īsti nabagais ar viņu naudu izdarījis. Nabagais viņiem izstāstīja, ka krauklis tam norāvis cepuri no galvas un naudu aiznesis.

Brāji iedeva viņam simts zelta gabalus un sacīja:

—    Še nauda un uzpērc Veiksmi!

Nabagais paņēma naudu un devās mājās. Un te nu viņam atkal nāk pretim gaišmatainā sieviete un jautā:

—    Ko tu tur tik cieši rokā turi?

—    Zelta gabalus, — nabagais atbild.

—    Ko tu ar zelta gabaliem?

—    Tos man iedeva cilvēki, lai es uzpērkot Veiksmi.

—    Eka gan muļķis! Vai tad tu nezini, ka Veiksme ar naudu nav uzpērkama? Noglabā naudu mājās. Pēc es tevi pamācīšu, kā atrast Veiksmi.

Nabagais aiznesa naudu uz mājām un noglabāja podā ar klijām.

Kādu reizi nabagais gāja uz lirgu.-Un taisni tobrīd gar viņa māju gadījās iet augļu pārdevējam.

—    A-āboli! Ā-āboli! — viņš klaigāja.

Nabaga vīra bērneļi, to padzirduši, plijās virsū mātei, lai nopērkot šiem ābolus. Māte paņēma podu ar klijām un izmainīja to pret āboliem.

Nabagais pārnāca mājās, sāka meklēt podu — poda nav!

—    Siev, kur pods?

—    Es to atdevu augļu pārdevējam. Iemainīju pret to bērniem ābolus.

—   Un kur tas pārdevējs?

—   Aizgāja.

Vaidēdams, stenēdams nabagais skrēja meklēt augļu pārdevēju: «Kur pārdevējs, kur pārdevējs?» Nav nekur. Tikpat kā zemē ielīdis.

Un, lūk, atkal tanī sādžā ieradās bagātie brāļi. Nabagais viņiem izstāstīja, kur palikusi nauda. Tad brāļi iedeva tam divas lodes un saka:

Se tev divas lodes. Viena tev, otra Veiksmei.

Nabagais paņēma lodes. Devās ceļā. Atkal viņam pretim nāk gaišmatainā sieviete un jautā:

—    Ko tur nes rokā?

—    Lodes.

—   Kādai vajadzībai?

Cilvēki man tās iedeva. Viena lode man, otra Veiksmei.

—   Ar lodi Veiksmi nenotversi, — sieviete saka, — un par nāvi domāt neuzdrīksties! Paklausi mani, es tev pamācīšu, kā Veiksme atrodama. Izlej vēl simts lodes. Nomet garu tīklu. Piestiprini lodes pie tīkla gremdiņu vietā. Deviņas dienas met tīklu jūrā. Desmitajā izvilksi Veiksmi.

Nabaga vīrs ķērās pie darba. Sapelnīja kādu nieku naudas. Nopirka alvu un diegus. No alvas izlēja lodes un no diegiem nometa tīklu. Piestiprināja pie tīkla gremdiņu vietā lodes un devās uz jūrmalu. Deviņas dienas meta jūrā tīklu, bet nekas tajā neķērās. Desmitās dienas vakarā iemeta tīklu pēdējo reizi. Izvilka — un ko ieraudzīja? Zelta zivtiņu!

Nabagais parnesa zivtiņu sievai. Sieva to uzšķērda un atrada tai iekšās akmeni. Akmens mirdzēja kā saule, bet, kad nabagais ņēmās to tuvāk aplūkot, tad tā ir atsprāga atpakaļ: no akmens viņā raudzījās tā pati gaišmatainā sieviete, kas bija mācījusi, kā iegūt Veiksmi. Un akmens ierunājās cilvēka balsī:

—   Nebaidies no manis, draugs! Veiksme ir tev rokās. Nes mani pie cara.

Nabagais aiznesa vizošo akmeni uz pili un saka:

—   Augsto car, pieņem no manis šo dārgo akmeni! Deviņas dienas es metu tīklu jūrā. Desmitajā izvilku zelta zivtiņu. Un zivtiņā atradu šo akmeni.

Cars paņēma akmeni un jautā nabagajam:

—   Cik tu par to prasi?

—   Cik tu dosi, augsto car!

Tad cars viņam teica:

—     Dodu tev deviņas dienas laika. Cik zemes pa

šīm dienām apiesi — tā visa būs tava. Un kļūsi tajā par caru.

Kā cars bija teicis, ta nabagais darīja. Viss piepildījās, un nabaga vīrs kļuva par caru.

Un atkal reiz bagātie brāļi nāca apraudzīt, kā nabagajam klājoties. Pienāca pie jaunā cara pils. Tas ieraudzīja viņus pa logu un pavēlēja aicināt pie sevis viesos.

Brāļi kļuva tīri vai mēmi no brīnumiem, kad dabūja zināt, ka nabaga vīrs kļuvis par caru. Bet šis nosmējās un saka:

—    Ko brīnāties? Ka esmu par caru kļuvis? Tā ir mana Veiksme.

—    Bet kā tad tu viņu uzpirki, to Veiksmi, sacīt? — jautā jaunākais brālis. — Ar mūsu naudu?

—    Nē, — cars atbildēja, — ar savu darbu.

TRĪS ZEMNIEKI — TRIS VIENTIEŠI

Dzīvoja platā pasaulē trīs zemnieki — trīs vientieši. Darbu nedarīja, no darba nevairījās, taču domājās esam par visiem gudrāki un allaž bāza degunu citu darīšanās. Vienu sauca par Samunu Gelē no Lukovas; otru par Šau-Miau no Aluhovas, bet .trešais bija Jelens Alelens, pa dzimšanai no Zelcnas. Viņi sastapās uz liela ceļa un nolēma paklaiņot pa plašo pasauli, cilvēkos paskatīties un savu gudrību izrādīt.

Tā viņi gāja, gāja, pārgāja pāri augstam kalnam un nonāca ziedošajā Solijas līdzenumā. Redz — aug līdzenuma vidū augsts vītols un zem tā stāv pops un tur rokās zosi. Pops uzmeta zosij kaklā valgu un tā otru galu pārsvieda pār vītola zaru.

— Te jau nu bez mums tā lieta neies! — visi trīs reizē iesaucās un skriešus devās uz vītolu.

—    Ei, tētīt! — Samuns Gelē jau iztālēm uzkliedza popam. — Ko tu dari ar nadaga putnu?

—    Es kāršu zosi, — pops viņiem atbildēja.

—    Par kādiem grēkiem tad tu grasies to kārt? — izbrīnā jautāja Jelens Melens, tas pats, kas pa dzimšanai bija no Zelenas.

—    Ače par ko, — pops cienīgi atbildēja. — Es šonakt apgūlos pagalmā, un šitā pati zoss pienāca man

klāt, ieraudzīja manu bārdiņu un, savā stulbā prātā nodomājusi, ka tā ir zāle, nu tik ņemsies plūkt! Plūca, plūca — pusbārdas noplūca, iekām es pamodos.

—   Vai, nekar viņu, tētīt! — Šau-Miau raudzīja aizrunāt. — Atdod labak mums, mēs jau gan zinām, kā zosi nosodīt: mēs to upē slīcināsim!

—    Labi, ņemiet, — pops bija ar mieru. — Tikai slīciniet pamatīgi, lai neizpeld!

Zemnieki paņēma zosi un devās uz upi. Viņi pabāza zosi zem ūdens un tur — gaida, līdz tā aizrīsies. Turēja, turēja — pēdīgi apnika.

«Nu,» viņi domā, «tagad jau gan būs noslīkuši!» — un palaida putnu vaļā. Bet zoss izšāvās no ūdens, izpleta spārnus un peldēja projām uz otru krastu, it kā nekas nebūtu noticis.

—   Eli, — Jelens Melens pakasīja pakausi, — tad ir gan pagadījusies manīga zoss! Nepratām mēs viņu noslīcināt Iskirā — acīm redzot šī upīte par seklu! Citureiz, kad vēl ņemsies plūkāt popam bārdiņu, stiepsim taisni uz Melno jūru! Tur jau nu to nelieti noslīcināsim kā likts!

—    Trīs zemnieki—trīs vientieši gāja tālāk. Gāja, gāja, pēdīgi piekusa un atgūlās ceļa malā atpūsties.

Tikai neizdevās viņiem izgulēties: uzklupa mušas un tik nu dzelt nabaga zemniekiem gan deguna, gan acis, gan ausīs!

—    Boi-boi! — iekliedzās Samuns Gelē. — Viņas tak mūs nokodīs, tīri ka suņi! Kas ir, iesirn atpakaļ pie popa un pajautāsim, kā mušas visā plašā pasaulē iznīdēt. Tas tak nevienam citam nav pa spēkam kā vien mums!

Zemnieki joza atpakaļ, iebrāzās pie popa un klaigā:

—   Dod padomu, ko ar tām nolādētajam mušām lai dara? Kož kā suņi — nedod dies, var nokost cilvēku tīri pagalam!

—    Bet jūs, puiši, dauziet tās!

—   Ar ko lai šīs dauza?

—    Nu, kaut vai ar nūjām! Cilvēku sist neviens nevēl, bet mušas sist pats dievs paļauj!

Taisni tobrīd viena muša uzmetās popam uz galvvirsas. Sau-Miau paķēra nūju un — kā vilka popam pa galvu! Šis sāka bļaut nelabā balsī. Uz kliedzienu saskrēja popa sieva un bērni un klupa zemniekiem virsū ar dūrēm. Tādas dunkas sadeva, ka šie aizvilkās ne dzīvi, ne miruši.

Trīs zemnieki — trīs vientieši atstāja popa māju tīri sadrūvējušies un kleģerēja uz Klopovas ciemu. Gāja, gāja, te ieraudzīja ceļa malā lielu meloni.

—   Kas tad tas par brīnumu? — Samuns Gelē noliecās pār meloni.

—      Es zinu. Tā ir strausa ola! — iesaucās Jelens 'Melens no Zelcnas. — Ņemsim to, izperēsim strausēnu

un kļūsim slaveni visā apkaimē!

—    Bet kur mēs to perēsim?

—    Kur siltāks — saulgozī!

Kad tā, tad tā: zemnieki aizstiepa meloni uz pakalniņu, nolika pašā piesaulītē un ņēmās pa kārtai perēt: pirms pasēž viens, tad otrs to nomaina. Pienāca kārta Samunam Gelē. Viņš grasījās sēsties uz melones, bet nez kā netīšām pagrūda to. Melone ripoja lejā no kalniņa un — taisni dzeloņplūmju brikšņos iekšā. Zemnieki sāka kliegt, vicināt rokām, skriešus likās melonei pakaļ, te uzreiz no krūmiem izšaujas zaķis un diedz, ko maki

—    Skatieties, brālīši! — iesaucas Samuns Gelē.

—    No olas izšķīlies strausēns! Ķersim viņu rokā!

Un viņi šķina zaķim pakaļ, bet zaķis — spudūkš! — pazuda mežā.

—   Nu tu piķis! — Jelens Melens pakasīja pakausi.

Par traku ātri tas strausēns izšķīlās! Un no kurienes

gan viņam tik garas ausis? Lai tad es neesmu es, ja es viņu nenoķeršu!

—    Kā tad tu šo noķersi biezā mežā?

—   Mēs nopirksim cirvjus, mežu nocirtīsim, un strausēns būs rokā!

Sacīts — darīts: zemnieki vientieši nopirka trīs cirvjus un ķērās mežam klāt. Cirta, cirta, piemocljās pie nabaga, apsēdās meža malā atņemt elpu. Taisni tobrīd pa ceļu jāja tirgonis un tam pakaļ, uz augšu palēkdamies, skrēja kumeliņš. Sis tirgonis bija liels blēdis. Viņš piejāja zemniekiem klāt un jautā:

—   Ei, draugi, kālab jūs te mežu cērtat?

Šie viņam izstāstīja visu, kā bijis.

—    Pag, labie ļaudis! — viltīgais tirgonis sacīja.

—    Dodiet šurp, es pirms pārbaudīšu, vai jūsu cirvji tādam darbam derīgi.

—   Un kā tad tu tos pārbaudīsi?

—    Ļoti vienkārši: aizjāšu mājās, izplūkšu sev no galvas vienu matu, un tas cirvis, kas matu pārcirtis, būs pats labākais.

Vientieši noticēja tirgonim un atdeva tam savus cirvjus. Bet šis, ilgi nedomādams, lēca zirgam mugurā un aizlēkšoja ar visiem cirvjiem.

Sēž zemnieki uz ceļa, gaida, kad tirgonis jās atpakaļ. Bet tas pat nedomā atgriezties. Vientiešu tuvumā bija palicis tikai viņa kumeliņš.

—    Zināt ko, brālīši, tas tirgonis taču ir mūs apšmaucis! — pēdīgi attapa Šau-Miau. — Nomiegsim par to viņa kumeļu!

—    Kā tad mēs šo nomiegsim?

—     Sakrausim tam mugura visas mūsu bikses un cepures un trieksim. Ar tādu nešļavu tas tālu neaizlekšos, paklups, pakritis un būs pagalam.

Sacīts — darīts: zemnieki novilka bikses, nometa cepures un sakrāva tās visas kumeļam mugurā. Un, kā nu ieūkšojās, kā nu ieaurojās, — ta kumeliņš deva kājām ziņu un — projām bija!

—    Eh! — Jelens Melens pakasīja galvu. — Pagalam mūsu gardibenes ar visām biksēm!

Neko darīt, trīs zemnieki—trīs vientieši gāja tālāk vienos kreklos, kailām galvām. Gāja, gāja, nonāca pie upītes. Skatās — stāv krastmalā vecs vītols, zarus nokāris līdz pašam ūdenim.

—     Kāpēc viņš te pār ūdeni noliecies, brālīši? — Sairums Gelē jautāja. — Vai tikai negrib padzerties?

—    Vai nu tā kāds ūdeni dzer? — Sau-Miau no Muhovas bija tīri sašutis. — Zarus vajag iemērkt taisni ūdenī iekšā. Paklau, vītol!

Taču vītols stāvēja, kā stāvējis.

Visi trīs saskaitās.

—    Tūliņ mēs viņu piespiedīsim dzert ūdeni, kā klājas!

—    Kā tad, piespiedīsim gan! — iesaucās Jelens Melens. — Lai viens no mums uzrāpjas labi augstu un iekaras pašā galotnē, otrs lai pirmo satver aiz kājām un trešais — otru aiz kājām. Kad visi reizē ņemsirnies vilkt, vītols nolieksies pie ūdens un gribot negribot padzersies.

4 Sacīts — darīts: visi trīs ķērās vītolam klāt — karājas, turēdami cits citu aiz kājām. Bet vītols ne no vietas: stāv, kā stāvējis!

—     Kas ir, brālīši, saspļausim delnās un vilksim vītolu visi reizē! — no augšas pakliedza Sau-Miau. — Redzēsiet — uzreiz nolieksies!

Zemnieki ķērās pie darba: gribēja saspļaut delnās, atlaida rokas vaļā un visi trīs ieplunkšķēja ūdenī!

Izķepurojās no ūdens slapji kā vardes un trausās uz stāvajām klintīm apžāvēties. Uzrāpās pašā augšā un

raugās lejup.Bet zem klintīm ielejā guļ bieza migla, balta kā piens.

—    Brālīši, kas tad tas? — jautāja Samuns Gelē.

—     Vai tad neredzi — dūnu pēlis! — atsaucās Šau-Miau. — Tikai kas gan to tur paklājis, mums, gudriem cilvēkiem, atļauju neprasīdams? Kas ir, lēksirn lejā un izgulēsimies šai pēlī pēc sirds patikšanas, kamēr tā saimnieks nav atnācis!

—    Labi! — Jelens Alelens un Samuns Gelē bija ar mieru.

Sacīts — darīts! Ilgi nedomādami, zemnieki vientieši saķērās rokās, ieskrējās, iesaucās: «Uh-hā!» — un nolēca no kraujas.

Kopš tā laika viņi vairs nebāž degunu citu darīšanās.

ČEHOSLOVĀKIJA

DIVPADSMIT MĒNEŠI

Vai zini, cik gadā mēnešu? Divpadsmit.

Un kā tos sauc?

Janvāris, februāris, marts, aprīlis, maijs, jūnijs, jūlijs, augusts, septembris, oktobris, novembris, decembris.

Līdzko viens mēnesis beidzas, tūliņ sākas cits. Un nekad nav piedzīvots, ka februāris būtu atnācis, iekām aiziet janvāris, vai arī maijs aizsteidzies priekšā aprīlim.

Mēneši seko cits citam un nekad nesatiekas.

Taču ļaudis piestāsta, ka kalnu zemē Bosnijā esot dzīvojusi meitene, kas redzējusi visus divpadsmit mēnešus reizē.

Ka tad tas gadījies?

Nu ta.

Kadā mazā sādžiņā dzīvoja nikna un skopa sieva ar īsto meitu un pameitu. īsto meitu viņa mīlēja, bet pameita nekādi nevarēja viņai pa prātam iztapt. Lai pameita dara ko darīdama, — viss aplam, lai griežas šā vai tā, — allaž uz nepareizo pusi.

Meita augām dienām vāļājās pa pēļiem un ēda piparkūkas, bet pameitai no agra rīta līdz vēlai naktij pat apsēsties nebija vaļas: gan ūdens jāsanes, gan žagari no meža jāatvelk, gan drēbes upītē jāpaskalo, gan sakņu dārzā dobes jāizravē.

Viņa pazina ir ziemas salu, ir vasaras tveici, ir pavasara vējus, ir rudens lietavas. Varbūt tāpēc arī viņai reiz gadījās redzēt visus divpadsmit mēnešus vienkop.

Bija ziema. Janvāra mēnesis. Sniega pieputināts tik daudz, ka no durvīm ar lāpstām jāatrok, bet mežā uz kalna koki stāvēja līdz vidum kupenās un pat šūpoties nejaudāja, kad tiem uzbrāzās vējš.

Cilvēki sēdēja mājās un kurināja krāsnis.

Un šādā laikā, pievakarē, niknā pamāte mazliet pavēra durvis, paraudzījās, kā plosās sniegputenis, un tad atgriezās pie siltas krāsns un teica pameitai:

—    Būtu tu aizgājusi uz mežu un saplūkusi sniegpulkstenīšus. Rīt tavai māsiņai vārda diena.

Meitene paskatījās pamātē: vai tā joko vai no tiesas sūta viņu uz mežu? Baigi tagad mežā! Un kas nu ziemas vidū par sniegpulkstenīšiem! Pirms marta mēneša to nebūs, meklē, cik gribi! Tikai pazust var mežā, iestigt kupenās.

Bet māsa viņai saka:

—    Ja arī pazudīsi, raudāt pēc tevis neviens neraudās. Ej un bez puķēm mājās nenāc! Se groziņš.

Meitene sāka raudāt, ietinās noplīsušā lakatā un izgāja pa durvīm.

Vējš putina viņai sniegu acīs, rauj nost lakatu. Viņa iet, ar mokām vilkdama kājas pa kupenām.

Aizvien tumšāks kļūst visapkārt. Debesis melnas,

neviena zvaigznīte nelūkojas uz zemi, bet zeme mazliet gaišāka. Tas no sniega.

Klāt arī mežs. Tur jau nu ir pilnīga tumsa — ne savu roku nevar samanīt. Meitenīte apsēdās uz nogāzta koka un sēž. «Vienalga, kur nosalt,» viņa domā.

Te piepeši tālu starp kokiem pamirdzēja uguntiņa — it kā zvaigzne būtu sapinusies koku zaros.

Meitene piecēlās un gāja uz uguntiņas pusi. Stieg kupenās, rāpjas pāri vētras lauztiem kokiem. «Ka tikai uguntiņa nenodziest!» viņa domā. Bet uguntiņa nedziest vis, tā deg aizvien spožāk. Nu jau jūt siltu dūmu smaržu un var dzirdēt, kā ugunī sprēgā žagari.

Meitene pielika soli un iznāca klajumiņā. Un tā ij sastinga.

Klajumiņā gaišs kā no saules. Pašā vidū liels ugunskurs, liesmas šaujas vai līdz pašām debesīm. Un visapkārt ugunskuram sēž cilvēki — dažs tuvāk pie uguns, dažs tālāk. Sēž un klusām runājas.

Meitene raugās viņos un domā, kas gan tie tādi varētu būt? Pēc medniekiem neizskatās, pēc malkas

cirtējiem iii' tik — visi tādi grezni ģērbušies: cits sudrab.i, i ils zelta, cits zaļā samtā.

Viņa saka skaitīt, saskaitīja divpadsmit: trīs veci, trīs pusmūža, trīs jauni, bet pēdējie trīs vēl tīrie puikas.

Jaunie sēž pie pašas uguns, bet vecie — attālāk.

Te uzreiz pagriezās viens no vecajiem — pats staltākais, bārdains, nokarenām uzacīm — un paskatījās uz to pusi, kur stāvēja meitene.

Viņa nobijās, gribēja bēgt, taču bija jau par vēlu. Vecais viņai skaļi jautā:

—    No kurienes esi atnākusi, un ko tev te vajag?

Meitene parādīja viņam savu tukšo groziņu un saka:

—    Man šajā groziņā jāsaplūc sniegpulkstenīši.

Sirmgalvis iesmējās:

—    Janvārī sniegpulkstenīšus? Skat, ko sadomājusi!

—    To nesadomāju es, — meitene atsaka, — bet mani šurp atsūtīja pamāte un ar tukšu groziņu mājās iet nevēlēja.

Nu visi divpadsmit palūkojās uz viņu un sāka savā starpā aprunāties.

Meitene stāv, klausās, taču vārdus nesaprot — šķiet, nerunā vis cilvēki, bet koki šalc.

Viņi parunāja, parunāja un apklusa.

Staltais sirmgalvis atkal pagriezās un jautā:

—    Un ko tad tu darīsi, ja sniegpulkstenīšu neatradīsi? Pirms marta mēneša taču tie galviņu ārā nebāzīs.

—    Palikšu mežā, — meitene atsaka. — Gaidīšu marta mēnesi. Labāk tad mežā nosalt nekā iet mājās bez sniegpulkstenīšiem.

Pateica tā un sāka raudāt.

Te uzreiz viens no divpadsmitiem, pats jaunākais, jautrs, ar kažociņu uz viena pleca, piecēlās un piegāja klāt sirmgalvim:

—    Brāli Janvāri, palaid mani vienu stundu savā vietā!

Vecais noglauda savu sirmo bārdu un atteica:

—    Es būtu laidis, bet Marts nevar nākt pirms Februāra.

—    Nu lai jau, — norūca otrs sirmgalvis, gluži pinkains, ar izspūrušu bārdu. — Laid vien, es nestrīdēšos! Mēs visi meiteni labi pazīstam: drīz viņu var satikt ar spaiņiem pie āliņģa, drīz mežā ar malkas klēpīti. Visiem mēnešiem viņa tuviniece. Jāizpalīdz viņai.

—    Nu, lai noliek pēc jūsu prāta, — Janvāris pieļāvās.

Viņš piedauzīja pa zemi ar savu ledus zizli un skaitīja:

Nesprakšķinies, lauska tēti, Sila biezoknī!

Baltam bērzam, brūnai priedei Mizu neplosi!

Rimsties drebināt Kovārņus, Izsaldēt cilvēku Mājokļus!

Sirmgalvis beidza, un mežā iestājās klusums. Koki vairs nesprēgāja no sala, biezs sniegs sāka nākt zemē lielām, mīkstām pārslām.

—    Nu, tagad tava kārta, brāl, — sacīja Janvāris un sniedza zizli jaunākajam, pinkainajam Februārim.

Tas piedauzīja ar zizli, sapurināja bārdu un iedūcās:

Vēji, negaisi un aukas, Grandief niknos auros! Kauciet, gaudojiet un rēciet Augu nakti cauri!

Skali taurējiet pa gaisiem, Svelpiet mākoņkrokās! Zempūtis kā balta čūska Lai pa laukiem lokās!

Un, tikko viņš tā bija pateicis, kad zaros iešalkojās trauksmīgs, valgans vējš. Sagriezās sniega pītes, pa zemi sāka puteņot balti viesuļi.

Tad Februāris atdeva savu ledus zizli jaunākajam brālim un sacīja:

—    Tagad tava reize, brāli Mart.

Jaunākais brālis paņēma zizli un piedauzīja pa zemi.

Meitene skatās, bet tas jau vairs nav zizlis. Tas ir liels, pumpuru pilns zars.

Marts iesmējās un iedziedājās visā savā skaļajā zēna balsī:

Urdziet līksmi, strautiņi, Lāmas, izplūst steidziet! Lieniet ārā, skudriņas — Ziemas aukstums beidzies.

Lācis zarus brīkšķina, Migu vaļā taisa, Putni zaros čivina, Puķes ziedus raisa.

Meitene rokas vien sasita. Kur palikušas dzijās kupenas? Kur lāstekas, kas karājās katrā zariņā?

Zem kājām viņai mīksta, valga zeme. Visapkārt lāso, burbuļo, urdz. Pumpuri zaros piebrieduši, un no tumšā apvalka spraucas ārā pirmās zaļās lapiņas.

Meitene skatās un nevar vien noskatīties.

— Ko tad tu stāvi? — Marts viņu mudina. — Pasteidzies, brāļi taču mums dāvāja vienu pašu stundu.

Meitene attapās un steidzās biezoknī meklēt sniegpulkstenīšus. Bet tur to tik daudz, ka ne apredzams! Zem krūmiem un akmeņstarpās, uz ciņiem un ap ciņiem — kur vien tik skaties! Viņa saplūca pilnu groziņu. pilnu priekšautiņu — un žigli atpakaļ klajumiņā, kur dega ugunskurs, kur sēdēja divpadsmit brāļi.

Bet tur vairs ne ugunskura, ne brāļu. Klajumiņā gaišs, bet citādi nekā iepriekš. Gaisma nenāk vis no ugunskura, bet no pilnā mēness, kas pakāpies virs meža.

Meitene nožēloja, ka nav neviena, kam pateikties, un teciņus devās uz mājām.

Un mēness peldēja viņai līdzi.

Viņa skrēja tā, ka kājas pie zemes nemetās, aizskrēja līdz savām durvīm — un, tikko bija iegājusi istabā, kad aiz logiem atkal iekaucās sniegputenis un mēness paslēpās mākoņos.

—    Nu, kas ir, — vaicāja pamāte un māsa, — jau atpakaļ? Un kur sniegpulkstenlši?

Meitene nekā neatbildēja, tikai izbēra no priekšauta uz lāviņas sniegpulkstenlšus un līdzās nolika groziņu.

Pamāte un māsa muti vien ieplēta:

—    Kur tad tu tos ņēmi?

Meitene viņām izstāstīja visu, kā bijis. Abas klausās un galvas krata — ne ticēt, ne neticēt. Ticēt grūti, bet, pavei, uz lāviņas taču vesels lēvenis svaigu, maigi zilu ziediņu. Un no tiem tā vien dvesmo pavasaris!

Pamāte saskatījās ar īsto meitu un vaicā:

—    Un vairāk nekā tev mēneši neiedeva?

—    Es jau vairāk nekā nelūdzu.

—    Muļķe, kas muļķe! — pukojas māsa. — Vienreiz mūžā sastapusies ar visiem divpadsmit mēnešiem reizē un it nekā nav izlūgusies kā tikai sniegpulkstenlšus! Ak, bijusi es tavā vietā, es gan zinātu, ko prasīt! Vienam — saldus ābolus un bumbierus, otram — ienākušās zemenītes, trešajam — barviciņas, ceturtajam — svaigus gurķīšus!

—    Gudriniece, meitiņ! — pamāte slavē. — Ziemas laikā zemenes un bumbieri ar zeltu atsverami. Pārdotu to visu — ko naudas pagrābtu! Bet šī, muļķīte, sniegpulkstenīšus atstiepusi! Saģērbies, meitiņ, labi silti, aizteci uz noriņu. Tevi jau nu viņi nepiešmauks, lai arī divpadsmit, bet tu viena pati.

—    Kur nu tie! — meita atsaka, bet pati — rokas piedurknēs, lakats ap galvu.

Māte vēl nokliedz pakaļ:

—    Dūrainīšus uzvelc, aizpogā kažociņu!

Bet meita jau aiz durvīm. Vienos skriešos aizlikās uz mežu.

Brien pa māsas pēdām, steidzas. «Kaut tikai ātrāk aizkļūtu līdz noriņai!» viņa domā.

Mežs jo tālāk, jo biezāks, jo tālāk, jo tumšāks. Kupenas aizvien dziļākas, vētras laužņa slienas kā mūris.

«Vai,» pamātes meita domā, «kāpēc gan es nācu uz niežu! Būtu gulējusi mājās, siltā gultā, bet ej nu tagad salsti! Te jau cilvēks var skaidri pazust!»

Un, lidzko viņa tā bija nodomājusi, kad ieraudzīja tālumā uguntiņu mirgojam — tīri kā zvaigznīte būtu koku zaros sapinusies.

Viņa gāja uz uguntiņas pusi. Gāja, gāja, līdz nonāca klajumiņā. Pašā vidū deg liels ugunskurs, ap ugunskuru sēž divpadsmit brāļi — divpadsmit mēneši. Sēž un klusu runājas.

Pamātes meita piegāja pie paša ugunskura, — labdienu nepadevusi, laipna vārda nebilduši, izraudzījās vietu, kur karstāks, un ņemsies sildīties.

Brāļi mēneši aprāva valodas. Mežā iestājās klusums. Te uzreiz .Janvāris piecirta ar zizli pa zemi.

—    Kas tu tāda esi? — viņš jautā. — No kurienes te gadījies?

—    No mājām, — pamātes meita atsaka. — Jūs šodien manai māsai veselu grozu sniegpulkstenīšu iedevuši. Es atnācu pa viņas pēdām.

—    Tavu māsu mēs pazīstam, — Janvāris saka.

—    Bet tevi ne acīs neesam redzējuši. Kālab pie mums esi ieradusies?

—    Pēc dāvanām. Lai Jūnijs man grozā ieber zemenes, tādas prāvākas. Un Jūlijs — svaigus gurķus un barvikas, bet Augusts — saldus ābolus un bumbierus. Un Septembris — ienākušos riekstus.

—    Pagaidi, — Janvāris saka. — Vasara nevar nākt pirms pavasara, nedz pavasaris pirms ziemas. Līdz Jūnijam vēl tālu. Tagad meža saimnieks esmu es, trīsdesmit vienu dienu te valdīšu.

—    Skaties, cik pūcīgs! — pamātes meita saka.

—    Es jau nemaz nenācu pie tevis, no tevis nekā nav ko gaidīt kā vien sniegu un sarmu. Man vajadzīgi vasaras mēneši.

Janvāris sarauca pieri.

—    Meklē vien vasaru ziemā! — viņš saka.

Viņš pavicināja plato piedurkni, un mežā sagriezās putenis, zemi ar debesi jauc kopā — aizvilka ir kokus,

ir klajumiņu, kur sēdēja brāļi mēneši. Aiz sniega vērpetēm vairs ne ugunskura saredzēt, varēja tikai dzirdēt, ka kaut kur rūkdama un sprakstēdama liesmo uguns.

Pamātes meita nobijās.

—    Rimsties! — viņa kliedz.

Bet kur nu!

Putenis griež viņu virpulī, ķepē acīs, rauj elpu ciet. Viņa iestiga kupenā, un viņu apputināja sniegs.

Bet pamāte gaidīja, gaidīja savu meitu pārnākam, lūkojās pa lodziņu, skrēja ārpus durvīm skatīties — meitas ka nav, tā nav. Viņa savīstījās labi silti un slāja uz mežu. Bet vai nu tādā putenī un tumsā tu, cilvēks, meža biezoknī ko sadzīsi!

Staigāja, staigāja, meklēja, meklēja, kamēr pati nosala. Tā arī palika abas mežā gaidīt vasaru.

Bet pameita dzīvoja ilgi šai pasaulē, izauga liela, izgāja pie vīra un bērnus izaudzināja.

Piestāsta, ka viņai pie mājas bijis dārzs — tik brīnišķīgs, kāds pasaulē nav redzēts. Agrāk nekā citur šai dārzā uzziedējušas puķes, ienākušās ogas, nogatavojušies āboli un bumbieri. Tveicē tur bijis vēsi, sniegputenī — klusi.

—    Pie šās saimnieces visi divpadsmit mēneši reizē nāk sērst, — ļaudis runājuši.

Kas zina, — varbūt tā arī bija.

BRĪNUM1RBI

Reiz dzīvoja Milada-zilacīte, Milada-zeltmatīte. Viņai nāca jau septiņpadsmitais gadiņš, kad neganti laupītāji māju nodedzināja, tēvu un māti nogalināja, visu mantu izputināja.

Viņa salīga pie tirgoņa par kalponi. Iestājās sals, bet Milada skraida pa ciemu bez zeķu, zābaciņi basās

kājās uzrauti. Dzīvo pusbadā. Tirgonis dod Miladai pa visu dienu maizes doniņu un putras bļodiņu.

Algādzis Jaromils ieskatīja Miladu un šī arī viņu. Mīlēt viņi gan mīl viens otru, bet nevar sagrabināt, ar ko kāzas sarīkot, ar ko iedzīvi iegādāties.

Kādu dienu — Milada tikko bija pagatavojusi saimniekam pusdienas — tirgotavā ievēlās maza vecīte baltā adītā apģērbā, apaļa kā kamoltiņš, un sīkā balstiņā nozuzināja:

—    Bagāto tirgoni, liec galdā maltīti! Neesmu tuvumniece, neesmu tālumniece, esmu slavena rokdarbniece — adīkļu vecmāmiņa.

—   Lasies laukā! — saimnieks uzbrēca. — Visus nevar piebarot.

Mazā vecīte nogrozīja galvu un gāja projām. Miladai sametās vecītes žēl, viņa paskrējās tai pakaļ un iespieda vecmāmiņai rokā maizes doniņu, ko saimnieks bija iedevis dienas iztikai.

Vecīte pasmaidīja. Salūkoja tarbiņā dzijas kamolu, iesprauda tajā adāmās adatas un sacīja:

—    Ai Milada, tu man devi maizes doniņu, es tev došu neizadāmu kamolu un brīnumirbus! Tikai pavēli — un katrs irbs pārvērtīsies par septiņiem irbiem, un tie paši sāks adīt. Bet, ja tu iegribēsi, irbi kuram katram cilvēkam ielēks rokās, un, kamēr tu neliksi tiem apstāties, viņš visu laiku adīs zeķi un stāstīs par sevi visu patiesību.

Milada nopriecājās un saņēma dāvanu. Gribēja vecmāmiņai paldies pasacīt, bet tā jau bija pazudusi.

Tiklīdz pienāca vakars, Milada uzkāpa savā jumta istabiņā un pavēlēja katram brīnumirbam pārvērsties par septiņiem irbiem un noadīt viņai sarkanu lakatu, rakstainus dūraiņus, svītrotas zeķes, gaišzilu bezroci, dzeltenus lindrakus.

Un ko jūs domājat? Vienā mirklī katrs irbs pārvērtās par septiņiem irbiem, un nu tikai gāja adīšana vaļā! Līdz rītam viss bija gatavs.

Nu vairs Milada nesala drēgnajā veikaliņā.

Bet irbi katru nakti ada vienā adīšanā: gan Miladai pūru, gan Jaromilam zeķes, gan zeķītes basajiem ciema bērniem.

Saimnieks sūtīja Miladu uz mežu žagaros. Milada salasīja nastiņu. Te uzreiz — kur gadījies, kur ne — stāv viņas priekšā laupītāju virsnieks, tas pats, kas pērngad bija nodedzinājis māju un noslepkavojis Miladas vecākus. Pazibsnīja uz Miladu melnu aci un pateica:

—    Dziļi mežā ir mana māja, tur mēs dzīvojam septiņi vīri: es un mani seši biedri. Ne mēs sējam, ne pļaujam, bet dzīvojam bagāti. Būsi saimniece manās mājās, staigāsi brokātā ietērpta, pērļu rotām greznota!

Milada noraidīja:

—    Nemūžam tā nebūs!

Bet viņš skaļi iesmējās:

—    Posies, Milada! Pēc mēneša būšu klāt, tad svinēsim kāzas!

Un projām bija.

Aiztraucās nedēļas, mēnesis pagāja. Piepeši durvis atsprāgst līdz galam vaļā, tirgotavā ienāk pircējs, melnās acis gail kā ogles. Milada pazina laupītāju virsnieku. Bet šis saka tirgonim:

—    Iepatikusies man tava kalpone. Esmu nolēmis to precēt.

—    Nu, ko tad, — tirgonis atbild, — cilvēks tu esi izskatīgs. Ja Milada pati ar mieru, es viņu neturu . ..

Milada sākumā bija domīga. Bet pēc saka:

—    Esmu ar mieru. Tikai uzcel tu, ataman, trīs dienās jaunu māju, un lai uz derībām tur būtu bagātas dzīres!

Kad tas nāca Jaromilam ausīs, viņš rūgti rūgti apraudājās. Bet Milada viņu mīļi mierināja:

—    Neraudi, mans mīļais, nesērojies, bet uz derībām atnāc. Redzēsi, ko esmu izdomājusi.

Atamans sasauca strādniekus namdarus, un trīs dienās jauna māja bija gatava, kūts pilna lopu, istabā pienests, pierindots mantu bez sava gala.

Pagalmā klāja garus galdus. Sanāca ciema ļaudis uz Miladas derībām ar atamanu. Atnāca arī Jaromils. Milada jaunās drēbēs apsēdās blakus līgavainim, viņiem apkārt seši laupītāji. Atamans iesmējās.

—    Nu, — saka, — līgava, dzersim derības! Milada izvilka kamolu un irbus un aši nočukstēja:

—    Lai katrs irbs pārvēršas par septiņiem irbiem! Un tūdaļ irbi pamirdzēja, icdzinkstējās, pabira un

pārvērtās katrs par septiņiem irbiem.

Milada nu saka:

—    Leciet, irbi, laupītājiem rokās! Adiet, adiet zeķes un cimdus!

Irbi ielēca laupītājiem rokās. Sie nu sāka adīt zeķes. Ada, ada un nekādi mitēties. Bet Milada rīko:

—    Kamēr viņi ar irbiem adīs, lai stāsta mums par sevi visu patiesību!

Un nu laupītāji sāka sūdzēt grēkus. Izstāstīja, ka noslepkavojuši Miladas vecākus, kā viņas māju nosvilinājuši, kā Jaromilu izputinājuši, ka ļaudis bendējuši.

Viesi ne ēd, ne dzer, skatās uz laupītājiem. Bet šie ada un ada un nejaudā apstāties.

Te uzreiz kamols sakustējās, no tā izlīda adīkļu vecmāmiņa un sacīja:

—    Labie ļautiņi, mīļie ciemiņi, jūs visi dzirdējāt, kā laupītāji atzinās Miladu un Jaromilu izputinājuši. Izspriediet nu paši, vai Milada var ņemt atamana dāvanas un precēties ar Jaromilu?

—   Var! — sābri un sābrienes vienā balsī atzina. — Ai Milada, gudriniece, cik viltīgi visu izdomājusi!

Bet adīkļu vecmāmiņa saka:

—    Nevilcinies, Milada, labu darbu padarīt. Šodien pat nosvini kāzas ar Jaromilu.

Jaromils un Milada bija priecīgi un uz vietas nosvinēja kāzas.

Bet laupītāji joprojām ada, ada un ada, un apstāties nejaudā. Pienāk nakts — šie vēl miegā ada; ataust diena — ada nomodā.

Vecmāmiņa saka:

—   Lai ada zeķes visiem, ko pametuši basām kājām, kam drēbes nolaupījuši. Vismaz rokām būs darbs.

Dzīvo Milada ar Jaromilu jaunajā mājā, kas uzcelta vecās, nodedzinātās būdas vietā. Viņiem prieks strādāt .plecu pie pleca un raudzīties, kā laupītāji dārzā ada zeķes. Ada, ada, apstāties nejaudā.

Visu patiesību par saviem ļaunajiem darbiem viņi sen izstāstījuši. Un neviens viņos vairs neklausās. Tagad nu viņi stāsta bērniem pasakas.

Un, kad Milada laupītājus atlaida brīvībā, viņi no laupīšanas bija atjūkuši. Līdz sirmam vecumam dzīvoja mierīgi, daudz zeķu noadīja, daudz pasaku izstāstīja.

Ij es tās zeķes tiku valkājusi, pasakas dzirdējusi!

MĀCĪTAIS SUNS

Kāds lauku naudasmaiss neprata ne lasīt, ne rakstīt, bija dumjš ka zābaks, bet uzpūtīgs par trim. Viņš tīkoja, lai visi viņu tur par pašu svarīgāko vīru ciemā. Taču zemnieki viņu neieredzēja ne acu galā, jo viņš bija nikns un mantrausīgs, un kalpiem pie viņa bija sliktāka dzīve nekā suņiem.

Savus suņus bagātnieks mīlēja vairāk nekā cilvēkus. It īpaši viņš mīlēja melno Azoru un allaž daudzināja, ka otra tāda suņa neesot visā pasaulē, ka Azors visu saprotot un tikai runāt vien nemākot.

Pie bagātnieka strādāja algādzis Martins, un saimnieks1 , tam dzirdot, mūždien lielījās ar savu Azoriņu.

—    Zini, Martin, — viņš reiz teica, — ja kaut kur būtu suņu skola, es tajā sūtītu Azoriņu — viņš tad taptu vēl gudrāks.

Martins nebija nekāds muļķa puisis. Viņš bija no saimnieka daudz ļauna izredzējies un arī tagad bija vien jāpacieš, jo citur ciemā darbu dabūt nevarēja. Beidzot algādzis nolēma saimnieku par viņa plātīšanos pārmācīt.

—    Vai tad jūs nezināt, ka suņu skola sen jau atvērta? — viņš tam vaicāja.

—    Nemels niekus! — bagātnieks apskaitās.

—    Nav nekādi nieki, — algādzis atbildēja. — Man mežsargs svētkos stāstīja, ka esot tāda skola, kur gudrus suņus iemācot pat runāt.

—   Vai, kur braši! — saimnieks nopriecājās. — Bet vai tu nezini, kur tā skola atrodas?

—    Kā nu nezināšu, — algādzis atteica. — tā atrodas aiz tālā meža. Bet ceļš līdz turienei maksā divdesmit kronu.

—    Divdesmit kronu dēļ es neizputēšu, — saimnieks teica. — Ņem Azoriņu un aizved turp. Es tev iedošu

vēl simt kronu — kazi, vajadzēs uzreiz samaksāt skolas naudu.

«Pagaidi tik tu man,» Martins nodomāja, «es tev gan rādīšu! Nabagam ne plika graša nenosliecas, bet aplamībās ar naudu šķiežas!»

Bagātnieks nu iedeva Martinam naudu un maizes klaipu, bet Azora tiesai — žāvētas gaļas knuci. Algādzis aizveda saimnieka suni pie sava drauga mežsarga. Mežsargs, dabūjis dzirdēt par notikušo, ilgi smējās.

—    Atstāj Azoru pie manis, — viņš piedāvājās. — Te neviens nepiestaigā, neviena dzīva dvēsele nedabūs zināt. To tavu saimnieku vajag pārmācīt.

Trešajā dienā Martins atgriezās mājās. Saimnieks ņēmās viņu iztaujāt, kā Azoriņš uzvedies.

—    Zēl, ka jūs tur nebijāt, saimniek, — Martins atbildēja. — Kad mēs iegājām skolā, Azoriņš tūdaļ apsēdās solā, it kā jau agrāk būtu skolā mācījies. Skolotājs viņu ļoti slavēja un sacīja, ka gada laikā suns izņemšot cauri visas zinības! Es samaksāju simt kronu, bet pēc gada vajadzēšot dot vēl simtu.

—   Par to es ij piecus simtus nežēlošu! — saimnieks nolielījās. — Es visam ciemam parādīšu, kas man par suni! Visi saskries uz viņu skatīties!

Nepagāja ne pusgads, kad viņš sūtīja kalpu apraudzīt, kā sunim klājas. Martins devās taisni pie mežsarga, palīdzēja tam novākt sienu un trešajā dienā atgriezās mājās. Saimnieks tūdaļ klaušina, kā klājoties Azoriņam.

—   Labi, saimniek, — Martins atbildēja. — Mācās lieliski! Skolotājs apgalvo, ka suns drīz vien runāšot.

Gadam beidzoties, saimnieks atkal sūtīja Martinu 11/. mii,iii skolu, iedeva viņam simt kronu skolas naudai nu divdesmit kronu ceļam. Algādzis aizgaja pie mežsarga mi trešajā dienā bija atpakaļ.

Kur tad Azors? — saimnieks jautāja.

Samaitāts mūsu Azoriņš, saimniek. Labi iemācījies runāt, bet būtu jūs dzirdējis, kas tās par valodām, ko viņš plāj vaļā! Stāsta, ka jūs esot lielībnieks, visu sādžu jūs esot aplaupījis, savu māsu piekrāpis un savu miesīgu tēvu iedzinis kapā. Draud izbazūnēt visai sādžai, kas jūs esot par putnu. Tas mani tā apkaitināja, ka es pakāru viņam kaklā akmeni un iemetu viņu dīķī. Bagātnieks apstulba, bet pēc mirkļa iesaucās: — Labi darīji, Martin! Tāds suns nav ne graša vērts, viņš tikai būtu mūs apkaunojis.

Kopš tā laika bagātnieks ar saviem suņiem vairs nedižojās. Bet viņa mācītais suns dzīvoja pie mežsarga un runāt tā arī neiemācījās.

DĀNIJA

SVENS, KAS NEPRATA MELOT

Dānija reiz dzīvoja zemnieks, un viņam bija trīs dēli. Abi vecākie pierunāja tēvu novēlēt 'šiem visu mantu. Tomēr uz nāves cisām vecais vīrs atcerējās arī savu pastarīti Svenu: par to taču viņš nemaz nebija padomājis!

Tēvs pasauca pie sevis Svenu un teica tam:

—  Manu dārgo dēliņ Sven, esmu tev maķenīt pāri nodarījis: visu, kas man bija, esmu atdevis saviem diviem vecākajiem dēliem. Bet tev es varu atstāt tikai savu svētību un vecos dūraiņus.

—    Ko lai dara, tēt, — Svens atbildēja. — Paldies

par to pašu. Dūraiņi man noderēs ziemā, bet vecāku svētība ir dārgāka par zeltu!

Tēvs drīz vien nomira.

Svens uzmeta plecos loku, apjozās zobenu, iebāza kabatā fleiti, noglabāja azotē vecos tēva dūraiņus, atvadījās no brāļiem un devās projām no mājām — laimi meklēt.

Tikko viņš bija atstājis dzimto sētu, kad starp brāļiem jau iedegās ķildas un kautiņi saņemtā mantojuma dēļ. Bet Svens pa to laiku dziedādams gāja un gāja pa kalniem un lejām.

Sākās pavasaris, kusa sniegs, strauti čalodami skrēja no kalniem, un starp saules pielijušo debesi un zemi jautri trillināja pirmie cīruļi.

— Varbūt arī es varu uz fleites izspēlēt tādus treļļus! — Svens pats sev sacīja, apsēzdamies strauta malā uz akmens.

Viņš lika fleiti pie lūpām un pūta. Līdzko atskanēja Svena muziķa, foreles strautā sāka dejot, putni salaidās no visām malām, metās viņam uz pleciem un uz cepures un priecīgi klausījās viņa spēlē.

Kad izsalkums lika sevi manīt, Svens no loka šāva zaķus un cepa tos ugunskurā. Iekļuvis meža biezoknī, Svens ar zobenu cirta sev ceļu un gāja aizvien tālāk.

Pa vakariem viņš mēdza iegriezties zemnieku sētās un spēlēt meičām un puišiem. Tur viņu cienāja ar sidru[5]' un alu un piedāvāja viņam naklsmajas.

Tā viņš gāja un gāja aizvien uz dienvidiem, līksms,, mundrs, ar dziesmām un smiekliem. Ikviens, kas Svenu, satika, noskatījās viņam pakaļ un ar skaudību noteica- :

—    Tas nu gan ir jautrs puisis!

Tā nu Svens nonāca līdz karaļvalsts galvaspilsētai. Te viņš dabūja zināt, ka karalim nomiris tā galvenais kalps. Ikviens, kas vēlētos ieņemt šo vietu, varēja pieteikties karaļa pilī.

Arī Svens nolēma izmēģināt laimi un devās taisni pils troņa zālē.

Karalis noguris sēdēja tronī: viņu jau bija apmeklējuši simtiem dažādu cilvēku, kas vēlējās ieņemt karaļa galvenā kalpa vietu. Karalim līdzās uz šaura, augsta tronīša sēdēja viņa meita princese. Viņai klēpī bija sudraba groziņš ar ķiršiem.

Svens padeva karalim labudienu.

—    Sveiks! — karalis atņēma. — Kālab esi atnācis?

—    Gribētu dabūt galvenā kalpa vietu! — Svens atbildēja.

—    Bet vai tu esi derīgs tik svarīgam amatam? — karalis, bārdu glaudīdams, vaicāja Svenam.

—    Kad būšu izmēģinājis, tad pateikšu, — Svens atbildēja.

Karalis paskatījās uz princesi, un princese paskatījās uz karali un izspļāva uz grīdas ķiršu kauliņu.

—   Tā nedrīkst darīt, — Svens stingri aprāja. — Uz grīdas paliks plankumi.

—    Nav tava darīšana, lauķi! — princese pikti atcirta un novērsās no Svena, joprojām ēzdama ķiršus.

—    Es skatos, tu proti šaut! — karalis iesmējās.

—   Bet vai tu labi šauj no loka un vai allaž trāpi mērķi?

—    Varbūt ka pasaulē ir ari labāki šāvēji par mani, taču es apņemos, rau, no ta stūra ar bultu notriekt ķiršu kauliņu princesei no delnas.

Karalis kaut ko pačukstēja meitai, un tā nolika uz delnas ķiršu kauliņu. Svens atgāja kaktā, uzvilka loka stiegru; bulta aizsvilpa un notrieca kauliņu, neievainojot princesei roku.

—    Ai! — princese nodvesās, piesārtusi kā ķiršoga.

—    Es nomocījos, gaidīdama bultu!

Karalis pasmaidīja un vaicāja:

—    Nu jel vai tu tikpat veikli kā ar loku rīkojies ari ar zobenu?

—    Viens rīkojas ar zobenu veikli, otrs vēl veiklāk!

—    Tu esi apbrīnojams puisis! — karalis sacīja.

—   Visi, kas nāca pie manis, lielījās, ka šie it visu varot izdarīt, bet, ja paklausās tevī, tad tu nekā neproti.

—    Ka nekā neprotu, to gan neesmu teicis, — Svens atbildēja, — taču es neprotu melot.

—    Tu melo! — karalis iesaucās. — Kurš katrs pratīs samelot, kad vajadzība spiedīs.

—   Tu gan tā domā, — Svens atteica, — taču es nekad nemelošu, neesmu tāds cilvēks!

Tobrīd Svens ieraudzīja gar troni aizskrienam melnu kaķi, princeses mīluli. Viņš izrāva zobenu un nocirta spalviņu kaķim no paša astes galiņa.

—    Ai! — princese šausmās iekliedzās. — Manu nabaga pincīt! Ļaunais cilvēks tevi nogalināja!

Un viņa aizvēra acis, bet, atkal tās atvērusi, redzēja, ka viņas mīļais, melnais kaķis mierīgi apsēdās uz zelta krēsla saulītē un sāka centīgi ar ķepiņu mazgāties.

Svens parādīja karalim kaķa astes spalviņu, un karalis iesaucās:

—    Arī ar zobenu tu rīkojies kā īsts meistars! Taču es redzu tev vēl fleiti — laikam esi arī labs spēlmanis?

—    Nu, dziesmiņu varu jums nospēlēt, — Svens bez lielības atbildēja.

Izvilka no azotes fleiti un sāka spēlēt. Viņam spēlējot, salakias putni no visa karaļpils dārza. Tie nometās Svenam uz pleciem un uz galvas un klausījās viņa spēlē. Princeses kaķis piemiedza acis, šūpoja galvu dziesmas takti un mīdījās ķepiņām, it kā grasīdamies dejot.

Bet princese sastinga, turēdama pirkstos ķiršogu, ko nekādi nevarēja pacelt pie mutes.

Kad Svens bija dziesmiņu beidzis, karalis izbrīnījies teica:

—    Nu, fleites spēlē tu esi otrs Orfejs1 !

Uz to Svens viņam atbildēja:

—    Es to cilvēku nepazīstu, valdniek, es tāpat vien spēlēju, kas man ienāk prātā.

Bet princese domīgi sacīja:

—    Kad tu spēlēji, man šķita, ka redzu saulainu, zaļu ieleju, jautras foreļu dejas mirgojošā strautā un dzirdu līksmus cīruļu treļļus starp debesi un zemi.

—    Taisni par to jau dziesma stāstīja! — Svens apliecināja.

Princese bija tādā sajūsmā, ka acīs viņai sariesās asaras.

'— Nu, un kāda tev liekas princese? — karalis ievaicājās. — Viņa ir skaista, vai nav tiesa?

—    Nekas! — Svens atteica. — Taču es savā ceļā esmu redzējis arī skaistākas meitenes!

Te princese pietrūkās kājās un, apgāzusi sudraba groziņu ar ķiršiem, strauji izskrēja no zāles. Karalis sāka pilnā kaklā smieties.

—    Es tevi paturu karaļa dienestā! — viņš Svenam teica. — Nakti stāvēsi sardzē… Bet nu iesim vakariņās. Esmu ļoti izsalcis.

Karalis pavēlēja Svenam nākt viņam līdzi. Visi iegāja karaļa plašajā zelta ēdamistabā ar malahīta kolonām. Svenu nosēdināja pie kalpotājiem pēdējā rindā.

Galminieki un kalpi ar nicināšanu noraudzījās viņa vienkāršajās zemnieka drebēs, saukāja viņu par «iznireli», centās viņu visādi pazemot un ar skubu tukšoja bļodas, lai Svena tiesai nekas nepaliktu.

Nu, kā tev garšoja manas vakariņas? — karalis pienācis apjautājās Svenam.

—    Par to vaicājiet tiem, kas tās ēda! — Svens atbildēja. — Es dabūju tikai izlaizītus šķīvjus un tukšus kausus.

—    Ē, tā nu nevar, mans krietnais kalps, es to tūdaļ izlabošu! — karalis pateica.

Viņš pats pienesa Svenam labākos ēdienus zelta bļodā, pats ielēja dārgā kausā lielisku vīnu.

Visi galminieki ar dusmām un skaudību vēroja Svenu.

Bet tas pilnām mutēm tiesāja gardos ēdienus, piedzerdams dārgo vīnu.

No galda piecēlies, karalis pavēlēja Svenam stāties sardzē pie karaļa guļamistabas un stāvēt tur visu nakti.

—    Pielūko, neaizmiedz! — karalis viņu brīdināja. — Kas sardzē stāvēdams aizmieg, tam izpilda nāves sodu bez tiesas sprieduma!

Karalis aizslēdza lielās durvis uz dārzu, nolika uz galda Svenam priekšā savu zelta kroni un zelta ķēdi un iegāja guļamistabā. Drīz vien no turienes atskanēja viņa krākšana.

Svens nolēma neapsēsties, lai šā vai tā nejauši neiemigtu. Viņš stāvēja nekustēdamies, kā akmens tēls, acu nenovērsdams no karaļa kroņa un zelta ķēdes.

Debesis aizvien vairāk satumsa, sāka jau mirdzēt zvaigznes.

Un Svenam uzreiz tik stipri uznāca miegs kā vēl nekad mūžā. Kājas viņam ļimtin ļima. Galva šķita svina pielieta, un it kā dzelžaina roka vilka plakstus ciet. Un acu priekšā lēkāja raibas dzirksteles.

Kronis uz galda pārvērtās par princesi, un princese viņam sacīja:

—    Aizmiedz, manu mīļo Sven, tad es tevi noskūpstīju!

Un viņa to apskāva un skūpstīja, lai tas ciešāk iemigtu.

—    Liec jel mani mierā! — Svens murmināja.

Viņš nodrebēja, saslējās, — nekādas princeses nebija. Tā viņam bija rādījusies sapnī.

—    Es nedrīkstu iemigt! Es nedrīkstu iemigt! — viņš sev atkārtoja.

Un pēkšņi viņš nogāzās uz grīdas un aizmiga kā nosists…

Svens pamodās, kad saule tikko bija uzlēkusi. Pirmajā mirklī viņš nevarēja apjēgt, vai gulējis vai ne.

Ar šausmām viņš lūkojās apkārt.

Viss bija kā iepriekš. Tikai no galda bija pazudis ir karaļa kronis, ir zelta ķēde. Durvis uz dārzu bija līdz galam vaļā.

Svens saprata, ka viņu gaida nāves sods. Kas zina, viņš varētu glābties, bēgdams pa durvīm uz dārzu. Viņš mirkli pārdomāja un nolēma palikt savā vietā, lai pats par visu pastāstītu karalim.

—    Laburītu! — karalis ienākdams sacīja. — Dod šurp manu kroni!

—    Kroņa nav! — Svens atbildēja.

—    Kā — nav? Tu joko, vai?

—    Man it nemaz nav joki prātā, valdniek!

—    Tad pasniedz man manu zelta ķēdi!

—    Arī ķēdes nav! — Svens skumīgi atteica.

—    Nevar būt! — karalis dusmīgi uzbrēca.

—    Viss kas pasaulē var būt! — Svens atsaucās. — Es, sardzē stāvēdams, biju aizmidzis.

—    Bet tu taču zināji, ka par to draud nāve! — karalis sacīja. — Kāpēc tad tu nebēgi?

—    Ja es būtu aizbēdzis, kā tad jūs varētu man nocirst galvu? — Svens atjautāja. — Bet tagad es esmu gatavs kaut vai tūliņ mirt.

Tai brīdī ienāca princese. Viņa dzirdēja Svena pēdējos vārdus un jautāja saniknotajam tēvam:

—    Par ko tu gribi Svenu nogalināt?

—   Viņš šonakt, sardzē stāvot, aizmidzis, un zagļi nozaguši manu kroni un zelta ķēdi. Par to mēs viņam šodien nocirtīsim galvu!

Princese, to dzirdēdama, sāka rūgti raudāt, nokrita karaļa priekšā ceļos un lūdzās:

—    Esmu pārliecināta, ka Svens ne pie kā nav vainīgs! Viņš nevarēja sargvietā iemigt, tie būs kādi ļauno galminieku nedarbi. Zvēru, ka Svens nav vainīgs!

—    Mitējies, nezvēri, — Svens viņu apsauca. — Tu nekā nezini, un tas būs nepatiess zvērests. Es taču no tiesas biju nakti sargvieta aizmidzis un esmu pelnījis nāvi.

Te nu karalis sacīja:

—  Tu esi godīgs, krietns puisis, Sven! Ai, ja man būtu tadi ministri, bet tie visi ir blēži un muļķi! Tagad esmu pārliecinājies, ka tu tiešām vari saukties «Svens, kas neprot melot». Es taču pats vakar pie vakariņām iebēru dzēriena kausā miega zāles un, kad tu biji aizmidzis, paņēmu kroni un zelta ķēdi un atslēdzu durvis uz dārzu. Tu tomēr neaizbēgi, tu gribēji labāk palikt kā godīgs karavīrs savā sargvietā un izstāstīt patiesību, kaut gan par to tev draudēja nāve!

—    Nu, tas gan bija no jums ļoti slikti, valdniek, tā ar mani rīkoties! — Svens sašutis teica. — Par to jums vajadzētu krietni sadot!

Karalis gardi iesmējās:

—    Ak Sven, Sven, kā tad tu būtu gribējis man sadot? Vai nevēlies ņemt par sievu manu vienīgo meitu? Es tā skatos, ka viņa tevi iemīlējusi!

—    Pateicos, valdniek! Nevaru atteikties no šā piedāvājuma, jo arī pats esmu princesi iemīlējis! — Svens sacīja.

—    Bet vai tu viņu tāpat mīlētu, ja viņa būtu prasta ubadze? — karalis smaidīdams vaicāja.

—    Kā lai to zina? — Svens pakasīja pakausi. —Apprecēt karaļa meitu, protams, daudz patīkamāk nekā apprecēt ubadzi.

—    Braši, Sven! Tu it nemaz neproti melot, un par to es esmu tevi iemīļojis. Tu būsi mans mantinieks!

Otrā dienā karalis sarīkoja dzīres visai karaļvalstij. Kāzas bija pārlieku svinīgas. Dienu un nakti spēlēja muziķa, un visa karaļpils laistījās vienās raibās ugunīs. Kāzās bija aicināti četrdesmit tūkstoši cilvēku.

Pie dzīru galda princese ne acu nenovērsa no sava līgavaiņa — tik skaists viņš izskatījās ar zeltu izšūtajā tērpā un sarkanajā samta apmetnī. Virs galda pie sienas goda vietā karājās Svena loks, zobens un fleite.

—    Man būtu jāpasniedz tev kāzu dāvana, mana mīļā, — Svens uzrunāja savu līgavu, — bet man nekā nav ko tev dāvināt kā vien šie vecie dūraiņi, ko es kopā ar svētību saņēmu mantojumā no tēva. Siem cimdiem droši vien piemīt burvju spēks, ja tie palīdzēja man dabūt tevi par sievu. Tikai tev vajadzēs tos salāpīt —redzi, cik tajos caurumu!. ..

VESELĪBAS ĀBELE

Vienam tēvam bija trīs dēli. Pirms nāves viņš tos pasauca pie sevis un teica: — Man nekā nav ko jums atstāt manotjumā kā vien ābeļdārzs. Sadaliet to godīgi savā starpā. Viena ābele visā dārzā nes veselības augļus, bet, kura tā ir, to es jums neteikšu!

Tēvu apglabāja, un dēli ņēmās dalīt mantu.

Jaunākais puika Nilss bija kluss, pieticīgs, un viņu vispār nepielaida pie dārza dalīšanas.

Tā abi vecākie brāļi sadalīja dārzu savā starpā, bet jaunākajam, Nilsam palika viena līka, pazema ābelīte pašā dārza vidū.

Kādu reizi karaļvalstī tapa izsludināts, ka princese

bīstami sasirgusi un karalis došot viņu un pusi karaļvalsts tam, kas viņa meitu izdziedinās.

Brāļi nolēma izmēģināt laimi. Vecākais tūdaļ ar grozu rokās steidzās uz dārzu, norāva pa ābolam no katras savas ābeles, piebēra ar tiem grozu un devās ceļā.

Ceļš uz karaļa pili veda caur lielu mežu, un tur vecākajam brālim pretim gadījās vecenīte.

—    Labudienu! — viņa to uzbildināja. — Ko tu tur grozā nes, dēliņ?

—    Vardes un krupjus! — vecākais dēls rupji atcirta. — Kas tev par daļu, ko es nesu?

—    Lai jau tad ar paliek grozā vardes un krupji! — vecenīte noteica un gāja savu ceļu.

Puisis soļoja tālāk un nonāca pie karaļa pils, kur stāvēja bruņota sardze.

—    Ko tev pilī vajag? — sargi viņam noprasīja.

—    Man grozā ir veselības āboli, es gribu iekļūt pilī un izdziedināt princesi!

—    Tas ir labi! — sargi viņam atbildēja. — Taču vispirms paskatīsimies, kas tur grozā ir!

Viņi pacēla groza vāku, — ak šausmas! — tajā ņudzēja lēvenis varžu un krupju. Sargi piekāva puisi un aizdzina viņu no pils.

Pa tam lāgam arī otrais brālis aizmetās uz dārzu un norāva no katras savas ābeles pa ābolam. Piebēris ar tiem grozu, viņš devās ceļā.

Mežā viņš sastapa to pašu vecenīti, tā novēlēja viņam labudienu un apjautājās, ko šis tur grozā nesot.

— Cuskas un ķirzakas! — viņš rupji atcirta.

—    Nu, lai tad arī paliek groza čūskas un ķirzakas! —vecenīte noteica.

Un tā nu otrais brālis nonāca pie karaļa pils. Sardze pie vārtiem noklaušināja viņu un pacēla grozam vāku. Ak šausmas! — tajā ņudzēja un šņāca čūskas un ķirzakas.

Te nu sargi tā pārskaitās, ka smagi piekāva vidējo brāli, tā ka viņš ar mokām jaudāja kājas pavilkt, aizmirsis ir princesi, ir grozu.

Beidzot arī jaunākais brālis Nilss nolēma izmēģināt savu laimi. Viņš norāva trīs ābolus no savas vienīgās līkās ābeles, iebāza tos kabatā un devās uz karaļa pili. Pa ceļam viņš mežā sastapa vecenīti.

—    Labudienu! — tā sveicināja. — Kas tev tur kabatā, Nils?

—    Labudienu arī jums, vecmāmiņ! — Nilss laipni atņēma. — Kabatā man trīs veselības āboli slimajai princesei.

—     Nu, lai tad tie arī paliek par veselības āboliem, — vecenīte noteica un gāja savu ceļu.

No meža Nilss iznāca pie jūras. Te uz krasta viņš ieraudzīja līdaku, ko viļņi bija izmetuši malā. Tā gulēja nevarīgi un slāpa nost.

—    Ak nabaga zivs! — Nilss iesaucās. — Pag, es tev palīdzēšu! — Un viņš iesvieda līdaku jūrā.

Līdaka izbāza galvu no ūdens un sacīja:

—    Es tev to atdarīšu, Nils! Kad būsi nelaimē, pasauc mani, un es steigšos tev palīgā.

, Nilss gāja tālāk un ieraudzīja kraukli, kam bija uzbrucis bišu spiets. Krauklis tās knābāja, bet bites viņu dzēla. Nilss piegāja klāt un sacīja:

—    Kā jums nav kauna plēsties un citam citu iznīcināt. Lidojiet katrs savās gaitās — tā būs labāk!

Krauklis un bites paklausīja un, aizlaizdamies katrs uz savu pusi, teica:

—    Par tavu labo padomu, Nils, mēs tev būsim pateicīgi! Ja nokļūsi nelaimē, tad tikai pasauc mūs, mēs steigsimies tev palīgā.

Nilss devās tālāk un nonāca pie pils vārtiem, kur stāvēja sargi.

—    Ko tev vajag, dēliņ? — sargi viņam noprasīja..

—    Es atnesu veselības ābolus slimajai princesei! — Nilss atbildēja.

—    Tas ir ļoti labi, bet papriekš parādi šos ābolus! — kareivji sacīja. — Mēs jau te divus esam samizojuši par tādiem āboliem!

Nilss tiem parādīja trīs skaistus, sārtus ābolus, un sardzes kareivji ielaida viņu pilī.

Nilss iegāja pie princeses un iedeva tai vienu ābolu. Viņa to apēda un uzreiz varēja pacelt galvu no spilvena. Nilss iedeva viņai otru ābolu. Princese to apēda un nu jau spēja piecelties gultā sēdus. Bet, apēdusi trešo, vislielāko un vissārtāko ābolu, viņa uzlēca kājās un sāka līksmi dejot pa visu istabu.

Karalis bija no sirds priecīgs par meitas izveseļošanos un teica, ka Nilsam jākjūstot par viņas vīru un jāsaņemot puskaraļvalsts.

Taču lepnajai princesei ne visai patika, ka Nilss ir nabaga puisis, un viņa sacīja karalim:

—    Cilvēkam, kas būs mans vīrs, jāveic kaut kas neparasts. Ja Nilss vēlas mani precēt, tad lai vispirms dabū rokā zelta gredzenu, ko tu iemeti jūrā priekš divdesmit četriem gadiem!

Karalis izstāstīja Nilsam šo savas meitas vēlēšanos. Nilss uzreiz kļuva skumjš un domīgs. Bet tad viņš pēkšņi atcerējās līdaku, ko bija izglābis.

Viņš skriešus devās uz jūrmalu, pasauca līdaku un dalījās ar to savās bēdās.

Līdaka ienira ūdenī, drīz vien uzpeldēja atpakaļ un atnesa karaļa zelta gredzenu. Nilss paņēma šo gredzenu un atgriezās karaļa pilī.

Karalis nobrīnījās, tad gāja pie meitas un sacīja:

—    Zini, meitiņ, puisis, kas tevi izdziedināja, sadabūja arī gredzenu no jūras dibena. Nu tu nevari liegties iet pie viņa par sievu.

Bet princese saviebās un atteica:

—    Lai viņš vēl uzcej vaska pili, kas mirdzētu kā zelts un būtu bagātāka un greznāka par mūsējo!

Karalis pastāstīja Nilsam šo savas meitas vēlēšanos. Un Nilss atkal noskuma. Taču drīz vien viņš atcerējās bites, ko bija izglābis, aizsteidzās pļavā un sāka tās saukt.

Uz Nilsa saucienu bites tūdaļ bija klāt un apsolījās izpildīt princeses vēlēšanos.

Un — tavu brīnumu! — no rīta pļavā jau stalti slējās brīnišķīga vaska pils, daudz lielāka un greznāka par karaļpili. Tā mirdzēja kā zelts.

Karalis nu atkal devās pie princeses un sacīja:

—    Nu, tagad tu vairs nevari nekādi atrunāties, tev būs vien ar Nilsu jāprecas.

Princese, protams, ļoti izbrīnījās un nopriecājās par jauno pili, bet iziet pie Nilsa viņai tomēr negribējās. Un viņa teica:

—    Lai Nilss vēl izpilda manu pēdējo vēlēšanos un atnes man no elles trīs visvecākās pagalītes, — tad es būšu ar mieru iet pie viņa par sievu!

Karalis sadusmojās uz meitu, tomēr nolēma pēdējo reizi piekāpties. Viņš to pastāstīja Nilsam, un tas nu kļuva gaužām bēdīgs: kā lai ietiek ellē un kur lai atrod tās trīs visvecākās pagalītes?

Te viņam iešāvās prātā viņa vecais draugs krauklis: tas taču ir velna izsūtāmais. Un Nilss, ataicinājis kraukli, teica tam:

« — Dabū man no elles trīs visvecākās pagalītes!

—    Tas man ir sīkums! — krauklis atbildēja un aizlaidās.

Pēc pusstundas viņš bija klāt ar trim pagalītēm.

Nilss paķēra tās un skriešus laidās uz karaļa pili. Bet spītīgā princese piegāja degošajām pagalītēm pārāk tuvu, un viņas tērps aizdegās.

Bailēs viņa metās pie Nilsa un sauca:

—    Paglāb mani, Nils, esmu ar mieru kļūt par tavu sievu!

Tad Nilss izsvieda trīs pagalītes pa logu, un krauklis tās aiznesa atpakaļ uz elli.

Kopš tā laika princese vairs negražojās: bija beidzot nākusi pie prāta!

Nosvinēja greznas, svinīgas kāzas. Un jaunie dzīvoja saticīgi, līksmodami, dziedādami.

DIENVIDSLĀVIJA

CIRVIS

Cirvis gaja pec malkas. Dauza pa apdegušiem celmiem un vēl ņirgājas: — Es šeit esmu saimnieks. Gribēšu — nocirtīšu, gribēšu — iešu tālāk.

Mežā auga bērzs un tik grezns — visiem kokiem nenopriecāties!

Cirvis pamanīja bērzu un sāka tam uzmākties: — Ei tu, švītiņ! Pag, es tevi tūda] izgreznošu! Ka ņemšos cirst, skaidas vien no tevis lēks! Nobijās skaistulis bērzs, saka:

—    Necērt jel mani, cirvit! Lietus man savu meitu precina. Nu tikai man būtu dzīve!…

Bet cirvis ņirgājās:

—    Nu tikai tu man raudāsi!

Bērzs nobirdināja zelta asaras, nokāra līganos zarus.

Dzelzs cirvis skaļi iesmējās un klupa bērzam vinsū. Skaidas vien lec.

Visiem kokiem bērza žēl; pa mežu pārskrēja barga šalkoņa un aizskanēja līdz bērzu tiltam.

Cirvis nocirta bērzu. Bērzs nogāzās, izstiepās zaļā zālītē starp debeszilām puķītēm.

Cirvis satvēra bērzu un vilka projām uz savām mājām.

Taču, lai nokļūtu majas, bija ejams par berzu tiltu. Tilts nu saka cirvim:

—    Ei, cirvi! Ko tu mežā ar laupīšanu nodarbojies? Kālab manu brāli nocirti?

—    Turi muti, nelga! — cirvis viņam piedraudēja. Saskaitīšos, arī tevi sakapāšu. Skripatu skrapatās!

Tad nu arī bērzu tilts sevi nežēloja. Nostenējās, ietrīcējās, sasprindzināja savu bērza muguru un pārlūza. Cirvis iekrita ūdenī un noslīka. Bet bērzs aizpeldēja pa upi uz jūru.

PUIKA AR DEVIŅIEM SVEČTURIEM

Reiz dzīvoja kāds meistars, un tam bija puika — pakalpiņš. Viņi abi gāja uz mežu malkā. Kādu dienu, klaiņodami pa mežu, viņi ieraudzīja zemē atvērtas durvis. Saimniekam nebija dūšas iet iekšā, un viņš teica puikam:

— Ei, puis, kāp lejā, un visu, ko tur atradīsi, dalīsim uz pusēm.

Puika, ilgi nedomādams, gāja pa durvīm iekšā un pa tumsu aiztaustījas līdz plašam pagrabam. Pagrabā gulēja trīs zelta bluķi, un no tiein visa pazeme mirdzēt mirdzēja. Uz viena zelta bluķa tupēja ērglis, uz otra locījās trejgalvaina čūska un uz trešā čokurā sarāvies velns ņirdza uz puiku zobus. Taču zēns nenobijās. Viņš ķērās vienam zelta bluķim klāt — nekādi pakustinat; ķērās klāt otram — arī tas ne no vietas; ķērās klāt trešajam — šis tāpat nepadodas. Tā arī nevarēja briesmoņiem nekā atņemt; tikai pacēla no grīdas kādu lādīti un noglabāja azotē. Bet tikko viņš paguva to noglabāt, kad sāka pūst stiprs vējš, savirpināja puiku un aiznesa to kalnos, biezā un tumšā mežā. Ilgi puika maldījās pa mežu, līdz pēdīgi izkļuva malā un nonāca pie jūras. Viņpus jūras neskaidri vīdēja kāda pilsēta. Bet kā lai turpu tiek? Puika ilgi prātoja, līdz izprātoja: viņš sameklēja dažus vēja gāztus kokus un sasēja tos kopā par plostu. Un nu brauca, brauca pa jūru uz tālo pilsētu. Pārbraucis otrā krastā, viņš domā: «Kurp lai tagad eju? Es taču šinī pilsētā neviena nepazīstu.» Viņš iegriezās kādā krogā un tur salīga par pusdienām un vakariņām skaldīt malku. Taču otrā dienā krodzinieks pasauca viņu un teica:

—    Vakar es tev devu pusdienas un vakariņas, bet tagad nu ej, meklē citur darbu. Man tu vairs neesi vajadzīgs.

Tad zēns devās uz tirgu un noskumis apstājās pie kāda veikaliņa. Iznāca veikaliņa īpašnieks un jautā:

—    Ko tev vajag, mazulīt?

Puika atbild, ka esot gaužām izsalcis. Tirgotājs viņu pažēloja un iedeva drusciņ naudas. Nākamajā vakarā, kad puika atkal pienāca pie veikaliņa, saimnieks sacīja:

—    Ej, dēliņ, palūdz šoreiz kādā citā vietā, es tev vairāk nekā nevaru dot.

Puika sāka gudrot, ko nu lai tālāk dara, un uzreiz atcerējās lādīti. Viņš to atvēra un atrada tajā deviņus svečturus. Un tad puika nodomāja: «Šiem svečturiem vajadzētu deviņas sveces; iespraustu tās un aizdedzinātu — lai deg!» Tad viņš devās pie kāda saimnieka un teica:

—    Dod man, kungs, deviņus grašus, par tiem es tev strādāšu deviņas dienas.

Viņš atstrādāja norunāto laiku un saņēma 'naudu. Nu puika nopirka deviņas sveces, iesprauda tās svečturos un aizdedzināja. Te uzreiz atlaidās deviņas jaunavas. Tās nu ņēmās dziedāt, dejot, sist tamburīnu līdz pašai pusnaktij. Bet pusnakti ikviena no tām sniedza viņam maku ar zeltu un sacīja.

—    Še ņem, kungs, izdevumiem!

Un visas aizlaidās.

Nākamajā vakarā puika iegāja viesnīcā un pasūtīja bagātīgas vakariņas. Saimnieks nosmējās un saka:

—    Kur tad tu ņemsi naudu bagātīgām vakariņām?

Bet puika atsaka:

—    Man ir tik daudz naudas, ka es varētu nopirkt visu šo krogu.

Nu viesnīcnieks izbrīnījās un nobijās:

—    Dēliņ mīļo, no kurienes tev tik daudz naudas? Vai tikai nebūsi kādu apzadzis un vai no tā neizcelsies

nelaime?

To dzirdēdams, puika atteica:

— Zvēru pie sava tēva acīm — šī nauda nav zagta! Atnāc vakarā pie manis un atnes deviņas sveces, tad redzēsi brīnumu, kādu savu mūžu neesi redzējis!

Vakarā viesnīcnieks atnesa viņam deviņas sveces un krietnas vakariņas un pats nosēdās puikam līdzās — paskatīties, kas notiks. Puika ar gardu muti notiesāja visu, ko

saimnieks bija atnesis vakariņām, un tad aizdedzināja deviņas sveces deviņos svečturos. Tūliņ arī ieradās deviņas jaunavas un sāka dziedāt un sist tamburīnu, un dejot, bet pusnaktī atkal ikviena no viņām iedeva puikam maciņu ar zeltu.

Un tā notika katru nakti, līdz puika kļuva bagāts.

Tālu jo tālu izplatījās valodas par šo brīnumu; tās nāca arī caram ausīs. Cars ataicināja puiku pie sevis un jautā:

—    Kas tev tur ir, ka pie tevis laižoties deviņas jaunavas un dāvājot tev zeltu?

Un puika atbild:

—    Pagaidi, car, līdz uznāk tumsa, tad es parādīšu tev to brīnumu.

Tiklīdz satumsa, cars bija klāt. Puika aizdedzināja sveces, un tūliņ arī ieradās jaunavas. Viņas dziedāja, sita tamburīnu un dejoja, bet, kad pienāca pusnakts un jaunavas dzīrās lidot projām, ikviena no tām dāvināja puikam maciņu ar zeltu.

Caram tas viss ļoti patika, un viņš sadomāja puikam lādīti atņemt. Ar šādu nolūku viņš sapulcināja pie sevis pilsētas augstmaņus, un viņi visi devās pie zēna.

Kad cars un viņa pavadoņi bija apsēdušies uz spilveniem, puika aizdedzināja deviņas sveces. Bet tikko viņš paguva tās aizdedzināt, kad atskanēja briesmīgs brīk# šķis un dārdoņa, un pēkšņi ielidoja nevis jaunavas, bet iedrāzās deviņi mori, ikvienam rokās runga, un visi klupa caram un viņa pavadoņiem virsū. Nu tikai gāja vaļā kliegšana un spiegšana, un, kad pats cars dabūja nobaudīt rungu, viņš sāka lūgties puiku, lai jele paglābjot viņu no moriem, un apsolījās nekad neņemt puikam nost burvju lādīti. Tad puika nopūta sveces, un mori uz pēdām pazuda.

Pēc tam puika atgriezās savā dzimtajā pilsētā pie jūras un dzīvo tur vēl šobaltdien, ja vien nav nomiris.

CARAM TROJĀNAM ĀŽA AUSIS…

Reiz dzīvoja cars, vārdā Trojāns. Šim caram bija āža ausis, un viņš aicināja pēc kārtas visus bārddziņus, lai noskuj viņam bārdu. Taču tas, kurš gāja pie cara, nekad atpakaļ neatnāca, jo pēc skūšanās cars ikreiz jautāja bārddzinim, ko šis pie viņa redzējis neparastu, un bārddzinis atbildēja, ka redzējis āža ausis. Tad cars Trojāns rāva zobenu un uz vietas nogalināja bārddzini, lai tas nevienam nevarētu izstāstīt, ka caram Trojānam āža ausis.

Pienāca kārta iet pie cara kādam bārddzinim, taču tas izlikās par slimu un sūtīja savu mācekli. Kad māceklis ieradās pie cara, tas jautāja, kāpēc neesot nācis meistars pats, un zēns atbildēja, ka meistars esot slims. Tad cars Trojāns apsēdās un pavēlēja zēnam viņu noskūt. Skūdams zēns pamanīja, ka caram āža ausis, taču, kad Trojāns viņam jautāja, ko šis pie viņa neparastu manījis, zēns atbildēja, ka nekā neesot manījis. Tad cars viņam iedeva divpadsmit zelta dukātus un lika kopš šā laika aizvien nākt viņu skūt. Kad zēns pārradās mājās, meistars ņēmās viņu tincināt, kas pie cara noticis. Māceklis atteica, ka viss esot izdevies labi, un parādīja zelta dukātus.

Kopš tā laika zēns pastāvīgi skuva Trojānu un ikreiz saņēma pa divpadsmit dukātu. Nekad viņš nevienam nestāstīja, ka caram āža ausis. Taču šis noslēpums pēdīgi kļuva viņam par nastu un viņu tā nomocīja, ka zēns sāka vārgt un dēdēt. Meistars to pamanīja un ņēmās klaušināt, kas viņam noticis. Pēc ilgas taujāšanas māceklis atzinās, ka viņam esot uz sirds kāds smagums, bet kāds — to viņš nedrīkstot nevienam stāstīt. Taču, ja viņš kādam savu noslēpumu atklātu, viņam uzreiz kļūtu vieglāk.

Meistars nu saka:

—     Pastāsti man to, es nevienam neteikšu. Ja baidies sacīt man — aizej pie garīdznieka un izstāsti viņam; ja arī garīdzniekam negribi atklāt — izej klajā laukā, izroc bedri, iebāz tajā galvu un trīs reizes pasaki zemei to, ko tu zini, un pēc tam aizmet bedri atkal ciet.

Zēns tā arī darīja. Viņš izgāja no pilsētas klajā laukā, izraka bedri, iebāza tajā galvu un trīs reizes pateica:

—    Caram Trojānam āža ausis! Caram Trojānam āža ausis! Caram Trojānam āža ausis!

Tad atkal aizbēra bedri ciet un nu jau mierīgi gāja mājās.

Pagāja , labs laiks. Tanī vietā, kur zēns bija racis bedri, izauga plūškoka cers, un tā trīs zari bija tik skaisti un taisni kā sveces. Kad gani ieraudzīja plūškoku, tie nogrieza tam vienu zariņu un darināja no tā stabulīti. Un, kad viņi tajā iepūta, stabulīte pēkšņi iedziedājās:

—    Caram Trojānam āža ausis!

Šī ziņa uzreiz izplatījās pa visu pilsētu, un pēdīgi cars Trojāns pats izdzirda bērnus dziedam:

—    Caram Trojānam āža ausis!

To dzirdēdams, cars Trojāns uz karstām pēdām aicināja pie sevis bārddziņa mācekli un novaicāja tam:

—      Vai tu izlaidi par mani valodas?

Nelaimīgais nodievojās, ka nevienai dzīvai dvēselei

neesot bildis ne pušplēsta vārdiņa, kaut arī redzējis, kādas caram ausis.

Bet cars izrāva zobenu no maksts un jau atvēzējās pret zēnu. Tad zēns izstāstīja, kā viņš atzinies zemei, kā tanī vietā izaudzis plūškoka cers un tagad, ja no tā maucot stabules, tās dziedot vienu un to pašu dziesmu.

Cars nu ņēma zēnu līdzi karietē un brauca uz to vietu pārbaudīt, vai tas viss taisnība. Kad viņi atbrauca laukā, plūškokam vairs bija palicis viens vienīgs zars. Cars Trojāns pavēlēja darināt no tā stabuli. Kad stabule bija gatava un kalpi tajā iepūta, atskanēja tā pati dziesmiņa:

— Caram Trojānam āža ausis!

Un tā nu cars Trojāns pārliecinājās, ka apslēpt patiesību zemes virsū nav iespējams, un dāvāja zēnam dzīvību. Kopš tā laika ikviens bārddzinis varēja skūt caram bārdu un nekā nebaidīties.

ŪDENSVĪRS

Dzīvoja kāds zēns. Tas bija uz peldēšanos ka uzburts. Reiz pavasari, kad ūdens upē kāpa no krastiem, krāca un putoja, zēns nepaklausīja vecākiem un skrēja uz upi.

Zēns izģērbās un ielēca ūdenī. Taču straume bija pārlieku spēcīga un ierāva zēnu upes vidū. Viņš ķepurojās no visa spēka, kliedza pilnā kaklā, sauca palīgā tik skaļi, ka viņu izdzirdēja Ūdensvīrs upes dibenā. Un labi, ka izdzirdēja, jo daudz netrūka — puika būtu zaudējis spēkus, sarijies ūdeni un noslīcis.

īstā laikā piesteidzās Ūdensvīrs. Viļņi nesa zēnu aizvien tālāk un tālāk, un spēka viņam palika aizvien mazāk un mazāk.

Ūdensvīram nepatika, ja kāds, dzīvs būdams, nokļuva viņa valstībā. Tāpēc cilvēkus, kam bija lemts tur nonākt, viņš visus līdz pēdējam slīcināja.

Taču šis puisēns bija tik jauks un viņam tā iepatikās, ka Ūdensvīram sametās tā žēl, un viņš nolēma puiku izglābt. Turklāt, ir jau arī mazliet garlaicīgi nīkt tīri vienam savā plašajā valstībā! Ja puiku pievāktu, Ūdensvīram nebūtu tik skumīgi.

Ūdensvīrs ieaijāja puisēnu viļņu šūpulītī un, kad acis puikam aizdarījās un viņš iemiga, klēpī aiznesa viņu uz savu pili ūdens pilsētā.

Nekad vēl neviens dzīvs cilvēks nebija spēris kāju pa šās pilsētas vārtiem.

Ūdensvīrs noguldīja zēnu gultā. Tā bija darināta no tīra kristālā un atradās kristālā istabā.

Klusu, lai viesi neuzmodinātu, Ūdensvīrs atgāja pie malas un paslēpās aiz kristālā aizkariem, gaidīdams, kad zēns modīsies.

Un zēns pamodās. Viņš palūkojās apkārt un ieraudzīja, ka guļ kristālā gultā, kristālā istabas vidū. Uz galda sakrauts daudz rotaļlietiņu — un itin visas no kristālā.

Zēns jau sniedzās pēc paijām, taču tai pašā acumirklī atcerējās tēva mājas un sāka rūgti raudāt.

Ūdensvīrs nu vairs neslēpās un, iznācis šaipus aizkara, jautāja:

—    Kāpēc tu, mazulīt, raudi?

Puisēns nemitējās raudāt._

—    Vai tev kas sāp? — Ūdensvīrs vaicāja.

Puika klusēdams pakratīja galvu.

—    Vai tev bail? — Ūdensvīrs taujāja tālāk.

—    Nē, — zēns atteica.

—   Varbūt tu pēc kāda ilgojies? — ūdensvīrs minēja.

_— Pēc mājām! — zēns atbildēja, gauži raudādams.

Ūdensvīrs vaicāja atkal:

—   Vai tiešām tev mājās ir visas šīs bagātības?

—    Nē, nav! — zēns atteica.

—    Tātad tavas mājas ir sliktākas par šīm?

—    Labākas, labākas! — zēns iesaucās.

—    Kādā ziņā tad labākas? — Ūdensvīrs pētīja.

Uz to puisēns viņam nekā neatbildēja.

Beidzot Ūdensvīrs aizgāja un zēns, krietni izraudājies, aizmiga.

Naktī Ūdensvīrs klusu piezagās, paņēma zēnu uz rokām un ienesa citā istabā.

Kad zēns pamodās, viņš ieraudzīja, ka guļ sudraba gultā, tīra sudraba istabā — gan grīda, gan griesti, gan sienas tajā bija sudraba. Arī rotaļlietiņas uz galda — visas līdz pēdējai tīra sudraba.

Puisēns ka apburts raudzijas uz visu šo bagātību.

Viņš paņēma paijas un sāka ar tām rotaļāties. Bet nebija ko redzēt, kad rotaļa viņam apnika. Viņš atcerējās, cik jautri bija mājās ar brāli un māsiņu, kā viņi bija skraidījuši pa laukiem un mežiem, kā noguruši un laimīgi bija skrējuši uz mājām, un viņš atkal sāka rūgti raudāt.

Un atkal pienāca Ūdensvīrs un jautāja viņam:

—    Par ko tu, manu mazulīt, raudi?

—    Pēc bralīša un māsiņas, — puisēns atbildēja un sāka raudāt vēl gaužāk.

Un Ūdensvīrs arī šoreiz aizgāja, bet zēns no jauna iemiga.

Tad Ūdensvīrs viņu uzmanīgi aiznesa uz trešo istabu. Un, kad puisēns pamodās, viņš ieraudzīja, ka guļ gultā no vistīrākā zelta, zelta istabas vidū. Visas istablietas — galds, krēsli un pat rotaļlietiņas bija tīra zelta. Puisēns arī agrāk bija dzirdējis stāstām pasakas par Ūdens valdnieka brīnišķīgajiem dārgumiem, taču nekad nebūtu varējis iedomāties šādu spožumu, kas žilbināja viņam acis.

Kā apburts puisēns sniedzās pēc paijām un jau sāka ar tām rotaļāties. Taču arī šī rotaļa nevilkās ilgi. Viņam ienāca prātā māte un tēvs, un viņš sāka raudāt gaužām asarām.

Piesteidzās Ūdensvīrs un klaušināja:

—    Kāpēc tu raudi, manu mazulīt?

—   Atceros tēvu un māti, — puisēns viņam atbildēja.

—    Vai tad māte un tēvs tev dārgāki par zeltu? — brīnījās Ūdensvīrs, kas nezināja, ko nozīmē tēvs un māte, brālis un māsa.

—    Dārgāki gan! — puisēns atbildēja.

Tad Ūdensvīrs lika savākt visas pērles, kas bija viņa zemūdens dzīlēs, nobēra tās puisēnam priekšā — lielā kaudzē līdz pašiem griestiem un vaicāja:

—    Saki, — vai tiešām māte un tēvs tev dārgāki nekā visas šīs peries?

Puisēns aizvēra acis, lai nekļūtu akls, — tik spoži vizuļoja pērles, — un atteica Ūdensvīram:

—    Velti tu pūlies uzzināt manas mātes un tēva vērtību. Man tie ir dārgāki par sudrabu un zeltu, un pērlēm, dārgāki par visu pasaulē. Dārga man ir arī tā zeme, uz kuras stāv mūsu māja, un debess virs mūsu jumta!

Beidzot Ūdensvīrs apjēdza, ka ne ar kādiem dārgumiem nevarēs puisēnu iekārdināt. Pagaidīja, līdz tas par jaunu ielaidās miegā un tad aizmigušu iznesa upes krastā. Tur viņš to nolika līdzās nabadzīgajam apģērbam, ko puisēns bija nometis, iekām lēca ūdenī.

Taču pirms aiziešanas Ūdensvīrs piepildīja puisēna kabatas ar tīra zelta stienīšiem un vizuļainām pērlēm.

Kad puisēns šoreiz pamodās, viņš ieraudzīja, ka guļ dzimtās upes malā. Viņš pietrūkās kājās un sāka aši ģērbties.

«Nu, protams,» viņš domāja, «Ūdensvīru un viņa valstību būšu redzējis sapnī.»

Te uzreiz zēns sataustīja kabatās zeltu un pērles! Nu viņš apjauta, ka tas nav bijis sapnis: viņš tiešām ciemojies pie Ūdens valdnieka. Un viņš laimīgs skrēja uz mājām pie mātes un tēva, pie brālīša un māsiņas.

Puisēns tos visus atrada raudam, jo tie bija domājuši, ka viņš noslīcis. Toties tagad viņu priekiem nebija gala.

Izrādījās, ka zelta un pērļu ir tik daudz, ka trūkums viņus atstāja uz visiem laikiem. Viņi uzcēla skaistu, jaunu māju un dzīvoja laimīgi.

Zēns joprojām gāja uz upi, tikai nekad vētras laikā. Un arī peldēties peldējās tikai seklē, kur Ūdensvīrs nemēdza ielūkoties.

Ūdensvīrs atgriezās savā zemūdens valstībā un sāka skumt. Agrāk viņš bija domājis, ka savācis savā zemūdens pilī lielākos pasaules dārgumus. Bet tagad viņš saprata, ka cilvēkiem ir lielāki dārgumi — tēvs, māte,

brāļi un māsas, kādu Ūdensvīram nekad nav bijis. Tas viņu tā apbēdinaja, ka viņš raudāja trīs dienas no vietas un tik gauži, ka krasti trīcēja un viļņi šalkoja un krāca kā palu laikā.

KA NABAGA VĪRS SLINKUMU PIEMUĻĶOJA

Reiz dzīvoja nabaga vīrs. Vairāk par visu pasaulē viņš mīlēja savu sievu. Pieceļas viņi dažkārt mazā gaismiņā — un tūdaļ pie darba. Diendienā viņi strādāja melnās miesās un šā tā cauri sitās.

Taču ne velti mēdz sacīt: kur bēda ir, tur bēda rodas. Nomira nabaga vīram sieva un pietrūka viņa vienīgās bagātības.

Laba sieva ir kā saulīte mājās; kas to zaudējis, tam uz sliktu sievu ne skatīties negribas. Tukša kļuvusi nabaga vīra istabiņa, pavards apdzisis, un pats viņš staigā allaž nemazgatu kreklu mugurā.

Bet ko lai dara! Neba nu mūžu viens nodzīvos! Vajadzēja vien atkal domāt par precēšanos. Meiču precību gados vesels birums — kā riekstiņu lazdienā: bet vienas bagātas — tās nebūs nācējas, citas untumainas — tām deguns gaisā, trešās laiskas — ne pirkstu nevīžo pakustināt.

Nabagam pēdīgi apnika, un viņš nolēma iet uz kaimiņu ciemu un precēt to meiču, kas pirmā ceļā pagadīsies.

Gāja atraitnis ciemiņos, bet tur, šaipus ciema, dzirnavas; pie pašām dzirnavām sēž meiča, gaida malieņu.

—   Meitenīt, skaistulīt, vai nāksi pie manis par sievu? — nabagais šo bildina.

—    Nezinu, prasi māmiņai, — meiča čukst un tik mīlīgi, tīri vai nule kā medus raušus pabaudījusi.

Aizgāja līgavainis pie meičas vecākiem, bet māte šim saka:

—    Meita mums izdodama, bet tikai teikšu tev skaidru patiesību: nav viņa mums radusi nedz avis paganīt, nedz azaidu pavārīt, nedz drēbes pavēlēt. Ta ka pēc nesaki, ka esam tevi piekrāpuši, kaķi maisā pārdevuši.

—    Tā gan, dēliņ, — meičas tēvs viņu brīdina. — Piemocīsies tu ar viņu, iekām no tās cilvēku iztaisīsi.

Atraitnim ari pašam no pirmā acu uzmetiena viss skaidrs. Iekām neesi vārdu devis, — savaldies, bet, ja devis, — saturies! Un nabaga vīrs nolēma no dotā vārda neatkāpties. Padomāja, padomāja un vecajam tā atbildēja:

—    Nav liela nelaime! Gan kaut kā iztiksim! Teikšu tev neslēpdams: man mājās ir liela tarba. Kamēr tā pilna, — jaunuve var sēdēt, rokas salikusi. Bet tarba man vērtīga: ij paēdinās, ij visu mājas soli apkops! — Jaunuvei tik tās bēdas būs — pieskatīt, lai tarba allaž pilna. Tādi mani noteikumi!

Tā arī salīga.

Un nu gāja vaļā līksmība kā daždien kāzu godā. Tēvs priecīgs, ka no liekas nastas atbrīvojies, māte — ka laimīgi meitu izdevusi, bet atraitnis — ka viņa noteikumus pieņēmuši: jaunuve tik ilgi nestrādās, kamēr tarba nebūs iztukšota.

Nākamajā dienā pēc kāzām nabaga vīrs gāja uz tīrumu art, bet sieva palika mājās. Aiziedams vīrs pakāra tarbu uz vadža un tai piekodināja:

—    Ei, tarba! Kamēr esi pilna, — gādā, lai mājas solis būtu apkopts!

Sieva viņam prasa:

—   Un ko man ēst pusdienās un palaunadzī?

—   Tarbā visa diezgan, manu dūjiņ! — vīrs atsaka. — Ņem, ko iekārosies.

Vakarā vīrs pārnāk no tīruma un redz: sieva sēž uz krāsns izlaidusies, kaķe līdzās — grūti pateikt, kura no abām vairāk kaķei līdzinās, bet mājās viss nepiekopts. Jaunuvei tas nekas! Viņa drīzāk mēslainē kājas aplauzīs nekā ņems slotu rokā, — mājas darbi taču tarbai jadara.

Virs kāpj par slieksni, bet sieva jau sauc pretim:

—    Paskat nu, tava daudzinātā tarba ne istabu nevīžoja izslaucīt!

Nabags izlikās gaužām noskaities uz tarbu:

—    Es tev gan, sliņķe, visu laiku tikai uz vadža karāties un nekā nedarīt!

Iekaustīja tarbu un saka sievai:

—    Paklau, dūjiņ! Bet kāpēc tarba šodien it kā nebūtu gluži pilna?

—    Es taču no tās izņēmu pusdienas un palaunadzi.

—    Nu saprotu, — nabaga vīrs saka. — Tāpēc arī viņa šodien nestrādāja, kā nākas!

Tāpat bija otrajā un trešajā dienā. Vīrs tikai lamāja un dauzīja tarbu. Bet vienā jaukā dienā izrādījās, ka tā ir pavisam tukša.

—    Ko nu lai darām? — sieva zūdījās, kad pienāca laiks pusdienot.

Arī vīrs nokāra galvu, it kā par ko būtu norūpējies; bet, kad sieva bija jau krietni izsalkusi, viņš ieminējās:

—    Vadzi, siev! Vajag atkal piepildīt tarbu. Tad varēsim sēdēt, rokas salikuši.

—    Kā tas ir — piepildīt? — slinkā sieva nobrīnījās.

—    Mums taču tā bija norunāts, — vīrs sacīja, — atpūtīsimies, kamēr tarba pilna. Bet, kad tā būs iztukšota, vajadzēs to atkal piepildīt. Pavei, tarba tak ir pagalam tukša!

Un viņi ķērās pie darba, lai tarbu piepildītu. Sieva gan māju apkopa, gan lopiņus pabaroja, bet vīrs nokāva gaili un lika sievai izvārīt pusdienām. Tad ierādīja sievai, kā iejavs iemīcāms, kā krāsns aizkurināma, kā maize cepama.

Kad viss bija gatavs, vīrs ielika maizi un gaili tarbā un saka sievai:

—    Nu, tagad, manu dūjiņ, vari arī pasēdēt rokām klēpī!

Pienāca rudzu p|auja. Zemnieks iedeva sievai auklu: sak, sien kūlīšus! Bet šī pretim:

—    Es taču nemāku!

—     Iemācīsies. Nebēdā, sieviņl Tu jau gan zini, ka mums tarba jāpiepilda, ja gribi sēdēt krāsnspriekšā, rokas salikusi! No rudziem iznāks milti, no miltiem karašas, un — skat vien, ij tarba pilna!

Gribot negribot jaunuvei bija vien jāstrādā. Tikai retu reizi tarba bija pilna.

Pēdīgi jaunā sieva neizturēja, žēlojās mātei par savu likteni. Lūdz: vai nu ņemiet mājās, vai arī nāciet palīgā!

Vecene pārskaitās kā ragana, atdrāzās pie meitas, ko kājas nes. Bet znots šo sen jau gaida. Pamanijis sievasmāti nākam, nobēga istabaugšā.

—    Ko tad tu tur kā pūce vai sikspārnis aiz skursteņa esi aizlīdis? — vecene sāka kliegt.

—    Vai māmulīt, nebariet mani! — nabags vaidēja. — Es te no rūpēm paslēpos. Nemaz nezinu, ko darīt, ko ne, — liksta pēc likstas min man uz papēžiem!

Vecā pārskaitās vēl negantāk:

—    Kas nu vēl par likstu, kaut tevi pērkons saspēris!

—    Āre nu, laiks art papuvi, bet man vērsis nobeidzās. Ko es, nabadziņš, nu lai daru? Palicis man viens pats vērsis, bet vienam ij jūgs plecos neturas, ij vaga iznāk greiza.

—    Un kur tu, nešpetnais, maizi ņemsi, ko sievu izticināt, ja laikā neuzarsi! — vecene ārdās. — Es tev gan mācīšu strādāt, kā nākas!

Znots uz vietas vērsi valgā un uz lauku projām. Ir arkls, ir jūgs, viss jau kārtībā. Vecene arī ne slinka — pusjūga uzmauca vērsim, otru pusi sev un rīko znotu:

—   Nu tikai turi arkla balstu, vaga būs taisna kā bulta!

Znotam to vien vajadzēja. Sievasmate aizvilka vagu līdz pustīrumam un tad tikai attapa:

—    Ko nu tā nolaidies! Maizi ēst taču vajag! Nu, kas ir!… Jūdzies pats arklā, bet sieva lai ar! Tā arī tīrumu ap arsiet.

—    Labi, māmulīt! Tikai, lūdzami, atkārtojiet to vēlreiz un tā skaļāk, lai mana sieva ari dzird.

—    Ietu es tevis, mūlāpa, dēļ muti dzisināt, nebijis man te pašas bērns! — sievasmāte atgremzās un joza pie meitas, bet no turienes taisnā ceļā uz mājām.

Pārnāca sievasmāte savā sētā un nu ņemsies mēli kulstīt: šitāds, sak, ļempausis viņai znots pagadījies, ka nevar sievai ne maizi nopelnīt, tik vien zina kā ar savu tarbu nēsāties… Piesīca pilnas ausis visiem sābriem, bet vistrakāk savam vecajam, līdz tas savīkšās pats pie znota.

—    Nu jau gan būs divas gudras galvas kopā! — vecene smējās.

Vecajam, taisnību sakot, znots patika. Viņam tā likās, sak, tas nu ir strādīgs, pamatīgs saimnieks. Bet, ko sieva un meita sacīs, uz to vecais daudz neklausījās. Tās viņš pazina kā savus piecus pirkstus.

«Pag, paklausīšos pats savām ausīm un paskatīšos savām acīm, kas tur notiek,» vecais vīrs nodomāja un devās ceļā.

Tikko ticis līdz znota rijai, redz: znots dzen vagu, bet meita vada arklu.

—    Tā, tā, bērniņi! — vecais nopriecājās. — Kas vienam pārlieku, divi paveic kā nieku!

Prātīgi runā vecais; znots taisni nezina, kur viņu būtu sēdinājis. Bet meita uzreiz ņemsies tēvam žēloties:

—    Tētiņ, kad viņš mani precēja, tad solījās, ka nelikšot strādāt! Bet nu iznāk, ka es viņam līdzi visus darbus daru.

Vīrs smejas:

—    Es taču apsolīju, ka tev nebūs jāstrādā tikmēr, kamēr tarba turēsies pilna! Vai tā nebija, tēt?

—    Tā gan, dēliņ! — vecais apstiprināja. — Bet kas tad tarbai noticis, kāpēc tā jums vairs nav pilna?

—    Būtu jau pilna, ja mēs neēstu pusdienas un palaunadzi, — meita atbild.

—    Tad neēd jel pusdienas un palaunadzi un varēsi sēdēt rokām klēpī! — tēvs pamācīja.

—            Bet man gribas ēst! — meita stīvējās.

—             Nu tad dari tā: cik izņem, tik ieliec atkal vietā, tad tarba allaž būs pilna, — nabaga vīrs deva padomu.

Meita padomāja un saka:

—             Nu labi! Ja tik vien ka tarbu piepildīt, tad esmu ar mieru, bet tikai tik, cik no tas izņemšu!

—            Vairāk mums arī nevajag, — vīrs teica.

Tēvs redz, ka znots izrādījies gudrāks, nekā domājuši, bet znots mana, ka vecais ir prāta vīrs, un nezina, kā nu šo cienāt, kā izgodēt — kā vēl nevienu līdz šim!

Trīs dienas viņi ar veco dzīroja, bet saimniece tikko spēj likt viņiem galdā.

Kad vecais bija gana izciemojies, znots viņu pavadīja gods godam un vēl vīna skutulu viņam kaklā uzkāra.

Vecais pārnāca savā sētā, bet sieva tīri pārgaidījusies. Iztālēm ieraudzījusi, ka viņam skutuls kaklā karājas, tādu brēku sacēla, ka visi kaimiņi saskrēja. Vecene šiem nu žēlojas:

—    Vai es jums neteicu, kādam pintiķim esam meitu izdevuši! Kas vēl neticēja, lai pats paskatās! Tas negala kāsis ar mani pustīrumu apara, bet es tai pašā dienā atbēgu mājās! Bet manu nelaimīgo vecīti trīs dienas noturējis un laikam gan manu arumu ar viņu ij noecējis, ij apsējis! Verieties, vei, līdz pat šim brīdim nabaga večukam jūgs kaklā kuļājas!

Pa to laiku vecais bija pienācis tuvāk, un visi redzēja, kas īsti šim kaklā pakārts. Nu ļaudīm lielu lielie smiekli. Bet vectēvs no skutula vēl sābrus ar vīnu pacienāja. Tad jau nu vīri kļuva gaužām līksmu prātu un ņēmās veceni kaunināt:

— Ei, saimniec, bijis mums biežāk tads jūgs kakla!

Bet nabaga virs kopš tā laika sāka dzīvot labu dienu: sieva viņam tarbu pieskatīja — cik izņem, tik ieliek vietā.

Nu, bet, kad pierada strādāt, tad vairs ij uz tarbu neskatījās. Un pareizi, ir taču tā: jo vairāk sastrādāsi, jo labāk dzīvosi.

ALGĀDZIS UN SAIMNIEKS

Reiz dzīvoja kāds ļoti bagāts un mantrausīgs zemnieks. Nedod dies, kā viņš savus gājējus izkalpināja! Un tad kāds algādzis sadomāja viņu pārmācīt. Viņš aizgāja pie zemnieka un lūdza, lai ņemot šo darbā. Bagātnieks viņam atbild:

— Strādnieka man vajag gan, tikai — ko tu proti darīt?

—    Visu ko protu! Gan ēdienu vārīt, gan maizi cept, gan pļaut, gan kult, — algādzis palielījās.

—    Un kādu algu gribēsi?

Algādzis teica:

—    Norunāsim tā, ka tu man dosi divpadsmit cehinus gadā un turklāt ēdināsi un ģērbsi.

Bagātniekam tīri pa prātam, ka tik maz kalpam jāmaksā, un viņš to pieņēma.

Nākamajā rītā agri jo agri visi bagātnieka kalpi jau kājās, tad piecēlās citi mājinieki un visupēc uzslējās arī paši kungi. Tikai jaunā strādnieka nejūt. Saimnieks saskaitās, gāja puisi modināt. Atvēra durvis, skatās — šis sēž gultā, rokas salicis un tīri kails.

—    Ak tad tā tu man strādā! — bagātnieks uzbrēca

Bet kalps atsaka:

—    Kungs! Es tevi jau kopš paša agra rīta gaidu. Noruna par naudu dārgāka!

—    Kas par norunu?

—    Tu taču teicies mani ģērbt un ēdināt. Tad es nu gaidu, kad tu nāksi mani apģērbt!

VISIEM NEVAR IZDABĀT

Kāds vīrs jāja uz ēzeļa no pilsētas uz mājām. Līdzās soļoja viņa divpadsmit gadus vecais dēlēns.

Nāk pretim ceļa gājējs un saka:

—    Kā tev, brāl, nav kauna? Pats jāj, bet bērns iet kājām! Tev taču, jādomā, kājas stiprākas nekā viņam.

Tēvs nokāpa no ēzeļa un sēdināja tam mugurā puiku.

Pēc kāda laiciņa satiek otru pretimnācēju. Tas saka:

—    Nelāgā gan, dēliņ, iznāk! Tu jāj, bet tēvs iet kājām. Tev taču jaunākas kājas nekā viņam.

Tad arī tēvs kāpa ēzelim mugurā.

Jāj nu divatā.

Satiek trešo pretimnācēju, tas iesaucas:

—     Tas nu gan ir kas neredzēts! Divi lieli ēzeļi sēž .nabaga lopiņam mugurā un jāj, it kā nekas nebūtu noticis. Jums gan derētu sadot ar nūju!

Abi nokāpa no ēzeļa un gāja kājām. Tēvs — vienā pusē, dēls — otrā, bet ēzelis — vidū.

Nāk pretim ceturtais ceļa gājējs un saka:

—   Ko tad jūs tā trijatā kājām sukājat, vai gan nepietiktu ar diviem? Paklausieties, viens no jums taču var jāt!

Tad tēvs sacīja dēlam:

—    Mēs nu esam izmēģinājušies jāt uz ēzeļa gan

šā, gan tā. Tagad nu, redzams, pienākusi viņa reize uz mums pajāties.

Viņi nogāza ēzeli gar zemi, tēvs sasēja tam priekškājas, dels — paka ļkajas, tad viņi izbaza caur saitēm karli, cēla ēzeli plecos un nesa.

Pretimnācēji par viņiem smejas:

— Ļautiņi! Pavei, kur divi ēzeļi trešo nes!

Tēvs nejaudāja izturēt ļaužu apsmieklu, nosvieda ēzeli zemē un sāka raisīt vaļā saites, runādams savā nodaba:

— Kas grib visiem izdabāt, tas tiešām pelnījis, ka to % dēvē par ēzeli! Tagad, kad esmu to apjēdzis, es darīšu " ar ēzeli, kā pats gribēšu, un ļaudis lai runā visu, kas vien tiem ienāk prātā!

Viņš sēdās ēzelim mugurā, un dēls gāja kājām. Tā viņi laimīgi nonāca mājās.

«LAI TAD NEŠŅĀC UZ SVĒTO…»

AsinskārĪgais sesks deva solījumu neēst vairs putnu gaļu un pārcelties uz tuksnesi, lai tur dzīvotu kā svētais. Pa ceļam uz svētajām vietām viņš sastapa zostēviņu. Tas, kaklu izstiepis, šņāca uz sesku.

«Svētais», ilgi nedomādams, — caps! — un nokoda zostēviņu.

Nu sesku sauca tiesas priekša un ņēmās kaunināt, kalab šis tā darījis.

—    Tu taču biji devis solījumu gaļu vairs neēst, — tiesnesis sacīja, — bet pats nokodi zosi!

Sesks atteica:

—    Lai tad nešņāc uz svēto!…

FRANCIJA

t

TRĪS ROŽU KRŪMI UN TRĪS UZTICAMIE SUŅI

Tai vietā, kur upe ietek jūrā, reiz dzīvoja kāds dūšīgs zvejnieks. Viņš ar tīklu zvejoja zivis un no tā pārtika pats un arī sievu un trīs dēlus izticināja. Taču, lai kā zvejnieks pūlējās — gan devās uz zveju mazā gaismiņā, gan mājās nāca jau tumsiņā,— viņa tīklā allaž gadījās tikai sīkas zivteles. Tādu smeltni neviens pat redzēt negribēja.

Aizvien grūtāk un grūtāk klājās dūšīgajam zvejniekam. Aizvien biežāk gadījās izvilkt tukšu tīklu. Ak, sen vairs viņam nebija ķēries lāga loms!

Kādu dienu viņš izbrauca jūrā un sāka pārdomāt:"

kurp gan vēl irties, kur viņš jau nebūtu zvejojis? Un drosmīgais zvejnieks nolēma braukt savā mazajā laiviņā uz dziļo dzelmeni klints pakājē. Šai nomaļajā vietā neviens vēl nebija iegriezies.

Zvejnieks izmeta tīklu dziļajā dzelmenī klints pakājē. Iemeta, sāka vilkt laukā — un pats sev netic! Tīkls tik smags, ka ne izvelkams!

Ar mokām izdabūja tiklu malā un ieraudzīja tajā milzum lielu, raibu zivi.

Zvejnieks nenobrīnīties: tādu zivi viņš savu mūžu nav redzējis! Taču vēl vairāk viņš izbrīnījās, kad zivs sāka runāt cilvēka balsī:

— Sveiks, drosmīgo zvejniek! Es esmu visu zivju pavēlniece šai upē un līdz pašai jūrai. Līdz šim es tevi kavēju, dzenāju zivis projām no taviem tīkliem. Bet, redzams, tu no tiesas esi drosmīgs zvejnieks. Šodien tu esi notvēris savu laimi. Ej drīzāk mājās, izcep mani un apēd. Tikai manu galvu neēd — no tās izskries trīs kucēni. Tos atdod saviem dēliem — katram pa kucēnam, un manas asakas nenomētā, noglabā savā dārzā. Raksi bedri manām asakām — atraksi apslēptu mantu. Un no asakām izaugs trīs rožu krūmi. Tos arī uzdāvā saviem dēliem — katram pa krūmam. Šiem krūmiem uzplauks ziedi, kas ziedēs cauru gadu. Bet, ja kādam no dēliem uzbruks nelaime, viņa krūmam ziedi uzreiz novītīs un nobirs. Iegaumē to, zvejniek! Un tagad — paliec sveiks!

To teikusi, lielā zivs aizvēra acis un bija pagalam.

Zvejnieks atnesa zivi mājās un lika sievai izcept. Trīs dienas zvejnieks, viņa sieva un trīs dēli ēda zivi un bija paēduši. Tad zvejnieks savāca asakas un spuras un iznesa dārziņā.

Dārza stūrī viņš sāka rakt bedri un uzreiz uzdūrās apslēptai mantai: te bija Vesela lāde ar zeltu un sudrabu. Zvejnieks izraka no zemes dārgumus un tanī vietā apglabāja zivs asakas un spuras. Bet lielās zivs galvu nolika sētsvidū.

Rītā, izgājis no būdas, zvejnieks redz: viņa dārzā izauguši trīs rožu krūmi, tīri kā nobērti košiem ziediem.

Bet sētsvidū, kur bija nometis zivs galvu, kūleņo trīs jautri kucēni. Zvejnieks iedāvināja ikvienam savam dēlam pa rožu krūmam un pa jautram kucēnam. Par lāde atrasto naudu uzcēla lielu, jaunu māju, turklāt vēl nopirka jaunu laivu un stiprus tiklus. Un sāka dzīvot laimīgi.

Laiks gaja, zvejnieka dēli auga. Reiz tēvs skatās: dēli izauguši braši puiši, tādi paši drosmīgi zvejnieki kā viņš pats. Skat, an jautrie kucēni nav vairs nekādi kucēni, bet lieli suņi — spēcīgi un asiem zobiem.

Bet rožu krūmi gadu no gada sakuplo krāšņāki un zied cauru gadu — ziemu un vasaru, pavasarī un rudenī un nekad nenozied.

Un nu notika ta, ka vecākais dēls Pjērs kādu dienu devās uz tuvējo mežu. Viņa uzticamais suns tecēja viņam pa pēdām. Priekšā vijās šaura stidziņa. Pjērs saka:

— Gribētos zināt, kurp šī stidziņa aizved.

Uzticamais suns par atbildi sāka nikni riet, taču Pjērs to apsauca un gāja vien tālāk.

Drīz viņi nonāca klajumiņā meža vidū. Bet klaju-

miņā stāv veca pils; visapkārt pilij slienas mūri ar torņiem stūros, vārti vaļā, un nekur ne dzīvas dvēseles!

Pjērs iet pa vārtiem iekšā, iziet cauri pirmajam pagalmam, iziet cauri otrajam, izstaigā zāles, galerijas, istabas — nekur neviena dzīva cilvēka! Šur tur stāv tikai staltu jaunekļu un daiļu jaunavu tēli.

Pēdīgi Pjērs nonāca līdz lielai zālei. Durvīs sēdēja mūžveca vecene.

Ta vērpa ar varpstiņu bezgalīgu pavedienu un ļauni srninēj a.

—    Kurp iedams, drosmīgo puisi? — vecene jautāja.

—    Eju savu ceļu! — Pjers atsaka. — Es ienācu pa atvērtiem vārtiem. Gribu izdibināt, kas te dzīvo.

—   Tūdaļ dabūsi zināt! Tikai vispirms piesien savu nikno suni pagalmā.

—    Ar ko tad lai es to piesienu?

—    Ek še, ar pavedienu, ko vērpju!

Bet, līdzko Pjērs bija savu uzticamo suni piesējis, vecene pamāja ar roku un ir jauneklis, ir suns pārvērtās par akmeņiem.

Šai brīdī vecais zvejnieks izgāja savā dārza un redz: Pjēra rozes novītušas, sačokurojušās, ziedi birst, un arī lapas nodzeltējušas lidinās zemē. Tēvs paaicināja dēlus un saka tiem:

—Jūsu brālim uzbrukusi liela nelaime! Zak, pasvelp savu uzticamo suni un labi žigli steidzies brālim palīgā!

Vidējais brālis Zaks pasauca savu uzticamo suni, un viņi steidzās uz mežu.

Drīz vien Zaks ieraudzīja šauro stidziņu. Uzticamais suns aizveda viņu līdz pils vārtiem. Cauri visiem pagalmiem, cauri visām zālēm, istabām, cauri gaiteņiem un galerijām izgāja Zaks ar savu suni, taču brāli nemanīja. Un nekur ne dzīvas dvēseles. Tikai lielās zāles durvīs mūžveca, nikna vecene vērpj bezgalīgu pavedienu.

Žaks viņai pavaicāja:

—    Saki, vecomāt, — vai neesi redzējusi manu vecāko brāli?

—    Redzēju, redzēju! Tūdaļ tev viņu parādīšu. Tikai visnirms piesien pagalmā savu nikno suni. Še tev pavediens no mana vērpuma.

Zaks piesēja ar burvju pavedienu savu uzticamo suni, un vecene uz pēdām pārvērta viņus abus par akmeņiem. Tad viņa ļauni nosmīnēja un atsaka savu nebeidzamo vērpienu.

Bet vecais zvejnieks savā dārzā redz: nodzeltējis otrs rožu krūms, novītušas un nobirušas vidējā dēla rozes. Tēvs nu sauc jaunāko dēlu un saka:

—    Skrej aši, steidzies! Taviem brāļiem uzbrukusi liela nelaime! Ņem līdzi savu uzticamo suni, bet esi piesardzīgs!

Jaunākais brālis 2ans tūdaļ pasvilpa savu uzticamo suni un steidzās uz mežu.

Pie vecās pils vārtiem uzticamais suns sāka riet.

«Oho!» 2ans nodomāja. «Te kaut kas nav kārtībā!»

Plašajā pagalmā rēgojās četri akmeņi — divi lielāki, divi mazāki. Uzticamais suns atkal apstājās un slaka žēli gaudot. J

«Oho!» 2ans nodomāja. «Nez vai tikai tie nav mani brāļi ar saviem suņiem? Kāpēc gan mans suns pie šiem akmeņiem tik žēli gaudo?»

Viņš gāja tālāk. Pie lielās zāles durvīm redz: sēž vecene un vērpj.

Vecene viņam apvaicājās:

—    Ko esi pazaudējis, drosmīgo puisi? Varbūt savus brāļus?

«Oho!» 2ans domā. «Ja jau viņa vaicā par brāļiem, tātad ir tos redzējusi.»

Un pats atbild:

—    Tiesa, tiesa! Esmu pazaudējis divus brāļus. Kur viņi ir, labo sieviņ?

—    Tūdaļ es tev viņus parādīšu. Tikai vispirms piesien savu suni pagalmā. Še tev pavediens no mana vērpuma.

Taču uzticamais suns saboza spalvu un ierūcās, un 2ans noprata, ka ļaunā vecene grib viņu iegrūst postā.

Žans skaļi uzsauca:

—    Nu, manu uzticamo sunīt! Re, kur ragana, ņem pušu!

Uzticamais suns klupa burvei virsū, izrāva viņai no rokām bezgalīgo pavedienu un pārkoda to pušu. Un»

tikko nebeidzamais vērpiens aprāvās, burve uzreiz pazuda; viņas ļaunās zintes bija beigušās.

Brāļi Pjērs un Zaks atkal pārvērtās par cilvēkiem un steidzās Zanam pretim. Viņiem sekoja uzticamie suņi.

Visi akmens tēli pilī atdzīvojās: liksmā barā no pils iznāca visas jaunavas un jaunekļi, ko burve bija turējusi gūstā Viņi steidzās mājās ikviens uz savu ciemu; ikvienu gaidīja tuvinieki.

Ari trīs brāļi ar saviem uzticamajiem suņiem devās uz mājām. Tur, kur upe ietek jūrā, viņus gaidīja māte un tēvs — drosmīgais zvejnieks.

Bet dārzā, viņu mājas priekšā, trim rožu krūmiem atkal plauka brīnišķīgi, sārti ziedi. Un gailis uz sētas kliedza:

«Ki-ke-ri-kī-ī-ī-ī! Ku-ka-re-kā-ā-ā-ā! Pasaka galā-ā!» Pasaka galā.

JAUTRAIS ŽANIMO UN BURVJU FLEITE

Kāda krietna saimniece iejāva maizi. Kad maize bija izcepta, pašā abras dibenā bija palikusi maza mīklas piciņa. Saimniece nodomāja: .«Pag, izcepšu rausīti savam dēliņam Žanno!»

Un krietnā sieva ņēma kripatiņu sviesta, iemīcīja to mīklā, pielika divas olas un izcepa savam dēliņam Žanno brīnum jauku, brūni zeltainu rausīti. Un, kad tas bija gatavs, viņa pasauca dēlu, iedeva viņam rausīti un sūtīja puiku laukā rotaļāties ar citiem bērniem.

Žanno izgāja, apsēdās ceļa maliņā un sēž, grauž savu rausīti.

Taisni tobrīd vilkās garām vārga vecenīte.

— Labdien, Žanno, — vecenīte saka. — Ai, kas

tev par brinum jauku rausīti! Vai nedosi man kumosiņu nobaudīt?

—   Vai gan vēl jāprasa? Ņemiet visu, ja jums gribas. Še, lūdzu!

—    Tencinu, Žanno, tev ir laba sirds! Tikai visu rausīti man nevajag — iztikšu ar pusi!

Labā vecenīte apēda savu pusi un tad salūkoja tarbiņā gredzenu un fleiti un sniedza Žanno.

—    Negribu palikt tev parada! — viņa sacīja. — Tu man devi pusi no sava rauslša — še tev par to gredzens un brīnišķīga fleite. Pielūko, glaba rūpīgi! Tie tev dzīvē dažu labu reizi noderēs!

Žanno patencināja lāga vecenītei un, kad tā bija aizgājusi, viņam kārojās izmēģināt, kāds labums tad ir no šā gredzena un brīnišķīgās fleites.

Žanno uzvilka gredzenu pirkstā un tai pašā acumirklī saraucās mazs mazītiņš!

«Vai tiešam es tagad tāds arī palikšu un nekad neizaugšu liels?» Žanno nodomāja.

Bet, tiklīdz viņš tā bija nodomājis, kad uzreiz sāka augt, augt… Izauga garāks par visaugstāko siena kaudzi un pat par vējdzirnavām.

Tad Žanno novilka gredzenu no pirksta un tai paša brīdi atguva savu agrako augumu.

Nu Žanno ņēma burvju fleiti un sāka pūst. Un piepeši viss ap viņu sagriezās dejā, lēkaja, virpuļoja aizvien straujāk un straujāk! «Nu, tagad es zinu visu, kas man jāzina!» Žanno nodomāja. «Nu es varu apstaigāt visu pasauli!»

Un Žanno soļoja pa ceļu uz pilsētas pusi.

Pret vakaru ceļš noveda puisi mežā. Te viņu pamanīja laupītāji un sāka dzīties viņam pakaļ. Bet Žanno uzvilka pirkstā burvju gredzenu un uzreiz saraucās tik maziņš, ka paslēpās zem saplīsušas olas čaumalas. Laupītāji viņu nepamanīja un aizdrāzās garām.

Žanno novilka gredzenu no pirksta, palika atkal, kāds bijis iepriekš, un nogriezās sānceļā. Te viņam pa pēdām sāka dzīties kāda cita laupītāju banda. Žanno vajadzēja vēlreiz pārvērsties mazam un paslēpties zem kāpostlapas. Tur viņš arī pārgulēja pa nakti.

Rītā jaunais ceļinieks nonāca pie pils, teicās ieradies sērst un lūdza uzņemt viņu kā viesi. Kalpi viņu veda pie pils kunga. Bet šās pils kungs bija pats kaimiņvalsts karalis.

—    Ko tev, puis, te ievajadzējies? — karalis jautāja.

—       Gribu ēst, dzert un gulēt, vienalga, vai tas jums , patīk vai ne, — Žanno atteica.

—   Ak tu nekauņas uzmākuli! Tūliņ likšu kalpiem tev uzskaitīt pēc nopelniem!

—    Nebīstos ne no jums, ne no jūsu kalpiem! Esmu varenāks par visiem punduriem un spēcīgāks par visiem milžiem! Re, skatieties!

Un visu acu priekšā Žanno pēkšņi saraucās pavisam maziņš kā ods. Karalis nodomāja, ka Žanno var kļūt neredzams, un visas dusmas viņam bija vējā. Viņš pavēlēja pacienāt Žanno ar brangām pusdienām, ierādīja

viņam pili istabu un parīkoja divus sulaiņus viņu apkalpot.

Bet šim karalim bija neredzēti daiļa meita. Žanno ieraudzīja viņu un tūdaļ iemīlēja. Un nolēma lūgt karali, lai dod viņam savu meitu par sievu.

Karalis uz to atbildēja, ka viņam jāpārdomājot, un prasīja trīs dienas laika. Un, kad trīs dienas bija pagājušas, karalis aicināja jauno drosminieku un sacīja:

—    Esmu devis zvērestu, Žanno, ka mana meita izies par sievu tikai pie tā, kas būs darbos pierādījis savu veiklību. Došu tev uzdevumu: rīt ņem divpadsmit baltus un divpadsmit melnus trusīšus un bez kādām saitēm izved tos cauri laukiem un mežiem. Ja līdz saules rietam atvedīsi visus trusīšus atpakaļ pilī, tad ņem manu meitu par sievu. Vai pieņem šo noteikumu?

—    Pieņemu! — Žanno atbildēja. — Raudzīšu izpildīt šo uzdevumu!

Un tā nu Žanno ņēma divpadsmit baltus un divpadsmit melnus trusīšus un izveda klajā laukā.

Tie jau taisījās izklīst uz visām pusēm, te Žanno izvilka fleiti un sāka spēlēt. Trusīšiem bija vien jālēkā turpat Žanno tuvumā. Augu dienu viņi tā lēkāja. Bet ap saules rietu Žanno tos visus atveda pilī.

Tad karalis nolēma puisi vēlreiz pārbaudīt.

—    Rīt pie tevis aizies bende, bet tu pamēģini, viņam rokās nokļuvis, palikt dzīvs. Ja šo pārbaudījumu izturēsi, — karalis sacīja, — tad došu tev savu meitu par sievu.

Otrā rītā plašajā pils pagalmā tiešām uzcēla karātavas. Pats karalis iznāca uz balkona noskatīties, kā puisi kārs. Bet, kad bende grasījās uzmest notiesātajam kaklā cilpu, Žanno sāka augt aizvien garāks un garāks, līdz izauga tik garš, ka varēja apsēsties uz karātavu šķērskoka kā uz sola, tā ka kājas sniedza zemi.

Nabaga bende, galvu atgāzis, raudzījās uz Žanno, bet tas joprojām auga, auga, līdz sasniedza visaugstāko karaļpils torni. Tad Žanno atbalstīja elkoni pret torņa

jumtu, bet karātavas paspēra arkaju piemalas kā skaidiņu.

Žanno tomēr bija lāga jauneklis un mīlēja karaļmeitu. Tāpēc viņš atkal pārvērtās tāds pats kā iepriekš un jautāja karalim:

— Nu tiešām gan, jūsu majestāte, kālab lai es neprecētu jūsu meitu? Abas jūsu vēlēšanās esmu izpildījis.

Ko karalis varēja atbildēt?

Viņš bija ar mieru. Nav taču īstenībā nemaz tik slikti, ja znots var te izaugt torņa augstumā, te saraukties tik mazs kā ods! Dzīvei karaļa galmā tas ir ko vērts!

Žanno aizsūtīja pēc savas mātes. Viņa atbrauca uz kāzām un kopš tā laika palika dzīvot pilī.

Un, kad karalis nomira, viņa vietā valsti sāka valdīt jautrais Žanno.

KĀ KALPS SAIMNIEKU MĀCĪJA

Reiz dzīvoja pasaulē bagāts un skops zemnieks. Ar katru gadu viņa saimniecība auga « augumā, un pēdīgi viņš vairs netika viens pats ar darbiem galā. Un tā nu viņš salīga sev kalpu.

Pašā pirmajā dienā mazā gaismiņā saimnieks modināja kalpu un saka:

—    Celies, puis, laiks iet uz tīrumu!

Viņi ņēma katrs pa vēršu pārim un gāja art.

Visu rīta cēlienu abi strādāja, muguras neatliekuši. Pienāca pusdienlaiks. Saimnieks saka:

—   Katrā mājā ir savas paražas. Es, piemēram, kad strādāju, ne ēdu, ne dzeru, tikai izliekos, it kā pusdie-

notu. Tā iet ātrāk un vieglāk. Skaties uz mani un mācies!

Viņš salūkoja nazi un sāka vilkt pa gaisu, it kā griezdams maizi; tad izlikās, ka griež uz maizes siera šķēli, lej glazēs vīnu, ēd, dzer, nopurina no ceļiem drupatas.

Bet kalps raugās viņā un dara visu uz mata tāpat kā saimnieks.

—    Nu, vai pusdienas ieturēji? — saimnieks novaicā.

—    It kā būtu ieturējis.

—    Esi paēdis?

—    It kā būtu paēdis.

—    Nu, tad pie darba!

Ņēmās abi art, te saimnieks pamana, ka kalps visu laiku pa to pašu vienu vagu vien staigā.

—    Ko tad tu, puis, uz vietas mīdies?

—    Es visu tāpat vien pēc jūsu paražas daru, saimniek: papriekš it kā paēdu pusdienas un tagad it kā strādāju.

Saimnieks saprata, ka tā nekas neiznāks.

Otrā dienā viņš sūta kalpu uz vīnadārzu un iedod groziņā līdzi cietu kviešu plāceni un pudeli saskābuša vīna.

Puisis nostrādāja līdz pusdienai un apsēdās zem vecas, pusnokaltušas ābeles ieturēt maltīti. Tīri vai zobus izlauza, krimzdams cieto plāceni, tīri vai aizrijās ar skābo vīnu. Noslaucījis lūpas, saka:

—    Ābele, ābele, kāpēc tu nokalti?

Un pats arī atbild:

—    Nelaistīja mani saimnieks, kā nākas, nedeva mēslojumu — tā arī nokaltu.

—    Nu, arī mani viņš slikti ēdina un dzirdina, — kalps noteica un atgūlās zem koka.

Vakarā viņš pārnāca mājās. Saimnieks vaicā:

—    Vai daudz pastrādāji?

Līdz vecajai ābelei tiku.

—    Pamaz! Nu, varbūt rit paskubināsies!

Nākamajā diena kalps aiziet pie vecās ābeles un

uzreiz ielūkojas groziņa: ar ko tad šoreiz saimnieks domā viņu pacienat? Redz: groziņā tāds pats plācenis kā vakar, tikai melnāks. Tas pats vīns, tikai vēl duļķaināks.

Viņš jautā ābelei:

—    Ābele, ābele, kāpēc tu neziedi?

Un pats arī atbild:

—    Nelaistīja mani saimnieks, kā nākas, nernēsloja — tāpēc arī ziedu nav.

—   Nu, arī mani viņš slikti ēdina un dzirdina, — puisis saka. — Nestrādāšu viņam! Labāk jau tad likšos gulēt.

Nolikās zem koka un aizmiga.

Bet saimnieks taisni tobrīd stāvēja žogmalē: atnācis paskatīties, vai daudz zemes uzrakts.

Izdzirdīs kalpu runājamies ar ābeli, klusām paņēma groziņu un devās mājās.

—    Paklau, — viņš saka savai saimniecei, — ieliec te svaigu maizi, sieru, ielaid no mucas vīnu un aiznes to visu uz vīnadārzu. Bet kalpu nemodini. Pamodīsies — pats ieraudzīs.

Saimniece aiznesa groziņu.

Vakarā kalps pārnāk mājās un saka:

—    Nu, darbs pabeigts! Visu vīnadārzu uzraku.

Kopš tā laika tā nu gāja vienmēr.

Puisis bija iemācījis saimnieku dot kalpiem ēst nevis it kā, bet no tiesas.

INDIJA

VALDNIEKS SULEIMANS UN GUDRĀ DZĒRVE

Stāsta, ka pie valdnieka Suleimana, kas bijis pavēlnieks ne vien pār cilvēkiem, bet pār visu dzivo radību, atnācis kāds gudrais un atnesis kausu ar dzīvības ūdeni. Sniegdams to Suleimanam, viņš teicis:

— Man ir nācis zināms, ka tu drīz atvadīsies no mūsu pasaules, ja vien neizdzersi šo kausu. Bet, ja izdzersi, tad iemantosi nemirstību. Ja gribi, dzer un dzīvo dzīvodams, bet, ja negribi, — nedzer un dodies uz mirušo valstību!

Valdnieks Suleimans kļuva domīgs.

«Vajadzēs aprunāties ar gudrajiem!» viņš nolēma.

Un ta nu, izpildīdami valdnieka vēlēšanos, pie viņa sanāca visi gudrie, kadi vien bija virs zemes: gan cilvēki, gan dzīvnieki. Valdnieks tiem izstāstīja par kausu, ko viņam atnesis gudrais, un jautaja, ka rīkoties.

Visi gudrie saka slavināt dzīvību un tas labumus.

—    Dzīvība — ta ir vislielākā bagātība! — viņi sacīja. — Nav nekā dārgāka par dzīvību!

Vārdu sakot, visi bija vienis prātis, ka valdniekam Suleimanam jādzerot dzīvības ūdens. Tad Suleimans vaicāja:

—    Bet vai starp manas zemes gudrajiem ir kaut viens, kas nebūtu ieradies uz padomi?

Izrādījās, ka trūkst visugudras dzērves. Tad valdnieks sūtīja dzērvei pakaļ.

Tā nu dzērve ieradās valdnieka galmā. Suleimans pastāstīja dzērvei par dzīvības ūdeni un jautāja, vai vajadzētu to dzert. Tad dzērve vaicāja Suleimanam:

—     Vai tu dzersi dzīvības ūdeni viens pats vai arī dzirdināsi ar to visus savus draugus un palīgus?

Valdnieks atbildēja:

—    Ūdens atnests man vienam, un citiem nav atļauts to dzert.

—     Kam tev vajadzīga dzīvība, ja būsi palicis bez draugiem un palīgiem? — dzērve tad teica. — Tu gan valdi pasauli, bet ko tu paveiksi viens pats?

Suleimans uzslavēja dzērvi, un dzīvības ūdeni nedzēra.

PIECAS MAIZES

Kāds vīrs ik dienas gāja uz tirgu un pirka piecas maizes. Reiz viņš nejauši sastapa draugu, un tas nu viņam jautā:

— Saki jel, — kāpēc tu pērc piecas maizes?

12 Burvju ota

Bet viņš atsaka:

—    Vienu es ēdu pats, divas aizdodu, ar divām maksāju paradu.

—    Nesaprotu, — draugs saka. — Paskaidro man, lai es tevi saprastu.

—   Nu, kā tad: vienu maizi ēdu es pats, divas dodu bērniem, divas — tēvam ar māti.

MELIS

Vienai mātei bija dēls — tāds melis kā reti kāds. Māte viņam diendienā skandināja: — Dēliņ, mitējies jel melot! Nepatiesību runāt ir liels grēks!

Te kādu dienu dēls mātei sacīja:

—    Ama -džan!1 Izcep man kaut ko gardu! Es pieēdināšu melus līdz kaklam, tad aiznesīšu tos uz mežu un tur pametīšu. Pārnākšu mājās un nekad vairs nemelošu!

Māte viņam bija vientiesīga, lētticīga sieviete. Viņa pievārīja un piecepa visāda labuma, kā dēls vēlējis. Šis nu pievāca visu, ko māte bija sagatavojusi, aizgāja uz mežu un ņemsies locīt iekšā pilnām mutēm! Tad noslaistījās pa mežu augu dienu, pārradās mājās ap saules rietu un saka mātei:

—    Ama-džan! Paklau, kā man gāja! Aiznesu melus uz mežu, pieēdināju līdz kaklam un saku: «Nu, meli. tagad es jūs te pametu!» Trīs reizes es tā pateicu un jau dzīros iet projām, kad uzreiz meli pārvērtās par ziloni un klupa man virsū. Es — mukt! Diedzu, ko kājas nes, bet zilonis pakaļ! Svaidos šurpu turpu -

'Ama-džan — mi|ā māte.

skatos, kur lai paglābjos. Te uzreiz redzu lielu koku: Es — viens divi kokā augšā! Bet tavu postu! Ari zilonis rāpjas man pakaļ kokā. Es mūku — no lapiņas uz lapiņu, šis man pakaļ — no zariņa uz zariņu. Es no zariņa uz zariņu, šis man pakaļ no lapiņas uz lapiņu. Man sametās bail. Ko darīt? Paskatos lejup — redzu, stāv krūze. Es ar vienu lēcienu — iekšā! Bet krūze bija ieplīsusi, es pa to plaisu spruku laukā. Arī zilonis ielēca krūzē — man pakaļ. Pats gan izlīda, bet aste iesprūda plaisā. Tā nu viņš palika mežā, bet es izglābos un atskrēju pie tevis.

Māte klausījās, klausījās, ko dēliņš melš, un saka:

— Vai dēliņ! Nu jau tu melo vēl slimāk nekā iepriekš!

TIRGONIS UN PAPAGAILIS

Dzīvoja kāds tirgonis. Reiz viņš savīkšās savās tirgoņa gaitās uz tālām zemēm; saaicinaja visus savus mājiniekus un teica:

— Es nu aizbraucu. Sakiet, — ko man jums pārvest dāvanai?

Ikviens pateica, ko viņš vēlētos saņemt. Tirgoni» atvadījās no visiem un jau dzirās iet. Te pēkšņi papagailis, kas tupēja būrīti un ko saimnieks allaž pats no savas rokas ēdināja un dzirdināja, piesauca viņu sev klāt un sacīja:

—    Ari man ir kāds lūgums!

—    Kas tas ir par lūgumu? — tirgonis jautāja. —Ja vien būs iespējams, lūkošu to izpildīt.

Tad papagailis sacīja:

—    Tanī zemē, kurp tu brauc tirgoties, aug kāds liels koks, kurā mitinās daudz papagaiļu. Ja tu nokļūsi pie šā koka, nodosi papagaiļiem manu sveicienu — salam — un atvedīsi atbildi, tu man izdarīsi lielu pakalpojumu! — Un papagailis paskaidroja tirgonim, kā koks atrodams.

Tirgonis nosmējās un apsolīja:

-— Labi! Izpildīšu tavu lūgumu.

Pēc ilga un bīstama ceļojuma tirgonis nonāca tālajā zemē, pārdeva savu preci un sapirkās daždažādus aizjūras brīnumnieciņus. Darīšanas pabeidzis, viņš devās uz to vietu, par kuru viņam bija stāstījis papagailis. Skatās — patiešām: aug milzīgi liels, vecs koks, un tajā lēvenis papagaiļu. Tirgonis iesaucās:

—    Ei, papagaiļi! Mans papagailis sūta jums salam!

Tikko viņš bija šos vārdus izteicis, kad viens papagailis nokrita no koka un bija pagalam. Tirgonis bija pārsteigts.

«Droši vien šis savvaļas papagailis senāk būs bijis manam papagailim liels draugs, ja jau nomira, līdzko izdzirdēja viņa salam,» tirgonis nodomāja.

Vēlreiz aplūkojis raibos, spilgtos putnus, tirgonis atgriezās pilsētā ūn sāka posties atceļā.

Sveiks un vesels tirgonis pārradās mājās un izdalīja saviem mājiniekiem dāvanas. Taču viņš nebija atvedis savam papagailim atbildi uz viņa salam un, baidīdamies putnu apbēdināt ar ziņu par savvaļas papagaiļa nāvi, nekā tam neteica.

Tad papagailis viņam apjautājās:

—    Tu, saimniek, laikam netiki nodevis manu salam?

—    Tavu salam es papagaiļiem gan nodevu, tikai nekādu atbildi nesaņēmu, — tirgonis atbildēja.

Papagailis gaužām noskuma un lūdza:

—    Tad pastasti man, ko tu tur redzeji.

Neko darīt, tirgonis sāka stāstīt:

—    Aizgāju tanī vietā, par kuru tu stāstīji, ieraudzīju papagaiļus, bet, tikko paspēju nodot tavu salam, kad piepeši viens no viņiem bez dzīvības nokrita zemē. Tāpēc man nekā nav ko tev ziņot!

Līdzko viņš bija to pateicis, kad papagailis sagrīļojās, novēlās no laktiņas un bez dzīvības nokrita uz būrīša grīdas.

Tirgonim bija papagaiļa pārlieku žēl, un viņš nodomāja: «Velti vien es viņam stāstīju par drauga nāvi!» Tad viņš ņēma papagaili aiz kājiņām un izmeta pa logu.

Te uzreiz papagailis uzspurdza un aizlidoja.

Tikai tagad tirgonis apjēdza, ka papagailis, kas bija novēlies no koka, tikai izlicies pagalam, lai pamācītu papagaili, kas sēdēja sprosta, kā izkļūt brīvībā.

TRĪS ZELTA STATUETES

Stāsta, kāds radža esot sūtījis savas kaimiņvalsts sultānam trīs pēc ārējā izskata, lieluma un svara pilnīgi vienādas zelta statuetes un licis pateikt, ka tām esot dažāda vērtība. Viņš to darījis tādēļ, lai uzzinātu, cik gudri ir sultāna pavalstnieki.

Saņēmis šādu dīvainu dāvanu, sultāns visai izbrīnījās un, vērsdamies pie galma ļaudīm, lika tiem atrast atšķirību starp šīm statuetēm un ziņot viņam par to. Taču galminieki, aplūkojuši visas trīs statuetes, atrada, ka tās ne ar ko neatšķiroties cita no citas.

Drīz vien valodas par šo dāvanu izplatījās pa visu pilsētu: par statuetēm dabūja zināt gan vecs, gan jauns.

Un tad nu kads nabaga jauneklis, kas sēdēja cietumā, lūdza paziņot sultānam, ja vien viņam ļaušot statuetes aplūkot, viņš tūdaļ pateikšot, kāda starp tām atšķirība.

Sultāns pavēlēja atvest jaunekli uz pili, atnest statuetes un nolikt tam priekšā. Jauneklis, aplūkojis tās no visām pusēm, pamanija, ka visām trijām ausīs izurbti caurumiņi. Kad viņš iebāza salmiņu vienai statuetei ausī, salmiņa gals izlīda ārā pa muti; kad viņš to pašu izdarīja otrai statuetei, tad salmiņa gals iznāca ārā pa otru ausi, bet trešajai statuetei viss salmiņš sagāja iekšā.

Tad jauneklis sacīja:

— Jūsu majestāte! Šīm statuetēm piemīt tās pašas īpašības, kas cilvēkiem. Pirmā statuete atgādina cilvēku, kas, kaut ko saklausījis, tūliņ visiem stāsta par dzirdēto. Uz tādu cilvēku nevar paļauties. Tāpēc šās statuetes vērtība nav nekāda lielā. Otra līdzinās cilvēkam, kam vārdi pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Tas ir tukšs un nederīgs cilvēks. Bet trešā statuete līdzīga cilvēkam, kas visu, ko dzird, it kā patur sevī. Tāpēc tās vērtība ir visaugstākā.

Noklausījies jauneklī, sultāns bija ļoti apmierināts. Viņš lika uz katras statuetes uzrakstīt, cik tā vērts, un nosūtīt tās radžam atpakaļ. Bet jaunekli izlaida no cietuma un cēla godā, paturēdams viņu savā tuvumā.

MAHILAROPJAS AUDĒJS

Mahilaropjas pilsētā, Indijas dienvidos, dzīvoja audējs, vārdā Sagaradata. Viņš prata aust loti skaistus paklājus, taču auda tos pārāk gausi — pa vienam paklājam gadā — un pelnīja maz naudas.

Reiz, kad Sagaradata patlaban beidza aust visskaistāko paklāju, viņam salūza stelles.

Viņš bija nabaga cilvēks un tāpēc ilgi nezūdījās un nesūrojās par likteni, bet ņēma cirvi un devās mežā meklēt labi cietu koku jaunām stellēm.

Viņš aplūkoja daudz koku, līdz pēdīgi ieraudzīja augstu buksi, kas auga pašā jūras malā.

—    Re, taisni tāds koks man vajadzīgs! — audējs nopriecājās.

Bet tiklīdz viņš pacēla cirvi un atvēzējās, kad piepeši izdzirda kādu balsi:

—    Saudzē šo koku, draugs Sagaradata!

—    Kas tas tāds ar mani runā? — audējs izbrīnījās.

—    Tas esmu es, meža burvis. Bukša koks ir manas mājas. Kādēļ tu gribi to nocirst?

Sagaradata gaužām nobijās, taču, atcerējies savas salauztās stelles, sacīja meža burvim:

—    Ja nedabūšu labu koku jaunām stellēm, es nevarēšu pabeigt paklāju un to pārdot. Un tad mana ģimene cietīs badu. Labāk ej tu uz kādu citu vietu, bet es cirtīšu šo buksi.

' — Nē, neaiztiec šo koku! Man šeit ir tik labi! Vējš no jūras pūš taisni šurp, un pat viskarstākajā dienā man ir vēsi. Labāk palūdz man, ko vēlies, un es tavu lūgumu izpildīšu! — meža burvis piedāvājās.

Sagaradata padomāja un bija ar mieru, taču teica, ka vispirms iešot aprunāties ar sievu.

Atceļā Sagaradata satika pazīstamu bārddzini.

—    Kurp tu steidzies, mans draugs? — bārddzinis viņam jautāja.

—    Ak, lūdzams, nekavē mani! Es uzveicu meža burvi. Steidzos pie sievas aprunāties, ko no viņa palūgt.

—    O, ja jau tā, tad lūdz viņam valsti! Tad tu būsi valdnieks un es tavs padomdevējs, un mēs divatā baudīsim visus šās pasaules priekus.

—    Var jau būt, ka tev taisnība, — audējs atteica, — taču vispirms man tomēr jāaprunājas ar sievu.

—    Ei nu ei, draugs! Vai tad sievietei var prasīt padomu?

—    Var jau būt, ka tev taisnība, bet es tomēr iešu ar sievu aprunāties.

To teicis, Sagaradata steidzās mājās.

—    Ko lai mēs lūdzam no meža burvja, mana mīļā? — Sagaradata jautāja sievai. — Mans draugs bārddzinis saka: «Lūdz valsti.»

—   Ir nu gan muļķis tas tavs bārddzinis! Neklausi viņu! Vai tad tu nezini, ka valdnieka dzīve ir rūpju pilna. Visapkārt viņam glaimi un nodevība. Nav nekāda prieka no tādas dzīves!

—    Tu labi pateici, sieviņ. Bet ko tad lai es lūdzu?

—    Ko tu mīli vairāk par visu pat vairāk nekā mani? Aust savus paklājus, vai nav tiesa?

—    Jā, jā, tev taisnība, mana mīļā!

—    Visi slavē tavu darbu un labprāt pērk tavus paklājus. Taču vairāk par vienu paklāju gadā tu noaust nevari. Tāpēc mēs esam ļoti nabagi. Tu nu palūdz meža burvim tādas stelles, kas austu paklājus, cik vien tu gribēsi, un austu tos visskaistākajiem rakstiem.

Sagaradata bija vienis prātis ar sievu un devās uz jūru, kuras malā atradās meža burvja mājoklis. Taču, jo tālāk Sagaradata gāja, jo smagāk viņam metās ap sirdi.

«Nu labi, meža burvis dos man brīnišķīgas stelles,» viņš domāja. «Un stelles audīs un veidos rakstus, un kas tad atliek man? Pārdot paklājus un krāt naudu?»

Un Sagaradatam kļuva tik bēdīgs prāts, ka, atnācis pie meža burvja, viņš sacīja:

—    Nekā man no tevis nevajag! Ja neļauj nocirst šo koku, palīdzi salabot manas vecās stelles.

—    Lai notiek, kā vēlies. Es izpildīšu tavu lūgumu, — meža burvis bija ar mieru.

Pārnācis mājās, Sagaradata tūdaļ steidzās pie savām stellēm. Stelles bija pilnīgā kārtībā.

Sagaradata sēdās aust un aizmirsa visu pasauli. Viņš auda dienu un nakti, līdz pabeidza savu paklāju.

VJņš nedzirdeja, kā laiku pa laikam pie viņa pienāca sieva, neredzēja, kā piestaigāja bārddzinis.

Pabeidzis darbu, Sagaradata ilgi raudzījās uz savu jauno paklāju, bet tad pēkšņi iesmējās un izsaucās:

— Kas gan var apjēgt, cik es tagad esmu laimīgs! Es būtu varējis kļūt par valdnieku, tad man piederētu milzu bagātības, man būtu daudz padevīgu vergu un lišķu, taču neviena īsta drauga. Meža burvis varēja padarīt mani par bagātu vīru, bet tad man nebūtu nekāda miera aiz bailēm pazaudēt savu bagātību. Kas gan var laimē mēroties ar mani, kad es redzu savu paklāju skaistos rakstus un dzirdu, ka visi slavē manu darbu? Ne velti tautas gudrība saka:

Ar darbu vien spēj cilvēki to gūt, ko vēlējušies ļoti.

Un tas, ko dēvē likteni, ir spēki, ļaužu izveidoti.

Ilgus gadus nodzīvoja audējs Sagaradata. Bagātībā viņš tā arī neiedzīvojās. Taču viņš jutās laimīgs, jo paklāji, ko viņš auda, bija skaistāki par zelta gabaliem, ko viņam par tiem maksāja, un, priecādamies par saviem paklājiem, viņš aizmirsa, ka ir nabags. Slava par vina mākslu izplatījās pa visu zemi, un pat pēc viņa nāves tautā ilgi piedaudzināja, cik skaistus un izturīgus paklājus pratis aust Mabilaropjas audējs.

UZTICAMAIS VANAGS

Stāsta, kādam radžam reiz bijis iemīļots vanags. Vienu dienu, apsēdinājis vanagu uz rokas, radža izjāja medībās. Te uzreiz viņš redz — skrien antilope. Radža iecirta zirgam piešus sānos, traucās antilopei pakaļ un aizauļoja tālu tālu. Pavadoņi gan

raudzīja tureties radžam līdzi, taču nespēja viņu panākt un izlaida viņu no acīm.

Bet radža pa to laiku nokausēja antilopi un pēc garā jājiena jutās izslāpis. Ilgi viņš zirga mugurā riņķoja pa kalniem, meklēdams, vai nav kur avotiņa. Beidzot viņš nonāca augstas klints pakājē un ieraudzīja, ka no klints virsotnes lēni lāso ūdens. Radža izvilka no somas kausu un sāka krāt tajā lāsīti pa lāsītei. Pēdīgi kauss bija pilns un radža to jau cēla pie mutes, kad uzreiz vanags iesita ar spārnu pa kausu un viss ūdens izlija. Radža sadusmojās uz vanagu un vēlreiz nolika kausu zem ūdens lāsēm. Pēc brīža kauss atkal bija pilns un radža to jau cēla pie lūpām, bet vanags to ari šoreiz izsita viņam no rokām un visu ūdeni izlēja.

Radža saniknojās, trieca vanagu pret klinti un nogalināja.

Tobrīd pie radžas pieauļoja kalps. Viņš tūdaļ ielēja no ādas maisa kausā ūdeni un gribēja to sniegt savam kungam. Taču tas teica, ka gribot padzerties skaidru, aukstu ūdeni, to, kas lāso no klints.

— Uzkāp augšā uz klints, iesmel no avota ūdeni un

atnes man! — viņš sacīja. — Es negribu gaidīt, kamēr ūdens pilienu pa pilienam sakrāsies kausā!

Mednieks uzkāpa kalnā, nonāca pie avota — un ko viņš tur ieraudzīja? Kraujas malā gulēja beigta čūska; čūskas indīgās siekalas jaucās ar ūdeni un pilienu pa pilienam lāsoja lejup gar klinti,

Nokāpis lejā, mednieks izstāstīja to radžam un tad ielēja kausā ūdeni no ādas maisa un sniedza kungam. Taču slāpes radžam bija

pārgājušas. Viņš apraudājās un, raudzīdamies uz mirušo vanagu, nolādēja savu pārsteidzību.

Ne velti mēdz sacīt: gudrais neko nedara, iekām nav apdomājis.

PAR TO, KA MELNĀ VISTA GĀJA UZ ADŽMIRAS PILSĒTU

Reiz melnā vista redzēja brīnišķīgu sapni.

Sapnī viņa dzirdēja, ka balss, kas atgādināja pērkona grāvienu, sacīja:

—    O melnā vista, bez kavēšanās dodies uz cildeno pilsētu Adžmiru! Pasaule aizies bojā, ja tu to nedarīsi.

Melnā vista pamodās un nodomāja:

«Tikai tāda vista kā es varēja nosapņot tik brīnišķīgu sapni. Man jāglābj pasaule!»

Viņa bija ļoti lepna, jo dēja daudz olu. Turklāt viņa uzskatīja sevi par visskaistāko vistu pasaulē un tāpēc uz citām vistām lūkojās no augšienes. Pat vakarā, kad visas vistas salēca laktā, melnā vista ierīkojās atsevišķi no visām uz īpašas kārtiņas.

Rīta agrumā melnā vista devās pa ceļu uz cildeno pilsētu Adžmiru. Gāja, gāja un satika vecu gaili.

—    Sveiks, gaili! — vista uzbilst.

—   Vesela! — gailis atņem. — Kurp tu tik agri iedama? Un kādā darīšanā?

—    Eju uz cildeno pilsētu Adžmiru. Un darīšana man ir, re, kāda: ja es tur neieradīšos, visa pasaule aizies bojā.

—    Kas tad tev to teica? — gailis brīnījās.

—    «Kas, kas!» Pati dzirdēju, sapnī.

—   Vai tu re kā! — gailis noteica. — Nu, tad es iešu tev līdzi.

Iet viņi tālāk divatā, te pretim nāk pīle.

—    Laburītu! — pile saka. — Kurp tad tik agri steidzaties?

—    Labrīt, labrīt! — gailis atsaka. — Steidzamies uz cildeno pilsētu Adžmiru visai svarīgā darīšanā.

—    Kas tad tā ir par darīšanu? — pīle taujā.

—    Darīšana, reku, kāda: ja mēs tur neieradīsimies, tad visa pasaule aizies bojā.

—    Tas nu gan ir kas jauns! — pīlei lielie brīnumi.

—    Kur tad tu to dabūji zināt?

—    To man vista pastastīja.

—    Un kas tev, vista, to teica?

—   «Kas, kas!» Pati dzirdēju, sapnī, — vista atbildēja.

—    Svarīga darīšana! — pīle atzina. — Ņemiet arī mani līdzi!

—   Nu, ko tur daudz, ejam! — vista un gailis bija ar mieru.

Gāja tālāk, te pretim tek irbe.

—    Sveicināti, cienījamie! — irbe šos uzrunā.

—    Kurp tad jūs visi tik agri steidzaties?

—    Ejam uz cildeno pilsētu Adžmiru visai svarīgā darīšanā, — pīle atsaka.

—    Kas tad tā ir par darīšanu?

—    Darīšana, re, kāda: ja mēs tur neieradīsimies, visa pasaule aizies bojā.

—    Kas tev to stāstīja?

—    Gailis.

—    Un no kā tad gailis dabūjis zināt?

—    To man vista pastāstīja.

—   Un kas tev, vista, pateica?

—    «Kas, kas»! Es pati dzirdēju, sapnī.

—    Iešu arī es jums līdzi, — irbe nolēma. — Gaužām jau svarīga darīšana!

Vista, gailis, pīle un irbe devās tālāk. Saule jau bija lielā gabalā, kad viņi nonāca pie meža. Skatās, mežmalā stāv būdiņa, un uz būdiņas sliekšņa sēž lapsa.

—    Labudienu, cienījamie ceļinieki! — lapsa bildināja. — Kurp tad jūs tā steidzaties?

—    Ejam uz cildeno pilsētu Adžmiru gaužām svarīgā darīšanā, — atbildēja irbe.

—     Kas tad tā ir par darīšanu?

—     Darīšana, vei, kāda: ja mēs tur neieradīsimies, tad pasaule aizies bojā.

—    No kurienes tad tu to uzzināji?

—    Man pīle pastāstīja, — irbe atbildēja.

—    Un kas pīlei teicis?

—    Man gailis stāstīja.

—    Un no kurienes tu, gaili, dabūji to zināt?

—    Vista sacīja, — atteica gailis.

—    Bet kas tev, vista, stāstīja?

—    «Kas, kas»! Es pati dzirdēju, sapnī.

—     Svarīga darīšana jums, cienījamie ceļinieki! — lapsa saka. — Man arī pašai nebūtu nekas pretim iet jums līdzi. Tikai, skatos, jūs esat ceļā noguruši. Ienāciet būdiņā, atņemsiet elpu, un tad iesim reizē.

—    Nu labi, tā ari darīsim, — ceļinieki bija ar mieru.

Sagāja būdā un nosēdās ap pavardu. Bet 1 apsa aizslēdza durvis jo cieši un saka:

—    Nu, un tagad es jūs visus apēdīšu!

—     Ko tu, lapsa, ko tu! — ceļinieki pārbijās. — Kā tad tu mūs tā ēdīsi? Tad taču mēs netiksim līdz cildenajai pilsētai Adžmirai, un, ja mēs tur neieradīsimies, tad visa pasaule aizies bojā!

—     Nu, pasaulei gan nekas nenotiks, — noteica lapsa. — Atraduši, kam ticēt! Neba nu muļķa vista maz ko nosapņo! Bet, ače, jūs gan es ņemšu pušu!

. Lapsa salūkoja prāvu dunčeli un ņemsies to trīt. Ceļinieki sadrūvējās, sēž saduguši. Lapsa, dunčeli iztrinuši, sāks piekurināt uguni, bet pati šķielē uz ceļiniekiem un laizās.

Te nu gailim iešāvās prātā lapsu apmānīt; viņš izbāza galvu pa lodziņu un sauc:

—    Būtu nu kāds paskatījies, kāds lēvenis treknu pīļu nāk pa ceļu! Arī pīlēni līdz, mīkstiņi, apaļiņi!

Lapsa to izdzirdēja, acis viņai kāri iedzalkstījās, viņa atrāva durvis vaļā un izmetās laukā.

Mūsu ce|inieki velti laiku netērēja, izspurdza no būdas un skriešus atpakaļ uz mājām.

Tikai vēlā pievakarē viņi sasniedza savu ciemu. Kopš tā laika melnā vista sapņiem netic, bet gailis, pīle un irbe vairs nedodas tālos un bīstamos ceļojumos.

INDONĒZIJA

PUSOTRA SIMTA KROKODILU UN KANČILA [6]

Kančilai ļoti patika atpūsties uz augsta paugura netālu no platas, ūdeņiem bagātas upes krasta. Šo pauguru no visām pusēm ieskāva grava. Kad lija lietus, upe pārplūda un pacēlās lidz pašai paugura virsotnei, pār kuru slējās kupls gumijkoks. Tā zaru gali nokarājās turpat līdz pašai zemei. Koka pakājē bija ļoti tīrs, tikpat kā ar slotu noslaucīts — diendienā vējš visas nobirušās lapas aizpūta gravā.

Kādu reizi, gulēdama zem gumijkoka un savā nodabā gremodama, Kančila bija cieši iemigusi. T >brul

ii/ii,!« ,i lietus un gāza stāvgāzām, it kā debesu ūdenskritumi būtu vērusies vaļā.

Upe parplūda un uzreiz applūdinaja visu gravu. Ap pauguru sāka griezties baismīgas vērpetes. Drīz vien ūdens gravā ap pauguru bija sacēlies līdz tai vietai, kur gulēja Kančila. Tā pamodās, ieraudzīja, ka upe pārplūdusi, un ļoti izbijās. Ko nu lai dara? Kur aizlēkt nebija, jo grava pilna ūdens. Kokā uzrāpties viņa nevarēja. Laisties peldus Kančila neuzdrīkstējās — baidījās nokļūt krokodilam rīklē. Atlika tikai cerēt, ka ūdens drīz nokritīsies. Kamēr viņa bailēs par to domāja, virs ūdens pēkšņi parādījās krokodilu galvas. Vistuvāk par visiem piepeldēja vecais Krokodils, kas kopš seniem laikiem bija ar Kančilu ienaidā, un grieza uz viņu zobu'3.

—    Ahā, — Krokodils iesaucās, — rau, kur nu satiekamies, Kančil! Kur tu tagad spruksi? Nu, panācies jel šurp un labi veicīgi! Kur tu paglābsies? Vai negribi paslēpties manā vēderā? Nu jel palūko aizmukt! Tagad tev vairs glābiņa nav! Tūdaļ es tevi piegalēšu un pacienāšu ar tavu gaļu visus savus draugus. Sagrauzīsim mēs tevi līdz pēdējam kauliņam — pārlieku nikns esmu uz tevi par taviem stiķiem! Un tev taču, jādomā, ir garda gaļa — trekna un mīksta. Kazi, tā tikpat derīga kā zāles.

Kančila domāja, ka nu vairs nav kur sprukt no nāves krokodila rīklē. Viņa tomēr nezaudēja cerību uz laimīgu gadījumu. Un, pievērsusies Krokodilam, sacīja:

—    Kas tev izpaudis manu noslēpumu? Kur tu dabūji zināt, ka no manas gaļas var pagatavot dziedinošas zāles? Jūsu te sanācis tāds lērums, un jūs grasāties apēst mani vienu pašu! Tas nav lietderīgi — es taču esmu pārāk maza. Paēduši no manis tik un tā nebūsiet. Bet, ja jūs esat nodomājuši no rnanas gaļas pagatavot zāles, tas ir kās cits. Tādā gadījumā varat apēst mani kopīgi, ja vien jūsu šeit nav mazāk, nekā vajadzīgs!

—    Mūsu te ir astoņdesmit, — Krokodils atbildēja.

—    Ja mani apēdīs tikai asoņdesmit krokodilu, tad visiem klāsies plāni, — droši vien sasāpēsies vēderi.

Redzēsiet gan: no rīta sasirgsiet un pret vakaru nomirsiet! Turpretim, ja mani apēdīs pusotra simta krokodilu, tad zāles ies labuma un visi dzīvos ilgi sveiki un veseli.

—    Vai tu no tiesas runā, Kančil!

—    Kas notiek ar cilvēku, kurš iekampj pāri par mēru? Pārāk daudz vīna nāk par Jaunu. Katrā ziņā dzērājs ilgu mūžu nedzīvo. Pavisam kas cits, ja cilvēks iedzer pa lāsītei — no tā viņam tikai sirds kļūst līksmāka! Bet mana gaļa taču ir daudzkārt indīgāka par jebkuru vīnu: kas ieēdīs vairāk, neka vajadzīgs, tas ilgi nedzīvos.

Kāds krokodils iesaucās:

—    Tā jau vienmēr ir! Pirms nāves visi pārlieku daudz pļāpā. Rau, tūdaļ es tevi saplosīšu gabalos un aprišu, kaut arī no vienas Kančilas paēdis nebūšu!

Kančila tūliņ piegaja viņam klat un teica:

—    Ludzu, plosi vien mani gabalos! Man galu galā vienalga, cik krokodilu mani apēdīs, — viens vai daudzi! Kas man, tā jūsu pašu darīšana! Ja mani aprīs astoņdesmit krokodilu, tie visi nobeigsies. Tad ta gan būs priecīgi mierīgie dzīvnieki, kas meklē sev barību upes malā, — neviens tos vairs netraucēs! 2ēl, ka es ta izmuldējos, taču izrunātu vārdu atpakaļ vairs nevar atdabūt. E, iegaza mani mana pļāpīgā mēle! Kalab gan es atklaju šo noslēpumu!

Vecais Krokodils atbildēja:

—     Nu, tagad es redzu, ka tu runā patiesību. Lai .notiek, es tūdaļ izsūtīšu piecdesmit krokodilu, lai ataicina

šurp vēl septiņdesmit. Tad mēs būsim pavisam simt piecdesmit. Un trīsdesmit krokodilu es atstāšu sargāt tevi, kamēr citi izklīdīs uz visam pusēm. Drīz vien visi būs kopā pilnā skaita.

Piecdesmit krokodilu izklīda uz visām pusēm: dažs izrāpās krastā, dažs ienira ūdenī. Nebija necik ilgi, kad visi atkal saradās atpakaļ un atveda līdzi vēl septiņdesmit. Nu to bija simt piecdesmit. Grava ņudzēt ņudzēja no krokodiliem, un visi tie platīja drausmīgās rīkles.

Vecais Krokodils sacīja:

—    Ko tu vēl gribi, Kančil? Mēs te esam sapulcējušies pusotra simta.

—    Ja jūsu patiešām ir pusotra simta, ne vairāk un ne mazāk, varat mani ēst! Bet vai tikai jūsu te noteikti ir pusotra simta?

—    Ne vairāk un ne mazāk — uz mata pusotra simta, es tikko pārskaitīju.

—    Nu, jūsu laime, ja esi pareizi saskaitījis! Bet, ja būsi kļūdījies, tad tas var slikti beigties jums visiem.

—   Labāk gan pārskaiti tu pati vēl reizīti, lai būtu. droši.

—    O, es paļaujos uz jums! Ja jūsu tiešām ir pusotra simta, ne vairāk un ne mazāk, tad, lūdzu, plosiet mani gabalos!

—    Nē, nē, es baidos! Labāk vispirms pārskaiti mūs!

—    Ja jau nu jūs īsti uzstājat, esmu ar mieru pārskaitīt, tikai sakārtojieties tā, lai es jūs varētu labi redzēt. Nepietiek, ka izbāžat no ūdens tikai galvu vien. Nogulstieties visi rindiņā, sānu pie sāna, saspiedieties labi cieši cits pie cita — no gumijkoka līdz, ekur, tam krastam!

—     Labi, esi bez bēdu! Tūdaļ es viņus izrīkošu, un mēs novietosimies, kā tu liec.

Drīz vien visi krokodili gulēja rindā, izbāzuši no ūdens galvas, muguras un astes.

—     Skaiti labi aši un pielūko, ka nekļūdies! — steidzināja vecais Krokodils.

Kančila atbildēja:

—     Ļauj man paieties pa tavu draugu mugurām. Lai tikai viņi nenotur mani par nepieklājīgu.

Krokodils atteica:

—    Nekas, nekas, tas taču ir lietas labā!

Kančila nu ņēmās krokodilus skaitīt, lēkādama pa to mugurām: viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi, desmit… divdesmit… divdesmit četri… piecdesmit… sešdesmit… deviņdesmit… simts … simt divdesmit… simt piecdesmit!

Te viņa izlēca uz krasta un laidās lapās.

RITAKURPJU PĀRIS

Reiz dzīvoja pāris nomītu rītakurpju: kurpevīrs un kurpe-sieva. Ja jūs tajās labi vērīgi ielūkotos, uzreiz pamanītu atšķirību starp tām — labās «kājas kurpe bija lielāka un biezāka nekā kreisās kājas kurpe. Tas arī saprotams: kreisā kurpe taču bija sieva, bet labā — v-īrs.

Darinātas tās bija no buivola ādas un piederēja radžam, kas valdīja Sasaku zemē uz Lombokas salas. Radža ļoti mīlēja savas rītakurpes un valkāja tās diendienā no agra rīta līdz vēlam vakaram. Un, gulēt iedams, allaž nolika tās uz plauktiņa — viņš ļoti cienīja tīrību un kārtību.

Bet vajadzēja tikai radžam aizmigt, kad no grīdas

apakšas līda laukā peles. Apaļās, melnās ačeles zibinādamas, viņas apgramstīja visu istabu, meklēdamas ko ēdamu. Taču radžas guļamistaba nekas nebija sadabūjams, un peles saka mest skatienus uz kurpēm. Buivola āda smaržoja tik gardi kairinoši, ka nabaga pelēm taisni siekalas tecēja.

Abas kurpes ne pa jokam nobijās, bet, lai aizbaidītu peles, taisīja niknas sejas un raidīja tām bargus ska

tienus. Pelēm no visas tiesas kļuva neērti. Tomēr buivola adas smarža bija tik vilinoša, ka ar katru nakti peles zagās kurpēm tuvāk un tuvāk. Kurpes trīcēja un drebēja aiz bailēm.

Un te nu kādu nakti peles pielavījās tām pavisam klāt un apostīja tās no visām pusēm. Mazā gaismiņā kurpe-vīrs teica savai sievai:

— Izskatās, ka peles no visas tiesas sadomājušas mūs apēst. Patlaban gan viņas salīdušas savās aliņās, jo sāk aust gaisma, bet, kad atkal satumsīs, viņas līdīs ārā un …

Vīrs grūti nopūtās, un arī sieva nopūtās. Pēc neilgām pārdomām vīrs ierunājās:

—    Peles, protams, ir stiprākas nekā nevarīgas rītakurpes, kam nav ie'spejams aizbēgt. Vai, kur labi būtu, ja mēs kļūtu par pelēm! Vai mums nepalūgt allahu, lai pārvērš mūs par pelēm?

Kurpe-sieva atbildēja:

—    Es esmu tava sieva, un mēs abi vienmēr esam kopā. Es iešu tev līdzi, lai tu ietu kurp iedams un lai tu būtu kas būdams — kurpe vai pele; tas man vienalga!

Tad vīrs ņēmās lūgt allahu, lai tas ļaujot viņiem kļūt par pelēm. Allahs uzklausīja šo lūgumu dzirdīgām ausīm. Kurpes uz vietas pārvērtās par pelēm, nolēca no plauktiņa, kur mēdza stāvēt pa nakti, un paslēpās peles ala.

Kad radža pamodās un gribēja uzaut savas mīļās rītakurpes, to nekur nevarēja atrast — kurpes bija bez pēdām pazudušas. Radža gaužām apskaitas uz saviem sardzes kalpiem — tie, protams, bija snauduši un nebija pamanījuši, ka pilī ielavījies zaglis. Šie dievojās, ka ne uz mirkli neesot aizdarījuši acis un neesot ielaiduši neviena paša cilvēka. Radža tomēr neticēja. Kur tad tādā gadījumā varēja palikt kurpes?

Bet kurpes, pārvērtušās par pelēm, tagad dzīvoja zem grīdas. Viņām tomēr bija mazliet skumīgi: nu tās vairs nevarēja pavadīt radžu viņa pastaigās. Toties, kad iestājās nakts, tās jutās laimīgas — nu vairs nebija jādreb, ka peles tās sagrauzīs.

Līdz ar citām pelēm tās skraidīja apkārt pa pili, meklēdamas ko ēdamu.

Te reiz — ka bijis, kā nebijis — viņām uzklupa milzigs kaķis. Par laimi, vīram un sievai izdevās pie laika iesprukt aliņā un paglābties no drošas nāves. Ak, kā viņam dauzījās sirds aiz bailēm, kad tās izdzirda žēli pīkstam peli, kas bija kritusi kaķim nagos! Cik gan bīstami būt par peli!

Vīrs grūti nopūtās, un arī sieva nopūtās. Vīrs nu saka:

—    Tāds liels kaķis ar tik asiem nagiem, protams, ir daudz stiprāks nekā mēs, nabaga pelītes. Vai, cik labi būtu, ja mēs kļūtu par kaķiem! Varbūt palūgt allahu, lai pārvērš mūs par kaķiem?

Pele-sieva atbildēja:

—    Es esmu tava sieva, un mēs abi allaž esam kopā. Es iešu tev līdzi, lai tu ietu kurp iedams un lai tu būtu kas būdams — kurpe, pele vai kaķis; tas man vienalga!

Un tad vīrs ņēmās lūgties, lai allahs pārvērš viņu par runci un viņa sievu par kaķeni.

Allahs iežēlojās par viņiem, un — paskat vien — tie pārvērtās par kaķiem. Pa naktīm tie ķēra peles, bet dienu atgulēja miegu un gozējās saulītē.

Te kādu reizi viņiem sāka dzīties pakaļ liels, nikns suns. Neganti riedams, tas joņoja pa pēdām diviem līdz nāvei pārbiedētiem kaķiem. Pašā pēdējā acumirklī tie paguva uzrāpties kokā un, pieplakuši pie zara, sprauslāja un šņāca. Suns joprojām rēja, lēkādams kokam apkārt, bet runcis un kaķene, pie zara pieķērušies, drebēja aiz bailēm. Kas nu tā vairs par gozēšanos saulītē!

Runcis grūti nopūtās, un arī kaķene nopūtās.

—    Redzams, suns ir stiprāks par mums, nabaga nelaimīgajiem kaķiem, — runcis nogaudās. — Cik labi gan būt sunim! Kā būtu, ja mēs palūgtu allahu pārvērst mūs par suņiem?

Kaķene atbildēja:

—    Es esmu tava sieva, un mēs abi vienmēr esam kopā. Es iešu tev līdzi, lai tu ietu kurp iedams un būtu kas būdams — kurpe, pele, runcis vai suns; tas man vienalga!

Un tad runcis vēlreiz piesauca allahu un lūdza, lai tas pārvēršot viņus par suņiem. Un tā nu viņi kļuva par suņiem. Ak tavu prieku! Augu dienu viņi kūleņoja, joņoja un lēkāja pa sētsvidu. Cik jauki būt sunim!

Todien zemnieki sētsvidū grūda rīsus. Suņiem ļoti patīk kaitēties ar cilvēkiem — tā nu viņi, astes luncinādami, gāja tuvāk. Bet kas nu iznāca? Cilvēki piekāva viņus ar nūjām un apmētāja akmeņiem. Astes iemieguši, žēli gaudodami, abi suņi laidās mukt. Nu jau viņi nemaz vairs nebija priecīgi, ka kļuvuši par suņiem.

—    Cilvēks, redzams, daudz stiprāks nekā mēs, nabaga suņi, — teica suns, grūti nopūties. Arī viņa sieva nopūtās. — Kā tu domā, ja mēs lūgtu allahu, lai viņš pārvērš mūs par cilvēkiem? Tad jau nu mēs ne no viena nebaidīsimies, — sacīja suns.

—    Es esmu tava sieva, un mēs abi vienmēr esam kopā. Es iešu tev līdzi, lai tu ietu kurp iedams un lai tu būtu kas būdams — kurpe, pele, runcis, suns vai cilvēks.

Un tad suns ņēmās lūgt allahu, lai tas pārvēršot viņus par cilvēkiem. Allahs iežēlojās par viņiem un pārvērta viņus par zemniekiem.

Tad ta gan viņi bija priecīgi! Nu viņi varēja piekaut ar nūju kuru katru suni, uzsaukt «šķic!» kuram katram kaķim. Nu, bet, ja slazdā iekļuva pele, viņi to slīcināja spainī. Pa svētdienām viņi allaž staigāja kurpēs. Pārlieku patīkami būt cilvēkiem!

Taču jaukajai dzīvei drīz pienāca gals. Ciema vecākais sasauca visus ciema iedzīvotājus un pavēlēja tiem bruģēt jaunu ceļu.

Zemnieks nu strādāja no ausmas līdz rietam, muguru neatliecis, karstā saules svelmē. Viņa sieva stiepa klāt smagos akmeņus, un viņš ar lauzni tos drupināja. Viņš ar mokām vilka elpu aiz noguruma, un sviedri viņam lija aumaļām. Tā pagāja pirmā diena, otrā diena, trešā diena, ceturtā diena — smagajam darbam nebija gala.

Viņi novarga tveicē un zaudēja pēdējos spēkus, bet reizi pēc reizes pie viņiem piejāja ciema vecākais un uzbrēca, lamādams viņus par nevīžām. Zemnieks grūti nopūtās, un arī viņa sieva nopūtās.

—    Kas nekaiš ciema vecākajam! — vīrs ieteicās. — Tik vien zina kā jādelēt ar zirgu apkārt, vairāk nekā! Viņam vis nav jāloka mugura tādā sveloņā. Kā būtu, ja mes palūgtu allahu, lai pārvērš mani par ciema vecāko?

—    Es esmu tava sieva, un mēs abi vienmēr esam kopa. Es iešu tev līdzi, lai tu ietu kurp iedams un lai tu būtu kas būdams — kurpe, pele, runcis, suns, zemnieks vai ciema vecākais, — atbildēja uzticīgā sieva.

Un tad vīrs ņēmās lūgt allahu, lai tas pārvēršot viņu par ciema vecāko, jo tālāk tā dzīvot viņiem vairs neesot jaudas.

Un tanī pašā dienā zemnieks kļuva par ciema vecāko.

Nu tik viņš dzīvos, cepuri kuldams! Viņa rīcībā ir straujš zirgs, uz kura viņš var jat apkārt no rīta līdz vakaram. Un, kad viņš atgriežas mājā, rūpīgā sieva cienā viņu ar saldu kafiju un gardiem pīrāgiem. Vakarā gulēt iedami, laulātie ļaudis pagalam aizsapņojās: nu jau vairs nebūs dzīve, bet svētki no vienas vietas.

Taču viņi vēl nebija paguvuši ielaisties miegā, kad pie durvīm atskanēja klauvēšana. Ienāca radžas ziņnesis un vēstīja:

—   Visiem ciemu vecākajiem pavēlēts nekavējoties ierasties pilī.

Aši apģērbies, ciema vecākais segloja zirgu un cauru nakti pavadīja ceļā, lai rītā ierastos radžas priekšā. Vairākas stundas no vietas viņš nostāvēja troņa zalē, godbijīgi noliecies, uzklausīdams radžas niknas runas un bikli taisnodamies. Viņš jutās briesmīgi noguris, un viņu pārņēma grūtsirdība. Mājās viņš pamāca vēlu naktī, satraukts un noskumis.

Un ta atkārtojās daudz reižu… Ciema vecākais grūti nopūtās, un ari viņa sieva nopūtās. Saldā kafija un gardie pīrāgi viņus vairs nepriecināja.

—   Jā, redzams, ka radža ir stiprāks nekā visi ciema vecākie, — vīrs sacīja. — Es domāju, mums vajadzēs lūgt allahu, lai viņš mani pārvērš par radžu. Lūk, tad mēs sasniegsim labklājības kalngalus!

Un sieva viņam klusu atbildēja:

—    Es esmu tava sieva, un mēs abi vienmēr esam kopā. Un es iešu tev līdzi, lai tu ietu kurp iedams un lai tu būtu kas būdams — kurpe, pele, runcis, suns, zemnieks, ciema vecākais vai radža.

Un tad ciema vecākais ņēmās lūgt allahu, lai tas pārvēršot viņu par radžu, jo tā dzīvot kā līdz šim viņiem vairs neesot jaudas.

Vīrs ar sievu apgūlās, bet, kad pamodās, redz: viņi jau ir pilī. Cik gan laba dzīve radžam un viņa laulatajai draudzenei! Od un dzer pašu gardāko, it neko sev neliedz. «Nu, tagad gan mūs neviens vairs netraucēs!» viņi domā. Taču iznāca pavisam citādi!

Lombokas salā bez šā radžas bija vēl citi. Un, kad sākās karš ar kaimiņvalsti, mūsu radža cieta sakāvi. Viņš taču bija tikai uzdzīvojis un izklaidējies, bet par karaspēku it nemaz nebija domājis. Un tā nu viņa karavīri pašā pirmajā kaujā bija aizbēguši katrs savu malu.

Kad ienaidnieka karaspēks no visām pusēm ielenca pili, viņš saprata, ka nav uz ko cerēt. Teju teju viņu kopā ar sievu saņems gūstā, un tad — labākā gadījuma viņš kalpos pie sava ienaidnieka par zirgu puisi. Bet tas taču būtu šausmīgi!

—    Visā pasaulē nav neviena radījuma, kas būtu pasargāts no bailēm, — teica radža un grūti nopūtās. Ari viņa sieva nopūtās. — Vienīgi allahs neviena nebīstas, — radža turpināja. — Vai mums nepalūgt, lai es pārvērstos par allahu?

Taču viņš vēl nepaguva šos vārdus izteikt, kad vīrs ar sievu pārvērtās… par nošķiebtam rītakurpēm. , Tobrīd uzvarētājs radža ienāca pilī, ieraudzīja rītakurpju pāri un tūdaj uzvilka kājās.

—    Šīs kurpes ļoti atgādina tās, ko man nozaga! — viņš iesaucās un sāka lepni staigāt pa istabu ka daždien uzvarētājs. Protams, viņš pat nedzirdēja, kā viņa kreisās kājas kurpe sacīja labas kājas kurpei:

—    Es esmu tava sieva, un mēs abi vienmēr esam kopā. Un es iešu tev līdzi, lai tu ietu kurp iedams…

VILTĪGAIS STĀRĶIS

tārķis bija ļoti izsalcis. No paša rita viņš meklēja ko nomedīt, taču nenieka neatrada. Pa visu dienu viņš nebija noķēris ne sīka vardulēna.

Ap saules rietu Stārķis aizkūlās pie liela ezera. Ezers bija pārlieku skaists. Ceļinieki, kam gadījās te iet garām, nevarēja vien par to nopriecāties: ūdens ezerā tīrs, dzidrs, un zivis tur tā vien šaudījās uz visām pusēm.

Stārķis iebrida ūdenī un domāja ieturēt gardu maltīti, taču visas zivis uzreiz paslēpās, lai nenokļūtu viņam knābī. Ilgi ilgi stārķis gaidīja, vai neparādīsies kāda zivtele, bet velti.

Pēc dažām dienām Stārķis atkal atlaidās pie ezera. Taču šoreiz viņš cienīgi un bez steigas sāka pastaigāties pa krastmalu, ne uz vienu neskatīdamies. Galvā viņam bija uzmaukta augsta, apaļa cepurīte, kādu mēdz valkāt sludinātāji.

Zivis ieplēta mutes aiz brīnumiem un ar interesi aplūkoja Stārķi: tas bija pavisam citāds nekā parasti. Zivis nesaprata, kas ar viņu noticis.

Kāda ziņkārīga zivtiņa sadūšojās piepeldēt tuvāk, taču Stārķis viņai pat aci neuzmeta.

Brītiņu klusējis, viņš uzrunāja zivis:

—    Mani bērni! Kopš šās dienas jums nav no manis jābaidās. Es esmu apņēmies dzīvot kā svētais un nevienam ļauna nedarīšu.

Zivis, izdzirdušas tādu valodu, vienā balsī iesaucās:

—    Mēs ticam tev, Stārķi! Māci mūs prātā un gudrībā!

Un Stārķis viņām uz to atbildēja:

—    Mani bērni, varat uz mani paļauties! Es nekad nepametīšu jūs nelaimē. Esmu uzticams draugs visai dzīvai radībai šinī mēness apspīdētajā pasaulē.

Pagāja vēl kāds laiks. Stārķis bija pasācis ik mīļu dienu piestaigāt līdz ezeram, un zivis viņu allaž priecīgi sagaidīja.

Kādu reizi viņš atnāk ezermalā noskumis, ne uz vienu neskatās, ne ar vienu nerunā.

—     Kas noticis, mācītāj? — kāda maza zivtiņa iejautājās. — Kāpēc tev acis tādas skumjas?

It kā asaras rīdams, Stārķis lēni izdvesa:

—    Ak mani bērni! Es raudu tāpēc, ka man jūsu gaužām žēl. Netieku gudrs, kā jums palīdzēt. Cilvēki taisās šo ezeru nosusināt, un jums visām draud nenovēršama nāve.

Zivis sāka rūgti raudāt, bet viena no tām ieminējās:

—    Varbūt tu, ai gudro mācītāj, kaut ko izdomāsi, lai mūs glābtu?

Stārķis mierīgi atteica:

—    Mani bērni, es zinu, ka viņpus šā kalna ir vēl viens ezers. Bet jūs taču nevarat turp nokļūt. Un arī es jūs visas reizē nevaru aiznest. Ja gribat, es no šās dienas sākšu jūs citu pēc citas pārnest uz to ezeru.

Zivis nopriecājās un cita par citu ņēmās lūgt Stārķi, lai drīzāk nesot viņas uz otru ezeru.

Un tā nu Stārķis diendienā ņēma knābī pa zivij, laidās ar to otrpus kalna un tur notiesāja savu upuri.

Drīz ezerā nebija palicis nevienas dzīvas radības, atskaitot vp,co Krabi.

—    Paklau, mans dēls, — Stārķis uzrunāja Krabi. — Nāc, es arī tevi pārnesīšu viņpus kalna. Visi tavi draugi ir jau tur.

—    Esmu ar mieru, ai mācītāj, — Krabis atbildēja, — tikai atļauj man turēties tev pie kakla, citādi es baidos nokrist.

Stārķis pacēlās gaisā, bet Krabis cieši ieķērās viņam kaklā. Kad viņi bija aizlidojuši līdz lielajam akmenim, uz kura Stārķis parasti rija zivis, Krabis tur ieraudzīja veselu kaudzi zivju asaku.

«Lūk, kāds liktenis mani gaida!» Krabis nodomāja, taču nebilda ne vārda.

Stārķis nu viņam saka:

—   Mans dēls, kāp tagad nost man no kakla, ver vaļā savas spīles.

Bet Krabis viņam atsaka:

—    Liels ir tavs grēks, viltīgo Stārķi! Izlikies par glābēju, bet pats apriji visas zivis. Tagad tu no nāves neizbegsi!

Stārķis saka klabināt knābi un lūgties:

—    Saudzē mani, Krabi! Apžēlojies par mani! Man ļoti gribas dzīvot!

—    Ja tā, — Krabis atbildēja, — tad aiznes mani atpakaļ uz ezeru.

Stārķis savēcināja spārnus un tūdaļ laidās atpakaļ uz ezeru. Kad viņš nolaidās krastmala, Krabis sažņaudza viņam kaklu savās spīlēs un pateica:

—    Pienākusi tava nāves stunda!

Ta Stārķis savas viltības dēļ dabūja galu.

IRĀNA

KRUSTMĀMIŅA SUSKE

Dzīvoja reiz prusaciene Suske. Tā viņu ari saukāja: krustmāmiņa Suske. Kadu dienu viņa sadomāja apstaigāt visus savus draugus un paziņas, aplūkot, kā tiem labi klajas. Turklāt viņai gribējās sameklēt sev draugu, ar ko mūžu kopā nodzīvot.

Viņa pašuva sev kleitu no sīpolmizas, uzvilka mugurā, uzmeta uz galvas lakatiņu — čadru — no baklažāna mizas, darināja kurpes no mandeļu čaumalām, saāvās un devās ceļā.

Viņa gāja, gāja, līdz nonāca pie sakņu veikaliņa. Pārdevējs pamanīja, ka krustmāmiņa Suske uzcirtusies uz nebēdu, un apjautājās:

—    Kurp iedama, krustmāmiņ Suske?

—    Pats esi krustmāmiņa Suske! Es — kā puķīte skaista, kas ik actiņu saista, bet šis man teiks: krustmāmiņ Suske!

—    Bet kā tad tevi lai bildina?

—    Saki: daiļava meitiņa, purpura kleitiņa, klibklabu kurpītes, ceļš lai tev laimi nes!

Sakņu tirgotājs viņai saka:

—    Ei, daiļa meitiņa, purpura kleitiņa, klibklabu kurpītes, ceļš lai tev laimi nes! Kurp tu tā iedama?

Tad krustmāmiņa Suske atbildēja:

—    Eju uz pilsētu Hamadanu sagaidīt mēnesi Rarnazanu, draugu sev noskatīt, kam sirdi izkratīt.

—    Varbūt nāksi pie manis, dzīvot? — sakņu tirgotājs vaicā.

—    Iešu. Bet ar ko tu mani kulsi, ja piepeši saķildosimies?

—    Ar atsvaru iekaustīšu!

—    Ak! Neiešu vis pie tevis dzīvot…

Krustmāmiņa Suske gāja tālāk, nonāca pie skārņa.

Miesnieks, ieraudzījis viņu saposušos, uzcirtušos,.

jautā:

—    Kurp iedama, krustmāmiņ Suske?

—    Pats esi krustmāmiņa Suske! Es — kā puķite skaista, kas ik actiņu saista, bet šis man teiks: krustmāmiņ Suske!

—    Bet ko tad tev lai saka?

—    Saki: daiļava meitiņa, purpura kleitiņa, klibklabu kurpītes, ceļš lai tev laimi nes!

Miesnieks viņai saka:

—  Ei, daiļa meitiņa, purpura kleitiņa, klibklabu kurpītes, ceļš lai tev laimi nes! Kurp tu tā iedama?

—    Eju uz pilsētu Hamadanu sagaidīt mēnesi Ramazanu, draugu sev noskatīt, kam sirdi izkratīt.

—    Varbūt nāksi pie manis dzīvot? — miesnieks vaicā.

—    Iešu. Tikai ar ko tu mani kaustīsi, ja piepeši saķildosimies?

—    Ekur, ar lielo gaļas dunci!

—    Vai, kāds tu esi! Neiešu pie tevis dzīvot. Krustmāmiņa Suske manījās projām no skārņa, un

te nu viņu panāca pelēna kungs — aga Mušs. Viņš nāca no sakņu veikaliņa un bija dzirdējis visu krustmāmiņas Suskes sarunu ar pārdevējiem. Viņš tecēja tai pakaļ un runāja:

—Ei, daiļa meitiņa, purpura kleitiņa, klibklabu kurpītes, ceļš lai tev laimi nes! Kurp tu tā iedama?

—    Ak tu augsti dzimušais, modes bikšu valkātājs! Eju uz pilsētu Hamadanu sagaidīt mēnesi Ramazanu, draugu sev noskatīt, kam sirdi izkratīt.

—   Varbūt nāksi pie manis dzīvot? — vaicā aga Mušs.

—    Iešu. Tikai ar ko tu mani kaustīsi, ja piepeši

saķildosimies? i

/

—    Savu mīksto, tievo astīti melna krasā iemērkšu, pār tavām skaistajām uzacīm pārvilkšu.

—   Ja tā, tad iešu pie tevis dzīvot! Kas tad ko neiet!

Un viņi sadevās kopā dzīvot — labu dienu piedzīvot. Reiz gadījās, ka aga Mušs devās uz šaha pili pēc pārtikas krājumiem, bet krustmāmiņa Suske savāca

veļu un gaja uz peļķi mazgāt. Peļķe nebija neko lielākā par kamieļa pēdu.

Suske piegaja pie peļķes, paslīdēja un iekrita ūdenī.

Krustmāmiņa Suske pārbijās un galīgi apjuka. Te uzreiz redz: auļo garām jātnieks. Viņa tam uzsauca: Ei, jātnieciņ — heisā, zirgam aste gaisā! Ja aga Mušu satikt pagadās, teic: viņa skaistule peļķē spirinās.

Jātnieks bija no šaha karapulka. Nonācis pili, viņš šo jocīgo gadījumu pastāstīja šaham un vezīriem. Viņi ilgi smējās.

Par laimi, pelēns bija turpat tuvumā un dzirdēja jātnieka stāstu.

Teciņus viņš aizdrāzās pie krustmāmiņas Suskes, skraidīja peļķei apkart un klaigaja:

—    Vai mīļo draudziņu! Vai, tavu nedienu! Sniedz rociņu labi aši, vilkšu tevi sausumā knaši!

—    Nē, ne, rociņa man tieviņa — ka nenotrūkst!

—    Tad sniedz jel kājiņu!

—    Nē, nē, kājiņa man tieviņa — ka nenotrūkst!

—    Ko tad lai es daru?

—    Ej atnes kāpnītes, pati izrāpšos.

Aga Mušs tecēja uz sakņu veikaliņu, nočiepa vienu burkāniņu, ar saviem asajiem zobiem iegrauza tajā robus un atstiepa krustmāmiņai Suskei. Nabadzīte izķepurojās no ūdens un tad likās cisās, jo bija pamatīgi saaukstējusies.

Viņa lika aga Mušām izvārīt zaļu viru.

Pelēns uzlika uz pavarda prāvu kastroli, pakūra apakša uguni. Ņēmās ar skangali viru maisīt.

Maisīja, maisīja, līdz kastroli apgāza. Vira izlija pa grīdu, garaiņu mutulis uzvirmoja līdz griestiem. Krustmāmiņa Suske tajā tīri pazuda. Aga Mušs pārbijās. Bet krustmāmiņa Suske no garaiņu mutuļa viņu mierina:

—     Nebēdā, aga Muš, nekas jau nav pušu! Vira apgāzās, garaiņi uzvērpās — labi vien ir! Tajos sasilšu, ašāk atlabšu — labi vien būs!

Tā tas notika ar krustmāmiņu Suski.

MAZĀ PUPIŅA UN DIVS

Dzīvoja vīrs un sieva; bērnu viņiem nebija, bet viņi ļoti vēlējās kādu bērniņu. Vienu dienu sieva lika tonūrā — zemē iemūrētā apaļā krāsnī — podu ar pupām un nemaz nepamanīja, ka viena pupiņa izkrita no poda.

Taisni tobrīd pie sievas iegriezās kaimiņienes. Viena no tām — vai nu nezinādama, ka saimniecei nav bērnu, vai arī varbūt zinādama un tīšuprāt gribēdama viņu aizskart, saka:

—   Māsiņ, laid tu arī savu meitenīti, lai iet kopā ar mūsējām lasīt vārpas, kas palikušas tīrumā.

Sieva nopūtās un teica:

—   Vai tad tu, mās, nezini, ka akls mūsu pavards, — nav mums bērniņa!

Te pēkšņi kāds sauc no tonūra:

—   Māmiņ, un kas tad es esmu? Sūti vien mani viņām līdzi!

Sieva nopriecājās, izņēma no tonūra meitenīti — pupiņu; skatās — sejiņa tai mazītiņa, apaļa, smaidīga. Sieva nomazgāja meitiņu, uzģērba tai kleitiņu, nosauca par Pupiņu un sūtīja ar citiem bērniem uz tīrumu.

Līdz saules rietam bērni lasīja vārpas. Kad sāka tumst, gribēja iet mājās, bet Pupiņa viņus pierunāja 'palikt vēl brītiņu.

Uznāca vakars, pagalam satumsa.

Meitenēm sametās bail — atcerējās, ka mežā dzīvo dīvs.

Tikko meitenes izkļuva uz ceļa, te pretim viņām nāk dīvs.

—   Labvakar, meitenītes! Kā jūs te gadījāties? — viņš jautā, bet pats domā: «Tad ta man lobies! Aizvedīšu sev līdzi un naktī apēdīšu.» Un saka meitenēm:

— Jus nedrīkstiet tumsā iet — vilks saplosīs. Nāciet pie manis paciemoties. PārgUlēsiet nakti un rīt iesiet mājas.

—    Labi, iesim uz tavām mājām! — visu vietā piekrita Pupiņa: tik un tā nebija kur palikt.

Un viņas visas aizgāja dīvām līdzi.

Tas paklāja cisas un apguldīja meitenes.

Paiet stunda. Dīvs jautā:

—    Kas guļ un kas neguļ?

—    Es, Pupiņa-hanum neguļu, — atsaucās Pupiņa.

—    Un kāpēc neguli?

—   Man mājās māmiņa pirms gulētiešanas deva balvu un olu kulteni, es paēdu un aizmigu.

Dīvs piecēlās, pagatavoja olu kulteni, atnesa halvu.

—    Celieties, meitenes, ēdīsim vakariņas! — Pupiņa sauca.

Visas meitenes pietrūkās no cisām, paēda halvu un olu kulteni, apgūlas un no jauna aizmiga.

Paiet vēl stunda; dīvs jauta atkal:

—    Kas guļ un kas neguļ?

—    Visi guļ, tikai Pupiņa-hanum nomodā!

—    Kāpēc tad tu neguli?

—    Mājās man māmiņa pēc vakariņām deva ūdeni, nevis parasto, bet no Spulgās jūras, kas aiz Kristālā kalna. Viņa to nenesa vis krūzē, bet gan sietā!

Dīvs piecēlās, paņēma sietu un joza uz Spulgo jūru aiz Kristālā kalna.

Kamēr viņš tur nonāca, ausa jau gaisma. Pa to laiku meitenes piecēlās, saģērbās un skrēja mājās.

Pagāja gabaliņu — te uzreiz Pupiņa attapa, ka ar to steigu aizmirsušas dīva mājās maisiņu ar vārpām. Viņa nu saka:

—    Meitenes, skrejiet vien, es drīz jūs panākšu.

Bezbailīgā Pupiņa griezās atpakaļ un redz, ka dīvs

aiz niknuma ar nagiem sienas skrāpē. Pamanījis Pupiņu, viņš it priecīgs. Sagrāba meiteni, iebāza maisā, aizsēja maisam galu ciet. Tad loba uz mežu pēc rīkstes, ar ko meiteni pērt.

Pupiņa manīga, nadzīga, izplēsa maisam caurumu

un izlīda ārā. Atraisīja maisu un iebāza tajā nikno dīva runci, bet pati paslēpās kaktā.

Dīvs pārnāca ar rīksti un nu ņemsies vicot pa maisu. Runcis laiž vaļā bļāvienu, bet dīvs saka:

—    Aha, nu tu man esi sadomājusi izlikties par kaķi! Nekas nelīdzēs!

Viņš zvetēja, zvetēja, līdz maiss pušu. Dīvs ieraudzīja runci un neganti pārskaitās. Nemās meklēt Pupiņu un atrada to kaktā.

—    Ak tu neliete! Uz vietas tevi aprišu, ne ādu nenovilcis! Saki ašāk, kā un ar ko man tevi ēst!

—   Ja jau tu gribi mani kļausit, tad iekurini tonūru, izcep mīkstu plāceni. Ietin mani plācenī kā sieru un apēd tā.

—    Lai notiek, tā darīšu! — dīvs noņurdēja. — Apēdīšu tevi ar mīkstu plāccnīti.

Viņš aizkūra tonūru, iejauca mīklu, izveltnēja un noliecās, lai pielipinātu plāceni labi dziļi pie sieniņas, bet Pupiņa neapmulsa un no visa spēka iegrūda dīvu dziļajā tonūrā, kur tas izcepās.

Bet dūšīgā Pupiņa paķēra maisiņu ar vārpām un tecēja uz mājām.

ZĒNS UN ZIVS

Priekš gadu simtiem zem zilā debesu juma meža malā mazā mājiņā dzīvoja vīrs un sieva. Viņu dēlēns augu dienu rotaļājās ar citiem bērniem, skraidīja pa mežu. Bet pa vakariem tēvs viņu mācīja grāmatā.

Kādu reizi māte teica puikam: — Paklau, dēliņ, laiks tev būtu tēvam palīdzēt. Šodien mums nav nekā ko ēst. Ej uz jūru, pazvejo zivis.

Puika ņēma tīklu un devās uz jūru. Iemeta tīklu un, kad to atkal izvilka, ieraudzīja mazu, trejkrāsainu — sarkanzilzeitainu zivtiņu. Zivtiņa bēdīgi paraudzījās viņā un sacīja cilvēka balsī:

—. Atlaid mani, puisīt, jūrā! Es tev par to došu burvju grieznes: viss, ko tu ar tām izgriezīsi, kļūs īsts.

Puika, nosmējās, taču iežēlojās par zivtiņu un palaida to atpakaļ jūrā.

Te uzreiz viņam rokās gadījās grieznes. Viņš palūkojas apkart, redz — no koka zemē nokritusi liela, dzeltena lapa. Puika to pacēla, izgrieza no tās pili. Skatās — pils sāk pieņemties lielumā, augt augumā, lidz pārvērtās par milzīgi lielu zelta pili. Tikai apkārt viss bija tukšs. Tad zēns salasīja vēl citas lapas — dzeltenas, zaļas, sarkanas, brūnas — un ņēmās izgriezt no tām ziedus, zāli, kokus… un tūliņ uz vietas pilij visapkārt izpletās ziedošs dārzs.

Puika teciņus vien joza uz mājām. Izgrieza no papīra mātei, tēvam un sev pašam drēbes — un viņi visi apģērbās zīda un samta tērpos. Apmetās pilī un sāka dzīvot bagātāk par visiem.

Nebija necik ilgi, un puika sāka skumt. No dārza viņu ārā nelaida, ar senajiem biedriem — nabaga ļaužu bērniem — draudzēties neļāva. Viņam nebija neviena rotaļu biedra. Turklāt māte visu laiku kliedza virsū: «Pietaupi dārgās drēbes, nerušinies pa smiltīm, ka nenovārties, nedari šo un nedari to!»

Viņu nelaida ne uz mežu, ne uz lauku, pat ne pie jūras — māte baidījās, ka zivtiņa nepaņem atpakaļ brīnumgrieznes.

Puikam apnika tāda dzīve. Kad viņš iztālēm dzirdēja bērnu smieklus un klaigas, viņam gribējās būt kopā ar tiem, rotaļāties, lasīt mežā žagarus un palīdzēt tēvam tīrumā.

, Reiz naktī viņš klusītēm izzagās no istabas, izlavījās cauri dārzam un skrēja uz jūru.

Tur viņš skaļi iesaucās:

— Zivtiņ mana sarkanzilzeltainā! Kur tu esi? Es atnācu tev pateikt, ka man nevajag zelta pils. Palīdzi man, zivtiņ, atdod man atpakaļ agrāko dzīvi!

Tai pašā brīdī atpeldēja trejkrāsainā zivtiņa un sacīja: — Lai notiek, kā tu vēlies, mans mazais draugs! Tagad tu esi bagāts un ievērojams, bet tev taisnība: nauda un bagātība, kas nav iegūta ar darbu, nedod laimi un prieku. Saulei lecot, iemet grieznes jūrā, trīsreiz iesvelpies — un būsi laimīgs kā senāk.

Ar pirmajiem rīta saules stariem zēns iesvieda grieznes jūrā un trīsreiz iesvilpās.

Kad viņš pārnāca mājās, no pils nebija palicis ne pēdu. Būdas durvīs stāvēja māte un, kā senāk, smaidīdama viņu gaidīja.

KRUSTMAMIŅA GARKAKLE

Sensenos laikos dzīvoja zeltkalis. Sieva viņam nebija prātā padevusies un ar savu muļķību bieži noveda vīru izmisumā.v

Kādu dienu zeltkalis devās ūz tirgu, nopirka tur kokvilnas ķīpu, atnesa mājās un sacīja sievai:

—    Savērp diegus!

—    Kā to dara? Es tā kā nevaru un nevaru atcerēties! — sieva atrunājās.

Zeltkalis brīnījās:

—    Bet kam tad vajadzētu to atcerēties, ja ne tev?

—    Kas zina! — sieva noteica un gāja savās gaitās. Kādā karstā dienā zeltkalis nolikās atpūsties vēsajā

pagrabā un sieva iekāpa baseinā. Viņa vēl nepaguva aizpeldēt līdz baseina vidum, kad sāka saukt vīru. Vīrs pamodās, izskrēja no pagraba un jautā:

—    Kas noticis?

Sieva atbild:

—   Atmiņa man atgriezās. Nes šurp kokvilnu labi aši, es vērpšu.

Virs saskaitās, paķēra nūju, iekaustīja sievu un pavēlēja līdz saules rietam visu kokvilnu savērpt diegos.

Vakara, pārnācis mājās, prasīja sievai, lai rādot šurp vērpienu.

—   Es iesviedu kokvilnu grāvi krustmamiņai vardei. Lai viņa vērpj! — sieva atteica.

Te nu virs neizturēja un aiztrieca sliņķi no mājām. Sieva izgāja talu aiz pilsētas vārtiem, noskatīja sev ērtāku vietiņu un apsēdās atpūsties. Lūkojas apkārt un redz — nak kaķe.

—    Krustmāmiņ Mia-Miau! Tevi laikam mans virs šurpu sūtīja? Tad ej vien un saki viņam: es uz mājām atpakaļ neiešu.

Tiklīdz kaķe bija projām, sieva skatās — iet garām ēzeļu māte. Sieva tai jautā:

—    Krustmāmiņ Jok-Jok! Tevi laikam mans vīrs šurpu sūtīja? Ej vien un pasaki viņam: es uz mājām atpakaļ neiešu.

Te uzreiz sieva redz — taisni uz viņu nāk kamieļu

māte. Sieva nopriecājās, metās kamieļu mātei pretim un vaicā:

—    Krustmāmiņ Garkak le, tevi laikam mans vīrs šurpu atsūtījis? Man tā negribas uz mājām! Bet aiz cieņas pret tevi — lai notiek, paklausīšu

To teikusi, sieva sēdās kamieļu mātei mugurā un skubināja to uz mājām.

Ieraudzījusi savu māju, viņa jau pa gabalu sāka saukt:

—    Paskaties, vīriņ! Sū-

tīji krustmāmiņu Mia-Miau — es nenācu. Sūtīji krustmāmiņu Jok-Joku — arī nenācu. Rau, tikai krustmāmiņu Garkakli vajadzēja paklausīt.

Zeltkalis jau arī pats bija priecīgs, ka sieva pārnākusi. Viņš palīdzēja tai nokāpt zemē un tad aplūkoja kamieļmāti. Pataustīja tās nešļavu, jūt — smaga; ielūkojās grozā, bet tas pilns zelta stienīšiem. Viņš paņēma zeltu, apraka zemē, bet kamieļmāti ieveda šķūnī. Nu tikai viņi dzīvos laimīgi!

Taču iznāca pavisam citādi, nekā bija domāts.

Otrā dienā tirgū ieradās saucējs un ziņoja, ka pazudusi šaha kamieļmāte ar zelta kravu. Un, kas to atradīs, tas saņems lielu atlīdzību.

Tad pie saucēja piegāja zeltkaļa sieva un ņēmās sīki izstāstīt, ka šaha kamieļmāti viņa gan neesot redzējusi, bet ka vakar, kad vīrs viņu izdzinis no mājām, viņai ceļā gadījusies krustmāmiņa Garkakle, kas atvedusi viņu atpakaļ uz mājām un samierinājusi ar vīru.

Saucējs noklausījās muļķa sievas valodās, nosmējās par viņu un devās uz pili pastāstīt šaham visu, ko pats bija dzirdējis.

—    Krustmāmiņa Garkakle — tā jau ir mana kamieļmāte! — šahs noprata un lika zeltkali un tā sievu saņemt ciet un atvest uz pili.

Kad kalpi tos atveda pilī, šahs sacīja zeltkalim:

—   Es biju domājis nocirst tev galvu, taču apžēlošu tevi, ja tu no tā zelta, ko esi paslēpis, izliesi pieminekli, kāda nav visā pasaulē.

Zeltkalim nu vajadzēja ķerties pie darba. Viņš strādāja dienām un naktīm. Bet kā algu par grūto darbu zeltkalis ik dienas nolauza pa mazam gabaliņam zelta un aiznesa uz mājām.

Un nu pienāca diena, kad darbs bija galā. Šahs un vezīrs ieradās apskatīt pieminekli. Šahs ilgi priecājās par smalko darbu un tad vaicāja vezīram:

—   Saki, — vai šim piemineklim ir izlietots viss zelts, kas bija iedots zeltkalim?

—  Lai atbildētu uz šo jautājumu, — sacīja vezīrs, — piemineklis jānosver. Vajadzīgi lieli svari, bet mums tādu nav.

Nu šahs apskaitās un pavēlēja vezīram četrdesmit dienu laikā izdibināt, kā nosvērt pieminekli. Vezirs prātoja šā, prātoja tā, taču nekā nevarēja saprātot. Tad viņš izdomāja viltību — aizsūtīja kalpu, lai atved zeltkaļa sievu.

Kad tā ieradās, vezīrs sacīja:

—    2ēl man tevis! Tu esi tāda skaistule un tikai vienkārša amatnieka sieva. Gribu tevi izdot pie sava dēla. Tikai iepriekš izdibini no zeltkaļa, kā nosvērt pieminekli. Tiklīdz mani, ka tavs vīrs labā omā, pajautā viņam par to.

Un tā nu kādu vakaru sieva vaicā vīram:

—    Vai esi labā omā?

—    Kālab tu tā vaicā? — zeltkalis brīnījās.

—   Gribu tev pajautāt, kā var nosvērt pieminekli, ko tu darināji.

—    Pavisam vienkārši, — zeltkalis paskaidroja. — Vispirms piemineklis jāieceļ laivā un tad jāatzīmē, cik dziļi laiva iegrimusi ūdenī. Tad piemineklis atkal jāizceļ laukā un laivā jāsaveļ tik daudz akmeņu, lai ūdens atkal sniedzas līdz atzīmētai vietai. Akmeņus nosvērt nav grūti. Un tie svērs tik, cik sver piemineklis.

Nākamajā dienā sieva pastāstīja vezīram visu, ko bija no vīra izzinājusi.

Vezīrs nopriecājās un izstāstīja šaham, kā piemineklis sverams.

Šahs aizsūtīja kalpu zeltkalim pakaļ. Un, kad tas ieradās, pavēlēja viņam nosvērt pieminekli tā, kā bija sacīts. Nu zeltkalis noprata, ka šaham viss zināms, un atdeva paņemto zeltu.

Šahs pavēlēja ieslodzīt zeltkali augstā tornī un torņa durvis aizmūrēt, lai viņš tur nomirst badā un slāpēs.

Tā nu zeltkalis sēž tornī un gudro, kā lai tiek laukā. Te uzreiz dzird — sieva kliedz aizvilkdamās:

—    Nāc šurp labi žigli! Mani prec vezīra dēls. Ja tu esi ar mieru, tad dod šķiršanos!

—    Labi, — vīrs atsaka. — Šķiršanos es došu, tikai iepriekš izdari, ko tev lūgšu.

—    Kas tad nu atkal jādara? — sieva nepatikā jautā.

—    Sameklē prāvu skudru, — vīrs teica, — tai pie kājas piesien diedziņu un palaid skudru pa torņa sienu uz augšu. Kad skudra būs nonākusi pie manis, diega galā piesien aukliņu. Un, kad es būšu uzvilcis to augšā, piesien auklas galā resnu virvi. Es vilkšu virvi augšā, bet otru virves galu tu apsien sev ap vidu. Uzvilkšu tevi augšā un te iedošu tev papīru par šķiršanos.

Sieva izdarīja visu, kā vēlēts. Un, kad viņa bija jau augšā, zeltkalis sacīja:

—   Tagad nu turi tu virvi, bet es nolaidīšos lejā un atnesīšu tev papīru par šķiršanos.

Nolaidies zemē, viņš tūdaļ devās pie sava drauga un paslēpās viņa namā.

Nākamajā dienā šahs vēlreiz atnāca papriecāties par pieminekli, kļuva domīgs un sacīja:

—    Cilvēku iznīcināt nekad nav par vēlu. Bet tāds meistars vēl dažu labu reizi var mums noderēt.

Un viņš sūtīja kalpus uzlauzt torņa durvis un atvest zeltkali.

Kalpi uzlauza durvis un redz: zeltkaļa nav, bet tur sēž viņa sievai

Par to pastāstīja šaham. Šahs bija pārsteigts par zeltkaļa izmanību un lika vezīram ne vēlāk kā četrdesmit dienu laikā sadzīt zeltkali rokā un atvest pie viņa dzīvu.

« Vezīrs pārmeklēja visas mājas, taču zeltkali nekur nevarēja atrast. Tad ministrs lika ik mājā novietot pa jēram un paziņoja, ka ar valdnieka pavēli katram saimniekam jērs jābaro tā, lai tas divdesmit dienu laikā nekļūtu ne liesāks, ne treknāks. Citādi pašam galva nost!

Mājas saimnieks, pie kura slēpās zeltkalis, aiz bailēm drebēdams, vaicāja savam draugam:

—   Vai tad var tā izdarīt, lai jērs nekļūtu ne liesāks, ne treknāks?

—    Nu, tas lr pavisam vienkārši, — zeltkalis viņu

mierināja. — No rīta līdz vakaram baro jēriņu, un tas pieņemsies miesās, bet, saulei rietot, parādi tam vilcēnu, un jērs uzreiz izkritīsies. Dari tā diendienā, un jērs, kads bijis, tāds paliks.

Saimnieks visas divdesmit dienas tā arī rīkojās. Bet, kad pienāca laiks un vezīrs savāca jērus, visi redzēja: tikai tas jērs, kas bija mitinājies mājā, kur slēpās zeltkalis, nebija mainījies svarā.

Visi noskārta, ka to varējis izdarīt tikai zeltkalis, un šaha karakalpi nu viņu sagraba. Sasēja rokas un kājas un aizstiepa viņu uz pili.

Bet šahs teica:

— Piedodu tev un iece]u tevi par vezīru. Un arī tu piedod savai sievai!

ĪRIJA

BALTAIS TELĒNS

Tiperērā ir kāds visai dīvaina izskata kalns: tā virsotne atgādina stabu. Veci ļauži piestāsta, ka senos laikos uz šā kalna dzīvojuši tikai elfi — mazi, spārnoti cilvēciņi.

Bet tad kalna nogāzēs un ielejās sāka ierasties ļaudis ar saviem ganāmpulkiem. Te bija leknas ganības.

Zāli, pa kuru tik jautri bija draisku[ojuši elfi, tagad smagām kājām mīdīja vērši un govis. To maurošana skanēja pa visu apkaimi. Un tad nu elfu karaliene nolēma, ka atnācēji jāpadzen.

Kādu nakti viņa aizlaidās pie ganāmpulkiem. Bija pļaujas laiks. Mēness lēja pār kalniem savu sudraboto

gaismu. Lopi bija paēduši un gulēja pļavā. Gans, mēteli satinies, sapņoja, raudzīdamies zvaigznēs.

Te uzreiz viņa priekšā parādījās nezvērs — spēcīgs zirgs ar milzīgiem spārniem un pūķa asti. Nezvērs drausmīgi šņāca, dvesa liesmas un dūmus. Pēkšņi tas izgaisa. Tai pašā acumirklī gana priekšā nostājās mazs, klibs vīriņš ar vērša galvu, viss vienās liesmās. Un atkal turpat uz līdzenas vietas tas pārvērtās par milzīgi lielu pērtiķi ar pīles kājām un tītara asti.

Tā bija elfu karaliene. Lai ganu iebiedētu, viņa pārvērtās neredzētos nezvēros. Viņa gan rēca, gan zviedza, gan blēja, gan gaudoja, gan ķērca. Viņas balsi varēja dzirdēt simt jūdžu tālumā.

Nabaga gans aizsedza seju ar mēteļa stūri, taču elfu karaliene uzlidoja kā viesulis un norāva viņam mēteli. Gans nejaudāja pat acu aizvērt — tā viņu bijā apbūris neredzams spēks. Viņš drebēja aiz bailēm, mati viņam slējās stāvus un zobi klabēja. Lopi trakoja, it kā tos dzeltu tūkstošiem dunduru. Vērši un govis bizoja, kur pagadījās, un stiga purvos. Tā tas turpinājās līdz pašam saules lēktam..

Kopš tā laika elfu karaliene katru nakti baidīja ganu un lopus. Ne par kādu naudu nevarēja vairs sadabūt ganu — pat vislielākie drosminieki atteicās uzņemties šo darbu. Kalnu ganību īpašnieks nezināja, ko iesākt.

Šajā apvidū dzīvoja kāds vīrs, vārdā Lorenss Gulagans. Viņš lieliski spēlēja fleiti, bija allaž jautrs, bezrūpīgs un nebija arī nekāds gļēvulis. Un, ja kāds viņu pacienāja ar vīnu, viņš bija gatavs mēroties spēkiem, ar ko vien tikai gribat.

Rau, šo pašu Lorensu kādreiz sastapa ganību īpašnieks un izstāstīja tam savu likstu.

— Ja tik vien jums tās bēdas, — Lorenss atbildēja, — tad varat teikt tai ardievas. Pat ja uz šā kalna elfu būtu vairāk nekā kartupeļu ziedu visos Īrijas laukos, arī tad tie mani neiebaidīs. Es nebīstos ne no viena cilvēka, neba tad nu nobīšos un atkāpšos kaut vai par pirksta platumu šādu tādu elfu priekšā?

—    Neņem mutē tik pārdrošu valodu, Lorens, — saimnieks brīdinaja, — varbūt elfi mūs noklausās. Ja tu runā taisnību un noganīsi manu ganāmpulku kalna virsotnē kaut vai vienu nedēļu, tu varēsi ēst no mana galda tik ilgi, līdz saule pārvērtīsies par sīku svecīti!

Viņi salīga, un Lorenss kļuva par ganu.

Mēness jau kāpa augšā gar kalnu kori, kad Lorenss, iemetis dūšas uztaisīšanai mēriņu sīvā, uzrāpās kalnu ganībās. Te viņš apsēdās alas priekšā uz akmens, pagrieza muguru pret vēju un pacēla pie lūpām fleiti.

Tikko viņš sāka spēlēt, atskanēja elfu balsis. Tad nošalca skaļi smiekli, un Lorenss dzirdēja:

—    Ak, šis nelaimīgais uzdrošinājies ienākt mūsu robežās! Karalien, sodi viņu par šo nekaunību!

Elfi aizlidoja. Lorenss tikai juta, ka tie aizplivinājās viņam garām kā neskaitāmu odu bars.

Pēkšņi Lorenss ieraudzīja, ka no mēness uz viņu krīt milzīgi liels, melns kaķis. Tas gan slējās pakaļkājās, gan meta kūkumu, gan saspringa, it kā grasīdamies klupt viņam virsū. Un ņaudēja tik neganti, it kā dūktu vairākas ūdensdzirnavas reizē.

Kaķis izauga līdz pašiem mākoņiem, ilgi griezās uz kreisās pakaļkājas. Tad metās zemē un tūliņ atkal trūkās augšā un pārvērtās par milzu zivi ar baltu kaklu un divām zābakos ieautām astēm.

—    Danco, danco, mana mīļā! — Lorenss sacīja. — Ja gribi padancot, es uzspēlēšu! — Un viņš, cik jaudas, sāka pūst savu fleiti.

Elfu karaliene pārvērtās drīz par šādu, drīz par tādu neradījumu, taču Lorenss, nemaz neapjukdams, joprojām spēlēja dejas motīvu.

Beidzot karalienes pacietība bija galā, un viņa pārvērtās par telēniņu, kas bija tik balts kā piens un ar mīlīgām, laipnām acīm.

Telēns glaudīdamies tuvojās Lorensam, elfu karaliene gribēja novērst viņa uzmanību no fleites un tad izspēlēt ar viņu kādu joku. Bet Lorensu nevarēja vis tik viegli apvest ap stūri. Kad telēns bija pienācis viņam gluži klāt, Lorenss iebāza fleiti azotē un vienā mirkli bija telēnam mugurā.

Ja skatas no kalna virsotnes uz rietumiem, uz okeāna pusi, var redzēt diženo Šanonas upi. Plezdamās platumā, tā sāk atgādināt lielu ezeru, rāmi nes savus bagātīgos ūdeņus cauri Limerikas pilsētai un beidzot ieplūst varenajā okeānā.

Tā nu, sacīt, baltais telēns ar Lorensu mugurā vienā stiepienā pārsviedās no kalna virsotnes pāri Šanonas upei, nebija ko redzēt, ka pārlidoja pār milzīgi plašu zaļu pļavu, tad sāka spert un nosvieda savu jātnieku zālē.

—    Tas tik ir ko vērts, goda vārds! Varens lēciens telēnam! — Lorenss mierīgi noteica.

Tad elfu karaliene pieņēma savu parasto izskatu un vaicāja:

—    Lorens, tu esi drosmīgs puisis, vai negribi pavizināties atpakaļ?

—    Protams, es neatteikšos, ja vien jūs neesat nogurusi! — Lorenss bija ar mieru.

Elfu karaliene atkal pārvērtās par balto telēnu. Lorenss sēdās tam mugurā, un baltais telēns vienā stiepienā pārsviedās uz kalna virsotni, kur ganījās govis.

Te elfu karaliene atkal pieņēma savu parasto izskatu un sacīja:

—    Tu nu gan, Lorens, esi brašs puisis! Vari mierīgi ganīt savus lopus uz šā kalna: ne es, ne mani pavalstnieki, mēs tevi vairs netraucēsim. Un, ja tev ir kāda vēlēšanās, es raudzīšu to izpildīt.

—     Esmu ar visu apmierināts, man nekā no tevis nevajag, — Lorenss atteica.

Tad elfu karaliene pazuda.

Viņa turēja vārdu: kamēr Lorenss sargāja ganāmpulkus, viņa ar saviem mazajiem pavalstniekiem uz kalna vairs nerādījās. Un arī viņš tai neuzbāzās ne ar kādiem lūgumiem. Pūta savu fleiti, ēda, lāgiem iemeta saimnieka sīvo, saņēma par darbu naudiņu un mierīgi gulēja alā.

Kad Lorenss Gulagans nomira, viņu ar lielu godu apglabāja zaļajā Tiperēras ielejā.

Taču arī pēc Lorensa nāves elfi uz kalna vairs nerādījās, jo viņš bija pierādījis, ka gudrs cilvēks ir spēcīgāks par jebkuru elfu. Nu jau vairs gani ne no kā nebaidījās.

Bet, kur elfi nozuduši, neviens vēl šobaltdien nezina.

KONALS, DONALS UN TEGS

Īrijas karaļvalsti dzīvoja trīs brāļi: Konals, Donals un Tegs. Dzīvoja viņi saticīgi, tomēr reiz sāka prāvoties zaļas pļavas dēļ.

Visiem trim brāļiem bija vienādas tiesības uz šo pļavu, un neviens tiesnesis nevarēja izlemt, kuram no viņiem lai tā īsti piederētu.

Viens no tiesnešiem tika uzskatīts par pašu gudrāko un bija slavens visā Īrijā. Brāļi nu aizgāja pie tā un ņēmās klāstīt tam savu lietu. Tiesnesis sēdēja atzveltnes krēslā un pacietīgi klausījas. Kad tie bija beiguši, tiesnesis paziņoja, ka vienu dienu un vienu nakti gribot pārdomāt.

Rītā viņš izsauca brāļus uz tiesu.

—    Nu, puiši, — tiesnesis viņus uzrunāja, — esmu apsvēris visus pierādījumus no visām pusēm, pārdomājis gan šā, gan tā un pārliecinājies, ka nevienam no jums nav uz pļavu vairāk tiesību nekā otrajam vai trešajam. Pirmo reizi mūžā sastopos ar tik smagu gadījumu. Taču man nav neatrisināmu jautājumu. Tūliņ izlemšu, kuram no jums jāpatur pļava. Jūs visi trīs man izskatāties pamatīgi slaisti, tad nu es pļavu piešķiršu tam, kurš slinkāks par visiem.

—    Nu, ja tā, tiesneša kungs, — sacīja Konals, — tad pļava paliek man — es taču esmu visslinkākais!

—    Kā tad tavs slinkums izpaužas, Konal? — ties

nesis jautāja.

—    Nu tā, — Konals atbildēja, — ja es esmu atgūlies ceļa vidū, tad lai uz mani auļo kaut vesels kavalērijas pulks — es drīzāk ļaušu tam sevi samīdīt, nekā pakustēšos no vietas!

—   Jā, tad nu gan tu esi briesmīgi slinks! Tavi brāli Donals un Tegs droši vien nevar slinkumā ar tevi mēroties, — teica izbrīnījies tiesnesis.

—    Ko jūs, tiesneša kungs! Tādu sliņķi kā mani diez vai pasaulē otru atradīs! — iesaucās Donals.

—    Vai patiesi? Cik slinks tad tu esi? — tiesnesis gribēja zināt.

—    Nu tā: ja es sēdētu pie ugunskura un cilvēki no visas apkaimes nāktu un sviestu ugunī malku, tad drīzāk man smadzenes kaulos sāktu vārīties un iztecētu laukā nekā es pakustētos no vietas! — Donals lielījās.

—    Velns parāvis, tas tik ir slinkums! — tiesnesis pārsteigts iesaucās. — Nu, Teg, tu jau nu viņus slinkumā nepārtrumposi.

—     Nekas nav vienkāršāk, tiesneša kungs! Es ar savu slinkumu esmu viņiem vismaz simt punktu priekšā! — Tegs mierīgi atteica.

—    Kā tā?

—    Nu ta: ja es gulētu augšpēdu ar vaļā acīm un no griestiem lielām pārslām sāktu birt kvēpi, tad drīzāk es zaudētu acu gaismu, nekā papūlētos aizdarīt plakstiņus.

—    Ak vai! — tiesnesis nopūtās. — Esmu tādā pašā nesaprašanā kā iepriekš. Redzu, ka jūs visi trīs esat aplam lieli sliņķi. Bet, kurš no jums visslinkākais, to neviens visā pasaulē neizšķirs. Labāk tad tā: es atdošu pļavu vecākajam no jums, — tiesnesis nolēma.

—    Nu, tad pļava ir mana! — pārliecināti noteica Konals.

—    Cik gadu tad tev ir? — tiesnesis viņam jautāja.

—     Savā divdesmit pirmajā gadā es nopirku trīsdesmit vezumus īlenu, neviena pa šo laiku neesmu noJauzis, un tikai vakar pēdējais īlens notrula, lāpot kaimiņam zābakus, — Konals atbildēja.

—    Jā, tu esi gaužām vecs. Tavi brāļi droši vien ir daudz jaunāki?

—    Nu nē, tiesneša kungs! — iebilda Donals. — Kad man bija divdesmit gadu, es nopirku veselu kuģa kravu adatu, nevienu no tām neesmu nolauzis, un pēdējā tikai vakar notrula, lāpot vecmāmuļas lindrakus.

—Jā, jūs abi esat gan mūžveci sirmgalvji! Tegs jau tad, salīdzinot ar jums, ir tīrais pienapuika!

—    Neka vis! Es gados pakaļ nepalieku! — Tegs iesaucās.

—    Kā? Vai varbūt tu esi par viņiem vecāks? — tiesnesis brīnījās.

—    Nuka! Deviņpadsmit gadu vecumā es nopirku divas kuģa kravas bārdas nažu, un tikai vakar man pēdējais notrula, kad skuvos, posdamies uz tiesu, — Tegs paziņoja.

—    Nu, tādu veci gan neviens vēl nav redzējis, kopš sācis riet pirmais suns pasaulē! — tiesnesis šķita pilnīgi pārsteigts. — Netieku gudrs, kurš no jums visvecākais. Zināt ko: es atdošu pļavu tam, kuram no jums vislabākā atmiņa.

—    Ja jau tā, tiesneša kungs, — sacīja Konals, — tad pierakstiet pļavu man: es atceros tos laikus, kad cilvēkam vēl nebija tāda paraduma, ka, uzkāpis kaķim uz astes, viņš to mierina ar krietnu kājas spērienu.

—    Ha, ha, tu tiešām atceries neatminamus laikus! — tiesnesis iesmējās. — Laikam jau pļava paliks tev.

—    Pārsteidzāties, tiesneša kungs, — Donals apstrīdēja. — Es atceros tos laikus, kad cilvēki vēl nerunāja neviena ļauna vārda par saviem labākajiem draugiem.

—    Apbrīnojama atmiņa tev, Donal, ja tu atceries tik sirmu senatni! … Nu, bet tava atmiņa, Teg, jādomā, daudz vājāka nekā taviem brāļiem? — tiesnesis pievērsās Tegam.

—    Nekā nebija! — Tegs iesaucās. — Es atceros tos laikus, kad starp desmit cilvēkiem nevarēja sameklēt pat deviņus meļus.

—    Oho-ho! Tev nu gan ir atmiņa — otras tādas pasaulē nav! Nezinu, ko lai ar jums daru… Nu labi: es piespriedīšu pļavu tam, kurš no jums pats acīgākais, — tiesnesis nolēma.

—   Ja tā, tad pļava pieder man! — paziņoja Konals. — Rekur, kalna galā piecpadsmit verstu attālumā no

šejienes sēž rnuša: es varu pilnīgi noteikti pasacīt, kad tā mirkšķina acis un kad ne.

—    Tev ir neparasti asa redze, Konal! Šķiet, pļava būs tava, — tiesnesis domīgi runāja.

—    Nesteidzieties tā, tiesneša kungs, — iebilda Donals. — Man ir labākas acis: es varu pasacīt, vai šī muša mirkšķina no smiekliem vai asarām, vai arī tāpēc, ka gruzītis iebiris acī.

—    Nu, brāl, tādu redzi savu mūžu neesmu sastapis! … 2ēl man tevis, Teg: neredzēt tev pļavas kā savu ausu, — tiesnesis teica.

—    Ko nu niekus! — Tegs pretojās. — Vai gribat, es pateikšu, vai šī muša vesela vai ne: es varu saskaitīt viņas sirds pukstus.

—    Ehe, nu jūs mani atkal iedzināt strupceļā. Jūs esat visērmotākie cilvēki pasaulē, nekad vēl nebiju tādus sastapis! Nu, zināt, ko es izdomāju: es piespriedīšu pļavu visveiklākajam no jums.

—   Tencinu, uzskatu, ka pļava ir mana, — sacīja Konals.

—    Kā tad tā? — tiesnesis jautāja.

—    Nu tā: ielaidiet šai nolādētajā pļavā tūkstoš zaķu, vidū nosēdiniet mani un piesieniet manu kreiso kāju man pie muguras, es tomēr neļaušu nevienam zaķim aizmukt! — Konals apgalvoja.

—    Laikam gan pļava būs tava!

—       Lūgtu piedošanu, tiesneša kungs, par agru pie, spriest viņam pļavu! — apstrīdēja Donals.

—    Kā, Donal, vai tiešām tu būtu tikpat veikls? — tiesnesis brīnījās.

—   Vai es esot veikls? Vai redzat, ekur, to lielo šķūni? Tam visas durvis izņemtas un noplēsts jumts,— Donals rādīja.

—    Redzu. Un kas tad ir?

—    Are, kas. Pieberiet to līdz augšai pilnu ar dūnām, un visvējainākajā dienā, vislielākajā vētrā es neizlaidīšu no tā ne spilviņas. Un, ja kāda arī paspruks,

neļaušu tai aizlidot ne ceturtdaļpēdas — acumirkli notveršu un atlikšu atpakaļ.

—    Tu nu gan man uzdod grūtu uzdevumu, Donal! — tiesnesis kļuva domīgs. — Ja nu kads ir veikls, tad tas esi tu!… Nu, Teg, tev vājas izredzes!

—    Ne gluži, tiesneša kungs, — Tegs mierīgi atsaucās.

—    Kā? Un tu vēl domā ar viņiem sacensties? — tiesnesis vaicāja.

—    Kāpēc ne? Es uzņemos apkalt visstraujāko zirgu pasaulē, tam skrejot pilnos auļos; iedzīšu pakavā pa naglai ikreiz, ik zirgs pacels kāju! — Tegs lepni paziņoja.

—    Jā, to sauc par veiklību! Jūs neesat cilvēki, bet īsti brīnumdari! Tādu kā jūs līdz šim pasaulē nav vēl bijis un droši vien arī pēc jums nebūs. Nu, ko lai dara, atliek vēl viens pārbaudījums, citādi es metīšu šo lietu pie malas. Atdošu pļavu visattapīgākajam nojums.

—   Tādā gadījumā dodiet man pļavu bez liekas runāšanas! — Konals teica.

—    Kāpēc tad tā? Kādā ziņā gan tu esi tik attapīgs?

—    Re, tā. Es varu pašūt cilvēkam uzvalku, zinot vienīgi viņa matu krāsu, un uzvalks stāvēs kā uzliets, — Konals palielījās.

—    Nu, puiši, man šķiet, jautājums izšķirts?

—    Nav vis vēl izšķirts, tiesneša kungs, — Donals iebilda.

—    Bet, Donal, vai tad maz iespējama vēl lielāka attapība?

—    Ir gan. Es, piemēram, uzņemos pašūt cilvēkam uzvalku bez kada mēra, tikai dzirdot, kā viņš klepo, — Donals atbildēja.

—    Vai, tavu brīnumu! Nudien, tādu attapību kā tavējā grūti pat iedomāties!… Bet tu, manu nabaga Teg, saki pļavai ardievas!

—    Nu nē, es teikšu pļaviņai: «Labdien!» — iesaucās Tegs.

—    Vai tiešām tu būtu attapīgāks par šiem abiem? — tiesnesis vaicāja.

—    Jā gan. Esmu tik attapīgs, ka, bijis es tāds muļķa tiesnesis, tad labāk būtu izlicies par gudru un izlēmis tik vienkāršu jautājumu vai nu šā, vai tā! — Tegs pasmīnēja.

Pēc ilgām pārdomām tiesnesis sacīja:

—    Nu, puiši, es io lietu pārliku un pēc taisnības un sirdsapziņas nolēmu: pļava pieder Tegam!

ITĀLIJA

ADATIŅA

Reiz dzīvoja pasaulē skroderis, pelnīja sev dienišķu maizi, lāpīdams un griezdams uz otru pusi vecas drēbes.

Viņa darbnīciņā bija tik tumšs, ka tajā tikai ar pūlēm varēja ko saskatīt, un tāpēc viņš parasti strādāja uz ielas, durvju priekšā, ar brillēm uz deguna. Velk pavedienu ar adatu un dungo:

Zum-zum-zum … Posta dienas ātri beidzas, Prieka dienas šurpu steidzas, Zum-zum-zum…

Skroderim bija meita, tik skaista kā sārtā saulīte, bet bezroce no dzimšanas — tāds bēdu liktenis viņu bija piemeklējis!

Kaimiņienes nāca skroderim palīdzēt — šodien viena, rīt otra: apģērba, nomazgāja meiteni, saglauda viņai matus, bet ēdināt tēvam to vajadzēja pašam savām rokām.

Vecais dažkārt pie katra kumosa purpina:

—    Kam nav roku, tam arī mutes nevajadzētu…

Meitene nedusmojās, neapvainojās par šo tēva nemitīgo pukstēšanu, tikai dažkārt iesmējās un saka:

—    Bet kāpēc tad jūs mani laidāt pasaulē tādu bez rokām, tikai ar muti? Pašu vaina!

—    Tiesa gan! — tēvs atsaka un ņemsies atkal adatu vicināt, savā nodabā dungodams:

Zum-zum-zum… Posta dienas ātri beidzas, Prieka dienas šurpu steidzas, Zum-zum-zum …

Bet iznaca gan taisni otrādi: acis vecajam vīram aizvien vairāk satumsa, redzēt viņš redzēja jo dienas jo sliktāk, pat brilles vairs nelīdzēja; pasūtītāji bija nemierā ar darbu, pukojās par aplamiem un retiem dūrieniem, par rupju lāpījumu un vairs nedeva viņam lāpīt savus kankarus. Skroderis saka meitai:

—    Meitiņ, ko nu darīsim?

—    Ko nu dievs vēlēs, tētiņ! Atcerieties — «Prieka dienas šurpu steidzas …».

Kā paradis, skroderis ik rītu apsēdās savas darbnīciņas durvju priekšā un sēdēja, rokas salicis, gaidīdams pasūtītājus. Sēž, dungo savu parasto dziesmiņu.

Te kādu reizi skroderis redz — iet garām kāda kundzene; tā pieliecās un pacēla no zemes spožu adatiņu.

—    Jādomā, jūsējā, labo cilvēk?

—  Paldies, cienītā kundze! Tikai — ko es ar to lai daru? Sūt vairs nesamanu — nevaru redzēt.

Meita, izdzirdusi runājam, pienāca pie durvīm. Kundzene viņai saka:

—    Nu tad paņemiet jūs adatiņu, mana mīļā!

—    Man nav roku, cienītā kundze…

—   Tad es jums to iespraudīšu ņieburā — tāda laba adatiņa!

—   Tā jau tas pasaulē allaž mēdz būt! — vecais vīrs nopūtās. — Kam nav zobu, tam pasniedz sausu garoziņu.

—    Ē, draudziņ, dūšu nevajag palaist:

Posta dienas ātri beidzas, Prieka dienas šurpu steidzas, Zum-zum-zum…

Kundzene, dziesmiņu nodungojusi, iesmējās un pazuda.

Pēc brītiņa ierodas pasūtītājs, atnes pagalam noplīsušus svārkus, vienās skrandās, vienos caurumos, un saka:

—    Lūdzami, pielāpiet man tos! Es jums jau iepriekš

labi samaksašu. Te jums bus pieci franki. Bet pēc svārkiem pienākšu rit.

Sajutis saujā piecus frankus, skroderis tā sapriecājās, ka viņam nepietika dūšas atbildēt pasūtītājam: «Es neredzu un nevaru vairs šūt.» Nabags tikai muti vien iepleta aiz brīnumiem par to laimi, kas nejauši iekritusi viņam klēpī.

Vispirms skroderis devās iepirkties kādu nieku ēdamā, tad ņēmās gatavot viru, visvisādi pārcilādams savā prātā vārdus, ko bija teicis nepazīstamais: rīt, sak, atnākšu pēc svārkiem, — un nezināja, ko nu lai iesāk.

—    Meitiņ, ko tad mēs rīt pasūtītājam atbildēsim?

—    Ē, tētiņ, līdz rītam vēl divdesmit četras stundas!

Viņi ieturēja maltīti. Meitene neviļus pameta acis

uz svārkiem un iesaucās aiz pārsteiguma: vecais apģērba gabals bija tik lieliski sašūts, salāpīts un izlabots, ka izskatījās gluži kā jauns. Bet piedurknē bija iesprausta adatiņa.

—   Tā taču ir vakarējās kundzenes adatiņa! — meitene atskārta.

Un tiešām, ņieburā adatiņas vairs nebija.

—   Ciet klusu, meitiņ, nesaki nekā! Zini, šī adatiņa ir mūsu laime!

Atnāca pasūtītājs pēc svārkiem un bija ļoti apmierināts ar darbu. Visi, kas redzēja lāpījumu, dvesa vien aiz sajūsmas.

Atkal skroderim sāka birt pasūtījumi. Uz letes viņam tagad aizvien gulēja vesels kalns vecu drēbju, tik noskrandušu, ka laikam pat lupatlasis būtu no tām atteicies. Bet mūsu skroderis augu dienu sēž it mierīgs savā durvju priekšā, rokas salicis, un dungo:

Zum-zum-zum… Posta dienas atri beidzas, Prieka dienas šurpu steidzas, Zum-zum-zum…

—    Skroder, bet kas tad tev darbu dara?

—    Es pats.

—    Tā — rociņas salicis?

—    Taisni tā — rokas salicis.

Pret vakaru atnāk pasūtītāji — viss salāpīts, salabots, caurumi aizšūti — tikpat kā jauns. Ļautiņi brīnās, klaušina:

—   Paklau, skroder, pasaki, — kas tavā vietā darbu dara?

—    Es tak saku: pats.

—    Bet kā tad tu augām dienām sēdi durvju priekšā, rokas salicis?

—    Ače, tāpat arī strādāju.

Kādā jaukā rītā gar skrodera darbnīciņu jāja karaļdēls sava ieroču nesēja pavadībā, ieraudzīja meiteni, kas sēdēja līdzās tēvam, un viņam tā pārlieku iepatikās.

—    Kas par skaistuli! — karaļdēls iesaucās. — īsta karaliene!

—    Tikai viņa kopš pašas dzimšanas ir bez roku, mans kungs.

—    Ai, cik žēl!

Un karaļdēls aizjāja garām. Taču visu cauru dienu un nakti viņš domāja par meiču un nākamajā rītā atkal jāja palūkoties uz to. Ieraudzīja, un tā viņam vēl vairāk iepatikās.

—    Kas par skaistuli — īsta karaliene! Cik žēl, ka bez rokām!

Atkal viņš augu dienu un nakti domāja par meiču un trešajā rītā vēlreiz kopā ar ieroču nesēju jāja gar skrodera darbnīciņas durvīm. Bet skroderis sēž, dungo savā nodabā. Karaļdēls, izdzirdējis viņa dziesmiņu, apturēja zirgu, jautā vecajam:

—    Ko jūs tur dziedat, labo cilvēk?

—    Areče, tā —

Zum-zum-zum… Posta dienas ātri beidzas, Prieka dienas šurpu steidzas, Zum-zum-zum…

Un, kamēr vecais skroderis dziedāja, karaļdēls ne acu nenovērsa no daiļās meičas. Skroderis, nezinādams, ka tas ir pats karaļdēls, ņemsies un uzbrēks šim:

—    Ei, draudziņ! Ko tā acis bolāt?

—    Uz jūsu meitu skatos — viņa jums par saulīti skaistāka …

—    Bijusi viņa par saulīti skaistāka, jūs jau sen būtu zaudējis acu gaismu!

—    Ai, — karaļdēls iesaucās, ar rokām aizsegdams acis; pie skrodera pēdējiem vārdiem viņš pēkšņi bija kļuvis akls.

Ieroču nesējs ņēma karaļdēla zirgu aiz pavadas, atveda pilī un izstāstīja karalim un karalienei, kā viss noticis.

Karalis ar karalieni sadusmojās, pavēl:

—    Ņemt skroderi ciet un uz karstām pēdām atgādāt pilī! Ak, tas vecais burvis!

Nabaga večuku sasēja kā laupītāju un atstiepa pie karaļa.

—   Jūsu majestāte, neesmu vainīgs!

—    Klusu, vecais burvi! Vai nu šai pašā brīdī atdod karaļdēlam acu gaismu, vai arī es likšu tevi dzīvu sadedzināt!

Nabaga skroderis jau tā aiz bailēm ne dzīvs, ne miris stāv karaļa priekšā un lūdzas:

—    Jūsu majestāte, neesmu vainīgs!

Bet karalis viņam atbild:

—    Dodu tev trīs dienas laika!

Un pavēlēja ieslēgt skroderi tumšā cietumā, pašā karaļa pilī. Ik ritu karalis devās pie vecā vīra, nostājās uz viņa cietuma sliekšņa un atkārtoja:

—    Vai nu atdod karaļdēlam acu gaismu, vai ari likšu tevi dzīvu sadedzināt!

Un ikreiz piebilda:

—    Pielūko, viena diena jau pagājusi…

—Pielūko, jau divas dienas garām…

Nelaimīgais večuks nekā pat neatbildēja, tikai lēja

asaras, domādams par savu meitu, kurai nebija roku, par kuru neviens nekā nezinaja kopš tās pašas dienas, kad viņš bija iemests cietuma, un bēdājās par viņas sūro likteni — kā viņa paliks viena pati pasaule? Tik vien izdabū: «Meitiņ manu nelaimīgo…»

Te karalis atkal stāv uz cietuma sliekšņa un saka:

—    Nu! Vai nu atdod karaļdēlam acu gaismu, vai ari tevi tūdaļ dzīvu sadedzinās! Trīs dienas ir pagājušas.

—    Jūsu majestāte, es neesmu vainīgs, žēlojiet jel! Atļaujiet man, iekām mirstu, kaut ar savu meitiņu satikties!

Šo žēlastību viņam atvēlēja — aizsūtīja meitai pakaļ.

Karalis un karaliene, no karaļdēla dzirdējuši par meičas brīnišķīgo daiļumu, vēlējās viņu redzēt un, kad tā ieradās pilī, pavēlēja atvest to pie viņiem.

Tikko jaunava ienāca zālē, kur atradās karalis, karaliene un karaļdēls, kad karaļdēls sāka aiz prieka sist plaukstas un sauca:

—    Redzu, redzu viņu! Un viņai līdzās vēl kāda dāma!

Karalis ar karalieni nodomāja, ka dēls zaudējis prātu, jo nekādas dāmas neredzēja.

—    Vai tad jūs neredzat? — karaļdēls turpināja. — Viņa tur meiteni pie rokas.

—    Pie rokas? Bet kā tad tā, ja viņai roku nemaz nav?

—    Es viņu redzu, viņai ir rokas, bet es neredzu nevienu no jums.

Lai pārliecinātos, ka karaļdēls tiešām redz jaunavu, viņai lika uz pirkstu galiem pāriet pāri istabai. Karaļdēls pilnīgi noteikti ar aklajām acīm sekoja viņai, paskaidrodams:

—    Rau, nu viņa tuvojas logam… noliec galvu, apsēstas uz grīdas, un dāma, kas atnāca reizē ar viņu, dara to pašu…

Pārsteigtais karalis un karaliene pat nesaprata, ko lai domā par tādu brīnumu.

—    Daiļava, — viņi taujā, — kas tā ir par kundzēni, kas neredzama tevi pavada?

—    Nezinu, jūsu majestāte, es atnācu uz pili viena pati…

Un pēkšņi spalgi iekliedzās:

—    Ai! …

Visi skatas un redz — no pleciem viņai aug ara pirkstu galiņi, tad plaukstas un beidzot visa roka, apbrīnojami skaisti veidota un balta kā marmors.

Karaļdēls, grūzdamies visiem virsū, pat karalim un karalienei, piesteidzās, satvēra jaunavu aiz rokām, pieglauda tās sev pie acīm, lūgdams:

—    Brīnišķīgās rociņas, izdziediniet mani!

Diemžēl, tas viņam nelīdzēja. Karaļdēls vēlreiz atkārto:

—    Brīnišķīgās rociņas, izdziediniet mani!

Viņš lūdz vēl trešo reizi:

—    Rociņas, brīnišķīgās rociņas, izdziediniet mani!

Nekādu panākumu.

— Klusu! — karaļdēls pēkšņi iesaucās. — Ar mani runā neredzamā kundzene…

Pēc visa, kas bija noticis viņu acu priekšā, karalis un karaliene drebēja aiz bailēm no šās neredzamās kundzenes un tikai bikli jautāja:

—    Ko tad viņa saka?

—    Viņa man teica:

Līdzko kļūs šīs rociņas * Karalienes rokas,

Pieskardamās atdos tās Aklam acu gaismu …

Bija skaidrs: ja karaļdēls vēlas atgūt acu gaismu, viņam jāņem meiča par sievu.

Karaliene bija briesmīgi sašutusi:

—    Kā! Precēt skrodera meitu?

Taču karalis pārlieku mīlēja dēlu, un, nelikdams ilgi lūgties, paziņoja:

—    Dodu karaļa goda vārdu — viņa jau ir karaliene!

Un, līdzko jaunava pieskārās ar rokām karaļdēla plakstiem, tai pašā mirklī viņa acis atkal kļuva gaišas un skaidras, pat vēl gaišākas un skaidrākas nekā iepriekš.

Protams, skroderi tūdaļ izlaida no cietuma un bez kavēšanās sāka posties kāzām.

Kad meiča ietērpās karalienes drānās, viņa tiešām izskatījās skaistāka par pavasara saulīti. Visi priecājās, viņā lūkodamies; vienīgi karaliene nekādi nespēja samierināties un diendienā ar tūkstoš sīkumiem lika jaunavai just savu nicināšanu.

Pašā kāzu dienā, lai pazemotu viņu visa galma acīs, karaliene pavēlēja jaunavai:

—    Princese, izrādās, ka manā karalienes mantijā radies caurums. Man šķiet, ka neviens labāk par jums nepratīs to aizlāpīt!

Nemaz neapmulsusi, jaunava izgāja no istabas, pēc brītiņa ienāca atpakaļ ar adatu rokā — tā bija tā pati adatiņa, ko viņai bija dāvinājusi kundzene, kas gāja garām viņu darbnīciņai, — nometās uz ceļiem un lēnā prātā sāka lāpīt karalienes mantiju.

Redzēdama viņu tik lēnīgu un prātīgu, karaliene vēl vairāk saskaitās, izrāva mantiju jaunavai no rokām un nošņāca:

—    Neprotat pat adatu rokā turēt!

—    Tas taisnība, jūsu majestāte, — jaunava laipni atbildēja: — es pirmo reizi mūžā turu rokās adatu.

Bet adatiņa tā arī palika iesprausta karalienes mantijā. Visu laulības ceremonijas laiku karaliene juta, it kā bez mitas kāds šūtu viņas drēbes, kaut gan nevarēja saprast, ko šāda dīvaina sajūta varētu nozīmēt. Beigu beigās viņa juta, ka ir tik cieši satīstīta, ka nevar vairs ne pakustēties.

Bet adatiņa tikai šuj un šuj! Kad pēdīgi visā tērpā nebija palicis vairs nevienas nesadiegtas vietas, adata sāka ķerties karalienei pie ādas.

Varat iedomāties, ka karaliene spiedza! Viņa raudzīja noplēst sev drēbes no miesām, taču izrādījās, ka šuves ir tik stipras, ka ne ar kādiem spēkiem nav atārdāmas vaļā. Bet adatiņa tikai lēkā un lekā pa karalienes miesu, šūdama rokas, plecus un muguru!

Pēdīgi, nespēdama vairs tādas mokas izturēt, karaliene nokrita jaunavai pie kājām. Sapratusi, ka atrodas kādas labas fejas aizsardzībā, jaunava lūdza skaļā balsī:

— Esiet augstsirdīga, labā feja, glābiet karalieni!

Un, tiklīdz viņa tā bija pateikusi, adatiņa mitējās šūt un viss, kas bija sašūts, pats no sevis atira vaļā.

Karaļdēls ar savu karalieni dzīvoja ilgus gadus laimē un priekā.

Žēl, ka mums nav tādas adatiņas!

Bet pats galvenais, bērni, ir tas, ka:

Posta dienas gaist bez pēdu, Prieka dienas klāt būs drīz! Ja mūs uzmeklēt māk bēdas, Arī prieks mūs atradīs.

KARALIS PĒRKONS

Dzīvoja reiz pasaulē karalis, un tam bija tik stipra, tik skaļa balss, ka to varēja dzirdēt desmit jūdžu apkaimē. Dažkārt viņš itin rāmi ar kādu runājās, bet iztālēm šķita, ka grauj pērkons. Tā viņu arī iedēvēja par Karali Pērkonu.

Ministri un galminieki, kuriem diendienā iznāca ar karali sarunāties, īsā laikā visi kļuva kurli — tā bija tīrā sodība visai zemei; kad ļaudis, taisnību meklēdami, nāca uz pili, viņi, nabagi, tā kliedza, ka taisni vai gals, bet ministri un galminieki viņus tik un tā nedzirdēja.

Karaļvalstī viss gāja juku jukām, cilvēki kurnēja. Taču kā lai karalim pasaka:

—    Jūsu majestāte, jūs visus ministrus padarāt kurlus!

Karalim pašam šķita, ka viņš runā gluži tāpat kā visi pārējie cilvēki, un, kad ministri, kurluma sisti, vairs nesadzirdēja pat viņa stipro balsi, viņš dusmojās un ar spērieniem un dunkām trieca tos laukā no pils, tā ka tie kūleniski vēlās pa kāpnēm zemē.

Ar jauniem ministriem sākumā darbi vedās teicami. Tikai karalis lāgu lāgiem manīja, ka tie ar rokām spiež ausis ciet.

—    Kas jums kaiš? — viņš vaicā. — Vai tad es bļauju kā važonis?

—    Ai nē, jūsu majestāte! — attrauca nobijušies ministri. — Mums ir… cūciņa!

Visi jaunie ministri slimoja ar cūciņu! Tāpēc karalis viņu dēļ daudz neuztraucās, zinādams, ka tā ir parasta slimība un nemaz nav bīstama. Galu galā karalis pavēlēja, lai ikviens, kas gribēja tikt par ministru, izdarītu iepriekšēju ārstēšanos. Galma ārsti mocīja nelaimīgos ar kompresēm, sinepju plāksteriem, mušiņām, bankām, un tie aiz godkāres pacieta visas šīs mocības un klusēja.

Laiku pa laikam karalis gāja tos apraudzīt, kamēr tie ārstējās, un, domādams, ka cūciņa traucē tiem labi dzirdēt, vēl vairāk pacēla balsi, jautādams:

—    Nu, kā klājas? Ei, kā jums klājas?

Varat iedomāties, kādiem pērkona grāvieniem līdzinājās viņa balss!

Visa pils drebēja šinī dārdoņā.

—    Lieliski, jūsu majestāte! Brīnišķīgi!— ministri atbildēja.

Un tiešām, viņi jutās tīri labi, jo no ārstēšanas bija jau tapuši puskurli.

Karalis iedomājās, ka visas darīšanas viņa karaļvalstī rit teicami. Neviens nelūdza audienci, neviens ne

nāca ar sūdzībām: ikviens baidījās uz visu mūžu zaudēt dzirdi un uzskatīja par labāku ciest.

Te reiz karaļa pilī atnāca kāds zemnieks un saka:

—    Es gribētu aprunāties ar karali.

Karalis nobrīnījās, taču pavēlēja:

—    Lai ienāk!

Aplūkojis nabadzīgi ģērbto večuku, kas bija uzdrošinājies spert šādu neparastu soli, karalis pamanīja, ka ausis vecajam vīram aizbāztas.

—    Ko nozīmē tie vīkšķi jūsu ausīs? — viņš apjautājās.

—    Man, jūsu majestāte, ir cūciņa, — vecais vīrs atbildēja.

Tas nu gan ir ērmoti — izrādās, ka visi viņa pavalstnieki slimo ar cūciņu! Karalim sāka likties, ka te slēpjas kas nelāgs, un viņš bargi sarauca uzacis.

—    Nu, mans mīļais, mani ap stūri neapvedīsi! Uz līdzenas vietas pasaki, ko nozīmē tie vīkšķi, vai arī es likšu nocirst tev galvu!

Zemniekam likās, ka labāk jau nu tad kļūt nedzirdīgam nekā pavisam pazaudēt galvu, tāpēc viņš deva priekšroku mazākajam no abiem ļaunumiem:

—    Ja jūs, jūsu majestāte, gribat, lai es jums saku patiesību, jums iepriekš jāapsola, ka mani apžēlosiet.

—    Labi, apsolu! — karalis atbildēja.

Tad zemnieks karalim vienkāršos vārdos izstāstīja to, ko visi citi baidījās viņam teikt.

—       Jums, jūsu majestāte, ir tik varen stipra balss, « ka tā visiem cilvēkiem uzdzen kurlumu.

Pirmajā mirklī karalis briesmīgi apskaitās un negribēja tam ticēt. Kā tad viņš pats līdz šobaltdien nebija pamanījis, ka vīnam tik stipra balss? Bet zemnieks piebilda:

—    Kas tiesa, tas tiesa, jusu majestate, tāpēc jau jus arī visās malās esat iedēvēts par Karali Pērkonu!

Karali šis atklājums pārlieku apbēdināja. Viņš raudzīja apvaldīt savu balsi, vairāk čukstēt nekā runāt skaļi, taču tas neko nelīdzēja, tik un tā balss viņam

dārdēt dārdēja, un visi, kas vien dzirdēja karali runājam, tapa kurli. Karalis apskaitās uz visiem saviem agrākajiem ministriem, pavēlēja visus saistīt pie rokām un kājām un iemest cietumā, bet zemnieku, kas viņam bija atklājis patiesību, iecēla par vienīgo un galveno ministru, atļāvis tam aizbāzt ausis.

Nabaga karalis bija tā apbēdināts par savu trūkumu, ka negāja vairs ārā no pils un pavēles deva, tikai mādams ar rokām. Nu, iedomājieties, vai gan karalim klajas dzīvot kā mēmam? Cik ilgi tā varēja turpināties?

Starp citu, karalim ļoti gribējās apprecēties, lai viņam rastos troņmantnieks; nu beidzot viņš saprata, kāpēc viņu visur atraidīja, kad viņš uzrunāja kadu princesi, lūgdams to nākt pie viņa par sievu: princeses līgavas baidījās no kurluma.

Karalis nolēma rīkoties un, vēlēdamies iespējami drīzāk gūt panākumus, strauji pietrūkās no savas karaļa gultas un sāka saukt, cik jaudas:

— Ei, kas mani atbrīvos no manas balss, saņems tik daudz zelta, cik tas pats sver!

Viņa kliegšana bija dzirdama desmit jūdžu tālumā pa visu apkaimi. Un visīsākajā laikā visā karaļvalsti nebija tāda nostūra, kur nebūtu zināms karaļa aicinājums. Turklāt viņa balss tā dārdēja, ka no visām debess malām savilkās negaisa mākoņi un divas nedēļas no vietas karaļvalstī gāza lietus. Taču pagāja veseli mēneši un neviens burvis nerādījās!

Nabaga Karalis Pērkons jau sāka krist pilnīgā izmisumā, kad piepeši kādā rītā viņam pieteica: nez no kādām tālām zemēm ieradies slavens burvis un apgalvojot, ka šim esot zināms karaļa kaites noslēpums un viņš varot to izdziedināt.

Karalis ieraudzīja burvi — tas bija resns un apaļš kā vāte, — pakasīja pakausi un nodomāja:

«Daudz gan vajadzēs zelta, lai tādu atsvērtu!»

Tomēr iekoda mēli zobos — viņš bija gatavs nest jebkuru upuri, atdot kaut pēdējo kreklu, lai tikai tiklu vaļā no nelaimīgās kaites.

—    Jūsu majestāte! — burvis viņam sacīja. — Jūsu liksta nāk no kāda apburta mata.

Karalis no visas sirds nopriecājās. Tad ta gan liela muiža! Tātad jānoskuj tikai mati, un viss būs kartībā? Nu, tagad jau nu varēs tikai krietni samaksāt burvim,, netērejot tādu lērumu zelta, ja jau viņš pateicis, kur slēpjas vaina, un izpļāpājis noslēpumu.

—    Tikai jāņem vērā viens, jūsu majestāte, — burvis piebilda, — nepieciešams uzreiz atrast un izraut tieši apburto matu. Ja kaut vienu reizi kļūdīsies, — tad vairs nav nekāda līdzekļa jūsu kaiti novērst! Un vienīgais cilvēks pasaulē, kas to varētu izdarīt, ir princese Bezmēle.

—    Un kā tad lai es atrodu šo princesi? — karalis jautāja.

—    Viņa dzīvo Gogā-Magogā. Par princesi Bezmēli viņu sauc tāpēc, ka viņai tiešām nav mēles. Pēc viena gada, viena mēneša un vienas dienas jūs viņu ieraudzīsiet šeit, jūsu majestāte, tikai ar noteikumu, ka turēsiet savu solījumu un dosiet man taisni tik daudz zelta, cik sveru es pats.

—    lekām esmu pārliecinājies par jūsu vārdu patiesīgumu?

—    Iekām gan, jūsu majestāte! Es ņemšu sev līdzi jūsu ministru kā jūsu sūtni pārrunām ar princesi.

Karalis mirkli pardomāja:

«Bet ja nu viltnieks par mani tikai smejas? Ministrs taču arī varēja jau iepriekš ar viņu sadziedāties… Nu,» 'karalis nodomāja, «lai nu kā, zaudēt es nekā nezaudēšu.»

Un tomēr viņam sirdi grauza domas par to, kādu kalnu zelta vajadzēs atbērt burvim, lai sanāktu tik, cik tas pats sver.

«Nu, ko tur var darīt, tas taču tikai tālab, lai esizdziedinātos!» karalis sevi mierināja.

Un novēlēja burvim un ministram laimīgu ceļu.

Kopš tā laika bija pagājuši mēneši seši; vienā jaukā dienā atgriežas viņa ministrs, bet viens pats: burvis pazudis, bet par princesi Bezmēli ne ziņas, ne miņas.

Izrādās, viņa nez kur aizceļojusi pasūtīt sev mākslīgu mēli, bet, kur īsti, — nav zināms, un neviens, tepat jau gads apkārt, par viņu neka nav dzirdējis.

Burvis izgaisdams sacījis:

—    Meklējiet un atradīsiet! Ta grib karaļa liktenis.

—    Nu ko tur var darīt! — iesaucās apbēdinātais karalis. — Izsludināsim vēlreiz…

Un, lai darāmo nestieptu garumā, pats uzkāpa uz karaļpils jumta un laida vaļā visu savu skaļo balsi:

—    Ei, kas sameklēs princesi Bezmeli-i-i, saņems par algu tik daudz zelta, cik pats sve-e-er!

Un viņš gāja pa visu savu karaļvalsti un pat pāri robežām un kāpa kalnu virsotnēs, vēstīdams no turienes uz visām četrām debess pusēm:

—     Kas sameklēs princesi Bezmēli-i-i, sa-saņems par algu tik daudz zelta, cik pats sve-e-er!

Un visur, kur vien dārdēja karaļa balss, tur veselām nedējām gāza lietus, it kā tiešām būtu grāvis pērkons.

Pagāja veseli mēneši, bet par princesi ne ziņas, ne miņas.

Karalim Pērkonam sāka zust pacietība. Un šoreiz

viņš nevis bēdājās un klusēja, bet visu laiku auroja, cik vien jaudas. Daļa viņa pavalstnieku tapa galīgi kurli, daudzi palika puskurli; starp vieniem un otriem gadījās visvisādi pārpratumi, tāpēc ka vieni dzirdēja vāji, bet otri pavisam nekā nedzirdēja; pārpratumiem sekoja plūkšanās, un visa Karaļa Pērkona valsts sāka atgādināt trako māju. Policija bija galīgi noskrējusies, bez jēgas bāzās drīz še, drīz tur, bet, tā kā policisti

bija viskurlākie cilvēki visā karaļvalsti, tad vienmēr aizstāvēja vainīgos, bet uz cietumu stiepa nevainīgos, lai Karalis Pērkons kliedza cik kliegdams saviem policistiem:

—    Esiet taisnīgi! Esiet taisnīgi!

Jo vairāk viņš kliedza, jo kurlāki tie kļuva, un dievs vien zina, ko visu viņi nedarījās.

Reiz karaļpils priekšā apturēja savus rateļus kāds šarlatāns un ņēmās klaigāt:

—    Tabletes balsij! Tabletes balsij! Kam balss ir, tam tā pazudīs, kam balss nav, tas to iemantos! Tabletes! Tabletes!

Tā kā runa bija par balsi, Karalis Pērkons, kam tā bija vājā vieta, uzņēma šarlatāna klaigas par savas karaliskās majestātes apvainojumu un pavēlēja nekaunīgo lielībnieku saņemt ciet un atvest pie viņa.

—     Ko tu gribi sacīt, klaigādams: «Kam balss ir, tam ta pazudīs, kam balss nav, tas to iemantos?»

—    Tīru patiesību, jūsu majestāte! Pamēģiniet paši un jūs pārliecināsieties.

Karalis vērīgi paraudzījās viņā. Spriežot pēc apģērba, šis cilvēks bija vīrietis, taču izskatījās tik glīts un piemīlīgs, ka, nebijuši viņam tik īsi mati, to varētu noturēt par sievieti.

—    Kas tu tāds esi? Kā tevi sauc?

—   Saukt mani sauc par Bezmēli. Tikai, redziet, te ir mazliet pamisējies… Mani drīzāk varētu dēvēt par Garmēli, tāds jau mans amats, neko nevar darīt!

Un it nemaz neapmulsis, ka atrodas karaļa pils zālē un nevis uz laukuma, sāka pilnā kaklā aurot:

—   Tabletes balsij! Tabletes balsij! Kam balss ir, tam tā pazudīs, kam balss nav, tas to iemantos! Tabletes! Tabletes!

Karalim sametās priecīgs prāts, viņš gardi smējās. Saka šarlatānam:

—    Nu labi, dod šurp, es gribu izmēģināt!

Un kas nu notika? Karalis uzreiz izveseļojās! Balss viņam kļuva uz pusi klusāka.

Ej nu vēl savaldi pēc tam Karali Pērkonu! Viņš uzklupa tabletēm ka vista graudiem un tik nu rij, un tik nu rij… Pat nesakošļā — skaties tikai, ņems vēl un aizrīsies! Un nebija ko redzēt, ka bija aprijis visas, līdz pēdējai tabletltei. Balss viņam tikpat kā zemē iekritusi. Tik vāja balstiņa, ka ar mokām varēja saklausīt, ko karalis runā, ausi vajadzēja pielikt viņam pie pašām lūpām un vēl roku pie savas auss.

—    Tā ir labāk! — karalis atzina.

Un aiz priekiem pavēlēja pa visu karaļvalsti rīkot dzīres ar dažādām spēlēm, uguņošanu, mielastiem un izsniegt Jaudlm vīnu.

—    Saki, — ko tu vēlies? — karalis jautāja šarlatānam. — Lūdz, ko vien gribi, visu dabūsi.

—    Es gribētu, — šis atsaka, — lai man dod katru dienu pusdienas un vakariņas un ierāda man karaJa pilī istabu, kurā nevienam, arī pašam karalim nebūtu brīv ieiet.

—    Tik vien? — karalis iesaucās. Labi, lai tā notiek!

Tagad, kad viņam pašam balss bija tik visai vājiņa,

karali nogurdināja, ja ar viņu runāja parastā balsi.

—    Ko jūs bļaujat? — viņš pārmeta visiem un ikvienam. — Liekas, es neesmu kurls!

Vajadzēja pavadīt pie karaļa divas trīs minūtes, un cilvēks jutās bezgalīgi noguris. No cenšanās runāt cik iespējams klusāk drīz vien pilī itin visi, sākot ar ministru un beidzot ar trauku mazgātāju, pazaudēja baisi. Un tai pašā laikā, kad karaļa pavalstniekiem dzirde pamazām uzlabojās, vairs nedzirdot viņa drausmīgās balss dārdoņu, cilvēki pārliekā centībā iztapt karalim un pa daļai tāpēc, ka tā nu bija nācis modē, sāka runāt tik klusu, ka — tāpat kā agrāk — viņa valsti varēja dēvēt par «kurlaušu valsti», tā tagad to ar pilnām tiesībām varēja dēvēt par «čukstiņu valsti».

Vienīgi šarlatāns, pārdevis karaiim tabletes un tagad dzīvodams pilī, varēja sadzirdēt karali, nepielietojot nekādus niķus, un drīkstēja ar viņu runāt, balsi neklusinot,

kaut gan baistiņa tam bija diezgan spalga, iaču karalis nekad tam neteica:

—    Ko jūs bļaujat? Vai tad es esmu kurls?

Ko, vai tad viņam bija citāda mēle nekā visiem pārējiem, vai?

Stipri iedegās ļaužu ziņkāre, kad reiz, par atbildi uz nevainīgu joku, šarlatāns iesvilās trakā niknumā. Viņam tikai pateica:

—    Parādi jel, lūdzams, mēli! Mums gribētos redzēt, kā tā taisīta.

Šķiet, nekā ļauna tur nebija, taču šarlatāns sāka raudāt, spārdīties kājām un iedrāzās savā istabā, cieši jo cieši aizslēdza durvis, iepriekš paziņojis, ka neparko vairs ārā no istabas nenākšot, lai neviens nevarētu vēlreiz pateikt: «Parādi mēli!»

Par notikušo ziņoja ministram; tas atnāca pie šarlatāna un karaļa vārdā pateica:

. — Ko tu dusmojies? Ka grib redzēt tavu mēli? Bet tu ņem un parādi to — re, tā!

Un viņš izbāza mēli. Šarlatāns neviļus atkārtoja viņa kustību; pēkšņi mēle tam izkrita no mutes, nokrita uz grīdas un saplīsa tūkstoš gabalos, it kā būtu bijusi no māla!

Vai, tavu brīnumu! Ministrs bija pārsteigts, tad iesita sev pa pieri un pa kaklu pa galvu drāzās pie karaļa.

—   Jūsu majestāte, jūsu majestāte! Ieradusies princese Bezmēle! Šodien taču paliek taisni viens gads,

viens mēnesis un viena diena, kā burvis mums pareģoja!

Vienā mirklī pilī viss sagriezās ar kājām gaisā. Ļaudis drūzmējās pie šarlatāna istabas durvīm un par. varītēm gribēja tikt iekšā, lai aplūkotu princesi Bezmēli. Velti karalis viņus apsauca:

—    Neviens nedrīkst iet viņas istabā, arī es pats ne, esmu devis vārdu…

Bet kas tad viņu tagad varēja sadzirdēt? Redzēja gan, ka viņš kustina muti un plātās rokām, bet nekā

nevarēja saprast. Ministrs piesteidzās viņam klāt, pielika roku pie auss, pievirzīja ausi karalim pie pašām lūpām, bet tas saskaitās un deva ministram tādu dunku, ka večuks aizlidoja kā bumba taisni cilvēkiem virsū.

Par laimi, tobrīd atvērās durvis, un visi bija pārsteigti, redzot uz grīdas milzīgi lielu zelta kaudzi, uz kuras sēdēja daiļa jaunava vaļējiem zelta matiem, ģērbusies greznās drēbēs ar pērlēm un dārgiem akmeņiem; viena roka rāmi cilāja vēdekli, otra balstīja zodu.

Zelta kaudze bija taisni tik liela kā tā, ko karalis savā laikā atbēra resnajam burvim, kas bija apaļš kā muca.

Vienā mirklī karalis noslīga princesei pie kājām un nolieca galvu viņas klēpī. Viņa nometa vēdekli, pastiepa roku un izrāva karalim no galvas apburto matu. Mats uzliesmoja un sadega viņai pirkstos.

—    Pateicos, princese Bezmēle! Pateicos, mana karaliene! — karalis tencināja tik patīkamā balsī, kādu neviens līdz šim vēl nekad nebija dzirdējis.

—    Paldies arī jums, Karali Pērkon, mans laulāts draugs un pavēlnieki

Tai pašā brīdī, kad karalis tapa izdziedināts, izbeidzās arī tā burvība, kas nabaga princesei bija atņēmusi mēli; arī to bija pareģojis burvis, dodams princesei mākslīgu mēli, to pašu, kas nule izkrita viņai no mutes un saplīsa.

—   Tāds ir jūsu liktenis! — sacīja ministrs. — Jums bija lemts kļūt par laulātiem draugiem! Nu, un tagad es varu pazust…

—    Kāpēc tā? Kāpēc? — karalis iesaucās.

Taču, lai cik reižu karalis šos vārdus atkārtoja, viņa ministrs pārvērtās par mazu, žiglu rūķīti, iešmauca zelta kaudzē un pazuda. Izrādījās, ka viņš kalpojis burvēm.

Līksmi un apmierināti karalis ar princesi salaulājās, nosvinēja pārlieku greznas kāzas. Karalis piedeva visiem saviem bijušajiem ministriem, iecēla viņus atpakaļ agrākajās vietās. Nu tiem vairs nedraudēja kurluma briesmas.

Kaut gan ļaudis daudzināja:

— Laikam jau vienmēr viņi būs kurli! Dzīvosim — redzēsim…

JAPĀNA

PRIESTERIS UN TEMPĻA KALPOTĀJS

Titosa ciema templī bija gaužām skops un badīgs priesteris. Savam tempļa kalpotājam viņš nekad nenoslieca nekādu gardumu, visu novicoja pats. Bet kalpotājs atkal bija pārlieku kārs uz saldumiem.

Reiz priesterim kāds bija atnesis smaržīgu, svaigu medu. Viņš to salika burkā un burku noglabāja slepenā vietā. Kalpotājam nedeva ij ne nobaudīt.

Un nu gadījās, ka priesterim vajadzēja atstāt templi uz veselu dienu. Viņš nobrīdināja kalpotāju:

— Esi piesardzīgs: man te kaut kur glabājas burka ar briesmīgu indi. Pēc izskata gandrīz kā medus, bet

tā tas tikai liekas. Pietiek šo indi palaizīt — un pagalam būsi!

Līdzko priesteris bija projām, kalpotajs izvilka burku un izķeksēja visu medu. Un, kad burkā nebija vairs ne kripatiņas, viņš nobijās un sāka lauzīt galvu, kā priesteri piemānīt.

Doinaja, domaja, līdz izdomāja gan.

Viņš paņēma priestera iemīļoto tasīti, sasita to un lauskas nometa istabas vidū, bet pats apgūlās, apsedzās un nu gaidīs.

Vēlu vakarā priesteris pārnāca. Istabā tumsa.

Priesteris pikti uzbrēca:

—    Ei, kur tu esi? Kāpēc laterna nav iededzināta?

Kalpotājs zem segas sten vien:

— Piedošanu, svētais tēvs! Es mirstu! Tūliņ man būs beigas. Labi žigli skaitiet lūgšanu!

Priesteris iztrūcies jautāja:

—    Kas tev kaiš, kas tev?

—    Esmu vainīgs jūsu priekšā, svētais tēvs! Šodien es sēdēju uz grīdas un mazgāju jūsu iemīļoto tasīti, kad uzreiz drāzās garām runcis un piegrūdās man pie rokas. Es nejauši nometu tasi zemē, un tā saplīsa. Ko tad man pēc tam atlika darīt kā vien nomirt, un tā es sameklēju indi un izēdu visu burku. Vai, inde jau plūst man pa visām dzīslām. Vai, man ir tik nelabi! Skaitiet jel žiglāk lūgšanu, svētais tēvs!

Un kalpotājs sāka vaidēt vēl skaļāk.

Priesteris saprata, ka kalpotājs viņu māna, taču nekā nevarēja iebilst. Tā viņš palika bez medus.

Citā reizē atkal priestera nebija mājās. Kalpotājs sēdēja pie durvīm un snauda. Piepeši kāds pieklauvēja. Kalpotājs atvēra durvis un ieraudzīja kaimiņu vecenīti ar sainīti rokās.

—    Šodien svētki, nododiet šo dāvaniņu svētajam tēvam, — kaimiņiene sacīja un sniedza kalpotājam sainīti.

Tiklīdz viņa aizgāja, kalpotājs pacēla sainīti pie deguna; no sainīša nāca siltu raušu smarža.

«Tā jau nu es grūdīšu alkatas priesterim sainīti, pat neizdibinājis, kas tur iekšā,» kalpotājs nodomaja. «Jāpaskatās tūliņ.»

Un viņš atraisīja sainīti. Izrādījās, ka tanī ir groziņš ar siltiem sviesta plācenīšiem. Kalpotājs uzmanīgi izvilka vienu plācenīti un apēda, tad izvilka otru un apēda arī to, tad trešo … un tā viņš tīri nemanot notiesāja visus plācenīšus. Un, kad nebija palicis vairs neviena, viņš saķēra galvu:

—    Pagalam esmu! Ko lai es tagad daru?

Viņš domāja, domāja, līdz izdomāja: ietina groziņu lakatā un skrēja ar visu uz templi.

Tur viņš nolika nastiņu pie Amida tēla kājām, atlikušās plāceņa drupatas pielipināja tēlam uz lūpām. Tad atgriezās mājās, apsēdās agrākajā vietā un, it kā nekas nebūtu noticis, sāka gaidīt.

Drīz vien pārnāca priesteris. Vispirms viņš novaicāja kalpotājam:

—    Vai kāds tika atnācis, kamēr nebiju mājās?

—    Jā gan, atnāca kaimiņiene, atnesa svētajam tēvam uz svētkiem sainīti.

—    Un kur tas sainītis ir?

r — Aiznesu uz templi, noliku pie Amida kājām. t — A, to tu labi darīji! Iešu raudzīt. ' Priesteris devās uz templi un tiešām pie Amida kājām atrada sainīti. Ilgi nedomādams, viņš tina to vajā, ieraudzīja groziņu un pamanīja, ka tas tukšs, — tikai drupačas bija tā dibenā.

—    Ei, kalpadvēsele, tu taču esi visu apēdis! — priesteris nikni uzbrēca.

Tempja kalpotājs pieskrēja, paraudzījās tukšajā groziņā un izlikās visai pārsteigts.

—    Tavu brīnumu! Neparko nebūtu ticējis! — viņš iesaucās, rādīdams uz Amida tēlu. — Paskatieties jele, svētais tēvs, laikam Amida nodomājis, ka sainītis atnests viņam, un pats visu apēdis. Redziet, viņam pat drupačas uz lūpām aizķērušās.

Arī priesteris pavērās Ainidā un noskaitās:

—    Ak tad tu apēdi manus plācenīšus? Vai, tavu nešpetnu elku!

Un viņš dusmās iebelza ar zizli vara tēlam pa galvu. Tēls noskanēja: tinkš, tinkš.. . Bet priesterim izklausījās, ka tēls sakot: «Viņš, viņš.»

Priesteris atkal klupa kalpotājam virsū:

—    Dzirdi, Amida saka: «Viņš, viņš!» Tātad tu esi un esi apēdis! Ko liedzies?

Kalpotājs paraustīja plecus:

—    Tā jau šis uzreiz jums atzīsies! Vajag viņu pabaidīt, kā nākas. Pagaidiet, es viņu piespiedīšu runāt!

Kalpotājs aizskrēja pēc tējkanniņas un ņēmās liet verdošu ūdeni Amidam uz galvas un pratināt:

—     Nu redziet nu, svētais tēvs, — kalpotājs teica, -— viņš taču pats atzīstas: pats, pats, pats.

Ūdens pakšķēdams pilēja no tēla galvas uz grīdas: pač, pač, pač!.. .

—    Nu redziet nu, svētais tēvs, — kalpotājs teica, — viņš taču pats atzīstas: pats, pats, pats.

Priesteris nogrozīja galvu un likās gulēt neēdis.

Kādu citu reizi vēl notika tā. Gāza spēcīgs lietus, un priesteris nez kur bija aizgājis; kalpotājs bija mājās viens pats. Piepeši pie durvīm pieklauvēja zemnieks. Lietus bija viņu pārsteidzis ceļā un galīgi izmērcējis. Zemnieks lūdza aizdot viņam lietussargu, jo vēl tāls ceļš ejams.

Kalpotājs iznesa priestera jauno lietussargu, ko tas nesen bija pilsētā nopircis. Zemnieks paņēma lietussargu un patencinājis aizgāja.

Vakarā priesteris pārnāca un kā parasti apvaicājās, vai kāds piestaigājis, kamēr viņš nebijis mājās.

—    Jā, bija kāds zemnieks, palūdza aizdot viņam lietussargu.

—    Un tu devi?

—    Jā gan, es viņam iedevu jūsu lietussargu.

—    Kāpēc tu to darīji? — skopais priesteris pukojās. — Nevajadzēja dot.

—    Kā tad es varēju nedot, ja gāza tik stiprs lietus!

—     Būtu teicis, ka lietussargs salūzis! Vakar, sak, ilgi bija palicis saulē, ribas pavisam pārkaltušas, apvalks pušu un nu nomests būcenī.

—    Citreiz zināšu, — kalpotājs atteica.

Pēc dažām dienām atnāca ar lūgumu kāds cits zemnieks. Priesteris tobrīd bija templī, bet kalpotājs rosījās pagalma. Zemnieks uzrunāja kalpotaju:

—            Jauks laiciņš šodien. Būtu jāaizbrauc pie

meitas, bet mans zirgs sācis klibot. Nez vai priesteris uz vienu dienu neiedotu man savu zirgu?

—    Nē, — kalpotajs atbildēja, — nedos vis. Viņam zirgs vakar ilgi stāvēja saulē, visas ribas tam pārkaltušas, apvalks pušu, tā nu guļ nomests būcenī.

Zemnieks nobrīnījās, pakratīja galvu un aizgāja. Bet priesteris templī visu šo sarunu bija dzirdējis. Un, tiklīdz zemnieks bija projām, viņš izskrēja pagalmā un ņēmās kalpotāju bārt:

—    Kādas aplamības tu gvelz! Vajadzēja teikt, ka zirgs, sak, vakar saēdies driģeņu, augu dienu lēcis kā negudrs, visas kājas sev atdauzījis un tagad nu sūt stallī.

—    Labi! — kalpotājs noteica. — Nākamreiz zināšu.. Pēc dažām dienām ciemā nomira kāds bagātnieks.

Nelaiķa radi atnāca aicināt priesteri. Satikuši pagalmā kalpotāju, saka:

—    Mums mājās ir mironis. Vai priesteris nevarētu atnākt un noturēt dvēseles aizlūgumu?

—    Nē, — kalpotājs atteica, — nevar. Priesteris

vakar saēdies driģeņu, augu dienu lēca ka negudrs, visas kājas sev atdauzījis, tagad nu sūt stallī.

— Nu, tāda priestera mums nevajag, — atbildēja nomirēja radinieki un gāja projām.

VĀRDS PĒC NOPELNIEM

Sensenos laikos kādā ciemā dzīvoja uzpūtīgs lielmanis. Viņam bija garš un skaists vārds, ar ko viņš ļoti lepojās, taču ļaudis nesauca viņu šai vārdā, bet allaž izdomāja viņam palamas.

Bagātnieks savā dārzā bija iedēstījis enoki krūmus. Un ļaudis iedēvēja viņu par «enoki lielkungu».

To uzzinājis un nolēmis, ka ļaudis ņirgājas par viņu un viņa vārdu, bagātnieks izcirta visus krūmus, domādams ar to tikt vaļā no nicīgās iesaukas.

Taču nocirstajiem krūmiem palika stuburi, un ļaudis sāka viņu saukāt par «stuburu lielkungu».

Arī šī palama nāca lielmanim ausīs. Viņš neganti pārskaitās un pavēlēja stuburus izraut ar saknēm; taču tanīs vietās zemē palika bedres, un ļaudis bagātnieku pārdēvēja par «bedru lielkungu».

Tā iebildīgais lielmanis arī nepanāca, lai viņu sauc skaistajā, garajā vārdā.

MUĻĶI

Kādā klosterī dzīvoja divi muļķa bonzas. Reiz viens no viņiem uzrāpās uz nama jumta un, raudzīdamies pie debesīm izkaisītajās mir-

dzošajās zvaigznēs, sāka vicināt makšķeri, it kā tās tvarstīdams.

Otrs, viņu pamanījis, jautā:

—    Ko tu tur dari?

—    Makšķerēju zvaigznes, — pirmais atbild. Otrs bonza sāka smieties.

—    Muļķis! — viņš saka. — Vai tad ar tik īsu auklu var nomakšķerēt zvaigzni? Paņem garāku auklu!

ZĀLĪTE MEGA

Ciema viesnīcā iegriezās pārgulēt sīktirgotājs pauninieks. Viņš nolika paunu uz grīdas un lūdza saimnieci pagādāt viņam vakariņas.

Daudz jau pauniniekam preču nebija — pavisam par dažiem grašiem, bet alkatas saimniece nodomāja: «Nekaitētu pievākt viņa paunu!»

Karņēr viņa virtuvē gatavoja vakariņas, šī doma negāja viņai no prāta laukā. Pēdīgi viņa ieminējās vīram:

—  Pie mums iegriezies pauninieks. Nekaitētu pievākt viņa mantu saini!

—    Kas vēl var būt vienkāršāk? — vīrs atbildēja. — Pieliec viņa vakariņām zālīti mega. Kas to ieēd, tas zaudē atmiņu: viņš kaut ko aizmirsīs. Bet ko gan pauninieks citu var aizmirst, ja ne savu paunu!

Saimniece tā arī darīja: viņa saplūca zālīti mega un pielika to pauninieka vakariņām. Pauninieks paēda vakariņas, pateicās saimniecei un devās savā istabā gulēt.

Nākamajā rītā agri pauninieks atstāja viesnīcu, un saimniece pamodusies vispirms steidzās uz viņa istabu apraudzīt saini ar precēm. Taču istaba bija tukša.

—     Ak tu mūlāps tāds! — viņa ņēmās lamāt vīru. — Ko tu man samuldēji par zālīti mega! Pauninieks ij ne domājis aizmirst šeit savu paunu!

—     Nu, tātad viņš būs aizmirsis kaut ko citu, — vīrs mierīgi atsaucās.

—    Nekā viņš nav aizmirsis! — sieva kliedza.

—     Nevar būt! — vīrs saskaitās. — Padomā vien labi!

Saimniece saka pārcilāt prata: ko gan pauninieks būtu varējis aizmirst? Te uzreiz viņa iesita sev pa pieri un iekliedzās:

—    Aizmirsa! Aizmirsa!

—     Nu redzi nu! — vīrs nopriecājās. — Vai es tev neteicu?… Un ko tad viņš aizmirsa?

—    Samaksāt aizmirsa, tu veco muļķi!

JAUNĪBAS AVOTS

Dzīvoja reiz vecītis un vecenīte. Vecītis diendienā gāja uz mežu žagaros, bet vecenīte palika mājā saimniekot.

Kādu dienu vecītis aizgāja uz mežu un vakarā nepārnāca. Vecenīte viņu gaidīja cauru nakti, bet otrā rītā pie viņas mājās pienāca jauns cilvēks ar žagaru nastiņu plecos. Vecenīte ielūkojās ciešāk — tas taču viņas vecais, uz mata tāds, kāds bija divdesmit gadu vecumā.

—    Kas tad tev lēcies? — vecenīte iesaucās.

—    Vakar, tāpat kā parasti, devos kalnos pēc žagariem, — vīrs stāstīja. — Te uzreiz sacēlās stiprs vējš un man virs galvas sāka riņķot neredzēti skaists putns. Riņķoja, riņķoja, tad laidās projām, un es tam sekoju. Viņš mani aizveda nezināmā ielejā, kur ziedēja un smaržoja brīnum skaistas puķes. Tuvumā urdzēja avots. Man gribējās dzert, es pasmēlu no avota ūdeni. Sāku

dzert un jutu, ka pieaug spēks. Un, kad biju padzēries, tad tiri ka apskurbis aizmigu turpat pie avota. Atmodos dziļā naktī. Spīdēja mēness, un čirkstēja naktsputni. Es gauži nobijos un manījos uz mājām.

Vecā ar skaudību klausījās vīra stāstā:

—    Es arī iešu uz to avotu! Es arī gribu tikt jauna!

—    Nu kā tad, aizej gan tu arī, — vīrs bija ar mieru un parādīja viņai ceļu.

Taču nākamajā dienā vecā nepārnāca. Pagāja vēl dažas dienas, bet viņas kā nav, tā nav. Pēdīgi virs gāja veceni meklēt.

Nonāca klajumiņā, pavērās apkārt. Nav neviena.

«Vadzi, vai tikai manu vecenīti nebūs kāds nikns zvērs aprijis?» viņš nodomāja.

Pastaigāja ap avotu un dzīrās jau griezties atpakaļ, te uzreiz dzird bērnu brēcam.

«Kas gan te būtu varējis atnest bērnu, šādā biezoknī?» vīrs nodomāja un gāja turp, no kurienes skanēja balss.

Garajā zālē viņš ieraudzīja vīdam kaut ko baltu. Pavērās ciešāk — redz, viņa vecenes drēbes! Drēbēs sapinies guļ un brēc bērns.

—    Na! Tā taču mana vecene par zīdaini pārvērtusies! — vīrs iesaucās.

Zīdainis pameta ar galvu un sāka brēkt vēl skaļāk.

—    Nabadzīte, nabadzīte! Tad tu tā esi, manu vecenīt! — vīrs nogauda. — Redzams, pār mēru esi iedzērusi no jaunības avota un — še tev nu! — pārvērtusies par zīdainīti. Ko lai es ar tevi tagad iesāku?

Viņš ņēma savu vecenīti-zīdainīti uz rokām un devās māiās.

Kopš tā laika vecais diendienā staigā uz kaimiņiem savam zīdainim pēc piena.

JAUNKALEDONIJA

\

KAIJA UN GLIEMIS

Reiz Kaijai sametās gaužām garš laiks un viņa aicināja Gliemi spēlēt ar viņu paslēpes. Gliemis bija ar mieru. Norunāja, ka pirmā slēpsies Kaija.

Kaija uzvijās debesīs, pārlidoja pāri Gaiča ragam un turpināja lidojumu gar piekrasti, kamēr aizlaidās līdz Kodās ciematam.

Jūras krastā bija daudz gliemju, un, kad Kaija laidās tiem pāri un tos sedza viņas spārnu ēna, tie aši aizcirta savas gliemežnīcas un sauca:

— Es tevi redzu, Kaija!

Kaija lidoja tālāk. Viņa pārlidoja Tapu, Uī, Lonengoni un tad pagriežas atpakaļ. Bet visur bija gliemji, un, pamanījuši Kaijas ēnu, tie sauca:

—    Es tevi redzu, Kaija!

Pēdīgi, gluži nomocījusies, Kaija nolaidās zemē Gaičā un sacīja savam draugam:

4-r Es nepratu noslēpties.

Nu bija Gliemja reize slēpties.

Kaija palidoja pie malas un novērsās, lai neredzētu, kur viņš paslēpsies.

Bet Gliemis nolīda pašā ūdens malā un līdz pusei ierakās smiltīs. Kaija uzvijās augšup, lai sāktu meklēt, bet tobrīd sākās paisums, visi gliemji applūda ar ūdeni, un Kaija nevarēja ieraudzīt savu draugu.

Kopš tās dienas Kaija nepagurdama meklē Gliemi. Ik bēguma laiku viņa centīgi rakņājas pa gliemežnīcām, vāc tās kaudzē, cerēdama atrast Gliemi, ar ko kādreiz spēlējusi paslēpes. Bet, līdzko viņas spārnu ēna krīt uz gliemjiem, visi tie ar troksni aizcērt savas gliemežnīcas ciet.

Vecos laikos, kad cilvēki prata dzīvnieku un putnu valodu, viņi saprata, ko gliemji runā. Tagad turpretim mēs dzirdam tikai klusus sprakstus. Bet veci ļauži stāsta, ka gliemji, tāpat kā agrāk, atkārtojot:

—    Es tevi redzu, Kaija!

KOREJA

PAR BRĀĻIEM HIN BU UN NOR BU

Dzīvoja divi brāļi.

Vecākais brālis Nor Bu bija bagāts un ļauns, tik pārlieku ļauns, ka spļāva akās, lai sariebtu kaimiņiem, un ar suņiem rīdīja garāmgājējus. Turpretim jaunākais brālis Hin Bu, lai cik grūti viņam klājās ar lielo ģimeni savā mazajā, tumšajā būdiņā, bija laipns un krietns cilvēks; katram viņš atrada labu vārdu, ar katru bija gatavs dalīt pēdējo bļodiņu rīsu …

Kādreiz gadījās, ka palu ūdeņi aizskaloja Hin Bu sējumus, un viņš gāja pie brāļa palūgt kādu saujiņu čumizas.

Tiklīdz Nor Bu ieraudzīja brāli savā durvju priekšā, viņš ar lamām klupa tam virsū un aizdzina to.

Hin Bu, ne vārda neteicis, pārnāca mājās. Sieva pavērās viņā un saprata, ka vīrs pārnācis tukšām rokām; viņu žēlodama, tā saka:

—    Gan kādreiz arī mēs dzīvosim labu dienu. Nenokar galvu, vīriņ!

Pienāca pavasaris. Atlidoja pirmās bezdelīgas. Viena bezdelīga novija ligzdiņu Hin Bu mājas meldru jumta paspārnē. Nabags Hin Bu ieraudzīja bezdelīgu un saka:

—    Kāpēc tu viji ligzdiņu zem mana caurā jumta? Sadrimējušie meldri nepaglābs tavus putnēnus no saltā vēja, un manā sētsvidū tu neatradīsi ne graudiņa, ne drupatiņas.

Bezdelīga izperēja putnēnus Hin Bu paspārnē. Augu dienu viņa tur laidelējās — ķēra mušas un baroja bezdelīdzēnus.

Lai cik nabags bija Hin Bu, viņš šad tad pasvieda zemē pa drupatiņai bezdelīgai…

Reiz pie bezdelīgu ligzdas bija pielīduši čūska un uzklupa putniņiem. Hin Bu to pamanīja, paķēra nūju un sāka kliegt. Čūska nobijās un aizbēga. Bet viens no bezdelīdzēniem bija izkritis no ligzdas un salauzis kājiņas. Hin Bu pacēla putniņu un ņēmās to ārstēt. Viņš savā būdā ierīkoja ligzdiņu, ieguldīja tajā putniņu un kopa. līdz tas izveseļojās.

Kad putnēns bija paaudzies un apspalvojies, Hin Bu palaida to brīvībā un sacīja:

—   Laidies nu uz savu zemi, uz bezdelīgu zemi! Laidies, meklē sev laimi!

Bezdelīga uzspurdza, pariņķoja virs Hin Bu mājiņas un lidoja uz siltām zemēm, kur bezdelīgas pavada ziemu.

… Un tad atkal pienāca pavasaris. Atkal atlidoja bezdelīgas uz savām dzimtajām vietām. Atlaidās arī tā bezdelīga, ko no nāves bija izglābis Hin Bu.

Sēž labsirdīgais Hin Bu savas būdas priekšā un domā sūru domu. Atkal pienācis laiks sēt rīsu un čumizu, bet viņam nav ne sēklas, ne zemes: pēdējo ierēdņi par paradiem atņēmuši.

Bezdelīga pariņķoja virs Hin Bu mājiņas, pavidžināja un tad nometa kaut ko zemē. Hin Bu to pacēla. Skatās — ķirbja sēkliņa. Viņš saka bezdelīgai:

— Paldies par to pašu! Iestādīsim kaut ķirbi, ja jau nekā vairāk nav ko sēt.

Hin Bu iedēstīja ķirbi pie pašas būdas.

Izspraucās no zemes asniņš, iestiprinājās, sāka stiepties uz augšu. Hin Bu ģimene rūpīgi kopa stādiņu, un tas saauga liels un kupls un ar savām stīgām apvija visu būdu. Ķirbis uzziedēja. Aizmetās ari augļi. Pret rudeni uz Hin Bu mājiņas jumta izauga trīs milzīgi lieli ķirbji — tik lieli, kā nekad vēl nevienam nebija izauguši.

Ķirbji nogatavojās. Hin Bu tos nogrieza. Ņēmās ar zāģi dabūt pušu.

Līdzko bija pirmo ķirbi pārzāģējis, kad no tā sāka birt ārā visvisādi ēdieni — tādi, ka vajag tikai no tiem iebaudīt, un visas kaites tikpat kā ar roku atņem. Simt kaišu šie ēdieni varēja izdziedināt. Hin Bu nu bija gaužām priecīgs. Cik reižu gan viņam nebija nācies slimot savā tumšajā un drēgnajā būdā!

Viņš ķērās pie otra ķirbja. Tikko viņš tam pieskārās, kad tas jau pats vērās vaļā. Un tur iekšā daždažādi apģērbi. Hin Bu nopriecājās — viņš jau gan dažkārt bija priecīgs par katru skrandiņu!

Hin Bu ķērās pie pēdējā ķirbja, bet tajā — vesela bagātība: zelts, sudrabs, dārgi akmeņi. Nu tik Hin Bu bija priecīgs! Viņš gan zināja, cik dārga ir nodilusi vara sīknaudas ripiņa, kad ierēdnis sāk piedzīt parādus!

Tagad nu Hin Bu ar ģimeni dzīvoja labu dienu. Jaunu māju uzcēla — ar kārniņu jumtu; visa kā viņam papilnam — gan zemes, gan drēbju, gan pārtikas. Neaizmirsa Hin Bu arī bezdelīgas — paspārnē ierīkoja izliektas dzegas, lai bezdelīgām būtu ērti ligzdas vīt. Kopš tā laika korejieši allaž taisa tādus jumtus.

Labajam brālim nu bija viss, ko vien cilvēks var vēlēties. Un nevienam garāmgājējam Hin Bu neaizliedzās. Tāpat kā agrāk, viņš visā dalījās ar katru, kam bija uzbrukusi kāda liksta.

Ļaunais brālis dabūja zināt, kāda laime gadījusies Hin Bu, un viņu sagrāba skaudība. No skaudības viņš pat miegu pazaudēja. Un ļaunā sieva viņu vēl vairāk kūdīja.

Kādu dienu Nor Bu sieva slāja pie jaunākā brāļa. Viņai gribas izdibināt, kā īsti Hin Bu ticis pie bagātības. Ieraudzījusi jaunākā brāļa jauno māju, viņa tikko neaizrijās aiz dusmām.

Hin Bu redz — brāļasieva aplūko viņa māju — un aicināja nākt to iekšā, sēdināja goda vietā, pamieloja. Nor Bu sieva neko daudz neēd, vairāk tikai galvu groza, noskata, kas jaunākajam brālim viss ir. Neizturēja, ņēmās Hin Bu iztaujāt, no kurienes šim tāda bagātība radusies. Kas gan Hin Bu ko slēpt? Izstāstīja visu skaidri, kā bijis.

Bagātnieka sieva atjoza mājās. Izstāstīja vīram visu, ko pie Hin Bu redzējusi, un pati vēl pielika klāt. Ilgi sēdēja Nor Bu ar sievu un lādēja brāli par viņa laimi. Pēdīgi Nor Bu saka:

— Nekas! Pagaidīsim pavasari… Gan jau es tā

ierīkošu, lai bezdelīgas arī mums atnes laimi. Ja tas muļķa nabags Hin Bu tik daudz dabūjis, tad mēs saņemsim desmitkārt vairāk!

Un tā nu atkal pienāca pavasaris. Atlidoja bezdelīgas no siltām zemēm. Sāka vīt ligzdas. Bezdelīga savija ligzdiņu ari Nor Bu paspārnē. Bezdelīgas izperēja bērniņus. Ieraudzījis putniņus, Nor Bu negaidīja čūsku, pats uzrāpās pie ligzdas, visus bezdelidzēnus nožņaudza, tikai vienu atstāja. Ienesa to istabā, pārlauza tam kājiņas un tad nu ņēmās dziedināt… Izdziedināja. Palaida brīvībā un saka:

—    Neaizmirsti, ka es tevi izdziedināju! Kur tu tagad ar salauztām kājām liktos? Bet es tevis dēļ esmu iztērējies! Cik par zālēm vien netiku izgrūdis!

Bezdelīga aizlaidās uz savu zemi.

Un atnāca jauns pavasaris. Bezdelīgas atgriezās.

Sēž Nor Bu uz savas bagātās mājas lieveņa un skatās gaisā. Ieraudzījis bezdelīgas, sauc:

—    Un kur mans parādnieks? Vai mans parādnieks atlidojis?

Rokās Nor Bu tur vara pīpīti, melnā velteņa cepure pakausī atstumta, taukā seja spīd vien, alkatīgās acis zib …

Bezdelīga atlaidās pie Nor Bu mājas, nometa zemē ķirbja sēkliņu un aizlaidās.

Nor Bu paķēra sēkliņu, iestādīja pie mājas. Neviena klāt nelaiž, bet pats retu reizi aplaista — resnais vēders traucē viņam pieliekties. Ķirbis sāka augt: izlīda «no zemes asniņš, saņēmās, pastiepās uz augšu. Nor Bu skatās nenoskatīdamies, saka: «Audz, audz ātrāk!»

Stāds sakuploja, tā stīgas apvija visu Nor Bu mājas jumtu.

Pret rudeni uz jumta bija ienākušies trīs milzīgi lieli ķirbji. Nor Bu ņēmās tos zāģēt. Rokas dreb, siekalas tek aiz alkatības …

Pārzāģēja pirmo ķirbi — kā sāka no tā līst ārā visādi kāpuri! Tie metās virsū Nor Bu tīrumiem un aprija visu ražu.

Tiklīdz bagātnieks ķērās otram ķirbim klāt, no tā izlēca laupītāji, atņēma Nor Bu visu viņa zeltu un pazuda nezin kur… Nor Bu pieklupa trešajam ķirbim — no tā izlauzās liesmas. Nodega Nor Bu bagātā māja, sadega arī pats Nor Bu ar savu alkatas sievu: pazaudēja pēdējo bagātību — dzīvību …

Te nu arī pasaka galā …

MANTRAUSIS PAKS

Sensenos laikos Dimanta kalnos dzīvoja mantrausis Paks. Lai kam acis uzmetis, visu kāro pievākt sev, un mūždien viņam šķiet par maz.

Reiz viņam lamatās bija iekritis burunduksun nevis kāds parastais, bet ar sudraba spalvu.

Paks nu priecīgs. Grasījās jau burunduku galēt nost. Te uzreiz šis sāk runāt cilvēka balsī:

—    Negalē vis mani, palaid vaļā. Par to es tev došu tik daudz sudraba, cik vien tu lūgsi.

—    Cik lūgšu? Izdari tā, lai viss, kam vien pieskaršos, pārvēršas par sudrabu un lai neviens šo sudrabu nevar paņemt kā vien es, — tad palaidīšu, — sacīja mantrausis Paks.

—    Lai notiek, kā vēlies, — burunduks bija ar mieru.

Mantrausis Paks pieķer ar roku lamatām — tās uzreiz tīra sudraba. Tad Paks palaida burunduku vaļā un steidzās uz mājām. Jož — tīri bez atmaņas aiz prieka.

Pieskārās mājas durvīm — durvis noskanēja kā daždien sudrabs. Iegāja iekšā, paķēra smeļamo kausiņu — arī tas sudraba. Noāva kurpes, gribēja nolikt pie sliekšņa — arī kurpes jau sudrabp. Kājslauķis uz grīdas, pat tas, Paka roku skarts, pārvērtās sudrabā. Mantrausis Paks pavisam prātu zaudēja no tādas bagātības. Skraida pa māju, pa sētu un tikai visu aiztiek.

Skraidīja, skraidīja, līdz piekusa un viņam iegribējās ēst. Bet, re, kas par ķezu: viss ēdiens pārvēršas par sudrabu. Paņēma bļodiņu ar rīsiem — ir bļodiņa, ir rīsi, ir nūjiņas, ar ko ēd, — viss uzreiz kļuva par sudrabu. Grib Paks ēst, bet nevar. «Kaut kā pacietīšu,» mantrausis Paks domā, «toties, kas man tagad par bagātību! Visi mani apskaudis.»

Un tiešām — atradās tādi ļaudis, kas Paku apskauda, tikai neskauda ilgi.

Visi sāka ievērot, ka resnais Paks pārvēršas par tievo Paku: dienu no dienas dilst un dilst. Nebija ko redzēt, ka jau pagalam sadēdējis. Nolikās mantrausis Paks savās saltajās, cietajās sudraba cisās un nomira aiz bada un aukstuma.

BEZ DARBA CILVĒKS NEVAR DZĪVOT

Reiz dzīvoja vecs vīrs ar sievu. Viņiem bija divi dēli. Vecāko sauca par Gimdoru, jaunāko — par Pudoru.

Gimdors labprāt strādāja; viņš visu ko prata: art, sēt, kult. Lai ko viņam palūgsi, viņš visu izdarīs veikli un labi. Ciemā daudzināja: «Gimdoram ir zelta rokas.» « Jaunāko dēlu Pudoru neviens lāgā neieredzēja. Tas bija pārlieku slinks. Strādāja nelabprāt, toties allaž bija gatavs pagulēties un krietni paēst. Cumizas babi1 , ne arī parasto kimči2 viņš neēda. Teica, ka no tiem viņam sāpot vēders. Bet rīsu babi ar ceptu asari vai arī kimči ar stori viņš ēda ar gardu muti.

Iet dažkārt tēvs ar vecāko dēlu art vai rīsu novākt, aicina arī Pudoru līdzi, bet šis gaužas:

'Babi — korejiešu nacionālais ēdiens, lidzīgs biezputrai. 'Kimči — īpašā veidā sagatavoti kāposti.

—    Ai, vēders sāp!

Lai sūtīja viņu kur sūtīdami, mūždien viņš prata atrunāties: te viņam galva sāp, te atkal kajas vai rokas, te vēders. Kas tikai viss viņam nesāpēja! Bet, ja viņu tomēr piespiedīs strādāt, viņš visu sadarīs tā, ka citreiz vairs negribēsies aicināt.

Reiz tēvs ar Gimdoru dzīrās braukt uz mežu malkā, bet Pudoram nolēma uzdot, lai izravē rīsa lauku.

Viņi iejūdza vērsi arbā un brauca.

Nobraukuši pie rīsa lauka, apturēja. Tēvs parādīja Pudoram lauku un paskaidroja, kur rīss un kur nezāles.

—    Tu redzi, dēliņ, cik maigs ir rīsa stiebriņš, un lapas tam kā zīds. Bet, rau, nezāles. Tām gan stiebri, gan lapas vienlīdz raupjas. Ielāgo, nezāļu lapām balta svītra visā garumā. Nu tā, dēliņ, pastrādā. Tev taču garšo rīsu biezputra? Un, kam tā garšo, tam jāprot atšķirt rīsu no nezālēm. Nezāles nejauj rīsam augt. Tās jāizravē.

Tēvs ar Gimdoru aizbrauca uz mežu, bet Pudors palika ravēt rīsu.

Pudors uzrotīja bikses un iebrida ūdenī, kas klāja lauku.

Ūdens viņam šķita pārlieku auksts. Viņš izbrida atpakaļ uz aizdambējuma un saka:

—    Sākšu ap pusdienlaiku, kad ūdens būs daudzmaz apsilis, bet pagaidām pagulēšos.

Tā viņš gulēja visu rīta cēlienu. Kad pienāca dienas vidus un būtu laiks strādāt, viņš nodomāja:

«Nevar taču strādāt pašā karstumā! Sākšu pievakarē. Diena gara, gan pagūšu visu izdarīt!»

Un likās atkal uz auss.

Pudors nogulēja ēnā līdz vakaram. Saule jau bija tuvu rietam. Tad Pudors piecēlās un iebrida ūdenī. Izrāva nezāli, bet tā cieta, stiprām saknēm zemē ieķērusies, ne tā kā rīss — tas turas vāji.

«Nē, tā nav nekāda ravēšana!» Pudors savā prātā noteica. «Jāatstāj nezāles un jāravē ārā rīss! Tad jau,nu tēvs nekad vairs neliks man ravēt!»

Kad tā, tad tā.

Pudors izplūca rīsu, bet nezāles atstāja.

Uz to laiku tēvs un Gimdors ar malkas vezumu brauca majas no meža.

Pamanījis viņus, Pudors skrēja pretim:

—     Ko tik ilgi nebraucāt? Es — kur tas laiks, ka lauku esmu izravējis!

Tēvs uzslavēja Pudoru un teica:

—    Nu, dēliņ, tad rādi nu savu darbu!

Tēvs piegaja tuvāk un tā ij pietupās: laukā neviena risa stiebriņa, tīras nezāles vien.

—     Ko tu, velna pamēkli, esi izstrādājis! — tēvs iekliedzās. — Nezāles pametis un risu izplūcis! Es taču tev parādiju, kas ravējams, kas atstājams.

Bet Pudors saka:

—    Man aizmirsās. Skatos, tāds iezīmīgs, ar baltu svītru pār lapām. Domāju, ja jau iezlmigs, tātad rīss.

Ko lai dara? Pabēdājās tēvs ar Gimdoru un nolēma apstādīt lauku no jauna.

Vakarā pēc vakariņām vecāki sāka gudrot, kā pieradināt Pudoru pie darba. Ikviens domāja savādāk. Pēdīgi vecais teica:

—    Nopēršu viņu labi krietni! Bet tu, vecā, ciet klusu un nedomā viņu aizstāvēt!

Vecene gan allaž Pudoru aizstāvēja, taču šoreiz pieļāvās. Ko tu neteiksi, visu rīsu laukā izplūcis! Un arī pie darba radināt dēlu vajag.

Vecene padomāja un teica: « — Labi, dari, kā zini. Tikai pielūko, stipri nesit.

Norunāja un likās gulēt.

Rītā vecene aizgāja uz mežu sēņot. Vecais pasauca Pudoru un lika tam iztīrīt govju kūti.

Pudors gan gribēja atrunāties, ka viņam sāpot rokas, taču nepadrlkstēja: tēvs bija pārlieku pikts.

Pudors ņēma lāpstu un devās uz kūti. Iedūra lāpstu, izmeta vienu ņēmienu mēslu un vairāk viņam negribējās strādāt. Sāka ar lāpstu triept mēslus gar kūts sienām. Nelikās mierā, kamēr visas sienas bija noķēpājis.

Tēvs ar Gimdoru zāģēja malku. Pudors atnāk pie viņiem šķūnī un paziņo:

—    Es kūti iztīrīju.

Vecais ieiet kūti un redz, ka visas sienas mēsliem notrieptas. Tēvs pat priecigs: nevar taču pērt bez iemesla!

Vecais ķēra pātagu un ņēmās Pudoru sloksnēt. Turklāt tā, ka puisis sāka kliegt:

—    Nesit, tēv! Nekad vairs neslinkošu! — Vecais kāra pātagu vadzī un pavēlēja Pudoram iztīrīt kūti.

Puisim nu vajadzēja ņemt rīsa salmu kūli un krietni pasvīst. Līdz vakaram tikai vienu sienu paguva notīrīt.

Pārnāk vecā no meža. Vecais saka:

—    Nu, izmācīju gan!

—    Ekur labi! — vecene atsaka.

Devās uz kūti paskatīties, kā Pudors strādā, bet šis stāv ar salmu vīšķi rokā un raud.

—    Pavej, māmiņ, — viņš gaužas, — kā tēvs mani piesloksnēja! Un vēl lika par jaunu tīrīt kūti! Bet man visa mugura tikpat kā ugunī deg, rokas kājas nekustas.

Vecajai sametās dēla žēl, viņa tam teica:

—    Ej pagulies! Un turpmāk klausi tēvu!

Pudors gāja mājās, bet vecā taisnā ceļā pie veča. Tas viņai vaicā:

—    Nu, kā ir? Vai Pudors iztīrījis kūti?

—    Ko nu! — vecene atsaka. — Kā lai viņš tīra? Roku, kāju nevar kustināt. Mugura sāpot. Un par ko gan tu viņu tā piekaustīji?

Arī vecajam Pudora žēl, taču viņš saka sievai:

—    Tu, vecā, nebēdājies. Toties viņš nu vairs neslinkos un pērienu nepelnīs.

Un pats nodomāja: «Rīt ņemšu viņu līdzi rīsu ravēt.»

Otrā rītā vecais teica dēliem:

—    Nu, dēli, jūdziet vērsi, brauksim rīsu ravēt.

Gimdors gāja jūgt vērsi, bet Pudors sāka zem segas rosīties.

Tēvs pavērās viņā un pameta mātei ar acīm: sak, skaties, tūdaļ Pudors celsies.

Taču Pudors pat nedomāja celties. Pamanījis, ka tēvs ar māti viņu vēro, viņš sāka vaidēt.

Tā arī palika mājās gulēt, slinkumu lāpīt.

Vakarā vecie atkal prātoja, kā Pudoru pie darba radināt. Šoreiz vecā sacīja:

—     Es pati raudzīšu tikt ar viņu galā. Tikai tu, tēv, dari, ko es teikšu.

—    Lai notiek! — vecais bija ar mieru.

Bet vecene sacīja:

—     Šķūnis mums ir pagalam sagrabējis. Līdz rudenim tik un tā vajadzēs uzcelt jaunu. Tu, tēv, nakti ķeries klāt un sagāz to pavisam. Bet rīta agrumā abi ar Gimdoru brauciet uz dažām dienām zvejot.

—    Vai, kālab tad šķūnis jāgāž kopā? — vecais brīnījās.

Vecene viņam pastāstīja, ko izdomājusi, un, kaut gan tas vecajam nebija pa prātam, viņš pieļāvās.

Nakti, kad dēli bija aizmiguši, vecais sagāza šķūni un gāja gulēt.

Rītā, mazā gaismiņā tēvs ar Gimdoru aizbrauca uz zveju. Mājās palika māte un Pudors.

Vecene sacīja:

—    Celies augšā, Pudor! Ieēd, kamēr biezputra karsta!

Pudors skatās, tēva mājās nav, naski vien slienas augšā un pie galda klāt.

Vecā cēla viņam priekšā babi un kimči. Pudors pašķielēja uz biezputru un kimči un iecirtās:

—    Neēdīšu! Lūk, rīsu putru gan būtu ēdis un kimči ar stori arī būtu ēdis!…

Nu vecene atsaka:

—    Kur es ņemšu citu biezputru? Rīsu mums sen vairs nav. Kimči un redīsi ar stori gan ir, bet es nevaru tikt klāt.

Pudors atplauka:

—    Kur ir? Pasaki, es pats dabūšu!

—  Tu viens pats nevarēsi, — māte atteica. — Būs jāpagaida, kamēr tēvs ar Gimdoru pārbrauks mājās, tie mums palīdzēs.

—    Blēņas! — Pudors iesaucās. — Saki ašāk, kur tev ēdiens glabājas! Es uz vietas dabūšu rokā!

—   Šķūni, — māte pastāstīja. — Bet tas nakti sabrucis!

—   Tad tā arī būtu uzreiz teikusi! — Pudors iesaucās un veicīgi trūkās kājās.

—    Kurp tad tu? — vecene jautāja.

—   Šķūni jaukt! — Pudors atkliedza. Paķēra lāpstu un projām bija.

Laiks būtu ēst pusdienas, bet šis vēl strādā. Tikai līdz kubuliņam ar viņa mī|āko ēdienu vēl tālu.

Pudoram stipri gribējās ēst. Viņš iesteidzās mājā, bet uz galda tā pati biezputra un kimči, no kuras šorīt atteicies. Taču patlaban Pudors tā izbadējies, ka kluptin uzklupa biezputrai un kimči un vienā paņēmienā iztukšoja bļodiņas.

AAāte uzlika viņam vēl. Viņš arī to notiesāja. Paēdis Pudors saka:

—   AAāmiņ, cik tev garda biezputra! Turpmāk aizvien tādu vāri!

Pudors bija tā pieēdies, ka šķūni jaukt viņam vairs negribējās.

«Atbrauks tēvs ar Gimdoru, gan nojauks,» viņš iemigdams domāja.

Otrā rītā māte viņam atkal cēla priekšā tādu pašu biezputru un kimči. Pudors pagaršoja biezputru, nosvieda karoti un piecēlās.

Māte viņam vaicā:

—    Vai tālu, dēliņ, taisies iet?

—    Iešu šķūni jaukt!

Paņēma lāpstu un izgāja.

Pudors strādāja līdz vakaram, taču, lai nokļūtu pie kubuliņa, vēl dažu labu dienu būs ko pacīnīties.

Atnāca mājās, nomazgājās, sēdās pie galda, kur kopš rīta stāvēja bļodiņa ar biezputru un kimči.

Pudors viens divi iztukšoja bjodiņu un palūdza vēl.

Tā atkartojas vairākas dienas, kamēr Pudors nebija nojaucis visu šķūni un no vienas vietas izrakņājis mālus. Protams, nekāda kubliņa ar viņa kāroto stori un kimči tur nebija.

Tad māte viņam sacīja:

—    Redzi, Pudor, bez darba tev biezputra likās negarda. Bet, tiklīdz mazliet pastradāji, tīri labi gaja pie sirds.

Pagāja divas dienas, kopš Pudors šķūni noārdījis, mālus izsvaidījis, un atkal viņam vienkāršais ēdiens nelien iekšā. Apsēdas pie brokastīm, bet _biezputru negribas ne mutē ņemt. Pudors nometa karoti un domā:

«Nez, vai neiet uz sakņu dārzu? Aprušināšu kartupeļus un pie viena pārbaudīšu, vai tiesa, ka no darba ēdiens kļūst gardāks.»

Viņš paņēma kapli un gāja.

—    Kurp tad tu, dēliņ? — mate viņam iejautājās.

—    Iešu, māmiņ, kartupeļus aprušināt.

Pudors nostrādāja līdz pusdienai.

Māte aicināja viņu pie galda. Pudors atnāca mājās un redz: uz galda vēl tā pati šīrītējā biezputra un kimči salāti. Pudors tvēra karoti un pats nepamanīja, kā iztukšoja bļodas.

Paēdis saka:

—    Paldies, māmiņ! Nu es zinu, kā vienkāršu biezputru padarīt gardu! Un nekad to neaizmirsīšu!

Māte piegāja dēlam klāt, mīlīgi apskāva viņu un teica:

—    Strādā, dēliņ! Kas krietni strādā, tam biezputra gardāka, dzīve pilnīgāka. Tāds cilvēks nekad un nekur nepazudīs.

Kopš tās dienas Pudors sāka strādāt, turklāt tik veikli un labi, ka ap to laiku, kad pārnāca tēvs un Gimdors, visi darbi bija padarīti.

Vecais pat nobrīnījās: pagalms uzkopts, kartupeļi aprušināti, rīsa lauks izravēts. Un arī Pudors pats pavisam citāds: jautrāks, skaistāks.

Tad tēvs teica dēliem:

— Redziet, ko nozīmē darbs! Tas dzimis reizē ar cilvēku, viņam par prieku. Un bez darba cilvēks nevar dzīvot!

LAIME

Tas bija ļoti, ļoti sen. Kādā ciemā dzīvoja godīgs vecs vīrs. Vienu nakti vecais redz sapnī, ka no debesīm viņam nokritusi laime. Vecais nu priecīgs.

Otrā dienā, strādājot tīrumā, viņam zem kapļa kaut kas iešķindējās. Viņš steigšus atraka zemi un ieraudzīja lielu, vecu porcelāna krūzi, kas bija izrakstīta ar pūķiem un pāviem. Krūzes dibenā spīdēja mazs zelta naudas gabals. Vecais vīrs gaužām izbrīnījās:

—    Ja spriež pēc pagājušās nakts sapņa, tad man laimi vajadzētu saņemt no debesīm, bet es izraku krūzi no zemes. Tātad šī nav debess, bet gan zemes laime. Redzams, šī manta nav domāta man un pagadījusies te nejauši.

Viņš nolika naudas gabalu atpakaļ un aizgāja mājās.

Vecajam vīram kaimiņos dzīvoja mantrausīgs bagātnieks. Dabūjis zināt par nabaga vīra atradumu, viņš domā: «Tad ta gan muļķa vecis! Izracis mantu un nav ņēmis. Vai tad nu nav vienalga, vai tā debess laime vai zemes? Ja tā, iešu pats un paņemšu zelta gabalu.»

Un viņš steigšus aizmetās uz lauku.

Atskrien un skatās — kā tad, ir gan tā apslēptā manta. Ķersies klāt. Kaut gan vecais vīrs bija teicis, ka krūzē atradies viens vienīgs naudas gabals, bagātnieks tomēr nekādi dabūt to no vietas.

—    Nu neko darīt. Būs jāņem tikai tas, kas krūzē.

Paraudzījās krūzē, bet tur ņudzēt ņudz čūskas, var-

des, sliekas! Alkatas bagātnieks kliegdams brēkdams likās projām.

—    Ā-a! Šis večuks stāsta nepasakas un māna godīgus cilvēkus! Nelietis, skrandulācis, utubunga … Bet es viņam gan atriebšos!

Viņš griezās atpakaļ un pacēla smago krūzi — nez kur spēks bija radies! — un šāvās ar visu uz nabaga vīra būdu. Tur viņš iesvieda smago krūzi logā.

Godīgais večuks, nekā nejauzdams, tobrīd gulēja. Te uzreiz viņam pie pagalvja kaut kas iešķindējās. Viņš atvēra acis un ieraudzīja, ka pār galvu skanēdama pārlido krūze.

—    Oho, tā nu gan tiešām ir debesu dāvana — mana laime! — vecais vīrs iesaucās.

Pacēla krūzi, bet tā pilna ar zeltu.

ĶĪNA

BRĀĻI LJU

Mūžsenos laikos jūras malā dzīvoja kāda  krietna sieviete. Viņai bija pieci dēli, pieci brāļi Lju: Lju pirmais, Lju otrais, Lju trešais, Lju ceturtais un Lju piektais. Viņi bija tik līdzīgi, ka neviens nevarēja tos citu no cita atšķirt. Pat mātei dažkārt sajuka.

Tomēr ikvienam no brāļiem bija sava īpatnība. Vecākais brālis, Lju pirmais, varēja izdzert veselu jūru un pēc tam atkal atliet to atpakaļ. Lju otrais nebaidījās no uguns. Lju trešais varēja izstiept kājas, cik garas vien gribēja. Lju ceturtā ķermenis bija cietāks par viscietāko

dzelzi. Bet pastarītis, Lju piektais, saprata putnu un zvēru valodu.

Viņi dzīvoja laimīgi un bez rūpēm. Lju pirmais zvejoja zivis. Lju otrais uzturēja pavardā uguni. Lju trešais un Lju ceturtais strādāja tīrumā. Bet Lju piektais ganīja zosis un aitas.

Reiz tai apvidū, kur dzīvoja brāļi Lju, ieradās uz medībām bagātais un ļaunais apgabala pavaldonis. Mežmalā viņš ieraudzīja: mazs puika gana zosis un aitas. Tas bija Lju piektais. Viņam blakus gulēja skaista kalnu kaziņa. Pavaldonis tvēra savu loku un tēmēja tai. Lju izbijies iekliedzās, un kaziņa vienā stiepienā pazuda mežā. No biezokņa paraudzījās briedis. Lju tam briežu valodā uzsauca: «Glābies!» — un briedis pazuda. Klajumiņā izlēca jautrie zaķēni. Lju tiem uzsauca zaķu valodā, un zaķi aizcilpoja. Visi zvēri noslēpās kur kurais. Pavaldonis palika tukšā mežā apjucis un saniknots. Bet krietnais Lju priecājās, ka paguvis palīdzēt saviem meža draugiem.

Tad ļaunais pavaldonis lika sagrābt Lju piekto. Viņu aizveda uz pilsētu un iemeta sprostā pie izsalkuša tīģera. Pavaldonis domāja, ka tīģeris saplosīs drosmīgo nabaga puisi, bet Lju piektais uzrunāja tīģeri tīģeru valodā, un niknais zvērs viņu neaiztika.

Dabūjis to zināt, pavaldonis vēl vairāk saniknojās. Viņš pavēlēja nocirst Lju piektajam galvu. Bet tad cietumā ielavījās Lju ceturtais, kura ķermenis bija cietāks par viscietāko dzelzi. Viņš palika cietumā brāļa vietā. 'Bet Lju piektais mierīgi izgāja laukā un devās uz mājām. Viņi bija tik līdzīgi, ka neviens nekā nepamanīja.

Nākamajā rītā Lju ceturto izveda pilsētas laukumā. Bende gribēja nocirst viņam galvu, taču vissmagākais un cietākais zobens atsitās pret Lju ceturtā dzelzs kaklu un sašķīda gabalos. Tad pavaldonis neganti pārskaitās un pavēlēja nekaunīgo nabagu nomest no augstas klints.

Naktī cietumā iezagās Lju trešais, kas varēja izstiept kājas, cik garas vien gribēja, un palika tur brāļa vietā. Un arī šoreiz neviens nekā nemanīja.

Rītausmā Lju trešo aizveda uz augstas klints. Ja cilvēku svieda no šās klints lejā, tas bija uz vietas pagalam. Bendes nu nogrūda Lju trešo, bet viņš mierīgi izstiepa savas brīnišķīgās kājas un nostājās uz tām, it kā nekas nebūtu noticis. Trakās dusmās pavaldonis aizauļoja uz savu pili un pavēlēja nepaklausīgo Lju tai pašā dienā sadedzināt uz sārta.

Bendes sakrāva uz laukuma pavaldoņa pils priekšā milzīgu sārtu. Sargi ar lokiem un pīķiem ielenca laukumu. Ļaužu bari pulcējās no malu malām.

Pa tam lāgam Lju otrais, kas nebaidījās no uguns, ielavījās cietumā un nemanīts apmainījās ar Lju trešo. Līdzko viņš bija paguvis to izdarīt, pavaldonis deva zīmi izpildīt nāves sodu.

Bendes sagraba Lju otro un iemeta pašā milzu sārta vidū. Liesmas cēlās augstāk par ēku jumtiem. Lju otrais pazuda melnos dūmos. Ļaudis raudāja aiz žēluma. Bet cietsirdīgais pavaldonis ļauni smējās.

Taču drīz vien dūmi izklīda, un nu visi ieraudzīja: ugunī stāv Lju otrais un smaida, it kā nekas nebūtu noticis. Pavaldonis aiz dusmām tikko nenoslāpa.

— Kas tas par cilvēku? — viņš iebļāvās. — Ugunī nedeg, no klints mests nenositas, ar zobenu nav sakapājams, un pat negantais tīģeris viņu neaiztiek! Bet nē, tā jau nu nevar būt, ka es, varenais valdnieks, netikšu galā ar vienkāršu zemniekpuisi!

Un cietsirdīgais pavaldonis nolēma aizvest Lju tālu jūrā, uzkārt viņam kaklā smagu akmeni un noslīcināt viņu. «Varbūt viņš arī no ūdens nebaidās?» pavaldonim

pazibēja prata. «Tik un tā akmens neļaus viņam uzpeldēt augšā. Lai paliek jūras dibenā!» Un tās pašas dienas vakarā viņš pavēlēja nāves sodu izpildīt.

Ar lielām pūlēm izdevās iekļūt cietumā Lju pirmajam, kas varēja izdzert veselu jūru. Viņš ieņēma braļa vietu un palika gaidīt.

Vakarā viņu aizveda uz kuģi. Pavaldonis ar savu svītu novietojās uz otra kuģa. Kuģi izbrauca tālu selga. Pašā visdziļākajā vietā Lju pirmajam uzkāra kaklā milzīgu akmeni un pēc nežēlīgā pavaldoņa mājiena iesvieda viņu jūras viļņos.

Līdzko Lju pirmais pazuda zem ūdens, viņš tūdaļ sāka dzert jūru. Pavaldonis redzēja: jūra nez kur pazūd! — un kļuva tīri dzeltens aiz bailēm. Drīz vien atsedzās jūras dibens. Kuģi apgāzās. Pavaldonis ar savu svītu iestiga dūņās.

Pa to laiku Lju pirmais atraisīja akmeni un mierīgi iznāca malā.

Tad viņš atlēja jūru atpakaļ. Cietsirdīgais pavaldonis ar visu svītu palika jūras dibenā.

Bet ļaudis priecājās par ļaunā pavaldoņa bojā eju un slavināja neuzvaramos brāļus Lju.

PAR ČZAN SJAO-CI UN LI KE-BAO

Ļoti senos laikos nomaļus no visiem ciematiem dzīvoja divas zemnieku ģimenes. Vienas ģimenes uzvārds bija Cžan, un saimnieku sauca Sjao-ci.

Otra ģimene nesa Li uzvārdu, un saimnieku sauca Ke-bao.

Reiz pavasarī Ke-bao mājās izbeidzās kurināmais. Bet grozs, ar ko viņš mēdza staigāt pēc kurināmā, bija

pagalam sagrabējis. Un viņš gāja pie Sjao-ci aizņemties grozu.

Aizgājis saka:

—    Brāl Sjao-ei! Man mājās nav ar ko kurināt, kurināmais izbeidzies. Aizdod man savu grozu, ar ko atnest kurināmo.

Sjao-ci noklausījās šo lūgumu un tad uzņēma tādu viltus valodu:

—    Protams, grozs man ir. Tikai nav pie rokas, bet uz fanzas jumta. Nav jau nu tā, ka es negribētu tev to aizdot, bet grūti dabūt rokā. Tu, ek, esi augumā garš, taču ir tad neaizsniegsi. Bez kāpnēm nekādi nevarēs! Un tu jau zini, ka mums ne vienam, ne otram kāpņu nav …

Ke-bao noklausījās šos vārdus. Saprata, ka kaimiņš negrib viņam grozu dot. Sadusmojās. «Nu,» viņš domā, «skops gan tu esi, Sjao-ci! Pagaidi, nāksi tu pie manis!»

Pagāja laiks. Nelīst lietus. Sjao-ci tīrumā kokvilna sāka vīst. Bet aka piederēja Ke-bao.

Sjao-ci gāja pie Ke-bao un saka:

—    Brāl Ke-bao! Man drīz visa kokvilna sakaltīs un aizies bojā. Atļauj pasmelt ūdeni no tavas akas un aplaistīt kokvilnu!

Ke-bao noklausījās Sjao-ci. Atcerējās, kā tas aizliedzās dot viņam grozu, un saka:

—    Aka, protams, man ir! Tikai nav pa rokai, bet tur — aiz fanzas. Nav jau nu tā, ka es negribētu tev ūdeni no akas dot, tikai nav iespējams to dabūt. Ar to virvi, ko esi paņēmis līdzi, ne tuvu neaizsniegsi. Aka ir dziļa. Bez kāpnēm nekādi nevarēs. Bet tu taču zini, ka mums ne vienam, ne otram kāpņu nav …

Šos vārdus dzirdēdams, Sjao-ci nosarka līdz ausīm un gāja projām, vairāk ne vārda neteicis. Kokvilna palika neaplaistīta, un pēc dažām dienām viņa sējumi aizgāja bojā.

MŪKS UN SKOLĒNS

Kāds mūks skolā mācīja bērnus. Taču vairāk par visu pasaulē viņam tikās brangi paēst un saldi izgulēties. Un ikreiz, iekām viņš devās pie skolēniem, mūks tā pieēdās, ka tikko spēja kustēties.

Ieradies skolā, viņš drīz vien nogrima snaudā un gulēja tik ilgi, līdz zvans vēstīja stundu beigas.

Starp skolēniem bija kāds nabadzīgs zemnieka dēls. Viņu sauca par Li. Reiz Li iejautājās mūkam:

— Visucienījamais un augsti godājamais skolotāj! Uzdrošinos jums jautāt, — kāpēc jūs visās stundās guļat?

— Mans draugs! — mūks bez mazākā mulsuma atbildēja. — Tas taču tikai tā liekas, ka es guļu. Patiesībā es šais brīžos satiekos ar Budu un klausos viņa gudrās valodas. Tāpēc arī cenšos gulēt, cik iespējams, vairāk.

Reiz gadījās tā, ka Li visu nakti bija kopis slimo tēvu un rītā, atnācis uz skolu, stundā aizmiga. Viņš gulēja tik cietu miegu, ka nedzirdēja pat zvanu, no kura pamodās mūks.

Ieraudzījis skolēnu guļam, mūks aizsvilās. Viņš sagrāba Li aiz auss un uzbrēca:

—    Ak tu bruņurupuča ola tāds! Kā tu drīkstēji manā stunda aizmigt?

—    Skolotāja kungs, — Li atbildēja, — tas tikai tā . liekas, ka es gulēju. Es biju pie BUdas un klausījos viņa gudrās valodas.

—    Ko tad tev teica visuvarenais Buda?

—    Visuvarenais Buda man teica: «Savu mūžu neesmu redzējis tavu skolotāju.»

BAGĀTĪBA UN DARBS

Reiz starp kungu un algādzi iedegās strīds. Algādzis teica kungam: — Nu, un kas par to, ka es esmu nabags! Toties es protu labi strādāt.

—    Ak tu sumpurni! — kliedza kungs. — Ko tev līdz visa tava prasme, ja tu tikpat ar to kā bez tās esi un paliksi nabags!

—    Toties es varu sēt, kult, nest ūdeni, cirst malku. Bet ko vari tu? — algādzis jautāja savam saimniekam.

—    Kam man tas vajadzīgs? — kungs pašapmierināti atteica. — Es arī bez visa tā esmu laimīgs un bagāts. Un man nav bēda ne par maizi, ne par apģērbu. Un es vis nekalpoju tev, bet tu strādā manā labā!

Ilgi viņi tā strīdējās, kas vairāk vērts: darbs vai bagātība. Taču neviens nespēja otru pārliecināt. Tad viņi nolēma pārbaudīt, kurš no abiem izrādīsies stiprāks un izturīgāks.

Patlaban pieturējās barga ziema. Algādzis ieteica

iet abiem pa nakti kalnos un tur pārnakšņot, lai pārliecinātos, kurš var ilgāk izturēt salu.

Kungs nosmējās un sacīja:

—    Esmu ar mieru, ar mieru, ar mieru! Tikai ar vienu noteikumu: ja tu* tur nomirsi, naudu tavām bērēm es nedošu!

—    Nu, es arī neatbildu, ja tu nosalsi, — algādzis paziņoja.

—    Lieliski! — kungs iesaucās.

Pienāca vakars. Paēduši vakariņas un savākuši visu nepieciešamo, algādzis un kungs posās ceļā.

Kungs uzvilka kājās siltas, vatētas bikses un vilnas zeķes, uzģērba mugurā zvērādu vesti, tādus pašus svārkus, uzmeta plecos vēl divus kažokus. Iebāza maisā ar aizdaru ceptus kviešu plācenīšus.

Un algādzis? Tas savu mūžu nebija valkājis siltu apģērbu. Viņš uzģērba padilušas nātna bikses un noplīsušu ķeklerīti. Paķēra līdzi cirvi un sērkociņu kārbiņu, un dažus zaļus kartupeļus.

Visu ceļu kungs smīnēja vien. Un kā nu ne! Viņš nešaubījās, ka būs uzvarētājs. Algādzis soļoja klusēdams, — kas zina, ko viņš tobrīd domāja?

Rau, klāt arī kalni! Kungs tūdaļ apsēdās, sāka vilkt ārā no maisa plāceņus un tiesāt. Bet algādzis ņēma cirvi un devās mežā lasīt žagarus.

Iestājās nakts. Kas tā bija par nakti! Vējš pūta cauri līdz pat kauliem. Sals pieņēmās. Ar katru stundu kļuva aukstāks un aukstāks. Vējš un sals līda kungam zem 4 zvērādu kažokiem un durstīja kā ar tērauda adatām. Viņš juta, ka sasalst ragā. Iebāza roku maisā, bet tur vairs neviena plācenīša. Kungs nebija pat pamanījis, ka sen visus apēdis.

Viņam gribējās zināt, ko dara algādzis. Ar mokām pagriezis galvu uz to pusi, kur bija aizgājis algādzis, viņš ieraudzīja, ka tas vicina cirvi. Algādzis cirta malku un nepavisam nelikās nosalis. Turklāt viņš bija sakūris uguni. Silti viņam pie ugunskura! Arī ēstgriba nemoca. Viņš no pelniem izrušināja ceptu kartupeli un iesmējās.

Bet kungam tīri siekalas tek: ij ēst gribas, ij vilktin velk pie ugunskura apsildīties. Gribēja jau iet klāt, taču lepnums nepaļauj. Kā nu tā, viņš, kungs, un paspēlējis algādzim!

Bet sals joprojām pieņemas.

Pēdīgi kungs vairs nevarēja izturēt un žēlā balsī sāka algādzi lūgties:

—    Mī… ļi… ņais! Drau . .. dziņ! … Es gribu sasildīties un ie … ie … ēst.

Bet algādzis atkliedz:

—    Vai tiešām tu nobijies no bada un sala? Un kā tad mēs dabūsim zināt, kas stiprāks: darbs vai bagātība?

Kungam nekas cits neatlika kā sēsties vien atpakaļ kupenā. Viņu māca dusmas, turklāt neganti sala. Bet kungs bija iespītīgs un stulbs. Un, kaut gan bija pilnīgi skaidrs, ka viņš zaudējis, neparko negribēja atzīties.

Tā viņš arī sastinga un pret rītu pagalam nosala.

Bet algādzis visu nakti sildījās pie ugunskura un mierīgi ēda ceptus kartupeļus, kas tik tīkami smaržo.

TĪĢERIS UN LAPSA

Izsalcis tīģeris meklēja vakariņām laupījumu.

Viņš noķēra lapsu. — Neiedomājies mani apēst! — lapsa brīdināja.

—    Kāpēc tā?

—    Tāpēc, ka es esmu visu zvēru vadone.

—     Nu gan tu mels! Visu zvēru vadonis esmu es, — tīģeris atspēkoja. — Bet tu esi tik maza, ka no tevis nevienam nav bail.

—    Tātad tu man netici? — lapsa vaica.

—    Protams, ne, — tīģeris atsaka.

—    Ja tā, tad nāc man līdzi, tu redzēsi, kā visi zvēri bailēs no manis muks.

Un viņi gāja pa ceļu. Tiešām, visi zvēri laidas mukt, taču tīģeris neapjēdza, ka zvēri baidās no viņa. Viņš bija pārliecināts, ka tie baidās no lapsas. Un tīģeris palaida lapsu vaļā.

MA-LJANS UN BURVJU OTA

Stāsta, ka sensenos laikos dzīvojis kads zēns, vārdā Ma-ljans. Tēvs un māte viņam agri nomira. Viņš lasīja žagarus, plūca zāli — no tā arī pārtika. Zēns no mazām dienam bija iemanījies zīmēt, taču bija tik nabags, ka nevarēja nopirkt pat otu.

Reiz, iedams gar skolas durvīm, Ma-ljans ieraudzīja, ka skolotājs zīmē kaut ko interesantu. Zēns iegāja iekšā un lūdza skolotājam:

—    Es ļoti gribu iemācīties zīmēt. Vai jūs nevarētu man aizdot otiņu?

Skolotājs nikni atkliedza:

—    Tu, kankarlāci, gribi iemācīties zīmēt? Pat nesapņo!

Un izdzina viņu ārā pa vārtiem.

«Kā tad tā?» Ma-ljans domaja. «Nabaga zēnam nav pat tiesību mācīties zīmēt?»

Taču Ma-ljans bija neatlaidīgs. Diendienā, lasīdams kalnos žagarus, viņš ar zariņu zīmēja smiltīs lidojošus putnus; upmalā, kur viņš plūca zāli, pirkstu ūdenī pamērcējis, uz klints zīmēja peldošas zivis; pārnācis alā, kur mitinājās, zīmēja uz sienām mājsaimniecības piederumus un traukus — visas četras sienas bija no vienas vietas klātas zīmējumiem.

Tā gadu no gada, neizlaizdams nevienu pašu dienu, Ma-ljans mācījās zīmēt un bija jau guvis lielus panākumus: vii,ia zīmētie putni, šķita, tūliņ sāks dziedāt, zivis nupat, nupat peldēs projām.

Kadu vakaru Ma-ljans nolikās uz lūku paklājiņa un tūliņ aizmiga — viņš augu dienu bija strādājis un gaužām noguris. Te uzreiz viņa priekšā nostājās vecs vīrs ar sirmu bārdu, sniedza viņam otu un sacīja:

—    Tā ir burvju ota, zīmē ar to.

Ma-ljans uzmeta skatienu otai — tā staroja zeltainu gaismu. «Kas par skaistu otu!» Zēns nopriecājās. Viņš pietrūkās kājās un izdvesa:

—    Paldies, vectētiņ . ..

Viņš nepaguva izteikt līdz galam, kad sirmgalvis bija pazudis. Ma-ljans bija tik pārsteigts, ka pat pamodās. Jā, tas bija sapnis. Taču ne gluži sapnis: zēnam rokā bija burvju ota!

Ar šo otu Ma-ljans uzzīmēja putnu — tas uzreiz savicināja spārnus, pacēlās gaisā un sāka dziedāt. Uzzīmēja zivtiņu — tā pasita ar asti, ienira ūdenī un sāka tur plunkšķināties un kaitēties. Nu tikai zēnam bija prieki!

Tagad nu Ma-ljans katru dienu zīmēja nabaga ļaudīm: kam trūka arkla, tam uzzīmēja arklu; kam nebija kapļa, tam — kapli; kam nebija gaismekļa, uzzīmēja gaismekli; kam nebija spaiņa, tam — spaini…

Nav tāda žoga, kam nepūstu cauri vējš, — vēsts par Ma-ljana burvju otu nāca turienes bagātniekam ausīs. Tas pavēlēja saviem dienderiem saņemt zēnu ciet un atvest pie viņa.

Ma-ljanam bija stingrs raksturs, un viņš zināja, ka bagātniekiem ir cieta sirds. Lai bagātnieks kā raudzīja viņu iebiedēt un pierunāt, viņš atsacījās tam zī-' mēt. Tad bagātnieks ieslēdza zēnu kūtī un pavēlēja nedot tam ēst.

Pagāja trīs dienas. Vāliem sāka nākt zemē sniegs un pārklāja zemi ar biezu kārtu. Bagātnieks domāja: ja Ma-ljans nav nomiris badā, tad droši vien būs nosalis. Gāja lūkot. Pa durvju spraugu no kūts spiedās ārā sarkana gaisma, un bija jūtama garda smarža. Bagātnieks paglūnēja pa spraudziņu un ieraudzīja, ka Ma-ljans kurina krāsni un ēd ceptus plācenīšus. Bagātnieks izbrīnījās, — no kurienes gan kūtī radusies krāsns un plācenīši? «Citādi nebūs, puika tos uzzīmējis ar savu burvju otu,» viņš nodomāja. Lielās dusmās viņš sasauca savus kalpus un pavēlēja tiem nogalināt Ma-ljanu un pievākt burvju otu.

Desmit mežonīgu kalpu ielauzās kūtī, taču izrādījās, ka zēna tur nav. Pie austrumu sienas viņi ieraudzīja kāpnes un Ma-ljanu, kas kāpa pa tām aizvien augstāk un augstāk. Bagātnieks metās uz kāpnēm zēnam pakaļ, taču nepaspēja paspert ne trīs soļus, kad nogāzās zemē. Kad viņš uzslējās kājās, kāpnes jau bija pazudušas.

Zēns zināja, ka ciemā nevarēs patverties, tikai sagādās cilvēkiem veltas rūpes; labāk paglābties kādā citā vietā. Viņš pavicināja ar roku uz sava ciema pusi un bēdīgi noteica: «Uz redzēšanos, dārgie draugi!»

Tad viņš ar burvju otu uzzīmēja zirgu, uzlēca tam mugurā un auļoja projām.

Gabalu pajājis, viņš izdzirda pakavu klaboņu, atskatījās un ieraudzīja sarkanā lāpu gaismā bagātnieku strauja zirga mugurā ar tērauda zobenu rokā un kādus desmit divpadsmit kalpus.

Ma-ljans bez steigas uzzīmēja loku un bultu. Līdzko bulta pieskārās stiegrai, atskanēja svilpiens, un bagātnieks nogāzās no zirga. Ma-ljans dažas reizes uzcirta savam auļotājam ar pātagu, un tas it kā spārnos joņoja uz priekšu.

Ma-ljans auļoja bez apstājas vairākas dienas un naktis no vietas, līdz nonāca nelielā pilsētiņā. Ma-ljans nolēma te palikt. Ko darīt viņam nebija, un viņš darināja zīmējumus un pārdeva tos uz ielām. Viņš baidījās, ka viņu varētu pazīt un zīmējumi varētu kļūt dzīvi, tāpēc zīmēja dzīvniekus un putnus vai nu bez mutes, vai kopā saaugušām kājām.

Reiz viņš uzzīmēja stārķi bez acīm, bet tad nejauši krāsas pilīte uzkrita putnam uz galvas. Stārķis pamirkšķināja aci, sasita spārnus un aizlidoja. Tas sacēla

kājās visu pilsētiņu. Skauģi nosūdzēja zēnu ķeizaram, ķeizars sūtīja ierēdņus, lai atved zēnu uz galvaspilsētu. Ma-ljans gan turējās pretim, bet ierēdņiem tomēr izdevās viņu aizvest.

Ma-ljans bija saklausījies daudz nostāstu par to, kā ķeizars krāpjot nabaga ļaudis, un šie nostāsti bija palikuši viņam prātā. Vai

gan varēja zīmēt tādam cilvēkam!

Ķeizars lika viņam zīmēt pūķi, viņš uzzīmēja krupi; lika zīmēt feniksu, viņš uzzīmēja noplūktu vistu. Krupis un vista iznāca briesmīgi un derdzīgi. Tie sāka lēkāt ķeizaram apkārt un izplatīja riebīgu smirdoņu. Drīz vien pilī vairs nevarēja ne elpu atvilkt. Ķeizars pārskaities pavēlēja sargiem atņemt Ma-Ijanam burvju otu un viņu pašu iemest cietuma.

Dabūjis savās rokās burvju otu, ķeizars pats sāka ar to zīmēt. Vispirms viņš uzzīmēja zelta kalnu. Uzzīmējis vienu, alkatas ķeizars ņēmās zīmēt daudz zelta kalnu. Bet vai tad tie maz bija zelta kalni? Tās taču tikai lielas akmeņu kaudzes! Kāds akmens, veldamies no kaudzes gala, uzkrita ķeizaram taisni uz kājas. Bet ķeizars bija īsts mantrausis. «Ja neizdodas zelta kalni,» viņš domāja, «zīmēšu zelta ķieģeļus!» Uzzīmēja mazu ķieģelīti, tad lielāku un pēdīgi — lielu, garu ķieģeli. Bet tas piepeši pārvērtās par garu garu milzu čūsku, kas atplestu rīkli klupa ķeizaram virsū. Un, ja viņš nebūtu izlaidis no cietuma Ma-ljanu un atdevis tam burvju otu, milzu čūska būtu ķeizaru aprijusi.

«Ko nu zīmēs kalnus, kur mitinās plēsīgi zvēri, labāk jau lai uzzīmē ūdeņus,» ķeizars nolēma un pavēlēja Ma-ljanam uzzīmēt jūru.

Ma-ljans nosmīnēja un mīļu prātu ķērās pie darba.

Viņš pavicināja otu, un ķeizara priekša izpletās bezgalīgi plaša, dzidra jūra. Zilgais ūdens mirgoja kā spogulis. Ķeizars jautāja:

—    Bet kāpēc jūra nav zivju?

Ma-ljans uzlika ar burvju otu dažus punktiņus, un jūrā saradās liels daudzums dažādu zivju. Astēm sitinādamas, tas lēni aizpeldēja jūras dzīlēs.

Ķeizars kļuva jo priecīgāks un nepacietīgi skubinaja Ma-ljanu:

—    Žiglāk uzzīmē kuģi! Es gribu braukt jūrā.

Ma-ljans uzzīmēja lielu koka kuģi, un ķeizars kopā

ar savām sievām, dēliem un meitām un veselu baru ierēdņu kāpa uz kuģa. Ma-ljans ar dažiem otas vilcieniem uzbūra vieglu vēju, pa ūdens virsu sāka velties viļņi, un koka kuģis lēni izbrauca jūrā.

Ķeizars stāvēja kuģa priekšgalā un, redzēdams, ka kuģis tikai lēnām virzās uz priekšu, sauca: «Stiprāku vēju! Stiprāku vēju!»

Ma-ljans izdarīja ar otu dažus spēcīgus triepienus —. sacēlās stiprs vējš, jūra saviļņojās, buras piepūtās, un kuģis brauca atklātā jūrā.

Ma-ljans vēl vairākkārt savicināja otu — vējš pieņēmās, jūra sāka vārīties, cēlās bangas, un kuģis sazvēlās uz sāniem.

—   Pietiek vēja, pietiek vēja! — ķeizars kliedza pilnā kaklā.

Neklausīdamies viņā, Ma-ljans vēl pielika vēju — un viļņi gāzās kuģim pari. Tie apšļāca ķeizaru no galvas . līdz kājām. Ķeizars ķērās pie masta, kliedza un māja ar roku Ma-ljanam.

Ma-ljans izlikās viņu nedzirdam un turpināja zīmēšanu. Vējš pieņēmās milzīgā spēkā, uzbrazās negaisa mākoņi un aizsedza debesis un zemi, bangas trakoja; viļņi slējās kā mūris un gāzās pār kuģa klāju. Kuģis apmeta kūleni un sašķīda gabalos, ķeizars ar visiem saviem ierēdņiem nogāja dibenā.

Kopš tā laika, kad ķeizars bija noslīcis, no mutes mutē sāka izplatīties pasaka par Ma-ljana burvju otu.

Taču neviens nezina, kur pēc tam palicis pats Ma-Ijans.

Daži stāsta, viņš esot atgriezies savā ciemā un dzīvojot kopā ar zemniekiem.

CZUNS — GARA DIENA

Pa visu provinci ar savu bagātību bija izdaudzināts ierāvējs muižnieks Czuns. Ik diena, ik auga viņa ienākumi. Bet bagātajam nekad nav diezgan. Un dažu labu nakti miegs bēga no alkatīgā Czuna. Grozīdamies savos pēļos, muižnieks visu laiku gudroja, kā vairot savu bagātību.

Kādu nakti Czuns pret rītu iemiga un redzēja sapnī, it kā viņš esot izgudrojis, kā pastiept dienu garumā par veselām sešām stundām. Tas taču nozīmēja, ka Czuna algādži ik dienas strādās sešas stundas ilgāk nekā tagad.

Czuns pamodās un ņēmās lūgt debesis, lai pagarina dienu.

Zemnieki, uzdzirdējuši sava muižnieka lūgšanu, noskuma. Un kā nu ne! Viņi jau tā strādāja Czuna tīrumos, muguru neatliekuši, no ausmas līdz rietam. Kad kāds gribēja atpūsties, Czuns uzbrēca:

—    Strādā, sliņķi! Atpūtīsies, kad pienāks laiks!

Re, kāpēc zemnieki tā iztrūkās, dabūjuši zināt, par ko lūdzas Czuns.

Te kādu vakaru Czuna mājām tuvojās mūks. Muižnieks steidzās tam pretim. Viņš pavēlēja viesi brangi pamielot un sagādāt tam ērtas naktsmājas.

Czuns rūpējās par atnācēju tāpēc, ka bija dzirdējis, it kā mūki protot darīt brīnumus.

Rītā, tikko mūks bija pamodies, pie viņa iegāja Czuns un teica:

—  Ilgas dienas un naktis es lūdzu no debesim brī

numu. Vai tu, cienījamais sirmgalvi, nevari man palīdzēt?

Un viņš izstāstīja mūkam savu vēlēšanos.

Mūks uz to atbildēja:

—    Tava lūgšana ir tapusi uzklausīta. Tagad nu viss atkarīgs no tevis. Dienai būs tik daudz stundu, cik tu jaudāsi nostrādāt tīrumā bez atpūtas.

Czuns nopriecājās:

«Ja algādži neēduši strādā manā labā diendienā pa divdesmit stundu, vai tad es nu vienu reizi nevarēšu savā labā pastrādāt trīsdesmit! Un tad dienai būs trīsdesmit stundu, un es kļūšu bagātāks par visiem pasaulē.»

Tā domāja alkatīgais muižnieks.

Rītā saule vēl nebija lēkusi, kad Czuns jau bija tīrumā. Viņam līdzi gāja mūks. Bagātnieks ņēmās rakt zemes riekstus. Pirmā stunda darbā pagāja moži un jautri. Otrajā Czunam jau uzmācās nogurums, un viņš gribēja brītiņu atpūsties. Bet mūks bargi uzsauca:

—    Strādā, sliņķi! Atpūtīsies, kad pienāks laiks!

Elsdams pūzdams bagātnieks turpināja darbu.

Kad uzlēca saule, bagātniekam jau sviedri lija aumaļām.

Viņš pat nepamanīja, ka neviens no viņa algādžiem nestrādā: visi skatās, ar ko beigsies kunga jaunā iedoma. Kas tiesa, tas tiesa — ne jau katram laimējas reizi mūžā redzēt bagātnieku strādājam.

Czuns norausa piedurknē sviedrus no pieres, grib pajautāt mūkam, cik stundu nostrādājis, taču aiz noguruma nejaudā ne vārdu dabūt pār lūpām.

Bet mūks tikai uzkliedz:

—   Strādā, sliņķi! Paskaties uz ēnu: neesi ne trīs stundas nostrādājis.

Muižnieks vēl pāris reizes pacilāja lāpstu, un kājas viņam sāka ļimt. Czuns pakrita gar zemi, bet ir tad vēl mantrausība ņēma virsroku. Nebija vairs jaudas turēt lāpstu, viņš sāka kašņāt zemi ar rokām.

Nobraza rokas līdz asinīm, nevarēja vairs izturēt un tikko dzirdami vaicā:

—    Cik stundu esmu nostrādājis?

Un mūks atbild:

—    Pec četrām stundām būs pusdienlaiks.

To uzdzirdējis, muižnieks bez samaņas saļima pie zemes.

Czunu noguldīja uz nestuvēm un aiznesa mājās. Nu, protams, todien viņa tīrumos neviens vairs nestrādāja. Bet mūks nez kur bija pazudis. Starp algādžiem klīda valodas, ka nekada mūka arī neesot bijis, tikai kāds zemnieks pārģērbies mūka drēbēs un pārmācījis mantrausīgo Czunu.

Pēc šā gadījuma, tiklīdz muižnieks parādījās uz ceļa, visi zobgalīgi saukāja viņam pakaļ:

—    Ekur iet Czuns — Garā diena!

MALAJA

KĀ ĶĒVE TĪĢERI APMUĻĶOJA

Meža malā ganījās ķēve, un turpat netālu lēkāja viņas mazais kumeliņš. Ķēve allaž vien pabildināja savu dēlu: pārlieku viņa to mīlēja. Kumeliņš jautri draiskuļoja pa mežmalu: te pielec mātei klāt, te pasitas sāņus.

—   Paklau, dēliņ, — ķēve brīdināja, — neskraidi tālu projām. Šeit ir bīstami. Turies visu laiku man blakus. Ja šā vai tā, es tevi paglābšu.

—   Labi, — kumeliņš atteica. — Bet kas gan te klajumiņā var būt bīstams?

—   Klajumiņā jau nu ne, bet, ekur, tajā mežā. Tur ļoti daudz tīģeru. Tie jau man vienu kumeliņu nokoda.

To uzdzirdējis, kumeliņš sāka trīcēt pie visām miesām. Viņš gaužām nobijās, ka tīģeris viņu neaprij.

Un rau, vienu reizi kumeliņš redz: nāk ārā no meža biezokņa kāds svītrains zvērs.

Kumeliņš nekad savā mūžā vēl nebija tādu briesmīgu, ērmotu zvēru redzējis. Tam bija lielas, spožas acis, un tas nāca lēniem soļiem taisni kumeliņam virsū.

—    Nu, dēliņ, — ķēve pačukstēja, — aši stājies man priekšā. Tas pats jau ir tīģeris!

Nu arī kumeliņš pārbijās. Uz vietas viņš nostājās ķēvei priekšā.

Pa to laiku tīģeris apstājās un nogrima domās: «Ja es tūliņ klupšu kumeļam virsū, māte, protams, viņu aizstāvēs. Bet ar tik prāvu ķēvi nav viegli tikt galā. Labāk lūkošu ar viltu. Kas man velti ko spēkus tērēt! Tīri vienkārši, piemuļķošu šo ķēvi, un kumeļš būs mans.»

Pienācis ķēvei klāt, tīģeris izlikās, ka viņam nekas Jauns nav padomā. Pieklājīgi paklanījies, viņš sacīja:

—    Labrīt, cienījamā ķēves kundze! Kā jums klājas, kā jūsu bērnam ar veselību?

—    Pateicos, cienījamo tīģer, mums viss kārtībā! — ķēve atbildēja.

—    Es esmu slavens ārsts, dziedinu visas kaites. Bet jūsu bērns izskatās tāds slimīgs. Miesiņas viņam vājas, kājiņas tievas. Atļaujiet, es paņemšu viņu sev līdzi mežā. Tur mums ir bērnu slimnīca. Es izmeklēšu jūsu bērnu un parakstīšu viņam pulverīšus.

Ķēve uzreiz noprata tīģera nolūku.

—    Jūs esat atnācis īstā laikā, doktor, — viņa sacīja. — Jau piecas dienas man sāp kāja. Jādomā, būšu iedūrusi skabargu aiz naga. Vai jūs nebūtu ar mieru aplūkot manu kāju? Pēc tam varēsiet ņemt līdzi un ārstēt manu dēlu.

Tīģeris gaužām priecīgs.

—    Dodiet, es apskatīšu jūsu kāju! — viņš cienīgi teica. — Kura kāja jums sāp?

—    Labā pakaļkāja, doktor!

Tīģeris nepaspēja noliekties, lai aplūkotu kāju, kad ķēve no visa spēka iespēra viņam pa galvu. Tīģeris nogāzās kā nopļauts.

— Bet tagad, — ķēve teica kumeliņam, — labi knaši uz mājām! Lai tīģeris paguļas te un pārdomā, kā dziedināt manu kāju!

Un viņi lēkšiem laida uz māju, uz savu steliņģi.

RĪT UN ŠODIEN

Kādā lietainā vakarā zem koka sēdēja pērtiķis Kra un krupis Raongs un sūdzējās viens otram par aukstumu.

—    Khe, khe! — klepoja Kra.

—    Kvak-kvak-kvak! — kurkstēja Raongs.

Viņiem bija apnicis mirkt lietū un drebēt aiz saltuma, un viņi nolēma nākamajā dienā nocirst koku un no tā mizas sasliet siltu būdu.

Bet rītā saule spīdēja tik karsti un mīlīgi, ka Kra baudīja siltumu un gaismu, sēdēdams koka galotnē, bet Raongs bija ierīkojies netālu no koka saknēm un gozējās piesaulītē.

Beidzot Kra nokāpa lejā un apjautājās:

—    Nu, draudziņ, kā jūties?

—    O, lieliski, — Raongs atsaucās.

—   Saki jel, — vai mums nebūtu laiks ķerties pie būdas? — Kra vaicāja.

—    Ko tu! — Raongs atteica. — To mēs pagūsim rīt. Pašlaik man ir tik silti un labi!

—   Protams, būdu varam celt arī rīt! — bezbēdīgais Kra bija ar mieru.

Un augu dienu viņi priecājās par saules gaismu.

Pie vakara sāka līt.

Otra dienā viņi atkal abi sēdēja zem koka un sūrojās par drēgnumu un mitrumu.

—    Khe! — klepoja pērtiķis.

—    Kvak-kvak-kvak! — kurkstēja krupis.

Un viņi atkal norunāja nākamajā diena nocirst koku un sasliet sev siltu būdu. Taču rīta saule atkal spīdēja tik spoži, un Kra baudīja tās siltumu koka galotnē, bet Raongs netālu no saknēm gozējās piesaulītē.

Kra atgādinaja viņu vakarējo norunu, bet Raongs arī šoreiz iebilda:

—    Kādēj bojāt tik brīnišķīgu dienu! Būdu vāc uzcelt arī rītā.

Un katru reizi atkārtojās viens un tas pats.

Tā tas turpinās līdz pat šai dienai.

Kra un Raongs joprojām vēl sēž zem koka un vaid un sūrojas par aukstumu:

—    Khe! Khe!

—    Kvak-kvak-kvak!

MEKSIKA

KĀ KOIJOTS UN SKUNKSS VIENS OTRU PIEMUĻĶOJA

Paugura nogāzē sava alā dzīvoja Koijots1 . Reiz, pārnācis mājās pēc nesekmīgām medībām, viņš sev sacīja:

— Cauru nakti esmu pie vistu kūts lencis cāļus un neviena neesmu noķēris, un tagad man neganti nāk miegs!

Un, saritinājies kamolā, viņš sāka skaļi krākt.

Pēc dažām stundām viņš pamodās briesmīgi izbadējies.

Koijots — Amerikas pļavu vilks, suņu dzimtas dzīvnieks.

—    Kā es esmu izsalcis! — viņš iesaucās. — Ko man iesākt? Vai vēlreiz iet medībās? Slinkums gan māc, taču būs vien jāiet.

To sacījis, Koijots izšāvās no alas. Viņš joza, līdz ieraudzīja prosas lauku. Tur viņš saskrējās ar Skunksu[7].

—    Ei, tu! — viņš uzsauca Skunksam. — Kurp tā steidzies? Varbūt pēc medījuma? Iesim reizē!

—    Labi, — Skunkss atbildēja un, iedomājies, ka nebūtu slikti iedzīvoties uz Koijota rēķina, piebilda: — Vai gribi, — iesim skrieties? Ja tu mani noskriesi, es atdošu tev savas pusdienas. Ja turpretim es tevi noskriešu, tu atdosi man savējās. Norunāts?

—    Norunāts! — atbildēja Koijots un nokliedzis: «Viens, divi, trīs!» — drāzās projām.

Skunksam ne prātā nenāca skriet viņam pakaļ. Viņš zināja, ka Koijots skrien daudz ātrāk par viņu, tāpēc nesteidzās un tīšām palika Koijotam iepakaļ. Viņš zināja citu, īsāku ceļu un nonāca galā daudz agrāk par Koijotu.

Koijots skrēja ļoti ātri un pēkšņi sajuta aizdomīgu smaku. Drīz viņš ieraudzīja, ka Skunkss viņu jau gaida.

Viņam bija vien jāatzīst sevi par uzveiktu.

—    Tu esi uzvarējis! — Koijots sacīja, pieskrējis Skunksam klāt. — Nebiju domājis, ka Skunksi tik veikli skrējēji!

—    Ha-ha! — Skunkss iesmējās. — Dod nu šurp pusdienas!

—    Pagaidi… Es taču vēl nekā neesmu paspējis sadabūt!

—    Neliec man gaidīt! Dod šurp pusdienas!

—    Es taču saku, ka man nekā nav.

—   Nekā nav? Kaunies ar! Mēs taču norunājām, ka uzvarētājs pusdienos uz uzvarētā rēķina.

—   Jā gan, bet tālab man iepriekš kas jāsamedī. Pagaidi mani tepat.

Un Koijots deva kājām ziņu. Pazudis skatienam, viņš gardi nosmējās:

— Lai nu Skunkss gaida savas pusdienas līdz rītam! Nenieka viņš nedabūs! Smalki es viņu piemānīju!

Koijotam ne prātā neienāca, ka arī Skunkss viņu piemānījis.

Tā abi viltnieki viens otru piemuļķoja.

PIEKLĀJĪGAIS TRUSĪTIS

Reiz dzīvoja gaužām bikls un pieklājīgs Trusītis. Kādu dienu, brangi pamielojies ar kāpostiem zemnieka sakņu dārzā, viņš jau grasījās cilpot uz mājām, kad uzreiz pamanīja lapsu. Tā tecēja uz meža pusi. Lapsai nebija izdevies nočiept vistu zemnieka sētā, un viņa bija aplam badaina un pikta.

Trusītim sirds nodrebēja. Bēgt — bet kurp tu bēgsi! Un Trusītis pa galvu pa kaklu diedza uz alu. Viņš nezināja, ka tur viņu gaida citas lielas briesmas. .Alā bija iemitinājusies Čūska.

Trusītis, protams, bija labi audzināts un zināja, ka bez atļaujas svešā mājā iet nedrīkst.

«Jāpadod labdiena,» viņš domāja, «bet kam? Protarns, alai!»

Un, attupies uz pakaļkājām, viņš pieklājīgi sveicināja:

—    Labdien, mīļā ala! Lūdzu, atļaujiet man ieiet!

Vai, kā Čūska nopriecājās, izdzirdusi Trusīša balsi!

Viņai pārlieku garšoja trušu gaļa.

—    Nāciet, nāciet iekšā! — viņa aicināja, gribēdama Trusīti ievilināt.

Taču Trusītis pēc balss tīri labi pazina, ar ko viņam darīšana.

' — Piedodiet, ka es jūs traucēju, — viņš atvainojās. — Biju pavisam piemirsis, ka mani gaida Zaķiene! Uz redzēšanos! — un viņš loba projām, cik kājām jaudas.

Atcilpojis sava alā, Trusītis pārdomāja, ka pieklājība nekad vēl nevienam neesot nākusi par ļaunu. Čūska turpretim saritinājās kamolā un noņurdēja: — Labāk nebūtu viņam atbildējusi! Kaut viņus negals, tos pieklājīgos trušus! Vajadzēja ar viņam lūgt atļauju ienākt!

MONGOLIJA

SEPTIŅAS PELES

Jurtā mitinājās septiņas peles. Līdzko iestājās nakts, tā peles no alas lauka un ņemsies tekak apkārt, gramstīties pa malu malām. Visu, kas nav cieši noglabāts vai apsegts, tās nobaudīs, pagrauzīs. Ielavisies muldiņā ar sieru, ko saimniece sagatavojusi ziemai; ielīdīs krūzē ar rūgušpienu — airanu … It neko ^arām nelaidīs!

Rau, kād' reizi peles nozaga saimniecei speķa šķēli un nolēma paglabāt to ziem ..

Bet kā lai noglabā?

Peles norīkoja jaunāko pelēnu speķi sargāt.

—    Sargi speķi! Un pielūko, ka pats neaprij! — peles piesacīja un devās medībās.

Pelēns palika viens pats — no speķa šķēles ne acu nenovērš.

Bet speķis balts, tauks un tik gardi smaržo!

Pelēns skatījās, skatījās uz speķi un pēdīgi neizturēja.

«Kas ir, ir,» viņš domā, «palūkošu! Kazi, neviens nepamanīs. Es taču tikai mazu mazu kripatiņu nokodīšu!»

Pelēns nokoda mazu kripatiņu.

Gards!

Nokoda vēl… Un tā pamazītēm apēda visu šķēli.

Peles atgriezās alā — skatās, speķa nav!

Klupa pelēnam virsū:

—    Ak tu nelieti! Kur speķis?

Pelēns iepīkstējās:

—    Vai! Es nezinu, nezinu gan, kur tas palicis! Bet pašam purniņš ar taukiem.

Peles sacēla brēku:

—    Tu esi zaglis! Tu apēdi speķi!

Apsēdās un sāka prātot, kā pelēnu pārmācīt. Domāja, domāja un nolēma:

—    Runcis! Re, tas pārmācīs zagli, ka nākas!

Peles sagrāba pelēnu un stiepa pie tiesas.

Atskrēja. Pīkst, tekalē, ar ķepiņām rāda uz pelēnu:

—    Ekur zaglis! Ekur viņš ir, bezgodis! Pārmāci to!

Runcis paskatījās uz pelēm, aplaizījās un vaicā:

—    Ak tad pārmācīt, jūs sakāt?

—    Pārmācīt! — peles saka.

—    Apēst? — runcis vaicā.

—    Apēst! — peles saka.

—     Bet kur tad jūs to speķi ņēmāt? — runcis iejautājās.

—    Saimniecei nozagām!

—    Ak tā! — runcis iesaucās un — kā nu klupa pelēm virsū!

Laime, ka viņas bija septiņas un katra spruka uz savu pusi: šoreiz runcis nevienu nenoķēra! Citādi jau nu pelēm būtu klājies plāni!

NE SEVIS LABAD CILVĒKS NĀK PASAULE

Kādam vecam vīram bija trīs pieauguši dēli. Divi vecākie bija gudri, bet trešo daudzināja par muļķi. Viņu sauca par Davadorži. Varbūt viņš nemaz nebija tāds muļķis, tikai vecākie brāļi viņu allaž pazoboja. Lai Davadorži dara ko darīdams, par visu smejas. Garāmbraucējam bija izkritis naudas maks; Davadorži to atrada un līdz pat saules rietam auļoja zirga mugurā, raudzīdams panākt braucēju un atdot tam maku. Bet vecākie brāļi smejas:

— Muļķis! Laime viņam iekrīt klēpī, bet viņš bendē zirgu, lai tiktu no tās vaļā!

Viņu jurta bija ieklidusi sveša aita. Davadorži aizveda to atpakaļ īpašniekam.

Vecākie brāļi pukojas:

—    Muļķis tads! Vajadzēja aitu nokaut, gaļu apēst, bet ko viņš!

Reiz brāļi iedeva Davadorži sudraba naudas gabalu un sacīja:

—    Brauc, uz tirgu, nopērc sev, ko vajag.

Davadorži aizbrauca uz tirgu. Brāļi klusītēm sevī

smejas:

—    Redzēsim, ko muļķis sev nopirks! Droši vien tukšu tējas turziņu.

Pievakarē Davadorži pārradās mājās. Brāļi jautā:

—    Ko nopirki? Rādi šurp!

Davadorži saka:

—    Nekā nenopirku. Staigāju, staigāju pa tirgu — nekā man nevajadzēja. Še nauda — saņemiet atpakaļ!

Brāļi ne pa jokam apskaitās:

—    Negribam ne dzīvot kopā ar tādu muļķi! Vācies projām no mūsu jurtas, kur gribi!

Vecajam tēvam sametas sava Davadorži žēl:

—    Kurp jūs viņu dzenat no dzimtās jurtas? Aizies neziņā svešā vietā!

—    Varbūt ka neaiziešu vis, — Davadorži saka. — Esmu dzirdējis, ka Rietumos dzīvojot kāds vecs Gudrais. Pajautāšu tam, kā man dzīvot bez jurtas, bez lopiem, bez zirga.

Viņš lika cepuri galvā, atvadījās un devās tālā ceļā. Drīz viņš nonāca kādā hana valstī, bet tur pie katras jurtas nekustīgi guļ aitas, zirgi klaiņo apkārt tikko dzīvi un cilvēki visapkārt novārguši, bēdīgi.

Davadorži taujā:

—    Kas jums te noticis?

Ļaudis atbild:

—    Drīz būs apritējis vesels mēnesis, kopš mūsu strauts izsīcis. Nav mums ūdens. Bez zelta var viegli izdzīvot, bez ūdens — nekādi! Nebūs ko redzēt, kad mēs visi būsim pagalam.

Davadorži saka:

—             Es eju uz Rietumzemi pie vecā Gudrā meklēt sev laimi. Pie reizes pajautāšu viņam, kāpēc jums strauts izsīcis.

Un devās tālāk.

Ap saules rietu viņš ieraudzīja piekalnītē jurtu. No jurtas iznāca daiļa meiča un veca sieva. Davadorži palocījās vecajai sievietei, un tā palocījās viņam. Tad viņš palocījās daiļajai jaunavai, bet tā viņam pat neatbildēja. Tad vecā sieva sacīja:

—    Nedusmojies uz manu meitu. Viņa ir akla. Dzīvo kopš dzimšanas bez prieka, bez gaismas.

To pateikusi, sieviete apraudājās.

—    Neraudi! — Davadorži sacīja. — Eju pie vecā Gudrā sev laimi meklēt, pajautāšu arī par tavu meitu: kā iegūt acu gaismu?

Un atkal gāja uz Rietumiem. Gāja dienu, gāja otru, trešo… septītajā ieraudzīja kalna pakājē alu. Te arī dzīvoja vecais Gudrais.

Sirmgalvis pamanīja Davadorži un jautā:

—    Kādas likstas tevi pie manis atvedušas?

Davadorži atbild:

—    Kādā hana valstī izsīcis strauts. Lopiņi tur iet bojā, un ļaudis staigā tikko dzīvi. Un vēl: pie mātes dzīvo akla daiļava. Sešpadsmit gadu jau viņa neredz gaismas, nepazīst prieka. Saki, kas jādara, lai strauts sāktu tecēt, lai aklā meiča iegūtu acu gaismu?

Gudrais sacīja:

—    Lai hana valsts iedzīvotāji aiziet pie strauta iztekas. Tur viņi paši redzēs, kā glābties. Aklā jaunava iegūs acu gaismu, kad pie viņas kreisās rokas pieskarsies jauneklis, kam lemts tapt par viņas vīru. Ja pagūsi

nodot viņiem manu padomu, pirms rītā uzlēks saule, viņi būs glābti. Ja nepagusi, — viss paliks, kā bijis.

Davadorži pateicās sirmgalvim un steidzas atpakaļ.

—    Ei, — Gudrais viņam uzsauca, — ceļš tāls! Še tev zirgs!

Davadorži atskatījās — viņa priekšā stāv apseglots palss zirgs. Davadorži uzlēca tam mugura un laida auļos. Bija jau labu laiku auļojis, kad piepeši attapa: viņš taču bija piemirsis pajautāt Gudrajam, kā dzīvot bez jurtas, bez lopiem, bez naudas! Dziras jau griezties atpakaļ, taču parlika: «Ja jāšu atpakaļ, tad nepagūšu rit līdz saules lēktam pateikt Gudrā padomu. Un tad daiļava paliks akla, kā bijusi, un daudz cilvēku nomirs aiz slāpēm.»

—    Lai paliek, — Davadorži pats sev sacīja, — pajautāšu citreiz.

Viņš piejāja pie jurtas piekalnītē. Viņam pretim atkal iznāca vecā sieviete, un tai sekoja aklā daiļava.

—    Klausies Gudrā atbildi! — Davadorži uzsauca. — Tava meita iemantos acu gaismu, kad pie viņas kreisās rokas pieskarsies jauneklis, kam lemts kļūt par viņas vīru.

—    Tencinu! — vecā sieviete sacīja. — Tikai es nezinu, kura roka viņai kreisā, kura labā.

—    Rau, šī ir kreisā, — Davadorži rādīja un pieskārās daiļavas kreisajai rokai.

Un meiča uzreiz priecīgi iesaucās.

—    Redzu! Redzu! Gan sauli redzu, gan stepi, gan debesis — visu redzu! Ai, cik es esmu laimīga!

Māte metās apskaut Davadorži, tad attapās un sacīja:

—    Tatad tev arī lemts būt viņas vīram. Paliec pie mums dzīvot. Mums ir laba jurta, ir govis, aitas. Katru dienu ēdīsi treknu gaļu!

—    Nevaru patlaban palikt. Līdz saules lēktam man vēl jānokļūst kaimiņu hana valstī. Citādi tur lopi nobeigsies un cilvēki nomirs aiz slāpēm.

Tad daiļava sacīja:

—    Negribu no tevis šķirties! Ņem mani līdzi!

Davadorži sēdināja savu līgavu sev aiz muguras

uz palsā zirga un laidās auļos. Atjāja kaimiņu hana valstī, bet tur jau ļaudis vairs pat pakustēties nespej: guļ jurtās, gaida nāvi.

Davadorži viņiem uzsauca:

—    Ejiet uz strauta izteku — tad jūsu nelaimes beigsies!

Tie viņam atsaka:

—    Nav mums vairs spēka piecelties. Redzams, liktenis lēmis slāpēs nomirt!

Davadorži uzšāva ar pātagu palsajam zirgam, pats auļoja uz strauta izteku.

Piejājis tūdaļ redz: tur guļ beigts zilonis, ar snuķi aizsprostojis strautu, viss ūdens aizplūdis sāņus. Davadorži pavilka snuķi nost, un ūdens sāka plūst uz hana valsti.

—    Tagad nu jāsim pie mana tēva, — Davadorži sacīja līgavai. — Lai paskatās, kāda man būs sieva! Arī brāļi lai paskatās, kāda tu laba un skaista.

Viņi nojāja līdz upei, pārkļuva otrā krastā un nokāpa no palsā zirga atpūsties. Te uzreiz Davadorži redz: smiltīs guļ pusdzīva sudrabaina zivtiņa, sarkanās spuriņas tikko vairs kustina. Jādomā, vilnis izskalojis to malā.

Davadorži pažēloja zivtiņu. Viņš to saudzīgi satvēra un ielaida upē.

« Zivtiņa aizpeldēja mazu gabaliņu un teica cilvēka balsī:

—    Stāvi uz vietas, nekur neaizej!

Un pazuda ūdenī.

Nebija necik ilgi, kad pēkšņi no ūdens parādījās jātnieks uz salna zirga, piejāja Davadorži klāt un skaļi teica:

—    Tevi aicina ūdeņu hans! Jāsim aši!

—    Ko tu! — Davadorži saka. — Kālab lai es pie viņa jāju?

—    Izrādās, ka tu esi gļēvulis! No ūdeņu hana nobijies!

—    Kas man no šā ko bīties? — Davadorži saka.

—    Jāsim arī. Paraudzīšos, kā ūdeņu hans dzīvo.

Un viņš pateica līgavai, lai tā ar palso zirgu jājot pie tēva un tur gaidot savu līgavaini. Kad līgava bija aizjājusi, Davadorži apsēdās jātniekam aiz muguras, un zirgs uzreiz metās ūdenī. Davadorži nepaguva ne apskatīties, kad sainis jau apstājās pie hana pils. Iegāja Davadorži zemūdens pilī, bet pretim viņam nāk pats ūdeņu hans. Rokas tam sudrabota zivtiņa ar sarkanām spuriņām.

—    Sveiks, draugs! — hans saka. — Tu izglābi no nāves manu mīļoto meitu.

Tikko hans bija šos vārdus pateicis, zivtiņa pārvērtās par jaunavu ar sudrabotu seju un sarkaniem, gluži kā zelta matiem.

—    Paliec pie mums! — hans saka. — Mana meita kļūs tev par sievu, došu tev ērtu jurtu, jūras zirgu baru dāvināšu. Norīkošu tev veiklus un uzticamus kalpus!

Davadorži atbildēja:

—    Nevaru pie tevis palikt. Zemes virsū mani gaida līgava un tēvs. Kas viņam, vecam vīram, bez manis maizi dos?

—    Ja tā, tad es tevi neturēšu, — ūdeņu hans saka.

—    Došu tev uz atvadām trīs veltes, un tad jau nu pats padomā, kas ar tām darāms. Te tev būs cepure. Uzliksi to galvā — neviens tevi neredzēs. Te vēl zelta veserītis. Piesitīsi ar to septiņreiz pa zemi, pacelsies zelta jurta. Un še tev vēl aitādu kažoks. Uzvilksi kažoku mugurā, trīsreiz papurināsi, no debesīm līs lietus. Trīs stundas gāzīs straumēm.

To teicis, hans lika pavadīt Davadorži krastā.

Davadorži sēdās atkal zirgam mugurā un — viens divi bija uz krasta.

Nokāpa no zirga, bet tas tūdaļ pazuda ūdenī, it ka nekad nebūtu bijis.

Iet Davadorži uz mājām, steidzas; plecos viņam uzmests aitādu kažoks, burvju cepure piedurknē noglabāta, azotē zelta veserītis.

Ap saules rietu Davadorži ieraudzīja tēva mājas; uzlika galvā cepuri un kjuva neredzams. Skatas: līdzās viņu vecajai jurtai uzcelta jauna.

Davadorži piegāja pie jaunās jurtas, dzird vecāko brāli sakām:

—    Nevar ilgāk šai stepē dzīvot! Saule visu zāli izdedzinājusi, lopi apsprāguši, pat kamieļi nobeigušies. Palicis tikai tas palsais zirgs, uz kura muļķa līgava pie tēva atjāja. Dosimies projām no šejienes.

Otrs brālis atsaka:

—     Vai gan iespējams viena paša palsā mugurā sakraut ir mūsu, ir tēva jurtu? Un vēl muļķa brāļa līgavu uzsēdināt?

Vecākais brālis saskaitās:

—     Kālab tad mums tēvu līdzi ņemt? Viņš jau ir tik vecs, ka pat aitas ganīt vairs nejaudā. Arī muļķa līgavu atstāsim tepat. Vakarā, kad viņi apgulsies, mēs ņemsim savu jurtu, kāpsim palsajam mugurā un dosimies projām pie upes.

Davadorži netraucēja brāļus. Naktī viņi nozaga palso un kopās projām. Bet Davadorži, uzlicis galvā burvju cepuri, nedzirdamiem soļiem iegāja tēva jurtā, apgūlās pie ieejas un apsedzās ar aitādu kažoku.

Rītā, līdzko iedegās ausma, Davadorži pamodās un noņēma no galvas burvju cepuri.

Tēvs metās viņam pretim, piesteidzās līgava. Aiz priekiem nesamana, ko sacīt, ko ne. Skauj, cienā ar tēju, ar pienu.

Davadorži apsēdās tēju dzert. Tēvs saka:

—    Labi gan, ka esi mājās! Nelaime mūs piemeklējusi: divi mēneši esam bez lietus. Pēdējā zālīte izdegusi. Nav lopiem kur ganīties, tie visi aizgājuši postā. Jāvācas ātrāk no šejienes projām. Tūdaļ iešu, pateikšu taviem brāļiem, lai pošas ceļā.

Davadorži aizturēja tēvu:

—    Neej vis! Brāļi jau nakti aizjāja uz mana palsā un pameta jūs šeit nomirt.

Tēvs noskuma, tad ņēmās sodīties par nepateicīgajiem dēliem:

—    Kaut vai tūbas gabaliņu būtu atstājuši, ko jurtu pielāpīt: eče, kāda sadrimējusi!

—    Sinī likstā var palīdzēt, — Davadorži sacīja.

Viņš izgāja no jurtas, pagājās septiņus soļus nostāk,

izvilka zelta veserīti un septiņreiz piedauzīja pa zemi. Uzreiz tanī pašā vietā izauga jauna zelta jurta. Tā mirdz, ka pat acis žilbst.

Sākumā tēvs par zelta jurtu visai nopriecājās, bet pēc saka:

—    Ko mums līdz zelta jurta, ja visi kaimiņi vācas no šejienes projām? Nevar šeit palikt . . . Raugi, visa zāle izdegusi — nav lopiem kur ganīties.

Davadorži uz šiem vārdiem nekā neatbildēja, uzvilka mugurā aitādu kažoku, trīsreiz to papurināja — un pēkšņi sāka gāzt lietus. Trīs stundas gāza vienā gāšanā. Un, kad pārstāja, stepē zaļoja zāle, aitas atžirga, skaļi iemāvās govis.

—    Eh, — tēvs saka, — bijis nu mums zirgs!

Nepaspēja vēl to izsacīt, kad atskanēja zirga pakavu dipoņa. Tas bija palsais, kas pārauļoja mājās. Ieraudzījis savu saimnieku Davadorži, palsais līksmi iezviedzās un apstājās pie zelta jurtas.

Bet otrā dienā pārvilkās brāļi tikko dzīvi. Stāstīja, ka palsais nosviedis viņus klajā stepē un drāzies atpakaļ. Viņiem vajadzējis pamest stepē» savu jurtu un kājām kulties uz mājām. Ar mokām atkūlušies.

Davadorži saka:

—    Labi! Dzīvojiet kopā ar mums. Visiem vietas pietiks.

Tēvs sarauca pieri, taču strīdēties nestrīdējās un tikai noteica:

—    Lai dzīvo! Tikai nekaitētu gan maķenīt prātā pieņemties.

Viņš paķēra pātagu un ņēmās nepateicīgos dēlus sloksnēt. Pīckā un atkārto:

— Ne sevis labad cilvēks nāk pasaulē, bet lai citiem būtu no viņa labums! Domājiet par citiem, un arī jums klāsies labi!

GUDRAIS ZAĶIS

Kāda aita, nez ka noklīdusi no ganāmpulka, apinaldījas un stepē saskrējās ar vilku. Vilks uz pēdām gribēja aitu saplosīt, bet tad pārlika: «Ja es nokodīšu aitu stepē, man tā būs jāstiepj līdz pašam midzenim. Labāk aizdzīšu mežā un tur tad apēdīšu.»

Vilks dzina aitu uz mežu. Dzen stundu, dzen divas, nu jau necik tālu vairs līdz midzenim. Aita redz, ka nāve viņai turpat vai astes galā, bet, kā glābties, — nesamana. Te uzreiz no krūma izšaujas zaķis.

—    Ak zaķi! — aita ieblējās. — Vilks mani dzen uz savu midzeni, grasās apēst.

—    Skaidrs, ka apēdīšu, — vilks ierūcās. — Vai redzi, ekur, to graviņu? Tur es tevi ņemšu pušu!

Zaķis pakasīja ar ķepiņu garās ausis un sacīja:

—    Ja jau nu vilks teicis, ka apēdīs, tad apēdīs kā likts. Nekur tu, aitiņ, no nāves nespruksi. Bet nez vai tikai aiz gravas nav mednieku? Jūs te pagaidiet, es aizskriešu, paskatīšos.

—    Labi izdomājis! — vilks nopriecājās. — Aizšauj gan, paskaties!

Vilks ne izsacīt nepaguva, kad zaķis jau gabalā. Tikai zaķis nejoza vis uz gravu, bet uz atstātu nometni. Viņš atrada tūbas gabalu un turpat pacēla ari sarkanu

papīra lēverīti no tējas turziņas. Paķēra tos un diedza atpakaļ.

—    Nu, kā ir, — vilks vaicā, — vai tur nav mednieku?

—    Mednieku tur nav, — zaķis atsaka. — Bet, āre, paskaties un paklausies, kādu es atradu hana rīkojumu.

To teicis, zaķis apsēdās uz tūbas gabala, izpleta sev priekšā sarkano papīru, un, izlikdamies lasām, sāka kustināt lūpas:

—    Lielais hans ir pavēlējis izšūt sev kažoku no septiņdesmit septiņām vilku ādām. Šodien kažoks ir gatavs. Trūkst tikai vienas vienīgas ādas apkaklei. Lielais hans pavēl ikvienam, kam zināms, kur atrodas kāds vilku midzenis, nekavējoties pavēstīt par to hanam.»

Zaķis, izlasījis šos vārdus, dod kājām ziņu! Vilks, protams, nodomāja, ka zaķis aizjož pie hana pastāstīt, kur atrodas vilka midzenis.

—    Nebūs vis pa tavam prātam! — pelēcis nokliedza zaķim pakaļ. — Nedošos rokā hana medniekiem!

Un šķina projām uz tuvējo mežu. Kad vilks bija pazudis skatienam, zaķis atkal atcilpoja pie aitas.

—    Ej, aita, mājās! — zaķis mudināja. — Un iegaumē: nav liela māka starp aitām nodzīvot, liela māka ir zaķim piespiest vilku laist ļekas vaļā!

PASAKA BEZ GALA

būs jādod viņam arī ēst. Bet par to dabūšu dzirdēt daudz interesantu pasaku. Dzīt viņu projām, tas nozīmē, ka šis prieks man ies secen.»

Bet batarči pazemīgi stāv pie ieejas un saka saimniekam:

—    Lai trekni jūsu lopi un leknas jūsu ganības!

«Nu,» saimnieks domā, «ceļinieks viss vienos putekļos: redzams, no tālienes nākdams; jādomā, daudz ko pa ceļam redzējis, dzirdējis. Lai paliek pa nakti!»

Viņš atļāva batarči pārgulēt. Taču nedeva vis viesim vispirms iebaudīt, bet lūdza kaut ko pastāstīt.

Batarči atteica:

—   Zinu daudz stāstu, neba tie līdz vakariņām izstāstāmi.

Bija vien jādod viesim vakariņas. Saimnieks ielēja pialā gaļas viru ar nūdelēm, bet gaļu nenosliecās. Viens pats mazītiņš krislītis peld trauciņā.

Sākumā batarči ēda klusēdams, tad uzreiz pilnā kaklā iesaucās:

—    Sveiks!

Saimnieks nobrīnījās:

—   Ar ko tu sasveicinies, ja bez mums abiem te neviena nav?

Batarči viņam atsaka:

—   Es pialā satiku gaļas krislīti — tam arī teicu labudienu!

Saimnieks apkaunējās un ielika batarči vēl gaļu, bet arī tagad lūkoja izraudzīties liesāku gabaliņu. Pats .sev paņēma treknāku.

Tā nu viņi ēd vakariņas un tērzē.

—    Kādas šogad ganības? — saimnieks apjautājas.

—    Ir visādas. Ir tādas, ekur, kā tas, — batarči parādīja uz saimnieka trekno gaļas gabalu, — ir arī tādas kā šis, — viņš pamāja uz savu lieso gabaliņu.

Pēc vakariņām saimnieks atkal aicināja viesi pastāstīt kādu pasaku. Bet šim negribas — būtu labāk pagulējies pēc tāla un grūta ceļa! Un tā nu viņš saka:

—    Cisās guļot labāka stāstīšana.

Saimnieks ierīkoja viesi uz mīkstiem tūbas paklājiem. Abi apgūlās.

—    Tikai stāsti labi garu! — saimnieks lūdza.

—    Visgarāko, kāda vien ir! — batarči novīpsnāja un saka: — Dzīvo zelta pasaulē valdnieks putns — hans Haride. Tas reiz uzdzirdēja, ka aiz tālām jūrām esot tads dārgs akmens, kas dodot cilvēkiem mūžīgu jaunību. Viņam iekārojas šo akmeni dabūt. Viņš posās ceļa un laidās pari trejdeviņām jūrām …

Te stāstītājs apklusa.

—    Nu, un kas tad tālāk? — saimnieks viņu skubina.

—    Nezinu, — stāstītājs atsaka, — viņš nule kā aizlaidās.

—    Un kur tad viņš patlaban ir?

—    Vēl pavisam mazu gabaliņu palidojis.

Abi brītiņu klusēja.

—    Nu, un tagad? — saimnieks atkal iejautājas.

—    E-ē! — batarči atsaucas. — Vel tikko pusceļu nolidojis!

—    Bet kad tad viņš nokļūs galā? — saimnieks nepacietīgi taujā.

—    Tik drīz vēl nebūs … Ceļš taču nav īsais. Labāk jau gulēsim.

Un, pagriezies uz sāniem, batarči saldi iemiga. Bet skopais saimnieks palika bez pasakas.

NORVĒĢIJA

VĪRS UN SIEVA

Dzīvoja reiz zemnieks. Viņš bija allaž pikts, purpināja vienā gabala. Kādu vakaru virs pārnāca no siena p|aujas un ņēmās rāties ar sievu un visādi to lamāt.

Pēdīgi sāka tā ārdīties, ka sievai zuda pacietība. Viņa pateica:

—    Mūždien tu esi nemierā. Igņājies un auro, un lamājies kā tirgū. Ja gribi, mainīsimies darbiem: es iešu sienu pļaut, paliec tu mājās saimniekot!

Vīrs ar mieru:

—    Labi, tas man pa prātam! Tā arī darīsim!

Otrā rītā, mazā gaismiņā, sieva ņēma izkapti un reizē ar citiem pļāvējiem gāja uz pļavu sienu pļaut, bet vīrs palika kopt mājas soli.

—    Neaizmirsti atnest man uz pļavu pusdienas! — sieva aiziedama piekodināja.

—    Labi, — teica vīrs un ķērās pie darba.

Viņš sāka ar to, ka ņēmās kult sviestu. Brītiņu kūlis, viņš jutās izslāpis, paņēma krūzi un kāpa pagrabā ielaist no mucas alu.

Viņš izvilka mucai spundi un palika krūzi zem alus strūklas. Bet tai pašā brīdī izdzirda, ka virtuvē iesprucis sivēns.

Zemnieks pa kaklu pa galvu metās no pagraba uz istabu, bailēs ka sivēns neizrij visu sviestu.

Kad vīrs piestiedzās, sviesta mučele jau gulēja uz sāniem un sivēns patlaban rāmā garā beidza ķeksēt pēdējās krējuma paliekas.

Vīrs pārskaitās, aizmirsa alus mucu un drāzās sivēnam pakaļ. Bet šis laiž pekas vaļā. Pie sliekšņa zemnieks sivēnu notvēra un tā ievilka tam ar zābaku pa ausi, ka sivēns uz vietas atstiepa kājas.

Nu tikai vīrs pamanīja, ka visu laiku vēl tur rokā spundi. Viņš sviedās atpakaļ pagrabā, lai aizbāztu mucu, taču izrādījās, ka viss alus jau iztecējis.

Pieliekamajā vīrs atrada vēl dažus podus krējuma, ielēja tos sviesta kuļamajā mucā un sāka kult no jauna.

Te uzreiz viņš izdzirda govi skaļi maujam. Nu tikaī zemnieks atjēdzās, ka govs līdz pat šim laikam stāv kūtī nebarota, kaut gan saule jau gabalā.

Zemnieciņš sāka pārdomāt: dzīt govi uz lauku būtu tā kā par vēlu, nedzīt — arī nevar. Un nolēma palaist govi uz velēnu jumta: tur bija sazēlusi jauna, sulīga zālīte.

Līdzās mājiņai slējās neliels paugurs. Vīrs pārsvieda divus dēļus no šā pauguriņa uz jumtu un pa tiem uzveda govi.

«Nu es būšu gudrāks!» viņš nodomāja. «Neatstāšu

sviesta mučeli istabā, citādi vēl dēlēns pa grīdu rāpodams, aizķers to un apgāzīs.»

Tāpēc vīrs uzsēja sviesta mučeli sev mugurā un gāja ar spaini uz aku, jo bija nolēmis padzirdīt govi.

Kolīdz viņš pieliecās pēc ūdens, kad krējums no mučeles sāka līt viņam uz galvas un pēc tam akā!

Ko nu bija iesākt? Viņš lamāja un lādēja gan govi, gan sievu, gan visu pasauli. Taču bija jau pusdienlaiks, un tiklab viņš pats, kā sieva nu palika pusdienās bez sviesta.

«Izvārīšu pusdienām auzu biezputru!» vīrs nodomāja un uzlika katlu uz uguns.

Te viņam iešāvās prātā, ka govs varot no jumta nokrist un pārlauzt kājas.

Tāpēc nu vīrs rāpās uz jumta, vienu virves galu aptina govij ap kaklu, bet otru ielaida skurstenī. Iegājis istabā, viņš šo galu cieši piesēja sev pie jostas.

Pa tam lāgam ūdens katlā jau vārījās un laiks bija bērt iekšā putraimus.

Te piepeši uz jumta atskanēja brīkšķis: govs bija novēlusies un vilka saimnieku caur dūmvadu ārā.

Un kā nu bija?

Govs, nogāzusies no jumta, palika karājoties gaisā, bet vīrs karājās dūmvadā virs katla un svēpinājās dūmos.

Un ne viens, ne otrs nekādi nevarēja tikt vaļā.

Par laimi, no pļavas pārnāca zemnieka sieva. Viņa bija izsalkusi un, nesagaidījusi vīru ar pusdienām, nolēmusi pati atnākt mājās un pagatavot ēdienu.

Tikusi pie mājām, viņa muti vien ieplēta: govs karājas starp debesīm un zemi, bet no dūmvada skan vīra izmisīgie kliedzieni.

Vai, kā viņa nu smējās, griezdama pušu virvi, kurā karājās vīrs un govs!

Govs nokrita zemē, taču atkal piecēlās un klibodama sāka iet. Bet saimnieks, sodrējiem notriepies, izvēlās no dūmvada taisni istabā.

Nu nekas — abi bija palikuši sveiki veseli. Bet kopš šās dienas vīrs uz visiem laikiem iegaumēja, kas notiek ar piktiem, īdzīgiem ļautiņiem, kad tie ķeras pie nepierasta darba.

POLIJA

ZEMNIEKA LŪGUMRAKSTS

Sādžā, netālu no pana viensētas dzīvoja kāds nabaga zemnieks. Tik viņam mantas bija kā ^viena pati govs. Reiz tā bija iezagusies kunga āboliņā. 'Pans to ieraudzīja, tvēra dunci un lopiņu uz vietas nokāva.

Sieva pierunāja zemnieku iet pie pana un lūgt, lai samaksā par nokauto govi. Zemnieks gāja arī. Pans pārskaitās vēl negantāk, pavēlēja kalpiem stiept zemnieku uz sola un uzskaitīt tam desmit pātagas cirtienu.

Nopērtais zemnieks pārnāca mājās un visu izstāstīja sievai.

—    Kas ir, rakstīsim karalim sūdzību! Viņš jau nu izspriedīs pēc taisnības, — sieva sacīja.

—    Kā lai uzrakstām? — vīrs iebilst. — Būtu es mācējis grāmatu!

Viņš domāja, prātoja, pēdīgi saprātoja gan.

Salūkoja prāvu dēli, gludi to noēvelēja, izgrieza uz tā savu mājeli un pana viensētu. Uz dēļa redzams, kurā vietā govs iezagusies āboliņā un kurā vietā pans to nokāvis. Zem šā zīmējuma zemnieks vēl izgrieza solu, uz tā sevi pašu, bet līdzās desmit svītriņas.

Nabaga vīrs sēja dēli ar lūgumrakstu sev mugurā un devās taisnā ceļā pie karaļa.

Taka veda caur lielu mežu. Mežā zemnieks satika mednieku un uzrunāja to:

—    Labu veselību jūsu žēlastībai!

—    Tencinu! Kurp tā iedams, tēvain? — mednieks apjautājās.

—    Pie karaļa. Ar sūdzību par savu panu.

—    Ko tad viņš tev pāri nodarījis?

Zemnieks nocēla dēli no muguras un parādīja savu lūgumrakstu.

Mednieks paskatījās un nenieka nesaprata.

—    Liekas gan, ka te viss ir skaidri pateikts! — zemnieks brīnījās. — Rau, kur mana mājele, ekur, te ir pana sēta un āboliņa lauks, bet, āre, šinī vietā mana govs iezagās āboliņā un te pans viņu nokāva. Bet, pavei, te ir sols un desmit svītriņu, tie ir desmit pletnes cirtieni, ko pans lika man uzskaitīt.

—   Tagad viss ir skaidrs, — mednieks sacīja. — Ej pie karaļa, viņš tev visādā ziņā palīdzēs.

Mednieks aizjāja, bet zemnieks soļoja tālāk, nemaz nenojauzdams, ka mednieks bija pats karalis Jans.

Zemnieks nonāca karaļa pilī. Viņu ielaida lielā, grezni uzpostā zālē, kur karalis sēdēja zelta tronī un viņam apkārt divpadsmit ministri. Galvā karalim mirdzēja zelta kronis, ap pleciem krokojās purpura mantija.

Zemnieks pasniedza dēli pirmajam ministram un lūdza:

—    Izlasiet, jusu žēlastība, par postu, ko pans man nodarījis.

Pirmais ministrs skatījās, skatījās uz dēli un it nekā nesaprata. Nesaprata arī pārējie ministri. Gribēja jau dzīt zemnieku ārā, bet karalis prasīja, lai lūgumu padodot viņam.

Pirmais ministrs pasniedza dēli otrajam, otrais — trešajam … un tikai divpadsmitais to iedeva rokās karalim. Karalis vēlēja zemniekam nākt tuvāk.

—    Šī te laikam gan ir tava būda? — karalis vaicāja zemniekam.

—    Tā pati ir, kundziņ!

—    Un te ir pana sēta?

—    Kā tad, kā tad!

—    Tava govs iezagās pana āboliņā?

—    Iezagās, kundziņ, iezagās!

—    Un pans to nokāva?

—    Nokāva, kundziņ, nokāva!

—    Tu gāji pie pana žēloties un saņēmi par to desmit pletnes cirtienu.

—    Kā tad, gaišo kundziņ, akurāt desmit, tīrā taisnība!

Sajūsmā par kara|a attapību zemnieks atzinīgi uzsita tam uz pleca un priecīgi iesaucās:

—    Re, tā tik ir galviņa! Nav vis tāda kāpostgalva kā jums!

Un uzmeta nicīgu skatienu visam karaļa ministru ducim.

Karalis Jans, apmierināts, ka izrādījies gudrāks par saviem ministriem, teica zemniekam:

—    Ej tagad mājās, es parūpēšos, lai turpmāk tev nedara pāri.

Pēc tam zemnieks bieži mēdza sacīt sievai:

—    Karalis Jans ir gudrs karalis: uzreiz izlasīja manu sūdzību. Ministri tikai mutes plātīja, nenieka nesajēdza. Nez par ko gan karalis viņus baro, ja tie ne lasīt nemāk?

KA VĒJŠ SKRIEN, KĀ MIETS ATDURAS

Krustmāmiņa Bruņurupuciene ieprātojās cept pīrāgus. Te attapa, ka nav rauga. — Ei, Bruņurupuci, mosties, gana esi sutis! Aizteci pie Zaķenes, palūdz raugu.

Bruņurupucis pussnaudā nez ko atņurdēja, pavēra miegainās acis un īgni noprasīja:

—    Ko tev vajag?

—    Aizskrej, saku, pie kūmienes Zaķenes pēc rauga …

—    Savu mūžu nekur neesmu skrējis. Aiziet gan varētu, — Bruņurupucis nopurpināja.

Piecēlās sēdus, padomāja, pakasīja krustus un krekstēdams prātīgi trausās zemē no krāsns.

—    Būtu tak nu kustējies veicīgāk, ak tu manu bruņurupuča nedienu! — krustmāmiņa Bruņurupuciene viņu skubināja.

—    Kālab tāda steiga? Ne velti mēdz daudzināt: «Kā

vējš skrien, kā miets atduras!»

Kamēr viņš norāpās zemē, kamēr uzāva kājās velteņus, kamēr uzvilka mugurā šabraku un uzbāza galvā cepuri, nedēja pagāja kā nebijusi.

—    Nu ko tu gan vari tūcīties! Būtu gājis ašāk, laiks taču negaida.

—    Areče, jostu esmu nez kur nogrūdis, neparko nevaru atrast.

—    Tā jau es domāju! — krustmāmiņa

Bruņurupuciene iesaucās un kopā ar Bruņurupuci sāka meklēt pazudušo jostu.

Bet vai nu bruņurupuču steiga nezināma: kamēr sadzina rokā jostu, vēl nedēļa bija garām.

Bruņurupucis uzslēja apkakli, pārcēla kāju pār slieksni, tad otru … Gāja tīri veicīgi.

—    Pielūko, nekavējies, viesi taču uz pīrāgiem salūgti!

—    Zinu, zinu!…

—    Vai trauku paņēmi?

—    Eh, pagalam bija no prāta izkritis! Padod jel šurp, negribas atpakaļ griezties.

Bruņurupucis iemiedza trauku azotē, lai pašam ērtāk, samauca cepuri labi dziļi uz acīm un devās ceļā pie Zaķenes.

Aizposās, bet krustmāmiņa Bruņurupuciene priecīga: ēdīs ciemiņi paēzdami gardus, skraukšķīgus pīrāgus ar kāpostiem, ar sīpoliem, ar sēnītēm. Un sāka gatavot pildījumu.

Bija jau pavisam satumsis, laiks būtu Bruņurupucim pārrasties mājās, bet šā vēl kā nejūt, tā nejūt.

Tā arī neizdevās lūgtajiem viesiem nobaudīt Bruņurupucienes pīrāgus.

Pagāja gads, pagāja otrs, trešais. Bruņurupucis bija iekritis kā cirvis āliņģī.

«Un kur gan viņš tā izčibējis? Būtu nu kur tālu sūtījusi, bet te taču ar roku pasniedzams …» krustmāmiņa Bruņurupuciene prātoja.

Pagāja vēl četri gadi.

«Pag,» krustmāmiņa Bruņurupuciene domā, «aiztecēšu viņpus žoga, paraudzīšos.»

Uzmeta uz pleciem lakatu, virzījās jau uz durvju pusi, te, paskat vien, — Bruņurupucis nāk pa ceļu, steidzas aizelsies, nes raugu, māla trauciņu cieši pie krūtīm piespiedis — ka tikai neizkrīt!

—   Ak tad nu beidzot! — krustmāmiņa Bruņurupuciene nopriecājās un vēra durvis aši un plaši.

Nepagāja ne stunda, Bruņurupucis iegriezās savā

sētā, pienāca pie durvīm, pie sliekšņa apstajas atvilkt elpu.

Elpu atņēmis, Bruņurupucis sāka rāpties pāri slieksnim. Vienu kāju pārvilka, saka celt otru, te caurais veltenis aizķērās aiz sliekšņa, un nācējs izstiepās visā garumā. Galva jau istabā, kājas vēl aiz durvīm, trauciņš smalkās druskās, raugs pludo pa grīdu,

—    Ek tu bruņurupuci, zibeņbulta! Septiņus gadus nesi, līdz mājai neatnesi! Velti vien laiku nositis.

Bruņurupucis pakasīja pakausi:

—    Vai es tev neteicu, nesteidzini, nebūs lāgā. Ne velti daudzina: «Kā vējš skrien, ka miets atduras.»

ZEDEŅU VECĪTIS — PELĒKAIS ZIRNĪTIS

Dzīvoja ciematā vectēvs Ježi ar sīkiem, māžiem bērnubērniņiem. Visādi viņš lāga večuks, tikai viena vaina — allaž mēdza ko piemelot. Melš dažkārt, melš un nevar vien rimties un it nekad neatzīstas, ka melojis.

Dzīvoja vectēvs Ježi pārlieku nabadzīgi, bet ļaužu priekšā mēdza plātīties:

— Ja iegribēšu, — vienā stundā kļūšu stāvus bagāts! Man ir varens palīgs — zedeņu vecītis — Pelēkais Zirnītis. Kolīdz es viņu pasaukšu, viņš man uz vietas visu ko izdarīs!

Šo vecīti vectēvs Ježi bija izdomājis, bet viņš tik bieži visiem par to stāstīja, ka pēdīgi arī pats noticēja.

Reiz vectēvu Ježi palūdza sasirgušā sarga vietā pieskatīt sakņu dārzu. Ježi kaimiņiem izlielījās, ka šim par darbu došot pildītu pīrāgu, skābētu arbūzu un žāvētu taukumu.

Patiesībā gan vectēvs saņēma nieka balvas-^ pavisam trīs kāpostgalvas.

Vectēvs Ježi apsēdās uz sakņu dobes un rūgti1 apraudājās. «Kā nu tā,» viņš domā, «lai mājās eju, ko lai mazbērniem priekšā ceļu!»

Te uzreiz vectēvam Ježi iešāvās prātā, ka viņam taču ir pasaulē varens palīgs — zedeņu vecītis. Un viņš ņēmās saukt:

Zedeņu vecīti, Pelēko zirnīti, Kur glabā, pasaki, Tu manu laimīti? Atskaties, atsaucies, Pie manis ierodies!

Un nepaguva vēl vectēvs Ježi savu laimi paaicināt, kad — paskat vien — sakustējās zirņa tītenītis, izlīda vecītis zaļpelēkā ķelderī, benīti galvā — nu, uz mata tāds, kādu vectēvs Ježi to iedomājies. Izlīda un saka:

—    Es esmu tava laime — zedeņu vecītis — Pelēkais Zirnītis! Izdarīšu tev visu, ko vien vēlies!

—   Nu, tad dari mani laimīgu! — vectēvs Ježi palūdza.

—    Labi, — vecītis atbildēja. — Labi, mēģināšu. Bet, lai tu kļūtu laimīgs, tev vienmēr jārunā patiesība.

—   Es jau arī allaž runāju tikai skaidru patiesību! — vectēvs Ježi nomurmināja.

Zedeņu vecītis — Pelēkais Zirnītis galvu vien rto« grozīja.

—    Nu labi, labi, — viņš saka, — iai nu tā būtu. Ejam, Ježi, laimi meklēt! Man azotē ir kviešu plācenīši, no tiem mums pietiks ilgam laikam. Ejam! Tavi bērnubērni bez tevis neziņā neaizies, gan labi ļaudis viņus pieskatīs.

Vectēvs Ježi padomāja, padomāja un saka zedeņu vecītim:

—   Nu, ja mazbērniņi neziņā neaizies, tad ved mani, kurp vien gribi. Tikai sadabū man laimi!

Un sāka soļot pa ceļu zedeņu vecītim nopakaļ.

Gaja viņi pa klajiem laukiem, pa augstiem kalniem.

Kādu vakaru zedeņu vecītis saka:

—    Šodien būs jāiztiek bez vakariņām. Plācenīši ir pie beigām. Jāpataupa ritam ari.

Zedeņu vecītis aizmiga siena pantā. Bet vectēvs Ježi neguļ. Skatas — vecītim no ķeldera apakšas raugās prāvs kviešu plācenis. Vectēvs Ježi to uzmanīgi izvilka un apēda.

Ritā zedeņu vecītis saka vectēvam Ježi:

—    Es vakar atstāju divus plāceņus šārīta azaidam, bet te palicis tikai viens. Atzīsties, ka tu otru apēdi, un es dalīšu ar tevi pēdējo.

Viņš pārlauza plāceni uz pusēm un vienu pusi sniedza vectēvam Ježi.

—     Nekada plāceņa es vakarā neesmu ēdis! — vectēvs Ježi iecirtās. — Laikam jau pats būsi apēdis, bet vainu vel uz mani.

Zedeņu vecītis nopūtās un sniedza vectēvam Ježi arī otru plāceņa pusi. Viņi paēda un gāja tālāk. Gāja, gāja — iemaldījās lielā ciemā. Zedeņu vecītis saka:

—    Tu nu, vectēv Ježi, mani tepat uz paviļas pagaidi, es iešu vakariņas salūkot.

Vectēvs Ježi apsēdās un sāka ar zemniekiem tērzēt. Rāva vaļā lielīties. Ļaudis klausās nenoklausīties, cienā vectēvu Ježi ar speķi un klimpām, ar misu. Vectēvs Ježi ēd, dzer un tik tekoši melš, pats nejaudā apstāties.

—   Es, — viņš saka, — zinu burvju vārdiņu. Varu iet ugunī, mantu no degošas mājas izraut, uguni apdzēst un pats nesadegt.

Ciema ļaudis bijīgi klausās, cienā viesi. Tobrīd maza meitenīte iesaucas:

—    Uguns! Deg!

Ļaudis pietrūkās kājās, skatās — klēts pilnās liesmās. Saimnieks ar saimnieci krīt vectēvam Ježi pie kājām:

. —Glāb, labo cilvēk, izrauj no klēts lādi, apdzēs uguni!

Vectēvs Ježi svaidās šurpu turpu, nekur sprukt. Zemnieki pikti kliedz:

—             Neizlokies, atzīsties: varbūt esi visu samelojis?

—             Nekā neesmu samelojis! — vectēvs Ježi saskaitās un līdīs iekšā degošajā klētī.

Līst jau nu ielīda, bet laukā tikt nejaudā. Klēts de^ ka rūc vien. Vectēvs Ježi sāka bļaut nelabā balsī:

—            Vai, zedeņu vecīti — Pelēko Zirnīti, parādies, atsaucies, uz mani pagriezies!

Zedeņu vecītis klāt kā likts. Jož ar lielu lejkannu. Skrej un sauc:

—    Pagriežas ļautiņi, — Laime nāk!

Ļaudis pavirzījās malā. Zedeņu vecītis vaicā vectēvam Ježi:

—   Nu, atzīsties, Ježi, tu apēdi kviešu plāceni un turklāt izdomāji, ka mākot ugunsgrēku apdzēst. Atzīsties, un es tevi izglābšu.

Taču vectēvam Ježi šķita vieglāk dzīvam sadegt nekā atzīties:

—       Nē, es ciema ļaudīm tīru patiesību stāstīju un arī tavu plāceni neesmu ēdis — tu pats to apēdi!

Nopūtās zedeņu vecītis un sāka ar lejkannu uguni laistīt. Nebija ko redzēt, ka uguns nočūkstēja un apdzisa. Vecītis aiz rokas izveda vectēvu Ježi no klēts, un atkal viņi abi gāja cauri mežiem, pāri kalniem.

Viņi nonāca zaļos platas upes krastos. Bet aiz zilās upes kalna galā vīd balta pilsēta.

Zedeņu vecītis pamāja uz pilsētas pusi un saka:

—  Šinī pilsētā, Ježi, tu atradīsi laimi. Tikai nelielies, nemelo, citādi ietiksi nelaimē.

—    Es ari ta nekad nemeloju! — vectēvs Ježi nomurmināja.

Zedeņu vecītis apgūlās ēnā un aizmiga. Bet vectēvs Ježi pamanīja puikas, uzsāka ar tiem valodas un izlielījās, ka protot nirt un varot kaut augu dienu peldēt zem ūdens. Taču patiesībā vectēvs Ježi pat uz ūdens nevarēja noturēties.

Vectēvs Ježi nostājās uz pussakrituša tiltiņa virs upes atvara. Plātās ar rokām, rāda, kā vajagot pa ūdens apakšu peldēt. Rādīja, rādīja, līdz tiltiņš ielūza un vectēvs Ježi iekrita upē.

Puikas viņu neglābj, domā, ka viņš peld zern ūdens.

Bet vectēvs Ježi slīkst. Izbāzis uz mirkli slapjo galvu, kliedz:

—    Zedeņu vecīti — Pelēko Zirnīti, glāb!

Zedeņu vecītis pamodās, satvēra vectēvu Ježi aiz matiem un teica:

—    Es tevi izglābšu, bet atzīsties, ka tu puikām visu sameloji un arī kviešu plāceni apēdi!

Vectēvs Ježi jau tīri zils, taču lepni atcērt:

—    Ij puikām taisnību teicu, ij tavu plāceni neesmu ēdis, — tu pats to apēdi!

Vecītis nopūtās, izvilka vectēvu Ježi no ūdens, pārpeldēja ar viņu uz otru krastu, kur atradās baltā pilsēta.

Zedeņu vecītis ar vectēvu Ježi nonāca tirgus laukumā. Tur saucēji lasa karaļa pavēli:

Klausieties, ļautiņi, šo ziņu paudēju:

Divas karaļa mežģiņu audējas,

Basja un Stasja, ir slimas dikti,

Ne dzīvas, ne mirušas, un tas gaužām slikti

Un aiz šās ķezas un ķibeles nejaukās

Karalienei bēdas milzīgas:

Mežaiņu tērps nebūs gatavs ne lēti.

Viņa tad nu nosolās svēti

Tam, kas uzdabūs skuķus uz kājām.

Dot maisu zelta, ko stiept uz mājām.

Bet, ja ārsts nepraša

Meičas uz viņsauli aizvada, Lai tad prātā viņš patura: Veltīgi sūkstīties, pirkstos kost — Rīt tam galva būs nost!

Zedeņu vecītis veda vectēvu Ježi uz pili. Tur vecītis sacīja karalim:

—    Es uzņemos izdziedināt mežģiņu audējas. Tikai dziedināšu tās vienu pēc otras: pirms Basju un tad Stasju.

Karalis tā bija ar mieru.

Zedeņu vecītis — Pelēkais Zirnītis pavēlēja atnest divus katlus: vienu ar verdošu, otru ar ledainu ūdeni. Lika vēl pagādāt medus podu, krējuma bļodu un zirņu maišeli.

To visu viņam pagādāja. Kalpi uz nestuvēm ienesa istabā Basju. Guļ Basja bez atmaņas. Ne dzīva, ne mirusi, tikko dvašu velk, acis ciet, seja dzeltena.

Zedeņu vecītis lika vectēvam Ježi aizslēgt durvis, nevienu iekšā nelaist un visur viņam palīdzēt.

Tiklīdz vectēvs Ježi bija durvis aizslēdzis, zedeņu vecītis notriepa Basju ar medu un krējumu. Abos katlos iebēra zirņus, tad iegremdēja Basju pirms verdošajā, tad ledainajā ūdenī un trīs reizes uzpūta dvašu.

Audēja pietrūkās kājās spirgta un vesela. Pa istabu pavirpuļoja, zedeņu vecītim līdz zemei paklanījās un tūda] sēdās pie loga aust smalkas mežģines.

Zedeņu vecītis — Pelēkais Zirnītis aizgāja uz sakņu dārzu gulēt. Otru mežģiņu audēju solījās izdziedināt «rītu.

Salasījās galminieki. Atnāca karalis ar karalieni. Visi brīnās, taujā Basjai, kā zedeņu vecītis šo izdziedinājis.

Viņa pat atbildēt nepaguva, kad vectēvs Ježi sāka stāstīt. Stāsta un melš, un nevar rimties.

—    Pats galvenais spēks, — viņš saka, — ir manī. Zedeņu vecītis — tas ir mans palīgs. Un atdzīvināt mežģiņu audēju Stasju, tas man ir tīrais nieks.

Te nu arī karaliene paceļ balsi, kājām piesperdama.

Prasa, lai vectēvs Ježi uz karstām pēdām izdziedinot Stasju. Karaliene, proti, baidījās, ka Basja viena pati nepaspēšot mežģiņu tērpu dabūt gatavu.

—    Mēs, — viņa sauc, — dosim tev palīgus, kādus vien gribi! Bet, ja atteiksies Stasju dziedināt, es pavēlēšu kalpiem tev ar nūjām uzskaitīt!

Vectēvs Ježi nobijās. Un te vēl karalis ieteiksies:

—    Pag, siev, nekliedz! Varbūt vectēvs tāpat vien visu samelsis.

Vectēvs Ježi apvainojās.

—    Es, — viņš saka, — nekad nemeloju! Nesiet šurp vienu katlu ar verdošu, otru ar ledainu ūdeni, dodiet medus podu, krējuma bļodu un zirņu maišeli. Aizslēgšu durvis un Stasju izdziedināšu.

Kalpi atskrēja, sanesa visu, ko vectēvs Ježi bija pieprasījis, un visupēc ienesa Stasju. Tā tikko dvašu velk. Ne dzīva, ne mirusi: dzeltena no vaiga, acis ciet.

Vectēvs Ježi pieslēdza durvis. Sabēra katlos zirņus, notriepa Stasju ar krējumu un medu. Līdzko iegrūda Stasju verdošajā ūdenī, meiča atdabūja samaņu, sāka brēkt nelabā balsī. Iegrūda viņu ledainajā ūdenī — Stasja bļauj vēl skaļāk:

—    Glābiet! Palīgā!

Ļaudis, izdzirduši kliedzienus, saskrēja istabā: Stasja guļ ne dzīva, ne mirusi. Vectēvs Ježi pūš viņu no visa spēka — pašam sviedri līst aumaļām.

Karalis paraudzījās uz Stasju. Kas tad nu? Mati pilni krējuma, deguns ar medu notriepts! «Redzams, vectēvs mūs mānījis,» karalis sacīja. Un pavēlēja iemest vectēvu Ježi cietumā un rīt no rīta nocirst viņam galvu.

Tā nu vectēvs Ježi nonāca soda vietā. Bende trin cirvi, karalis stāv klāt, skatās.

Apraudājās vectēvs Ježi, sāka saukt zedeņu vecīti:

—    Ai zedeņu vecīti — Pelēko Zirnīti, iznāc, atsaucies, pret mani pagriezies!

Tai pašā mirklī — kur gadījies, kur ne — zedeņu vecītis klāt kā likts, uzkāpj soda vietā un čukst vectēvam Ježi:

—    Es tevi, Ježi, paglābšu, tikai atzīsties, ka tu apēdi kviešu plāceni un samelojies, it kā protot dziedināt.

Bet vectēvs Ježi atsaka:

—    Protu ij dziedināt, ij tavu plāceni neesmu ēdis, — tu pats to apēdi!

Nopūtās zedeņu vecītis, sāka lūgties, lai jele karalis apžēlojot vectēvu Ježi.

—    Labi, — karalis atbild, — es tev došu zelta atlikām un arī šo meli apžēlošu, tikai izdziedini manu mežģiņu audēju.

Zedeņu vecītis devās pilī, izdziedināja Stasju, un tā ar skubu sēdās līdzās Basjai aust karalienes mežģines. Vectēvu Ježi sardze palaida vaļā.

Vakarā karalis atbēra solīto zeltu — veselu kaudzi!

Zedeņu vecītis iesēdās lielā zirņu pākstī, tīri kā laiviņā. Apsēdināja līdzās vectēvu Ježi un arī zeltu turpat sabēra. Pateica burvju vārdiņu. Laiviņa pacēlās gaisā un vienā acumirklī jau atradās tajā sakņu dārzā, kur vectēvs Ježi bija pirmo reizi sastapis vecīti — savu vareno palīgu.

Tur zedeņu vecītis visu zeltu izdalīja trijās daļās.

—    Viena daļa man, otra — tev, bet trešā — tam, kas apēda kviešu plācenīti, — zedeņu vecītis sacīja.

Zelts saulē laistīties laistās. Vectēvs Ježi atcerējās savu sūro nabadzību, brītiņu klusēja, tad atmeta ar roku.

—    Neesmu ēdis, — saka, — tava plāceņa, tu pats to apēdi!

Nopūtās zedeņu vecītis, apraka savu zelta tiesu zem zirņa tītenīša, bet trešo daļu atdeva vectēvam Ježi un saka:

—    Ņem naudu, vectēv Ježi, un ej mājās, bet es palikšu tepat. Ja ievajagas — pasauc, būšu klāt. Bet palīdzēt palīdzēšu tikai tad, kad runāsi tīru patiesību.

Vectēvs Ježi atvadījās no sava glābēja un soļoja cauri smalcītei uz dzimto ciematu.

Te, skat, viņam pretim tek mazdēliņš sarkanā krekliņā. Tikko vectēvs Ježi puiku apskāva, te uzreiz pa visu

smalcīti brikšķ un brakšķ: baurodams joņo satrakots vērsis — zeme dreb, no nagu apakšas dzirksteles sprēgā.

Pamanījis sarkano krekliņu, vērsis brāzās taisni puikam virsū, nupat nobadīs…

Vectēvs Ježi iekliedzās:

—   Ei, zedeņu vecīti — Pelēko Zirnīti, parādies, atsaucies, glāb mazdēliņu!

Zedeņu vecītis tai pašā mirklī bija klāt.

—    Atzīsties! — saka. — Ar zeltu apbēršu!

Vectēvs Ježi redz — vērsis puikam uz pēdām, iesaucās vēl skaļāk:

—   Es, es apēdu kviešu plāceni! I<o es ar zeltu — glāb puiku!

Zedeņu vecītis pasmaidīja un pārvērta vērsi par repuļainu bērzu.

Bet kopš tā laika vectēvs Ježi runāja tikai patiesību.

KĀ NABAGA VĪRS SAVU TĪRUMU PAZAUDĒJA

Pie bagātnieka atnāca nabagaisPaklanījās līdz zemei, pasolīja miltu maisu un lūdza, lai iedodot vēršus, ko tīrumu uzart.

Izveda vēršus, iejūdza un skubinās drīzāk pie darba, lai līdz tumsai var paspēt.

Bet lauks, sacīt, lauks bija tālu. Daža laba stundiņa pagāja, kamēr vērši tur aizvilkās. Un nabaga vīrs visu laiku baiļojas: kaut tik nu pagūtu apart līdz tumsai!

Saule bija jau labā gabalā, kad nabaga vīrs nokļuva galā.

— Nu tikai aši pie darba!

Nabaga vīrs nometa ķelderi, saspļāva delnās un ķersies pie arkla balsta .. .

Un uzreiz apstājās.

Kas tad nu? Vai māneklis piesities? Vai acis nerāda? Nav viņa tīruma! Nule vēl tepat bija un — tavu brīnumu! — kā nav tīruma, tā nav! …

—    Vai nu nav acu apmānīšana! — nabaga vīrs klusībā noteica. — Kur tad šis varēja palikt?

Skatās, nabags, vēro, lūkojas, bet savu tīrumu nekādi saskatīt. Ekur, pa labi ir Maceka tīrums, pa kreisi — sābra Voiccha, un taisni pretim paša pana stārasta! …

—    Bet kur tad mans tīrums? Nule taču tepat bija!

Nabaga vīrs kasa pakausi, mīņājas uz vietas, apkārt griezdamies, bet sava tīruma kā nevar, tā nevar atrast.

Nabags pagalam sabēdājās:

—    Ē, redzams, būs vien jābrauc mājās tīri par neko!

Pagrieza nabaga vīrs arklu ar lemešiem gaisā, pacēla no zemes ķelderi un … pat iekliedzās aiz brīnumiem un prieka:

—    Ak tu tētīt! Tīrumam taču biju ķelderīti virsū uzmetis! Un es, mujķagalva, jau dzīros braukt atpakaļ!

RIETUMIRĀNA

KĀ MOSKĪTI RADUŠIES

Sensenos laikos pie Flajas upes dzīvoja kāda sieviete. Viņai bija māja, un tās durvis viņa allaž turēja aizslēgtasMājā mitinājās milzums moskītu. Tolaik tos neviens vēl nebija redzējis, pat džungļos to nebija.

Moskīti pildīja māju ar dzilkstoņu. Un visiem, kas šo dzilkstoņu dzirdēja, šķita, ka sievietes mājā dzīvo putni. Ļaudīm par varītēm kārojās dabūt zināt, ko sieviete savā mājā slēpj.

— Kas slēpjas tavā mājā, sieva? — viņi klaušināja. — Cilvēks vai putns?

Bet sieviete atbildēja:

—    Ne cilvēks, ne putns.

—    Aplam, ka tava māja vienmēr aizslēgta, — ļaudis sacīja. — Tu droši vien mūs māni — tur slēpjas cilvēks.

—    Nē, nē! — sieviete atvairīja. — Es slēdzu durvis ciet tāpēc, ka baidos no zagļiem. Manā mājā neviena nav.

Taču viņai neticēja. Starp viņas cilts ļaudīm bija daudz ziņkārīgo. Tiem pārlieku gribējās dabūt zināt, ko sieviete slēpj savā mājā.

Reiz sieviete sacīja kādai citai sievai:

—     Es eju uz džungļiem. Pieskati manu māju, tikai never durvis vaļā, lai neviens tur neiet iekšā. Tur man paslēpti nāti[10]. Ja tie no turienes spruks laukā, tie uzkritīs ļaudīm un neļaus nevienam ne gulēt, ne strādāt.

To teikusi, sieviete aizgāja un atgriezās vēlu vakarā. Pārnākusi savā dārzā, viņa pamanīja, ka trūkst prāva ķekara lielu, smaržīgu banānu, kas viņai ļoti garšoja.

—    Kur mani banāni? Kas tos nozadzis? — sieviete taujāja savas cilts ļaudīm.

Taču tie atteica:

—    Nezinām. Mēs tavā dārzā neesam bijuši.

—    Manas cilts cilvēki — jūs esat nelabi cilvēki! — sieviete teica. — Jūs zogat svešus banānusSargieties jele, es jums piedevām došu vēl kaut ko!

Sieviete piegāja pie savas mājas, atvēra durvis un .piebilda:

—    Redzēsiet, kas tūliņ notiks! Pie jums atlidos nāti.

Tai pašā acumirklī visi moskīti, skaļi sīkdami —

ž-ž-ž! — izlidoja no sievietes mājas un metās cilvēkiem virsū.

—    Nu vairs cilvēki nevarēs mierīgi gulēt, — sieviete sacīja, — nāti iespiedīsies viņu mājās! Sievietes un bērni nevarēs gulēt. Ļaudis slēpsies džungļos, bet nāti arī tur viņus atradīs. Ļaudis atgriezīsies mājās, taču ari mājās tiem nebūs miera.

Tā arī notika. Kopš tā laika, līdzko sāk pūst surama[11], moskīti veseliem mākoņiem gāžas cilvēkiem virsū. Tie nejauj cilvēkiem gulēt, neļauj strādāt zemi.

Nevainojiet pie tā sievieti. Viņas cilts ļaudis paši vainīgi. Kāpēc nozaga viņai banānus?

RUMĀNIJA

KURTA ZĀBACIŅI

ZAķītim bija divi zelta naudas gabaliņi, un viņš devas uz gada tirgu. Jau sen zaķītim gribējās iegādāties zaļu jaciņu un baltu cepuri ar pāva spalvu. Bet… ko lai dara? Naudas nekad nepietika, un viņš staigāja basikņi — nekā kājās aujama viņam nebija.

Bija rudens laiks, lietus drēgnums. Zaķītis samauca dziļi uz ausīm savu veco platmali, ciešāk sapogāja šabraciņu un pielika soli, lai drīzāk nokļūtu tirgū un nopirktu kādu jaunu apģērba gabalu.

Tā viņš gāja un gāja, pamezdams skatienu te pa

labi, te pa kreisi. Un jau tā pret vakaru sastapa uz meža taciņas kurtu suni. Tais laikos šie suņi vis nebija tievi kā tagad, bet īsti resni. Suns, ko satika zaķītis,, bija ģērbies siltā kažokā, un uzāvies tīri jaunus zābaciņus.

Ce|a gājēji padeva viens otram labudienu un kājoja kopā caur meža biezokni. Iet, bet zaķītis ne acu novērst no suņa zābaciņiem — pārlieku tie skaisti. Un kājas jau arī zaķītim no aukstuma sastingušas.

—   Saki, lūdzams, — cik tu samaksāji par šiem zābaciņiem? — zaķītis apjautājās.

—    Divus zelta gabalus! — kurts lielīgi atbildēja.

—    Es arī gribu tirgū nopirkt sev zābaciņus.

—   Arī es esmu ceļā uz turieni. Zābaku tur, cik uziet, bijusi tikai nauda!

—    Man ir divi zelta gabali, — zaķītis nočukstēja.

Kurts neteica ne vārda, tikai sāka griezt ūsas ar

tādu izskatu, kas gaiši rādīja, ka viņam nu nav itin nekādas daļas gar to, vai zaķītim ir nauda vai nav.

Viņi gāja, līdz pavisam satumsa. Pat ceļu vairs nevarēja lāgā samanīt, turklāt sāka gāzt lietus, tik salts, ka nabaga zaķītim zobi klabēja.

—     Paklau, draugs, ko es tev teikšu, — suns saka. — Redzu, tu esi basām kājām, bet ir taču nakts un auksts… turklāt mums abiem turas nauda. Kas var zināt, ar ko izgadās sastapties! Mežs droši vien pilns laupītāju.

—    Ko tad lai mēs darām? — zaķis jautāja.

—    Bet kam gan pasaulē ir iebraucamās vietas? Tepat necik tālu viena ir, tās saimnieks ir lācis. Iegriezīsimies tur, izgulēsimies un rīt no rīta dosimies tālāk. Varbūt uz to laiku arī lietus pārstās.

Zaķītis paklausīja kurtam. Viņi iegriezās iebraucamajā vietā. Tās saimnieks, lācis Martins, uzņēma viesus visai laipni.

—    Tad ta gan laiciņš! — viņš sacīja, kūpinādams kaļķīti. — Jūs droši vien esat izmirkuši līdz kaulam? Un

tu turklāt basikņil Sēsties tuvāk pie uguns, apsildi kājas!

Zaķis pievirzījās pie uguns, bet pats dreb pie visām miesām. Neba tas kāds joks: lācis, suns un neaizsargāts zaķītis vienā mājā!

—    Pasūti kaut ko uzkost un iedzert, — kurts klusītēm ieminējās.

—    Labāk, draugs, pasūti tu, — zaķis atrunājās. — Man taču arī sīkas naudas nav. Ja es izmainīšu zelta gabalu, tad šoziem atkal palikšu bez zābaku.

Tu nu gan, draugs, es jocīgs! Kas tad tevi lūdz mainīt zelta gabalu? Man naudas gana, ko samaksāt par ēdienu. — Un suns uzsauca lācim: — Ei, vectēv Martin, dod mums kaut ko uzkost!

—    Ir pīrādziņi, ir cepetis, medus kāres, vīnogu vīns. ..

—    Ā, tas ir labi! — suns nopriecājās. — Liec galdā visu, kas tev ir!

Un viņš aplaizījās.

Vectēvs Martins aizsējās priekšautu un sāka celt viņiem galdā ēdienus. Kurts rija vienā rīšanā — gabalu pēc gabala. Bet biklais zaķītis apēda tikai mazu kumosiņu kāpostu pīrāga. Šķiet, viņš pat nebūtu nekā pagaršojis, ja kurts tam neuzkliedzis:

—    Ēd, draugs, tas tev!

Zaķītis nodomāja, ka kurts laikam nav veselu mēnesi ne kripatiņas ēdis — tā viņš klupa virsū cepetim un pīrādziņiem.

Kamēr vectēvs Martins kūpināja pīpi, viss bija notiesāts. Pēdīgi kurts pasūtīja krūzi vīnogu vīna un izdzēra to vienā malkā. Zaķītim lielu lielie brīnumi!

—    Jā-a! Savu mūžu neesmu redzējis badaināku ceļavīru, — vectēvs Martins noteica. — Nu, ko tur, ēd vien, uz veselībām! Bet tagad tā: draudzība paliek draudzība, bet nauda mīl skaitāma. Jūs te esat apēduši un nodzēruši taisni par divi zelta gabaliem.

Suns sāka gramstīt pa kabatām. Meklēja kažoka

kabatās, mekleja bikšu kabatās — naudas nav. Pēdīgi viņš saka zaķim:

—    Maksā, draugs!

—    Kā tad tā — «maksā»? Vai mēs tā norunājām?

—    Maksā vien! Es esmu maku aizmirsis mājās. Atdošu tev tirgū. Aizņemšos no paziņām.

Zaķis apraudājās:

—    Nu, kā tad tā! Es taču palikšu bez zābakiem!

Bet kurts tikai smīn vien.

Vectēvs Martins saskaitās:

—    Nu nē! Tā neiet! Maksājiet ciet, vai arī es jums ādu pār acīm noraušu!

—    Viņš mani te ieveda! — sacīja suns un smējās, vēderu turēdams. — Lai viņš ari maksā!

—    Nav tiesa, neklausies viņā, vectēv A^artin! — zaķis lūdzās. — Ziema jau pie vārtiem. Ja es maksāšu, tad palikšu basu kāju.

—    Ak jūs blēži! Nu tik es redzu, kas jūs tādi esat: izputināt mani gribat? Nu, tādiem viesiem man ir kas noglabāts. Un vectēvs Martins paķēra nūju, kas bija pieslieta aizdurve.

Aiz bailēm trīcēdams, zaķis izvilka no azotes mutautiņu, kurā bija ievīstīti divi zelta gabali, un atdeva tos lācim. Kurts smējās, pie zemes likdamies. Bet tad nolikās gulēt un sāka krākt.

Redzēdams, ka apmeklētāju vairāk nav, vectēvs Martins iegāja savā istabiņā. Guļ ir lācis, ir suns, tikai zaķītim miegs nenāk ne acī. Viņš grozās no vieniem sāniem uz otriem, bet aiz loga svilpo vējš, rūtīs bungo lietus.

Pēdīgi zaķītis saprātoja modināt kurtu un atprasīt naudu. Viņš iegāja pie tā istabā un redz: sienmali nolikti kurta zābaciņi. Zaķītis, ilgi nedomādams, uzāva tos kājās, klusītēm izlavījās no mājas un šķina projām, atpakaļ neskatīdamies.

Rītā kurts pamodās, piecēlās, gribēja aut kājas, bet zābaciņi tikpat kā ūdenī iekrituši!

Suns metās zaķītim pa pēdām. Sākumā grūti bija paskriet: vakar vakarā tā bija pielocījies, ka tikko jaudāja pakustēties.

Pēdīgi suns ieraudzīja priekšā zaķīti. Un tad nu sāka vicot viņam pakaļ! Bet zaķītis vēl jo ašāk — diedz, ko māk!

Tā nu zaķītis un kurts skrēja augu dienu un nakti.

Vai kurts zaķīti noķēra vai ne — to mēs nezinām. Tikai kopš tā laika, līdzko suns ierauga zaķi, tā uz vietas lobj tam pakaļ. Bet, ja labi apdomā,' zaķītis nekā ļauna nebija izdarījis. Viņš tikai par diviem zelta gabaliem nopirka no kurta zābaciņus.

Tas arī viss.

KAZA AR ZVANIŅU

Saimnieks bija kazai uzdāvinājis sudraba zvaniņu. Zvaniņš brīnišķīgi skanēja, un kaza pasāka ar to lielīties. Lēkāja, lakstīja, galvu kratīja, lai zvaniņš skan vienā skanēšanā. Viņa ieklīda mežā. Sāka spraukties cauri ērkšķu brikšņiem. Zvaniņš aizķērās aiz dzelkšņa un tā arī palika tur karājamies.

Kaza ņēmās ērkšķu krūmu lūgt:

—   Atdod manu zvaniņu, atdod manu sudraba zvaniņu!

—   Pati pakāri, pati arī nonem, — ērkšku krūms atbild.

—   Ak tad tāds tu esi! Nu, gan es atradīšu, kas tiek ar tevi galā.

Kaza devās pie vecā zāģa:

—   Zāģīt, zāģīt, palīdzi man! Ērkšķu krūms atņēma man sudraba zvaniņu un neatdod. Nogriez to krūmu!

—    Vai mamulīt, vecs esmu kļuvis, zobi nodiluši! Nevarēšu nogriezt.

—    Ak tad tāds tu esi! Nu, gan es atradīšu, kas ar tevi tiks galā!

Kaza gāja pie uguns:

—    Uguntiņ, uguntiņ, palīdzi man! Ērkšķu krūms paņēma manu sudraba zvaniņu un neatdod. Gāju pie vecā zāģa, lūdzu, lai krūmu nogriež, bet šis saka: «Negriezīšu, zobi nodiluši.» Sadedzini jel, uguntiņ, veco zāģi!

—    Kāpēc man zāģis jādedzina, ja tam tiešām zobi nodiluši! Nededzināšu!

—    Ak tad tāda tu esi! Nu, gan es atradīšu, kas ar tevi tiks galā!

Kaza projām pie strauta:

—    Strautiņ, strautiņ, palīdzi man! Ērkšķu krūms paņēma manu sudraba zvaniņu un neatdod. Gāju pie vecā zāģa, lūdzu, lai krūmu nogriež, bet šis saka: «Negriezīšu, man zobi nodiluši.» Gāju pie uguns, lūdzu zāģi sadedzināt, bet šī saka: «Nededzināšu, viņam no tiesas zobi nodiluši.» Apdzēs uguni, strautiņ!

—    Kāpēc man to apdzēst, ja tā veco zāģi pažēlojusi? Labi darījusi. Nedzēsīšu.

—    Ak tad tāds tu esi! Nu, gan es atradīšu, kas ar tevi tiek galā!

Kaza gāja pie vēršiem:

—    Vērši, vērši, palīdziet man! Ērkšķu krūms paņēma manu sudraba zvaniņu un neatdod. Gāiu pie vecā zāģa, lūdzu krūmu nogriezt, bet šis saka: «Negriezīšu, zobi nodiluši.» Gāju pie uguns, lūdzu zāģi sadedzināt, bet šī saka: «Nededzināšu, viņam no tiesas zobi nodiluši.» Gāju pie strauta, lūdzu uguni apdzēst, bet šis saka: «Uguns labi darījusi, ka zāģi pažēlojusi. Nedzēsīšu.» Izdzeriet strautu, vērši!

—    Strauts pareizi rīkojies! — vērši atteica. — Nedzersim.

—   Ak tad tādi jūs esat! Nu, gan es atradīšu, kas tiks ar jums galā!

Kaza gāja pie vilka:

—     Vilk, tēvaini, palīdzi jel tu man! Ērkšķu krūms paņēma manu sudraba zvaniņu un neatdod. Gāju pie vecā zāģa, lūdzu krūmu nogriezt, bet šis saka: «Negriezīšu, zobi nodiluši.» Gāju pie uguns, lūdzu zāģi sadedzināt, bet šī saka: «Nededzināšu, viņam no tiesas zobi nodiluši.» Gāju pie strauta, lūdzu uguni apdzēst, bet šis saka: «Nedzēsīšu. Uguns labi darījusi.» Gāju pie vēršiem, lūdzu strautu izdzert, bet šie saka: «Nedzersim. Strauts pareizi rīkojies.» Saplosi vēršus, tēvaini vilk!

—    Nē, — vilks atsaka, — esmu paēdis. Un man arī nepatīk ar vēršiem piņķēties — uzdurs vēl uz ragiem. Vācies projām, kamēr neesmu tevi pašu saplēsis!

—    Ak tad tāds tu esi! Nu, gan es atradīšu, kas ar tevi tiek galā!

Kaza gāja pie bises:

—    Bisīt mīļā, palīdzi man! Ērkšķu krūms paņēma manu sudraba zvaniņu un neatdod. Gāju pie vecā zāģa, lūdzu krūmu nogriezt, bet šis saka: «Negriezīšu, zobi nodiluši.» Gāju pie uguns, lūdzu zāģi sadedzināt, bet šī saka: «Nededzināšu. Viņam no tiesas zobi nodiluši.» Gāju pie strauta, lūdzu uguni apdzēst, bet šis saka: «Nedzēsīšu. Uguns labi darījusi.» Gāju pie vēršiem, lūdzu strautu izdzert, bet šie saka: «Nedzersim. Strauts pareizi rīkojies.» Gāju pie vilka, lūdzu vēršus saplosīt, bet šis saka: «Vācies projām, iekām neesmu tevi pašu saplēsis!» Nošauj vilku, bisīt mīļo!

—    Nevaru, — bise atbildēja, — neesmu pielādēta.

—    Ak tad tāda tu esi! Nu, gan es atradīšu, kas ar tevi tiek galā!

Kaza gāja pie pelēm:

—    Peles, peles, palīdziet man! Ērkšķu krūms paņēma manu sudraba zvaniņu un neatdod. Gāju pie vecā zāģa, lūdzu krūmu nogriezt, bet šis saka: «Negriezīšu, zobi nodiluši.» Gāju pie uguns, lūdzu zāģi sadedzināt, bet šī saka: «Nededzināšu, viņam no tiesas zobi nodiluši.» Gāju pie strauta, lūdzu uguni apdzēst, bet šis saka: «Nedzēsīšu. Uguns labi darījusi.» Gāju pie vēršiem, lūdzu strautu izdzert, bet šie saka: «Nedzersim. Strauts pareizi rīkojies.» Gāju pie vilka, lūdzu vēršus saplosīt, bet šis saka: «Vācies projām, iekām neesmu tevi pašu saplēsis!» Gāju pie bises, lūdzu vilku nošaut, bet šī saka: «Neesmu pielādēta.» Sagrauziet bisi, peles!

—   Nē, — peles atteica, — bisei pārlieku ciets koks, var vēl zobus izlauzt. Negrauzīsim.

—    Ak tad tādas jūs esat! Nu, gan es atradīšu, kas ar jums tiek galā!

Kaza gāja pie runča:

—    Runcīt, runcīt, palīdzi man! Ērkšķu krūms paņēma manu sudraba zvaniņu un neatdod. Gāju pie vecā zāģa, lūdzu krūmu nogriezt, bet šis saka: «Negriezīšu, zobi nodiluši.» Gāju pie uguns, lūdzu zāģi sadedzināt, bet šī saka: «Viņam no tiesas zobi nodiluši. Nededzināšu.» Gāju pie strauta, lūdzu uguni apdzēst, bet šis saka: «Uguns labi darījusi. Nedzēsīšu.» Gāju pie vēršiem, lūdzu strautu izdzert, bet šie saka: «Viņš pareizi rīkojies. Nedzersim.» Gāju pie vilka, lūdzu vēršus saplosīt, bet šis saka: «Vācies, iekām neesmu tevi pašu saplēsis!» Gāju pie bises, lūdzu vilku nošaut, bet šī saka: «Neesmu pielādēta.» Gāju pie pelēm, lūdzu bisi sagrauzt, bet šīs saka: «Bisei pārlieku ciets koks, var vēl zobus izlauzt. Negrauzīsim.» Noķer peles, runcīt, runčukiņ!

—   Nekā nebūs, — runcis atsaka, — es tavā labā ne nadziņa nekustināšu. Cik reižu neesi grasījusies mani nobadīt!

—    Ak tad tāds tu esi! Nu, gan es atradīšu, kas ar tevi tiek galā!

Kaza gāja pie saimnieka:

—    Saimniek, saimniek, palīdzi man! Ērkšķu krūms paņēma manu sudraba zvaniņu un neatdod. Gāju pie vecā zāģa, lūdzu krūmu nogriezt, bet šis saka: «Negriezīšu, man zobi nodiluši.» Gāju pie uguns, lūdzu zāģi sadedzināt, bet šī saka: «Nededzināšu, viņam no tiesas zobi nodiluši.» Gāju pie strauta, lūdzu uguni apdzēst, bet šis saka: «Nedzēsīšu. Uguns labi darījusi.»

Gāju pie vēršiem, lūdzu strautu izdzert, bet šie saka: «Nedzersim. Viņš pareizi rīkojies.» Gāju pie vilka, lūdzu vēršus saplosīt, bet šis saka: «Vācies projām, iekām neesmu tevi pašu saplēsis!» Gāju pie bises, lūdzu vilku nošaut, bet šī saka: «Neesmu pielādēta.» Gāju pie pelēm, lūdzu bisi sagrauzt, bet šīs saka: «Bisei pārlieku ciets koks, var vēl zobus izlauzt. Negrauzīsim.» Gāju pie runča, lūdzu peles noķert, bet šis saka: «Es tavā labā ne nadziņa nekustināšu. Cik reižu neesi grasījusies mani nobadīt!» Pakar runci, saimniek!

Saimnieks sāka smieties:

—    Kāpēc gan, nejēga, lai runci karu? Iesim, es tev to zvaniņu noņemšu.

Noņēma zvaniņu un sacīja:

—   Tu pati aiz dzelkšņiem aizķēriesNeviens nav tev pāri darījis, bet tu pati visus aprunā. Pārlieku ķildīga esi, kaza! Par to tev vairs zvaniņa nedošu!

Un nedeva arī. Kaza aiz bēdām ņēmās zālīti plūkāt Lēkāja, lakstīja, galvu kratīja, bet, ja jau nav zvaniņa, kas gan lai skan!

NABAGA VIRA GUDRĀ MEITA

Tas bija ļoti sen. Dzīvoja vīrs ar sievu, tik nabadzīgi, ka viņiem nebija pat skutuliņa, no kā ūdeni padzerties. Strādāja nabaga vīrs ar sievu no agra rīta līdz vēlai naktij melnās miesās — un kaut vai kāds labums būtu bijis!

Mētājās viņi ar savām grabažām gan šur, gan tur un nekādi nevarēja sadabūt vietiņas, kur apmesties. Kas gan viņus, nabagus, pieņems, turklāt ar veselu varzu sīku, mazu bērniņu!

Kad nabaga virs nāca mājās no darba, bērni tecēja viņam pretim, vārgi, izsalkuši, nonīkuši, un klaigāja:

—    Est gribas! Est gribas!

Nabags tīri galvu zaudēja: kuram pirmajam pievērsties? Atdeva bērniem visu, ko pa dienu bija izdevies nopelnīt-

Bet vai nu ar tām drupatām visus varēja paēdināt?

Cik reižu dažkārt tēvs un māte likās gulēt neēduši! Tēvam un mātei sirds vai lūza aiz žēluma bērnos noraugoties. Bet ko tu, cilvēciņ, darīsi? Atlika vienīgi apsolīt, ka rīt būs labākUn bērni iemiga, cerēdami, ka rīt patiešām būs labāk.

Reiz nabaga vīrs aizgāja pie bajāra, kuram viņš strādāja, un lūdza atvēlēt vietiņu zemnīcai. Bajārs par viņu iežēlojās un saka:

—    Redzu, tu esi strādīgs cilvēks, pūlies no rīta līdz vakaram, bet nekādas jēgas no tā nav. Esmu nolēmis dāvināt tev zemes gabaliņu. Ej izvēlies, kāds pašam

tīk, un sāc rakt zemnīcu.

— Tencinu, jūsu žēlastība! — nabaga vīrs atbildēja.

Ilgi nedomadams, viņš noskatīja sev zemes gabaliņu, un pret vakaru, paskat vien, bedre zemnīcai jau izrakta.

Tikai nelaimējās nabagam! Vieta, ko viņš bija izraudzījies, atradās blakus bagāta kaimiņa laukiem. Un šis kaimiņš tik augstu slēja degunu, ka ne ar kārti aizsniedzams.

Naktī — kā gadījies, kā ne! — kaimiņa aita bija iekritusi nabaga vīra izraktajā bedrē un tur nobeigusies.

No rīta kaimiņš, ieraudzījis, ka viņa aita pagalam, sāka aurot pilnā kaklā, sagrāba nabaga vīru un stiepa pie bajāra uz tiesu.

—    Jūsu žēlastība, — bagātnieks plāja vaļā, — jūs šo plukatu žēlojāt, iedevāt viņam zemes gabaliņu. Bet viņš — lai viņš trīskārt nolādēts! — pie manas robežas izracis milzīgi lielu bedri tikai tālab, lai man sariebtu! Šai bedrē iekrita mana aita un nobeidzās. Spriediet jel paši, vai tagad viņam nav man jāsamaksā? Bet viņš atrunājas, ka neesot ar ko samaksāt. Un, kas man daļas, ka nav?

—    Jūsu žēlastība, — nabagais pazemīgi iesāka, — ko lai es saku? Sitiet mani nost, sodiet! Viss notika tā, kā mans kaimiņš stāsta. Taču bedri es izraku tikai tālab, lai uzceltu sev zemnīcu. Un man ne prātā nenāca kādam sariebt. Tiesājiet mani pēc taisnības! Es taču aitu bedrē negrūdu, viņa pati tur ievēlās.

Bajārs kļuva domīgs. Ej nu sazini, kurš te vainīgs, kurš ne. Padomāja, padomāja un teica:

—    Zināt ko? Es jums uzdošu trīs mīklas; kurš labāk atbildēs, tam taisnība. Pēc trim dienām nāciet ar atbildi.

Mana pirmā mīkla ir tāda: «Kas pasaulē vistreknākais?»

Mana otrā mīkla: «Kas pasaulē vislabākais?»

Un mana trešā mīkla: «Kas pasaulē visātrākais?»

Dodu jums trīs dienas laika. Taču, ja neuzminēsiet, jūsu galvas noripos jums pie kājām!

Nabagais un bagātais devās katrs uz savām mājām.

* Bagātais visu ceļu lielījās, ka viņš jau gan šīs mīklas uzminēšot! Īstenībā nekas nevarot būt vieglāk: vistreknākā visā pasaulē gan būšot viņa cūka, jo taukums tai esot veselu veršoku biezs… Bet nabagais, nezinādams, ko atbildēt, raudāja tā, ka no asarām taisni vai zeme pludo.

Abi atgriezās mājās. Bagātnieks līksms — pārliecināts, ka viņš prāvu vinnēs. Bet nabagais bēdīgs — necer uz panākumu.

Nabaga vīram apkārt sanāca bērni un arī laida raudienu vajā. Mājās nu tādi asaru plūdi, ka no žēluma taisni šermuļi gāja pa kauliem.

Te nu jāpasaka, ka vecākā meita nabaga vīram bija apdomīga, prātīga. Viņa ņēmās iztaujāt tēvu, kas šim par bēdām.

—    Nelaime uzbrukusi, meitiņ, — nabaga vīrs sacīja. — Bajārs uzdeva nez kādas mīklas minēt. Tās jau ne mācīti cilvēki nevar uzminēt, neba tad nu es…

—    Pasaki, tēt, — kas tās ir par mīklām? — vecākā meita lūdza. — Varbūt mēs tev palīdzēsim.

—    Ko jūs man varat palīdzēt, — nabaga vīrs nopūtās, — ja pat mamaligu nemākat ēst, kā klājas!

—    Kas zina! — vecākā meita sacīja. Varbūt arī mēs kaut kur noderam.

Tad nabaga vīrs pastāstīja, kas noticis un kādas mīklas bajārs uzdevis.

—    Bet, ja neatbildēsiet, saka, tad jūsu galvas ripos jums pie kājām.

Nabaga vīra vecākā meita nogrima domās un tad teica:

—    Nebēdā neko, tēt! Nekas mums nenotiks. Bet, kad posīsies iet pie bajāra, tad es tev ko pateikšu.

Pienāca rīts, laiks nabaga vīram doties pie bajāra. Meita nu pačukstēja tēvam, ko viņam atbildēt.

Tā nu nabagais un bagātais ieradās pie bajāra. Bagātais lepns, krūtis izriezis; nabagais tīri kāsī salīcis, tā vien skaties, ka noplīsušais ķelderītis mugurā nepāriet pušu.

Bajārs vispirms jautā bagātniekam:

—    Kā tad nu ir, brāl: kas pasaulē vistreknākais?

—    Kas gan, jūsu žēlastība, var būt treknāks par manu barokli? Taukums veselu veršoku biezs! — bagātnieks droši atbildēja.

—    Aplamības gvelz! — bajārs noteica. — Nu, bet ko tu sacīsi? — viņš uzrunāja nabago.

—    Es tā savā muļķa prātā domāju, — nabaga vīrs atbildēja, — ka vistreknākā gan pasaulē ir zeme. Viņa, gādniece, cilvēkiem dod visu.

—    Pareizi! — bajārs iesaucās. — Tagad sakiet: kas ir visātrākais šai pasaulē?

—    Mans zirgs, — bagātnieks atbildēja. — Kad es laižu to vaļā, tas joņo pa kalniem un lejām tik aši, ka ne pakavus nevar samanīt.

Bet nabagais sacīja:

—    Neba es ar savu muļķa prātiņu priekšā līdīšu, bet man tā liekas, ka nav nekā ātrāka par domām.

—   Tev taisnība, — bajārs sacīja. — Bet tavs kaimiņš tikai muld. Nu, bet tagad atbildiet: kas ir vislabākais šai pasaulē.

—    Nav nekā labāka šai pasaulē, — bagātais atbildēja, — kā jūsu žēlastības taisnais spriedums.

:— Bet man, muļķim, tā liekas, — sacīja nabagais, — ka pasaulē nav nekā labāka par taisnību.

—    Lūk, tas ir pareizi! — bajārs iesaucās. Tad, pagriezies pret bagātnieku, sacīja: — Vācies jel projām, tu nejēga! Tu neatbildēji ne uz vienu manu jautājumu.

Un, kad tas bija aizgājis, bajārs jautāja nabagajam:

—   Saki man, draugs, — kas tevi mācīja tik prātīgi atbildēt?

Nabaga vīrs samulsa: viņš baidījās sacīt patiesību — ka neiziet aplam. Tomēr — neko darīt — pastāstīja par savu meitu. Tad bajārs, klusībā brīnīdamies par vienkāršas meitenes apķērību, pavēlēja, lai tā rītu pat ierodoties pie viņa. Tikai ar tādu noteikumu, ka tā nebūs ne plika, ne apģērbusies, ne jāšus, ne kājām un , nenāks ne pa ceļu, ne pa ceļa malu.

Nabaga vīrs, to izdzirdējis, pārnāk mājās un pūš un vaid, ka ne aizklausīties. Bet vecākā meita viņam saka:

—    Nebaidies, tētiņ, es kaunā nepalikšu! Sadabū tikai man divus kaķus.

Tiklīdz atausa rīts, viņa aptina sev apkārt zvejas tīklu, paņēma katrā rokā pa kaķim, sēdās āzim mugurā un devās uz bajārsētu. Jāšus viņa nejāj, un nevar arī sacīt, ka ietu kājām: āzis bija pamazs, un meitenes

kājas lāgu lāgiem skāra zemi. Nevarēja arī teikt, ka viņa jāj pa ceļu vai ceļa malu … Azis ceļu vērot nemēdz: te viņš slaistās gar zedeņiem, te pārsviežas pāri uz otru pusi. Un meitene nebija ari ne plika, ne apģērbusies — viņu sedza zvejnieku tikls.

Šā tā — ar bēdu uz pusēm — viņa aizkleģerēja līdz bajārsētai. Kalpi, viņu ieraudzījuši, tīri apstulba. Taču bajārs neparko negribēja atzīt, ka nabaga meitene

būtu gudrāka par viņu. Aiz dusmām pavēlēja palaist no ķēdes divus sētas suņus. Suņi klupa meitenei virsū. Bet viņa pameta tiem kaķus, un suņi aiztriecās kaķiem pakaļ. Tad nabaga vīra meita, kā vēlēts, piejāja bajāram pavisam klāt.

Nekā nevarēja darīt — bajāram bija vien attapīgā meitene jāuzņem. Viņš nolēma izprecināt to savam visuzticamākajam kalpam. Lika ietērpt meiču dārgās drēbēs. Uzposusies viņa bija tik skaista, ka bajārs savu mūžu tādu skaistuli nebija redzējis. Tad viņš uz vietas nolēma pats to precēt. Pirms laulībām viņš tai teica:

—     Ņemu tevi par sievu, tikai ar tādu norunu: bez manas ziņas nekādus strīdus neizšķir.

Meiča bija ar mieru.

Vai nu ilgs, vai īss laiks bija aizritējis kopš viņu laulībām, — kādu reizi bajārs aizbrauca savās bajāra gaitās, un tai laikā bajārsētā ieradās divi zemnieki. Iznāca uz lieveņa bajāriene; zemnieki izteica viņai savu sūdzību un lūdza izšķirt strīdu. Bet viņa tikai klausās un nebilst pretim ne vārda.

Viens zemnieks stāstīja:

—     Man bija jābrauc darīšanās, bet, ek, salūza ratiem ritenis. Kā lai jūdz zirgu ratos ar trim riteņiem? Palūdzu sābrim — ek, šim pašam — lai aizdod man riteni. Kas tiesa, tas tiesa, viņš man vakar vakarā riteni aizdeva, un es biju nodomājis mazā gaismiņā izbraukt. Un ko jūs teiksiet? Šonakt manai ķēvei piedzima kumeliņš…

Tad tas kaimiņš, kas bija aizdevis riteni, stāstītāju pārtrauca:

—Netici viņam, bajārien, dievs lai tev žēlīgs! Tas bija mans ritenis, kam pieradās kumeliņš.

Bajāriene sēž uz sava lieveņa, klausās un nesaka ne vārda.

Zemnieki gaidīja, gaidīja labu brīdi, redz, ka bajāriene nemaz nedomā viņu strīdu izšķirt; iejautājās:

—    Bet kur tad, cienīgā, aizgājis pats bajārs?

—     Viņš aizgāja, — nabaga vīra meita atbild, ,— uz dīķmalu. Tur ir maiss ar kukurūzu, bajārs tad nu grib aplūkot, vai vardes nav kukurūzu apēdušas; tās pa nakti mēdz izlēkt uz krasta.

Zemnieki saskatījās un gāja projām. Aizgāja līdz vārtiem un ņemsies taujāt viens otram:

—    Ko tā bajāriene mums teica? Vai tad vardes ēd kukurūzu?

Viņi sprieda un prātoja, gudroja, gudroja, griezās atpakaļ un vaicā bajārienei:

—    Vai tad vardes var ēst kukurūzu?

—    Nezinu, vai vardes var ēst kukurūzu, — bajāriene atsaka, — bet to gan zinu, ka ritenim nevar pierasties kumeliņš.

Tad zemnieki gāja mājās.

Nu viņi apjēdza šās sievietes gudri viltīgo valodu. Nobrīnījās par viņas gudrību un salīga mieru.

Bajārs atgriezās mājās un vaicā:

—    Vai te kāds bija manā prombūtnē? Un vai nav kas gadījies?

Nabaga vīra meita izstāstīja visu, kā bijis. Sak, kas te nākuši, tev prom esot, kālabad nākuši un kas viņiem sacīts.

Bajārs sadusmojās:

—    Tu esi pārkāpusi savu solījumu un izšķīrusi strīdu bez manas ziņas! Ilgāk mēs vairs kopā dzīvot nevaram! Ņem līdz no šejienes to, kas tev par visu dārgāks, un ej uz savām mājām!

—    Tavi vārdi man ir likums, tāpēc jau tu esi mans vīrs, — bajāriene atbildēja, — tikai es gan nekādi tavā priekšā neesmu vainīga; es netiku izšķīrusi šo cilvēku strīdu, pateicu viņiem tikai, kurp aizbraucis saimnieks. Bet, ja tu esi nolēmis mani aizdzīt, es pretim nerunāšu. Lūdzu tikai vienu: atļauj man pēdējo reizi palīksmoties.

Bajārs bija ar mieru un pavēlēja sarīkot lielas dzīres. Saaicināja draugus un radus. Ēda, dzēra, līksmoja, cik vien sirds kāroja. Sieva tikai lēja un lēja vīnu bajāra kausā, un šis tikai tukšoja un tukšoja kausu pēc kausa, līdz aizmiga. Tad bajāriene vēla viņu sev mugurā, aiznesa uz sava tēva būdu un noguldīja uz krāsns. 1 i

Otrā dienā bajārs pamodies jautā: «Kur es esmu?» Sieva skaidro, ka šis atrodoties viņas tēva mājās.

—    Tu mani aizdzini, — viņa sacīja, — taču atļāvi ņemt līdzi to, kas man visdārgākais. Tā arī izdarīju. Dārgāks par visu man ir mans vīrs, un to es paņēmu.

Izdzirdis sievas prātīgo valodu, bajārs teica: — Brauksim, sieviņ, mājās un dzīvosim mierā un saderībā. Tikai tagad redzu, kādu dārgumu esmu ieguvis!

Es par to nekā nesaku, tikai izstāstu jums šo pasaku.

SKOTIJA

«

ESIPATLS UN VALDNIEKS BAIGAIS COSLIS

Sensenos laikos Skotijas ziemeļos dzīvoja kads zemnieks. Viņam bija septiņi dēli. Vecākie dēli saucās visparastākajos skotu vārdos. Bet jaunāko, septīto, ļaudis bija iedēvējuši par Esipatlu. Tā ir ļoti ērmota iesauka un nozīmē: «Tas, kas vārtās pelnos.»

Esipatls tiešām labprāt rušinājās pa pelnu čupu sētsvidū.

Garās vasaras dienās viņš tur vāļājās veselām stundām, bārstīdams caur pirkstiem pelnus kā jūrmalas smiltis. Gozēdamies piesaulītē, viņš pats sev stāstīja pasakas, un viņam prātā bija tikai troļļi un milži, elfi un gnomi.

Bet viņa vecākie brāļi pa to laiku čakli strādāja tīrumā. Viņi zobgalīgi rādīja uz pastarīti ar pirkstiem un cits citam sacīja, ka tas nu gan esot īsts Pelnrušķis, galīgi nekur nederīgs zeņķis.

Pārnākuši no darba, viņi puiku grūstīja un kaitināja; lika tam stiept saslaukas uz sabērtuvi, kūdru no šķūņa, ūdeni no strauta un vispār uzkrāva viņam visus netīros un smagos darbus, pie kuriem pašiem netikās ķerties.

Esipatls paklausīgi stiepa saslaukas, smēla ūdeni, bet pats visu laiku domāja par troļļiem vai arī sapņoja par dižiem varoņdarbiem, ko veiks, kad izaugs liels.

Salīcis zem pilniem ūdens nēšiem, viņš sacīja vecākajiem brāļiem: «Kad es izaugšu liels, nevajadzēs nest ūdeni no strauta — ūdens pats skries mazgājamā traukā. Gan jau es izgudrošu, kā to izdarīt.»

Bet vecākie brāļi tikai smējās par viņu.

Kādu vakaru zvejnieki, izbraukuši ar laivām jūrā, iztālēm pamanīja Meistaru Sturuomu — citiem vārdiem sakot, Valdnieku Baigo Čūsli. ikviens zina, ka tas ir pats lielākais, pats galvenais un pats slavenākais no visiem Jūras Pūķiem. Dzīvojis viņš mūsu dienās, viņa aste sniegtos līdz Islandei, kamēr galva skartu Nordkapu.

Zvejnieki stāstīja, ka drausmīgais pūķis pagriezis galvu uz krasta pusi, vēris vaļā savu briesmīgo rīkli un draudīgi žāvājies. Viņš it kā gribējis rādīt, ka ir ļoti izsalcis un, ja viņu nepabaros, tad viņš iznīcinās visu dzīvu radību zemes virsū — cilvēkus, zvērus un putnus.

Šo vēsti dzirdēdami, ļaudis vai pamira aiz šausmām, bet karalis sasauca padomi un sprieda veselas trīs dienas. Taču nolemt padome nekā nenolēma.

Pēdīgi trešās dienas pievakarē, kad visi jau bija krituši izmisumā, sēžu zālē ienāca karaliene.

Jāpasaka, ka šī karaliene bija karaļa otrā sieva. Ļaudis viņu nemīlēja, jo viņa bija aplam uzpūtīga un vīzdegunīga. Viņa izturējās ļauni pret savu pameitu —

princesi Džemdelavli un mūždien čukstējās ar galma burvi, no kura visi baidījās. Karaliene nostājās pie troņa un skaļā balsī sacīja:

—    Jūs domājat, ka esat stipri un drošsirdīgi! Bet jūsu ieroči pret Pūķi ir tīrie salmiņi. Ne jau ar spēcīgām rokām tas uzveicams, bet vienīgi ar zintēm. Tāpēc prasiet padomu burvim. Viņš zina visus zemes, gaisa un jūras noslēpumus.

Ne karalim, ne viņa tuvākajiem palīgiem šis padoms nepatika. Burvi viņi neieredzēja. Taču viņi paši nekā nevarēja izdomāt, un gribot negribot vajadzēja paklausīt karalienei un sūtīt burvim pakaļ.

Viņš tūdaļ ieradās. Tas bija garš, izģindis, drausmīgs vecis; bārda viņam karājās līdz ceļiem, mati viņu ietina līdz pašiem papēžiem, bet seja bija baltāka par kaļķi.

—    Var iežēlināt Lielo Pūķi, — sacīja ļaunais burvis. — Bet tad katru sestdienu jāpamet viņam apēšanai septiņas visskaistākās jaunavas. Cita glābiņa nav. Ja arī tas nepalīdzēs un Baigais Čūslis neies projām, tad varēs lietot pēdējo līdzekli… Taču tas ir tik briesmīgs, ka patlaban nav vērts par to runāt.

Ko karalim un viņa padomdevējiem atlika darīt?

Lai kā negribējās, bija vien jāpaklausa burvim, lai glābtu zemi. Pret savu gribu karalis izdeva nežēlīgo pavēli.

Un tā nu ik sestdienu karaļa kalpi grāba septiņas daiļas, nevainīgas jaunavas un nesa tās uz jūras krastu un, saistītas pie rokām un kājām, pameta uz klints, kas iestiepās tālu jūrā. Pūķis pašāva garo, šķelto mēli un nolaizīja jaunavas no klints, bet visi ļaudis ar šausmām iztālēm uz to noraudzījās. Sievie

tes aizsedza sejas un skaļi raudāja, un vīrieši nolieca galvas.

«Vai tiešām neviens nespēj ar nezvēru cīnīties, nogalināt to un izglābt jaunavām dzīvību?» domāja Esipatls. Ja nē, būs jāķeras man. Es nebīstos no Valdnieka Baigā Čūšļa.»

Un Esipatls zvērēja pie debesīm, ka nogalinās Baigo Pūķi.

Bet laiks ritēja. Ik sestdienu Baigajam Čūslim nosvieda apēšanai septiņas jaunavas. Pēdīgi ļaudis sāka runāt, ka ilgāk tā nevarot turpināties: drīz taču visā zemē nebūšot palicis nevienas jaunavas.

Karalis atkal sasauca savus padomdevējus, un pēc ilgas prātošanas viņi nolēma, ka vēlreiz jāaicina burvis un jājautā, kādu citu, pēdējo līdzekli viņš zina.

Viņiem nebija ne jausmas, cik ļoti cietsirdīgā karaliene ienīst savu pameitu, princesi Džemdelavli; bet ļaunais burvis to zināja gluži labi. Viņš nu arī bija izdomājis, kā izdarīt karalienei pa prātam. Viņš ieradās padomē un, izlikdamies gauži apbēdināts, sacīja, ka vienīgais, ko vēl varot darīt, tas esot — atdot Baigajam Cūslim princesi Džemdelavli. Tad jau nu tas noteikti atstāšot šo jūru.

Tiklīdz viņš to pateica, zālē iestājās baigs klusums. Visi aizsedza ar rokām acis, jo neviens neiedrošinājās uzlūkot karali.

Karalis ļoti mīlēja savu meitu. Taču viņš saprata, ka nedrīkst saudzēt savu bērnu, ja ir piespiedis citus * tēvus atdot savas meitas, lai glābtu visu zemi. Vai prātu zaudēdams aiz bēdām, viņš pamāja ar roku.

Nu piecēlās pats vecākais karaļa padomdevējs un, grūti nopūzdamies, jau gribēja pasludināt princesei nāves spriedumu. Te priekšā panācās karaļa mīļākais kalps.

— Ja Valdnieks Baigais Čūslis nepeldēs projām selgā, līdzko būs aprijis princesi, — kalps sacīja, — tad mēs to necienāsim vairs ar septiņām jaunavām, bet dosim tam priekšā, rau, šo izkāmējušo nežēlīgo burvi!

Viņš nepaguva to izsacīt, kad atskanēja tik skaļi piekrišanas saucieni, ka ļaunais burvis sarāvās un viņa bālā seja kļuva tīri zaļa.

Tātad visvecākais padomdevējs nolasīja divus nāves spriedumus: vienu princesei, otru — burvim. Taču karalis pavēlēja spriedumu princesei izpildīt ne agrāk kā pēc trim nedēļām. Pa šīm trim nedēļām karalis izsūtīja savus vēstnešus uz visām tuvējām karaļvalstīm, un tie izsludināja pa malu malām: ja kāds drosminieks padzīs Baigo Cūsli un izglābs princesi, tas dabūs princesi par sievu un visu karaļvalsti pūrā, un turklāt saņems izdaudzināto zobenu «Sikersneperi» — Nemaldīgo Cirtēju.

Un skat, karaļa pilī ieradās trīsdesmit seši karavīri no dažādām zemēm, un ikviens no tiem stipri cerēja izpelnīties solīto balvu.

Taču, ieraudzījuši, kā Baigais Čūslis guļ jūrā un plāta savu neaptveramo rīkli, divpadsmit karotāji uz vietas savārga un vēl divpadsmit tā nobijās, ka ņēma kājas pār pleciem un ne reizi neatskatījās un neapstājās, pirms nebija nokļuvuši savā dzimtajā zemē. Tā notika, ka no trīsdesmit sešiem drosminiekiem karaļa pilī atgriezās tikai divpadsmit, bet arī šos drausmīgā aina bija tā nomākusi, ka no viņu drošsirdības nebija palicis ne pēdu. Neviens no visiem pat nemēģināja nogalināt Baigo Cūsli.

Pagāja trīs nedēļas, un pienāca tās dienas priekšvakars, kad princesi vajadzēja ziedot Pūķim. Karalis pasauca savu veco kalpu un lēni uzkāpa tronī, kas atradās uz paaugstinājuma. Šis tronis nemaz neatgādināja mūsdienējos: tas bija/tīri vienkārši smags šķirsts, kurā karalis glabāja visus savus vērtīgākos dārgumus.

Drebošām rokām vecais karalis atbīdīja dzelzs aizšaujamos, pacēla šķirsta vāku un izņēma brīnišķīgo zobenu — Nemaldīgo Cirtēju.

Uzticamais kalps, kas bija cīnījies kopā ar karali simtiem kaujās, vēroja viņu līdzcietības pilnām acīm.

— Zvēru, — vecais karalis sacīja, sakrustojis ro-

kas uz Nemaldīgā Cirtēja spala, — ka mans zobens un es — mēs abi iesim bojā, iekām nokritīs kaut mats no manas meitas galvas! Ej, mans vecais biedri, — viņš uzrunāja kalpu, — un pavēli sagatavot man laivu un uzvilkt tai buras. Es pats došos cīnīties ar Baigo Cūsli.

Pa tam lāgam karaļa aicinājums bija aizskanējis līdz vistālākajiem karaļvalsts nostūriem. Visi ļaudis bēdājās, visi žēloja princesi Džemdelavli.

Bēdājās arī zemnieks un viņa sieva, un viņu seši dēli — visi, izņemot Esipatlu, kas sēdēja pelnos un nerunāja ne vārda.

Tovakar mājā agri nolikās gulēt, jo visa ģimene taisījās rīt iet uz jūru skatīties, kā Baigais Čūslis aprīs princesi. Tikai Esipatlu nolēma atstāt mājās — ganīt zosis.

Zēns bija tik gauži noskumis, ka nevarēja aizmigt: viņš taču bija sadomājis lielas lietas. Un nu, gulēdams kaktā pelnos un grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem, viņš izdzirdēja, kā tēvs ar māti, sēdēdami milzīgi platajā gultā, runājās.

—    Līdz jūrai pārlieku tālu, — māte zūdījās. — Baidos, ka nevarēšu aiziet. Varbūt labāk man palikt mājās?

—    Blēņas! — tēvs iebilda. — Tu sēdēsi man aiz muguras seglos un jāsi uz mana brašā zirga Vējabultas.

—    Man negribas tevi apgrūtināt, — sieva sacīja, — tāpēc ka tu mani vairs nemīli.

—   Vai mazu prātu! — vīrs pikti uzbrēca. — Kur tu to ķēri, ka es tevi vairs nemīlot?

—    Tu vairs nestāsti man savus noslēpumus, — sieva atteica. — Re, piemēram, Vējabulta. Veselus piecus gadus esmu lūgusies, lai tu man pastāsti, kāpēc tas traucas ātrāk par vēju, ja tu pats uz tā jāj, bet, tiklīdz kāds cits sēstas tam mugurā, tas velkas tīri kā gaudens kleperis.

Vīrs iesmējās.

—    Nevis tāpēc es tev to slēpu, ka tevi vairs nemīlētu, — viņš sacīja, — bet tāpēc, ka sievas mēle pļāpā bez ziņas un dažkārt nav lēti apturama, bet es negribēju, ka sveši ļaudis uzzina manu noslēpumu. Bet, ja mana klusēšana tevi sāpina, es tev visu izstāstīšu. Redzi, ja gribu Vējabultu apturēt, es vienreiz uzšauju tam pa kreiso plecu. Ja gribu, lai tas rikšo kā kurš katrs zirgs, es tam divreiz uzšauju pa labo plecu. Bet, kad gribu, lai tas lido kā vējš, es pasvelpju ar zoss rīklīti. To es allaž nēsāju līdzi svārku kreisajā kabatā.

— Ak tad tā tu rīkojies ar šo zirgu! — sacīja sieva, ļoti apmierināta, ka izdibinājusi noslēpumu. — Esi gan tu gudrinieks, saimniek! Tagad nu, kad visu tā esmu uzzinājusi, varu arī aizmigt.

Esipatls vairs negrozījās pelnos no vieniem sāniem uz otriem. Viņš klusu sēdēja pilnīgā tumsā, un vaigi viņam kvēloja, acis mirdzēja.

Viņš saprata, ka viņa stunda beidzot situsi!

Esipatls pacietīgi gaidīja, līdz vecāki aizmiga. Tad piezagās pie tēva drēbēm, izvilka no svārku kabatas zoss rīklīti un nedzirdami izslīdēja no istabas. Izskrējis sētsvidū, viņš kā zibens šāvās uz stalli, apsegloja Vējabultu, uzmeta tam iemauktus, pārsvieda tam pavadu pār kaklu, ielēca seglos un divas reizes uzšāva brīnišķīgajam zirgam pa labo plecu, un tas, skaļi zviegdams, uzņēma ašu riksi. Esipatls iepūta zoss rīklītē, un Vējabulta ar vienu lēcienu pārsviedās pāri pakalnam.

Iekvēlojās jau rītausma, kad zēns ieraudzīja jūru. Tur priekšā virs ūdens gulēja milzīgs nezvērs, un Esipatls nodomāja: «Man viņš jānogalina!» Kurš katrs būtu teicis, ka muļķīgi pat sapņot par to. Taču Esipatls nenobijās — zem viņa skrandām taču pukstēja varoņa sirds.

«Man tikai jārīkojas piesardzīgi,» viņš nodomāja, «un ar prātu jāpanāk tas, ko nevaru panākt ar spēku.»

Ieraudzījis mežmalā mājiņu, Esipatls nolēca no Vējabultas, piesēja krietno zirgu pie koka un iegāja istabā. Saimniece — veca sieva — gulēja gultā, cieši aizmigusi. Esipatls viņu netraucēja un pats paņēma no plaukta čuguna katliņu.

— Tas man noderēs, — viņš sacīja, — un saimniece nedusmosies, kad dabūs zināt, ka esmu paņēmis katliņu, lai izglābtu princesei dzīvību.

Tad viņš izvilka no pusizdzisušā pavarda gruzdošu kūdras gabalu, iemeta to katliņā un gāja savu ce|u.

Lejā, pašā ūdens malā, viņš ieraudzīja karaļa buru laivu, kas bija pagriezta ar priekšgalu pret Valdnieku

Baigo Cūsli. Laivu sargāja laivinieks, un Esipatls uzmanīgi piezagās viņam klāt.

Nu vairs nebija ko kavēties: tuvojās karalis ar svītu, un tiem līdzi nāca ļaužu bars. Līdzko laivinieks pieliecās, zemu klanīdamies karalim, Esipatls paķēra savu čuguna katliņu, ielēca laivā, atgrūda to no krasta un brauca pilnās burās pa jūru taisni nezvēram pretim!

Ir laivinieks, ir vecais karalis ar svītu, ir ļaužu pūlis — visi stāvēja uz krasta un gaidīja, kas notiks.

Un, lūk, kas notika.

Esipatls lēni brauca pa jūru, nenovērsdams skatienu no Valdnieka Baigā Čūšļa. Bet briesmīgais nezvērs kā parasti pirms ēšanas žāvājās. Esipatls ievēroja, ka pie katrām žāvām milzīga jūras ūdens straume ieplūst Pūķa rīklē un tad atkal pa milzu žaunām izlīst atpakaļ.

Un, lūk, drošsirdīgais jauneklis nolaida buru un vadīja laivu taisni nezvēram rīklē. Līdzko Pūķis vēlreiz nožāvājās, straume ienesa laivu nezvēra pavērtajā rīklē un cauri tai Baigā Čūšļa iekšās.

Laiva ar drosminieku brauca aizvien tālāk un tālāk, līdz ūdens sāka nokristies, līdams ārā pa milzu žaunām.

Pēdīgi laiva nonāca pie nezvēra aknām. Esipatls ar katliņu rokās metās tām virsū. Aknas Pūķim bija pārlieku treknas. Drosminieks veicīgi izraka tajās bedrīti un iebāza tur gruzdošu kūdras gabalu.

Ai-ai-ai, kas nu izcēlās par ugunsgrēku! Esipatls tikko paspēja ielēkt atpakaļ laivā.

Sāpēs locīdamies, Valdnieks Baigais Cūslis izspļāva laivu ar tādu spēku, ka tā izlēca viņam no rīkles sveika un neskarta un izlidoja krastā.

Jūra sāka tā bangot, ka ir karalim, ir visiem galminiekiem, ir visiem ciema ļaudīm nācās meklēt patvērumu uz pakalna un no turienes, no drošas vietas, vērot, kas notiks tālāk. Un notika tā.

Briesmīgais Valdnieks Baigais Cūslis locīdamies svaidījās uz visārn pusēm. Viņš izbāza no ūdens savu pretīgo galvu, mēle viņam izkrita un ar tādu sparu triecās pret zemi, ka izraka krastā milzīgu plaisu, kurā tūdaļ ieplūda jūra. Tas ir tas līkais jūras šaurums, kas tagad atdala Dāniju no Zviedrijas un Norvēģijas.

Tad nezvēram izbira daži zobi. No tiem radās salas, ko tagad sauc par Orknejas salām. Pēc maza brīža izlūza vēl daži zobi, tie kļuva par salām, ko mēs tagad saucam par Skotijas salām.

Pēc tam Pūķis saritinājās kamolā un nobeidzās. Šis kamols pārvērtās par Islandes salu. Bet uguns, ko Esipatls aizdedzināja Pūķa aknās ar gruzdošu kūdras gabalu, tur iekšā deg vēl aizvien. Re, kāpēc Islandē ir kalni, kas izverd liesmas pār šo auksto zemi. Taču tas viss norisinājās jau vēlāk…

Bet tolaik ļaudis beidzot apjēdza, ka Valdnieks Baigais Čūslis no visas tiesas pagalam. Karalis, nezinādams aiz prieka ko darīt, apkampa un noskūpstīja Esipatlu un nosauca to par savu mīļo dēlu. Tad viņš novilka savu karaļa mantiju, uzģērba to jauneklim un apjoza viņam slaveno zobenu Nemaldīgo Cirtēju. Visupēc pieaicināja meitu, princesi Džemdelavli, ielika viņas roku Esipatla rokā un paziņoja, ka viņa kjūa par Esipatla sievu un ka Esipatls valdīs visu karaļvalsti.

Nu viņi sēdās zirgos — Esipatls jāja līdzās princesei, un, ļaužu gaviļu pavadīti, viņi devās uz karaļa pili.

Līdzko viņi piejāja pie vārtiem, viņiem pretim izskrēja kalps, pamāja karalim noliekties un iečukstēja tam kaut ko ausī. Karaļa seja satumsa kā negaisa mākonis. Izrādījās, cietsirdīgā karaliene bija nopriecājusies, ka uz visiem laikiem tiks vaļā no pameitas un visu rītu dzīrojusi kopā ar ļauno burvi. Bet nu viņi ņēmuši visstraujākos zirgus un metušies bēgt.

—   Tie jāpanāk! — karalis iesaucās.

—    Nav iespējams! — sacīja kalps. — Viņi paņēma vislabākos zirgus visā karaļvalstī.

—    Bet es viņus panākšu! — iesaucās Esipatls un aizdrāzās kā vējš uz sava straujā zirdziņa.

Drīz vien viņš ieraudzīja bēgļus, izrāva zobenu un pavēlēja viņiem apstāties.

Izdzirduši kliedzienus, viņi atskatījās un sāka skaļi smieties, ieraudzījuši, ka viņiem pakaļ dzenas pus.audzis, tas pats, kas allaž bija vārtījies pelnos.

—    Nekauņas zeņķis! Es nocirtīšu viņam galvu! — iekliedzās burvis un grieza zirgu Esipatlam pretim.

Burvis bija pārliecināts, ka parastie ieroči viņa apburtajām miesām nekā nevar padarīt, un nemaz nebaidījās.

Taču viņš nezināja, ka Esipatlam rokās ir brīnišķīgais zobens — Nemaldīgais Cirtējs. Ar vienu zobena cirtienu jauneklis pāršķēla burvi vidū pušu, un tas bez dzīvības nogāzās no zirga.

Te piejāja galminieki, kas ari bija devušies bēgļus gūstīt. Viņi satvēra aiz pavadas karalienes zirgu un aizveda karalieni atpakaļ uz pili, un tur ieslodzīja augstā tornī.

Bet Esipatls apprecēja princesi Džemdelavli. Kāzas nosvinēja jautri: visi dzīroja un līksmoja. Un, kad vecais karalis nomira, Esipatls sāka valdīt karaļvalsti.

SOMIJA

LAPPI UN TAPIO

Tas bija sen.

Drosmīgais mednieks Lappi saaicināja biedrus pamedīt briežus. Augu dienu viņi pavadīja mežā. Un, kad iestājās nakts, uzmeklēja meža būdiņu. Tur arī pārgulēja.

Rītā mednieki atkal kāpa uz slēpēm. Lappi paklabināja savas slēpes un sacīja:

— Šodien jānomedī trīs brieži: viens — labajai slēpei, otrs — kreisajai, trešais — slēpju nūjai.

Tā arī notika. Līdzko viņi atstāja būdiņu, kad ieraudzīja treju briežu pēdas.

Mednieki sekoja šim pēdām un ieraudzīja trīs briežus: divus ragainus, trešo bez ragiem. Bezradzis turējās nomaļus.

Tad Lappi sacīja:

—   Lenciet, draugi, ragainos, tie ir jūsu brieži! Es dzīšos pakaļ tam, kas turas nomaļus.

Augu dienu — līdz pašam vakaram Lappi dzinās briedim pakaļ. Bet, lai arī viņš skrēja ar slēpēm kā vējš, briedi notvert neparko nevarēja.

Sāka jau krēslot, kad Lappi ieraudzīja mežā maju. Briedis ieskrēja iežogotā sētsvidū — un Lappi viņam pakaļ.

Sētsvidū stāvēja saimnieks, sirms vectēvs. Uz galvas matu vietā viņam auga sirmi ķērpji, gluži kā mežā uz egles zariem. Tādi paši ķērpji viņam karājās arī bārdas vietā.

—   Oho, — vecais iesaucās, — tas esi tu, nelietīgais zeņķi, kas manu kumeļu saskrējis putās?

Lappi paraudzījās uz sirmgalvi un saprata, ka nokļuvis meža saimnieka Tapio sētā. Kuram gan tiktos

nakts laikā sastapties vēri ar mežaini! Lappi tomēr nenobijās, viņš piegāja sirmgalvim klāt, padeva labvakaru un sacīja:

—    Tiesa, es džinos gan viņam pakaļ, taču nepanācu!

—    Nu, ja jau līdz melnai tumsai esi manu kumeļu trenkājis, — Tapio atbildēja, — tad nāc vien iekšā, pārgulēsi pa nakti.

Lappi iegāja mājā un redz: te ir gan brieži, gan aļņi, te ir gan lāči, gan lapsas, gan vilki un visvisādi zvēri, kādi vien mežā dzīvo…

Tapio paēdināja mednieku un nolika gulēt. Ritā Lappi dzirās iet, bet izrādījās, ka nav viņa slēpju. Viņš jautāja Tapio:

—    Kur tad manas slēpes?

Bet Tapio saka:

—    Vai tu negribētu kļūt man par znotu, Lappi? Man ir viena pati meita.

Lappi atbildēja:

—    Skaidrs, ka gribētu. Tikai es esmu nabags.

—    fclo-o, par to neraizējies, — Tapio atteica. — Mums jau gan atradīsies viss, ko vien iegribēsi.

Nosvinēja kāzas. Un Lappi, veiklais puisis, drosmīgais mednieks, kļuva par Tapio znotu.

Kopš tā laika aizritējuši trīs gadi. Lappi jau piedzīvojis arī dēlu. Taču viņam kārojās pabūt savās tēva mājās. Viņš lūdza Tapio, lai palaižot viņu turpu sērst. Bet Tapio sacīja:

—    Kad būsi darinājis slēpes man pa prātam, tad tiksi uz mājām.

Lappi bez kavēšanās devās uz mežu un ņēmās meistarot slēpes. Viņš darina slēpes, bet viņam virs galvas zīlīte zarā dzied:

Cl, čī, zīlīte, Civ, čiv, zvirbuli! Ielieciet slēpītei Zariņu gropītē!

Lappi svieda zīlītei ar skaidu:

—    Ko tu, aplamniece, tur čiepsti? Kas tad tās par slēpēm ar zariņu gropītē?

Viņš pataisīja slēpes, izgreznoja kā mācēdams un aiznesa Tapio. Tas paskrējās ar slēpēm un uz vietas atdeva Lappi atpakaļ:

—    Nav man pa vērienam.

Tūliņ nākamajā dienā Lappi ņēmās darināt jaunas slēpes. Un atkal atlaidās zīlīte, nometās zara galā un iedziedājās:

Cl, čī, zīlīte, Civ, čiv, zvirbuli! Ielieciet slēpītei Zariņu gropītē!

—   Vai atkal tu esi klāt, niekabīle! — Lappi pikti uzsauca un svieda zīlītei ar nūju.

Tā rīkoties, kur būtu vajadzējis paklausīt! Viņš pagatavoja parastās slēpes, tādas pašas kā visiem, un aiznesa vecajam Tapio.

—    Neder man šīs slēpes, — vecais vīrs teica un atdeva tās Lappi atpakaļ.

Trešajā dienā Lappi vēlreiz devās uz mežu. Zīlīte dziedāja atkal:

Cī, čī, zīlīte, Civ, čiv, zvirbuli! Ielieciet slēpītei Zariņu gropītē!

Nu Lappi nodomāja:

«Izdarīšu arī, kā viņa liek!»

Viņš atstāja cietu zariņu gropītē slēpes apakšā un aiznesa slēpes vecajam Tapio.

—   Āre, tās ir manas slēpes! — Tapio nopriecājās. — Tagad nu es tevi atlaidīšu.

Lappi ar sievu un dēlu savīkšās ceļā. Bet Tapio iegribēja viņus pavadīt.

—    Es iešu ar slēpēm pa priekšu, — Tapio sacīja,

—    bet tu nāc pa manām pēdām. Kur ieraudzīsi sniegā aplīti no manas slēpju nūjas, tur paliec pārnakšņot. Tikai telti uztaisi, kā nākas, lai debess zvaigznes nespīd caur jumtu.

Un Tapio gāja pa priekšu, zariņš viņa slēpju apakšā iezīmēja sniegā pēdas. Pa šīm pēdām skrēja Lappi ar sievu un bērnu.

Tikai vakarā viņi ieraudzīja sniegā pirmo slēpju nūjas iespiesto aplīti. Un te bija atstāts vakariņām vesels cepts alnis.

Viņi sapina no egļu zariem labu telti, jumtu cieši nosedza skujām, lai debess zvaigznes neraugās iekšā. Pārnakšņoja te. Bet rītā kāpa uz slēpēm un devās tālāk. Arī aļņa ga|u paķēra ceļā līdzi.

Vakarā viņi atkal atrada sniegā slēpju nūjas iespiestu aplīti. Te viņiem bija vakariņām izcepts vesels briedis. Atkal viņi uzcēla labu telti un cieši nojūma, lai zvaigznes nevar ielūkoties teltī. Rītā turpināja ceļu.

Trešās dienas vakarā atkal atrada slēpju nūjas iespiesto aplīti. Taču šeit vakariņām nebija atstāts ne alnis, ne briedis, bet mednis.

— Tikai viens pats mednis izcepts, — sacīja Lappi.

—    Nu tikai skaties — mājas nav vairs aiz kalniem.

Nu, bet ja mājas nav aiz kalniem, tad arī telti

naktsguļai saslēja šā tā un jumtu pavirši apjūma. Un, kad nolikās gulēt, debesu zvaigznes caur skujām raudzījās uz viņiem.

Rītā Lappi piecēlās, bet sievu nekur neredz. Izgāja «no telts — sniegā pēdu nav. Kur lai meklē, ja nav pēdu? Lappi sēž ar bērnu telts priekšā un nezina, ko darīt.

Te uzreiz viņš redz — skrien alnis. Alnis aizdrāzās garām, pasmējās un nozuda mežā. Un atkal neviena nav.

Pienāca vakars. Lappi ar bērnu nācās palikt pa nakti teltī.

Rītā atkal aizskrēja garām alnis un pasmējās. Bet Lappi teltī pēkšņi uzradās cepts mednis. Arī otrā dienā tāpat un arī trešajā… Un pagāja daudz gadu. Bet

alnis diendienā skrēja garām, un telti radās cepts mednis.

Lappi dēlēns bija paaudzies un iznācis pārlieku prātīgs puisis.

Kādu reizi dēls lūdza, lai tēvs viņam izgrebjot caurulīti: viņam kārojās paskatīties, vai mājas tālu. Lappi pa vaļas brīžiem izgreba dēlam caurulīti. Dēls palūkojās tajā un sacīja:

— Tēvs, bet mēs taču sen jau esam mājās! Rau, kur mūsu tīrums', mūsu žogi un ganības… Kālab lai ejam projām no šejienes? Te mums ir laba vieta!

Tā Lappi ar dēlu palika tepat, nekur tālāk neaizgāja. No šīm vietām arī dabūjusi savu vārdu Lapzeme — te dzīvojis Lapp'i ar savu dēlu.

Tas tad nu būtu viss.

PAR MUĻĶA VELNU

Zemnieks cepa rijas krāsni rāceņus. Rijā ienāca velns, paņēma no speltes akmeni un sāka to tik stipri spiest, ka pašam pirksti iespiedās akmenī. Turklāt lielījās:

—    Tā es arī tevi samiegšu, tēvaini

Zemnieks paķēra no krāsns ceptu rāceni un saspieda tā, ka sula tecēja starp pirkstiem. Un spiezdams teica:

—    Bet es tevi samiegšu, āre, šitā!

Velns nobrīnījās:

—      Oho, tu gan esi stiprs! Es tikai pirkstus iespiedu akmenī, bet tu no savējā sulu izdabūji! Vadzi, iesim lauzties!

Tad zemnieks atteica:

—    Man ar tevi nav ko lauzties. Bet, ekur, auzu laukā līkājas mans dēls; aizej pie tā un palūdz ar tevi

paspekoties. Viņš ir tāds pakurls, kliedz labi stipri,, lai viņš sadzird.

Velns posa uz lauku un atrada tur lāci. Kā gāja tuvāk, tā lācis kampa velnu ciet, pamiedza sev apakšā un tā samīcīja, ka šim zils un zaļš gar acīm nogriezās. Ar mokām spruka no lāča nagiem vaļā. Velns kluburkluburiem pie zemnieka atpakaļ un saka:

—    Nav man ar tevi ko lauzties, pietiek ar tavu dēlu! Ja jau tas tik stiprs, tad tu, jādomā, būsi vēl stiprāks. Labāk iesim skrieties, paraudzīsim, kurš kuru noskries.

—    Ko es ar tevi skriešos! — zemnieks atsaka. — Ekur, krūmos sēž mana jaunākā meita. Ej paaicini, lai nāk ar tevi skrieties.

Krūmos sēdēja zaķene. Velns gāja klāt. Kā nu sākšot skrieties, zaķene lobj, ko māk, — velns skatās — šai ne kājas pie zemes nemetas.

Velns atkal pie zemnieka atpakaļ:

—    Ar tevi vis skrieties neiešu! Tavai meitai jau kājas pie zemes nemetās, kā viņa diedza!

Tad velns salūkoja kabatā zelta pogu un sacīja:

—    Tagad nu sviedīsim, kurš augstāk.

Un viņš uzsvieda pogu tik augstu, ka ne saredzēt.

Tad viņš mudināja zemnieku:

—    Svied tagad tu!

Vīrs domāja: «Ko lai nu dara? Es tak nevaru uzsviest tik augstu kā viņš.»

—    Ko tad tu tik ilgi gudro? — velns iejautājās, redzēdams, ka šis stāv un domā.

Zemnieks pavērās uz mākoni, kas pamazām nāca tuvāk, un sacīja:

—    Pagaidi maķenīt! Ek, lai tas mākonis pienāk tuvāk, tad es uzsviedīšu pogu uz tā un tu reizi psr visām reizēm būsi no tās vaļā.

Te velns izrāva viņam zelta pogu no rokām un iesaucās:

— Tu vēl no visas tiesas aizsviedīsi mana nelaiķa tēva zelta pogu!

Un viņš aizgāja kā divi deviņi un vairs nekad nerādījās.

VĀVERE, ADATA UN DŪRAINIS

āvere, adata un dūrainis dzīvoja visai draudzīgi. Reiz viņi visi trīs gāja uz mežu. Vāvere un dūrainis soļoja līdzās, bet adatiņa lēkāja nopakaļ.

Tā viņi gāja jau labu laiku, taču nekāda laupījuma neuzgāja. Trīs draugi bija gluži noskumuši. Te uzreiz adata ieraudzīja peļķi un priecīgi iesaucas:

Vāverīt, dūrainīt, Atteciet paskatīt: Adatai atradums — Steidzieties šurp!

Šie aši pieskrēja, cerēdami brangu laupījumu, bet, ieraudzījuši atradumu, gaužām nobrīnījās un teica:

—    Un tas ir viss, ko tu atradi?

—    Jā, — adata atbildēja. — Vai tad ar to nepietiek?

—   Ei nu, ērmadūda! Tādu nieku dēļ tu mūs sauc! — viņi nopukojās un sapīkuši griezās atpakaļ uz mājām.

Arī adata pārnāca ar abiem reizē.

Nākamajā rītā viņi atkal devās uz mežu — vāvere un dūrainis līdzās, un adata viena pati nopakaļ. Tā viņi klaiņoja ilgu laiku; pēdīgi adata atrada celmu un iesaucās tāpat kā vakar:

Vāverīt, dūrainīt, Atteciet paskatīt: Adatai atradums — Steidzieties šurp!

Sie pieskrēja, cerēdami šoreiz atrast brangu laupījumu. Taču, ieraudzījuši satrunējušo celmu, viņi tā pārskaitās, ka bija gatavi piekaut adatu, kas nez kālab viņus aicinājusi. Galu galā viņi tomēr salaba un atgriezās no meža visi trīs reizē: vāvere ar dūraini līdzās un adata viena pati nopakaļ.

Pagāja nakts. Ar pirmo gaismas svīdu draugi sāka trijatā apspriesties, vai maz vērts iet uz mežu, ja jau tik un tā tur nekā nav izdevies atrast. Drīz viņi tomēr norunāja iet un devās ceļā: vāvere un dūrainis līdzās, bet adata viena pati nopakaļ. Tie divi arī šoreiz nekā neatrada, bet adata, klaiņodama savrup, nonāca pie liela purva. Te viņa ar savu vienīgo aci vērīgi nopētīja visu apkārtni un ieraudzīja purvā ganāmies briedi. To pamanījusi, viņa žigli ieslīdēja zāles stiebriņā, un briedis līdz ar zāli to norija. Tā nu adata nonāca brieža vēderā un sāka no visa spēka viņu durstīt. Nabaga briedis krita pie zemes un nobeidzās. Pārliecinājusies, ka briedis pagalam, adata izlīda viņam no vēdera un ņēmās saukt:

Vāverit, dūrainīt, Alteciet paskatīt: Adatai atradums — Steidzieties šurp!

Biedri dzirdēja tīri labi, ka adata viņus sauc, taču baidījās, ka tā arī šoreiz piemānīs. Viņi aprunājās savā starpā:

—    Ja varētu cerēt, ka adata tiešām atradusi ko * labu, tad mēs ietu. Bet ej sazini, vai viņa arī šoreiz

nemānās!

Beidzot viņi tomēr devās turp, no kurienes skanēja sauciens, un atrada beigtu briedi.

Vai, tavu brīnumu! Dūrainis no visām pusēm aplūkoja adatas laupījumu, arī vāvere skatījās noņēmusies, un abi bija skaidri vai bez prāta aiz priekiem. Un tad adata draugiem pateica:

—    Es briedi nokāvu, bet vārīšana jau nu ir jūsu darīšana!

Šie viņai paklausīja un veicīgi ķērās pie darba. Vāvere saskaldīja veco celmu malkā, dūrainis stiepa no peļķes ūdeni. Tā viņiem vēl noderēja visi adatas atradumi. Nebija ko redzēt, kad uz pavarda jau vārījās vira, un draugi ieturēja brangu maltīti.

Un nu arī pasaka galā.

SPĀNIJA

VILKS UN SIERA RITULIS

Pa mežu klaiņoja izsalcis vilks un nevarēja saprātot, kur lai dabū kaut ko azaidam. Te 'uzreiz viņš satiek lapsu.

Vilks saka:

—   Paklausieties, senjora lapsa! Man vajadzēs jūs apēst! Es beidzos vai nost aiz izsalkuma, un man nav pie rokas itin nekā ēdama.

Lapsa atsaka:

—   Senjor vilk! Paskatieties jel pats, cik es esmu izkāmējusi — vieni kauli un āda!

—    Pērn jūs bijāt tīri apaļa, — vilks iebilda.

—     Pērn es tiešām biju apaļa. Bet patlaban baroju četrus lapsēnus, un man pat trūkst piena.

—    Un kas man gar to daļas? — vilks ierēcās un grasījās kampt lapsu ciet.

Lapsa sāka bļaut:

—    Pagaidiet, pagaidiet, senjor vilk, es kaut ko atcerējos! Tepat necik tālu dzīvo zemnieks, un tam ir pilna aka ar sieru. Iesim turp… Jūs redzēsiet, ka nemānos.

Un tā nu lapsa un vilks gāja pēc siera. Viņi nonāca pie kādām mājām, pārlēca pār mūra žogu un atradās pie akas. Apaļš mēness spoguļojās akas ūdenī un peldēja tur kā īsts siera ritulis.

Lapsa pietecēja tuvāk, palūkojās, atnāca atpakaļ un teica vilkam:

—    Nu, draugs, paveries pats, kas par milzu rituli! Ej tuvāk.

Vilks piegāja, ieraudzīja mēness atspulgu ūdenī un nodomāja, ka tas ir milzīgs siera ritulis. Taču, pazīdams lapsas raksturu, viņš mazliet šaubījās un sacīja:

—    Lūdzu, dārgā senjora lapsa, nokāp nu labi veicīgi pēc siera!

Lapsa ielēca vienā no spaiņiem. Virve atritinājās, un spainis ar lapsu vienā rāvienā nobrauca lejā.

—    Tas tomēr ir labāk nekā nokļūt vilkam zobos! — lapsa noteica, tikko atžilbusi no kritiena un braukādama ar spaini apkārt mēness atspulgam.

Un viņa pakliedza no lejas:

—    Ei, senjor vilk! Vai, kas par milzīgu siera rituli! Es netieku ar to nekādā galā. Laidies drīzāk lejā, palīdzi izvilkt!

—   Ko tu runā! — vilks iebilda. — Es pat nezinu, kā tur tiek lejā! Velc nu vien pati sieru augšā!

—    Nestīvējies nu! — lapsa sacīja. — Kāp iekšā otrā spainī — tu taču redzēji, cik tas viegli!

Lapsa sēdēja vienā spainī, un vilks ierāpās otrā. Bet viņš bija daudz smagāks nekā lapsa un tāpēc ar

lielo ātrumu nobrauca leja, kamēr pirmais spainis ar lapsu pacēlās augšā.

Vilks atguvās akas dibenā un nu gramstās pa tumsu, meklēdams sieru. Bet lapsa, ilgi nedomādama, nolēca zemē un pa kaklu pa galvu diedza pie saviem lapsēniem.

MĀCĪTĀJS UN ĒZELIS

Reiz dzīvoja mācītājs. Tam bija sakņu dārzs un sakņu dārzā aka. Pie akas mācītājs piesēja ēzeli un lika tam dienu un nakti griezt akas riteni un sūknēt ūdeni. Bet, lai ēzelim nenāktu prātā atpūsties, mācītājs pie riteņiem piesēja zvaniņus. Kamēr ēzelis grieza riteni, zvaniņi šķindēja. Tiklīdz ēzelis apstājās, tie apklusa. Un tad mācītājs izliecās pa logu, uzkliedza ēzelim un lika tam atkal strādāt.

Kādu vakaru gar mācītāja māju gāja trīs puiši. Viņi bija ļoti izsalkuši, un kabatās tiem nebija ne plika graša. Un viņi sadomāja nozagt mācītājam ēzeli.

Taču kā to izdarīt nemanāmi, lai zvaniņi neapklust un mācītājs nepamana?

Viņi gudroja, gudroja un nolēma tā: viens paliks pie akas un griezīs riteni tik ilgi, līdz viņa draugi būs jau gabalā.

Tā arī izdarīja.

Tas, kurš palika, grieza riteni visu cauru nakti un šķindināja zvaniņus. Pēdīgi viņš noguris apstājās.

Zvaniņi apklusa, un mācītājs tūdaļ izbāza galvu pa logu. Ēzeļa vietā viņš ieraudzīja kādu cilvēku, paķēra lielu dunci un skrēja ārā pie akas.

Nabaga puisis gaužām nobijās, taču viņam jau iepriekš bija gatava atbilde:

— Nebrīnies, mīļo saimniek! — viņš uzrunāja mācītāju. — Es esmu tavs ēzelis! Priekš divdesmit gadiem Jauna burve pārvērta mani par ēzeli, un visu mūžu man bija jāgriež akas ritenis. Taču manas lūgšanas nav bijušas veltas: tas kungs mani atkal pārvērta par cilvēku! Atlaid mani, labo saimniek!

Mācītājs bija ļoti pārsteigts.

Viņš atlaida puisi uz visām četrām debess pusēm un piekodināja tam diendienā lūgt dievu, lai atkal nekļūtu par ēzeli.

Nākamajā dienā mācītājs devās pirkt jaunu ēzeli.

Atnācis tirgū, mācītājs uzreiz ieraudzīja, ka pārdošanai izvests viņa paša ēzelis. Mācītājs pārbijās, atlēca sāņus un iesaucās:

— Man pietiek! Nu vairs mani nepiemānīsi! Lai ievi pērk tāds, kas tevi nepazīst!

KAS KLAUVĒ?

Mežā, mazā, pussagruvušā būdiņā dzīvoja vecenīte. Lai kaut kā vilktu dzīvību, viņa lasīja žagarus un ciemā tos pārdeva. Vecenīte dzīvoja gluži viena, baidījās no zagļiem un pa naktīm cieši aizbultēja durvis un logus.

Kādu nakti gāza stiprs lietus. Vecā būdiņa drebēja no pērkona grāvieniem. Bija ļoti auksts. Vecenīte sēdēja pie uguns. Te uzreiz atskanēja stipri klaudzieni durvīs. Vecenīte satrūkās, piegāja pie durvīm un jautāja:

—    Kas tur ir?

—    Atveriet, lūdzami! — ārpusē kāda balss atsaucās. — Esmu apmaldījies mežā, izmircis līdz ādai un drebu aiz aukstuma …

—    Kas jūs tāds esat?

—    Hosē.

Vecenīte bija pakurla. Viņa pārjautāja:

—    Kā jūs teicāt?

Ceļavīrs, domādams,

ka tā grib zināt viņa pilnu vārdu, skaļi nokliedza:

—    Hosē Marija Andress Floress Fernandess.'

Izdzirdusi tik daudz vārdu, vecīte galīgi pārbijās.

—   Eita savu ceļu! — viņa sacīja. — Mana māja ir gauži maza, tik daudziem cilvēkiem te neiznāk vietas.

1 Daudziem dižciltīgiem spāniešiem ir vairāki vārdi un turklāt divi uzvārdi — tēva un mātes.

ĒZELIS UN LAUVA

Kāds zemnieks veda no Astūrijas uz Kastiiiju meža riekstus pārdot. Maisus ar riekstiem viņš sakrāva ēzelim mugurā, un viņi devās ceļā. Zemnieks gāja un domāja:

«Mans ēzelis nekad vēl nav paklupis. Bet, ja viņš kādu dienu klups un pakritīs, es noņemšu viņam nastu un atstāšu viņu vienu pašu, lai apēd vilki. Viņš jau ir pārlieku vecs un tik un tā nejaudās vairs piecelties.»

Un notika tā, ka tobrīd, kad viņi nonāca pie kalna pakājes, ēzelis klupa un pakrita. Tad zemnieks noņēma viņam nastu un sacīja:

—    Paliec šeit, nabadziņ, lai tevi apēd vilki!

Viņš cēla riekstu maisus sev mugurā un gāja uz tuvāko ciemu.

Ēzelis ilgi gulēja. Pēdīgi bads viņu spieda piecelties. Barību meklēdams, viņš uzkūlās alai, kurā dzīvoja lauva. Lauva, kā zināms, ir zvēru ķēniņš, un visi zvēri gāja viņam atdot godu. Taču ēzelis vēl nebija lauvu redzējis un nelikās par viņu ne zinis. Lauva nu viņam saka:

—    Kas tu esi par zvēru, ka negribi savam ķēniņam paklanīties?

—    Es, rau, esmu tas zvērs, ko sauc par ēzeli, — ēzelis atteica.

—    Neesmu tevi nekad šai pusē manījis. Vai tikai tu netīko kļūt par zvēru ķēniņu? Tad zini, ka par nieku jau nu es tā nepieļaušos. Mums trīs reizes jāmērojas spēkiem. Kas uzvarēs, tas ari būs ķēniņš.

—    Labi, — ēzelis tā ar mieru. — Lai notiek…

—    Bet vispirms pasaki man, kas tev tur uz galvas tā rēgojas? — lauva prasa. (Patiesībā ēzelis bija tikko dzīvs aiz bailēm, un ausis viņam, gaisā saslējušās, drebēja.)

—    Tās man ir divas pistoles, — ēzelis atsaka. — Kad es dažkārt saskaistos, tad dzīvs no manis neviens vaļā nesprūk.

—    Ak tā? lauva nobrīnījās. — Nu labi, sākam!

Viņi aizgāja pie lielas upes un nolēma zvejot zivis:

kurš vairāk sazvejos, tas arī būs ķēniņš.

Lauva likās ūdenī, ēzelis viņam pakaļ…

Lauva lieliski peldēja un saķēra daudz zivju. Bet ēzelis peldēt neprata un, lidzko ielēca ūdenī, ta uz vietas nogāja dibenā. Virs ūdens palika rēgojamies tikai viņa ausis. Lauva, ieraudzījis ēzeli slīkstam, metās palīgā un izvilka viņu malā.

Kolīdz ēzelis juta zemi zem kājām un atguvās no bailēm, viņš pikti uzbārās lauvam:

—    Paklau, kālab tu mani izvilki?

—   Tu taču būtu noslīcis, — lauva atbildēja.

—    Es būtu noslīcis? — ēzelis sparojās. — Un tu neredzēji, kādu lērumu zivju es tur dibenā biju salencis? Pat pistoles jau sagatavoju, lai tās visas apšautu. Bet tu ņēmies un izbaidīji man visu lomu!

—    Labi, labi, — lauva mierināja. — Pieņemsim, ka šai sacensībā tu esi uzvarējis. Tagad nu abi iesim medībās. Paraudzīsimies, kurš būs veiklāks.

Ēzelis un lauva gāja medībās. Lauva devās iekšā pašā biezoknī, bet ēzelis nokāpa upmalā, atgūlās zem koka un izlikās pagalam. Vārnas domāja, ka ēzelis esot nobeidzies, sametās viņam virsū un sāka knābāt. Ēzelis pagaidīja, kamēr vārnu salaidās labs lēvenis, tad spēra ar kājām no visa spēka un dažas nosita. Šo viltību viņš atkārtoja vairākas reizes un, kad nogalināto putnu bija salasījies prāvs birums, savāca tos, sasēja trīs saišķos un mierīgi atgriezās alā. Vēlu vakarā pārnāca arī lauva. Viņš stiepa divas irbes, divus zaķus un lapsu. Lauva bija visai apmierināts un domāja, ka šoreiz nu uzvarētājs būšot 'viņš. Iegājis alā un ieraudzījis ēzeli, viņš nobrīnījās:

—    Vai tad tu jau atpakaļ?

—    Vai, kur ilgi gan es tevi gaidīju! — ēzelis sacīja.

—    Un ko tu pārnesi? — lauva jautāja.

Ēzelis jau bija nogalinatos putnus pakaris alas kakta un nevērīgi atteica lauvam:

—    Eku tur kaktā, ej paskaties.

Lauva palūkojas un gaužām nobrīnījās, ka ēzelis pārnesis lielāku skaitu medījumu nekā viņš.

—    Labi, labi, lai nu arī šoreiz tu būtu uzvarējis! Tagad paklausies: vai redzi, alas priekšā guj liels akmens? Darism tā: kurš stiprāk iebelzis pa šo akmeni, tas būs uzvarētājs.

Lauva piegāja pie akmens un ar spēcīgu sitienu atsvieda to sāņus. Tad piegāja ēzelis. Viņš ar priekškājām atspērās zemē un ar pakaļkājam stipri belza pa akmeni. Pakaļkājas viņam bija apkaltas, tā ka no spēriena dzirksteles vien pašķīda. Lauva, to redzēdams, briesmīgi pārbijās un drebēdams iesaucās:

—    Nešauj! Tikai nešauj!

Bet ēzelis saslēja ausis un laida vaļā rēcienu:

—    0…o! O …0! o…0!

Lauva nekad nebija kaut ko tādu ne redzējis, ne dzirdējis, tāpēc viņš šausmās metās bēgt. Viņam pretim gadījās vilks un pieklājīgi paklanījās, bet lauva tikai atmeta ar ķepu:

—    Man nu neklanies! Es vairs neesmu ķēniņš. Mums tagad ir jauns ķēniņš.

—    Kas tad tas jaunais ķēniņš tāds ir? — vilks klaušina.

—    Zinu tikai, ka viņu sauc par ēzeli, — lauva atsaka.

—    Un tu nobijies no ēzeļa? — vilks brīnās.

—    Kā lai nenobīstas? — lauva saka. — Viņam ir divas pistoles, kas allaž pielādētas. Un, kad viņš šauj, būtu tu redzējis, kā tur uguns šķīst! Nē-e-e, es vairs neesmu ķēniņš!

—    Nemāžojies nu! — vilks uzrājas. — Nāc līdzi,, tad tu redzēsi, kā es tikšu galā ar to tavu ķēniņu.

—   Nē, nē! — lauva pretojas. — Tā es neparko neiešu. Ja gribi, lai eju, piesien mani sev pie ķepas, citād* es aiz bailēm neaiziešu.

Vilks piesēja lauvu sev pie ķepas, un viņi piesardzīgi zagās uz alu, kur mitinājās ēzelis.

Ieraudzījis vilku, ēzelis saka aiz bailēm drebēt un, ausis uz sāniem atmetis, skaļi iebļāvās. Lauva nobijās un deva kājām ziņu, pavisam aizmirsis, ka piesiets pie vilka.

Ilgi viņš skrēja, un, kad pēdīgi apstājās atņemt elpu, no vilka bija palicis pāri tikai spalvu kušķītis.

Tā ēzelis kļuva par ķēniņu. Te nu arī pasaka galā.

JOKDARIS PEDRO

Vienam tēvam bija divi dēli. Vecākais bija rāmas dabas, bet jaunākais jautrs, liels jokotājs. Vārdā viņam bija Pedro, bet ļaudis viņu parasti sauca par Jokdari Pedro.

Reiz tēvs paaicināja dēlus pie sevis un teica:

—    Dēliņi, vienam no jums vajadzēs iet algādžos. Mēs esam pārlieku nabagi.

Tā sacīja tēvs un sūtīja vecāko dēlu uz muižu kalpot.

Kungs ar sievu divatā apdzīvoja veselu māju.

Jau pašā pirmajā dienā saimnieki lika puisim strādāt no ausmas līdz rietam.

Azaidā viņam iedeva maizes kancīti. Bet kungs pats ar sievu ēda šķiņķi, desu un visādus gardumus. Pusdienās kalpam atkal iedeva maizes riecientiņu. To pašu viņš dabūja arī vakariņās.

—    Velns parāvis! — nabaga puisis nopukojās. — Tā jau es nomiršu badā. Pusdienu vietā sauss maizes riecientiņš. Tā es neizturēšu!

Viņš cietās, cietās vairākas dienas un tad gāja atpakaļ pie tēva.

Tēvs jautāja, kā viņam klājies. Puisis izstāstīja, kā" kungs par viņu ņirgājies.

Pienāca jaunākais dēls, Jokdaris Pedro.

—    Nelga tu es bijis, — viņš sacīja. — Palaidiet mani uz muižu darbos — redzēsiet, vai kungs uzdrīkstēsies mani tā ēdināt — ar sausu maizes riecientiņu!

—    Labi, — tēvs ar mieru, — ej ari!

Pedro aizgaja uz muižu strādāt. Un ar viņu rīkojās uz mata tāpat kā ar vecāko brāli. Pirmajā dienā viņš jau pirms ausmas bija krietni nostrādājies, bet azaidā viņam deva tikai sausu maizes riecientiņu. Kungs atslēdza lielu šķirstu un izcēla no tā šķiņķi, desu un citus gardumus. Pedro apēda savu maizi un apsēdās uz šķirsta. Saimnieks pasvieda viņam slejas un lika salāpīt.

Tā nu Pedro sēž uz šķirsta — strādā un nesaka ne vārda. Laiks būtu ēst pusdienas. Kungs pabilst:

—   Nāc nu šurp, Pedro, ieturi maltīti — iekod maizīti.

Bet Pedro atsaka:

—   Nē, saimniek, es nekur neiešu. Tā esmu paradis: allaž ēdu turpat, kur strādāju.

Un necēlās augšā no šķirsta.

Ko nu lai dara? Kungs ar sievu domāja, domāja — nekā vien neizdomāja: tā arī nevarēja no šķirsta nekā izdabūt ārā. Palika bez pusdienām.

Vakarā kungs atkal uzrunāja Pedro:

—   Tagad nu vari iet uz virtuvi. Tur maizes rieciens tevi jau gaida.

—    Nekā, saimniek, — Pedro atteica, — es allaž mēdzu ēst tanī pašā vietā, kur strādāju. Tā ka to maizes riecienu jūs man paliekat parādā.

Saimnieki nesaprata, ko lai iesāk: Pedro sēdēja uz šķirsta. Dabūt no šķirsta ēdienu varētu, bet tad būtu jādalās ar algādzi, un tas nu viņiem nebija pa prātam. Viņi beidzās vai nost aiz izsalkuma. Pēdīgi kungs attapās.

—    Labi, puis, — viņš sacīja Pedro, — diezgan nu strādāts, laiks iet pie miera. Rau, kur tava gulta.

—    Nē, saimniek, — Pedro atteicās, — esmu pieradis gulēt turpat, kur ēdu un strādāju.

Saimnieki aizgāja gulēt neēduši. Viņi negribēja, ka Pedro redzētu, kādi gardumi glabājas šķirstā. Taču izsalkums viņus mocīja aizvien negantāk. Viņi gulēja un par to vien domāja, kā izdabūt kaut ko no šķirsta tā, lai Pedro nepamana.

Bet Pedro gulēja uz šķirsta cietu miegu, un kungam ar sievu visu nakti tā arī neizdevās tikt pie ēdamā.

Mazā gaismiņā Pedro saimnieki bija kājās.

—    Paklau, — sieva kungam ieminējās, — man iešāvās prātā, ka istabaugšā podā vēl glabājas saujiņa zirņu.

Viņa atnesa podu ar zirņiem un uzlika vārīt. Bet Pedro, nolūkojis izdevīgu brīdi, iebēra podā pelnu sauju.

Saimniece piegāja apmaisīt zirņus, ieraudzīja podā pelnus un izlēja visu mēslainē. Viņa to pastāstīja vīram.

—    Vai. kā nu gribas ēst, — sieva gaudās, — pašlaik es pat no maizes rikas neatteiktos!

—    Pagaidi! — kungs atteica. — Tūliņ es viņu aizvadīšu, tad paēdīsim, cik sirds kāro.

—    Paklau, Pedro, — kungs uzrunāja kalpu. — Ir pienācis rīts, tev laiks ķerties pie darba: jādzen govis ganos.

—    Kur nu rīts! — Pedro atsaucās. — Es vēl neesmu vakariņas ēdis. Tātad arī nakts nav bijis. Bet, ja nav bijis nakts, tas nozīmē, ka arī rīts nav iestājies. Un, ja

«nav rīts, tad var vēl pagulēt.

Un viņš likās atpakaļ uz šķirsta un sāka krākt.

Skopais kungs paraudzījās uz sievu, šī uz viņu, un abi nopūtās.

—    Sis diedelis, — sieva teica, — ir pieradis gulēt tukšu vēderu. Bet ko mēs?

—    Pedro! — kungs sauca un pagrūstīja kalpu. — Celies augšā, Pedro! Paēdīsim, un ej pie darba!

—   Bet kā ar vakaru? Un vakariņām? — Pedro jautāja.

—    Oi-oi! — kungs, zobus griezdams, novaidējās. — Te būs viss, gan vakarvakara vakariņas, gan šārīta azaids! Tikai nevārdzini ilgāk, kāp zemē no šķirsta!

—    Nu, tā ir cita valoda! — Pedro atsaucās. — Sen tā vajadzēja: šķiņķi vakariņās, desu azaidā!

TURCIJA

ZILONIS UN PELĒNS

Sensenos laikos dzīvoja mazs pelēns. Tam bija spogulītis, ne šāds tāds, bet burvju spogulītis. Kas šajā spogulītī ielūkojas, tas sevi redz lielu un svarīgu. Pelēns vienā laidā lūkojās savā burvju spogulītī, un viņam šķita, ka patiešām ir tik liels un spēcīgs, ka nav viņam līdzīga virs zemes. Pelēns sāka uz citām pelēm raudzīties no augšas. Negribēja ar tām rotaļāties, pat ne runāt.

Sēdēdams kaktā, viņš cienīgu izskatu glaudīja savas ūsiņas vai arī, piespēris sīko kājiņu, lika ausi pie zemes un klausījās: vai zeme nodreb vai ne?

Viņam pat prātā neienāca, ka pasaulē ir vēl kāds lielāks un stiprāks par viņu.

V Redziet, kas par varenu zelli bija šis mazais pelēns!

Vienu dienu viņa mātesmāsa, veca, pieredzējusi pele, sacīja:

—     Pielūko, māsasdēl, esi piesardzīgāks! Visi jau zina, ka tu esi tapis uzpūtīgs un iedomājies sevi par visvarenāko starp zvēriem. Ņem vērā,' ka zilonim nepatīk tava plātīšanās.

—    Kas tas tads par ziloni? — pelēns nopīkstēja. — Kāds zilonis? Kurš te ir zilonis? Padodiet man viņu šurp! Es ar viņu viens divi izdarīšos!

Pelēna mātesmāsa bija dažu labu gadu nodzīvojusi pasaulē un saVi mūžā daudz ko pieredzējusi. Viņa pasmīnēja ūsās un atbildēja:

—    Zilonis ir vislielākais dzīvnieks pasaulē. Nav tāda zvēra, kas no viņa nebaidītos.

—     Nevar būt, ka šāds tāds zilonis ir par mani stiprāks! — pelēns iesaucās un devās meklēt ziloni.

Meža noriņā viņš satika za|o ķirzaku.

—    Paklau, vai tu neesi zilonis? — pelēns vaicāja.

—    Nē, es esmu ķirzaka. Bet kam tev vajadzīgs zilonis? — ķirzaka painteresējās.

—    Pateicies liktenim, ka esi lēti tikusi vaļā. Būtu tu zilonis, es tevi saraustītu gabalos, — pelēns plātījās.

Mazais pelēns izskatījās tik jocīgs, ka ķirzaka nenoturējās un iesmējās.

Pelēns noskaitās un, lai pierādītu savu spēku, piespēra ar kāju pa zemi. Un vajadzēja arī tā sagadīties, ka tieši šinī brīdī nodunēja pērkona grāviens!

Zaļā ķirzaka nobijās un iešmauca akmeņstarpā. Viņai šķita, ka šo troksni sacēlis pelēns.

«Vai re, cik es esmu stiprs!» pelēns nodomāja un tecēja tālāk.

Gabaliņu patecējis, viņš ieraudzīja vaboli.

—    Ei! Paklau, vai tu gadījumā neesi zilonis? — viņš apvaicājās.

Vabole apmulsa.

—    Nē, — viņa nošļupstēja, — es neesmu zilonis, esmu vabole.

—    Tava laime! Priecājies, ka neesi zilonis. Citādi es no tevis tikai slapju vietu būtu atstājis!

Vabole, tādus vārdus izdzirdusi, tikai nosmīnēja. Tad mazais pelēns piespēra kājiņu, lai vaboli sabaidītu. Taču šoreiz nekāds pērkons nebija dzirdams.

Pelēns piespēra kājiņu vēlreiz — no pērkona ne vēsts, kaut vai ieducinājies būtu!

«Jādomā, zeme samitrusi, tāpēc neko nedzird!» pelēns nodomāja un skrēja tālāk.

Viņš nebija vēl paskrējis pat dažus metrus, kad ieraudzīja kādu ērmotu dzīvnieku. Tas sēdēja zem koļ/a un izskatījās norūpējies.

«Re, šis jau nu droši vien ir zilonis!» pelēns nodomāja. «Viņš ir pamanījis mani,, apjēdzis, kas viņu sagaida, un tāpēc tik bēdīgs.»

—    Saki, — vai tu esi zilonis? — pelēns augstprātīgā iecietībā novaicāja.

Dzīvnieks, izdzirdis pelēna jautājumu, iesmējās un atteica:

—    Es neesmu zilonis, bet esmu pasaules pavēlnieka draugs. Es esmu suns.

—   Un kas tas tāds par pasaules pavēlnieku? — pelēns jautāja.

—    Cilvēks! — suns paskaidroja.

—       Ak tā? Nu, tava laime, ka esi suns. Bijis tu zilo«nis, tev klātos plāni! Tikai iegaumē, ka vienīgais pasaules pavēlnieks esmu es, nevis sazin kāds cilvēks! Labāk būs, ja tu no saviem vārdiem atteiksies.

Sunim iegribējās lielībiņu izjokot.

—   Tev taisnība, dižais zvērs! — viņš pelēnam teica. — Pat cilvēki strādā tavā labā. Viņi audzē labību, uņ tu to ēd!

Un suns aizrikšoja savu ceļu.

Pelēns tecēja tālāk un iemaldījās pašā meža biezoknī. Te viņš ieraudzīja dzīvnieku, tik lielu kā kalns.

Kājas tam bija resnas kā koku stumbri, turklāt divas astes: viena garāka— priekšā un otra īsāka — pakaļā.

—   Vai tu neesi zilonis? — uzpūtīgais pelēns kliedza, ko jaudas.

Zilonis pavērās apkārt, taču nekā neredzēja. Un tikai tad, kad mazais pelēns uzrāpās uz liela akmens, zilonis, vērīgi Ielūkojies, viņu pamanīja.

—   Jā gan, esmu zilonis, — viņš atbildēja.

—            Kā tu drīkstēji par mani ņirgāties un mani

baidīt? — pelēns uzbrēca un nikni piecirta kāju pret akmeni. Taču arī šoreiz nekāda grāviena nedzirdēja.

Pelēna dusmas neizraisīja zilonim pat smaidu. Viņš mierīgi ievilka snuķī ūdeni un ar strūklu apšļāca uzpūtīgo pelēnu. Vienā mirklī lielībnieks bija noskalots no akmens. Pelēns sarijās ūdeni un palika gandrīz vai bez elpas.

Viņš tomēr atžilba un ar pūlēm izķepurojās no peļķes.'

To nu gan pelēns nebija gaidījis, tādu kauna pilnu sakāvi cīņā ar ziloni!

Un pelēns kumuroja uz mājām. Tagad viņš zināja, ka pasaulē ir dzīvnieks, kas daudzkārt stiprāks par viņu. Kopš tā laika pelēns nekad vairs neizturējās tik uzpūtīgi un nedižojās ar savu spēku. Arī savā burvju spogulītī viņš vairs nelūkojās.

BEZDELĪGA UN ZVIRBULIS

Reiz dzīvoja bezdelīga. Viņa bija izmūrējusi sev ligzdiņu zem pašas jumta kores. Bet turpat līdzās, šās pašas ēkas paspārnē, atradās zvirbuļa miteklis. Taču, kas tas nu bija par mitekli! Nekas vairāk kā sprauga starp ūdens notekas cauruli un jumtu.

Ik gadus bezdelīga izperēja mazus putniņus un tad mācīja tos lidot un dziedāt. Pavisam citādi rīkojās zvirbuliene. Arī viņa katru gadu dēja dažas oliņas, taču nekad vēl viņai nebija izdevies uzaudzināt putnēnus. Vai nu negantie puikas izzaga viņai no ligzdas oliņas, vai arī putnēnus apēda kaķis.

Zvirbuliene vēroja bezdelīgas ģimeni, un viņai sametās gaužām skaudīgs prāts.

—    Cik tu gan esi laimīga! — zvirbuliene sacīja. — Ik gadus tu izaudzini putniņus. Es savējos nekādi nevaru saglabāt!

—    Pati esi vainīga, — bezdelīga atbildēja. — Ja tev būtu tikpat izturīga ligzda kā manējā, tad tev neko nevarētu padarīt ne puikas, ne kaķi.

—    Pamāci mani, lūdzama, kā novīt tādu ligzdu! — zvirbuliene kaulējās. — Tu droši vien zini kādu noslēpumu vai gudru paņēmienu!

—    Ligzda jādarina ar prātu, — sacīja bezdelīga,

taču patiesībā nekā pārmērīgi gudra tur nav. Lidosim, kaimiņien, es tevi iemācīšu!…

Un viņas laidās uz ezeru.

—    Kaimiņien, paņem knābī mazu piciņu mālu — rau, tā, kā es to daru, — bezdelīga skaidroja.

—   Cirik! — zvirbuliene atsaucās. — Redzu, nekā grūta te nav, it nekādas gudrības!

Bezdelīga neteica ne vārda. Atlaidās pie mājas, kur viņas abas dzīvoja, un pielipināja mālu piciņu pie sienas.

—    Dari tu ari tāpat, — viņa ieteica zvirbulienei.

—    Redzu, redzu! — zvirbuliene atčivināja. — Tur jau nevajag nekādas mākas, bet man likās, ka tavā ligzdā ir kāds noslēpums vai vismaz kaut kas īpaši gudrs, neparasts! Tā lipināt — to jau kurš katrs prot! Nē, es gan ar tādām blēņām neiešu noņemties!

Bezdelīga daudz reižu lidinājās uz ezeru un ikreiz pārnesa knābī pa piciņai mālu. Kad to bija sakrājies pietiekami, bezdelīga laidās pēc salmiem un sāka mūrēt ligzdu. Pielipina pie sienas mālus, pie tiem piestiprina salmiņu, tad atkal mālus, pie tiem atkal salmiņu…

—   Redzi, to dara tā! — viņa mācīja zvirbuļiem. — Vispirms pielipina mālus, tad salmiņu, tad atkal mālus un atkal salmiņu … Un iznāks laba, izturīga ligzda!

—    Zinu, zinu! Nekādas mākas tur nav! — zvirbuliene nicīgi nočivināja.

—    Zināt jau tu zini, tikai ar zināšanu vien ligzdu neuzmūrēsi. Lai kas iznāktu, vajag arī pastrādāt. Kamēr nebūsi padarījusi tikpat cik es, savus putnēnus neizaudzēsi, — bezdelīga viņai atbildēja.

VISLIELĀKĀ BAGĀTĪBA

Reiz kāds jauneklis visu laiku sūrojās par savu nabadzību.

—    Eh, cik labi būtu, bijusi man liela bagātība! Tad tik es dzīvotu, cepuri kuldams! — viņš mūždien vaidēja.

Kāds vecs akmeņkalis, iedams garām jaunekļa miteklim, izdzirda viņa vārdus un jautāja:

—    Ko tu sūdzies? Tev taču pieder [iela bagātība!

—   Man piederot bagātība? — jauneklis brīnījās. — Kur tad tā ir?

—   Tavas acis. Cik tu gribētu saņemt kaut vai par vienu savu aci? — vecais vīrs jautāja.

—     Ko tu! — jauneklis iztrūcies atvairīja. — Acis es neatdotu ne par kādiem dārgumiem!

—     Labi, — akmeņkalis teica. — Tad ļauj nocirst sev rokas, par tām tu dabūsi daudz zelta!

—    Nē! Par zeltu es savas rokas neatdošu, — jauneklis noraidīja.

—    Nu tu redzi, ka esi joti bagāts, — vecais akmeņkalis turpināja. — Ko tad tu sūdzies? Tici man, vislielākā bagātība cilvēkam ir spēks un veselība. To nevar nopirkt ne par kādu naudu! — sacīja sirmgalvis un gāja savu ceļu.

UNGĀRIJA

DIVI BADĪGIE LĀCĒNI

Viņpus stikla kalniem, aiz zīžu pļavas slejas necaurejams, neredzēti biezs mežs. Šajā ne caurejamā, neredzēti biezajā mežā, pašā dziļākajā biezoknī dzīvoja veca lācene. Šai vecajai lācenei bija divi dēli. Kad lācēni bija labi paaugušies, viņi nolēma, ka ies pasaulē laimi meklēt.

Vispirms viņi gāja pie mātes un, kā klājas, atvadījās no tās.

Vecā lācene apkampa dēlus un piekodināja nekad nešķirties vienam no otra.

Lācēni apsolījās izpildīt mātes vēlējumu un devās ceļā.

Viņi gāja vispirms uz meža malu un no turienes uz lauku. Gāja, gāja. Gāja vienu dienu, gāja otru. Pēdīgi visi krājumi viņiem izbeidzās, bet pa ceļam nekas nebija sadabūjams.

Lācēni sašļukuši čāpoja abi blakus.

—    Eh brāļuk, kur man neganti gribas ēst! — jaunākais žēlojās.

—    Un man vēl trakāk! — vecākais sagrauzts šūpoja galvu.

Tā viņi gāja un gāja, kamēr uzreiz uzgrūdās virsū lielam, apaļam siera ritulim. Gribēja izdalīt pēc taisnības uz pusēm, taču nemācēja. Lācēnus pārņēma nenovīdība: ikviens baidās, ka otram tiks lielākā puse.

Viņi strīdējās, ķildojās, rēca, kad uzreiz pie viņiem pienāca lapsa.

—    Par ko tad jūs, puiši, tā strīdaties? — lapsa apjautājās.

Lācēni izstāstīja lapsai savu nelaimi.

—    Kas tā nu par nelaimi? — sacīja lapsa. — Tā nav nekāda nelaime! Dodiet šurp, es jums to sieru izdalīšu vienādās daļās: vai tas jaunākais, vai tas vecākais — man alga viena.

—    Are, tas ir labi! — lācēni nopriecājās. — Dali!

Lapsa paņēma sieru un pārlauza uz divām daļām.

Taču vecā blēde bija pārlauzusi rituli tā, ka viens gabals — to jau ar aci var redzēt — bija lielāks par otru.

Lācēni abi reizē iesaucās:

—    Šis ir lielāks!

Lapsa viņus apmierināja:

—    Klusāk, jaunie cilvēki! Arī šī nelaime nav nekāda nelaime. Mazliet pacietības! Tūlīt es visu nokārtošu.

Viņa nokoda no lielākās pusītes krietnu kumosu un aprija.

tagad mazākais gabals bija ticis par lielāko.

—    Arī nu nav vienādi! — lācēni kļuva nemierīgi.

Lapsa uzmeta viņiem pārmetuma pilnu skatienu.

—    Nu, mierā, mierā, — viņa tos apsauca. — Pati zinu, kas darāms!

Un viņa nokoda no lielākās pusītes prāvu kumosu. Tagad nu lielākais gabals bija kļuvis par mazāko.

—    Arī tā nav vienādi! — lācēni bažīgi iesaucās.

—    Rimstiet taču reiz! — sacīja lapsa, ar pūlēm kustinādama mēli, jo mute viņai bija piestūķēta ar visai garšīgu sieru. — Vēl tikai mazu kripatiņu, un būs vienādi.

Tā nu dalīšana turpinājās. Lācēni tikai grozīja savus melnos purnus uz vienu pusi, uz otru, uz vienu pusi, uz otru, no lielākā gabala uz mazāko, no mazākā uz lielāko.

Lapsa tikai dalīja un dalīja, kamēr nebija līdz kaklam pieēdusies.

Kad gabali beidzot bija nolīdzināti, lācēniem siera nebija atlicis tikpat kā nemaz: divi mazītiņi kumosiņi!

—    Nu, nekas, — lapsa sacīja, — kaut ari pa kripatai, toties abiem vienādi! Veseli ēduši, lācēni! — viņa nogrudzinājās un, zobgalīgi paluncinājusi asti, pazuda kā nebijusi.

Tā, lūk, iet tādiem badīgiem!

KATICA TERDSELI

Vai nu tā bija, vai nebija, bet dzīvoja reiz pasaulē veca sieva, un tai bija meita, vārdā Katica Terdseli. Meitene izauga tik gudra un atjautīga, ka jebkurš uzdevums tai bija tīrais nieks.

Gadījās, ka Katicas Terdseli māte sasirga. Sasirga un teica meitai:

— Ak meitiņ! Redzams, mana nāve nāk nākdama. . Bet es taču visu savu mūžu tā arī neesmu ēdusi pilnu vēderu. Kaut reizīti gribētos zoss cepeti nobaudīt! Aizteci nu, meitiņ, uz pili un palūdz karalim gabaliņu zoss ce-

peša. Cik tur karalim tā zaudējuma — tīrais nieks, bet man mierinājums: karaļa zosis taču ij; pašas treknākās.

—    Kā es tur iešu? — Katica Terdseli šaubījās. — Karalis ir nenovīdīgs, ļauns. Vai nu viņš dos gabaliņu zoss cepeša?

—    Bet tu pamēģini, meitiņ, aizej vien, — māte uzstāja. — Un ja nu viņam pēkšņi uznāk devīgs prāts!

Neko darīt, Katica Terdseli devās uz pili. Aizgāja, palūdza, lai laižot šo taisni pie paša karaļa.

Pieveda viņu pie troņa; viņa nostājās karaļa priekšā un izteica, kālab nākusi:

—    Dod man, karali, jūsu majestāte, tikai vienu pašu mazu gabaliņu zoss cepeša. Ja nedosi, nomirs mana māmiņa.

Karalis, šos vārdus izdzirdīs, taisni uz augšu palēcās savā tronī, sāka gaiņāties rokām un pilnā balsī kliegt:

—    Ak tu nelietīgais skuķēn! Kā tu uzdrīksties man zosi raut no mutes ārā! Es pats, pats, pats to apēdīšu!

Taču Katica Terdseli vis nenobijās un pateica karalim:

—    Bet jums taču viņu, to zosu, ir tūkstošiem! Un es lūdzu tikai no vienas un arī — vienu pašu gabaliņu. Citādi mana māmiņa tā arī nomirs.

—    Un kas man daļas? — karalis uzbļāva vēl stiprāk. — Lai mirst! Un tu vācies no šejienes ārā! Arā! — karalis brēca. — Trieciet viņu ratā — ar dūrēm, ar nūjām!

Un karaļa kalpi uzklupa Katicai Terdseli un izgrūda viņu laukā no pils.

Stāv Katica Terdseli viena pati. Kas viņai palīdzēs?

«Vienalga,» Katica klusībā noteica, «nepadošos, dabūšu zoss cepeša gabaliņu slimajai mātei!»

Tā pateikusi, viņa apmeta līkumu pilij apkārt, iegāja no pretējās puses pa otriem vārtiem un nostājās tur.

Stāv Katica Terdseli un raugās apkārt, it ka gaidītu kādu.

Te uzreiz viņa ieraudzīja, ka pavārs nes lielu bļodu

ar ceptu zosi. Katica apturēja pavāru un teica, lai viņš tūliņ ejot pie kara|a.

Bet bļodu ar zosi apsolījās paturēt, lidz pavārs atgriezīšoties.

Pavārs steidzās pie karaļa, bet tas iztrieca viņu laukā, kliegdams, ka nemaz neesot viņu saucis. Taču pavār-s tikai atkārtoja savu: šo pavēli viņam nodevusi meiča, kas stāvot virtuves priekšā un turot bļodu ar zosi. Karalis nenocietās un devās pavāram līdzi paskatīties, kas tā par meiču.

Taču tur, kur meiča bija stāvējusi, vairs nebija ne meičas, ne ceptās zoss.

Karalis un pavārs aizdrāzās uz viriuvi, bet tur viss sagriezts otrādi, un tikai uz durvīm uzrakstīts:

Seit biju, stāvēju, Brangu zosi paņēmu Es, Terdseli Katica. Un, ja tev tas netīkas, Dari, kā pašam iegribas!

Bet Katica pa to laiku aiznesa cepto zosi mājās.

Kad viņas vecā māmulīte bija brangi paēdusi, viņa teica meitai:

— Ak meitiņ! Zoss bija varena. Paēdos un it kā spēkā pieņēmos. Bet ko saldu gan tā kā kārojas. Aizteci nu uz pili pie karaļa un atnes rņan no turienes kādu lāsīti medus dzēriena.

Pirmāk gan Katica raudzīja atrunāties: viņa taču no karaļa dabūs drūksti. Pēc tomēr bija ar mieru.

Viņa atnāca karaļa pieliekamajā un pateica sargam, lai tūdaļ ejot pie karaļa — tas taču sen jau viņu saucot! Bet šī pa to laiku viņa vietā pieskatīšot pieliekamo.

Sargs aizgāja pie karaļa. Bet karalis triec viņu projām, kliedz, ka ne domāt neesot domājis viņu saukt.

Taču sargs paliek pie sava: viņam par to esot pateikusi meiča, kas ari patlaban vēl sēžot pieliekamajā un sargājot medu. Karalis steigā metās uz pieliekamo. Kā nu ne: viņš jau nojauta, ka tas ir Katicas Terdseli roku darbs.

Tikko iegājuši pieliekamajā, viņi ieraudzīja, ka uz pašas lielākās medus mucas uzrakstīts:

Seit es biju, stāvēju, Lāsi medus paņēmu Es, Terdseli Katica. Un, ja tev tas netīkas, Rīkojies, kā iegribas!

Bet Katica, paņēmusi medus, cik viņai vajadzēja, aiznesa to mātei.

Iebaudījusi medus dziru, vecīte jutās vēl spirgtāka un sacīja meitai:

— Nu, meitiņ, daudz netrūkst, ka es pavisam atlabšu! Aizej nu vēl uz pili pie karaļa un atnes man ābolīti no karaļa dārza. Ko nozīmē karalim viens ābolītis? Bet man tas būtu glābiņš! Stāsta, karalim tie esot brīnišķīgi, sulīgi, dziedinoši.

Negribējās gan Katicai vēlreiz iet uz pili: plāni viņai klāsies, ja karalis viņu notvers. Taču žēl bija vecās, slimās māmulītes, un viņa gāja vien.

Katica devās pie karaļa dārznieka un pateica, lai tūdaļ ejot pie karaļa: karalis taču sen viņu saucot. Bet šī pa to laiku pieskatīšot dārzu.

, Dārznieks steidzās pie karaļa, bet tas trieca viņu projām un sacīja, ka neesot pat domājis viņu saukt.

Dārznieks, nabags, tikai atkārtoja savu: karaļa pavēli viņam pateikusi meiča, kas arī pašlaik dārzā sargājot ābolus. Tad karalis reizē ar dārznieku skriešus likās uz dārzu. Viņš tā ari nojauta, ka tie ir atkal Katicas Terdseli niķi.

Un ko jūs domājat? Tikko atvēruši dārza vārtiņus, viņi ieraudzīja, ka zemē piebiris daudz sārtu ābolu, bet uz vārtiņiem uzrakstīts:

Seit es biju, stāvēju, Abolīti paņēmu Es, Terdseli Katica. Un, ja tev tas netīkas, Rīkojies, kā iegribas!

Karalim aiz niknuma pārplīsa žults. Velti sasauca ārstus — neviens nevarēja viņu izdziedināt.

To izdzirdējusi, Katica pārģērbās vīriešu drēbēs, ieradās pilī un pieteicās karali izdziedināt.

Katica Terdseli brīdi paturēja karaļa roku savējā, aplūkoja viņa mēli un pateica, ka karalim esot palielinājušās aknas: pārāk daudz viņš dusmojies un mantu rausis. Un deva padomu visu karaļa miesu apkaisīt ar sāli un pipariem un iešūt vērša ādā. Tad slimība no viņa atkāpšoties. Pateica un aizgāja.

Galminieki izdarīja, kā vēlēts.

Bet sāls un pipari tā dedzināja karalim miesu, ka viņš neizturēja, izlēca no ādas un spruka laukā no istabas.

Tajā pašā brīdī viņam atnesa zīmīti, un tajā bija rakstīts:

Seit es biju, šeit es biju, Kā pelnīts, tā atdarīju Es, Terdseli Katica. Un, ja tev tas netīkas, Rīkojies, kā iegribas!

Tad nu gan karalis tā pārskaitās uz Katicu, ka izsūtīja karavīrus un pavēlēja tiem notvert meiču un ieslodzīt pils tornī.

Kad karavīri sagrāba Katicu, viņa palūdza atļauju ņemt līdzi salmu lelli. Tā bija Katicas augumā un gluži tāpat apģērbta. Pirms iešanas Katica lelles iekšpusē ielēja medus dziru. Karavīri aizstiepa Katicu kopā ar lelli uz pils torni un tur ieslēdza.

Katica Terdseli tūdaļ noguldīja lelli gultā, bet pati paslēpās pagultē.

Un re, vakarā atveras durvis un klusītēm ienāk karalis.

Viņš atvēzējās ar zobenu un iegrūda to dziļi krūtis salmu lellei. Salds medus iešļācās viņam taisni mutē, lin karalis teica:

— Skat, neliete, kas tev par saldām asinīm! Laikam no tām arī nāca visa tava viltība?

Un, noslaucījis zobenu, karalis lepns un apmierināts atgriezās savās parādes istabās.

Bet Katica Terdseli izlīda no pagultes, uzlika lellei uz krūtīm zīmīti un pati aizbēga. '

No rīta kalpi iegāja torni un ieraudzīja gultā lelli ar zīmīti uz krūtīm. Kalpi tūdaļ projām pie karaļa: Karalis atskrēja uz torni, paķēra zīmīti un izlasīja:

Seil es biju, gulēju, Tomēr dzīva paliku Es, Terdseli Katica. Un, ja tev tas netīkas, Rīkojies, kā iegribas!

Karalis, redzēdams, ka meiča viņu atkal viltībā pārspējusi, tā pārskaitās, ka aiz niknuma bija uz vietas pagalam.

Bet Katica Terdseli ar savu māti dzīvo laimīgi vēl šobaltdien.

BALTAIS ZIRGS

Dzīvoja pasaulē kads nabaga vīrs. Viņam nebija nekā cita kā viens balts zirgs. Vīrs pelnījās ar to, ka dzina zirgu uz dzirnavām, jūdza dīseles galā, un zirgs paklausīgi gāja pa loku apkārt, likdams dzirnakmeņiem griezties. Diendienā dzirnavas mala graudus, diendienā nabaga vīrs dzina savu zirgu. Lāga zirdziņam tas bija gaužām apnicis, un viņš teica saimniekam:

—    Manu labo saimniek, kāpēc citi ļaudis jūdz dīseles galā divus zirgus un tikai tu jūdz mani vienu pašu? Es te mokos pa šīm dzirnavām gluži viens kā nabadziņš! Augu dienu eju apkārt pa loku, griežu smagos dzirnakmeņus.

—   Manu zirdziņ, — nabaga vīrs viņam atbildēja, — tam ir visai vienkāršs cēlonis. Man taču nav ne tikvien zirga vai cita lopiņa — pat kukainīša man nav, ko piejūgt tev blakus.

Tad baltais zirgs sacīja savam saimniekam:

—    Ja tik vien tās bēdas, tad paļauj man vaļu, un es pats atradīšu sev palīgu.

Nabaga vīrs tūdaļ izjūdza zirgu un palaida to. Un baltais zirgs gāja, kurp acis rāda.

Gāja, gāja, te uzreiz redz — lapsas ala. Baltais zirgs pagudroja un nolēma: «Nogulšos pie pašas lapsas alas un izlikšos pagalam.»

Alā dzīvoja vecā lapsa ar trim lapsēniem. Viena lapsiņa, pati mazākā, gribēja līst ārā no alas. Pienāca pie izejas, ieraudzīja balto zirgu un nodomāja, ka ārā sasnidzis sniegs.

Lapsiņa griezās atpakaļ pie mātes:

—    Ai māmiņ, pašlaik nevar līst laukā no alas, — ārā ir sniegs!

—    Kas par sniegu! — vecā lapsa nobrīnījās. — Tagad taču vasara. Ej, dēliņ, tu, — viņa teica lapsēnam, kas bija jau vecāks. — Paskaties, kas tur ir!

Vidējais dēls gāja. Taču arī viņš ieraudzīja pie alas guļam ko baltu. Vidējais lapsēns atgriezās pie mātes un sacīja:

—    Vai māmiņ, patiešām nevar līst ārā, tur ir sniegs!

—    Kas tas par sniegu, ja ir pats vasaras vidus! — lapsa apskaitās. — Ej jel tu, vecākais dēls! Tu jau esi visu ko pieredzējis, ne tā kā jaunie. Paskaties, kas tur ir!

Vecākais dēls izgāja, taču arī viņš atgriezās ar to pašu ziņu.

—    Jā gan, mamiņ, — viņš ienācis teica. — Skaties, cik gribi, ārā ir un ir sniegs! Visapkārt viss tīri balts.

—    Nevar būt, — vecā lapsa sacīja, — ka pašā vasaras karstumā — un pēkšņi sniegs!

Un viņa pati devās uz izeju. Piegājusi redz, ka nav vis sniegs, bet guļ balts zirgs.

Lapsa sāka prātot: kā to varētu aizdabūt tālāk? Sasauca dēlus, ķērās klāt visi četri. Zirgs ne no vietas.

Tad vecā lapsa nolēma iet pie sava radagabala vilka.

Aizgājusi saka:

—    Mīļo radiņ! Kādu es esmu sameklējusi gardu kumosu! Līdz alai jau aizvilku, bet tas neparko neiet iekšā. Tā nu es iedomājos: sak, pārvilksim uz tavu midzeni, bet ēst ēdīsim uz pusēm.

Vilks priecīgs par negaidīto mielastu, bet pats domā savā prātā:

«Tikusi tik nu man gaļa midzenī, tad gan lapsa ne kumosiņa nedabūs!»

Viņi nonāca pie tās vietas, kur gulēja baltais zirgs. To ieraudzījis, vilks kļuva šaubīgs:

—    Saki, kūmiņ, — kā tad mēs to aizvilksim līdz manam midzenim?

—     Nu, pavisam vienkārši, — lapsa atbildēja. —Tāpat kā es to atvilku šurp: piesēju viņa asti pie savējās un vilku pa grambām un dangām. Gāja tīri viegli! JBet tagad piesiesim viņa asti pie tavējās — tev jau būs vēl daudz vieglāk pavilkt.

—   Tas nu gan būs vareni! — vilks nolēma un uz vietas bija ar mieru.

Un lapsa stipri jo stipri piesēja vilka asti pie baltā zirga astes:

—    Ņem nu, radiņ, velc!

Vilks ņēmās vilkt, tepat vai pušu raudamies, bet zirgs ne no vietas. Pavilka vēl, te baltais zirgs uzreiz pietrūkās kājās un laidās auļos. Viņš vilka vilku aiz

astes pa grambām un dangām tik ilgi, līdz atstiepa to pie nabaga vīra:

— Saņem, saimniek, atradu sev palīgu! Nabaga vīrs tūdaļ piebeidza vilku, ādu pārdeva par brangu naudu un par to nopirka otru zirgu.

Kopš tā laika baltais zirgs vairs negrieza dzirnakmeņus viens pats.

PUSKAŽOCIŅŠ

Dzīvoja reiz pasaulē zemnieks. Tam bija sieva un meita.

Kādu dienu ieradās precinieki — jauns puisis ar savu draugu.

Šiem nu ceļ galdā brangu mielastu: ceptu vistu, pīrāgus. Namatēvs pat sūtīja meitu pagrabā pēc vīna. Meiča nokāpa pagrabā un sāka noskatīt, kura muca lielāka par visām, — tēvs viņai bija vēlējis ietecināt no pašas lielākās.

Kamēr viņa tā nevarēja vien izvēlēties rnucu, viņa pēkšņi pamanīja pie pagraba sienas pieslietu baļķi. To ieraudzījusi, meiča kļuva domīga: sak, pie viņas taču atnākuši precinieki, viņa nu izies pie vīra, viņai būs dēliņš, viņa tam gada tirgū nopirks puskažociņu, bet puika kaut kā nejauši iemaldīsies pagrabā, sāks tur baļķa tuvumā lēkāt, baļķis apgāzīsies, nositīs puiku, un kam tad paliks puskažociņš? Tiklīdz meiča par to iedomājās, viņu pārņēma tāds izmisums, ka viņa nosēdās uz kāptuvītēm un apraudājās.

Bet augšā viņu gaidīja, gaidīja — neparko sagaidīt. Tad tēvs sūtīja sievu:

— Ej, māt, paraugi, kur tas meitēns aizspriedies! Ko viņš tur pagrabā tik ilgi tūļājas? Varbūt vīnu izlaidis zemē un nu nepadrīkst nākt augšā?

Saimniece nokapa pagrabā un redz: sēž meita uz kāptuvītēm un raud.

—    Kas tad tev, meitiņ, lēcies, ka tik gauži raudi?

—    Kā lai, māmiņ, neraudu, kad es visu savu nākamo dzīvi iedomājos!

Un viņa izstāstīja mātei visu, ko bija izdomājusi. Un šī, izdzirdusi par puskažociņu un par mazdēliņu, un par to, kā viņš iemaldīsies pagrabā un sāks baļķa tuvumā lēkāt, un kā viņu baļķis nositīs… kā vecā to izdzirdēja, tā apsēdās meitai līdzās un arī apraudājās. Bet saimnieks sēž ar viesiem lielistabā un nevar un nevar vīnu sagaidīt. Saskaitās, sadusmojās, pat lamu vārdu palaida:

—    Ekur miegamices! Citādi nav, būs visu vīnu izgāzušas! Iešu pats raudzīt, kur viņas aizspriedušās.

Viņš nokāpa pagrabā un redz: sēž abas, vecā un jaunā, lej asaras, ka plīkšķ vien, bet mucas veselas, vīna pilnas.

Saimnieks netiek gudrs, kas meitiešiem noticis.

—    Rimstiet jele kaukt! Stāstiet, kas lēcies!

Bet šīs aiz asarām par lāgu ne parunāt:

—   Vai tēt, kā lai neraudam, kā lai nekaucam, ja mums tik bēdīgas domas iešāvās prātā!…

Un izstāstīja viņam visu. Stāsts vecā sirdi tik gauži iežēlināja, ka viņš apsēdās turpat rindiņā uz kāptuvītēm un vilka vaļā to pašu meldiņu.

Precinieki gaidīja, gaidīja, nevarēja sagaidīt. Cēlās no galda un kāpa mājās ļaudīm pakaļ pagrabā. Nokāpa, skatās — visi trīs raud rūgtām asarām, cits par citu gaužāk. Līgavainis skatās un nekādi nevar saprast, par ko šie tik gauži raud. Pajautāja — šie arī visu izstāstīja. Te nu līgavainis laida vaļā lielo smējienu, tā ka mucas līgot līgojās.

—    Nu, — līgavainis saka, — tādus ērmus vēl nebiju redzējis! Lai labāk liktenis izlemj, vai man precēties vai neprecēties. Es uz karstām pēdām došos ceļā un klaiņošu tik ilgi, kamēr nebūšu saticis vēl trīs tādus pašus dīvaiņus kā jūs. Ja nesatikšu, — tad neņemiet jaunā. Bet, ja satikšu, tad atgriezīšos un precēšu jūsu meitu. Kā jau nu liktenis lems.

Un devās ceļā. Līgavu un tās vecākus atstāja pagrabā: sak, lai izraudas pēc sirds patikšanas.

Tikko puisis bija izgājis aiz septiņreiz septiņām zemēm, kad viņš tur ieraudzīja kādu vīru, kas bija nogrimis dīvainā darbā: viņam priekšā bija liela kaudze riekstu, un viņš pūlējās šos riekstus ar dakšām uzsviest istabaugšā.

Puisis piegāja vīram tuvāk un jautāja:

—    Saimniek, ko tad jūs esat sadomājis ar riekstiem darīt?

—    Es tak netieku nekādā galā! — vīrs sūrojās. — Nu jau pusgads, kamēr te ņemos: sviežu un sviežu šos riekstus un nekādi nevaru sasviest istabaugšā. Lai nu arī esmu nabaga cilvēks, tomēr būtu ar mieru maksāt simt forintu tam, kas riekstus sasviestu istabaugšā.

—    Labi, es to izdarīšu, — puisis piedāvājās.

Viņš ņēma sētuvi un pusstundas laikā sanesa visus riekstus istabaugšā. Saņēma simt forintus un devās tālāk.

«Jā,» puisis klusībā nodomāja, «vienu dīvaini jau esmu saticis.»

Gāja, gāja, un atkal viņam ceļā gadījās kāds vīrs. Puisis vēroja, vēroja to un nekādi nevarēja apjēgt, ko tas īsti dara. Svešais turēja rokās sili un skraidīja ar to drīz mājiņā iekšā, drīz atkal ārā. Bet mājiņai — tavu brīnumu! — nebija logu, un durvju vietā rēgojās caurums.

Puisis piegāja, padeva labudienu un jautāja:

—    Vesels, sābri! Ko tad tu tā cīnies?

—    Nu redzi, puis, pavasarī būs jau gads, kamēr uzcēlu sev māju, bet nezinu, kāpēc tajā tik tumšs. Skatos, citās mājās gaišs, un iemītnieki it nekā tālabad nepūlas. Bet es, kopš esmu uzcēlis savu māju, tā visu laiku nesu un nesu ar sili tajā gaismu. Re, nupat ari, pats redzi, kā ņemos. Simt forintu esmu ar mieru dot tam, kas manā mājā ienestu gaismu!

—    Nu, tas man pa spēkam, — puisis sacīja.

Viņš ņēma cirvi, izcirta divus logus, durvis, un mājā uzreiz kļuva gaišs.

Puisis saņēma simt forintus un devās tālāk.

«Jā,» viņš nodomāja, «te nu būtu otrs dīvainis!»

Puisis gāja, gāja, te uzreiz ieraudzīja kādu sievu, kas ar cilpas palīdzību par varītēm raudzīja pabāzt cāļus perētājai zem spārniem. Puisis viņai uzsauca:

—    Saimniecīt, ko tad lu tur dari?

—    Es, rau, gribu cāļus padabūt zem vistas, — sieviete atbildēja. — Baidos, ka tie izklīdīs pa visām malām un vanags tos notvers. Tikai netieku nekādā galā: līdzko pabāžu zem viena spārna, — šie pa otru pusi laukā; pabāžu zem otra — laukā atkal. Simt forintu nežēlotu, ja mani kāds pamācījis, ko ar viņiem darīt!

Puisis nu sacīja:

—    Labi, es jūs pamācīšu. Neuztraucieties, saimniec, un nebēdājiet, un nekad ar varītēm cāļus zem cāļumātes nebāziet. Līdzko vista pamanīs vanagu, viņa pati paslēps cālīšus zem spārniem.

Saimniece nopriecājās par labo padomu un bez vārda runas atdeva puisim simt forintus. Arī puisis bija priečīgs un griezās atpakaļ uz mājām.

Viņš savā prātā domāja:

«Nu rau, esmu atradis trīs dīvaiņus!»

Viņš pārnāca mājās un tūliņ uz vietas saderinājās ar meiču, un pēc divām nedēļām viņi nosvinēja kāzas. Un vairāk es par viņiem nekā neesmu dzirdējis kā vien to, ka viņiem piedzimis dēls, viņi tam nopirkuši puskažociņu, bet baļķis puiku neesot nositis.

Un tā viņi dzīvo vēl šobaltdien, ja nav nomiruši.

DIVI VĒRŠI ZIRŅA LIELUMĀ

Tas bija tur, kur no tā nebija ij ne miņas. Aiz okeāna bija liela jūra, pašā jūras vidū — liela sala, pašā salas vidū — augsts kalns, pašā kalna galā — tūkstošgadējs koks. Šim kokam bija deviņdesmit deviņi zari ar deviņdesmit deviņiem dobumiem, un deviņdesmit devītajā dobumā glabājās grāmata ar deviņdesmit deviņām lappusēm; deviņdesmit devītajā lappusē bija rakstīti šādi vārdi: «Kas šo pasaku klausīties negribēs, tas nekad laimi neredzēs.» Tā ja …

Kādreiz dzīvoja kāds pārlieku pārlieku nabags vīrs. Tam kaimiņos dzīvoja kāds cits, kas bija vēl nabagāks par viņu. Vienam bija dēls, otram — meita, un abi šie nabaga cilvēki nolēma savus bērnus saprecināt. Kad jau ir, tad lai ir viena nabaga tarba, nevis divas! Nolēma tā un — saprecināja savus bērnus.

Kādu dienu vīrs sacīja jaunajai sievai:

—    Vadzi, siev! Izcep man ceļam plāceņus — gribu aiziet līdz dievam un uzzināt, kāpēc viņš nabagajiem nepalīdz.

Sieva sacepa vīram plāceņus; vīrs atvadījās un devās ceļā.

Ap dienas vidu viņš nonāca lielā mežā. Tur viņš sastapa kādu sirmgalvi, kas ara plēsumu, un nevis ar parastiem vēršiem, bet ar gluži sīciņiem — zirņa lielumā. Puisis sirmgalvim zemu paklanījās, tas arī paklanījās pretim un jautāja, kurp šis iedams.

—    Eju meklēt dievu, — nabagais atbildēja. — Gribu zināt, kāpēc viņš nabagajiem nekā nedod.

—    Vai nu ir vērts pūlēties, — sirmgalvis sacīja. — Labāk jau tad es tev izpalīdzēšu: uzdāvināšu tev šos vēršus zirņa lielumā, un tu dzīvosi, cepuri kuldams. Tikai pielūko — nevienam tos nepārdod, lai par tiem sola, cik solīdami.

Nabaga vīrs dzina dāvātos lopiņus uz mājām un otrā rītā brauca ar saviem vēršiem uz mežu. Ratus viņš sagrabināja šā tā: dažs iedeva riteni, kāds cits dīseli, ko nu kurais.

Nabaga vīrs aizbrauca uz mežu, nocirta koku, sazāģēja, saskaldīja. Taču vairāk par divām pagalēm neuzdrīkstējās kraut ratos: nepaļāvās uz saviem mazajiem vēršiem.

Taču tie, lai gan maziņi, bija īsti brīnumvērši. Un, kad nabagais dzīrās jau doties atceļā, viens no tiem ierunājās:

. — Ko tad tu, saimniek, tikai divas nieka pagales esi iemetis? Krauj jel pilnus ratus, lai līkst zem smaguma. Citādi tā pustukšā tīri kauns sādžā iebraukt!

Nabaga vīrs galvu vien nogrozīja. Bet vērsis saka atkal:

— Nebaidies, krauj, kā nākas!

Nabagais paklausīja, piekrāva ratus līdz pašai augšai, cik vien varēdams. Vērši sāka vilkt vezumu. Paši iet pa priekšu mazi mazītiņi, bet vezumu velk milzīgu.

Tikko izbraukuši no meža, viņi satika grāfu un tiesnesi. Tie ieraudzījuši mazītiņos vēršus, pat apstājās aiz pārsteiguma. Grāfs jautāja:

—    Par cik tu, nabagais, atdosi man šo vēršu pāri?

—   Tie nav pārdodami, kungs, — nabaga vīrs atbildēja.

Grāfs sadusmojās un pateica nabagajam, ja šis pa dienu nenolīdīšot, neuzaršot, nenoecēšot un neapsēšot lielo, biezo mežu, tad savus vēršus vairs neredzēšot.

Nabaga vīrs noskuma: ko nu lai dara?

—    Nebēdā neko, saimniek! — viens no mazītiņajiem vēršiem ierunājās. — Tu tikai sadabū arklu un visu, kas vajadzīgs, bet mēs savu paveiksim.

Nabaga vīrs savāca no visas sādžas, ko vien vajadzēja: arklu, ecēšas, sētuvi, un brauca ar vēršiem uz lielo mežu. Kad viņi bija nonākuši galā, vērši sacīja:

—    Tu, saimniek, liecies uz auss, gan mēs paši ar visu tiksim galā.

Nabaga vīrs paklausīja, nolikās gulēt, aizmiga, un, kad pamodās, redz: mežs nolīsts, zeme uzarta, tīrums noecēts, apsēts. Viņš brauca uz mājām un ziņoja grāfam, ka darbu pabeidzis. Grāfs un tiesnesis auļiem vien laida uz mežu. Noskatīja visu un neatrada sējumā ne vismazākās kļūmes.

—    Nu, nabagais, — grāfs sacīja, — ja tu pa vienu dienu nenokopsi man visu zāli no laukiem un pļavām, tad tā arī zini, ka paliksi bez vēršiem!

Nabaga vīrs sadrūma, bet vērši zirņa lielumā atkal viņu mierina:

—    Nebēdājies, saimniek! Liecies tikai vagā un pagulies, gan jau mēs paši tiksim galā.

Pa dienu viņi visu nokopa. Sagāza visu vienos ratos un piekrāva tik augstu vezumu, ka nabagais, ne galvu atgāzis, nevarēja tam galu saredzēt. Tas tik bija vezums!

Kad vērši piebrauca vezumu pie pils, nabagais gāja pie grāfa un sacīja:

—  Gaišība grāf! Atvedu tev sienu. Bet tu nu esi 4ik labs un pastum nost savu pili, citādi es ar saviem vēršiem nekādi nevaru iebraukt pagalmā.

Grāfs nemaz neklausījās, ko nabaga vīrs saka, un pateicības vietā viņam tā sadeva pa kaklu, ka šis gandrīz vai gar zemi nostiepās. To redzēdami, vērši zirņa lieluma vilka ratus pilij virsū. Aizķēra to ar riteni, un, kā parāva, tā pils apkārt gan! Grāfs aiz dusmām taisni vai pušu plīst.

—    Paklau, lauķi! — saniknotais grāfs bļāva. — Ja tu neaizvedīsi mani un tiesnesi uz pašu pasaules malu, tad saki vēršiem ardievas, un pašam tev klāsies plāni! Es gribu redzēt, kas tur notiek!

Nu gan nabags pagalam sadrūvējās! Kā lai viņš grāfu turp aizved, ja mūždien nav ne redzējis, ne dzirdējis, kur tā tāda ir, tā pasaules mala! Te viens vērsis ierunājās:

—    Kas tev ko bēdāt, saimniek, lai brauc veseli!

Tad nabaga vīrs iejūdza vēršus, grāfs un tiesnesis

ietrausās ratos, un vērši zirņa lielumā veda tos uz pašu pasaules malu. Piebrauca tur un apstājās, kā zemē iemieti, uz pašas zemes maliņas. Grāfs un tiesnesis kūleniski noripoja lejā, ka nebija ko redzēt.

—    Nu tagad, saimniek, griez atpakaļ! — vērši sacīja.

Nabaga vīrs tā ari darīja.

Kopš tā laika grāfs un tiesnesis nekad vairs zemes virsū nerādījās. Bet nabaga vīrs ar saviem vēršiem zirņa lielumā dzīvo laimīgi vēl šobaltdien.

VĀCIJA

MUĻĶA PĒTERIS

Reiz dzīvoja kāda veca sieva, un tai bija divi bērni — dēls un meita. Pārlieku gan viņa mīlēja savu meitiņu! Kā savu acuraugu! Sapņoja izprecināt to bagātam un ievērojamam vīram. Un kā nu ne! Meita viņai bija skaistulīte — neba nu tādu var spiest pie darba? Viņai taču tas nepavisam nepiestāv — ir rokas sarepēs, ir gaita zaudēs līganumu. Nē, nē, tādai dzīvei jau nu viņas meitiņa nebija pasaulē nākusi! Cita lieta — dēls: tam — saki, ko gribi, viņš tev visu izdarīs! Gan malku saskaldīs, gan krāsni izkurinās, gan kartupeļu pieraks, gan gotiņu izdzīs ganos. Un tas vēl nekas: viņš sameklēs tādu vietu, kur tā vissulīgākā zālīte, gos-

niņa paganīsies un pieniņu clos treknu jo treknu, ar putiņām — krūzi pēc krūzes, slauc tikai un lej traukos! Bet, kamēr gotiņa ganās, viņš jau klāt kā nagla: atskrien, izlabo sētu vai salāpa kurpes, vai kaut ko no koka darba pastrādā. Citreiz atkal ieiet kalvē un — bum, bum! — kaļ, ka dimd vien. Rokas viņam tīri kā no dzelzs: stipras, raupjas. Izaudzis arī pāri saviem gadiem: garš, plecīgs. Tā vien skaties, aizķers, garām iedams, un apgāzīs.

—    Ak tu lamzaks tāds, lempis, lācis! — māte viņu dažkārt mēdz nosaukāt.

—    Ak tu muļķa Pēter! — vienā laidā skandina māsa. — Muļķis tu esi, nejēga! Nu, kura meiča gan pie tevis, tāda stulbeņa, ies? Ja nu varbūt kāda lācene!

Tā māsa zobojās par krietno Pēteri un citreiz atkal sāka lielīties:

—     Lūk, es iziešu pie bagāta, ievērojama, cienījama! Dzīvošu tā, kā tu ne sapņos neesi redzējis! Tu pie manis strādāsi par sētaspuisi!

Bet Pēteris nesaka ne vārda, dara tikai savu darbu.

Tā māte, tā meita viņu zākāja. Pārmetumi un lamas tām allaž vien bija uz mēles. Bet Pēteris visu pacietīgi panesa.

Nekā viņš neteica arī tad, kad viņu izmeta no mājas un iedzina kūtī. Pat salmus nepavīda viņam cisās pasviest, un viņš gulēja uz sausu lapu kaudzes. Tāda, lūk, bija viņa dzīve.

Viņš strādāja augām dienām. Visu ko viņš pieprata, ik darbs viņam šķīrās. Taču negantā māte un vīzīgā māsa nekā vairāk nezināja kā Pēterim pārmest:

—    Ak tu slinkais āpsi! Ak tu dīkdieni! Slaists!

Beidzot muļķa Pēterim tas apnika un viņš nolēma:

«Es strādāju kā zirgs, bet pateicības vietā saņemu

pārmetumus un lamas. Nē, labāk jau tad posīšos ceļā un iešu no šejienes projām.»

Un viņš teica mātei:

—    Es aizeju pasaulē. Mājās taču es vienmēr un pie visa būšu vainīgs.

—    Labi, ka pats esi atģidies! — māte atteica. — Tu esi prasts muļķa puisis, bet mēs būsim smalku ļaužu. Kopā dzīvot tik un tā nevarēsim. Lasies vien aši projām, paskatīsimies, vai varēsi nopelnīt sev kaut vai iztiku. Ekur, paņem cirvīti, cita nekā tev ceļam dot nevaru. Un tādam muļķa lempim jau nekā arī nevajag. Nu, un tagad ej!

Pēteris paņēma cirvīti un devās projām. Viņš gāja,, gāja un, kad jau bija tālu no tēva mājām, ieraudzīja tālumā pili. Pēteris piegāja tuvāk un skatās — pa logu uz viņu lūkojas trīs daiļas meičas.

Pēteris pieklauvēja pie vārtiem, un uz viņa klauvējienu iznāca trīs meičas un jautāja, ko viņš vēloties.

—   Es aizgāju no mājām, tāpēc ka esmu prasts puisis, bet māte un māsa būs smalku ļaužu, — Pēteris pastāstīja.

—    Kā tad tevi sauc un kādu amatu tu proti? — meičas viņam jautāja.

Un viņš atbildēja:

—    Mājās mani sauca par muļķa Pēteri, amatus es protu dažādus, bet varu darīt, ko kuro reizi vajag… nu, kaut vai govis ganīt.

—    Ai, cik jauki! — visas trīs meičas reizē iesaucās. — Mums taisni pašlaik vajadzīgs gans, un, ja tu vēlies, mēs varam tevi ņemt darbā.

Pēteris bija ļoti apmierināts. Un kā nu ne! Viņš pat nebija vēl sācis savu kalpošanu, kad galdā jau bija brīnišķīgs cienasts — ēd un dzer, cik sirds kāro! Pēterim tas bija tik visai pa prātam, ka viņš nodomāja: «Labi būtu palikt šeit kalpot visu mūžu!» Tik labi viņam bija!

Rītā Peteris piecēlās agri, paēda kārtīgās brokastis un dzina govis ganos. Tur viņš tās ganīja augu dienu, līdz sāka mesties krēsla. Tad viņš iepūta taurē, sagrieza govis kopā un patlaban jau gribēja dzīt mājās, kad tai pašā brīdī ieraudzīja, ka no tāluma uz viņu zirga mugurā auļo kāds smalks kungs sudraba drēbēs. Tas pieauļoja Pēterim klāt ar tik bargu izskatu, it kā būtu apņēmies viņu miltos samalt, un pērkona balsī noprasīja:

—    Ko tu te dari?

Pēteris viņu bez bailēm uzlūkoja un atcirta:

—    Kas tev par daļu!

Nu sudrabā tērptais kungs saniknojās un uzbrēca:

—    Tu vēl uzdrīkstēsies runāt? Tūliņ es tevi pārmācīšu par tavu nekaunību!

Tā sacīdams, viņš izrāva milzīgu zobenu, lai Pēteri nogalinātu.

Taču Pēteris nepavisam nebija tik neveikls, kā mate viņu daudzināja. Iekām svešais nolaida savu zobenu, Pēteris jau bija paķēris cirvīti un tā ievilka sudraba kungam pa galvu, ka tas nogāzās no zirga.

—     Nu tā, tagad tu kaut ko būsi iemācījies! — Pēteris noteica. — Un tev droši vien būs pārgājis prieks uzbrukt cilvēkiem! Pagūli un pārdomā!

Tā runādams, Pēteris piesēja zirgu pie savas gana telts, novilka kungam sudraba drēbes, lai tas nevar aizbēgt, un, drēbes labi noglabājis, dzina govis mājās.

Trīs meičas sēdēja pie loga un ļoti izbrīnījās, ieraudzījušas Pēteri atgriežamies mājās ar govīm. Un kā nu ne! Līdz šim taču viņām neviens gans vēl nebija pārnācis mājās, cik reižu vien viņas bija sūtījušas ganu ar govīm uz ganībām — vakaros govis allaž bija pārnākušas mājās bez gana.

—    Tur taču muļķa Pēteris nāk mājās! — visas trīs meičas skaļi iesaucās un, lēkādamas kā zaķēni, drāzās pa kāpnēm lejā, steigdamās drīzāk atvērt viņam vārtus.

Pēteris savām saimniecēm nekā nestāstīja par sudraboto kungu, bet mierīgi iedzina govis kūtī un gāja uz istabu, kur viņu pacienāja ar lieliskiem ēdieniem un dzērieniem. Pēteris paēda pilnu vēderu un jutās pilnīgi laimīgs.

Otrā rītā Pēteris atkal dzina govis ganos. Meičas pavadīja viņu līdz vārtiem un ilgi noraudzījās pakaļ, un acis viņām bija pilnas asaru — viņas domāja, ka šoreiz jau nu jauneklis nekādā ziņā nepārnākšot.

Augu dienu Pēteris pavadīja ganībās. Sāka mesties krēsla, viņš sasauca savas govis un gribēja jau dzīt mājās, kad ieraudzīja kādu kungu zelta drēbēs jāšus lēkšojam taisni uz viņu. Piejājis Pēterim klāt, tas bargi uzbrēca:

—    Kas tev te meklējams?

Pēteris pašķielēja uz viņu un atcirta:

—    Nav jūsu darīšana!

—    Tu vēl uzdrošinies runāt! — zeltā tērptais kungs uzbļāva. — Es tev gan sadošu par tavu nekaunību!

Ar šiem vārdiem viņš izrāva zobenu no maksts. Taču Pēteris nebija pliku roku ņemams: ne velti viņš pie matēs bija strādājis no agra rīta līdz vēlai naktij un pieņēmies spēka neparasti saviem gadiem. Viņš paķēra cirvīti un tā iebelza zeltotajam kungam pa galvu, ka tas nogāzās no zirga. Pēteris novilka viņam zelta drēbes un noglabāja turpat, kur jau bija sudraba, tad piesēja zirgu pie savas gana telts un veicīgi vien dzina govis mājās.

Trīs meičas atkal gaidīja viņu pie loga. Liels bija viņu prieks, kad viņas ieraudzīja Pēteri atgriežamies.

—    Ai, re kur arī muļķa Pēteris! — visas trīs vienā balsī iesaucās un kā zaķēni drāzās pa kāpnēm lejā, steigdamās drīzāk atvērt viņam vārtus.

Pēteris sadzina govis kūtī un devās uz pili. Tur jau bija vakariņas galdā, un meičas cita par citu ņēmās viņu cienāt. Un atkal Pēteris neteica ne vārda par to, kas viņam ganībās atgadījies.

Tā nu pienāca trešā diena. Muļķa Pēteris pabeidza savas brokastis un dzina govis laukā. Trīs meičas ar asarām noraudzījās viņam pakaļ, domādamas, ka šoreiz jau nu gan viņu vairs neredzēs.

Sāka mesties krēsla, Pēteris sagrieza govis barā un gribēja jau dzīt mājās, kad pēkšņi ieraudzīja, ka blakus ganībās atveras apakšzemes durvis un pa tām izjāj kāds kungs dimanta tērpā.

Pēteris iegaumēja, kur atrodas apakšzemes durvis,

un jau laikus paņēma rokās savu cirvīti. Un, rau, dimanta kungs pieauļoja viņam klāt un bargi uzbrēca:

—    Ko tu šeit dari?

—    Jums nu tur nav daļas, — Pēteris mierīgi atbildēja un, iekām kungs paguva izvilkt zobenu, atvēzējās un iebelza viņam pa galvu.

Tad novilka kungam dimanta tērpu un paslēpa to, zirgu piesēja turpat, kur jau bija piesieti divi pirmie, pie savas gana telts, bet kungu atstāja guļam, lai apdomājas.

Nu, un tagad Pēterim iegribējās izdibināt, kas īsti slēpjas aiz apakšzemes durvīm.

Viņš atstāja savas govis un devās taisni uz to vietu, kur atradās šīs durvis. Kad Pēteris tās atvēra, viņš ieraudzīja kāpnes un nokāpa lejā. Te viņš nokļuva lielā zālē, kur karājās zelta un sudraba tērpi.

—    To man nevajag, — Pēteris pats sev sacīja.

Man taču augšā ganībās jau noglabāti trīs kamzoļi,

ko es nemūžam nevarēšu novalkāt!

Un viņš pa otrām durvīm gāja citā zālē. Tur bija klāts galds ar smalkiem ēdieniem.

—    Ahā! — Pēteris iesaucās. — Re, tas ir tas, kas man vajadzīgs! — Un viņš piestūma krēslu un sāka locīt iekšā ēdienu.

Kad viņš beidzot bija pamatīgi paēdis un padzēris, viņš pavērās apkart un ieraudzīja kaktā mazas dzelzs durvtiņas. Viņš raudzīja tās atdarīt, taču izrādījās, ka tas nav iespējams: durvīm nebija atslēgas un pat ne atslēgas cauruma! Pēteris pagrūda tās ar kāju, bet arī tas nelīdzēja: durvis nebija atdarāmas. Tad Pēteris saskaitās, paķēra cirvīti un no visa spēka cirta pa durvīm tā, ka tās uzreiz sašķīda gabalos. Un tūdaļ viņam taisni virsū šļācās tada zelta naudas straume, ka tikko nepagāza viņu gar zemi. Te nu Pēteris krietni izberzēja ar roku acis, jo domāja: nez vai tie tikai nav maņi?

Un tomēr tā bija patiesība. Pēteris aiz prieka sāka dejot un lēkāt taisni uz zelta naudas gabaliem.

—    Nu, pietiek! Te man ir atliku likām! — Pēteris

sauca un, uzskrējis pa kāpnēm, aizcirta aiz sevis apakšzemes durvis.

Pēteris uznāca augšā, ganībās, apskrēja visas govis un katrai krita ap kaklu, apkampa kokus, kūleņoja pa zāli, staigāja uz rokām un līksmojās, priecādamies par savu veiksmi. Tad viņš iepūta taurē, sāka dzīt govis pa ceļu uz mājām, bet pats nez kāpēc aizvien vairāk un vairāk palika tām iepakaļ.

Trīs meičas atkal sēdēja pie loga. Viņas vai acis izskatīja, lūkodamās, vai muļķa Pēteris nenāk, taču tas aizvien vēl nenāca.

Pēdīgi, kad jau metās tumsa, iemāvās govis, sētsvidū nodimēja viņu soļi. Taču govis pārnāca bez gana.

Meičas gauži noskuma, nekādi nespēja apmierināties un vienā laidā atkārtoja: «Ak, pagalam mūsu muļķa Pēteris! Ak, pagalam!»

Bet tad, pašā vakarā, pie pils vārtiem piepeši ieskanējās zvaniņš.

«Klingling! Kiingling!» zvaniņš dziedāja.

Kāds skandināja zvaniņu, lūgdams atvērt vārtus.

Un, kad trīs meičas atdarīja durvis, tur stāvēja kāds smalks kungs dimanta tērpā. Meičas pieklājīgi lūdza viņu nākt iekšā un atpūsties, cēla viņam priekšā ēdienu un dzērienu. Viņas bija tik pārsteigtas par grezno dimanta tērpu, ka nemaz uzreiz neielūkojās svešiniekam sejā.

Kad viesis bija paēdis, meičas lūdza šo smalko, skaisto kungu pateikt savu vārdu un no kurienes viņš nākdams.

Te viesis sāka pilnā kaklā smieties un uzsauca tām:

—    Vai tad jūs mani nepazīstat? Es taču esmu muļķa Pēteris!

—    Dievs, esi mums žēlīgs! Vai tiešām tas ir mūsu labais Pēteris? — trīs meičas iesaucās.

Bet viņš kliedza:

—    No visas tiesas tas esmu es! — un smējās tik ļoti, ka gandrīz vai novēlās no krēsla.

Trīs meičas nevarēja no brīnumiem nemaz attapties, vienā laidā tikai plaukšķināja rokas un atkārtoja:

—    Ak tavu brīnumu! Un patiesi tas ir muļķa Pēteris!

Tā par viņu atlikām nobrīnījušās, meičas ņēmās iztaujāt, kā šis ticis pie tik brīnišķīga tērpa. Un viņš nu tām izstāstīja visu, ko pa šim dienām ganībās piedzīvojis. Un, kad visu bija izstāstījis, viņš saņēma dūšu un jautāja vecākajai no trim meičām, vai šī nebūtu ar mieru nākt pie viņa par sievu.

Pēteris tagad bija bagāts vīrs un, kas pats galvenais, bija pierādījis, ka ir drosmīgs, stiprs. Nav grūti uzminēt, ka meiča viņu nenoraidīja.

Pēc dažām dienām viņi nosvinēja kāzas. Un, kad tas bija padarīts, Pēteris izvāca no apakšzemes zeltu. Tā bija tik daudz, ka Pēteris septiņas naktis brauca tam pakaļ. Un lai visi to zina: viņš to veda ratos, kuros bija iejūgti divi zirgi, un katru reizi sabēra tik daudz zelta, cik vien zirgi jaudāja pavilkt.

Pagāja tāds laiciņš, un Pēterim iegribējās uzzināt, kā dzīvo viņa māte un māsa: kaut arī tās bija ļauni pret viņu izturējušās, tomēr tuvinieces vien bija!

—    Man jāaizbrauc apraudzīt savas mājas, — Pēteris teica sievai. — Vai negribi braukt man līdzi? Es iešu savās vecajās, noplīsušajās drēbēs, bet tu man sekosi greznā karietē un māju tuvumā izliksies, it kā būtu salūzis ritenis, un palūgsi naktsmājas.

. — Labi, — sieva bija ar mieru.

Un muļķa Pēteris vilka mugurā vecās, noplīsušās drēbes un devās uz mājām.

Tikko māte un māsa viņu ieraudzīja, tās no jauna uzņēma savu veco meldiņu:

—    Ak tu sliņķi! Atkal tu esi klāt! Un kādēļ? Mums tavam vēderam ēdiena nav. Vai nebūtu labāk, ja tu drīzāk lasītos projām? Jeb vai tu gribi gaidīt, kamēr mēs pašas tevi pa durvīm izmetam?

—    Ak, nedzeniet mani projām! — Pēteris žēli

lūdzas. — Es mirstu bada un nekur nevaru nopelnīt sev maizes kumosu. Es jums strādāšu un visu ko darīšu.

—    Labi, — vecā pieļāvās. — Tikai tad apsviedies, paskubinies! Nežēlo sevi, nekurni, ka mēs tevi mudinām. Tik un la no tevis nekas jēdzīgs neiznāks: prasts zemnieks esi bijis, prasts zemnieks paliksi — tas viss tavs amats, tā visa tava laime!

Un viņa nolika tam priekšā grozu ar kartupeļiem, ko Pēterim vajadzēja nomizot. Pēteris paņēma nazi un ķērās pie darba.

Tobrīd mājas priekšā pieripoja grezna kariete, un no tās izkāpa kāda dāma, kas bija tik bagati ģērbusies, ka nevar ne aprakstīt. Pētera māte un māsa tūdaļ izmetās pa durvīm un klanīdamās piedāvāja dārnai savus pakalpojumus.

Dāma sacīja:

—    Es gribēju tikai pajautāt, vai nevarētu mazu brītiņu pie jums uzkavēties. Manai karietei salūza ritenis, un es netieku tālāk.

—    Ai, protams, protams, cienītā kundze! — abas iesaucās. — Nāciet jel iekšā un jūtieties mūsu mājās kā savējās, cienītā kundze!

Un viņas nezināja, kā klanīties, kā zemoties svešnieces priekšā.

Tikko cienīgā viešņa bija ienākusi istabā, kad veca sagrāba Pēteri aiz apkakles un izgrūda virtuvē, purpinādama:

—    Ārā no šejienes, tu netīrais sušķi! Tev nav vietas pie smalkiem cilvēkiem! Lai cienītā kundze tevi te neredzētu!

Pēteris mierīgi paklausīja un palika virtuvē.

—    Ir jau vēls, — kundze sacīja, — un es domāju, ka mana kariete šodien netiks gatava. Vai es nevarētu palikt pie jums pa nakti?

—    Protams, protams, augsti cienījama kundze, — attrauca vecene, — ja vien jūs būsiet tik laipni apmierināties ar mūsu būdiņu. Mēs esam nabadzīgi ļaudis,

cienītā kundze, un mums nav nekā, ko drīkstētu piedāvāt tik dižciltīgai personai ka jiis, cienītā kundze!

Tā nu Pētera sieva palika tur. Kad vakariņas bija gatavas, visi, izņemot Pēteri, sēdas pie galda.

Bet viņam nācās vienam pašam sēdēt virtuve uz grīdas un grauzt sausu maizes garoziņu, ko māte viņam pasvieda.

Pēteris arī to mierīgi pacieta un tad nolikās gulēt kūtī uz pērnējo, nu jau satrūdējušo lapu klēpīša.

Otrā rītā agri jo agri viņa māsa atnāca pie kūts un uzbrēca:

—    Ei, muļķa Pēter! Celies, saskaldi malku, iekurini plīti un ienes ūdeni!

Bet kas tad tas? Viņa nedzirdēja nekādu atbildi.

Varat gan iedomāties, cik māsa bija sašutusi: muļķa Pēteris — un piepeši neatbild!

Viņa pavēra kūts durvis un ielūkojās iekšā. Un ko jūs domājat? Muļķa Pētera tur nebija! Nu, tu brīnums! Protams, viņai nekas cits neatlika kā pašai saskaldīt malku, atnest ūdeni un vārīt kafiju.

Un, kad kafija bija uzvārīta, viņa devās uz guļamistabu modināt bagāto viešņu. Pieklauvēja pie durvīm, taču cienītā kundze neatsaucās. Pētera māsa pieklauvēja vēlreiz, un atkal neviens neatbildēja.

Tad māsa uzmanīgi pavēra durvis un ielūkojās pa spraudziņu. Un tūliņ uz vietas atsprāga atpakaļ un , skrēja pie mātes, saukdama:

—      Vai manu dieniņ! Muļķa Pēteris ielīdis istabā 'pie mūsu cienīgās viešņas un guļ tur!

Nu atdrāzās vecene ar milzīgu rungu un droši vien būtu Pēteri līdz nāvei piekāvusi, ja neiejaukusies pati viešņa un viņu neatturējusi. Un, kad vecene tomēr gribēja Pēteri vismaz izlamāt, tas sāka smieties un sacīja:

—   Nu ko jūs trakojat un kliedzat? Tā ir mana sieva, un es esmu viņas vīrs.

Māte un māsa palika tīri vai mēmas aiz brīnumiem, nevar ne vārda izdabūt, neapjēdz, ko viņš īsti runā. Bet, kad Pēteris un viņa sieva tām visu izstāstīja, abas

nosarka līdz ausīm, tāds kauns viņām bija, ka pret jaunekli tik nelabi izturējušās.

Taču Pēterim bija laba sirds, un viņš tām piedeva.

—    Redziet nu, — Pēteris viņam sacīja, ne jau ar pārmetumu, bet pamācīdams, — izrādās, ka daudz ko var sasniegt tikai ar cirvīti, ja vien cilvēks prot to lietot un nekaunās ganīt svešu ļaužu govis!

Māte un māsa apraudājās:

—    Piedod mums, Pēter!

— Labi, labi, — viņš nosmējās. — Man par visu jāpateicas cirvītim. Un to taču man iedeva māte!

Nu, cirvītis paliek cirvītis, tikai bez prasmīgam rokām tik labi gan nebūtu izgājis. Vai nav tiesa? Kā tad! Māte un māsa nu ari nozvērējās laboties un vairs neizturēties tik netaisni un uzpūtīgi kā agrāk.

Pēteris uzcēla viņām jaunu māju, iedeva tik daudz naudas, ka tās varēja dzīvot bez rūpēm. Pats ar sievu viņš atkal atgriezās pilī. Tur viņi dzīvo vēl šobaltdien, ja vien nav nomiruši.

KĀ ZEMNIEKS TAISNĪBU MEKLĒJA

Reiz dzīvoja pasaulē bagāts un varens grāfs. Viņa pils mantas kambari vai lūza aiz dārgumiem, un naudas lādes stāvēja rinda kā zaldāti. Un visas bija līdz malām piebērtas ar skaidru zelta naudu. Vai redzat, kādas milzu bagātības piederēja grāfam! Viņa pils stāvēja kalna galā aiz augstiem mūriem

ar torņiem visos stūros. Pili apņēma dziļš grāvis, lidz malām pilns ar ūdeni.

Grāfs bija negants un stūrgalvīgs.

—    Mani mantas kambari ir pilnum pilni zelta, un mana pils ir staltāka par visām pilīm mūsu karaļvalsti! — grāfs mēdza sacīt. — Tatad arī es esmu ievērojamakais no grāfiem, un visam, ko vien es iegribēšu, uz vietas vajag piepildīties!

Kādu dienu grāfs, jādams aplūkot savus īpašumus, nomaļā piekalnē ieraudzīja nelielu lauku sētu. Kupla zaļumā slēpās maza zemnieku mājiņa ar lopu kūti, šķūni un aku.

Grāfs bez steigas aplūkoja to visu: mājiņu, kaudzē samesto sienu, vistas un zosis, kas ganījās sētsvidū, un pat koši dzelteno žogu.

—    Mājiņa nav slikta! — grāfs noteica un ar savu straujo zirgu pieauļoja pie pašas dzīvojamās ēkas, kur viņu durvīs sagaidīja saimnieks.

—    Paklau, — grāfs viņu uzrunāja, — vai tu man nepārdosi savu saimniecību? Tā man iepatikās!

—    Ak jūsu žēlastība, — zemnieks atbildēja, — neņemiet par ļaunu, bet to gan es nevaru darīt. Šeit dzīvoja mani vecāki. Šeit dzīvojuši manu vecāku vecāki, vecvecāku vecāki un tāli senči. Te arī es gribu pavadīt savas vecumdienas, un te jādzīvo maniem bērniem un bērnubērniem. Sakiet jel paši, kā es varu pārdot jums savu māju!

. — Ak tu nekaunīgais zemniek! — uzbļāva grāfs, kuram par varītēm gribējās dabūt šo māju. — Kā tu drīksti runāt pretim man, visvarenajam, visgaišajam grāfam! Dodu tev laiku līdz rītam: ja neizpildīsi manu vēlēšanos — tev klāsies plāni! grāfs piedraudēja, pagrieza zirgu un aizauļoja.

Zemnieks nogrozīja galvu, taču nobīties nenobijās un teica:

—   Jāpaliek stingri pie savas apņemšanās, tad grāfa draudi neko nepanāks!

Nākamajā dienā, mazā gaismiņā, grafs atauļoja pie zemnieka un jau pa lielu gabalu nepacietīgi uzkliedza:

—   Nu, aunagalva, vai esi apdomājies? Vai pārdosi man māju?

Zemnieks pieklājīgi palocījās un sacīja:

—    Es jau vakar atbildēju, jūsu žēlastība: šī māja nav pārdodama.

—   Nav pārdodama! — grāfs iesmējās. — Nu tad zini, ka es to dabūšu par velti!…

Un, nikni pātagodams zirgu, pilnos lēkšos drāzās pie tiesneša.

Tiesneši zināja, ka grāfs ir bagāts un ievērojams. Noliecās viņa priekšā līdz pašai zemei: sak, nevaram jūsu augstības grāfa acīs ar savām prastajām, necienīgajām acīm lūkoties! Nevaram un nedrīkstam!

Bet grāfs viņiem uzbrēca:

—    Nav man patlaban godināšana prātā! — un izstāstīja savu vajadzību.

—    Tas ir tīrais sīkums! — sacīja tiesneši. — To mēs viens divi nokārtosim.

Atziņoja zemnieku un ņemsies iebaidīt:

—    Ko tad tu, nejēga, tā spītējies? Grāfs tev piedāvā naudu, bet tu — atteikties! Pielūko! Dod piekrišanu, iekām nav par vēlu.

—    Kā es varu dot piekrišanu, — zemnieks atsaka, — ja šai mājā dzīvojuši mani vecāki un vecvecāki, dzīvojuši vecvecāku vecāki un tālie senči, un es tanī dzīvoju un gribu nodzīvot līdz mūža vakaram, un tanī jādzīvo maniem bērniem un bērnubērniem. Nu, sakiet jel paši, tiesneši, kas esat mācīti cilvēki, kā es varu mūsu māju pārdot!

—    Nu, — tiesneši teica, — ja tu, stulbeni, esi prātu izkūkojis un pret pašu grāfa gaišību iecērties, tad tev vajadzēs ar viņu prāvoties! Ja grāfs iegribēs, māju tev tik un tā noņems, bet pašu iztrieks pa kaklu pa galvu. Grāfam par visu dārgāka ir taisnība, un viņš mums pavēlēja izspriest lietu pēc sirdsapziņas. Mēs tad nu sāksim izmeklēšanu tavā prāvā ar grāfu.

— Kas tā par prāvu! — zemnieks sacīja. — Man ar grāfu nav par ko tiesāties: viņam ir sava māja, man — sava. Bet, ja jau nu citas izejas nav, tad spriediet pēc taisnības.

Tiesneši nu ņēmās spriest. Sprieda dienu, sprieda divas, pagāja nedēja — bet šie spriež ka spriež. Grāfam nekas: viņš savā vietā atsūtījis uzticamu kalpu — tas

tiesā viņa labā cenšas, muti neaizdarīdams. Bet kā zemniekam? Tam saimniecība kopjama — zeme jāar, malka jāieved, zirgi jāapkaj, viss paša acīm pieskatāms, paša rokām padarāms. Zemnieks pat miesās izkrities, nobēdājies, taču nepadodas, turas stingri.

Tiesneši viņam uzbilst:

—    Mēs tevi jau kuro dienu tiesājam, raugām tavu lietu izpriest pēc taisnības, tev tad nu mums par mūsu ilgo spriešanu jāmaksā, cik likums nosaka.

Kā tad es jums lai maksāju. — zemnieks iebilda. — Nav man naudas, un mani tiesāt arī nevienu neesmu lūdzis.

Tobrīd grāfa kalps pasniedz tiesnešiem naudas zutni un saka:

—    Tas jums par to, ka jūs tik daudz dienu sēžat un tik taisnīgi spriežat.

Nu, un taisnīgie tiesneši piesprieda grāfam zemnieka saimniecību. Un pašu zemnieku nolēma palaist uz visām četrām debess pusēm: ej, sak, kurp gribi! Un, ja ari negribi, — tik un tā ej!

Zemnieks viņiem gan pārmeta.

—    Eh tiesneši, tiesneši! — viņš saka. — Redzams, nav vairs taisnības virs zemes, ja jūs lietu tā izsprieduši! Bet, rasi, tur, debesīs, ir tiesnesis, kas jums to pilna mērā atmaksās!

Tiesneši sāka smieties, bet pats vecākais sacīja:

—   Ko nu tu, aunagalva, klabi! Kas tur debesīs par taisnību! Taisnība jau sensenīm mirusi!

—    A, ak tad tā! — zemnieks novilka. — Saki viens cilvēks, kas par nelaimi! Bija taisnība un nu vairs nav!

—    Ej, ej, — tiesneši skubināja. — Un pasteidzies, vācies ārā no mājām, citādi visgaišajam grāfam pacietība var beigties.

Zemnieks viņiem neka neatbildēja. Viņš gāja projām. Tikai negāja vis uz mājām, bet pavisam uz citu pusi — taisnā ceļā uz pilsētu, kur dzīvoja karalis un netālu no karaļa pils bija vislielākā baznīca visā valstī, un pie baznīcas — maza mājiņa ar vienu pašu lodziņu.

Un, āre, pie šā lodziņa tad nu zemnieks pieklauvēja, tāpēc ka mājiņā dzīvoja tas, kas viņam patlaban bija visvajadzīgākais, proti, zvaniķis.

—    Esi sveicināts, zvaniķi! — zemnieks padeva labudienu un paklanījās.

—    Vesels! — tas atņēma. — Kāds prieks liek tev klauvēt pie mana loga? Varbūt dēlu taisies apprecināt vai meitu izdot pie vīra un gribi, lai iezvanu līksmas kāzas?

Zemnieks pakratīja galvu un skumīgi atteica:

—    Nē, tas nav vis prieks, kas mani pie tevis atveda, mīļo zvaniķi, bet gan bēdas!

Un neslēpdams izstāstīja visu, kā bijis.

—    Man atlicis tāds mazumiņš naudas, — zemnieks sacīja, — taisni tik, cik vajadzīgs. Še, ņem to un izdari man pakalpojumu: liec skanēt visiem zvaniem! Un

zvani ta, it ka būtu miris pats cienījamākais cilvēks valstī. Zvani, zvanītāj, apzvani taisnību!

Un nu zvanītājs skandināja reizē visus zvanus — lielos, vidējos, mazos, pašus mazākos!…

«Bomm! … Bomm!… Bomm! …» zvani iedūcās, iedziedājās, ieraudājās, ievaidējās pār visu pilsētu un visu karaļvalsti.

Ļaudis uz ielām apstājas, un tie, kas bija namos, steidzās ārā:

—            Kas noticis? Kas miris? Ko apglabā?

Un neviens nezināja, kas noticis, kas miris, ko apglabā.

Bet zvaniķis zvana ka zvana, un zvani dūc, vaid, raud…

Ļaudis skrēja pa ielām taisni uz laukumu.

Zvanīšanu izdzirda pats karalis.

—    Kas miris, ko apzvana?

Bet ministri tikai rokas vien plāta: sak, ne zinām, ne jaužam.

Karalis pavēlēja sūtīt uz baznīcu ziņnesi, lai izdibina, kāpēc zvana.

Ziņnesis aizsteidzas. Bet uz laukuma cilvēku jau stāvgrūdām pilns un pa visām ielām vēl plūdin plūst.

Ziņnesis ar mokām aizspraucas līdz zvanu tornim. Skatās, nāk pretim zemnieks.

Ziņnesis tam uzsauca:

—    Saki ātrāk, kas miris? Ko apglabā?

—   Taisnība mirusi! Zvaniķis to apzvana, — zemnieks atbild.

Pūlis ieaurojās, iedūcās ne zvanus vairs nevar

dzirdēt! Ak, kas tik nu notika: ļaudis iedegās dusmās un brāzās pāri laukumam taisni uz pili.

Ziņnesis iedrāzās pilī, ziņo:

—   Taisnība mirusi! To arī apzvana! Un tauta nāk uz pili!

Karalis nobijās; nezina, ko darīt.

Bet tautas dusmu brāzma aizvien tuvāk, tuvāk, tuvāk! …

Ministri metās aizvērt logus, aizbultēt durvis.

Bet galvenais ministrs bija gudrāks un teica:

—    Te, jūsu majestāte, nevar ne ieslēgties, ne nobultēties. Un darāms ir tikai viens, ko izvēlēties nav.

Ministrs iečukstēja karalim ausī savu viltīgo plānu. Karalis uzģērba mantiju un izgāja no pils — ļaudīm pretim.

Neviens vēl nepaguva ne vārda bilst, kad karalis jau saka:

—   Labie ļaudis! Jūsu vecais karalis visu zina! Nav tiesa, ka taisnība mirusi! Tā bija tikai iemigusi! Un es pats viņu uzmodināšu! Dodu savu karaļa vārdu!

Un viņš pavēlēja atdot zemniekam atpakaļ viņa sētu, bet uzpūtīgo grāfu un pērkamos tiesnešus pakārt.

Tad ļaudis izklīda pa mājām, zemnieks aizbrauca uz savu sētu, un karalis devās atpakaļ pilī valdīt.

Vai nu daudz laika pagāja, vai maz, tikai bailes karalim mitējās. Un, kā to zemnieku sauca, to arī neviens vairs neatcerējās.

Un tā nu atkal viss sāka iet pa vecam — karalis mita galmā, grāfs — pilī, tiesneši — tiesā, bet, ače, taisnībai pie viņiem vietas tā ir neatradās.

VJETNAMA

ZAĶIS UN ZILONIS

SEnos, pagājušos laikos dzīvoja kads ļoti gudrs zaķis.

Kad zaķis bija vēl pavisam maziņš, viņš skraidīja uz ezermalu rotaļāties.

Ūdens šai ezerā bija tīrs un dzidrs, un visi zvēri no apkārtējiem mežiem nāca te dzert.

Necik tālu no ezera kādreiz bija audzis «trača» koks, resns un augsts. Cilvēki to bija nocirtuši un sazāģējuši dēļos. Bija palicis tikai celms, no kura sūcās sveķi.

Zaķis ieraudzīja plato, ērto celmu, uzlēca uz tā un atsēdās. Un tūdaļ pielipa pie sveķiem. Nabaga zaķis nu nevarēja tikt ne no vietas, pat ne pakustēties.

Viņš ļoti pārbijās un nolēma, ka acīm redzot tepat arī būs jānomirst.

Zaķis sēdēja uz celma un domāja bēdīgu domu. Te uzreiz no meža iznāca zilonis un devās uz ezeru padzerties.

Zaķis nu teica pats sev: «Tūliņ šis zilonis izglābs man dzīvību!»

Un ieaurojās:

—    Ei, ziloni, nedzer šo ūdeni! Saimnieks man vēlēja to apsargāt!

Zilonis nelikās par viņa vārdiem ne zinis, un zaķis sauca vēl skaļāk:

—    Vai tu kurls esi vai galīgi akls? Vai neredzi, ka es sēžu šeit uz sava troņa un sargaju ezeru? Pamēģini tikai dzert manu ūdeni, es tev galvu noraušu!

—    Tu pats nesajēdz, ko pļāpā, — zilonis atbildēja.

—    Es nemaz nedzeru tavu ūdeni, es dzeru ūdeni no ezera!

—    Ja tu dzersi šo ūdeni, — zaķis iebļāvās, — es ar vienu ķepas zvēlienu pārsitīšu tavu durno pauri kā tukšu riekstu!

—    Sis zaķis ir gatavais nekauņa! — zilonis teica.

—    Viņš iedomājas, ka varot pārsist man galvu ar savu ķepu! Bet es taču viņu pašu samīdīšu, marmelādē es viņu samīcīšu, neviena vesela kauliņa es viņam neatstāšu!

Zilonis piegāja zaķim klāt, sagrāba to ar snuķi un — kā rāva, tā atrāva no celma.

Zaķa vilna, ka pielipusi pie sveķainā celma, tā turpat arī palika. Vēlāk gan zaķim atkal uzauga jauna, bet kopš tā laika visiem zaķiem pakaļpusē vilniņa balta.

—     Un tagad, — zilonis iesaucās, — es šo zaķi dauzīšu pret zemi tik ilgi, līdz tas būs pagalam. Vai labāk — es viņu samīdīšu! Es viņu ar zemi nolīdzināšu!

Zaķis tomēr neapjuka, bet sacīja zilonim:

—    Mans mīļais vecākais brāli! Es jau pats sen tīkoju nomirt, jo dzīvoju tūkstoš gadu, kopš zeme radīta. Esmu pagalam dzīvi apnicis. Taču tevis man vienkārši žēl.

Zini: visos manos kaulos ir nāvējoša inde, tik stipra, ka viens pats piliens var nogalināt. Ja tu mani sitīsi ar snuķi, mani kauli iedursies tev snuķī. Ja tu mani mīdīsi kājām, mani kauli iedursies tev kājās, un tu būsi pagalam. Bet es tik un tā nemiršu. Taču, ja tu no tiesas vēlies manu nāvi, es tevi pamācīšu, ko darīt. Ir tikai viens līdzeklis mani nogalināt: sameklē mežā vietu, kas aizaugusi bieziem krūmiem, meldriem vai niedrēm, iesvied mani tajā biezoknī, un tad es kā likts būšu pagalam.

Zilonis bija gan gudrs, taču no viltībām neko lielu nesajēdza. Viņš noklausījās zaķī, tad pacēla to ar snuķi gaisā un atvēzējies iesvieda niedru džūkšļos.

Zaķis nokrita zemē, atžilba un deva kājām ziņu. Viņš diedza un vīpsnādams teica pats sev:

«Mans lielais brālis zilonis domā, ka es nu esmu pagalam. Bet, kad viņš satiks mani dzīvu, veselu, tad sapratīs, ka viņš nav viltībā man pretinieks!»

TAURIŅŠ

Reiz dzīvoja drosmīgs un bezbailīgs jauneklis, vārdā Nok Fans Ni. Viņa vecāki bija nabaga ļaudis. Viņiem nebija nekā, izņemot mazu rīsa lauciņu, un par maizes kumosu viņi strādāja muižniekam no rīta līdz vakaram.

«Tā dzīvojuši mūsu vectēvi, tā arī mūsu bērnubērni locīs muguru svešos tīrumos,» ar rūgtumu domāja Nok Fans.

Pa vakariem viņš devās džungļos. Tur liānu biezokņos, klinšu aizās Nok Fans meklēja apslēptu mantu. Taču mantas vietā viņam gadījas tikai čūsku mudžekļi, sikspārņi un avoti, kas čurkstēja aizās.

Jauneklis parasti atgriezās mājās noguris un pikts.

Kad Nok Fans dzirdēja, ka drosmīgi cilvēki sākot cīņu pret muižniekiem, viņš tikai paraustīja plecus un nicīgi pasmīnēja: «Ko gan varat izdarīt jūs, vājie, neaizsargātie ļautiņi? Pagaidiet, es viens pats paveikšu daudz vairak! Lai tikai man izdodas atrast apslēpto mantu!»

Un viņš vairījās no cilvēkiem un domāja tikai savu.

Reiz Nok Fans ieraudzīja lielu tauriņu. Tauriņš te nometās uz zieda it kā gaidīdams, kad cilvēks pienāks tam klāt, te pacēlās un lidinājās tālāk. Likās, ka tas Nok Fanu kaut kur aicina.

Sekodams tauriņam, jauneklis pamanīja klinšu aizā šauru eju.

Nok P'ans salauza bambusniedres, aizdedzinaja tās un, apgaismodams sev ceļu, sāka virzīties uz priekšu.

Aizas dibens krauji sliecās uz leju. Bambuss dega gaiši, un sarkanajā liesmas atblāzmā Nok Fans ieraudzīja uz akmens sienām kaut kādas noslēpumainas zīmes. Sirds viņam sāka strauji pukstēt. Viņš bija pārliecināts, ka beidzot atradis apslēptu mantu.

Kad bambusa lāpa bija izdegusi, Nok Fans tālāk gāja taustīdamies. Ilgi, ļoti ilgi viņš maldījās pa tumsu. Lāgiem viņam šķita, ka dzird vieglus soļus, čukstus, klusus smieklus. Taču vajadzēja tikai viņam apstāties, kad viss apklusa un tikai no alas griestiem skanīgi pilēja ūdens.

Veltīgu meklējumu nogurdināts, Nok Fans noslīga zemē un aizmiga.

Viņš uzmodās no vieglas vēja pūsmas. Pār viņu bija noliekusies jaunava dzeltenā tērpa ai vēdekli rokā. Nok Fanam šķita, it kā viņš to jau kaut kur būtu redzējis. Šī jaunava taču bija tauriņš, kas viņu atvīla šurp!

Nok Fans piecēlās un sekoja jaunavai. Tumsa pie nēja, priekšā iemirgojas zilgana gaisma. Tur bija alas izeja. Jaunekļa skatienam pavērās ziedoša ieleja: nobrie duša rīsa lauki, koki, kas līka zem augļu smaguma. Kad viņš gāja garam cilvēkiem, tie viņu apsveica ar liegu smaidu. Visi kustējās kūtri un gausi.

—    Kur mēs esam? — Nok Fans jaunavai jautāja.

—    Apakšzemes valstī, — viņa atbildēja. — Šeit tu būsi laimīgs.

—    Te viss ir tāpat kā virs zemes: koki nes augļus, rīss rieš vārpas, zied puķes . ..

—   Jā gan, taču šeit nepazīst laiku, jo neviens te nekur nesteidzas. Šeit apdziest visas vēlēšanās un tieksmes, un ko gan lai vēlētos! Koki šeit mūžīgi nes augļus, mūžīgi rieš vārpas rīss …

Nok Fans palika apakšzemes valstī. Viņš apprecēja jaunavu — taurenīti. Viņu <lzīve ritēja mierīgi un rāmi. Gulēdams mīkstajā zālē, Nok Fans klausījās putnu dziesmās, raudzījās debesīs.

Grūti pateikt, cik ilgi tā nodzīvoja Nok Fans.

Bet tad kādu reizi Nok Fanam rokā iedūrās dzelkgnītis. Viņš sajuta sāpes un ieraudzīja savu asiņu lāsi — īstas, sarkanas, karstas asinis. Un pēkšņi viņš atcerējās dzimto ciemu, sirmos vecākus, brāļus, māsas, sagrabējušās būdiņas uz pāļiem. Viņu pārņēma smeldzīgas ilgas pēc dzimtās zemes. Viņš nespēja vairs ilgāk palikt apakšzemes valsti un nolēma, lai tur vai kas, atgriezties mājās.

Un viņš gāja.

Bargas klintis stājās Nok Fanam ceļā, bet viņš neatlaidīgi gāja uz priekšu.

Un piepeši apakšzemes valsts sadrūma, apdzisa. Nok Fans atkal atradās tai pašā alā, kur pirmo reizi bija ieraudzījis jaunavu.

Ilgi viņš taustījās pa tumsu. Pēdīgi izkļuva saules gaismā, pavērās apkārt un skriešus devās uz dzimtā ciema pusi. Taču visapkārt viss bija dīvains un svešs. Pie rīsa laukiem slējās jaunas mājas. Nepazīstami, dīvaini ģērbušies cilvēki dzina buivolus. Nok Fans tos draudzīgi sveicināja, bet tie visi noraudzījās viņā ar izbrīnu.

Nok Fans ilgi staigāja pa ciemu, meklēdams savu māju. Mājas nebija. Un tikai milzīgi banānu koki viņam kaut ko neskaidri atgādināja. Viņš atcerējās, ka tieši šeit viņi kopā ar tēvu bija stādījuši banānus, kā viņš tēvam bija padevis sīkos stādiņus, kā apbēris saknes ar zemi. Vai tiešām tie koki būtu tik kupli saauguši? Tie izskatījās kā simtgadēji milži.

Pie banānu kokiem Nok Fans ieraudzīja jaunu meiču un vaicāja, vai viņa nepazīstot Ni ģimeni. Meiča atbildēja, ka viņa pati esot no šās ģimenes.

Nok Fans satvēra viņu aiz rokas, lūgdams kaut ko pastāstīt par viņa vecākiem, par brāļiem un māsām. Meiča klausījās viņā ar izbailēm. Beidzot viņa atbildēja, ka tie visi sen miruši. Viņa atcerējās pat Nok Fana vārdu. Jā, jā … viņai esot stāstīts, ka kādreiz, ļoti ļoti sen dzīvojis tāds jauneklis, tas esot apmaldījies alās, un neviens nevarējis atrast viņa pēdas.

— Tas esmu es! Tas esmu es! — Nok Fans iesaucas.

Bet meiča izrāvās viņam no rokām un aizskrēja.

Tad Nok Fans saprata, ka viņš ir vientulis, saprata, ka ir šeit svešs. Galvu nokāris, viņš devās projām pa ceļu, kurp acis rāda.

Nok Fans bija pazaudējis savu laiku — to dārgo laiku, ko citi izlietoja darbam un cīņai.

Neauglīgi bija pagājis viņa mūžs.

ZAĶIS DABŪ VĀRDU

Kādreiz dzīvoja divi kaimiņi; abi bija mednieki. Vienu dienu iie devās izlikt tīklus briežiem. Pirmais mednieks izvilka tīklu, kā parasts, uz zemes. Bet otrs mednieks savu tīklu izkāra koka galotnē.

Tad viņi atgriezās mājās.

No rīta tas mednieks, kas savas lamatas bija izlicis koka galotnē, pamodās jau pirms gaismas un steidzās apraudzīt tīklus.

Kaimiņa lamatās, kas bija izliktas uz zemes, viņš ieraudzīja briedi, kas bija iekļuvis cilpā. Bet savās paša lamatās koka galotnē neatrada nekā.

Tad viņš izvilka briedi no kaimiņa lamatām un ielika savos tīklos koka galotnē. Pēc tam pārnāca mājās un par jaunu aizmiga.

Viņš mierīgi gulēja tik ilgi, līdz virs ciemata pacēlās saule. Tad viņu pamodināja kaimiņš, un viņi kopā devās uz mežu.

Mežā abi mednieki ieraudzīja, ka uz zemes novietotais tīkls sakritis. Taču tajā nekā nav. Apkārt tā nopēdots, it kā te būtu spirinājies briedis. Tiklā viņi atrada brieža spalvu kušķīšus.

Toties tīklos koka galotnē karājās beigts briedis un ^šūpojās vējā.

Te pirmo mednieku, to, kas savu tīklu bija izvilcis zemē, pārņēma nelabas aizdomas. Viņš nodomāja:

«Nekad vēl neviens briedis nav kāpis koka galotnē. Kā tad nu gadījies, ka šis briedis lēcis mana kaimiņa tīklā? Nē, briedis, protams, ir sapinies manās cilpās, bet šis cilvēks ir to vienkārši nozadzis un ielicis savējās!»

Ar šādām domām pirmais mednieks pārnāca mājās un par visu izstāstīja sievai. Sieva bija ar viņu vienis

pratis un pierunāja mednieku iesūdzēt kaimiņu tiesa. Mednieks aizgāja pie tiesneša un kaimiņu iesūdzēja.

Tiesnesis izsauca otru mednieku. Viņš nopratināja abus un pēdīgi pasludināja spriedumu. Tiesnesis sacīja:

—    Pēc likuma ikkurš zvērs, kas iekļuvis tīkla, pieder tikla īpašniekam, lai tīkls atrastos kur atrazdamies — koka galotnē vai kādā citā vietā. Pirmais mednieks, kas tīklu izvilcis zemē, iesniedzis nepatiesu sūdzību, tāpēc viņam jāatdod otrajam medniekam vēl divi brieži.

Mednieks tomēr nebija ar tādu lēmumu mierā un lūdza nogaidīt trīs dienas. Viņš apsolījās pēc trim dienām pierādīt savu taisnību. Tiesnesis atvēlēja šo pagarinajumu, taču piekodināja, ka pēc trim dienam abiem medniekiem jāierodas pie viņa taisni pulksten astoņos no rīta. Ja kāds nokavēšoties kaut par vienu minūti, viņš to uzskatīšot par zaudējušu.

Un, lūk, pirmais mednieks aizsteidzās sameklēt tādu aizstāvi, kas prastu visu šo jautājumu atrisināt. Tolaik ļaudis vēl neka nezināja par zaķa gudrību, un mūsu mednieks pa malu malām meklēja gudru cilvēku. Gadījās tā, ka viņam pretim cilpoja zaķis.

—   Ehē, pērtiķu pavēlnieki — zaķis uzsauca. — Kurp tad jūs tā steidzaties?

Mednieks apstājās.

—    Meklēju aizstāvi, — viņš atteica. — Man tiesā ir prāva.

—    Vai nevar dabūt zināt, kas tai par iemeslu?

Mednieks izklāstīja savu lietu, pastāstīja par tiesneša spriedumu un paskaidroja, ka dabūjis tikai trīs dienas pagarinājuma un tagad nu meklējot aizstāvi.

—    Tiesneša kungs mums pavēlēja ierasties taisni pulksten astoņas no rīta, — mednieks sacīja. — Trīs dienas jau meklēju pieredzējušu un gudru aizstāvi un līdz šim brīdim neesmu atradis. Tāpēc arī tā steidzos!

—    Un tā ir visa tā jūsu prava? — zaķis vaicāja.

— Nebaidieties neko, varat paļauties uz mani! Taču j;i es šo prāvu vinnēšu, ar ko jūs rnani atalgosiet?

—    Es tev maksāšu naudu.

Zaķis aiz smiekliem taisni kūleni pārmeta.

—    Ko tad es darīšu ar tavu naudu? — viņš sacīja. — Man garšo tikai ienākušies banāni. Ja es tev palīdzēšu prāvu vinnēt un tu dabūsi savu briedi, es palūgšu sev atalgojumam ķekaru vislabāk ienākušos banānu. Vai tev būs tādi banani?

—    Būs gan, — mednieks atbildēja. — Banānus tu dabūsi.

—    Nu, ja tā, tad atnac pie manis rit no rīta.

Mednieks atvadījās no zaķa, un viņi šķirās.

Otra rīta mednieks ņēma ķekaru vislabāk ienākušos banānu un aiznesa uz niežu zaķim. Zaķis bija sajūsmināts. Viņš notiesāja dažus banānus un pārējos noglabāja vakariņām.

Pa to laiku saule kapa aizvien augstāk. Bija jau ap pulksten astoņiem, un mednieks sāka zaķi skubināt:

—    Zaķa kungs, vai nebūtu laiks iet? Baidos, ka nenokavējam!

—    Iedomājies, tad ta liela bēda, vai mēs nokavējam vai ne! — zaķis atteica. — Met bailes pie malas! Uzticies man un ne par ko nebēdā!

Taču mednieks uztraucās aizvien vairak un vairāk. Un ne velti: tikai ap pulksten deviņiem zaķis ar mednieku ieradās tiesā. , Tiesnesis jautāja:

—    Kas šim zaķim te vajadzīgs?

—    Šis nabaga vīrs man uzticēja savu prāvu! zaķis atbildēja. — Esnui viņa aizstāvis.

—    Bet tu esi piemirsis, tiesnesis atgādiuaja medniekam, — ka es pavēlēju ierasties tiesa pulksten astoņos! Un, ja kāds nokavēsies kaut par vienu minūti, spriedums būs viņam par ļaunu. Kur tad jūs bijāt līdz šim laikam?

Zaķis tūdaļ metās vidū:

—   Tiesneša kungs, lūdzu, piedodiet mums! Ja mēs ari nokavējam, tad šis cilvēks nepavisam nav vainīgs. Vainīgs esmu vienīgi es, ticiet man! Patiesībā bija tā, ka mcs iznācām mazā gaismiņā, taču pa ceļam es ieraudzīju brīnumus un ilgi nevarēju attapties. Kopš vien dzīvoju pasaulē, ne reizi vēl nebiju redzējis tādu brīnumu! Pat jūs, tiesneša kungs… pat jūs būtu apstājies aiz pārsteiguma!

Kāds brīnums gan varēja tevi tā pārsteigt? — tiesnesis jautāja.

Un zaķis turpināja savu stāstu:

—    Cienījamais tiesneša kungs! Es steidzos uz tiesu, kad piepeši ieraudzīju milzīgu lēveni zivju. Tās rāpoja pa tamarinda zariem un apgrauza ziedus. Tās noēda kokam visus ziedus! Es nudien savām acīm neticēju! Šīs zivis tik veikli lodāja pa zariem! Es raudzījos tajās un nejaudāju ne soli paspert aiz brīnumiem!

Tad tiesnesis sacīja:

—    Zaķis melo! Par to nav ne mazāko šaubu! Kurš gan kaut reizi mūžā ir redzējis, ka zivis kāptu kokos? Neviens!

Te zaķis sāka pilnā kaklā smieties.

—    Tiesneša kungs! — viņš sacīja. — Es jums stāstu par zivīm, kas uzrāpušās kokā, lai noēstu tamarindu ziedus, un jūs apgalvojat, ka es melojot. Bet mūsu pretinieks jums stāsta, ka notvēris briedi tīklā, kas izstiepts koka galotnē, un jūs ticat, ka viņš runā patiesību! Tiesneša kungs, vai tad jūs kaut reizi mūžā esat redzējis, ka brieži kāptu kokos?

Tiesnesis noklausījās zaķa runu, un viņam bija vien jāpiekrīt tā vārdu gudrībai. Viņš piesprieda briedi pirmajam medniekam, kas bija tīklu izvilcis uz zemes. Bet otru mednieku, kas bija briedi nozadzis, piespieda atdot kaimiņam divu's briežus.

No šās dienas cilvēki dabūja zināt, kas zaķis par viltnieku un gudrinieku. Un kopš tā laika visi viņu godā: Zaķis Sofeā, kas nozīmē: Zaķis — Gudrais Aizstāvis.

ZAĶIS SOFEA UN TIESNESIS

Kāds zemnieks gāja uz tirgu. Ceļš veda gar tiesneša māju. Zemnieks nonāca pie vaļņa, aiz kura parasti sapulcējās tiesa, noņēma no muguras savu nesamo un piesēda atpūsties.

Tā viņš sēdēja un pūtās, kad pēkšņi uz ceļa atskanēja rīboņa un dārdoņa. Tiesnesis jautāja:

—    Kas tur tā rīb?

—    Tie ir rati, tiesneša kungs, — zemnieks atbildēja.

—    Nē, — tiesnesis iebilda, — tie nav rati.

Zemnieks palika pie sava:

—    Tie noteikti ir rati!

—    Bet ja nu nav rati? — tiesnesis jautāja. — Ko tad?

—    Certiet man galvu nost, ja tie nav rati! Bet, ja tie ir rati, kas tad būs, tiesneša kungs?

—    Tad es tev došu sauju sudraba!

Rīboņa uz ceļa nāca tuvāk. Tiesnesis pavēlēja, lai tas, kas tur tā rīb un dārd, apstājoties pie viņa mājas. Un pats izgāja pretim un ņēmās iztaujāt braucēju:

—    Kā sauc to te?

—    Ass.

—    Un, luk, šo?

Riteņi.

—    Nu, bet šo?

—    Ilksis.

Un uz visiem tiesneša jautājumiem braucējs atbildēja: tie ir spieķi, tā kulba, tas — kulbas dibens.

—    Nu esmu pietiekami jautājis! — tiesnesis pēdīgi teica. — Es neredzēju it nekā, ko sauktu par ratiem. Dod šurp galvu, es tūdaļ tev to nocirtīšu!

Zemnieks pārbijās un sāka lūgties tiesnesi:

—    Pagaidiet maķenīt, ļaujiet man sameklēt aizstāvi! Varbūt tas jūs pārliecinās, ka esmu runājis patiesību.

Bet, ja arī viņš nevarēs neko pierādīt, tad jau cērtiet man galvu nost!

Taisnā ceļā no tiesneša zemnieks skrēja pie zaķa un teica tam:

—    Sofeā kungs, palīdziet man! Tāda nelaime uz* brukuši, es gauži gauži baidos!

Zaķis Sofeā ņēmās viņu sīki izklaušināt. Un, kad bija izklaušinājis, sacīja:

—    Tad tā ari ir visa tava nelaime? Nebaidies nenieka! Es tev palīdzēšu, tici man!

Un kopā ar zemnieku zaķis cilpoja uz tiesneša mājām un jautāja tiesnesim:

—    Tiesneša kungs, kas tā ir par sūdzību, ko tas nelaimīgais nabaga vīrs pret jums ierosinājis?

—    O mans dārgais Sofeā! Šis cilvēks ir nekauņa, kādu pasaule vēl nav redzējusi! — tiesnesis sacīja. — Paklausies jel, kā tas bija. Es izdzirdu uz ceļa lielu rīboņu un jautāju: «Kas tur tā rīb?» Un šis cilvēks uzreiz atsaka: «Rati!» Tad mēs saderējām. Ja tie būs rati, es apsolīju viņam dot sauju sudraba, bet, ja nebūs rati, viņš teica, lai nocērtot viņam galvu. Beidzot tas rībētājs pienāca tuvāk. Mēs divatā to aplūkojām, ir viņš, ir es, un neatradām tajā it nekā, ko sauktu par ratiem. Tātad es esmu derības laimējis!

—  Jūs runājat pēc taisnības, tiesneša kungs! — zaķis piekrita. — Protams, jūs esat derības laimējis. Tāpēc es jūs lūdzu, tiesneša kungs: tūliņ cērtiet šim cilvēkam galvu nost!

Zemnieku parņēma šausmas.

—   Tad tā jūs man palīdzējāt, Sofeā kungs? — viņš iesaucās. — Es jums uzticēju savu dzīvību, bet jūs pats lūdzat tiesnesi nocirst man galvu! Un tā ir jūsu palīdzība?

—    Ciet klusu! — zaķis Sofeā viņam uzsauca. — Tu pats esi piedāvājis derību noteikumus. Dod šurp savu galvu tiesneša kungam — nekas cits tev neatliek!

Aiz bailēm drebēdams, zemnieks nolieca galvu.

Tiesnesis satvēra cirvi un atvēzējās.

Taču te zaķis viņu apturēja.

—   Piedodiet, tiesneša kungs! — viņš sacīja. — Vajag ievērot kārtību. Ko jūs īsti gribat nocirst? Kā sauc šo te?

—    Mati, — tiesnesis izbrīnījies atbildēja.

—    Nu, un to?

—    Tā ir āda.

—    Un kas atrodas zem ādas?

—    Miesa.

—    Un zem miesas?

—    Kauli…

—    Tātad, ko īsti jūs gribat nocirst?

—    Galvu.

—    Tiesneša kungs, es šeit redzu matus, ādu, miesu, kaulus — jā, bet kur tad galva? Iepriekš jūs neparko nevarējāt saskatīt ratus, bet tagad es nekādi nevaru ieraudzīt galvu. Un, ja jūs man parādīsiet galvu, tad arī es jums parādīšu ratus.

Tā zaķis izglāba zemnieku.

ZVIEDRIJA

NAGLA NO TĒVA MĀJĀM

Dzīvoja nabaga zemnieks ar sievu. Viņiem bija trīs dēli: Matss, Peters un Svens. Reiz gadījās, ka uznaca sausums un ģimenei sāka klāties plāni: trūka maizes.

—  Mēs esam vairāk ēdāju nekā mums maizes riecienu, — tēvs sacīja. — Vajadzēs, dēliņi, iet jums peļņā.

Māte apraudājās.

—   Matss un Peters ir pieauguši, tie jau nu tiks ar darbu galā, — viņa nopūtās, — bet, ače, Svens, nabadziņš, tas aizies neziņa. Ko tads var piepelnīt!

—  Lai iet par ganu, ja nekā cita neprot! — tēvs atsaucās.

Taču Svens teica:

—    Nebēdā, māmiņ, gan es darbu salūkošu. Laid vien mani!

—    Labi.

Brāļi saka posties ceļā.

Vecakais dēls Matss sacīja:

—   Paņemšu sev vecos tēva svārkus: tēvs taču lik un tā sēž mājās, viņam tie nav vajadzīgi.

Vidējais brālis Peters palūkojās apkārt nabadzīgajā istabiņā. Ko izvēlēties nekā nebija. Mātei bija viens vienīgs kastrolis. Māte bija pie tā gaužām pieradusi un lepojas ar to: viņa allaž tik cītīgi spodrināja šo kastroli, ka tas mirdzēja un laistījās ka saule pār visu nemīlīgo, piekvēpušo istabu.

—   Ņemšu kastroli! — Peters nolēma. — Mātei tik un tā nav taja ko vārīt, bet es to pārdošu un ar ieņemto naudu iztikšu, līdz dabūšu darbu.

Viņš nocēla no plaukta spožo kastroli un uzmauca galvā cepures vietā.

—    Bet, ek, Svenam netika nekā! — .māte nopūtās.

Viņa pārlieku mīlēja savu pastarīti: tas allaž bija

tik laipns, mīlīgs, kautrs un palīdzēja mātei kur tik vien varēdams.

—     Es, māmiņ, piemiņai no mājām paņemšu naglu. To pašu, uz kuras parasti karinu svārkus, kad liekos gulēt.

Svens izvilka no sienas naglu, ievīstīja lupatiņā un iebāza kabatā.

—     Nu, vai nav muļķītis! — abi brāļi skaļi nosmējās. — Tad ta gan izdomājis: valcīt līdzi sarūsējušu naglu! Ko tad tu ar šo darīsi?

—    Varbūt ka noderēs, ko tur var zināt? — puika atteica. Ap sirdi viņam bija tik līksmi, it kā būtu paņēmis nevis naglu, bet zelta gabalu.

Māte ar asarām noskatījās dēliem pakaļ, un Svens vēl ilgi māja viņai ar cepuri.

Krustceļos vecākie brāļi apstājās.

—   Mēs ar Peteru iesim kopā, bet tu, Sven, ar savu naglu mums līdzi nenāc! — Matss sacīja.

—    Nu tad sveiki, mīļie brāļi! Laimīgu ceļu! Ceru, ka drīz atkal tiksimies! — atsaucās Svens un nogriezās pa lauku ceļu.

Pēc pāris stundām viņš jutās noguris, taču nevienas mājas vēl tuvumā nemanīja.

Te uzreiz viņš redz, ka priekšā uz ceļa kaut kas kūņojas.

«Vai tiešām lācis? Kā lai paglābjos?» Svens bailēs nodomāja.

Taču tas bija kāds vīrs, kas rosījās ap ratiem.

—    Paklau, puišel, — tas uzsauca Svenam, — panāc šurp man palīgā! Ratiem nokritis ritenis, un es nekādi netieku līdz kalvei.

—    Man ir nagla, to var iebāzt tapas vietā. — Es jums to tikai aizdošu, jo tā man dārga manta: nagla ir no manām tēva mājām.

Zemnieks skaļi iesmējās:

—    Tu nu gan esi ērma knauķis! Dabūsi jau dabūsi atpakaļ savu dārgo naglu, tūliņ kā aizbrauksim līdz kalvei.

Zemnieks ar Svenu pierīkoja riteni, sēdās ratos un rikšiem laida pa ceļu uz kalvi.

Pie laktas stāvēja kalējs, nosvīdis un apkvēpis tīri melns, un sita cik jaudas pa sarkani nokaitētu dzelzi.

Svens nekad vēl nebija kalvē bijis, un viņam te viss patika:

—    Pie jums gan iet jautri! Plēšas dūc, veseris dimdina — īsta muziķa! Kā es gribētu būt kalējs!

Kalējam paspruka smiekli:

—    Nesmīdini mani, niekkalbīt! Kur nu tu vari tādu smagu veseri valdīt! Tā tev nav nekāda paijiņa! Bet, ače, ja gribi, vari pūst plēšas, kamēr mans puika atveseļosies. Ēst došu, cik vēderā lien, un par darbu vēl dažu grasi piemetīšu!

—    Labi, esmu ar mieru, — Svens atbildēja.

Un viņš palika pie kalēja. Savu naglu viņš saņēma no zemnieka atpakaļ, atlieca to taisnu, ietina lupatiņā un noglabāja kabatā. Zemnieks vēl iedeva viņam kādu nieku naudas par izpalīdzēšanu.

Kalējs redzēja, ka Svens ir krietns, čakls strādnieks, un sāka viņu mācīt savā amatā. Nebija ilgi, kad Svens jau prata pats pagatavot vienu otru lietiņu.

Taču pēc kāda mēneša kalēja dēlēns izveseļojās, un kalējs vairs nevarēja Svenu paturēt darbā. Puikam vajadzēja iet tālāk.

Saņēmis no kalēja kādu mazumiņu naudas par darbu, Svens soļoja pa ceļu, dungodams jautru dziesmiņu.

Drīz viņš nonāca pret vientuļu mājiņu ceļa mala. Durvīs stāvēja vīrs līkām kājām un brillēm uz acīm. Tas bija drēbnieks: kaklā tam, garā lentē pakārtas, kuļājās grieznes. Drēbnieks turēja rokās svārkusun tīrīja. Pēkšņi tie izslīdēja viņam no rokām un nokrita rasainajā zālē.

— Būtu labāk svārkus pakāruši, meistar! Svens deva padomu.

—    Nemāci mani, pienapuika! — drēbnieks pikti atcirta. — Pats zinu, kas darāms!

Svens nemaz neapvainojās par drēbnieka vārdiem, bet itin mierīgi noteica:

—    Varu jums palīdzēt, meistar!

Viņš salūkoja kabata naglu un iesita to durvju stenderē.

Drēbnieks pasmaidīja, pakāra svārkus un viens divi iztīrīja. Tad viņš aicināja Svenu istabā un lika sievai iedot puikam pienu ar maizi. Svens notiesāja azaidu ar gardu muti — viņš bija krietni izsalcis. Tad viņš pieklājīgi pateica paldies. Saimniecei tas ļoti patika.

—    Ņem zēnu mācībā! — viņa ieteicās.

—    Es ar prieku paliktu pie jums, — Svens atsaucās, — kaut gan pēc amata esmu kalējs.

Drēbnieks noskatīja Svena sīko augumiņu no galvas līdz kājām un skaļi iesmējās:

—    Tad ta varens kalējs! Tu nu gan, brāl, neesi no tiem, kas spētu smago veseri cilāt. Bet nez vai tu šūt prastu?

Pamēģināšu, — Svens atteica un sēdās drēbniekam blakus.

Ta Svens sāka strādāt pie drēbnieka un iemācījās šūt. Bet drīz gadījās, ka drēbnieks saaukstējās un nomira. Svens izvilka no stenderes savu piemiņai glabājamo naglu, atvadījās no saimnieces un atkal devās ceļā.

Drīz viņš sasniedza nelielu ciematu. Pašlaik nāca augša negaiss: sacēlās stiprs vējš, laistījās zibens, sāka graut pērkons.

Kādas mājas pagalmā uz auklas žāvējās veļa. Veca sieviņa steidza to novākt, te piepeši aukla notrūka no naglas.

—    Nolādēta nagla! — vecīte pukojās. — Pārlūzusi vidū pušu! Ka tikai nu veļa nesakrīt dubļos …

—    Es jums palīdzēšu, vecmāmiņ! — Svens piedāvājās, izvilka no kabatas naglu un iesita sienā. — Dodiet šurp, es piesiešu auklu. Tikai vēlāk jūs man naglu

atkal atdodiet — ta taču ir maza daļiņa no manam teva mājām!

—    Paldies, draudziņ, par naglu! Palīdzi nu labi mudīgi saņemt veļu un ienes iekša, iekām uznācis lietus!

Svens tā darīja. Istabā viņš ieraudzīja kurpnieku. Svens apstajas durvīs un labpatikā noskatījās, cik veikli kurpnieks piesit kurpei pazoli.

—    Es esmu gan kalējs, gan drēbnieks, bet, are, kurpes taisīt neprotu! — Svens ierunājās.

—    Neklabi niekus! Kas tu par kalēju vai drebnieku? Tu esi tīrais jokupēteris! Bet, el< še, kurpnieka amatā es tevi varētu iemācīt.

—    Kā tad, puisīt, paliec pie mums, — iejaucas vecīte, kurpnieka māte. — Es skatos, tu esi čakls un prātīgs puika!

Svens palika pie kurpnieka.

Kurpnieks nezināja vien, kā noslavēt izdarīgo un pieklājīgo zēnu. Nebija ko redzēt, kad Svens jau prata ne vien salāpīt vecas, bet pagatavot arī jaunas kurpes. Domādams vakaros par māti, viņš nolēma darinat viņai dāvanu — māte, nabadzīte, taču staigā tur caurās kurpēs. Un tā nu viņš, iekrājis naudu, nopirka ādas gabalu un pašuva mātei jaunas kurpes.

Rudenī Svens atvadījās no saimniekiem, saņēma no kurpnieka maksu par darbu un devās uz mājām.

Ceļš veda caur pilsētu. Iedams pa tirgu, Svens pie kada vecu drēbju tirgotāja ieraudzīja svārkus. — tie bija . Svena tēva svārki, ko bija paņēmis līdzi vecākas brālis Matss, Tātad Matsam klājies grūti, un viņš pārdevis svārkus, lai nebūtu jāmirst badā. Svens nopirka tēva svārkus un gāja tālāk.

Te uzreiz Svens kādā bodelē ieraudzīja kastroli, kas spoži laistījās saulē. Protams, tas bija matēs kastrolis. Ai, cik Svens bija priecīgs, nopircis mīļo kastroli!

Un nu bija pienācis brīdis, kad Svens tuvojās dzimtajam ciemam.

Krāsnī kurējās uguns — citas gaismas viņu mājās

nebija. Tēvs ar māti sēdēja pie galda. Un viņiem līdzās — divi skrandaiņi. Tie bija Matss un Peters.

—    Mani nabadziņi! — māte gaudās. — lznīkušies, izcietušies gan badu, gan trūkumu un nekā neesat nopelnījuši!

—    Nekas, māmiņ! — dēli viņu mierināja. — Pavasari iesim lauku darbos …

Te uzreiz durvis plaši atvēras. Uz sliekšņa stāvēja mazais brāļuks Svens.

—     Labvakar, mani mīļie! Esmu klāt! — Svens iesaucās, visus līksmi uzlūkodams. — Se tev, tēt, tavi svārki, bet tev, māmiņ, tavs mīļais kastrolis un jaunas kurpes piedevām. Tās es pats taisīju! Un tas vēl nav viss. Še, saņemiet manu pelnīto naudu. Es tagad esmu gan kalējs, gan drēbnieks, gan kurpnieks un sapelnīšu jums vēl veselu kaudzi naudas! Un te arī mūsu nagla! Tā man vienmēr palīdzēja.

Un Svens iedzina naglu vecajā vietā.

Brāļi ar skaudību nolūkojās līksmajā puisī, kas stāstīja savus piedzīvojumus. Bet laimīgā māte, prieka asaras birdinādama, rosījās ap krāsni un savā mīļajā kastrolī vārīja visai ģimenei brangas vakariņas.

SATURS

Viktors Važdajevs. Dažadu tautu pasakas .

Afganistāna

Trīs ražas no viena koka. J. Semjonova apdare .

Gudrais. J. Semjonova apdare

Lapsa un šakālis. J. Semjonova apdare

Zaķene un tīģeris. J. Semjonova apdarellimkalns un Divgalvainais kalns. J. Semjonova

apdare

Džaljats un Smaila. J. Semjonova apdare .

Āfrikas nēģeru pasakas

Krāpnieks. A. Petrova apdare

Trīs zagļi un viņu noslēpums

Cilvēks, kas nekad nerunāja nepatiesību

Gudrais ārsts. A. Petrova apdare

Lepnais tauriņš. A. Petrova apdare

Karaļdēls Safudu-Kvaku. A. Petrova apdare . Kā brāļi pierādīja savu spēku un drosmi. M. Moisejevas apdare

Albānija

Vilks un ēzelis. Bedri Dedia apdare

Anglija

Milžu pieveicējs Džeks. Atstāstījis Ķornejs Cukovskis

Sarkanzobis Ains. Atstāstījis Kornejs Cukovskis Žagatas ligzda. I. Maslovas apdare Tupeles dancotājas. A. Petrova apdare .

Arābu tautu pasakas

Ubags un sīkstulis. D. Baširova apdare . Daudzvārdibas kaite. D. Baširova apdare .

Zinātnieks un jūrnieks. D. Baširova apdare . Auns, kaza un cūka. A. Soloņicka apdare . Emīrs Muavija un dzirnavnieks. D. Baširova apdare Lauva, lapsa un vilks. D. Baširova apcĻare Muļķis un kaza. A. Soloņicka apdare

Apvainotais runcis

Kādi mēdz būt cilvēki. D. Baširova apdare . Bruņurupucis — Baba Fekrans

Beļģija

Baltais Zvirbulis. F. Mendelsona apdare

Sirma

Brīnišķīgais gailis. F. Mendelsona apdare .

Muļķi. I. Arhangeļskas apdare

Pieci labi draugi. F. Mendelsona apdare

Brazīlija

Kāpēc bruņurupucim bruņas sastāv no gabaliņiem.

S. Gilanova un V. Ņizska apdare

Bruņurupucis un ķirzalktis. S. Gilanova un V. Ņizska

apdare

Pērtiķis un aluā. S. Gilanova un V. Ņizska apdare .

Bulgārija

Dārgais akmentiņš. M. Klaginas-Ķondratjevas apdare Vajadzība iemācīs. N. Sereševskas apdare . Veiksme. M. Ķļaginas-Ķondratjevas apdare T ris zemnieki — trīs vientieši. M. Tuberovska apdare

Čehoslovakija

Divpadsmit mēneši. (Pēc slāvu pasaku motīviem).

S. Maršaks

Brīnumirbi. (Čehu tautas pasaka). Atstāstījusi

N. Bejinoviča

Mācītais suns. (Čehu tautas pasaka). M. Zetdovičas un S. Smeraļas apdare

Dānija

Svens, kas neprata melot. A. Petrova apdare . Veselības ābele. A. Petrova apdare

Dienvidslāvija

Cirvis. (Serbu laulas pasaka). J. Pokramovičas ap

dare

Puika ar deviņiem svečturiem. (Bosniešu tautas pasaka). M. Rižovas apdare

Caram Trojanam āža ausis … (Serbu tautas pasaka).

M. Rižovas apdare

Ūdensvīrs. (Slovēņu tautas pasaka). T. Virtas apdare Kā nabaga vīrs slinkumu piemuļķoja. (Horvātu tautas pasaka). T. Virtas apdare

Algādzis un saimnieks. (Serbu tautas pasaka). T. Virtas apdare

Visiem nevar izdabāt. (Serbu tautas pasaka). T. Virtas apdare

«Lai nešņāc uz svēto!…» (Serbu tautas pasaka). T. Virtas apdare

Francija

'I ris rožu krūmi un trīs uzticamie suņi. F. Mendelsona

apdare

Jautrais Žanno un burvju fleite. F. Mendelsona apdare …….

Ka kalps saimnieku mācīja. T. Gabbes apdare .

Indija

Valdnieks Suleimans un gudra dzērve

Piecas maizes. /. Minajeva apdare

Melis

Tirgonis un papagailis

Trīs zelta statuetes

Mahilaropjas audējs. N. Sereševskas apdure .

Uzticamais vanags

* Par to, ka melna vista gāja uz Adžmiras pilsētu. Pierakstījis Ruakoija Rehans

Indonēzija

Pusotra simta krokodilu un Kančila

Rītakurpju pāris

Viltīgais stārķis

Irāna

Krustmāmiņa Suske. E. Frangulovas apdare . Mazā Pupiņa un dīvs. E. Frangulovas apdare

Zens un zivs. E. Frangulovas apdare

Krustmāmiņa Garkakle. E. Lempertas apdare .

Īrija

Baltais telēns. A. Petrova apdare

Konals, Donals un Tegs. A. Petrova apdare .

Itālija

Adatiņa. M. Gorkiļa redakcijā

Karalis Pērkons. M. Gorkija redakcijā

Japāna

Priesteris un tempļa kalpotājs. N. Feldmanes apdare

Vārds pēc nopelniem

Muļķi

Zālīte mega

Jaunības avots

Jaunkaledonija

Kaija un Gliemis. /. Zeļeznovas apdare

Koreja

Par brāļiem Hin Bu un Nor Bu. Atstāstījis V. Ķučer-

javenko

Mantrausis Paks. Atstāstījis V. Kučerjavenko . Bez darba cilvēks nevar dzīvot. Pierakstījis A. Hans Laime. Atstāstījis V. Kučerjavenko

Ķīna

Brāļi Lju

Par Čžan Sjao-ci un Li Ke-bao. V. Turkina apdare .

Mūks un skolēns. N. Hodzas apdare

Bagātība un darbs

Tīģeris un lapsa. Pierakstījis Sen Akro Sans . Ma-ljans un burvju ota. Pierakstījis Ljao Di . Czuns — Garā diena. N. flodzas apdare

Malaja

Kā ķēve tīģeri apmuļķoja. V. Ostrovska apdare . Rīt un šodien. M. Moisejevas apdare

Meksika

Kā Koijots un Skunkss viens otru piemuļķoja. /. Zeļeznovas apdare

Pieklājīgais trusītis. I. Zeļeznovas apdare .

Mongolija

Septiņas peles. M. Sengaļevičas apdareNe sevis labad cilvēks nāk pasaulē. N. Ilodzas apdare

Gudrais zaķis. N. Hodzas apdare

Pasaka bez gala. V. Kļujevas apdare

Norvēģija

Vīrs un sieva. A. Petrova apdare

Polija

Zemnieka lūgumraksts. Atstāstījis K. Duņins-Bor-

kovskis

Kā vējš skrien, kā miets atduras. Atstāstījis Ķ. Du-

ņins-Borkovskis

Zedeņu vecītis — Pelēkais zirnītis. Atstāstījusi N. Be-

ļinoviča

Kā nabaga vīrs savu tīrumu pazaudēja. 0. Romančenko apdare

Rietuiniriāna

Kā moskīti radušies. I. Zeļeznovas apdare ..

Rumānija

Kurta zābaciņi. J. Pokramovičas apdareKaza ar zvaniņu. V. Neištata apdare Nabaga vira gudrā meita. J. Pokramovičas apdare .

Skotija

Esipatls un Valdnieks Baigais Cūslis. M. ĶļaginasĶondratjevas apdare

Somija

Lappi un Tapio. L. Voronkovas Apdare .

Par muļķa velnu

Vāvere, adata un dūrainis

Spānijā

Vilks un siera ritulis

Mācītājs un ēzelis. S. Gilanova un V. Ņizska apdare Kas klauvē? S. Gilanova un V. Ņizska apdare . Ēzelis un lauva. 5. Gilanova un V. Ņizska apdare . Jokdaris Pedro

Turcija

Zilonis un pelēns. J. Plotņikova apdareBezdelīga un zvirbulis. J. Plotņikova apdare . Vislielākā bagātība. J. Plotņikova apdare

Ungārija

Divi badīgie lācēni. A. Ķrasnovas un V. Važdajeva

apdare

Katica Terdseli. A. Ķrasnovas un V. Važdajeva apdare Baltais zirgs. A. Ķrasnovas un V. Važdajeva apdare Puskažociņš. A. Ķrasnovas un V. Važdajeva apdare

Divi vērši zirņa lieluma. A. Ķrasnovas un V. Važda

jeva apdare

Vācija

Muļķa Peteris. Atstāstījis V. VaždajevsKā zemnieks taisnību meklēja. Atstāstījis V. Važdajevs

Vjetnama

Zaķis un zilonis! F. Mendelsona apdare . Tauriņš. Pierakstījis V. Zukrovskis Zaķis dabu vārdu. F. Mendelsona apdare . Zaķis Sofeā un tiesnesis. F. Mendelsona apdare .

Zviedrija

Nagla no tēva mājām

ВОЛШЕБНАЯ КИСТЬ Сказки зарубежных стран

Составление и общая редакция В. Важдасва Детгиз 1957

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Tulkojusi А. Ozola-Sakse

Redaktore Е. Marjutina. Māksi, redaktors I. Zvagūzis. Tehn. redaktore V. Sporane. Korektore /VI. Kihtere.

Nodota salikšanai 1959. g. 30. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 4. martā. Papīra formāts 60 X92/16 28,5 fiz. iespiedi.; 28,5 uzsk. iespiedi.; 21,1 izdevu. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 8 rbj. 40 kap.

Latvijas Valsts Izdevniecība

Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 1I722-J1145. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā. Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 590.

w

Ј

[1] rūpija — naudas vienība, nedaudz mazāka par rubli.

[2] afganistānā kopš seniem laikiem pastāvēja tautas ticējums: ja vanags — putns, kas lido augstāk par visiem, — nometas kādam uz pleca, tad šis cilvēks kļūst par valdnieku.

[3] reāls — vecs spānioēu sudraba naudas gabals.

[4] krāls — lopkopju apmetne dienvidaustrumu Āfrikā.

[5] Ābolu vīns.

[5] Orfejs — sengrieķu mītos dzejnieks un dziedonis, kas ar savāra dziesmām apbūris ne vien cilvēkus un dzīvniekus, bet pat akmeņus.

[6] k a n č i 1 a — Javas pundurstirna.

[7] skunkss — neliels plēsīgs zvērs no caunu dzimtas. Raksturīgs ar nepatīkamu smaku. Dzīvo Ziemeļamerikā.

[8] a r a t s — zemnieks.

! Batarči — pasaku teicējs.

[10] nāti — vietējais moskītu nosaukums.

[11] surama — ziemeļrietumu vējš.

Content

Važdajevs Viktors Moiseja d. Burvju ota - Aizrobežu tautu pasakas

DAŽĀDU TAUTU PASAKAS

TRIS RAŽAS NO VIENA KOKA

GUDRAIS

LAPSA UN SAKALIS

ZAĶENE UN TĪĢERIS

ILIMKALNS UN DIVGALVAINAIS KALNS

DŽALJATS UN ŠMAILA

ĀFRIKAS NĒĢERU PASAKAS

KRĀPNIEKS

TRĪS ZAGĻI UN VIŅU NOSLĒPUMS

CILVĒKS, KAS NEKAD NERUNĀJA NEPATIESĪBU

GUDRAIS ĀRSTS

LEPNAIS TAURIŅŠ

KARAĻDĒLS SAFUDU-KVAKU

KĀ BRĀĻI PIERĀDĪJA SAVU SPĒKU UN DROSMI

ALBĀNIJA

VILKS UN ĒZELIS

ANGLIJA

MILŽU PIEVEICĒJS DŽEKS

SARKANZOBIS AINS

ŽAGATAS LIGZDA

TUPELES DANCOTĀJAS

ARĀBU TAUTAS PASAKAS

UBAGS UN SĪKSTULIS

DAUDZVARDĪBAS KAITE

ZINĀTNIEKS UN JŪRNIEKS

AUNS, KAZA UN CŪKA

EMIRS MUAVIJA UN DZIRNAVNIEKS

LAUVA, LAPSA UN VILKS

MUĻĶIS UN KAZA

APVAINOTAIS RUNCIS

KĀDI MĒDZ BŪT CILVĒKI

BRUŅURUPUCIS — BABA FEKRANS

BEĻĢIJA

BALTAIS ZVIRBULIS

BIRMA

BRĪNIŠĶĪGAIS GAILIS

MUĻĶI

PIECI LABI DRAUGI

BRAZĪLIJA

KĀPĒC BRUŅURUPUCIM BRUŅAS SASTĀV NO GABALIŅIEM

BRUŅURUPUCIS UN ĶIRZALKTIS

PĒRTIĶIS UN ALUĀ

BULGĀRIJA

DĀRGAIS AKMENTIŅŠ

VAJADZĪBA IEMĀCĪS

VEIKSME

TRĪS ZEMNIEKI — TRIS VIENTIEŠI

ČEHOSLOVĀKIJA

DIVPADSMIT MĒNEŠI

BRĪNUM1RBI

MĀCĪTAIS SUNS

DĀNIJA

SVENS, KAS NEPRATA MELOT

VESELĪBAS ĀBELE

DIENVIDSLĀVIJA

CIRVIS

PUIKA AR DEVIŅIEM SVEČTURIEM

CARAM TROJĀNAM ĀŽA AUSIS…

ŪDENSVĪRS

KA NABAGA VĪRS SLINKUMU PIEMUĻĶOJA

ALGĀDZIS UN SAIMNIEKS

VISIEM NEVAR IZDABĀT

«LAI TAD NEŠŅĀC UZ SVĒTO…»

FRANCIJA

TRĪS ROŽU KRŪMI UN TRĪS UZTICAMIE SUŅI

JAUTRAIS ŽANIMO UN BURVJU FLEITE

KĀ KALPS SAIMNIEKU MĀCĪJA

INDIJA

VALDNIEKS SULEIMANS UN GUDRĀ DZĒRVE

PIECAS MAIZES

MELIS

TIRGONIS UN PAPAGAILIS

TRĪS ZELTA STATUETES

MAHILAROPJAS AUDĒJS

UZTICAMAIS VANAGS

PAR TO, KA MELNĀ VISTA GĀJA UZ ADŽMIRAS PILSĒTU

INDONĒZIJA

PUSOTRA SIMTA KROKODILU UN KANČILA

RITAKURPJU PĀRIS

VILTĪGAIS STĀRĶIS

IRĀNA

KRUSTMĀMIŅA SUSKE

MAZĀ PUPIŅA UN DIVS

ZĒNS UN ZIVS

KRUSTMAMIŅA GARKAKLE

ĪRIJA

BALTAIS TELĒNS

KONALS, DONALS UN TEGS

ITĀLIJA

ADATIŅA

KARALIS PĒRKONS

JAPĀNA

PRIESTERIS UN TEMPĻA KALPOTĀJS

VĀRDS PĒC NOPELNIEM

MUĻĶI

ZĀLĪTE MEGA

JAUNĪBAS AVOTS

JAUNKALEDONIJA

KAIJA UN GLIEMIS

KOREJA

PAR BRĀĻIEM HIN BU UN NOR BU

MANTRAUSIS PAKS

BEZ DARBA CILVĒKS NEVAR DZĪVOT

LAIME

ĶĪNA

BRĀĻI LJU

PAR ČZAN SJAO-CI UN LI KE-BAO

MŪKS UN SKOLĒNS

BAGĀTĪBA UN DARBS

TĪĢERIS UN LAPSA

MA-LJANS UN BURVJU OTA

CZUNS — GARA DIENA

MALAJA

KĀ ĶĒVE TĪĢERI APMUĻĶOJA

RĪT UN ŠODIEN

MEKSIKA

KĀ KOIJOTS UN SKUNKSS VIENS OTRU PIEMUĻĶOJA

PIEKLĀJĪGAIS TRUSĪTIS

MONGOLIJA

SEPTIŅAS PELES

NE SEVIS LABAD CILVĒKS NĀK PASAULE

GUDRAIS ZAĶIS

PASAKA BEZ GALA

NORVĒĢIJA

VĪRS UN SIEVA

POLIJA

ZEMNIEKA LŪGUMRAKSTS

KA VĒJŠ SKRIEN, KĀ MIETS ATDURAS

ZEDEŅU VECĪTIS — PELĒKAIS ZIRNĪTIS

KĀ NABAGA VĪRS SAVU TĪRUMU PAZAUDĒJA

RIETUMIRĀNA

KĀ MOSKĪTI RADUŠIES

RUMĀNIJA

KURTA ZĀBACIŅI

KAZA AR ZVANIŅU

NABAGA VIRA GUDRĀ MEITA

SKOTIJA

ESIPATLS UN VALDNIEKS BAIGAIS COSLIS

SOMIJA

LAPPI UN TAPIO

PAR MUĻĶA VELNU

VĀVERE, ADATA UN DŪRAINIS

SPĀNIJA

VILKS UN SIERA RITULIS

MĀCĪTĀJS UN ĒZELIS

KAS KLAUVĒ?

ĒZELIS UN LAUVA

JOKDARIS PEDRO

TURCIJA

ZILONIS UN PELĒNS

BEZDELĪGA UN ZVIRBULIS

VISLIELĀKĀ BAGĀTĪBA

UNGĀRIJA

DIVI BADĪGIE LĀCĒNI

KATICA TERDSELI

BALTAIS ZIRGS

PUSKAŽOCIŅŠ

DIVI VĒRŠI ZIRŅA LIELUMĀ

VĀCIJA

MUĻĶA PĒTERIS

KĀ ZEMNIEKS TAISNĪBU MEKLĒJA

VJETNAMA

ZAĶIS UN ZILONIS

TAURIŅŠ

ZAĶIS DABŪ VĀRDU

ZAĶIS SOFEA UN TIESNESIS

ZVIEDRIJA

NAGLA NO TĒVA MĀJĀM

SATURS