G. Zografs

Centrālās Indijas pasakas

Centrālās Indijas pasakas

.

PRIEKŠVĀRDS

Centrālā Indija ir plašas, senas zemes sirds… Vareno līdzenumu, ko apjož kalnu grēdas, vietvietām šķērso dziļas upju aizas. Senatnē tā bija noslēpumaina, pirmatnējiem džungļiem klāta zeme, kuru, pēc Ziemeļindijas iedzīvotāju priekšstatiem, apdzīvoja džungļu cilvēki un dažādas pārdabiskas būtnes.

Jau agrajos viduslaikos atnācēji no ziemeļiem sāka Centrālās Indijas kolonizāciju, bet pēdējo gadsimtu gaitā visās vieglāk pieejamās līdzenuma vietās džungļi lēni, bet neapturami atkāpās, dodot vietu tīrumiem. Tagad džungļi savā sākotnējā veidā saglabājušies tikai tur, kur pārāk kalnainā reljefa dēļ nav iespējams attīstīt zemkopību. Un tomēr Centrālā Indija līdz pat šim ir ar mežiem bagātākais valsts rajons. Seit Sioni kalnos ir Kiplinga izdaudzinātā Maugļa dzimtene, tieši šejienes meži tik krāšņi aprakstīti «Džungļu grāmatā». Vēl pirms simts gadiem šī apvidus! kartē bija daudz «baltu plankumu». Kaut arī to ar katru gadu desmitu paliek mazāk, tomēr te atrodami nostūri, kas ir gandrīz pilnīgi nošķirti no pārējās pasaules, nostūri, kur nepazīst pat primitīvu arklu un koka riteni, kur nav ne tikai dzelzceļu, bet pat zemesceļu. Vietējie iedzīvotāji sadzīvē saglabājuši daudz pirmatnējās ģinšu un cilšu iekārtas iezīmju.

Seit — tagadējā Madhjapradešas štatā (tulkojumā nozīmē vidusštats) un kaimiņu apgabalos ziemeļrietumos un sevišķi ziemeļaustrumos no tā — relatīvi mazās grupās (salīdzinājumā ar Indostanas milzīgo iedzīvotāju skaitu — daudz vairāk par pusmiljardu cilvēku — grupas, kas aptver desmitiem un simtiem tūkstošu vai pat miljonu iedzīvotāju, tiešām jāsauc par relatīvi nelielām) dzīvo Indijas senāko iedzīvotāju pēcteči, kurus sauc par adivasiem (tulkojumā — pirmiedzīvotājiem). Tie ir mundas tautības. Centrālās Indijas sīkās dravidu tautības un ari bhili. Visu šo tautību etniskā tipa, dzīves veida un daudzu ticējumu līdzība vedina pieļaut viņu izcelsmes aizvēsturisku kopību, kaut gan mūsdienās katra no šīm tautībām runā tādā valodā un dialektā, kas pied?r dažādām lingvistiskām grupām: raun-

das tautību piederīgie runā austroaziātu grupai piederošā mundas valodā, dravidi — īpašā dravidu valodā, bet bhili — indoāriešu dialektā, kas ietilpst indoeiropiešu valodu saime.

Ir pamats domāt, ka senāko grupu veido mundas tautību piederīgie, no kuriem lielu daļu jau senatnē dziļi ietekmējuši dravidi, kas tagad apdzīvo Dienvidindiju, bet vēlāk ārieši, kuri ieradās Ziemeļindijā no ziemeļrietumiem apmēram pirms pusotra tūkstoša gadu pirms mūsu ēras. Pēdējie drīz vien daļēji pakļāva sev pamatiedzīvotājus un vēlāk sajaucās ar tiem, kā arī pa daļai atspieda tos no auglīgajām Indas un Gangas ielejām, galvenokārt uz dienvidiem.

Drošas liecības par vietējo tautu senāko vēsturi nav saglabājušās. Ziņas par džungļu ciltīm senindiešu eposā ir fragmentāras un visai fantastiskas. Nekādus senās vēstures pieminekļus šīs tautas nav atstājušas. Par pētījumu un aprakstu objektu tās kļuvušas tikai pēdējos divos trijos gadsimtos. Dažas ziņas par viduslaikiem, kaut arī visai fragmentāras, attiecas tikai uz gondiem. So tautu seno vēsturi tādā vai citādā mērā iespējams rekonstruēt, galvenokārt balstoties uz folkloras, reliģisko sistēmu un valodas datiem, bet arī šis materiāls tā pašreizējā izpētes līmenī nevar sniegt pilnīgu ainu. Un beidzot — par dažām pagātnes norisēm iespējams spriest pēc tām sociālajām pārmaiņām, kas vērojamas mūsdienās.

Tā, starp citu, tagadne palīdz izprast, kā Indijā — daudzu tautību un daudzu valodu zemē — sajaukušās mazās tautiņas. Tautas skaitīšana, kas Indijā kopš pagājušā gadsimta beigām notiek ik pēc desmit gadiem, liecina, ka indoāriešu iedzīvotāji nepārtraukti asimilē mazās džungļu tautības. Tas izpaužas gan dzīves veida pārmaiņā — pārejā no medībām un pārtikas vākšanas uz zemkopību, izolēto cilšu grupējumu iziršanā un sabiedrības pārorganizēšanā pēc kastu un šķiriskā principa, kā ari divvalodu sistēmas izplatībā, sakarā ar ko reizēm dzimtā valoda tiek pilnīgi atmesta. Pēc 1961. gada tautas skaitīšanas datiem, tikai puse gondu, kas ir lielākā dravidu tautība Centrālajā Indijā, saglabājusi savu dzimto gondi valodu. Pārējie runā hindi vai marathu valodu dialektos. Bet arī gondi valodā runājošo vidū gandrīz puse (45%) blakus dzimtajai valodai lieto iepriekš minētos dialektus. Santali — lielāka mundas grupas tautība — gan vairumā saglabājuši dzimto valodu, bet arī tiem samērā daudz divās valodās runājošo: vairāk nekā trešdaļa santalu bez santalu valodas runā bengāļu, kā arī hindi un orijas valodas dialektos. Visai iespējams, ka bhili liecina par Šāda procesa rezultātu, proti, kad kāda tautība pārņem ekonomiski un politiski spēcīgāko kaimiņu valodu: no lingvistiskās klasifikācijas viedokļa mūsdienu bhili valodu var uzskatīt par tai blakus esošās indoāriešu — gudžaratu — valodas dialektu grupu.

Kā Centrālās Indijas dravidu, lā ari mundas tautībām ir daudz poētisku leģendu par cilšu rašanos, pie kam parasti šīs leģendas sākas ar pasaules radīšanu. Lūk, ko vesta šāda gondu leģenda, kas atstāstīta pēc misionāra S. Hīslopa pieraksta, kurš izdarīts vairāk nekā pirms simts gadiem un kuru kopš tā laika jau vairākkārt izmantojuši Centrālās Indijas pētnieki.

«… Iesākumā visur bija ūdens, un Visuaugstākais piedzima no lotosa un dzīvoja viņš viens. Reiz parīvēja viņš roku un no noberztajiem netīrumiem radīja vārnu, kas nometās viņam uz pleca. Vēl viņš radīja krabi un palaida to ūdenī. Pēc tam viņš pavēlēja vārnai aplidot visu pasatrii un atnest viņam zemi. Ilgi lidoja vārna, bet zemi neatrada, ieraudzīja tikai krabi, kas rēgojās ārā no ūdens, ar kāju balstīdamies pret jūras dibenu. Vārna bija ļoti nogurusi un nolaidās uz krabja muguras. Bet tam mugura bija mīksta, un tajā mugurā palika pēdas no vārnas nagiem — vēl tagad tās redzamas katram krabim. Jautāja vārna krabim, kur atrast zemi. Krabis atbildēja, ka viņš gan zemi atrastu, ja vien dievs viņa miesu būtu radījis cietu. Visuaugstākais nu bija ar mieru padarīt gabaliņu viņa miesas cietu — no tā laika krabjiem uz muguras ir bruņas. Krabis ienira līdz jūras dibenam, atrada zemes tārpu Kenčua, satvēra viņu savās spīlēs un uznesa virspusē. Zīmes, ko atstājušas krabja spīles, redzamas visiem tārpiem vēl šodien. Tārps izspļāva piciņu zemes, krabis atdeva to Visuaugstākajam, un Visuaugstākais izsēja zemi pa juru, un radās jūrā sauszeme. Nolaidās Visuaugstākais uz zemes, un no brūces viņa rokā iznāca Mahadeo un Parvati.

Mahadeo nolaida ūdeni, un no tā sāka augt visādi dārzeņi. Ieēda tos Parvati un kļuva grūta. Piedzima viņai astoņpadsmit loki braminu dievu un divpadsmit loki gondu dievu. Bet visā mežā savairojās gondi. Viņi piepildīja visu: mežu, ielejas un kalnus — zem katra koka slēpās gotids. Un visu dzīvo, ko tie pamanīja, viņi nosita un aprija. Viņi nosita un apēda visu — vai tas bija šakālis, vai briedis, vai stirna. Viņiem visviens: gan cūka, gan paipala, gan dūja, gan vārna, gan klija, gan grifs, gan varde, gan ķirzaka, gan vabole, gan govs, gan teļš, gan bifelis, gan bifeļu māte, gan žurka, gan vāvere — visus viņi bija gatavi nosist un aprīt. Tā, lūk, rīkojās gondi. Visu viņi ēda jēlu, negatavu; pusgadu nemazgājās, vāļājās dubļos un mēslos. Tādi, lūk, bija tie gondi. Nelaba smaka no viņiem izplatījās pa visiem džungļiem, un Mahadeo sāka uz tiem dusmoties. «Slikta suga ir šie gondi, neiešu tos sargāt,» viņš teica un nolēma tos iznīdēt.

Sasauca viņš pie sevis gondus un, kad visi bija sapulcējušies, no savas miesas netīrumiem radīja vāveri un palaida to gondu vidū. Visi metās vāverei virsū, katrs gribēja to notvert un aprīt. Vāvere

izrāvās un laidās bēgt, bet gondi tai pakaļ. Un ievīla vāvere viņus Sarkanā kalna Dzelzs alā. Tad Mahadeo aizvēla alas ieejai priekšā milzu akmeni un iesprostoja tur visus gondus. Tikai četri palika ārpusē. Viņi aizbēga un noslēpās Sarkanajā kalnā. Pa tam Parvati jūt, ka nav vairs gondu smakas, kas viņai tā patika. Ņēmās viņa gavēt un lūgt dievu, lai tie atgrieztos. Tā viņa gavēja sešus mēnešus, bet tas padarīja nemierīgu Visuaugstāko. Viņš sūtīja sauli Narajanu paskatīties, kas tur gavē. Narajana atnāca, ieraudzīja Parvati tin jautāja, ko tā vēloties. Tā atbildēja, ka palikusi bez saviem gondiem un grib tos atpakaļ. Narajana ziņoja par to Visuaugstākajam, un tas apsolīja gondus viņai atdot.

Bet Dhavalgiri kalnos kādam kokam bija dzeltens zieds. Visuaugstākais sūtīja pērkonu un zibeni, un zieds apaugļojās. Vispirms no viņa nobira zemē kaudze safrāna. No rīta, saulei lecot, zieds atvērās un no tā iznāca Lingo. Uz nabas viņam mirdzēja dimants, bet uz pieres sandalkrāsas zīme. No zieda viņš iekrita tieši safrānā. Viņš tajā rotaļājās, bet gulēja šūpuļtīklā. Kad palika Lingo deviņi gadi, viņš ieraudzīja, ka nekur nav viņam līdzīgu, un nolēma tos meklēt. Uzrāpās Lingo augstā kalnā un ieraudzīja tālumā četrus gondus pie Dzelzs alas. Viņš devās pie tiem. Gondi redzēja, ka Lingo ir tāds kā paši, un uzņēma viņu kā brāli. Eda tic tikai gaļu. Lingo palūdza tos noķert viņam kādu zvēru, kam nav aknu. Tie pārmeklēja visu mežu, bet neviena tāda neatrada. Tad Lingo iemācīja tiem cirst mežu un dedzināt līdumu. Sāka tic cirst kokus, bet noberza rokas tulznās un meta mieru. Tikai divus kokus nocirta. Lingo pats paņēma cirvi, nocirta daudz koku, pēc tam tos sadedzināja, un atklājās melna zeme. Lingo apjoza lauku ar sētu un ierīkoja vārtiņus. Sākās lietus un nepārstāja trīs dienas. Strautos un upēs ūdens pacēlās līdz krastiem, bet laukā sazēla rīss.

Tālāk stāstīts par to, kā laukam uzbruka zilo antilopju bars un nopostīja visu rīsu. Lingo devās baram pa pēdām un kopā ar brāļiem nošāva visas antilopes ar bultām. Pēc tam viņš sāka mācīt brāļiem iegūt uguni un cept gaļu. Izšķilt uguni no krama brāļi nevarēja. Vajadzēja doties pēc uguns uz sārtu, kuru bija iededzis milzis cilvēkēdājs Rikads Gavadi. Brāļi ilgi atrunājās, kamēr beidzot jaunākais iedrošinājās iet. Lingo izšāva no loka bultu, un tā aizlidoja pāri zemei, nogāžot kokus, nopļaujot zāli un iezīmējot taisnu ceļu līdz pašiem milža laukiem. Pa to jaunākais gonds piezagās pie ugunskura, ieraudzīja, ka milzis guļ, paķēra degošu pagali un laidās bēgt, bet steigā uzmeta milzim dzirksteli. Tas pamodās un steidzās ķert — gribēja noķert un apēst zagli. Tas tikko izglābās, bet uguns pagali pazaudēja.

Brāļi gondi pārbijās, un neviens no viņiem neiedrošinājās izmēģināt laimi vēlreiz. Pēc uguns bija jādodas pašam Lingo. Pa ceļam Lingo paņēma ķirbi, iesprauda tajā bambusa nūju, uzvilka divus savus matus, un vijole bija gatava. Piegāja viņš pie ugunskura, kur gulēja milzis, uzkāpa augsta koka galotnē un sāka spēlēt vijoli. Tik saldi ieskanējās vijole, ka viss tuvākajā apkaimē sastinga klusumā. Pamodās vecais milzis un sāka klausīties. Ņēmās viņš skatīties, kas tur tā dzied, bet nekā nevarēja ieraudzīt. Pa to laiku kājas viņam pašas sāka cilāties dejā. Uzausa gaisma, iznāca no mājas vecene — milža sieva un arī sadzirdēja brīnumaino mūziku. Viņa devās uz lauku, ieraudzīja, kā viņas vecais lec, un arī pati laidās dancot. Nu Lingo parādījās, uti milzis to uzņēma kā viesi, sāka saukt par radinieku un piedāvāja savas septiņas meitas par sievām. Lingo pats precēties netaisījās, bet bija ar mieru ņemt meitas saviem brāļiem. Katram viņš deva divas sievas, tikai jaunākajam palika viena. Brāļi pateicībā nolēma sanest Lingo no meža augļus un medījumu, un Lingo palika viens ar viņu septiņām sievām — tās šūpoja viņu guļamtīklā. Tikko viņš sāka laisties snaudā, brāļu sievas sadomāja ar viņu parotaļāties. Lingo pamodās, sāka tās kaunināt, sauca par māsām un mātēm, bet viņas tikai savu. Ieraudzīja Lingo — guļ gara piesta, ar ko rīsu grūž, paķēra to un sadeva sievām pamatīgi. Tās sāka raudāt, izklīda pa savām būdām un nolēma atriebties. Kad brāļi atgriezās no meža, sievas tūlīt ņēmās žēloties, ka Lingo gribējis viņas visas savaldzināt un laupīt viņām godu, ka dzīvot blakus ar tādu viņas nav mierā. Brāļi notieļēja un dusmās nolēma Lingo nogalināt. Ievilināja viņi Lingo džungļos — lai palīdzot medībās —, tur apbēra viņu bultām, un viņš nokrita beigts. Bet viņi vēl izrāva Lingo acis un sāka ar tām mētāties.

Visuaugstākais, vairs nedzirdēdams lūgšanu, ko Lingo tam parasti veltīja, sūtīja savu vārnu noskaidrot, vai ar viņu nav kas noticis. Atgriezās vārna un pavēstīja, ka Lingo miris. Tad Visuaugstākais sūtīja vārnu vēlreiz uz zemi ar dzīvības ūdeni. Vārna ar to apslacināja mirušā miesas, un Lingo atdzīvojās.

Tagad Lingo nolēma uzmeklēt tos gondus, kas, pēc četru brāļu vārdiem, esot ieslodzīti kādā alā. Viņš gāja pāri kalniem, lauzās cauri mežu biezokņiem, kamēr pienāca nakts un pār zemi nolaidās tumsa. Tad viņš uzrāpās augstā kokā. Lejā rēca plēsīgi zvēri un rēja šakāļi, bet Lingo domāja tikai par saviem brāļiem gondiem, kas mocījās ieslodzījumā. Pa to laiku uzlēca mēness, pielēja mežu ar savu sidraboto gaismu, un Lingo iešāvās prātā pajautāt mēnesim, vai tas nav redzējis viņa gondus. Tikai mēness nekā neatbildēja, jo pats nezināja. Debesīs iemirdzējās zvaigznes. Lingo jautāja tām to pašu, bet tapat neko neuzzināja. Tuvojās rīts, zvaigznes nobālēja, uzlēca spoža saule un apspīdēja visu zemi. Lingo ari saulei jautāja, bet ari' saule nebija redzējusi gondus. Tad Lingo atkal devās mežā. Gāja, gāja, kamēr nonāca pie vientuļnieka — gudra veca vīra alas, kurš zināja visādas burvības. Jautāja viņam Lingo par gondiem un tikai te dabūja zināt, kur lielais dievs Mahadeo ieslodzījis dumjos un rijīgos gondus.

Tad Lingo deva atturības zvērestu, apgūlās uz ērkšķiem un sāka gavēt. Gavēja viņš veselu gadu un novājēja tā, ka nespēja ne tikai rokas un kajas pakustināt, bet pat acu plakstiņus pacelt. Viņa miesa sažuva, un kauli sāka spiesties cauri ādai. Viņa varoņdarbs bija tik liels, ka sašķobījās pat Mahadeo tronis. Piecēlās Mahadeo, nokāpa no sava Dhavalgiri kalna un devās lūkoties, kas notiek uz zemes. Ieraudzīja viņš Lingo ērkšķu guļasvietā un jautāja, ko tas vēloties. Tad Lingo pieprasīja atbrīvot ieslodzītos gondus. Tā vietā Mahadeo solīja visu, ko vien var gribēt — gan bagātību, gan zemi, gan slavu, taču Lingo nebija ar mieru. Tad Mahadeo piekrita ar noteikumu: lai Lingo dodoties uz jūras krastu un atnesot no turienes tnilzu putnu Bindo mazuļus.

Aizgāja Lingo uz jūras krastu, atrada ligzdu ar mazuļiem. Veco putnu ligzdā nebija. Tie bija devušies mežā medīt ziloņus, jo mazuļus baroja ar ziloņu smadzenēm. Lingo šķita, ka nav labi slepus, kā zaglim, paņemt mazuļus, un viņš, gaidīdams vecos putnus, nolikās smiltis un aizmiga. Pa to laiku no ūdens iznāca milzīga jūras čūska un līda uz ligzdu pēc mazuļiem. Tā jau vairākas reizes bija nākusi un paspējusi septiņus mazuļus nolaupīt. Pamodās Lingo, pielēca kājās, uzvilka loku un pienagloja čūsku ar bultu pie zemes. Pēc tam viņš sacirta čūsku septiņos gabalos un iemeta tos jūrā. Tikai čūskas galvu atstājis vāļājamies zem ligzdas, pats atkal apgūlās un aizmiga. Atlidoja Bindo. Putni atnesa mazuļiem ziloņu un kamieļu smadzenes, bet tie negrib ēst: lai atdodot tās Lingo, viņš esot nogalinājis jūras briesmoni — čūsku un izglābis tos no nāves. Nu putni jautāja Lingo, kā par to atlīdzināt, bet viņš no visa atteicās. Viņam vajagot tikai mazuļus, ko aiznest Mahadeo. Sākumā putni Bindo noskuma, tad bija ar mieru, uzsēdināja Lingo un mazuļus uz saviem platajiem spārniem un jau pēc pus dienas lidojuma bija Dhavalgiri kalnā pie Mahadeo vārtiem, līdz kurienei kājniekam būtu vajadzējis iet pus gadu.

Ieraudzīja Mahadeo putnus un Lingo — neko darīt, bija jāatbrīvo gondi.

«Izmocījāmies gan mēs tur, vectētiņ Lingo,» stāstīja gondi. «Tajā netīrajā bedrē nebija ne kumosiņa, ko mutē likt.» Lingo nu aizveda viņus pie upes, padzirdināja ar ūdeni un paēdināja ar rīsiem un prosas plācenīšicm.

Pec tam Lingo aizveda gondus džungļos, tur viņi nodibināja pil-

sētu, kas strauji pletās plašumā un plauka. Lingo sadalīja gondus klanos, pašu vecāko iecēla par pardhanu — priesteri, noteica tādu likumu, ka pašu klanā nedrīkst precēties, un iemācīja svinēt kāzas.

Lingo radīja arī gondu dievus un pavēlēja tiem ziedot vīnu un lopus un to priekšā dejot. Un, kad viss tas bija paveikts, pats Lingo atstāja cilvēkus un kļuva par dievu.»

Un tiešām. Lingo vārdu vēl šodien gondi apvij ar dievišķības oreolu. Taču leģenda ne tikai atsedz kāda specifiskākā gondu kulta izcelsmi, bet ari sniedz visai spilgtu priekšstatu par gondu reliģijas sinkrētismu, kas ietver sevī ari hinduisma elementus. Reizē ar to tā atspoguļo virkni tradicionālu folkloras motīvu, ar kuriem lasītājs varēs iepazīties šī krājuma pasakās. No otras puses, leģenda praktiski nesniedz nekādas liecības par gondu tautības īsteno vēsturi. Nav iespējams pat kaut cik precīzi noteikt leģendas notikumu darbības vietu. Ja ari pieņemam, ka Dhavalgiri — Baltais kalns — meklējams Himalaju kalnu masīvā, ko indieši saskaņā ar tradīciju uzskata par Sivas (tas pats arī Mahadeo) mītni, šis pieņēmums tomēr nepalīdz precizēt Sarkanā kalna apvidus — leģendas notikumu norises un iespējamās gondu dzimtenes — atrašanās vietu, kas mūs interesē vispirms. Pārāk neskaidri leģenda iezīmē sakarus starp šiem punktiem.

Tas pats sakāms par hronoloģiju. Droši apgalvojams tikai tas, ka pašreizējā formā leģenda radusies ne agrāk par mūsu ēras pirmo gadu tūkstoti: par to liecina tajā spilgti izteiktās puraniskās koncepcijas.

Pirmie gaismas stari tumsa, kas klājas pār mūs interesējošo Centrālās Indijas apgabalu senvēsturi, parādās ap mūsu ēras 6.—7. gadsimtu. Sajā laikā, kā zināms, Centrālajā Indijā izveidojās radžputu dinastiju virskundzība. Tās tur valdīja līdz 12. gadsimtam, kad<

virsroku guva spēcīgākie kaimiņi. Piemēram, Mandlu (ziemeļaustrumos) iekaro Revas valstiņa, kas atradās dienvidos no tagadējās Ilahabadas. Vēlāk lielākā daļa šī apgabala nonāk gondu dinastiju varā. Ar kopēju nosaukumu Gondvana — gondu zeme — šie rajoni kļūst pazīstami viduslaiku Indijas musulmaņu hronikās.

No spēcīgākajām un varu ilgāk saglabājušajām dinastijām var nosaukt tās, kas valdīja Garhamandlā, Deogarhā un Candā. Gondu radžu kareivīgos tikumus un varoņdarbus apdziedāja profesionālie gondu bardi — pardhani. Sāda veida balādēm pieskaitāmas šajā krājumā ievietotās teiksmas par Lohabandhu (46. nr.) un Singhisurvu (47. nr.). Kā redzams no šiem piemēriem, šādās teiksmās konkrētu vēsturisku faktu nav. Vēsturiski neprecīzi ir arī gondu dinastiju raduraksti, kas te ir ārkārtīgi leģendāri. Turklāt kā vieni, tā otri

daudzus gadsimtus saglabājušies tikai mutvārdos. Visticamākais avots ir tās skopās ziņas, kas minētas Lielo Mogolu valdīšanas laikā sarakstītajās hronikās.

Gondu radžas saglabāja savu varu līdz 18. gadsimta vidum, kad Centrālajā Indijā ielauzās marathi. Tas paātrināja jau daudz agrāk aizsākušos indoāriešu kolonizāciju Centrālajā Indijā: no rietumiem nāca radžputi un marathi, no austrumiem — hindi valodu grupu pārstāvji. Līdzenumos daļēji saglabājās vietējie gondu iedzīvotāji. Sajaucoties ar ienācējiem, tie pārgāja uz attīstītu zemkopību un kā viens no komponentiem iekļāvās hindu ciema kopienas kastu struktūrā. Otra daļa gondu, saglabājot agrāko cilšu organizāciju un tradicionālo saimniecības veidu, tika atspiesta grūti pieejamos mežu rajonos ar stipri nelīdzenu reljefu. Pirms nedaudz vairāk nekā simts gadiem — 1853. gadā, kad Centrālā Indija nonāca britu koloniālās administrācijas kontrolē, tāda solīda angļu austrumu pētniecības organizācija kā Karaliskā Āzijas biedrība, kas tajā laikā visai aktīvi pievērsās Indijas izpētei, konstatēja, ka Gondvanas džungļi un augstienes uzskatāmas par plašiem, pilnīgi neizpētītiem apgabaliem un biedrības kartēs veido baltus plankumus. Un vēl nesenāk, atskaitē par 1931. gada tautas skaitīšanu, norādīts, ka vairāki Centrālās Indijas apgabali, vispirms tādi kā bieziem mežiem klātā Mandla ziemeļos vai tālā, grūti pieejamā Bastara dienvidos, ir galvenā apmešanās vieta senajām un dažām jauktajām tautībām un ciltīm, kas savā dzīves veidā un sociālajā organizācijā saglabājušas ļoti daudz pirmatnēju iezīmju. Bet lielākā daļa gondu (kā arī tiem radniecīgu tautību un cilšu) pasaku, kas uzņemtas mūsu krājumā, savāktas tieši Bastarā un Mandlā.

Pavisam citādi savas cilts rašanos skaidro santali. Pēc viņu teikām, santalu senči bijuši vīrs un sieva Pilčuharams un Pilčuburhi, kas radušies no divām meža zosu olām. No viņu bērniem cēlušās septiņas galvenās santalu dzimtas, kam pēcāk pievienojušās vēl piecas. Savu pirmdzimteni santali sauc par Hihiri (Ahiri) Pipiri, ko daži zinātnieki identificē ar Ahuri novadu Hazaribagas plato, kura dienvidrietumu daļa tagad ietilpst Madhjapradešas štatā. Leģendas stāsta par cilts klejojumiem, par to, kā santalu «radžas» (acīmredzot cilšu vadoņi) pieņēmuši hinduismu un sākuši «rīkoties kā radžputi», par to, kā cilts, kas saglabājusi agrāko reliģiju, tādēļ atstājusi savus vadoņus valdīt pār hindiem, bet pati devusies uz Radžmahalas augstieni, turp, kur Ganga, to apskalojot, no austrumiem strauji pagriežas uz dienvidiem. Sī vieta — tagadējais Santalparganas apgabals un tam tuvējie rajoni — vēl tagad ir santalu galvenā dzīves vieta.

Tāpat kā gondu leģendas, arī santalu teiksmas sniedz maz drošu norādījumu par šīs tautības pirmdzimteni. Pamatojoties uz vieniem

un tiem pašiem datiem, dažādi zinātnieki izteikuši diametrāli pretējus spriedumus par santalu migrācijas sākotnējiem ceļiem. Skaidrs vienīgi tas, ka jau vēlajos viduslaikos santalu ciltis galvenokārt mitušas rajonos, kas atrodas rietumos no viņu pašreizējām dzīves vietām.

Tas ir tagadējais Hazaribagas apgabals, no kura santalus pakāpeniski izspieda hindi un bihari valodā runājošie zemkopji, kuri emigrēja no pārapdzīvotā Piegangas līdzenuma. Vairāku pēdējo gadsimtu laikā santali, kas sakarā ar tradicionālo līdumu zemkopību piekopa pusklejotāju dzīves veidu, pārvietojās galvenokārt ziemeļaustrumu virzienā. To, starp citu, pārliecinoši pierāda tas, cik svarīga loma santalu ierašu sistēmā ir viņu svētajai upei Damodarai.

Kā gondiem, tā santaliem sākotnēji visa dzīve bija saistīta ar mežu: medības, savvaļas augļu un sakņu vākšana, bet vēlāk arī līdumu zemkopība daudzu gadsimtu gaitā bija galvenais iztikas avots. Mežs deva visu viņu vienkāršajam dzīves veidam nepieciešamo.

Pēdējo gadsimtu laikā šo tautu dzīves veids būtiski mainījies: to sevišķi ietekmējuši ne vien ciešie sakari ar hindu kastu sabiedrību, bet arī mežu iznīkšana, kas gandrīz visur ir saistīta ar pāreju uz tīrumu zemkopību. Tomēr sadzīves īpatnības un pasaules uzskata specifiskās iezīmes, kuras veidojušās, ilgstoši dzīvojot pirmatnējos mežos, vēl lielā mērā saglabājušās. Sīs iezīmes, kas atšķir gondus un santalus no indoāriešu zemkopju masas, tos pašus, neraugoties uz daudzām sīkākām atšķirībām, lielā mēi^ā tuvina.

Ja santalu sabiedrība pagājušā gadsimta beigās bija diezgan vienveidīga kā etniskā, tā sociālā ziņā, kaut arī tajā jau bija jūtama šķiriskā noslāņošanās, tad nacionālais komplekss, ko apzīmē ar kopēju nosaukumu «gondi», nepavisam nav tik viendabīgs. Seit jau izšķiramas atsevišķas lokālas etniskas grupas, no kurām sakarā ar krājumā publicētajām pasakām mūs visvairāk interesē Bastarā dzīvojošie marijas un murijas. Izdalāmi arī profesionālie kārtu grupējumi, kuri pēc statusa gondu kopienā zināmā mērā atgādina hindu kastas. Tādiem pieskaitāmi, piemēram, agarijas — džungļu kalēji un amatnieki metalurgi, kas prot kausēt dzelzi, kā arī pardhani — gondu bardi un priesteri, kas nereti ir arī radžu tuvākie padomdevēji. Taču interesanti atzīmēt, ka pēdējiem tradicionālais sociālais statuss ir daudz zemāks nekā parastajiem gondiem: pardhans gan pieņem ēdienu no gonda rokām, bet gonds no pardhana rokām ēdienu neņem. Ar gondiem cieši saplūst tiem etniski un valodas ziņā tuvās mazās tautiņas: baigas, kuruki, dhanvari, dhobas, pando un citas. Sabiedriskās attīstības līmenis dažādām grupām un ciltiin nav vienāds. Viskrasāk ģints un cilšu attiecības izpaužas baigām, murijām un marijām. Bet arī

īsto gondti dzīves veids dažādojas atkarībā no vides un vietējiem apstākļiem. Nelielos ciematos, kas izkaisīti mežos un kalnos, parasti vērojamas tādas vai citādās cilts organizācijas iezīmes. Līdzenuma gondi, kas te dzīvo jauktās apmetnēs kopā ar hindiem, zaudē savas etniskās pazimes un ir pielīdzināmi hindu zemāko kastu profesionāliem grupējumiem vai arī kļūst par hindu sabiedrības ārpuskastu elementu. Tas pats sakāms par santaliem: mazos ciematos, kas paslēpušies biezokņos, cilšu ieražas un tradicionālais dzīves veids ir vairāk saglabājies nekā lielajās apmetnēs, ko ieskauj tīrumi un kur dzīves ritms veidojas pēc parastā hindu ciema parauga.

Ciema vietu izraugās ūdens tuvumā — pie upītes vai dīķa, taču pietiekami augstā vietā, lai to neapdraudētu plūdi musonu lietus periodā. Mazie džungļu ciemati sastāv no 5—10 būdām, lielajos ciemos var būt vairāki desmiti, pat simti māju, kuras atrodas vienīgās ciema ielas malā. Mājas ceļ no vietējiem materiāliem. Līdzenumos, kur nav džungļu, tās galvenokārt ir no neapdedzinātiem māla ķieģeļiem ar salmu piejaukumu un dažiem turīgākiem ļaudīm arī no akmens vai dedzinātiem ķieģeļiem. Santali un gondi, kuri vēl nav zaudējuši saikni ar mežu, mājas būvē no koka. To konstrukcija parasti ļoti vienkārša. Četros stūros uz stabiem balstās jumta spāres, kuras nosedz ar niedrēm, retāk, bagātākie iedzīvotāji, — ar kārniņiem. Sienas savij no zariem vai nošķelta bambusa sloksnēm. Logu nav. Gaisma mājā iekļūst caur durvīm vai pa jumtā atstātu spraugu. Reizēm sienas noziež ar māliem. Durvju aile neliela, to var nosegt vieglas, no koku zariem vai bambusa sloksnēm pītas pieslienamas vai virvju cilpās iekārtas durvis. Grīdu veido zemes vai māla klons. Tieši klona padziļinājumā, kas izklāts ar malieni un kā mala veido izciļņus, uz kuriem virs uguns uzliek traukus, ierīkots pavards. Dažkārt viss pavards ir mūrēts no māla, četrstūrainas kastes veidā. Caurums vienā galā noder par kurtuvi, augšpusē ir vairāki caurumi ar izciļņiem. No caurumu skaita atkarīgs pavarda lielums. Parasti ir divi caurumi: uz viena gatavo pamatēdienu — rīsu vai prosas biezputru, otrs nepieciešams, lai vienlaicīgi gatavotu dārzeņu vai pākšaugu, reizēm ari gaļas uzlievi. Tādā mājā lielākoties ir tikai viena istaba — tā kalpo par virtuvi, ēdamistabu un aukstā laikā arī par guļamistabu. Istabas iekārta ir visai trūcīga un sastāv no vienas vai vairākām gultām.

Gultai noder taisnstūrveida rāmis, kas balstās uz četrām kājām, ar tajā iestiprinātu virvju pinumu. Lāgiem sastopami arī «krēsli» — 15—20 cm biezi plakani koka gabali vai zemas taburetes ar pītiem virvju sēdekļiem. Gondi bieži vien iztiek bez šādām mēbelēm, viņi sēž un guļ uz zāļu mašām.

Blakus dzīvojamai istabai gondi un santali nereti iekārto nelielu papildu telpu, kurā notiek lūgšanas. Gondiem, kuri to sauc par

penkholi, tā ir piebūve ar atsevišķu ieeju. Santaliem tas ir norobežots iekštelpas stūrītis — bbitars. Tur glabājas mājas dievi, tur upurē dieviem un senču gariem. Lūgšanas telpu stingri sargā no nepiederošiem, parasti tajā drīkst ieiet tikai vīrieši.

Katrs daudzmaz pārticis saimnieks gar vienu vai vairākām mājas sienām ierīko verandu — zemu terasi, kuru sedz jumta pārkare, kas ārmalā balstās uz vairākiem stabiem. Te uzņem viesus, klāj tiem guļasvietas naktij, te karstā laikā nakšņo arī paši saimnieki. Zemkopjiem, kas savu lauku apstrādā ar vēršiem un bez tam tur govis vai bifeļus, sētā ir ari kūts. Tā celta tāpat kā dzīvojamā māja, tikai pītās sienas netieknoziestas ar māliem. Kūtij lielākoties nav priekšējās sienas, reizēm nav arī sānu sienu, bet visvienkāršākā veida kūts ir nojume uz četriem stabiem. Sētā bez govju kūts var būt arī līd/.īga kūts aitu un kazu turēšanai. PārtikušSkās saimniecībās palīgceltnes piekļaujas mājai, no trim pusēm ierobežojot iekšējo pagalmu, ko arī izmanto saimnieciskām vajadzībām. Kūts var atrasties ari attālāk no mājas, neliela pītas sētas apjozta pagalma pretējā pusē.

Trūcīgākie ciema ļaudis, galvenokārt tie, kuriem nav liellopu, iztiek bez kūtīm: sīklopi (kazas, cūkas) un mājputni mitinās turpat dzīvojamā mājā. Aiz mājas palaikam atrodas dārzs sakņaugiem un kukurūzai. Tas ir pats auglīgākais zemes stūrītis, jo pastāvīgi tiek mēslots ar atkritumiem, kuri rodas saimniekojot. Galvenie tīrumi parasti atrodas zināmā attālumā no ciema, reizēm visai tālu, jo to vietas izvēli nosaka reljefa īpatnības.

Līdz pat pēdējam laikam Indijas laukos valdīja naturālā saimniecība. It īpaši tas sakāms par atpalikušajiem novadiem. Tur ciems pats sagādā visu dzīvei vajadzīgo. Zemkopji audzē labību, eļļas augus, dārzeņus, kokvilnu. Apvidos, par kuriem stāstīts šajās pasakās, galvenā kultūra ir rīss — tam atvēlēta lielākā daļa apstrādājamās zemes. Te audzē arī dažādu šķirņu prosu, visvairāk badžru — ( mazprasīgo «ērkšķaino prosu». Gondi un santali lielākoties iztiek bez Indijā visai izplatītās mākslīgās apūdeņošanas. Santali plaši praktizē risa sēju terasēs, un pastāv uzskats, ka tieši mundas tautības ieviesušas Indijā šo zemkopības veidu. Rīsu sēj musonu perioda sākumā — jūnijā un jūlijā, vietās, kur pietiek dabiskā mitruma, sausāki lauki paredzēti prosai. Vasaras un rudens perioda ražu novāc novembrī, decembrī. Sausajā ziemas un pavasara periodā laukus apsēj ar eļļas augiem, kokvilnu un pākšaugiem, kurus Indijā pārstāv milzīgs skaits zirņu un lēcaugu šķirņu un kurus izmanto, gatavojot visizplatītāko uzlievi pie rīsiem. Kamēr zemkopji strādā tīrumos, gani — ahiri, ko algo ciems, vai ciema bērni krūmājos gana govis un bifeļu mātes, kazas un aitas.

Zemkopības un lopkopības produktus apstrādā uz vietas. Ciema

audēji auž rupjus audumus, bet krāsotāji tos krāso ar džungļos un pļavās atrodamām augu krāsām. Zeltkaļi darina sudraba un zelta rotaslietas tiem retajiem, kas spēj tās iegādāties; daudz plašāks pieprasījums ir pēc lētām stikla rokassprādzēm, kuras tik ļoti iemīļotas sieviešu vidū. Camars — kurpnieks šuj apavus; tiesa, to valkātāju nav daudz: augstāko kastu ortodoksālie hindi vairās no saskares ar ādas priekšmetiem un dod priekšroku koka sandalēm, bet vairumam vienkāršo ļaužu apavi nav pieejami — tie visu mūžu staigā basām kājām. Teli — eļļas spiedēji savās neērtajās koka spiedēs, ko darbina pāris vēršu, spiež eļļu no sinepju, kokvilnas vai sezama sēklām. Eļļu izmanto ēdienu gatavošanai, miesas iesvaidīšanai, turīgākie ļaudis arī primitīvos gaismekļos. Kalari darina vīnu no mahua koka ziediem un svētkos apgādā ar to visu apkaimi. Bez tam mājas apstākļos ciema ļaudis no rīsiem un prosas vāra alu. Galdnieki un kalēji apgādā kaimiņus ar visvienkāršāko lauksaimniecības inventāru — arkliem, kapļiem, sirpjiem, cirvjiem, taisa rnājām durvis un smagos ratus ar diviem varen augstiem riteņiem, kas vēlāk čīkst uz ceļiem, lēnīgo vēršu vilkti. Tiesa, gondu un santalu ciemos rati sastopami visai reti — vēl nesen viņu apdzīvotajās vietās tikpat kā nebija ceļu. Kutnhars — podnieks darina krūzes un podus, taisa ķieģeļus un kārniņus no māla, kas iegūts tuvākās upītes vai strauta nogāzē. Ciemos ir gan grozu pinēji un virvju vijēji, gan varkaļi, kas kaļ metāla traukus augstāko kastu turīgajiem hindiem, gan vadmalas vēlēji, kas apgādā zemniekus ar rupjvilnas segām, gan vēl daudzi citi. Dažāda veida pakalpojumiem viss ciems parasti uztur gan slaucītājus, gan sargus, gan bārddziņus, gan muzikantus, gan dziedniekus, gan pareģus un citus.

Protams, ne katrā ciemā ir visu šo profesiju pārstāvji. Jo mazāks ciemats, jo dziļāk tas noslēpies džungļos, jo mazāk izteikta tajā ir darba dalīšana. Tā ir minimāla ciematos, kurus apdzīvo tikai gondi un santali un kur vēl skaidri saglabājušās cilšu sabiedriskās organizācijas pēdas. Mazo ciematu iemītniekiem šai ziņā palīgā nāk tirgus un klejojošie tirgotāji.

Tirgus ciemi, kuru funkcijas līdzīgas pirmsrevolūcijas laika krievu gadatirgu sādžām, vēl šodien ir vietējās ekonomiskās dzīves centri Indijas laukos. Apkārt šiem samērā lielajiem ciemiem, kuri Centrālajā Indijā atrodas 10—20 km attālumā cits no cila, izvietojas sīkākas apmetnes. Tirgus ciemos dzīvo ne tikai daudz dažādu amatnieku, tur sastopami arī tirgotāji un augļotāji, pēdējie ir arī naudas mijēji. Kaut gan parastā ciema tirgū apgrozība naudas izteiksmē nav nekāda lielā, tomēr tur vienmēr rodas vajadzība izmainīt sudraba monētu vara naudā, bet par to sava daļa atkrīt arī naudas mijējam. Bet, ņemot vērā lauku sētas trūcīgos līdzekļus, aizņemties naudu uz nā-

košās ražas rēķina gadās visai bieži. Tādēļ arī tirgus dienās, reizi vai divas nedēļā, uz tirgu tiek aizgādāti produkti un amatniecības izstrādājumi, kas nav atraduši pieprasījumu uz vietas, tur iegādājas to, kas nav dabūjams vai pagatavojams mājās. Tirgus dienās mazie ciemati šķiet kā izmiruši — ikvienu, gan mazu, gan lielu, vilina tirgus. Agrāk tirgojās zem klajām debesim, tikai pēdējos gadu desmitos vietumis sākusi veidoties mums pazīstamā tirgus ainava — ar letēm, nojumēm, kas pasargā no svelmes un lietus, un, protams, ar maksu par tirgošanās vietu. Pārdevēji parasti sakrustotām kājām sēž tieši uz zemes, izlikuši priekšā savu vienkāršo, bet lauku saimniecībā tik vajadzīgo preci. T® sēž dārzkopji ar ķirbjiem, sīpoliem un visādiem sakņaugiem. Tālāk pārtikas preču tirgotāji piedāvā sāli, dažādas garšvielas, bez kurām nav iedomājama indiešu virtuve, un kurkumu, ko izmanto gan pārtikai, gan ārstniecībai, gan arī par dzeltenu krāsvielu, kas ir kāzu rituāla nepieciešams elements. Eļļas spiedēji pārdod aromātisku augu eļļu, audēji — mājās gatavotos sari un dhoti.

Rotkaļi piedāvā gan stikla aproces, gan lēta sudraba dobās sprādzes, kuras liek ne vien ap rokām, bet arī ap potītēm, gan ausīs un degunā nēsājamus riņķus, gan grieztas ķemmes un mazus pašdarinātus spogulīšus. Tirgii atrodams viss, ko ražo apkaimē: vietējo meistaru darinātas raibas kurpes ar uzliektiem purngaliem, tabaka, īpaša zelējama masa — betels, ratu riteņi un grieztas durvis, pātagas, siksnas un virves. Nereti zemnieks tirgū ierodas ar graudu grozu, lai los pārdotu un par iegūto naudu pieticīgi iepirktos, jo naudas jau parasti mājās nav. Uz lielajiem tirgiem atdzēri arī jaunus un vecus mājlopus.

Te var iegādāties gan darba vēršus, gan piena govis, gan teles, kazas un aitas — kā turēšanai, tā pārtikai, jo santali un gondi atšķirībā no ortodoksālajiem hindiem nepazīst gaļas ēšanas aizliegumu.

Reizēm šajos tirgos ierodas arī graudu un citu lauksaimniecības produktu, piemēram, kausēta sviesta, uzpircēji, kas visu to aizgādā uz pilsētām vai arī uz citiem valsts apgabaliem.

Uz tirgu ļaudis dodas ne tikai pirkt un pārdot, bet arī gluži vienkārši izklaidēties: paraudzīties uz citiem un parādīt sevi. Tur iespējams sastapt radus un paziņas, uzzināt vietējos jaunumus, patenkot par kaimiņiem un kaimiņienēm. Tirgu sevišķi iemīļojušas sievietes — tās dodas turp bariem savos labākajos tērpos, izgreznojušās ar visām savām rotaslietām. Un patiesi, izņemot kāzas un svētkus, iknedēļas tirgus ir vienīgais nolikums, kas mazliet dažādo vienmuļo lauku dzīves ritējumu.

Minētā sīkā darba dalīšana raksturīga galvenokārt līdzenumu ciemiem, kur vairums iedzīvotāju ir hindi. Profesionalizācija šeit pamatojas uz sabiedrības sadalījumu kastās, kas Indijā pilnīgi saglabājās līdz pat neatkarības iegūšanai. Kādas ļaužu grupas sociālais

statuss bija atkarīgs ne tikdaudz no materiālās labklājības, cik no profesijas, ko pārņēma mantošanas ceļā un kas noteica cilvēka vietu dzīvē jau kopš dzimšanas. Tādējādi arī materiālā nodrošinātība, ja neņem vērā tā vai cita atsevišķa cilvēka lielāku vai mazāku izveicību savas profesijas un kastas ietvaros, lielā mērā bija noteikta jau kopš dzimšanas. Katras kastas statusu sabiedrībā nosaka tās sociālās komunikabilitātes līmenis, tas ir, šai kastai tradīcijas pieļautā sakaru brīvības pakāpe ar citām apkārtējo iedzīvotāju grupām. Praktiskajā dzivē šai ziņā par etalonu parasti noder noteiktas iedzīvotāju grupas attiecību līmenis ar braminiem — hindu sabiedrības augstāko kastu. Šeit izdalās piecas galvenās pakāpes. Pirmā, augstākā pakāpe aptver dižciltīgās kastas — triju «tīru» senindiešu kārtu jeb vārnu — priesteru (braminu), kareivju (kšatriju), tirgoņu un zemkopju (vaišju) pēctečus. Sajās pasakās šo grupu vienlaicīgi ar braminiem pārstāv radžputi, kas uzskata par saviem senčiem senos valdniekus karotājus, un banijas — tirgoņi. Starp šo kastu Iocekļiem sakari nav stingri ierobežoti.

Nākošajai pakāpei pieder grupa zemkopju kastu, kas tāpat tiek pieskaitītas «tīrajām». Par to liecina tas, ka bramins drīkst pieņemt ūdeni no šo kastu locekļu rokām. Sai grupā ietilpst, piemēram, kurmi, lodhi, gani — ahiri — un mali, kas nodarbojas ar puķkopību un dārzkopību. Ciema iedzīvotāju pamatslāni, kam pieder kopienas zeme, arī veido tieši šo kastu, biežāk vienas no tām, locekļi. Tiem līdztiesīgā otrā grupā ietilpst augstākās klases amatnieki: sonars — zeltkalis, tamera — varkalis, barhajs — galdnieks, halvajs — maiznieks u. e.

Pie trešās pakāpes pieder kastas, kurām gan nepiemīt tā rituālā «tīrība», kāda no pārējām kastām atšķir abas iepriekš minētās, taču tās locekļi pieskaroties neko neapgāna. Tāpēc pie šīm kastām piederošie drīkst apmeklēt ciema dievnamu, taču bramins no viņu rokām ūdeni neņem. Izņēmumi pieļaujami tikai praktisku apsvērumu dēļ dažām kalpu kategorijām, piemēram, ūdensnesējiem. Sīs trešās grupas pamatu veido apkalpotājas kastas, kuru zemāko sabiedrisko statusu salīdzinājumā ar zemkopjiem nosaka, starp citu, tas, ka sākotnēji viņi ekonomiski bija pilnīgi atkarīgi no kopienas, jo bija tās apgādībā. Kopiena viņiem izsniedza nelielu daļu ražas. Bez tādām kastām kā ūdensnesēji — dhimari, veļas mazgātāji — dhobi, palankīuu nesēji — kahari, bārddziņi — naiji, podnieki — kumhari, kalēji — lohari, eļļas spiedēji — teli, vīndari — kalari un citi te pieskaitāmas vairākas kastas, kuru locekļi pilda ciema sargu pienākumus, kā ari klejojošie askēti, kas pārtiek no dāvanām, zemākā ranga ciema priesteri, kas veic ikdienas rituālās ceremonijas kāzās, vārdībās, uzsākot lauku darbus, un citos līdzīgos gadījumos.

Ceturto pakāpi veido neāriešu tautību pārstāvji. Te pieskaitāmi santali, gondi, kā ari iepriekš minētās, tiem radniecīgās etniskās grupas. Stingri ņemot, tā kā viņi zināmā mērā ir saglabājuši tradicionālo cilts organizāciju un atsakās pieņemt hinduismu ar tā stingrajiem gaļas lietošanas ierobežojumiem un bez ierunām atzīt brahmanisrna sociālo prioritāti, tic būtībā atrodas ārpus hindu'sabiedrības. Taču vēsture liecina, ka, pārejot hinduismā, šo tautību piederīgie atradušies uz dažādiem šeit attēloto sociālo kāpņu pakāpieniem. Ietekmīgākie cilšu vadoņi, gondu un santalu radžas ietilpa augstā kajā grupā. Otrai grupai kā atsevišķas kastas pievienojušās tās nedaudzās ģinšu un cilšu apvienības, kurām izdevies saglabāt īpa šuma tiesības uz zemi, kas viņiem piederēja agrāk. Taču vairums mazo tautību un cilšu savas zemes zaudēja un pārgāja tajās kastās, kuru funkcijas ir apkalpojoša rakstura, līdz ar to ierindojoties trešajā, bet bieži vien pat zemākajā — piektajā pakāpē, par kuru vēl runāsim. Tādējādi uz ceturtās pakāpes atrodas tie nacionālo minoritāšu pārstāvji, kurus vēl nav asimilējis hindu vairākums, proti, kuri galvenokārt dzivo izolētās apmetnēs mežos un kalnainēs, nodarbojoties ar medniecību un apstrādājot zemi, kas vēl palikusi viņu ipašumā. Acīmredzot tieši sakarā ar īpašuma tiesībām uz zemi viņi stāv augstāk par zemāko hindu kastu — nepieskaramajiem, par spīti no ortodoksālā hinduisma viedokļa nepieļaujamajam neizvēligumam ēšanā.

Nepieskaramie ieņem piekto, zemāko pakāpienu sociālajā hierarhijā. Pie tiem pieskaitāmi amatnieki un algoti kalpi, kuru darbs saistīts ar rituāli nešķīstām substancēm — kritušiem dzīvniekiem, sevišķi ar to ādām, un dažādiem atkritumiem. Tie ir ādmiņi — čamari, visādi dejotāji un muzikanti, kas spēlē uz bungām, kuras apvilktas ar ādu, slaucītāji un netīrumu vācēji. Pie šīs grupas pieder ari audēji, kuri darina rupjus audumus, un grozu pinēji, kas no bambusa un niedrēm pin dažādus priekšmetus. Veicot savus amata pienākumus, viņi parasti vienlaicīgi iet strādāt uz dienām pie turīgākajiem zemes īpašniekiem lauku darbos. Tā ir pati beztiesīgākā un apspiestākā iedzīvotāju grupa, kas pakļauta visnežēlīgākajai ekspluatācijai. Rituālā nešķīstība ierobežo šīs grupas kontaktus ar augstākajiem lauku iedzīvotāju slāņiem, pieļaujot vienīgi lietišķas, profesionālas attiecības. Braminu apgāna jebkāda saskare ar šis grupas locekļiem, braminam jānomazgājas pašam un jāizmazgā savas drēbes pat tad, ja uz viņu kritusi tikai nepieskaramā ēna. Nepieskaramajiem aizliegts apmeklēt ciema dievnamu un ņemt ūdeni no kopējās akas. Viņiem jārok atsevišķa aka, bet, ja ciemā aka ir tikai viena, nepieskaramais pie tās drīkst pieiet tikai noteiktā vietā: tā kā parasti indiešu aku diametrs sasniedz vairākus metrus, tad nav grūti izdalit kādu akas malas daļu šim nolūkam. Parasti viņiem ari jādzīvo ārpus ciema nožēlojamās būdiņās.

Tāda pamatvilcienos ir hindu sociālo attiecību shēma ciematos. Dažādos novados tās detaļas var nedaudz mainīties. Tā kā sabiedrības reālajā struktūrā nav krasa norobežojuma starp iepriekš minētajām pakāpēm, šo shēmu var iedomāties ne tikai kā kāpnes, bet arī kā vienlaidus slīpu plāksni — to vai cilu kastu vieta uz tās var mainīties atkarībā no lokāliem apstākļiem. Šādas novirzes parasti gan nepārsniedz blakus pakāpi.

Tikai gondu un santalu apdzīvoto ciematu sociālā struktūra ir daudz vienkāršāka. Visi kopienas locekļi parasti pieder vienai eksogāmai ģintij, tikai ļoti lielos līdzenumu ciematos var būt pārstāvētas vairākas ģintis. Tādējādi ciematos iedzīvotāji pieder pie vienas vai vairākām grupām, kuras saista asinsradniecība. Sākotnēji zeme bija kopīpašums. Katrai ģimenei tika izdalīts noteikts zemes gabals; ģimenes sastāvam mainoties, zemi pārdalīja. AAūsdienās zemes īpašumtiesības arvien vairāk iegūst individuālu raksturu. Administratīvā vara pieder ciema vecākajam. Turklāt ir arī kopienas padome, kas izšķir kopienas locekļu strīdus un piespriež sodu par pārkāpumiem. Lielie ciemati samērā līdzenos apgabalos, kur ir pietiekami daudz apstrādāšanai derīgas zemes, pēc tipa atgādina iepriekš aprakstīto. Iedzīvotāji šeit nodarbojas ar tīrumu zemkopību un amatniecību. Kalnu un džungļu ciematos līdz pat pēdējam laikam dzīves ekonomisko pamatu veidoja medības, savvaļas augļu un sakņu vākšana un līdumu zemkopība, kas nomaļos apvidos vēl saglabājās, neraugoties uz aizliegumu, ko angļu koloniālā administrācijā noteica apmēram pirms simts gadiem (par līdumu zemkopības pamatveidiein sk. 10. pasakas 1. piez.). Sie ciemati ir nelieli, un dzīves līmenis tajos zemāks nekā līdzenumu ciematos. Paraugs tam ir baigu dzīves veids.

Viņu dzīves prasības ir ārkārtīgi pieticīgas — baigas iztiek ar minimālu apģērbu, traukiem un darbarīkiem: gurnauts, rupjvilnas sega, kas kalpo arī par apmetni un mēteli, maša, divi trīs māla podi ūdenim un ēdiena gatavošanai (pārējos traukus aizstāj lapas), cirvis, kaplis un sirpis, loks ar bultām — tas ari gandrīz viss. Baigas mīt primitīvās būdiņās, kam ir pītas sienas un niedru jumts un kas maz atšķiras no telts. Agrāk, kad baigas pazina tikai līdumu zemkopību, viņi nekādus citus lopus kā tikai vistas un cūkas neturēja. Kad, varas iestāžu spiestiem, viņiem bija jāpāriet uz tīrumu zemkopību, viņi sāka turēt vēršus un govis, taču zemi viņi apstrādā visai primitīvi, sēj galvenokārt prosu, turklāt ar zemkopību nodarbojas nelabprāt, dodot priekšroku tradicionālajām nodarbēm. Musonu periodā, kad uzplūdušajās upēs parādās daudz visādu zivju, viņi pamet tīrumus un dodas zvejot. Kad sāk nogatavoties džungļu augļi, viņi iet tos vākt. Bez tam cauru gadu, neraugoties uz visiem aizliegumiem, viņi nodarbojas ar medniecību. Būdami lieliski loka šāvēji, viņi tomēr neatsakās no slazdu likšanas un lamatu ierīkošanas, un le viņu atjautība ir nepārspējama. Taču ar visu to baigu iztika ir ļoti trūcīga, tā pastāvīgi robežojas ar badu. Acīmredzot tuvības dēļ ar dabu apkārtējie iedzīvotāji baigas uzskata par burvjiem un pareģiem. Gondu ciematos viņi darbojas par oficiāliem priesteriem.

Dravidu tautību un santalu reliģiskos ticējumus veido savdabīgs animistisko kultu sajaukums ar visai seniem un arī ar samērā nesen aizgūtiem hinduisma elementiem. Sie ticējumi, kas dažādām tautībām un ciltīm ir detaļās atšķirīgi, pēc struktūras ir visai līdzīgi.

Vairums šo tautību atzīst Visuaugstākā — visuresošā un visuzinošā, pasaules uҐi visa dzīvā radītāja un valdnieka — eksistenci. Viņš nosaka morāles normas un soda par to neievērošanu. Viņa varā ir arī dzīvības un nāves jautājumi. Gondi un to kaimiņi, tāpat kā hindi, sauc viņu par Bhagavanti vai par Mahapurubu. Santali dievu, kam ir tie paši atribūti un tās pašas funkcijas, sauc par Thakuru vai Cando, pēdējo bieži vien identificējot ar Sauli. Interesanti, ka ne gondi, ne santali, neraugoties uz šīs dievības augsto stāvokli, to nepielūdz, turklāt viņiem nav nekādu tam veltītu rituālu, tā attēlu vai simbolu, tam arī neupurē.

Bez Bhagavana ir otra augstākā dievība, ko gondi dēvē par Baradeo, bet baigas par Thakurdeo. To simbolizē akmens plāksne, kas uzstādīta vertikāli ciemata malā. Pie šīs plāksnes notiek lūgšanas un upurēšana pirms sējas sākuma, kā arī dažos citos svarīgos dzīves gadījumos. Sī dievība nereti tiek identificēta ar Visuaugstāko. Acīmredzot tā bijusi cilts augstākā dievība, pirms hindu Bhagavans kļuva par sava veida panteona galveno dievību. Līdzīga divdabiba saskatāma arī santalu Cando traktējumā.

Ikdienas dzīvē galvenā nozīme ir cilts, ciemata un mājas dieviem. Ticin kalpo, apslaukot un apmazgājot to simboliskos tēlus — akmens stabus, primitīvas koka un metāla figūriņas. Tiem upurē labību, ziedo mājlopus un putnus. Vienādā godā ar mājas dieviem ir senču gari, pie kuriem vienmēr griežas pēc palīdzības un aizsardzības. Bez tam šeit ierindojamas ari dažas hindu dievības, visbiežāk Mahadeo (Siva) un Parvati.

Pēc gondu un santalu priekšstatiem, ar pārdabisku spēku apveltītas ne tikvien dievibas, bet arī visdažādākie gari un velni, kas dara vairāk ļauna nekā laba. Tās lielākoties ir to cilvēku dvēseles, kas miruši bez tradicionālajām šķīstīšanās ceremonijām, un, vairumā mītot mežos un ūdeņos, pastāvīgi apdraud neuzmanīgus ceļiniekus. Garīgas spējas piedēvē arī daudziem dzīvniekiem, augiem un dabas parādībām — galvenokārt tiem, kas cieši saistiti ar sadzīvi un saimniekošanu.

Sie ticējumi, tāpat kā tautas reālā dzīve, spilgti atspoguļojas gondu un sanlalu folklorā. Ievērojamais etnogrāfs indologs un gondu pasaku vācējs V. Elvins gan pareizi norāda, ka indiešu folklorā nav tādu cilšu un tautību «autobiogrāfiju», kādas atradis F. Boass Amerikas indiāņu folklorā. Tomēr šīs pasakas ir bagāts izziņas avots par to radītāju un stāstītāju ticējumiem un sadzīvi. Tas attiecas vispirms uz sadzīves un dzīvnieku pasakām. Bet pat klasiskajās brīnumu pasakās, kurās teicējs cenšas aizvest klausītāju kopā ar pasakas varoni cik iespējams tālu no ikdienas dzīves rutīnas, atrodam visai daudz tautu raksturojošu iezīmju. Ar etnogrāfisku ticamību sevišķi izceļas P. O. Bodinga savāktās santaiu pasakas. To vairumā attēlota santalu ciemata ikdienas dzīve: līdumu līšana, sēšana, ražas novākšana un lauku apsargāšana, viesu uzņemšana, draudzības noslēgšana, precības un kāzas, strīdi un miera līgšana ģimenē, tiesas spriešana kopienas padomē. Reizēm līdzīgi apraksti var likties pārāk stiepti, pasakas centrālās darbības dinamisms zūd, taču notēlotās detaļas un situācijas ir tik raksturīgas un krāsainas, tik spilgti ataino mums tālās tautas īpatno dzīvi, ka zinātkārais lasītājs ar uzviju tiek atalgots. Sai ziņā P. O. Bodinga pasakas uzskatāmas par sanlalu sadzīves enciklopēdiju.

Kā Bodings, tā Elvins uzsver, ka pasakās plaši sastopamās atkāpes no attiecīgajā sabiedrībā pieņemtajām ētiskajām normām ir krasā pretstatā ar dzīves īstenību. Slepkavība, krāpšana, miesaskārība, kas tik bieži un reizēm ar neslēptu labpatiku notēlota pasakās, īstenībā nekad netiek atzīta par normālu parādību. Gluži pretēji: dzīvē tas viss tiek nopelts un nosodīts.

•

Sīs lasītājiem piedāvātās pasakas ņemtas no divām kolekcijām, kuras ar pilnām tiesībām atzīstamas par attiecīgo tautību labākajiem folkloras krājumiem. Santalu pasakas savācis pagājušā gadsimta beigās un mūsu gadsimta sākumā misionārs P. O. Bodings, kas santalu vidū nodzīvojis lielu daļu mūža un savā laikā bijis labākais šīs tautības pazinējs. Vairumu viņa apkopoto pasaku P. O. Bodding. Santai Folk Tāles. Vol. I—III. Oslo, 1925—1929) pierakstījis viņa pastāvīgais ceļabiedrs un palīgs Sahrams Murmu — viens no pirmajiem izglītotajiem santaliem. Viņš pierakstījis divdesmit astoņas no trīsdesmit piecām šim krājumam izvēlētajām santalu pasakām. Četras pasakas stāstījis Bhudžu Murmu, pārējās trīs — citas personas. Bodinga izdevumā pasaku teksti pierakstīti oriģinālā, santalu valodai piemērojot latīņu rakstību. Tiem pievienots tulkojums angļu valodā un vispusīgi komentāri, kas izmantoti, sastādot piezīmes šim izdevumam.

Gondu un tiem radniecisko laulību pasakas savācis V. Elvins mūsu gadsimta trīsdesmitajos gados tagadējā Madhjapradešas štata (vietējais nosaukums — AAahakošala) austrumu rajonos, galvenokārt Mandlā un Bastarā. Viņa krājumā (V. Elwin. Folk-tales of Mahakoshal. Bombay, 1944) pasakas sniegtas angļu valodā. Sājos tulkojumos no oriģināliem čhatisgarhi valodā, kā arī daļēji no gondu valodas, izmantojot parasti pašu teicēju dotus paralēlus pastāstus čhatisgarhi vai halbi valodā (pasakām, kas pierakstītas Bastarā), zinātnieks centies iespēju robežās saglabāt pamatteksta savdabību. Stilistiski salīdzinot viņa tulkojumus ar nedaudzajiem mums oriģinālā pieejamiem gondu pasaku paraugiem, jaatzīst, ka viņš savu uzdevumu veicis sekmīgi. V. Elvins nenosauc teicēju vārdus, taču vienmēr precīzi uzrāda to piederību noteiktai etniskai vai sociālai grupai, kā arī pasakas pierakstīšanas vietu. No viņa krājuma šim izdevumam izvēlēto pasaku vidū ir divdesmit trīs gondu pasakas (no tām septiņas pardhanu un četras agariju pasakas), astoņpadsmit muriju un trīs mariju pasakas. Deviņas ir baigu un vēl deviņas — citu mazāku, gondiem radniecīgu tautību pasakas.

Tādējādi šajā krājumā ir mazliet vairāk nekā trešdaļa Bodinga krājuma pasaku un apmēram tikpat daudz no Elvina krājuma materiāliem. Mūsu krājums sniedz skaitliski nelielu, taču pietiekami reprezentatīvu Centrālās Indijas folkloras daļu, jo izvēlētas vispirms tās pasakas, kas visspilgtāk atspoguļo santalu un gondu garīgās un materiālās dzīves savdabību. Ievērojot to, ka krājums paredzēts plašam lasītāju lokam un aptver speciālistiem oriģinālpublicējumos pazīstamu, folkloristikā jau pietiekami apzinātu materiālu, sastādītājs, ar retiem izņēmumiem, nav ievietojis paralēlus variantus, kā arī tās pasakas, kuras padomju lasītājam jau ir pazīstamas. Tā paša iemesla dēļ, kā arī ņemot vērā minēto Centrālās Indijas tautību pasaku ievērojamo tipoloģisko tuvību, krājumā pasakas nav grupētas pēc teicēju etniskās piederības. Pamatlīnijās sastādītājs pasaku kārtojumā vadījies pēc A. Arnes sižetu klasifikācijas sistēmas. Dati par teicēja etnisko piederību un pasakas pierakstīšanas vietu doti piezīmēs.

Nav pamata apgalvot, ka Centrālās Indijas pasakas krasi atšķiras no citu Indijas novadu pasakām. To lielākajā daļā sastopam tos pašus sižetus un motīvus, kas raksturīgi indiešu folklorai kopumā. Pilnīgi skaidrs, ka gondi un santali jau kopš seniem laikiem pazinuši savu indoāriešu kaimiņu mutvārdu daiļradi, jo dzīvojuši ar tiem ilgstošā un pietiekami ciešā kontaktā. Vēl vairāk: dažām no gondu un santalu stāstītajām pasakām atrodamas literāras paralēles pasaku krājumos, kas uzrakstīti sanskritā apmēram pirms tūkstoš gadiem. Piemēram var noderēt divas šeit ievietotās pasakas par neveiksmīgo sapņotāju, kas spriedelē, kā labāk izmantot vēl nenopelnīto naudu (90. un 91. nr.). Sī sižeta prototips atrodams jau «Pančatantrā» un «Kathasaritsagarā». Taču tas uzskatāms par ļoti retu izņēmumu. Neraugoties uz daudzu motīvu kopību, indiešu tautas mutvārdu daiļrade visumā stipri atšķiras no «klasiskās» pasaku literatūras, kaut arī daudzi motīvi ir līdzīgi. īpaši tas attiecas uz mazo neāriešu tautību folkloru. Tās specifika izpaužas ne tikdaudz sižetu un motīvu savdabībā, cik to pasniegšanas raksturā, tajā garīgajā un materiālajā vidē, kurā šie sižeti un motīvi iemiesojas un izvēršas. Visai zīmīgi, ka spilgtu savdabību šeit iegūst tieši mazāk pasakām raksturīgie pasaku žanra paveidi: pirmkārt, tie, kas tuvojas leģendai, teikai vai balādei, otrkārt, tie, kuri tuvi sadzīves pasakai un ikdienišķai anekdotei. Pirmās grupas paraugam var minēt gondu teiksmas par Lohabandhu un Singhisurvu (46. un 47. nr.). Otrā grupa ir ievērojami plašāka — te pieskaitāma virkne santalu pasaku, kuru pamatā reālās dzīves situācijas: pasakas par žūpu lielībnieku (83. nr.), par piekukuļotajiem lieciniekiem (84. nr.), par radinieku apzagto bāreni (85. nr.), par dumjo znotu (86. nr.), par nozagto kazu (87. nr.) u. c. Pie tām pieder arī muriju pasakas, pirmkārt, tās, kas stāsta par līgavas izvēli (53., 54. nr. u. c.).

Starp «tipiskākajām» ar noteiktu savdabību iezīmējas pasaku cikls par brāļa mēģinājumu apprecēt savu īsto māsu (56.—58. nr., sal. 43. nr.) un cikls par cilvēka laulību ar dzīvniekiem (29.—36. nr.).

Pasakās par dzīvniekiem centrālie ir divi cikli: par šakāli un par tīģeri. Kaut arī ne sevišķi specifiskas, šo tipu pasakas ir ļoti izplatītas visā Indijā, šīs pasakas bagātas ar oriģinālām detaļām un sižeta pavērsieniem. Reizē ar to tās liecina, cik liela vieta ar meža dzīvi cieši saistītu cilvēku apziņā ir diviem zvēriem: šakālis šeit parādās divos Indijā tradicionālos iemiesojumos: gudrais, labvēlīgais padomdevējs šajā tēlā apvienojas ar nekaunīgu blēdi, bet nežēlīgais slepkava tīģeris pastāvīgi apdraud cilvēku dzīvības.

Beidzot, formas ziņā uzmanību saista tās gondu pasakas, kurās nozīmīga vieta ir dziesmas elementiem. Tām ir ārkārtīgi vienkāršs sižets, taču tās ir pievilcīgas ar tajās slēpto poētiskumu. Tāda, piemēram, ir pasaka par čūskas nolaupīto meiteni Desmotinu (35. nr.), pasaka par apēsto zivi-meiteni ar visai nežēlīgu nobeigumu (29. nr.) un sevišķi pasaka par padevīgo vedeklu (45. nr.).

Seit aprobežojāmies tikai ar pašām vispārīgākajām piezīmēm par Centrālās Indijas folkloras raksturu. Tiem, kas vēlētos ar to iepazīties nopietnāk, varam ieteikt jau minēto V. Elvina grāmatu. Tajā lasītājs atradīs gan galveno pasaku tipu īpašu raksturojumu, gan indiešu folkloras izpētes vēstures apceri un pilnīgu bibliogrāfiju.

G. Zograls

1.PUTNU VALDNIEKS

. utni jau sen bija nolēmuši iecelt pāvu par savu valdnieku. Viņi lūdza pāvu, lai šis uzvelk visskaistāko tērpu, pirms sēžas tronī. Pāvs aizgāja un posās tik ilgi, kārtoja spalvas gan šā, gan tā, ka putni apnika viņu gaidīt.

Putnu vidū sēdēja pūce, un visi apbrīnoja viņas lielās acis. Putni teica cits citam:

—   Vajadzēs iecelt viņu par valdnieci.

Laiks iet, bet pāva kā nav, tā nav, tāpēc putni nosēdināja tronī pūci.

Viss jau bija beidzies, te lepni iesoļoja pāvs.

—       Tu nu gan esi švīts — īsts ganda! — sauca viņam zvirbulis. — Kopš šās dienas' tu būsi mūsu ganda.

Un viņi padzina pāvu no sapulces, jo gandām noteikts turēties atsevišķi.

2.NELAIMĪGA VARDE

eiz varde devās viesos pie gonda. Atlēca pie viņa mājas un teica:

—   Ram-ram, tēvocīt.

—        Ram-ram, krustdēliņ, — atbildēja gonds. — Kādā ūdenī tev nomazgāt kājas — siltā vai aukstā?1

—   Aukstā, — varde atteica.

Gonds ienesa podu auksta ūdens, un, līdzko gribēja

vardei mazgāt kājas, te viņa pati ielēca poda, nomazgājās un izkapa ārā.

—        Tu esi gudra varde, — gonds viņu uzslavēja, — maz ūdens izlaistīji.

Pēc tam gonds ar lielu godu vardi nosēdināja un vaicāja:

—   Ko šodien varu darīt tavā labā?

—        Tēvocīt, — varde atbildēja, — es eju apciemot radžu. Vai tu nevarētu sūtīt savu meitu man līdzi?

Gondam tas bija pa prātam, un viņš aizsūtīja meitu vardei līdzi. Varde lēca pa priekšu, meitene gāja nopakaļ. Drīz vien varde piekusa, uzlēca meitenei uz krūtīm un atsēdās tur. Meitene tikai pasmējās, un abas jautri nogāja visu ceļu līdz radžas pilij.

Varde ieraudzīja radžu un uzrunāja viņu:

—   Ram-ram, radža sahib.

Bet radžam ļoti iepatikās meitene. Viņš domāja: «Sai vardei jaukāka sieva nekā man.» Viņš ieveda meiteni namā, bet vardi atstāja sēžam uz verandas.

Pēc tam radža vaicāja:

—   Kādā ūdenī tev nomazgāt kājas — siltā vai aukstā?

—   Aukstā, — varde atbildēja.

Bet radža ienesa katlu verdoša ūdens. Varde nodomāja, ka ūdens ir auksts, ielēca katlā un izvārījās. Tad radža apprecēja meiteni, bet beigto vardi iemeta upē.

3. ŠAKALIS UN MEZA CūKA

eiz šakāli mocīja izsalkums. Viņš domāja: «Iešu pie tēvoča tīģera, dabūšu no viņa kaut ko ēdamu.» Ceļā viņš satika meža cūku. Sakalis teica:

—        Brāli, mans smulīgais tēvocis tiģeris tevi šodien apvainoja.

—   Tā. Ko viņš teica?

—   Viņš teica: «Lai tikai man pagadās ceļā tā sušķe

cūka, no viņas ne aste pāri nepaliks. Ja es viņu neapēdīšu, tad lai kurš katrs apgriež man ūsas.»

Lūk, ko pateica šakālis. Bet meža cūka sacīja:

—           Ja es sastapšu šo smulīgo tīģeri, tad ar vienu kāju viņu nosperšu.

Šakālis ieradās pie sava tēvoča. Purnu pavisam greizi sagriezis.

—     Ko tu šodien tā šķobi purnu, krustdēl?

—            Satiku ceļā meža cūku. Tā man teica: «Lai tikai man pagadās ceļā tas smulīgais tīģeris — es viņu nosperšu ar vienu kāju.»

Tīģeris saka:

—     Aizved mani uz turieni.

Viņi ierodas tanī vietā, bet cūkas vairs nav.

—     Kāpēc tu mani piekrāpi, krustdēl?

—            Ja esmu tevi krāpis, lai tad man notriepj dibenu ar sveķiem un sit ar cirvi pa pakausi.

Pēc tam šakālis aizgāja pie cūkas. Purnu pavisam greizi sagriezis.

—     Ko tu šodien tā šķobi purnu, draudziņ?

—            Kad biju pie tēvoča tīģera, viņš atkal sacīja: «Lai tikai man pagadās ceļā tā sušķe cūka, no viņas ne aste pāri nepaliks.»

—     Aizved mani uz turieni, draudziņ, — tā teica cūka.

Viņi ierodas tanī vietā, bet tīģeris jau aizgājis.

—     Kāpēc tu mani piekrāpi, draudziņ?

—     Ja esmu tevi krāpis, lai tad man notriepj dibenu ar

sveķiem un sit ar cirvi pa pakausi.<

Reiz meža cūka sastapa tīģeri un nobeidza viņu. Arī pati cūka dabūja krietni pa ādu — un gaidīja nāvi. Atnāca šakālis, viņš domāja aprīt gan tēvoci, gan draugu.

—     Pagaidi, draudziņ, kamēr es nomiršu, — cūka saka.

Blakus atradās sala koka celms. Koks bija nule nocirsts,

un celms vienos sveķos. Šakālis iedomājās atsēsties uz celma, kamēr sagaidīs cūkas nāvi. Viņš atsēdās, un dibens pielipa pie celma. Gāja garām mednieks, ieraudzīja cūku un nobeidza to. Šakālis gribēja aizbēgt, bet nespēja atraut dibenu no celma. Tad mednieks nobeidza arī krāpnieku šakāli — iesita viņam ar cirvi pa pakausi. Bet dibens viņam jau bija notriepts ar sveķiem.

ļ

4.ŠAKALIS UN VISTA

tāsta, ka reiz agrākos laikos šakālis un vista ^' sadomājuši noslēgt draudzību līdz mūža galam un norunājuši, ka no tās reizes skaitīsies brālis un māsa.1 Noteikuši dienu, lai atzīmētu šo notikumu; katrs izvārījis alu un, kad alus norūdzis, sākuši aicināt viens otru ciemos. Vispirms izdzēruši šakāļa alu, pēc tam gājuši pie vistas.

Vista drīz vien bija galīgi piedzērusi un sāka vārstīt acis. Lai kā čiepstēja cāļi, viņai par tiem bija maza bēda. Tad šakālim ienāca prātā: «Apēdīšu šo vistu.» Viņš nogrāba apreibušo vistu aiz kakla, aiznesa projām un apēda. Cāļi palika bāreņi.

Otrā dienā cāļi čiepstēja skaļās balsīs, un šakālim no šīs čiepstoņas slienas saskrēja mutē. Vista viņam tā bija gājusi pie sirds, ka viņš par to vien domāja, kā visus cāļus aprit. Aizgāja kādu dienu pie viņiem un prasīja:

—   Paklau, krustdēli un krustmeitas, ko jūs tā čiepstat?

—       Mums māmiņa pirms dažām dienām nomira un pameta mūs vienus, tēvocīt, — cāļi atbildēja.

—   Kur jūs nakti guļat? — šakālis apvaicājās.

—   Sienas nišā,2 — šie atteica.

Šakālis bija dabūjis dzirdēt to, ko viņam vajadzēja, un aizgāja. Bet cālēni runājās savā starpā: «Sis pats šakālis apēda mūsu māmiņu, tagad viņš mūs izvaicāja, lai arī apēstu.» Un viņi nolēma: «Šonakt nišā negulēsim.»

Tā viņi norunāja un sabāza nišā tuteņus un bārdas nažus. Kad satumsa, ieradās šakālis, ņēmās taustīties ar ķepam pa nišu un sagrieza tās uz tuteņiem un bārdas nažiem, ka asinis ne apturēt. Viņš sāka vaidēt aiz sāpēm. Tā viņš aizgāja tukšā.

Otrā dienā viņš ieradās atkal un no jauna prasīja:

—   Paklau, krustdēli un krustmeitas, ko jūs tā čiepstat?

—       Mums māmiņa pirms dažām dienām nomira un pameta mūs vienus, tēvocīt, — cālēni atbildēja.

—   Kur jūs nakti guļat? — šakālis apvaicājās.

—     Pavardā,3 — šie atteica.

Šādi viņi aprunājās, un šakālis aizgāja. Līdzko sāka krēslot, viņš atgriezās, bet cāļi vēl negulēja, un viņam vajadzēja atkal iet projām. Bet cāļi, stāsta, sakūruši pavardā uguni un, kad sakrājies vairāk ogļu, apbēruši tās ar pelniem. Pēc brītiņa šakālis no jauna klāt un apsēdās pavarda priekšā. Iebāza ķepu pavardā, lai tur pataustītos, apsvilinājies rāva ātrāk ķepu ārā un steigā uzrausa veselu riekšavu degošu ogļu sev uz vēdera. Apsvila tā, ka brēca pilnā balsī.

Cāļi izdzirdēja-to un sāka smieties. Šoreiz viņi bija ielīduši ķirbja pudelē4 un tur pavadījuši nakti. Bet šakālis aizstājās izejai priekšā un teica:

—     Tā ir jūsu vaina, ka es tā apdedzinājos. Apēdīšu jūs visus no vietas.

Cāļi viņam sacīja:

—     Paklau, tēvocīt, tu mūs vēlāk apēdīsi, to mēs zinām, tikai, lūdzams, neēd mūs šeit, mūsu mājās. Tu taču neēdi mūsu māmiņu tieši viņas mājās. Tāpēc mēs lūdzam tevi: neēd mūs šeit. Aiz sakņu dārza ir liels, līdzens akmens, aiznes mūs pie ta un apēd visus tur.

—     Pareizi, krustdēli un krustmeitas, pareizi, — šakālis piekrita, — tas nav slikti izdomāts; apsēdīšos labi ērti uz lielā akmens un apēdīšu jūs visus.

To teicis, viņš patiešām paņēma ķirbi un aiznesa līdzi ar visiem cāļiem. Līdzko viņš apsēdās uz akmens, ķirbis nezin kā izslīdēja no ķepām un, skaļi krakšķēdams, sasprāga gabalos. Ja nu tāda laime, tad cāļi vairs negaidīja un laidās lapās — cits skriešus, cits lēkšus, bet cits spārnos — uz visām pusēm.

Šakālis taisni vai apstulba aiz izbrīna — viņš spēja galvu vien grozīt. Viens cālis bija atradies pašā apakšā, visi pārējie ķēzījās viņam virsū un bija viņu tā notriepuši ar mēsliem, ka viņš nespēja pacelties spārnos. Šakālis teica:

—     Tas gan ir labi. Cando tomēr parūpējies, lai es nepalieku bez ēdamā. Tie cāļi acīmredzot bija grēcīgi, tiem viņš ļāva aizbēgt. Tagad labi pamielošos.

Bet cālis ierunājās:

—     Tu mani apēdīsi, tas tiesa, bet vai tev pieklājas ēst mani tādu notrieptu? Labāk vispirms nomazgā mani tīru un tad ēd.

—     Pareizi, — šakālis atteica. — Es tevi apēdīšu, kad būšu nomazgājis.

Un viņš patiešām nomazgāja cāli. Bet cālis atkal:

—     Paklau, tēvocīt, tu mani tik un tā apēdīsi, tad ļauj man mazliet apžūt. Ļauj vispirms drusku apžāvēties.

_— Kā tad, — šakālis teica. — Ja tu apžūsi, tad aizbēgsi.

—     Nē jel, tēvocīt, — cālis atbildēja, — ja tu man tik maz tici, tad apžāvē mani uz savas virslūpas; kad apžūšu, es pats pateikšu, lai tu atver muti.

Sakalis patiešām paklausīja un uzsēdināja cāli sev uz virslūpas. Cālis apžuva kā pienākas un sacīja:

—     Atver muti labi plati — esmu apžuvis.

Līdzko šakālis atpleta rīkli, cālis uzķēzīja viņam taisni uz mēles un uzspurdza gaisā. Viņš laidās projām, ak, kā laidās projām! Zemē viņš nolaidās tikai tālu, talu, kur atradās termītu pūznis.

Sakalis dzinās viņam pakaļ, mēli izkāris, lai iztīrītu rīkli no mēsliem. Noskrēja līdz pūznim, ņēmās pārmeklēt visu apkārtni. Beidzot atrada pūznī tādu caurumu, ka roka brīvi gaja iekšā, un teica pats sev: «Citādi nevar būt. viņš ir ielīdis šai caurumā.» Šakālis visādi izmēģinājās iebāzt ķepu jo dziļāk caurumā, bet nekādi nevarēja aizsniegt tam dibenu. Plēsa mālus ar nagiem, lūkoja grauzt ar zobiem. Nekas labs neiznāca, bet pamest aizsākto arī negribējās. Cālis tikmēr jau bija lielā gabalā. Beidzot šakālis noteica:

—     Nu, labi, cāli, tu atviegloji vēderu man mutē un aizbēgi. Es tagad tevi vaļā nelaidīšu, kamēr apēdīšu. — Bet, tā kā cāli noķert viņam neizdevās, tad piemetināja: — Tu, cāli, šāds nešāds, vai ilgi domā tur sēdēt? Labi, es tevi pieskatīšu, sēdēšu un sargāšu šo caurumu; drīz tu nāksi man nagos un samaksāsi ar dzīvību par saviem nedarbiem, resgali.

Kā viņš nolēma, tā patiešām arī izdarīja; apsēdās iepretī caurumam un sāka to sargat. Un, kamēr šakālis tā sēdēja sazin cik ilgi, termīti bija viņam dibenā ādu cauru izgrauzuši. Viņam beidzot apnika sēdēt, un arī izsalkums nedeva mieru. Viņš piecēlās un teica:

—     Gaļa izbēga man no mutes; nosēdējos šeit pa tukšu. Sis cālis mani atkal piešmauca. Būtu apēdis viņu uzreiz, viss būtu kārtībā. Kāpēc es ļāvu tādam kumosam izslīdēt no mutes?

Noskuma šakālis un devās uz lejas tīrumiem, kur auga rīss, pameklēt zivis un krabjus.5 Tur viņš sastapa veceni, kura ķēra zivis, un teica tai:

—     Ei, vecmāmuļ, ļauj man ari ķert zivis.

—           Man jau tāpat vairs nav spēka liet ārā ūdeni, — vecene atbildēja. — Es tev neļaušu vis ķert zivis. Labāk būtu izsmēlis atlikušo ūdeni.

—            Ak tu, bezkaunīgā vecene! — šakālis iesaucās. — Ja neļausi man noķert kaut vai vienu zivtiņu, es tev iekodīšu.

—            Ej nu, tā nevajag, — vecene sabijās. — Es ļaušu tev ķert, tikai nekod» Nāc šurp! Ķersim abi kopā un lomu dalīsim uz pusēm.

Šakālis nokāpa lejā, un abi sāka ķert zivis. Vecene teica:

—     Saduļķo tu arī ūdeni. Zivis vajag labi patramdīt.

Tad nu šakālis sāka duļķot ūdeni: viņš plunčojās, nira

un lēkāja. Noķēra nelielu karpu un aprija veselu. Vecene izgāja sausā vietā, bet šakālis tikai plunčojās, nirst, lēkā un duļķo ūdeni. Te, kā stāsta, karpa, kuru viņš bija norijis, izlēca no viņa ārā; viņš šo caps! un norija atkal.

—            Paskat, vecmāmuļ! — viņš sauca. — Kāpēc tu neko neesi noķērusi? Bet es vienu apēdu, otru ķeru.

—           Tā jau tā pati vien ir, vai tad neredzi? — vecene atbildēja. — Tu viņu ķer jau nezin kuru reizi.

—     Nav tiesa, — šakālis strīdējās pretī. — Tā ir cita.

—            Nē jel, tā pati vien ir, — Vecene apgalvoja. — Tev caurums dibenā, viņa pa to izsprūk ārā. Ja netici, iespraud viņai žaunās salmiņu, lai viņa ir iezīmēta; aprīsi, tad tūliņ redzēsi: tā pati vai cita.

Šakālis paklausīja vecenei, iesprauda zivij žaunās salmiņu un aprija. Līdzko sāka plunčoties un nirt, lai atkal1 saduļķotu ūdeni, karpa izspruka ārā. Šakālis skatās — patiešām, zivij salmiņš. Viņš sāka ar ķepu taustīt sev dibenu un atrada tur caurumu.

—            Paskat, vecmāmuļ, — viņš teica. — Kas man to aizlāpīs?

—            Ej pie kurpnieka, — vecene pamācīja. — Viņš tev uzliks ielāpu.

—     Labi, — šakālis atbildēja. — Iešu.

Viņš aizgāja pie kurpnieka un teica:

—            Kurpniek, aizlāpi man dibenu, par to es tev atnesīšu gaili.

Un kurpnieks patiešām uzlika viņam ielāpu un vienā

malā vēl sagrieza to bārkstis, tā ka, šakālim kustoties, tās plīvoja, plīkšķēja un čaukstēja.

Šakālim tas ļoti patika; viņš noķēra gaili un aiznesa kurpniekam.

Pēc kāda laiciņa šakālim vajadzēja iztukšot kuņģi, viņš visādi nopūlējās, bet nekas neiznāca. Viņš aizskrēja atkal pie kurpnieka un teica:

—            Paklau, kurpniek, es nevaru nokārtot savas vajadzības; kāpēc tu man neatstāji caurumiņu šim nolūkam?

—            Ej pie kalēja, — atbildēja kurpnieks, — viņš tev ar nokaitētu dzelzi mirklī izdurs vajadzīgo caurumu.

Šakālis patiešām aizskrēja pie kalēja un teica:

—            Paklau, kalēj, izdedzini, lūdzams, man ar dzelzi dibenā caurumu; par to es tev atnesīšu gaili.

—            Labi, — kalējs atteica. — Vispirms atnes gaili, pēc tam es izdedzināšu tev caurumu, kādu vien gribi; par velti es neko nedarīšu. Kas tevi zina, atnesīsi vai ne; jūs, šakāļi, jau esat pazīstami viltnieki. Atnes vispirms gaili, tad izdedzināšu caurumu ar nokaitētu dzelzi; ja ne — es neko nedarīšu.

Šakālis patiešām aizskrēja un pēc mirkļa zobos atnesa nezin kur noķertu varen lielu tītaru.

—            Nu, paskat vien, ko atnesu, — viņš teica kalējam.

—    Tagad taisi man ātrāk caurumu. Ja viens šakālis izrādījies krāpnieks, tad jūs jau visus par tādiem turat. Es ļaudis nokrāpju, vismaz daži mūsējie ļaudis nekrāpj.

Kalējs patiešām paņēma tītaru, tad nokaitēja sarkanu dzelzs iesmu un iedūra to šakālim zem astes; līdzko viņš to izdarīja, tā no šakāļa izšļācās straume kalējam taisni uz krūtīm. Bet šakālis laidās lapās un nekad tur vairs neatgriezās.

Reiz vēlāk — ej nu sazini, cik laika pagājis kopš tā brīža — šakālim gadījās iegriezties ciemā pēc vistām. Ielāpa bārkstis vējā plīvoja, plīkšķēja un čaukstēja. Šakālim tas tā patika, ka viņš atcerējās senu kara dziesmu un skrejot sāka dziedāt:

—    Rau, kur nežēlīgie tjurki6 jāj,

Rau, kur Koendas valdnieks7 jāj.

Piesargies, uzmanies, bēdz,

Lai nesamin tevi zem kājām!

Ciemā izdzirdēja šo dziesmu, un it visi aizbēga paslēpties. šakālis siroja pa ciemu, tvarstīja vistas un tūliņ ap

ēda tas. Pieēdās līdz ūkai un aizgāja, bet ļaudis sāka nākt atpakaļ.

Otrā dienā šakālis atkal aizskrēja uz to pašu ciemu pēc vistām un skrejot dziedāja savu dziesmu tāpat kā pirmo reizi. Atkal viss ciems aizbēga paslēpties. Palika tikai viena vecene, viņa teica: «Kurp lai es bēgu? Lai viņi sit mani nost, tie laupītāji.» Tā viņa noteica un nebēga projām, bet noslēpās cūkkūtī.

Šakālis, ieradies ciemā, sāka dzīties pakaļ vistām, cik spēka, noskatījis pašas lielākās, dzenaja tās pa visu ciemu. Visilgāk viņš trenkāja kādu gaili un iedzina tur, kur sēdēja vecene. Gailis paspruka viņai garam, bet šakālis ieraudzīja veceni un apstājās.

—            Ei, vecmāmuļ, — viņš uzsauca, — noķer man to gaili, citādi es tev izdauzīšu zobus.

—            Ķer pats, — vecene atbildēja. — Tāds darbs nav man pa spēkam.

Ja nu vecene negribēja palīdzēt, šakālis pats noķēra vistas un pieēdās līdz ūkai. Tad viņš atnāca pie vecenes un sacīja:

—            Nu, vecmāmuļ, tu negribēji ķert man gaili, tad nu es atnācu pie tevis. Saki, vecmāmuļ: «Šakālis.»

Vecene atkārtoja:

—     šakālis.

Paņēma šakālis vangali un izsita vecenei zobus, un atkal teica:

—     Vecmāmuļ, saki: «šakālis.»

Vecene gribēja izteikt «šakālis», bet zobi izdauzīti un iznāk «sakālis». šakālim lieli smiekli, ka viņa nevar skaidri izrunāt. Viņš vēlreiz pieprasa:

—     Saki, vecmāmuļ: «šakālis.»

Bet viņa atkal:

—     Sakālis.

Un šakālis laidās projām sazin uz kurieni, skaļi smiedamies.

Vakarā visi izbēgušie ļaudis atgriezās ciemā, un vecene viņiem teica:

—            Nežēlīgie tjūrkil Kā tadl No viņiem ne smakas nebija. Tas tikai šakālis, maitas gabals. Nāca ķert mūsu vistas, vai tad neredzat? Man arī lika vistas ķert, un, kad es neķēru, tad, raugi, viņš man zobus izdauzīja.

Nu visi nolēma: «Rit mēs nekur nebēgsim. Noslēpsimies

mājās un, kad viņš parādīsies, nositīsim viņu kā likts.» Bet kāds cilvēks ieteicās:

—    Nē, tas neder, tā mēs viņu nekad nenoķersim. Es, lūk, ko izdomāju: iztaisīsim no vaska sievieti — tādu pašu kā šī vecene, aiznesīsim viņā ielas galā un nosēdināsim kā pienākas, bet rokas izstiepsim uz abām pusēm. Šakālis nenocietīsies, viņu neaizticis, un mēs tikmēr būsim gatavi.

Tad ļaudis sacīja:

—    Pareizi, tu to veikli izdomāji, tā arī darīsim.

Viņi patiešām savāca visu vasku, cik vien bija sādžā, un noņēmās cauru nakti — taisīja izbāzeni. Gaismai austot, aiznesa to viņā ielas galā, bet paši aizgāja pēc kaujas cirvjiem, lokiem un bultām, pēc darba cirvjiem, rungām un visa pārēja, kas vien kuram bija, — tā viņi sagatavojās.

Tikmēr šakālis jau bija iejuties lomā. Pagāja neilgs laiciņš, un ļaudis dzird: viņš skrien pa ceļu un dzied savu dziesmu. Viņš dziedāja tāpat kā agrāk un bez kādām bailēm. Ciema ļaudis noslēpās un gaidīja ar ieročiem rokās. Sakalis nogāja līdz ielas galam un redz: sēž sieviete, iepletusi rokas. Viņš tūliņ sāka bārties:

—     Piesargies, vecmamuļ! Vācies nost no ceļa! Ko tu man aizsprosto visu ceļu? Vakar es tev izdauzīju zobus, vai tad šodien tu nebaidies? Piesargies, vācies projām, citādi tā zvelšu, ka tev gals būs klāt.

Un, ta kā sieviete nekustējās, viņš iespēra tai. Viņa pakaļējā ķepa patiešām tā ielipa vaskā, ka izraut ne domas.

—     Sargies, vecmamuļ, laid vaļa! — viņš kliedza. — Ak pasaulīt, tā vecene mani noķērusi! Tu, vecmamuļ, šāda nešada, ja nelaidīsi mani vaļa, tad es tev zvelšu vēlreiz.

Un patiešām, kad šakālis redzēja, ka draudi nelīdz, tad ņēma un zvēla. Nu arī priekšķepa ielipa.

—     Pasaulīt! — viņš iekaucās. — Sī vecene nogrābusi mani aiz rokas!

Viņš zvēla ar otru ķepu — ari tā ielipa. Visas ķepas bija ielipušas.

—     Pasaulīt, tā nu gan ir vecene šāda nešāda! — viņš kliedza. — Sagrābusi mani aiz rokām un kājām! Piesargies, vecen, laid mani labāk vaļā, citādi es tev iekodīšu!

Un, patiesību sakot, ja viņš nevarēja aizbēgt, kas cits viņam atlika? Ņēma un iekoda. Ari zobi dziļi ielipa vaska — viņš pazaudēja valodu. Ta nu viņš pakrita bez spēka.

Bet ļaudis pagaidīja, pagaidīja un tad sacīja: «Kas ir,

vni nav laiks paskatīties, kas tur ar viņu noticis? Mēs taču <1 zini ejam, kā viņš atnāca, bet nu jau sen nekas nav vairs d/inlaius.» Iznāca visi no mājām, sāka skatīties apkārt. D/Ird un ka nedzirdes, — sakalis elš un sten ielas galā. • r iii, kur viņš ir, tai pusē,» ļaudis teica. Piegāja visi UlVfik, redz: viņš guļ zemē blakus vaska izbāzenim. PiehKi eja klāt un nosita viņu ar kaujas cirvjiem, un — drošs l<lin drošs — vēl savelēja ar rungām. Tā beidzās pasaka pai • akāli — ļaudis viņu patiešām nobeidza.

5. ŠAKĀLIS UN SANTALS

iemā dzīvoja māte ar dēlu. Dēlu sauca Anua. Dēls devās art, un māte nesa viņam brokastis n/. tīrumu. Reiz, kad viņa gāja ar nesamo, viņa sastapa ftakfill:

—   Vccm&muļ, — viņš prasīja, — ko tu nes? Liec grozu zemē. Ja netiksi, es tev tž iekodīšu, ka tu pakritīsi un es tevi pamatīgi saspardīšu.

Vecā sieva nobijās un nolika grozu zemē. Šakālis aprij3 gandrīz visus risus ar lēcu uzlievi, ko viņa bija gatavojusi dēlam Anua, bet atliekas viņa aiznesa dēlam. Anua apēda, kas bija palicis pāri, — neba nu viņš zināja, ka tās ir šakāļa ēdiena paliekas. Viņš to izdarīja nezinādams.1 Bet sakalis kopš tas reizes biedēja veco sievu katru dienu.

Reiz dēls jautāja:

—   Māt, kāpēc tu man sāc nest tādas nožēlojamas netīras druskas? Esi aizmirsusi, kā jāvāra ēdiens?

—   Nē, dēliņ, — māte atbildēja, — es tev no mājām nesu labu ēdienu, bet, līdzko izeju no ciema, pieskrien šakālis, aizstājas ceļā un saka: «Vecmāmuļ, liec zemē nesamo; ja neliksi, es tev tā iekodīšu, ka tu pakritīsi, un es tevi saspārdīšu.» Man no viņa bail, es nolieku grozu zemē, viņš ēd, kamēr paliek pāri pavisam maz, un to es nesu tev. Man bija bailes, ka tu mani lamāsi, tāpēc tev neko nestāstīju.

—            Labi, māt, — dēls sacīja, — rit tu vedīsi vēršus uz tīrumu, bet brokastis es tev nesīšu pats.

—           Labi, dēliņ, labi, — māte atteica. — Rīt tu uzliksi lemesi uz iejūga,2 es apsiešu autu ap gurniem tāpat kā tev3 un aizvedīšu vēršus tur, kur tu ari.

—            Pareizi, — dēls piekrita, — pieskati tur viņus, kamēr es ieradīšos.

—           Labi, dēliņ, labi, — māte noteica. — Līdzko nodziedās gaiļi, tu ej vēršus jūgt, bet es sataisīšu brokastis un atstāšu tev; kad pienāks laiks, nes tās uz tīrumu.

—     Labi, — atteica dēls.

Viņš iejūdza vēršus, kā norunāts, un māte aizdzina tos uz tīrumu, bet pats Anua pārģērbās par sievieti — apsēja vienu auduma gabalu ap gurniem, bet ar otru apsedza krūtis — un salika ēdienu grozā. Pienāca laiks nest brokastis arājam, viņš uzlika grozu uz galvas4 un gāja, atspiezdamies uz nūjas kā veca sieva.

Sazin no kurienes gadījās ceļā šakālis un sauca:

—            Liec ēdienu zemē, vecmāmuļ, citādi es tev tā iekodīšu, ka paliksi guļam.

Anua nocēla grozu no galvas, šakālis stājās pie ēšanas. Nu Anua ņēma un zvēla viņam ar savu nūju tā, ka viņš apvēlās kūleniski. Šakālis uzlēca kājās un laidās lapas, kliegdams:

—           Oi, oi, tas ir Anua! — Tad sāka bārties: — Pagaidi, Anua, pagaidi, šāds nešāds! Ja tu, nekrietneli, man iesiti, tad es apķēzīšu tavu arklu un apslaucīšu dibenu gar tā rokturi.

Nolamāja viņu šakālis ar šādiem vārdiem un aizbēga.

Bet dēls ieradās tīrumā pie mātes un izstāstīja viņai visu, kas nolicis, abi izsmējās no sirds un dzina vēršus uz mājām; otrā dienā Anua piesēja pie arkla roktura bārdas nazi.

Naktī šakālis atnāca un apķēzīja arklu; kad viņš sāka berzēt dibenu gar rokturi, tad sagraizīja sev gurnus.

—            Oi, oi! — viņš brēca. — Tur Anua vainīgs, viņa dēļ es sagraizīju gurnus. Nu, pagaidi, nekrietneli Anua, par to es tev noēdīšu pupas.

Anua sasprauda labi daudz visādu dzelkšņu5 ap mietiem, ap kuriem pupas vijās. Šakālis naktī atnāca, līda pēc pupām un uzdūrās ar purnu virsū dzelkšņiem.

—     Oi, oil — viņš brēca. — Kož gan šīs Anua pupasl

Viņš tā arī neko neapēda un sacīja:

—     Nu, Anua, nu, nekrietneli, ellīgi gan tev, šādam nešādam, kož tās pupas. Toties tavas vistas, nekrietneli, es visas apēdīšu; pagaidi vien līdz ritvakaram — visas būs pagalam.

Otrā dienā Anua paņēma sirpi un paslēpās vistu kaktā.6 Nakti ieradās šakālis, ienāca būdā un taisnā ceļā uz vistu kaktu; kad viņš izstiepa purnu pēc vistām, Anua viņam ar sirpja galu ieknāba. Vairākkārt izmēģinājies, šakālis devās projām tukšā. Izgājis pagalmā, viņš noteica:

—     Jūs, šā Anua negodīgās vistas, mani gandrīz vai noknābāt, bet Anua pats tā iegrozīja, ka es sagraizīju sev gurnus. Nekas, Anua, šāds nešāds, tagad tu nosprāgsi, jā, nosprāgsi.

Tā lamādamies, viņš aizgāja.

Tad, stāsta, Anua izlicies par mirušu, un otrā dienā viņa vecā māte sākusi gausties, tas ir, izlikusies, ka gaužas, un raudādama devusies uz mežu un tur skaļi bēdājusies. Sazin no kurienes pieskrēja pie viņas šakālis un prasīja:

—     Ei, vecmāmuļ, ko tu raudi?

—    Tu biji tas, kas nolādēja manu dēlu, — vecā sieva atbildēja, — tagad Anua ir miris.

—     To tu esi pelnījis, nekrietneli Anua, tu mani tik sāpīgi piekāvi. Nebūtu laikā nomiris, dabūtu nožēlot. Nu, vecmāmuļ, kad būs bēru mielasts?7

—     Šovakar, — māte atbildēja, — šovakar gribu rīkot bēru mielastu, to atnācu tev pateikt. «Oh,» es saku pati sev, «es taču ēdināju viņu ka dēlu, tātad jāsauc viņš uz bēru mielastu.» Tā es nodomāju, dēliņ, un atnācu tev to pateikt. Izvārīšu rīsus, pataisīšu asu uzlievi, sacepšu plāceņus, bet kam es to pasniegšu, pirms sākšu pati ēst? Agrāk, kad dēls bija dzīvs, vispirms paēdināju viņu un pēc tam ēdu pati. Tagad, kad viņa vairs nav, es nezinu, kur dēties aiz bēdām.

—    Nebēda, vecmāmuļ, — šakalis atteica. — Es tev būšu viņa vieta. Tagad tu dosi ēst man pirmajam.

—     Labi, — māte atbildēja. — Nu, iesim.

—    Varbūt man labāk ierasties vēlāk, pievakarē? — šakālis apjautajas.

—     Labi, tikai noteikti ierodies, nepiekrāp, — māte piekodināja.

—     Esi bez bēdu, nepiekrāpšu.

Mate gaja uz mājām, bet šakālis sasauca kopā veselu hani savu ciltsbrāļu. Pievakarē visi sanāca pie Anua māja.; mate iznāca pretī un teica:

—     Sēstieties, dēliņi, sēstieties.

Viņi apsēdās, un māte sāka vaimanāt:

—            Ai, ail Nomira mans dēliņš Anua! Ai, ai! Nomira maus dēliņš Anua!

I a, stāsta, viņa vaimanājusi. Tad šakālis teica:

Neraudi, vecmāmuļ. Rimsties, pietiek raudāt. Kas miris, to vairs nevar uzcelt. Beidz raudāt, labāk izvāri mums vakariņas.

Viņa izskaloja katlus, ienesa būdā, sāka kurt uguni. Bet šakālis sacīja: *

—           Vecmāmuļ, tu varētu mūs piesiet, citādi mēs, kazi, vēl sakausimies.

—            Pareizi, dēliņ, — māte atbildēja. — Tu runā taisnibu, es vispirms jūs visus piesiešu.

Viņa paņēma virves, ar kurām jūdz vēršus, un piesēja visus šakāļus, bet to bezkaunīgo šakāli piesēja labi stipri:

—            Vispirms, dēliņi, — viņa saka, — es sacepšu plāceņus, un tos ēdīsim tūliņ. Rīsi vārās ilgi, tos es vārīšu vēlāk.

l.alii! Labi! — šakāļi sauca. — Tikai nevelc garumā ar plāceņiem.

Mate uzlika pannu uz uguns un, kad tā krietni sakarsa, sāka tanī slacīt ūdeni. Odens sprakšķ, un šakālis daudzina:

—            Dzirdiet, brāļi, cik tur garšīgi čurkst. Eh, kā mūs tagad pamielos!

Bezkaunīgais šakālis pat lēkāja aiz priekiem.

Bet Anua tikmēr gulēja bhitarā. Tad viņš klusiņām piecēlās, uzmeklēja nūju, saņēma to stingrāk rokā, izskrēja āra un sāka sist šakāļus — spēj tikai pagriezties. Šakāļi pārgrauza virves un aizbēga, tikai bezkaunīgais šakālis netika galā ar savām virvēm, un Anua savelēja viņu līdz nemaņai un atstāja pagalmā vāļājamies līdz ritam.

Uz rīta pusi Anua novilka viņu lejā pie upes uz ghata un piesēja pie mieta, bet blakus nolika pamatīgu rungu. Un tā nu iegājās: līdzko sieviete atnāk pēc ūdens, tā vispirms pamielo šakāli ar rungu. Sadauzīja šo tā, ka viņš viss uztūka.

Kādu nakti ieradās padzerties pārējie šakāļi. Padzeras un apvaicājas:

—     Paklau, no kā tu pārtiec, ka esi tik resns? Ar ko var tā nobaroties? Re, mums nav nekādu lauku.

—    Es pārtieku no rīsiem, — šakālis atbildēja. — Ikviens, kas nak pēc ūdens, vienmēr dod man sauju rīsu.

—    Vai mums arī dos, ja mūs piesies pie mieta? — viens prasīja.

—     Dos, kā nu ne, — šakālis atbildēja. — Vai jūs visus baros, to nevaru pateikt, bet vienam dos katrā ziņā. Ja netici, atraisi mani, un es piesiešu tevi savā vietā ar šo pašu virvi. Esi mierīgs, rīt, līdzko ausīs gaisma, tevi ar kaut ko pamielos.

Sakalis nopriecājās:

—     Labi, pamēģināšu izdarīt, kā tu ieteici.

Un patiešām, to sacījis, viņš atraisīja bezkaunīgo šakāli un pats palika šā vietā. No rīta, līdzko atausa gaisma, viņš ieraudzīja piecas sievietes nākam pēc ūdens. «Pieci cilvēki nāk šurp,» viņš teica pats sev. «Piecas saujas viņi katrā ziņā atnesīs. Kas tā būs par ēšanu!»

Tikko viņš tā nodomāja, te sievietes bija klāt un nolika podus zemē;8 tās paņēma rungu un visas pēc kārtas zvēla viņam pa muguru. Šakālim tas nemaz nebija pa prātam, viņš sāka lēkāt un raustīties, lai varētu atbrīvoties. Tikmēr pienāca vēl trīs četras citas. Redz, šakālis lēkā, un sita viņu atkal un atkal, kamēr nosita.

Bet tas bezkaunīgais šakālis pie laika bija aizlaidies lapas. Tā beidzas pasaka.

6.ZAGLIS, TĪĢERIS, LĀCIS UN SAKALIS

eiz dzīvoja bagātnieks, kam bija daudz govju un milzum liels bullis. Kad viņa ganāmpulku dzina uz mežu ganībās, tīģeris vienmēr sacīja: «Ja es apēstu to bulli — viņš ir tik trekns —, tad es būtu paēdis uz ilgu laiku.»

Turpat bija arī zaglis, kurš parasti mēdza teikt: «Ja es nozagtu to bulli un pārdotu, tad saņemtu kaudzi naudas.»

Ilij.i bhadora mēnesis; tīģeris bija apņēmies pievākt bulli, im to pašu bija nodomājis ari zaglis.

Tīģeris jau dienu ielavījās kukurūzas biezoknī, noslēpās un un sāka gaidīt. «Lai nu ļaudis aiziet gulēt,» viņš pats M<v sacīja, «tad es mirklī nozagšu bulli un ievilkšu mežā.» Hei zaglis pamanīja tīģeri un domāja: «Bullis iznācis .11 i no laidara, man pat zagt viņa nevajag, viņš pats ierodas pie manis.» Viņš uzmeta tīģerim virvi un nu tikai sl imt un vilkt; uz rita pusi viņi bija tuvu džungļiem, /.iglis zvetēja tīģerim pa galvu visiem spēkiem, tā ka tīģei is pavisam apdulla.

Gaisma jau auša. Zaglis skatās: pasaulīt, tas taču tīģelis! Tūliņ nosvieda virvi un neatskatīdamies metās bēgt 11/. vienu pusi, bet tīģeris uz otru, taisni mežā iekšā, ko kājas nes.

Ieraudzīja viņu šakālis un prasīja:

—     Uz kurieni tu tā steidzies, tēvoci?

—     Pats nezinu, krustdēl, — tīģeris atbildēja. — Šonakt tiku nagos galvasdauzim. Visu nakti viņš zvetēja man pa galvu.

—     Pēc kā viņš izskatās, tas galvasdauzis, tēvoci? Nāc, parādi viņu.

Tici man, dēls, pie galvasdauža es neiešu, — tīģeris atbild. Paskat, tur viņš ir, ej vien pats.

—     Tas ir interesanti, tēvoci. Ie^u, paskatīšos, — šakālis sacīja un aizgāja.

Bet zaglis sēdēja netālu un pārbijies domāja: «Viņš taču varēja mani aprīt, šis tīģeris; brīnos, kāpēc viņš to nedarīja.» Tad viņš pamanīja šakāli, apgūlās uz mutes un apsedzās ar drēbēm.

Sakalis apgāja viņam apkārt un teica pats sev: «Kāds viņš izskatās, tas galvasdauzis? Labi būtu uz viņu paskatīties.» Un viņš virzījās tuvāk zagļa galvai.

Tikmēr zaglis lēnītēm un visai piesardzīgi izbāza ārā roku, nogrāba šakāli aiz astes pie paša pamata un grieza viņu riņķī — taisni tāpat, kā griež saini ar gliemežvākiem, kad dedzina kaļķus.1 Grieza, grieza, kamēr piekusa, un palaida šakāli vaļā.

Šakālis šausmīgi pārbijās un aizbēga, trīcēdams kā lapa vējā; atskrējis pie tīģera, viņš teica:

—     Tēvoci, tas nav galvasdauzis. Tas ir astesgriezis. Tu mani piekrāpi.

Viņš skrēja tālāk un satika lāci.

—     Kur iu, krustdēl, tā steidzies? — lācis prasīja.

—            Tu, tēvoci, neticēsi, — šakālis atbildēja. — Astesgriezis mani nupat tik briesmīgi grieza riņķī, ka es domāju — gals klāt.

—            Bet kāds tad viņš izskatās, krustdēl? — lācis jautāja.

—    Vai nav no tiem, kurus esmu ne mazumu apēdis?

—            Ko tu runā, tēvoci, noteikti ne, to es labi zinu. Ja gribi, pamēģini, vai varēsi viņu apēst.

Lācis gāja, kur viņam rādīja. Zaglis sēdēja vecajā vietā, ieraudzīja lāci un nodomāja: «Viņš nāk taisni pie manis. Viņš grib mani apēst; uzkāpšu kokā, citādi viņš mani noteikti apēdīs.» Viņš sāka rāpties kokā, bet lācis traušas pakaļ. Zaglis, aiz bailēm drebēdams, rāpās aizvien augstāk, bet lācis sekoja. Kad viņi bija uzkāpuši pašā augšā, tievajā galotnē, tā aizlūza, un abi nogāzās lejā; lācis novēlās pirmais, un zaglis viņam virsū. Lācis šā tā izķepurojās un šāvās projām.

Vēlāk lācis sastapa šakāli un teica:

—

Tu gan esi joku plēsējs, krustdēl; tu meloji, teikdams, ka tas esot astesgriezis. Tas nav nekāds astesgriezis, tas ir augšuzgāzis.

7 TĪĢERIS UN KRABIS

īģeris atnāca pie strauta nodzerties, bet krabis capsl viņu aiz deguna. Tīģerim sametās kauns, un viņš paslēpa degunu ūdenī. Tobrīd gaja garām vecs zvejnieks, ieraudzīja iiģeri un gribēja bēgt. Tīģeris sāka saukt, lai nākot un palīdzot.

—    Nē, krustdēl, es tev klāt neiešu, tu mani apēdīsi.

—    Zvēru pie savas mātes, ka neēdīšu.

Izdzirdējis tādus vārdus, zvejnieks piegāja pie tīģera un vaicāja:

—     Kāpēc tu slēp purnu ūdenī?

—     Paskaties, — tīģeris atbildēja.

Zvejnieks ieraudzīja, kas noticis, un iezvēla tīģerim ar un1 ļ;u, tas salēcās un atpleta žokļus tik pēkšņi, ka krabis pals atrāvās un ievēlās ūdenī.

Labais cilvēk, — tīģeris teica, — par atmaksu tu vari npest šo krabi.

—     Protams, ka apēdīšu, — zvejnieks atbildēja.

Zvejnieks gāja uz mājām, bet tīģeris viņam sekoja.

—    Ei, tēvoci! — viņš sauca.

Zvejnieks apstājās. Tīģeris teica:

—           Tēvoci, es esmu izsalcis; domāju, ka tevi tomēr apēdīšu.*

—           Tu taču zvērēji pie savas mātes, — zvejnieks atbildēja, — un es tevi izglābu no lielam nepatikšanām. Kā tu vari mani ēst pēc tādas palīdzības?

—            Labi, — tīģeris beidzot sacīja. — Es tevi neēdīšu tamēr, kamēr tu nevienam nestāstīsi par notikušo.

Zvejnieks pārnāca inajās un skumji atsēdās kaktiņā. Sastājās apkārt bērni un taujāja:

—     Tēt, kas noticis? Kāpēc tu tāds noskumis?

—           Šodien, — zvejnieks atbildēja, — es izdarīju lielu darbu, bet nedrīkstu nevienam par to stāstīt.

—            Tev tomēr vajadzēs mums to pastāstīt, — bērni neatlaidās.

Tad nu zvejnieks izstāstīja visu, kas bija noticis, un bērni vai mira aiz smiekliem.

Bet tīģeris stavēja aiz mājas stūra un klausījās. Izdzirdēja, kā bērni smejas, noskaitās un nolēma atriebties. Tomēr zvejnieks neaizmirsa, ka nav turējis solījumu, un nespēra kāju par slieksni. Taču reiz viņam vajadzēja iet ara nodokli maksāt, un tīģeris viņu notvēra. Bet zvejniekam līdzi bija viņa meita, un, kad tīģeris ieraudzīja meiteni, tad teica:

—           Ja dosi man savu meitu par sievu, tad laidīšu tevi vaļā.

Tā tīģeris apprecēja zvejnieka meitu un zvejnieks palika dzīvs.

8. TĪĢERIS un zaķis

antali stāsta, ka senos laikos zaķi esot ēduši tīģerus.

Reiz kalējs aizgāja uz mežu sacirst malku, lai pēc tam dedzinātu ogles; tieši tai bridi zaķis dzinās pakaļ tīģerim. Aizdzina viņu uz turieni, kur kalējs cirta malku. Tīģeris noslēpās, bet zaķis siroja apkārt, viņu meklēdams.

Tad tīģeris teica, protams, kalējam:

—     Paklau, paglāb mani.

—            Neglābšu vis, — kalējs atbildēja. — Tu mani pēc tam tūliņ apēdīsi.

Es tevi neēdīšu, — tīģeris nosolījās.

Tad kalējs viņu arī paslēpa. Pēc tam tīģeris viņam teica:

—            Tā kā tu nevienam par to nestāstītu; ja pastāstīsi, tad zini, ka es tevi apēdīšu.

Ko lai nabaga cilvēks dara? Vispirms viņš tīģeri paslēpa, un nu tīģeris viņam saka tādus vārdus. Viņš atbildēja neskaidri, tā caur degunu:

—     Protams, nestāstīšu.

Kamēr viņi runājās, garām skrēja zaķis. Kalējs kā svieda viņam ar cirvi, tā trāpīja un nosita viņu uz vietas. Atvadām tīģeris no jauna piekodināja:

—     Tā ka tu nevienam nestāstītu, — un aizskrēja.

Kalējs izdedzināja ogles, paņēma tās uz pleca, zaķi

tāpat un devās uz mājām. Kad viņš pārnāca, bija jau diezgan vēlu pēc pusdienas. Pats nosvilināja zaķi un sacirta gaļu, sieva izvārija rīsus un iztaisīja gaļas mērci, abi apsēdās ēst, un sieva prasīja:

—     Kur tu nositi zaķi?

Kalējs neatbildēja. Sieva atkal:

—            Pasaki taču, kur to nositi. Tas ir tik garšīgs; rīt iešu tev līdzi. Tu ķersi zaķus, bet es tikmēr sacirtīšu tev malku.

Beidzot vīrs viņai sacīja:

—            Es tev kaut ko pateikšu, tikai piesargies, nevienam nestāsti.

—     Esi mierīgs, neteikšu, — sieva atbildēja.

Tad vīrs viņai visu izstāstīja.

—     Zaķis, — viņš sacīja, — dzinās pakaļ tīģerim, cs metu zaķim ar cirvi un nositu viņu uz vietas. Tīģeris man tad teica: «Tā ka tu nevienam par to nestāstītu, citādi es tevi apēdīšu.» Tāpēc es tevi arī brīdinu, lai tu nevienam to nestāsti.

Tīģeris tovakar pats bija atnācis pie kalēja mājas, gulēja aiz sienas un visu dzirdēja. Līdzko viņi bija devušies pie miera, tīģeris ienāca istabā, sagrāba kalēju, izvilka vispirms pagalmā un pēc tam ārā no ciema. Ej nu sazini, kā viņš bija vilcis, taču kalējs palika sveiks un vesels. Tīģeris aiznesa viņu tālāk un nolika zemē, bet kalējam gurni trīcēt trīcēja aiz bailēm. Tīģeris to redzēja un prasīja:

—     Paskat, kā tev gurni trīc; kāpēc tas tā?

—            Es nupat kā ielaidu vēderā zaķi, — kalējs atbildēja.

—    Viņš lūdz, lai laižu ārā.

—     Pagaidi, pagaidi, — tīģeris sauca, — nelaid viņu ārā! Es tādu gabaliņu atkāpšos.

—     Labi, — kalējs atteica, — es zaķi aizturēšu, tikai pasteidzies, nekavējies veltīgi.

Tīģeris aizskrēja, bet atjautīgais kalējs laimīgs devās uz mājām.

9 tīģera solījums

ivi zēni — kavars un gonds — bija labi draugi. Tīrumā viņi nekad nestrādāja, tikai rotaļājās un draiskojās. Paņem lokus un bultas, noslēpjas upmalā un dauza meitenēm podus, kad viņas nāk pēc ūdens. Viņi šāva arī kaimiņu kazas un vistas. Ļaudis nevarēja vairs izturēt, un beidzot viss ciems atnāca pie viņu vecākiem sūdzēties; vecāki nopēra zēnus, bet šiem tas bijis nebijis. Beidzās viss tā, ka ciema ļaudis padzina zēnus no ciema, taisni džungļos iekšā.

Viņi gāja pa biezokni un nonāca tādā šaurā vietā, kurai abās pusēs kraujas. Gonds gāja pa priekšu un ieraudzīja,

ka tīģeris aizsprostojis taku un stāv ar muguru pret nācējiem. Zēns klusam piezagās klāt, uzlēca tīģerim mugura, nogrābā viņu aiz ausīm un piespieda purnu pie zemes. Bet kavars, kas nāca nopakaļ, sagrāba tīģeri aiz astes. «Ko nu lai darām?» zēni domāja. «Ja palaidīsim viņu vaļā, viņš mūs apris.» Pa tam tīģeris pats gudroja, kas ar viņu noticis.

—     Kas jūs tādi esat? — viņš prasīja.

—     Tīģeru ķeraji, — gonds atbildēja.

Tīģeris nobijās un jautaja:

—     Un ko jus darat, kad noķerat tīģerus?

—     Jūdzam arkla, — zēni atbildēja.

—           Vai pratu esat zaudējuši — tīģerus jūgt arklā! — tīģeris sauca.

—            Nē, — gonds atteica. — Kad aram ar vēršiem, mums rodas rīsi, bet, kad ar tīģeriem, — zelts un sudrabs.

Tīģeris nobijās vēl vairak un sauca:

—    Ja izglābšos, rīkošu mielastu divpadsmit tīģeriem!

Bet pēc tam prasīja no jauna:

—     Cik tīģeru jums vajag, lai jūgtu arklā?

—           Viens mums jau ir, — zēni sacīja, — tagad kopā ar tevi vienam arklam pietiks.

Zēniem bija līdzi spogulītis, viņi nolika to tīģerim priekšā, tas ieskatījās spogulītī, ieraudzīja tur tīģeri un nodomāja, ka zēni acīmredzot runā patiesību. Tad viņš sacīja:

—            Pie zelta un sudraba var tikt vieglāk — bez aršanas, l'smu apēdis ne mazumu radžu un viņu dēlu, un viss viņu zelts palicis manā alā. Atlaidiet mani brīvā, un es atdošu zeltu jums.

Zēni ļāva tīģerim piecelties kājās un gāja viņam līdzi uz alu, tikai turēja viņu aiz astes. Ala patiešām bija pilna ar zeltu un sudrabu, un tīģeris deva viņiem tik daudz, cik viņi varēja aiznest.

Pēc tam tīģeris devas izpildīt savu solījumu, nonāvēja briedi un aicināja divpadsmit tīģerus uz mielastu. Zēni gaja uz mājām, bet preti naca trīspadsmit tiģeru. Gonds mirklī uzskrēja kokā un apsēdās pašā galotnē, bet viņa draugs netika pat līdz pirmajiem zariem, apķērās ap koka stumbru un palika karājoties. Tīģeri apstajās zem koka, un pats vecākais sacīja:

—     Esmu piekusis, atpūtīsimies šeit.

Pārējie teica:

—     Labāk briedi apēst tūliņ, kamēr tas vēl svaigs.

Vecais tīģeris sadalīja gaļu trīspadsmit gabalos, un

katrs paņēma savējo. Tad vecais tīģeris sacīja pirmajam liģcrim:

—           Pirms stājamies pie ēšanas, pastāsti mums, kāpēc devi tādu solījumu.

Pirmais tīģeris ilgi liedzās, bet pēc tam tomēr sāka stāstīt. Te kavars novēlās no koka tīģeriem taisni virsū, liet gonds no augšas sauca:

—     Turi to veco, tas man noderēs vakariņām!

To padzirdēju^, tīģeri pārbijās un laidās bēgt. Tad arī gonds nokāpa no koka, viņi izvārīja brieža gaļu un ieturēja lepnu maltīti.

Otrā dienā zēni atgriezās savā ciemā, un, tā kā nu viņi bija bagāti, tad kaimiņi uzņēma viņus laipni jo laipni.

10 slinkais baiga

eiz dzīvoja vecs baiga, kurš bija ļoti slinks. Viņi gāja abi ar sievu cirst mežu jaunam tīrumam.1 Nogāztos kokus sadedzināja, iz degumā iesēja risu, bet, kad pienāca laiks ravēt, baiga apsēdās tīruma malā, žāvājās un daudzināja:

—            Bulu nu tīģeris nokodis man rokas un kājas, tad nevajadzētu strādāt!

Netālu no izcirtuma dzīvoja tīģeris un dzirdēja, ko baiga runā. Otrā dienā viņš ieradās pie baigas un teica:

—           Ļauj, lai nokožu tev rokas un kājas un apēdu tev par labu.

Baiga briesmīgi nobijās un sacīja:

—            Kad apēdīšu rīsus, kļūšu daudz treknāks. Vai tu nevari ēst mani pēc tam? Patlaban man tikai kauli vien, nekāda prieka tev no manis nebūs.

Tīģeris bija ar mieru un gāja projām. Kad raža bija nobriedusi, baiga novāca rīsus un apēda. Pienāca laiks iet atkaLcirst mežu, un baiga teica sievai:

—     Šodien tīģeris mani apēdīs.

Sieva sabijās un nosolījās:

—     Es tevi izglābšu. Tikai vispirms iztaisi man bisi. Baiga iztaisīja sievai bisi no melnkoka, saģērba viņu

melnās drēbēs un apsedza viņai galvu ar melnu lakatu.

—            Ej uz tīrumu, — viņš sacīja, — es ieradīšos vēlāk. Līdzko tīģeris teiks: «Nu es tevi apēdīšu!» — es saukšu: «Kas tur ir?» — un tu atbildi, ka esi varens mednieks.

Baigas sieva aizgāja pirmā un noslēpās tīrumā. Viņa bija melnās drēbēs, tāpēc neviens viņu nepamanīja. Pēc tam ieradās baiga un atnāca ari tīģeris, lai viņu apēstu. Baigas sieva sauca:

—            Ko tu tur dari, vecais? Vai neesi redzējis kaut kur tīģeri?

Tīģeris prasīja:

—     Kas tur runā?

—     Šķiet, tas ir varens mednieks, — baiga atbildēja. Tīģerim sametās bail, bet sieva atkal sauca:

—            Vai neesi redzējis kaut kur tīģeri, vecais? Šodien neesmu nevienu nošāvis, bet es nekad neeju uz mājām bez tīģera.

Tīģerim bailes tapa jo lielākas, un viņš lūdza:

—     Noslēp mani kaut kur.

Tīrumā bija pelavu kaudze, tur baiga noslēpa tīģeri. Sieva pienāca, saukdama: — Uzmeklē tīģeri! — un tīģeris ari pieprasīja: — Iegrūd manu galvu dziļāk, citādi mednieks mani pamanīs.

Bet baiga nocirta viņam galvu ar savu cirvi.

Pārnāca baiga ar sievu mājās, abi apmierināti, un baiga teica:

—     So dienu mums vajag nosvētīt. Izcep man gaili.

—            Vācies projām, staigājošā nelaime, — sieva atbildēja,

—    es labāk nesu gaili uz tirgu. Pārdošu un par šo naudu nopirkšu rokassprādzes. Vai negribi nomēģināt, kas manā naktspodā?

Baiga, ļoti sapīcis, devās uz džungļiem. Tur viņš atrada dobumainu koku, ielīda dobumā un apakšā izurba caurumu. Pārnācis mājās, viņš teica sievai:

—           Atradu papagailēnus. Uzaudzēsim tos un iemācīsim runāt.

—     Kā viņi runā? — sieva prasīja.

— Viņi saka: «To-to, to-to.»

—     Ar ko viņus barosim?

—     Viņi ēd vistas gaļu ar rīsiem, — baiga atbildēja un veda sievu uz mežu. Parādīja kokā izurbto caurumu un teica: — Liec katru dienu barību šai caurumā, un papagailēni to apēdis; kad vini paaugsies, nesīsim tos uz mājām."V'*’1 ?'.

Sieva aizgāja mājās vārīt rīsus un vistas gaļu, bet vīrs iekāpa dobumā un noslēpās tur. Līdzko ēdiens bija gatavs, sieva atnesa to pie koka un sauca: «Mithu, mithu!» Vīrs atbildēja: «To-to, to-to,» — sieva ielika ēdienu caurumā, un viņš mirklī apēda to.

Atgriezās vecais no meža mājās un atstiepa klēpi malkas — sievai nekas pat prātā neienāca. Diendienā viņa nesa rīsus un vistas gaļu uz dobumu un lika iekšā, un vecais nobarojās no šādas mielošanas. Bet reiz viņam trāpījās ēdienā kauliņš, viņš aizrijās un sāka kāsēt. Sieva nobrīnījās, uzkāpa kokā, ieskatījās dobumā un ieraudzīja, ka tur sēž vīrs. Nu viņa saprata, kādu joku vīrs ar viņu izspēlējis, un viņiem iznāca varens skandāls.

11. KRĒSLAS SPĒKS

ādā ciemā dzīvoja tirgotājs. Viņam bija dēls. Reiz pievakarē trīs zagļi bija noslēpušies tirgotāja nama tuvumā. Tai pašā vakarā pie mājas ieradās tīģeris viņš gribēja aizvilkt tirgotāja dēlu.

Kad bija apēstas vakariņas, dēls teica tēvam:

—     Gribu šovakar aiziet pie sievastēva.

Bet tirgotājs atbildēja:

—     Dēliņ, neej šodien. Nakts tuvu, ārā jau krēsla.

Tīģeris noklausījās un teica pats sev: «Nakts — to es

zinu. Bet kas ir Krēsla?» Un tīģeris sāka trīcēt aiz bailēm: viņš domāja, ka krēsla ir kaut kas stiprāks par viņu pašu.

Mājinieki likās gulēt, bet trīs zagļi pievāca pilnu maisu sudraba un stiepa projām. Taču maiss bija pāri viņu spēkiem. Viņi iegāja kūtī, gribēja paņemt vērsi, lai aizvestu

maisu uz vērša muguras. Bet tur tupēja tīģeris, un tumsā zagļi noturēja, viņu par vērsi. Apsēja viņam virvi ap kaklu un uzlika maisu uz muguras. Viens zaglis iet pa priekšu, divi pārējie velk vērsi. «Tā ir Krēsla,» nodomāja tīģeris un padevīgi sekoja viņiem.

No rīta zagļi ieraudzīja tīģeri un metās bēgt, ko kājas nes. Bet ceļš stiepās pa šauru gravu, un tīģeris tanī iespriida. Netālu gans ganīja lopus. Tīģeris sāka kliegt, sauca viņu palīgā. Gans sākumā negribēja iet, bet tīģeris zvērēja kā prazdams, ka pāri viņam nedarīs, un beidzot gans pienāca. Noņēma tīģerim maisu no muguras, un tīģeris atbrīvojās. Viņš teica ganam:

—     Saliec visu naudu lapu grozā un nes uz mājām. Ja kads prasa, kas tev tur ir, atsaki — govs gaļa, tu nes to majas vakariņām. Tikai nekad nepiemini Krēslas vārdu. Pieminēsi — apēdīšu tevi tai pašā dienā.

Ta teica tīģeris un ieskrēja mežā, bet gans stiepa uz mājām grozu ar naudu. Nu viņš kļuva bagāts un pats turēja kalpus. Ta pagāja ilgs laiks.

Reiz gana sieva sacīja:

—    Gribu aiziet un apciemot tēvu un māti.

Bet viņš atbildēja:

—    Neej tagad. Nakts tuvu, ārā krēsla.

Bet aiz mājas stāvēja tīģeris un noklausījās. Izdzirdēja vārdu «krēsla», un viņu parņēma dusmas. Nogaidīja, kamēr visi aizmieg, ielavījās mājā un aiznesa ganu. No rīta viņš teica ganam:

—     Nu es tevi apēdīšu.

Gans lūdzās:

—     Labāk ēd mani piemērotā laikā. Patlaban auksts, mana gaļa sacietējusi. Pagaidi, kamēr sasilstu saulē un kļūstu mīkstāks, tad varēsi ēst.

Tīģeris apsēdās nogaidīt, bet gans apgūlās un iemiga.

Mājās gana sieva, līdzko ieraudzīja, ka viņas pavēlnieks sazin kur nozudis, uztraucās. Viņa paņēma katlu, izsita tam septiņus caurumus un vidū ielika gaismekli. Ap kājām aplika labi daudz spradžu, paņēma dholki un mandara bungas un izgāja uz ielas. Viņa taisīja tādu troksni un rīboņu: džig-džag, bug-bag, džhumuk-džhamak, titrihi-tingdonha, tandak-latak. Tā viņa gāja meklēt vīru.

Drīz vien viņa nonāca tur, kur bija vīrs ar tīģeri. Tīģeris ieraudzīja sievu un prasīja ganam, kas tas tāds esot. Bet gans atbildēja:

—     Tā ir Krēsla.

Tīģeris pārbijās un lūdza:

—     Paslēp mani. Ja paslēpsi, es tevi neēdīšu.

Tad sieva sauca:

—            Ei, gans! Vai pie reizes neesi te redzējis tīģerus, kas derētu Krēslai brokastīs?

Gans atbildēja:

—     Nezinu, vai te vispār kāds gadīsies.

—     Bet kas tur uz zemes tev blakus? — viņa prasīja.

—     Lupatu kaudze.

—     Tad iesit«pa to ar akmeni, — viņa teica.

Tīģeris sacīja ganam:

—     Iesit man. Tā labi uzmanīgi, bet iesit.

Gans sāka vieglītēm dauzīt tīģerim ar akmeni pa galvu. Bet sieva sauca:

—     Sit stiprāk! Sit stiprāk!

Tīģeris teica:

—     Sit drusciņ stiprāk.

Gans sita no visa spēka, un tīģeris bija pagalam.

Vīrs ar sievu gāja uz mājām smiedamies un dziedādami.

12. ZAĶIS UN SANTALS

ensenos laikos, stāsta, zaķis sastrīdējies ar santalu. Zaķis nevarēja santalu pieveikt, un santals viņam sacīja:

—     Tagad es tevi apēdīšu ar visām spirām.

Kopš tā laika arī vēl šo baltu dienu santali ēd zaķu spiras.

Tas notika tā. Reiz santals gāja kaut kur viesos, kādā vietā gar ceļmalu stiepās džungļi, un tur bija zaķis. Tas ieraudzīja, kā santals iedams mētā roku, un nodomāja: «Vai nu agrāk, vai vēlāk roka viņam notrūks un nokritīs zemē.»

Tāpēc zaķis sāka skriet santalam nopakaļ, taču, lai kā skrēja, roka nekrita un nekrita nost. Te gājējs netīšām atskatījās, pamanīja zaķi un apstājās parunāties; vecais zaķis pielēca viņam tuvāk. Gājējs sāka viņu izvaicāt un prasīja:

—     Paklau, vecais zaķi, kāpēc tu skrien man nopakaļ?

Zaķis viņam izstāstīja visu par sevi un teica:

—     Es eju pa tavām pēdām.

—       Kāpēc tu nāc pa manām pēdām? — gājējs atkal prasīja.

Zaķis atbildēja:

—       Es tā esmu izdomājis: roka tev drīz notrūks un nokritīs, tad es to apēdīšu. Tāpēc, kā redzi, es tik ilgi eju tev pakaļ, esmu jau pilnīgi spēkus zaudējis, bet šī nekrīt un nekrīt.

Tad gājējs viņam sacīja:

—       Tu esi stulbs zaķis, neredzēts muļķis, ej apsēdies zem dateļpaimas un gaidi, kamēr tai nokritīs lapas; līdzko sagaidīsi un atnesīsi tās, man roka nokritīs un tu varēsi to apēst.

Vecais zaķis aizskrēja un apsēdās zem dateļpaimas. Ej nu sazini, cik ilgi viņam pietika pacietības sēdēt, tikai viņš gan nevarēja sagaidīt nokrītam kaut vienu lapu. Zaķis atgriezās pie santala un teica:

—     Nekrīt zemē tās lapas no palmas.

—       Nu, tad liec aiz auss, — atbildēja santals. — Tāpat kā no palmas nekrīt lapas, tā arī mana roka nekad nenotrūks; jā, kad nomiršu, tad roka satrūdēs un sairs. Bet tevi es tā nolādēšu: līdzko kāds cilvēks tevi nositīs, tā apēdīs ar visām iekšām un spirām. Tā tas būs uz mūžīgiem laikiem.

Un patiešām, līdzko santals nosit zaķi, tā samīca viņa iekšas kopā ar spirain un vāra. Gaļa mazliet rūgtena, bet garšīga.

13. DIVAS ČŪSKAS

ensenos laikos rruirijām bija radža. Viņu sauca par Džagatpalu Singhu. Viņš vienmēr sēdēja mājās unv nekad negāja uz lauka strādāt. Reiz sieva viņam teica:

—       Mēs taču esam no zemkopju kastas, bet tu vienmēr sēdi mājās un neej uz lauka strādāt, kā tev likts.1

Dienām ilgi viņa tā radžu strostēja, un beidzot radža izgāja uz lauka sargāt ražu no zvēriem un putniem. Tā sodot, viņš ieraudzīja dūmu mutulīti virs meža, kur dedzinaja žagarus, un drīz vien no džungļiem izlīda čūska, visa apsvilusi, un sauca:

Atvēsini mani! Es beidzos nost aiz karstuma.

Radža teica:

lli.ilil čūska, man nav ūdens, ielien manā mutē un n 1 vēsinies vodei ;i, pēc tam iesi, kurp gribēsi.

Radža atvēra muti, un čūska ielīda tur.

Kad radža domāja, ka čūska gana atvēsusi, viņš sacīja:

—   Lien ārā, brālīt, un ej, uz kurieni gribi.

Bet čūska atbildēja:

—        Nē, te laba ēdamā un dzeramā pa pilnam, es negribu iet projām. Palikšu tepat.

Ta čūska palika radžam vēderā un aizvien pieņēmās resnumā, bet radža dila un dila, kamēr tā novārga, ka nespēja vairs pārvaldīt valsti. Atdeva valdīšanu dēlam un devās džungļos dzīvot par vientuļnieku.

Nabaga radža gāja un klida, kamēr nonāca svešā valstī. Tur viņš sastapa dārznieku un lūdza:

—   Dod man darbu.

—        Kādu darbu tev, tādam vārgulim, lai dod? — dārznieks jautāja.

—        Nu, ņem kaut ražu sargāt, — radža lūdzās. — Maksāt man nevajag, paēdināsi — arī tas būs labi.

Tā arī nolēma. Tās valsts radžam, kur ieradās nabaga vientuļnieks, bija seši dēli un viena meita. Reiz tēvs viņiem prasīja:

—            Ka jūs tiekat pie ēdiena un ērtībām? Ar kādām pūlēm tas jums tiek?

Dēli cits pēc cita atbildēja:

—    O, tēv, tavas pūles un tikumi dod mums visu.

Bet meita sacīja:

—     Es pati sevi uzturu.

Noklausījās radža, noskaitās un teica padomniekam:

—           Sameklē tai skuķei tādu vīru, kas viņu jau trešajā dienā padarītu par atraitni.2

Padomnieks devas meklēt meitenei vecu vīru. Sardzes priekšnieks viņam sacīja:

—           Es vakar pie dārznieka redzēju īstu putnu biedēkli. Varbūt tas derēs.

Padomnieks aizgāja apskatīties, ieraudzīja nabaga radžu un apprecināja viņu ar tās valsts radžas meitu. Kad kāzas beidzās, jaunlaulātās tēvs dusmās pavēlēja:

—           Dzeniet viņus uz džungļiem, neko nedodiet līdzi, lai mirst tur nost. Man vienalga, kas ar viņiem notiek.

Sardze aizveda viņus uz džungļiem un pameta tur bez ēdamā un dzeramā. Ilgi vajadzēja iet nabaga radžam ar jauno sievu, kamēr viņi sasniedza citu pilsētu.

Radža teica sievai:

—           Es esmu vecs, man laiks mirt. Nedzīvo pie manis, ej, sameklē sev citu vīru, lai viņš nodrošina tev laimi.

Bet meitene atbildēja:

—           Es esmu tava sieva un, lai kādas bēdas mums uzbruktu, palikšu pie tevis, jo mēs taču esam apprecināti.

Viņi uzcēla sev aiz pilsētas mājiņu, un sieva staigāja pa kaimiņiem strādādama — tīrīja rīsus vai mala kviešus. Ta viņa uzturēja vīru un neļāva viņam nomirt.

Reiz, kad radža gulēja, meitene sēdēja blakus, skatījās viņā un prātoja, ka dabūt viņu uz kājām. Pēc brīža meitene ieraudzīja no skudru pūžņa aiz būdas izlienam čūsku. Tā pielīda tuvāk un saka runāties ar to čūsku, kas bija apmetusies viņas vira vēdera.

—           O, grēciniece, — tā teica, — šis dižais radža izglāba tev dzīvību, bet tu sava prieka pēc atņem dzīvību viņam pašam. Gadījies nu kads, kas aptrieptu ar sīrupu radžam muti, izvilinātu tevi ārā un nosistu.

—           Tu pati esi grēciniece, — čūska atbildēja no radžas vēdera. — Cik naudas tu neglabā skudru pūznīl Gadījies kads gudrāks cilvēks, atraktu pūzni un nosistu tevi — viņš kļūtu stāvus bagāts.

Meitene dzirdēja visu, kas tika sacīts. Otrā dienā viņa gāja saņemt atlīdzību par darbu un lūdza dot naudas vietā sīrupu. Līdzko radža nolikās gulēt, viņa apzieda vīram lūpas ar sīrupu, saldā smarža nonaca līdz čūskai, un tā izlīda ārā, bet meitene ar cirvi nosita to. Tad viņa aizgāja pie skudru pūžņa, atraka to, atrada otru čūsku un arī nosita. Bet pūznī bija liels pods, pilns ar zeltu.

Kad radža pamodās, viņš juta, ka ir vesels, un drīz vien kļuva ražens un stiprs. Arī bagātībā viņi bija iedzīvojušies, jo viņiem piederēja vesels pods ar zeltu. Radža atgriezās savā valstī un dzīvoja tur laimīgi ar abām sievām.

Kopš tas dienas murijas ēd čūskas. Kādreiz čūskas mums nedeva mieru, tagad mēs nedodam mieru tām.

14. PATEICĪGIE zvēri

īram un sievai bija dēls, bet dēls nomira, un tēvs aiz bēdām aizgāja no mājas. Viņš gāja, g ija, te dievi ieraudzīja viņu un prasīja:

—     Kāpēc tu nāc pie mums? Ej projām.

Vīrs sacīja:

—     Man nomira dēls.

Bet dievi tikai atbildēja:

—     Ej, atnes ūdeni no akas.

Vīrs gāja uz aku. Saka vilkt ārā ūdeni, nāca garām pērtiķis un teica:

—            Dod man padzerties, jo kādu dienu tu vari ierasties manās mājās un meklēt manu draudzību.

Viņš iedeva ūdeni pērtiķim. Tad pienāca tīģeris un sacīja:

—            Dod man padzerties, jo kādu dienu tu vari ierasties manās mājās un meklēt manu draudzību.

Viņš iedeva ūdeni tīģerim. Tad atlīda čūska un teica:

—            Dod man padzerties, jo kādu dienu tu vari ierasties manās mājās un meklēt manu draudzību.

Viņš iedeva ūdeni čūskai. Dievi nevarēja sagaidīt ūdeni un bija aizgājuši. Viņš atnāca tai vietā ar krūzi un neviena neatrada. «Ko lai es daru?» viņš prasīja pats sev.

Viņš aizgāja pie pērtiķa, kurš izskrēja ārā no mājas, apsēdināja viesi un nomazgāja viņam kājas. Kad vīrs paēda, kas pērtiķim bija, tas iedeva viņam līdzi mazliet dzīvības ūdens.1

Tad viņš aizgāja viesos pie tīģera, kurš izraidīja ārā no mājas tīģerieni, lai viesis nenobīstas no tās, tāpat nomazgāja viesim kājas, apsēdināja goda vietā un lieliski pamieloja. Uz atvadām tīģeris iedeva viņam zelta kaklarotu.

Viņš gāja tālāk, nonāca svešā valstī un apmetās pie upes vārīt pusdienas. Zelta kaklarotu viņš nolika blakus zemē. Garām gaja sardzes vīrs un, ieraudzījis kaklarotu, saķēra ceļinieku un teica:

—    Tu esi nozadzis mūsu rani kaklarotu.

Sardzes vīrs aizveda viņu uz pili. Ceļinieks sāka saukt savu draugu čūsku, lai nāk viņu glābt. Nakti čūska atlīda, iekoda radžam, un tas nomira.

Ļaudis ciemā sabijās, sāka skraidīt šurpu turpu un meklēt zāles, bet ceļinieks sacīja:

—     Es varu viņu izglābt.

Visi krita viņam pie kājām, lūgdami, lai viņš dara to. Viņš lika savam draugam čūskai izsūkt indi no radžas ķermeņa. Čūska izsuca, un radža atdzīvojās. Tad radža nosprieda: «Tam, kas man izglābis dzīvību, jādod mana meita par sievu.»

Visi ļaudis ciemā sāka malt kviešus un tīrīt rīsus no sēnalām, gatavoja kurkumu un garšvielas kāzām. Tur bija divas sievietes bhatras, tās gāja mazgāt drēbes uz kāzām. Līgavaiņa dhoti bija iesiets dzīvības ūdens. Viņas atraisīja iesieto mezglu, atrada ūdeni, izdzēra to un tapa uzreiz jaunas un skaistas. Kad viņas atnāca atpakaļ ar drēbēm, rani prasīja: «Kas jūs tādas esat?» — jo nepazina viņas.

—    Mēs, — viņas atbildēja, — izdzērām ūdeni, kas bija iesiets tava znota dhoti.

Rani arī iegribēj'ās kļūt jaunai, un vīrs devās atkal pie sava drauga pērtiķa, atnesa vēl dzīvības ūdeni, iedeva sievai un atdzīvināja arī savu dēlu. Pēc tam viņš ar dēlu un jauno sievu atgriezās pie savas dumjās gondienes. Radža uzdāvāja viņiem ciemu bez nodokļiem, un viņi laimīgi dzīvoja visi kopa.

15. žēlsirdīgais agarija

eiz vasaru gāja pa ceļu zēns agarija. CcJmalā vēršu dzinējs bija sagāzis lielā kaudzē kviešus. Atlidoja putns un sāka kviešus knābāt. Vēršu dzinējs paķēra rungu un dzinās putnam pakaļ, gribēdams zagli nosist. Agarija teica:

—   Nesit putnu. Es tev samaksāšu zaudējumu.

Vēršu dzinējs atstāja putnu dzīvu, un zēns samaksāja viņam par kviešiem. Tad agarija ieraudzīja, ka putns lido viņam līdzi. Pēkšņi tas pārvērtās par skaistuli un sacīja:

—   Tagad es tevi vairs neatstāšu.

Gāja viņi tālāk, un agarija ieraudzīja, ka čūska saķērusi vardi. Agarija teica:

—   Neēd vardi, es tev došu pienu.

Čūska palaida vardi vaļā, un zēns iedeva čūskai pienu.

Viņi gāja tālāk, bet varde lēca viņiem līdzi. Tā arī pārvērtās par meiteni un sacīja:

—   Tagad es jūs vairs neatstāšu.

Viņi nonāca ciemā, un tur ļaudis sita nost briedi. Agarija teica:

—   Nenogaliniet viņu, es jums par viņu samaksāšu.

Ļaudis apžēlojās par briedi, un zēns iedeva viņiem

desmit rūpijas.

Viņi gaja tālāk, un, kamēr gāja, briedis pārvērtās par zirgu. Zirgs teica viņiem:

—   Sēdieties visi man mugurā.

Viņi uzsēdās un tūliņ atradās Džaitapurā. Zēns uzcēla telti radžas dīķa krastā. Radža sūtīja savus zaldātus, lai viņam pasaka tā: «Ja, ritam austot, visiem kokiem gar dīķi zari nebūs augļu pilni, radža tevi nonāvēs.» Zēns nezināja, ko darīt, bet sieva-putns viņam sacīja:

—   Nebaidies. Pa nakti tie visi būs augļu pilni.

No rīta koki bija noliekušies aiz augļu svara, un radža bija apmierināts.

Otrā dienā radža aizveda zēnu pie liela ezera — desmit kosu platumā — un teica:

—           Ja tavs zirgs pārlēks ezeram pāri, maksāšu tev dcsmittūkstoš rūpiju.

Zirgs sacīja:

—     Nebaidies.

Viņš uzsēdināja zēnu sev mugurā, pacēlās līdz pašiem padebešiem un viegli nolaidās ezeram otrā pusē. Tādus brīnumus redzēdams, radža nobijās un domāja: «Kā es varētu nobeigt šo zēnu?» Viņš paņēma gredzenu un Iemeta dzijā akā, un pēc tam teica:

—           Dabū man gredzenu no akas ārā, un es tev atdošu pusi valsts, bet, ja nedabūsi, — iemetīšu tevi pašu tur.

Zēns sāka lauzīt galvu, ko lai dara, bet sieva-varde sacīja:

—     Nebīsties.

Viņa pārvērtās atkal par vardi, ielēca akā un iznesa gredzenu.

Nu radžam vajadzēja atdot zēnam pusi valsts un savu meitu par sievu. Zēns veda jauno sievu uz mājām. Viņi gāja visi pa ceļu, nonāca līdz ciemam, kur zēns bija izglābis briedi no nāves, un tur nobeidzās viņa zirgs. Ieradās viņi tur, kur viņš izglāba vardi, un sieva-varde nomira Aizgāja līdz turienei, kur bija izglābis putnu, iiciiun i mi'V.i putns Palika pie viņa tikai radžas meita. Viņi d/.ivoja laimīgi, un abi strādaja pie laktas.

16.LAIMES ZIVS

ižā pilsētā bija divpadsmit lakhu pīķu. Augļu nesēj mahuas koks! Līkais čara koks! Trīstūkstoš bērnu tur rotaļājās.

Krabis peldēja lejup pa upi.

Bifeļi vāļājās zirņos kā dubļos.

Pa rīsu tumi brauca ar laivām.

Ceļi šai pilsētā veda pa namu jumtiem.

Dzīvoja šai pilsētā bārenis no zvejnieku kastas — kevatiem. Viņš bija gluži nabags, un nebija neviena, kas ap

raudātu viņu, ja viņam gadītos nomirt. Beidzot puisis dabūja darbu bagāta kavara namā un sāka ik dienas ganīt lopus. Kartika mēnesī, kad visi devās uz tīrumiem un kulicm ievākt ražu, viņš gāja citiem līdzi. Viņi nesa uz mājām graudus kavara sievai. Viņa kļuva laba pret puisi, sāka viņam dot katru dienu rīsus, lai gatavo sev ēdienu. Taču puisis rīsus neēda, noglabāja tos un pārtika no lapām un saknēm, kuras savāca džungļos. Tā viņš pamazām iekrāja labi daudz rīsu.

Reiz saimnieks viņam sacīja:

—     Tu, dēliņ, esi man ne mazumu pastrādājis, tagad es tev sarīkošu kāzas.

Kad kevati redzēja, cik puisim rīsu, tad daudzi gribēja izdot pie viņa savas meitas. Viņš nu apprecēja bagātnieka meitu. Strādāja puisis cītīgi un pats būtu kļuvis bagāts, bet sieva apēda visu, ko vien viņš nopelnīja. Viņš pārnāca piekusis pēc darba, bet sieva sauca:

—     Ej, atnes man malku! Atnes ūdeni! Notīri rīsus vakariņām!

Ja viņš atteicās, sieva viņu sita.

Tā viņi nonāca trūkumā, un puisis galīgi novājēja aiz bēdām un nabadzības.

Reiz viņš lika sievai apgrauzdēt viņam rīsu graudus.1 Sieva teica:

—     Es atnācu uz tavām mājām nevis tev par kalponi, bet sev par prieku.

Viņa paķēra koku un piekāva vīru bez žēlastības, šis sāka raudāt, paņēma tīklu, ar ko zivis ķer, un aizgāja tālāk no mājas uz upi. Sēdēja krastā un rūgti raudaja. Pēc tam iemeta tīklu. Tieši tobrīd garām peldēja zivs — viņu sauca par Raghumanu — un iekļuva taisni šai tīklā. Puisis skrēja meklēt akmeni, lai zivi apdullinātu, bet zivs viņam sacīja:

—     Nesit mani nost, es ierados tev palīdzēt. Par ko tu raudi?

Puisis izstāstīja zivij visu par sievu, bet zivs teica:

—     Tava sieva Jr dana, pienāks laiks, un viņa tevi apēdīs.

Pēc tam zivs iedeva puisim pusdārgakmeni, lika to paslēpt ausī un sacīja:

—     Atnes man kokosriekstu, un es tev mūžam būšu draugs. Lai kāda nelaime notiek, pasauc tikai mani, un es ieradīšos tev palīdzēt.

Tā viņi sabrāļojās2 , un lielā zivs Raghumana piedzina viņam ēšanai pilnu tiklu mazāku zivju. Puisis pārnesa /ivis sievai, bet tā pārskaitās un teica:

—    Zivis es neciešu.

Viņa izsvieda zivis ārā un izdzina vīru no mājas. Puisis aizgāja un noslēpās Mahadeo templī uz ezera krasta.

Radžam šai pilsētā bija skaistule meita. Tur dzīvoja l.ads akls bramins, un viņa dēls gāja mācīt radžas meitu lasīt un rakstīt. Viņi iemīlējās viens otra, un radžas meita sacīja:

—     Bēgsim abi projām, citādi es nonāvēšos.

Un viņi norunāja sastapties nakti Mahadeo templī.

Bet bramins bija to noklausījies, nobijās un pierunāja dēlu nekaitināt radžu. Dēls arī palika mājās, bet radžas meita ar draudzeni nakti aizgāja uz templi, iegāja iekšā un meklēja bramina dēlu. Puisis kevats bija tur noslēpies, jo domāja, ka sieva viņu meklē. Radžas meita izvilka viņu no tempja, uzmeta zirgā un aizauļoja, bet no rīta ieraudzīja, ka tas nemaz nav tas puisis. Ko nu lai dara? Uz mājām doties bail. Abas meitenes ar puisi sēdēja upes krastā un nezināja, kur dēties. Atpeldēja pie viņiem lielā zivs Raghumana un teica, lai meitenes apprec puisi kevatu. Zivs uzcēla viņiem namu pie upes un iedeva visu, kas saimniecība vajadzīgs.

17. KA APPRECINĀJA LEOPARDU

grākos laikos, stāsta, precinieces nesteidzās novest darījumu līdz kāzām, kamēr nebija apēdušas maisu rīsu divpadsmit manu svarā, bet, kad rīsi tuvojās beigām, tad sāka steidzināt kāzas. Tolaik, stāsta, visi no viņām ļoti baidījušies un izturējušies ar lielu godbijību, citādi tās varēja vēl sacelt neslavu un aizbaidīt citus preciniekus. Tāpēc, lai precinieces neaizbaida līgavaiņus, visi viņas uzņēma ar godu.

Agrākos laikos, kā paši zināt, visur bija džungļi. Tolaik

tīģeri un leopardi aprija daudz cilvēku. Toreiz dzīvoja kāds cilvēks, kurš nodarbojās ar precināšanu.1 Viņam daudz nācās staigāt no ciema uz ciemu, bet ceļš veda caur mežu. Tur, stāsta, viņu bija noskatījis leopards un teica: «Kādu dienu es viņu apēdīšu.» Tā leopards bija nolēmis.

Un taisni tai reizē šo cilvēku sūtīja pēc rīsiem. Viņam sacīja:

—            Kāzu diena tuvojas, aizej, palūdz un atnes mums divus maisus rīsu, lai ir, ar ko viesus uzņemt.

—           Ja tā, — viņš atbildēja, — tad es iešu šodien pat; dodiet maisu.

Viņu pamieloja un, kad viņš beidza ēst, sameklēja maisu, ko viņš uzmeta plecā, un gāja. Leopards, kurš bija nodomājis viņu apēst, bija mātīte, un šis cilvēks, protams, nezināja, ka leopards grib viņu apēst tai pašā dienā. Viņš gāja pa ceļu, galvu noliecis, bet leopards, līdzko viņu pamanīja, tā aizskrēja gabalu uz priekšu un apgūlās, noslēpās.

Tad, draugi, acīmredzot brīnumainā kārtā iejaucās Cando — cilvēks pēkšņi ieraudzīja leopardu, kurš gulēja slēpnī. Un tūliņ pat, stāsta, viņam kāds it kā lika ierunāties, — viņš teica:

—     Neēd mani, leopard, es no viena iztaisu divus.

Tad, stāsta, leopards arī pēkšņi sapratis, kas un kā, un

prasījis:

—     Vai tu patiešām iztaisi no viena divus?

—     Skaidra patiesība, — vīrs atbildēja.

—           Vai no manis vari iztaisīt divus? — leopards jautāja.

—            Jā, varu, — vīrs sacīja, — bet vispirms atiesim gabaliņu tālāk no šejienes.

—            Kāpēc? — leopards jautāja. — Vai tad šeit, šinī pašā vietā, tu nevari iztaisīt no manis divus?

—            Varu, — vīrs atteica, — tikai, redzi, te ir ceļš, es savu darbu sākšu, bet kāds var pienākt klāt un iztraucēt. Tāpēc es tev saku: atiesim gabaliņu tālāk, tur es no tevis iztaisīšu divus.

Leopards patiešām saprata, ka vīrs nerunā tukšu, un piekrita:

—     Labi, ej, es iešu tev līdzi.

Vīrs apstājās pie upes un sacīja leopardam:

—     Nāc šurp un ielien tanī maisā.

l.copards patiešām pienāca ari un ielīda maisā. Vīrs al/seja maisu cieši jo cieši un teica leopardam, kad bija IHu/.is viņu maisā:

* •• Pielūko: lai ko ar tevi darīšu, nesaki ne vārda. Ja kuiil drusciņ ierunāsies, tad zini: viss mans burvju spēks īd vdtigi izšķiests un divi no tevis neiznāks. Bet, ja kluIfjti, tūliņ jūs būsiet divi.

p Tā, stāsta, viņš teicis, aizsējis maisu cieši jo cieši, atvilcis pie paša krasta un iemetis taisni upē. Un, re, — brīnumaini ir tavi darbi, Cando! — leopards, saka, ūdenī nav noslīcis, peldējis maisā pa straumi, tikai šūpojies niigšup un lejup.

Lejāk upes krastā gulēja leopardu tēviņš, gaidīja laupījumu; ieraudzījis maisu, kurā mātīte peldēja, viņš doliinja: «Vai tur nepeld govs?» Līdzko maiss piepeldēja luvak, viņš ielēca ūdenī, sagrāba maisu zobos un izvilka kiasla. Atvilka tālāk sausumā, sāka plēst vaļā, un no Iiii ienes izlēca mātīte. Sastapās abi, aprunājās un kļuva virs un sieva. Tā no viena leoparda iznāca divi.

Tad matitc sacīja:

— Nudien, tas cilvēks teicis patiesību. Pati redzu: biju vieii.i, ml l.i",i<I esam divi. Viņš padarījis mani pilnīgi lultui^li

llu vii.i.i lika, lai par to pastāsta visiem leopardiem, un ni'l pali liem teica:

Kops šis dienas neēdiet preciniekus, neēdīsim tos.

Un stasta, ka precinieki kopš tā laika varot iet visur visvēlākajā stundā, lai cik tumšs būtu, — nekas ar viņiem nenotiek, un viņi iet mierīgi, bez kādām bailēm.

Tads ir stāsts par leopardu un precinieku.

18. SAKALIS UN JAUNAIS PĀRIS

tāsta, ka senos laikos apprecējies kāds puisis. Laiku pa laikam viņš ar sievu gāja apmeklēt viņas vecākus. Reiz abi devās no viesošanās mājās, meitenei iedeva apgrauzdētus rīsu graudus1 , un viņa iesēja tos drēbēs.2 Tā jau tas pieņemts — kā ciema kukulis. Eļļu3 tais laikos nenesa pudelēs: sievietes eļļaiņēma māla krūzi, bet vīrieši — bambusa posmu. Tikai tagad eļJu nes pudelēs, tā iegājies no sahibiem. Bet tolaik, kad tas notika, bija māla krūzes.

Sieva nesa sainīti ar rīsiem uz galvas, bet māla krūze karājās auklā viņai ap dilbu. Abi gāja no viņas vecākiem uz savām mājām. Vīrs gāja pa priekšu, bet sieva nopakaļ.4 Un, līdzko viņi nonāca ieplakā, sazin no kurienes uzradās bhuts, pieņēma cilvēka izskatu un sāka iet viņai aiz muguras. Sieva domaja: «Laikam kāds santals, arī uz kaut kurieni iet.» Viņa tam neko neteica, un tas viņai ari neko neteica. Bet saulei līdz rietam tikai divi sprīži atlikuši, tuvojās nakts.

Tad nezkā gadījās, ka vīrs atskatījās un ieraudzīja: viņa sievai no muguras nāk kāds svešs. Viņš apstājās, bet, līdzko viņš apstājās, bhuts tūliņ sagrāba sievu un nelaida vaļā. Vīrs pieskrēja klāt, atvēzējās ar rungu un sauca:

—     Ko tu ķeries klāt svešai sievai? Es tevi tūliņ uz vietas nositīšu.

—     Kā? Tā ir mana sieva, — bhuts atteica. — Tu pats esi viņai svešs. Tāpēc tu arī ej pa priekšu un viņa nopakaļ. Ja viņa būtu tava sieva, vai tad tu nebūtu gājis nopakaļ un uzmanījis viņu? Redzi, tā kā viņa ir mana sieva, tad es eju nopakaļ un uzmanu viņu. Vai tad es pieskarties nevaru viņai, vai? Ej savu ceļu. Es vedu viņu uz mājām.

Kamēr viņš tā runāja, vīrs saķēra sievu aiz rokas, bet bhuts turēja viņu aiz otras rokas. Vīrs vilka viņu uz priekšu, bhuts atpakaļ. Tad sieva sāka saukt:

—     Ei, ceļinieki, džungļu iemītnieki, nāciet šurp visi, kas tuvumā, un glābiet mani, citādi viņi mani pārplēsīs!

Stāsta, tobrīd tuvumā sirojis šakālis, meklēdams barību. Izdzirdējis sievietes saucienu, mirklī pieskrējis klāt un prasa:

—     Kas ir? Kas ir? Par ko strīdaties?

—     Tā ir mana sieva, — vīrs teica. — A^ēs ejam abi uz mājām, nākam no sievastēva un sievasmātes. Bet šis nešķīstenis uzradies sazin no kurienes un ķer viņu ciet.

—     Nekā nebija, — bhuts atteica, — tā ir mana sieva, es eju ar viņu kopā: viņa pa priekšu, es nopakaļ, es viņu neatstāju sev aiz muguras. Bet šis nešķīstenis gāja sazin

uz kurieni mums pa priekšu; kā ieraudzīja mūs, tā pieskrēja klāt, vicina rungu, draud mani nosist. Sagrāba manu sievu aiz rokas un velk līdzi. Kāpēc man jāatdod viņam sieva? Par to mēs strīdamies.

—            Lūdzu, pagaidiet, nekaujieties, viss jānoskaidro, — šakālis sacīja.

Viņš jau noprata, ka viens no abiem ir bhuts, tāpēc prasīja sievai:

—     Kas tev tur karājas uz rokas? Dod paskatīties.

Viņa iedeva šakālim krūzi, tas izlēja eļļu zemē, atdeva

krūzi sievai un sacīja:

—            Kas pratīs felīst šai krūzē, tas dabūs sievu, kas nepratīs, tas viņu nedabūs.

—     Labi, — bhuts tūliņ teica vīram, — lien iekšā.

—     Es tur neielīdīšu, — vīrs atbildēja.

Tad bhuts pats ielīda krūzē, ka nosvilpa vien, un, līdzko viņš bija pilnīgi iekšā, vīrs ar sievu aizbāza galu ciet un ieslēdza viņu tur.

—     Neņemiet krūzi līdzi, nometiet tepat, — šakālis teica. Tā viņi arī izdarīja, atstāja krūzi un gāja savu ceļu.

Pagājuši gabaliņu, viņi pasauca šakāli un pamieloja viņu ar rīsiem.

Tā nu esmu pabeidzis arī šo pasaku.

19 DELA ATRIEBĪBA

traitnei bija viens dēls. Tēvu viņam bija nonāvējis meža vērsis, paceldams to uz ragiem. Zēns bija ieņēmies paradumu staigāt ar loku un šaut zvirbuļus. Reiz viņš noslēpās pie akas, un tur atnāca pēc ūdens septiņas meitenes ar krūzēm uz galvas. Zēns ar vienu bultu sašāva visas septiņas krūzes.

—            Ak tu stulbenis, puika bez tēva! — meitenes sāka viņu lamāt un vēl piekāva.

Zēns pārskrēja mājās un prasīja mātei:

—Kur ir mans tēvs?

—            Dēliņ, — viņa atbildēja, — kad tu vēl biji pavisam mazs, tavu tēvu nobadīja meža vērsis un aiznesa viņa ķermeni uz ragiem.

Zēns uztaisīja divpadsmit klēpjus loku un divpadsmit klēpjus bultu un ar dzelzs lokiem un bultām devās uz džungļiem meklēt vērsi. Nogāja līdz ezeram, nolika krastā savu nesamo un apsēdās atpūsties. Drīz atskrēja šakālis padzerties. Zēns viņam uzsauca:

—            Ei, šakāli, nedzer šeit ūdeni, ej, atsūti man briedi, kura ragiem ir divpadsmit atzari.

Šakālis aizbēga, un drīz vien atnāca padzerties briedis.

—     Ei, briedi, nedzer šeit ūdeni! — zēns viņam uzsauca.

Briedis aizbēga un teica vērsim:

—           Atnācis milzis, sēž pie ezera un neļauj nevienam dzert.

Kad vērsis izdzirdēja to, tad pats devās uz ezeru, bet zēns sauca:

—     Nedzer šeit ūdeni!

—            Es tevi ar vienu ragu pametišu gaisā un uz otra noķeršu, — vērsis teica.

Bet zēns viņam:

—     Nāc, pamet.

Vērsis drāzās viņam pakaļ, bet nevarēja noķert.

—     Labi, — viņš sacīja, — tagad tava kārta šaut.

Un zēns ar savu dzelzs loku nošāva vērsi ar pirmo šāvienu. Piegāja pie vērša un redzēja, ka tēva ķermenis vēl karājas tam uz ragiem. Ieraudzīja to zēns un sāka rūgti raudat.

Tikmēr augšā, debesīs, Mahadeo un Parvati spēlēja kauliņus. Kad zēns sāka raudāt, Parvati izdzirdēja un teica:

—     Tur lejā kāds raud.

Viņa noņēma sev no krūtīm putekļu piciņu, iztaisīja no tās vārnu un nosūtīja lejā paskatīties, kas tur notiek. Vārna nolaidās uz zemes, atrada, ko paēsties, un neatgriezās atpakaļ.

Tad Parvati noņēma vēl sev no krūtīm putekļu piciņu, uzpūta to gaisā, un tā pārvērtās par biti. Nolidoja bite lejā, ieraudzīja zēnu raudam un atlidoja atpakaļ.

—            Kāds vīrs ir nomiris, — viņa teica, — un zēns sēž pie viņa līķa un raud.

Mahadeo un Parvati nolaidās zemē un sacīja zēnam:

—     Pagaidi mazliet, uzgriez tēvam muguru.

—     Ne, — zēns atbildēja, — es nevaru no tēva novērpi!

A\.di;ideo un Parvati teica viņam to atkal un atkal, kumiM' viņš beidzot novērsās un uzgrieza tēvam muguru.

TikI Mahadeo pieskārās pie ķermeņa ar burvju zizli, Ullļiikstija mironim dzīvības ūdeni, un tas atdzīvojās. Miiluideo un Parvati pacēlās atpakaļ debesīs.

Zcns ar tēvu atgriezās mājās, un visi dzīvoja kopā laiIDlgl.

20, DIVPADSMIT BRĀĻI

ādam vecam baigam un viņa sievai bija divpadsmit dēlu un viena meita. Visus viņi appin cināja tikai jaunāko dēlu un meitu vēl ne. Kad nomira vecāki bērniem bija ļoti grūti dabūt sev pārtiku. viņi mēdza medīt briežus un meža cūkas un raka dažādas saknes mežā. iiic/.h. Viņi dzīvoja trūcīgi un beidzot nob 111.1. K;i jAdodas 11/. džungļiem un jāiztīra tur lauks labībai..

II,      dienas viņi gāja mežu cirst un tīrīt, un jaunākais lualis pusdienā nesa viņiem ēst. Uzlievi viņš lika māla podā, rīsus grozā, bet ūdeni lēja lapu krūzē un visu to m sa divos tīkliņos ar nēšiem. Ceļa viņš vienmēr meta zeinē mazliet rīsu un uzlieves — ja gadījumā brāļi sāktu viņam darīt pāri, tad te viņam rastos pils un karaspēks.1 K.i gan brāļi varēja zināt, ka viņš ēdienu izmētā?

liet reiz vecākais brālis bija noslēpies graudu tīnē2 un noskatījās, kādu milzumu ēdamā gatavo māsa. Viņš gāja nopakaļ jaunākajam un redzēja, kā tas met zemē rīsus un uzlievi. Vecākais aizskrēja pa citu ceļu jaunākajam priekšā, un, kad izcirtumā ierādās jaunākais brālis, vecākais jau strādāja kopā ar visiem un bija paguvis brāļiem izstāstīt, ko redzējis. Tie noskaitās un nolēma zēnu nosist. Zēns sauca viņus:

—     Nāciet ēst, brāļi.

—            Nākam, — šie atbildēja un metās viņam virsū ar cirvjiem. Apdullināja viņu, iesvieda dubļos un aizgāja, bet atvadām noteica:

—           Cērt tagad pats visas vienpadsmit strēles. Mēs šeit vairs nerādīsimies.

Zēns ilgi gulēja tur un raudāja, un tad Mahadeo un Parvati, kuri spēlēja mežā paslēpes, izdzirdēja viņa raudas. Parvati teica:

—           Dzirdi, kādam ir bēdas; iesim paskatīties, kas tur noticis.

—            Ir gan sievietēm paradums, — AAahadeo sirdījās,

—   viņas vienmēr jaucas citu darīšanās.

Tomēr abi piegāja pie zēna, un viņš pastāstīja, kas viņam gadījies.

—            Neraudi, pietiek, — abi viņam sacīja. — Saliec rindā visus divpadsmit cirvjus, paņem rokā pirmo un saki: «O, skolotāj Mahadeo un Parvati, palīdziet man izcirst kokus mūsu līdumā.»

Pateica tā un aizgāja.

Jaunākais brālis salika cirvjus rindā, kā viņam bija vēlēts, paņēma pirmo rokā un sacīja:

—           O, skolotāj Mahadeo, palīdzi man izcirst kokus mūsu līdumā.

Tūliņ visi cirvji pacēlās no zemes, sāka paši cirst un cirta, kamēr iztīrīja visu laukumu. Tika ar visu galā vēl gaismiņā, un, kad saule sāka rietēt, zēns apsēja visu izcirtumu ar rīsa pelavām. Pēc tam gāja uz mājām. No rīta pamodināja brāļus un teica:

—     Ejiet skatīties, vai līdums gatavs vai ne.

Viņi negribēja iet, bet atminējās cirvjus. Aizgāja uz izcirtumu, skatās — rīss jau sadīdzis. Tad viņi uzcēla trīspadsmit torņus, lai atgaiņātu meža cūkas un putnus.3

Kopš tās dienas ēdienu uz lauku nesa vecākais brālis. Viņš staigāja ar loku un bultām. Reiz viņš sastapa ceļā divus vecus putnus — vanagu ar sievu. Viņiem bija skaistule meita un cūka Laru. Vanadziene teica vīram:

—           Sis puisis nogalinās mūsu cūku. Liksim viņu gulēt pie mūsu meitas, tad viņš cūku piemirsīs.

Tā viņa sacīja, un vanags uzsauca vecākajam brālim:

—     Ei, vecīt! Nāc paviesoties mūsu mājā.

Vanadziene iesmējās un teica:

—     Kas viņš tev par veci? Viņš ir mūsu znots.

Vecākais brālis iegāja pie viņiem, un viņi nokāva vistu

im sarīkoja lielas dzīres. Kad pienāca nakts, saimnieks ar saimnieci nogūlās pie durvīm, bet viesi ar meitu noguldīja pie pavarda, kur siltāk. Nakti saimniece sacīja vīram:

—     Izdari kaut ko ar viņa bultām.

Tad nu vanags sāka kalt viņa bultas: kala, kamēr izkala visu vidu. No rīta vecākais brālis atvadījās un aizgjija.

Otra naktī, kad vecakais brālis sēdēja sava tornī un sargāja tīrumu, ieradās meža cūka un šņakstinādama sāka rakt ārā rīsu. Vecākais brālis izšāva, bet bulta bija kļuvusi trausla, jo tai bija tukšs vidus, un tā pārlūza. Cūka saniknojās, metas uz torni, apgāza to un nogalināja vecāko brāli.

Tāds pats liktenis piemeklēja visus vienpadsmit brāļus.

Katrs gulēja pie vanaga meitas, un katram bultas bija sabojātas. Beidzot palika dzīvs tikai jaunākais brālis.

Un vēl palika vienpadsmit sievas.

—     Ko lai darām? — viņas prasīja. — Nu mēs visas būsim tavas sievas.

Jaunākajam brālim tas bija pa prātam, un viņš lika pirmās četras dienas vārīt ēst vecākajai sievai.

I’ats viņš devās uz ziemeļiem, kur dzīvoja divpadsmit biiiļl l<>11ji .11ri. trīspadsmit brāļi tamesuri un četrpadsmit lu īļl Jigjir.ui i.4 Viņš apsveicināja brāļus un izstāstīja par nhvii vajadzību.

Iztaisiet man, — viņš sačīja, — tādu varenu loku, kuru varētu pacelt tikai divpadsmit vīri, un visādas bultas.

Brāļi stājās pie darba un iztaisīja viņam milzīgu loku un astoņas lielas bultas. Viņi iztaisīja Aginbanu, ugunīgo bultu, un Kurpabanu, asu ka izkapts, un Bislabanu, indīgo<

bultu, un Cakarbanu, viesuļbultu, un Butčibanu, trulo bultu, un Bakarbanu, kas visu aizmēž, un Bindnabanu, kas izsit caurumus sienā, un Bilopinbanu, grāvēju bultu.

Tad viņš devās pie zeltlietu meistara un pasūtīja tam apģērbu no zelta; visas šīs mantas viņš noglabāja.

Ceļā uz mājām viņu sastapa vecais vanags un aicināja pārgulēt viņa mājā. Bija vēls, jaunākais brālis jutās noguris, viņš bija ar mieru palikt pie vanaga; nakti viņš pārgulēja tāpat kā brāļi ar saimnieka meitu siltumā pie pavarda. Vanags sāka kalt bultas, bet tās bija tik cietas, ka viņš nolauza sev pusi knābja; lielās sāpēs viņš sauca sievu, lai tā viņu nomierina.

No rīta jaunākais brālis piecēlās un aizgāja uz savu tīrumu. Viņš redz, ka torņi apgāzti un zemē mētājas brāļu kauli. Viņš noslēpās aiz dzelkšņaina krūma un sāka gaidīt cūku. Vispirms atnāca briedis un nodziedāja viņam:

—    Mazo brāli, ja tev vajag kādu nokaut, nokauj mani,

Tikai nenonāvē, kamēr dzeru.

Tad atnāca rejošais briedis5 un teica to pašu; pēc tam pāvs ar pāvieni un visādi citi putni; pat skudras atnāca un dziedāja viņam šo dziesmu.

Beidzot ar rīboņu un grandoņu ieradās cūka. Jaunākais brālis sāka saukt vārdos savas bultas, un Butčibana atsaucās: «Laid mani.» Bulta sita ar tādu spēku, ka cūkai šķita, visa pasaule uzgāžas viņai virsū.

Jaunākais brālis paņēma seģeni, salika septiņām kārtām un savāca tani brāļu kaulus. Pārklāja pāri citu seģeni, lika kauliem saaugt kopā un mirušajiem atdzīvoties. Viņi piecēlās, paņēma cūku un nesa uz mājām. Tur viņi sacirta to gabalos, gaļu salika vienā mājā, taukus otrā, bet kaulus trešajā. Atnāca arī vecais vanags ar meitu un lūgtin lūdzās drusku gaļas. Viņi iedeva tam kādu nieku un gāja uz džungļiem pēc saknēm. Bet vanaga meita palika mājās. Aizejot viņi tai sacīja:

—     Gaļu ēd, cik gribi, tikai neej tai mājā, kur tauki.

Kad viņa sāka cept gaļu, tad redzēja, ka vajag tauku,

aizgāja uz to māju un paņēma. Uzlika uz uguns, tauki izkusa, un uguns apdzisa. Viņa sabijās. «Kur nu dabūšu uguni?» viņa iesaucās. Izmeklējās visur, bet uguns nav.

Beidzot viņa piegāja pie kokvilnas koka, tik augsta, ka tas sniedzās teju pat līdz pašām debesīm. Tam trūka vienas elkoņa tiesas līdz debesīm. Viņa nu sauca:

—    Ja taisnību stāsta, ka tu esot labs kokvilnas koks, tad noliecies pie manis.

Koks noliecās, viņa iesēdās augšējos zaros, un koks pacēla viņu līdz pašām debesīm. No turienes viņa sāka skatīties pa visu pasauli, kur varētu tikt pie uguns. Tālu pār mežu viņa ieraudzīja ceļamies dūmus — tur rakšass gatavoja pusdienas. Meitene sacīja kokam:

—     Ja tu patiešām esi labs kokvilnas koks, tad noliecies un nolaid mani zemē.

Koks viņu nolaida, un viņa skrēja uz rakšasa mājām, ko kājas nes. Tur rakšass sēdēja kopā ar meitu, sievu un vedeklu. Meitene zagās klāt no mugurpuses, bet vedekla ieraudzīja viņas ēnu. Visi sāka meiteni ķert un noķēra.

—     līs nācu pēc uguns, — viņa sacīja.

I» ikšasa sieva atbildēja:

—     Tu nedrīksti ņemt ne mana vīra, ne manu, ne manas llH’ilas uguni, bet mūsu vedeklas uguni vari ņemt. Ņem 11/ nūjas un nes mājup.

1 ! n vēl viņa iedeva meitenei sauju graudu.

—     Kad iesi, tad met tos uz ceļa, — viņa sacīja, — lai llguns no tevis neaiziet.

Meitene pārnāca mājās un sāka gatavot ēdienu. Vakar.i visi divpadsmit brāļi un viņu vienpadsmit sievas piirnaca no mcfa. Uz galvām viņi atnesa pilnus grozus /ir saknēm. Visu nakti viņi nodzīroja, bet no rīta aizgāja iilkal. Ap to laiku sākās lietus, un uz visas takas, pa kuru meitene bija nākusi, uzdīga graudi. Tā rakšasa vedekla varēja meiteni izsekot. Viņa ieradās un apbūra meiteni, pārvērtā par mušu. Pati sāka vārīt ēdienu, bet muša nometas uz sienas.

Vakarā brāļi pārnāca mājās, un tikai jaunākais nojauta, kas noticis. Rakšasa vedekla aicināja viņus:

—     Nāciet ēst.

IJrnļl paēda, un viņa sacīja:

I" iiin Ieradušie1 ;, lai precētu vecāko brāli.

Vlņ , paņēma i.11 .a .a vedeklu par savu otro sievu. Viņa pnd/1viijit kopā ar vecāko braliļ kādu laiciņu un tad sa111a. ka jacjol apeiemot vecāki. Abi ar vīru viņi aizgāja, hei, kad abi Ieradās viņas mājās, rakšass brāli apēda. Tā vlIja pa kailai izgāja par sievu pie visiem brāļiem, un i il. i ; visus apēda. Palika dzīvs atkal viens pats jaunākais brālis. Viņa ieradās pēc jaunākā brāļa, bet viņš sedeja zirgā ar loku un bultu rokā. Kā zirgs ieraudzīja lakšasa vedeklu, tā metās viņai virsū un sāka mīdīt ar kajam. Ar pakaviem zirgs saspārdīja viņai plecus. Tad viņi visi kopā devās uz rakšasa mājām. Kad gāja garām ezeram, meitene teica jaunākajam brālim, lai viņš nomazgājoties. Bet ūdens šai ezerā bija slikts, cilvēki mazgājoties kļuva akli. Zirgs iečukstēja viņam, ka nevajag mazgāt ies. Viņš atteicās. Meitene aicināja kaut ko ieēst un uzdzert ūdeni, bet viņš atkal atteicās. Kad viņi tuvojās majai, vedekla iesaucās:

—     l i, es noķēru lielu āzi, tikai nevaru noturēt, viņš bēg projām.

Rakšasa mājinieki izdzirdēja un izskrēja ķert puisi, bet viņš šāva ar bultu Kurpabanu un nošāva visus, tikai

vedeklu ne, to viņš pārvērta par mušu. Viņš paslēpa mušu kokā un apgūlās pie ezera atpūsties. Sapni viņš redzēja bultu Butčibanu.

—     Piesargies, — tā viņam sacīja, — vēl viens rakšass palicis dzīvs.

Viņš uztrūkās no miega un nolika sev blakus bultu Bindnabanu. Rakšasa vedekla zagās klāt, lai bruktu viņam virsū, bet viņš izšāva bultu Bindnabanu un tik spēcīgi, ka no vedeklas asinis plūda straumēm. Tikai viņam nepalika vairs nevienas bultas. Vedekla saķēra viņu, nogāza zemē, un viņas asinis plūda tam mutē. Tad viņš ar burvības spēku pārvērtās par bultu Bilopinbanu un caur sieviešu lietām nonāca viņai taisni vēderā. Tur viņš sāka augt un tik auga, kamēr saplēsa vedeklu gabalos. Tad viņš savāca visas savas bultas, uzmeklēja brāļu kaulus un vēlreiz visus atdzīvināja.

Vēl bija palikusi dzīva tā paša rakšasa jaunākā māsa. Viņa bija jauka meitene, un jaunākais brālis sadomāja viņu apprecēt. Ceļā uz mājām viņš pamanīja vanaga meitu, kura sēdēja kokā kā muša. Viņš pārvērta to atkal par sievieti-putnu. Kad pārnāca mājās, viņš apprecēja rakšasa māsu. Tikai drīz vien, kad visi divpadsmit brāļi aizgāja medībās un sievas atstāja mājās, šīs vienpadsmit sievas, kuras jau kopš seniem laikiem tvīka pēc jaunākā braļa, nokāva viņa sievu un apraka.

Medībās vecākajiem vienpadsmit brāļiem izdevās nošaut par visiem tikai vienu briedi, bet jaunākais nošāva viens pats vienpadsmit tādus briežus. Vecākie noskaitās un nobijās, piekāva jaunāko un padzina.

Viņš aizgāja uz gondu radžas valsti, un radžas meita iemīlējās viņā. Šī negribēja ne ēst, ne dzert, kamēr radža bija ar mieru dot viņu jaunākajam brālim par sievu. Jau pirms kāzām viņi bija gulējuši kopā, un viņu mīlestība tāpēc kļuva vēl stiprāka. Jaunākais brālis aizveda jaunlaulāto uz turieni, kur bija izmētājis rīsus un izlaistījis uzlievi, un tagad tur bija radusies grezna pils un pie tās karaspēks. Viņš ieraudzīja arī savus brāļus — tie bija nonākuši trūkumā, nesa pārdot malku un meža saknes. Viņš ataicināja tos, nopirka šo to un samaksāja mazliet vairāk, nekā viņi prasīja. Viņi savu brāli nepazina. Viņš sāka brāļus izjautāt, un tie nobijās, domādami, ka viņš grib tos nogalināt. Beidzot viņš aizsūtīja

pēc gana lika tam atnest siltu ūdeni un pašas labākās drēbes nosauca savu vārdu, un braļi raudāja aiz prieka Viņi palika visi pilī pie jaunākā brāļa.

21. PILS PIE STRAUTA

īvoja ciemā pieci brāļi baigas. Viņi bija ļoti trūcīgi, tirgojās ar malku un tā pelnīja sev iinii/i. Reiz brāļi gāja malku pārdot un ieraudzīja pie ceļa Htrnutu. Viņi jau bija piekusuši, nolika nešļavu un paši Apsodās atpūsties un ūdeni padzerties. Tā nu atpūzdamies biiiļi sāka lielīties. Viens sauca:

—    Es uzcelšu pili, rau, turi

—    Nē, tur man būs lepns nams! — sacīja otrs.

liet pats jaunākais brālis teica:

—           Te, vairāk vidū, būs mana pils, tur — zirgu staļļi, ziloņu mītni ierīkošu šekur, bet te novietošu kalpus.

Pārējiem uznāca skaudība, viņi brāli pārtrauca un vēl apsmēja:

—    Kur nu tu, nīkuli, pili uzcelsi!

Un, kad viņi pārdeva malku un gāja uz mājām, vecākais brālis piepeši ieteicās:

—           Man ļoti gribas dzert, iesim pie akas, padzersimies, — un aizveda visus pie akas, kas atradās blakus ceļam. Tur viņš apsēdās un sacīja:

—     Esmu piekusis, man nav spēka uzvilkt ūdeni.

Pārējie teica to pašu, un tā nu jaunākajam brālim vajadzēja dabūt ūdeni. Līdzko viņš sāka vilkt ārā spaini, brāļi iegrūda viņu akā.

Agri no rīta, kad vēl bija tumšs, akai gāja garām bārddzinis un izdzirdēja tanī raudam zēnu. Viņš pieskrēja i>askatīties, kas noticis, un nolaida lejā spaini. Jaunākais liralis uzrāpās augšā pa virvi. Bārddzinis aizveda viņu uz radžas pili un atstāja tur.

Radža pamodās un ieraudzīja, ka viņa mājas priekšā f;nļ cilvēks un nekustas, sasauca dziedniekus un lika tiem

dabūt viņu pie samaņas. Kad zēns bija atžirdzis, radža pieņēma viņu par savu čaprasi. Pamazām jaunākais brālis stipri sadraudzējās ar bārddzini, kas bija viņu izglābis. Reiz bārddzinis viņam sacīja:

—     Pamet šo čaprasi darbu; naudu jau mazliet esi iekrājis; nopērc sev zirgu un sāc tirgoties.

Jaunākais brālis tā arī izdarīja, kā bārddzinis ieteica. Reiz viņi abi ar draugu devās uz kādu ciemu un viņiem vajadzēja iet cauri pilsētai. Sī pilsēta bija pilnīgi tukša. Visus, kas tur bija dzīvojuši, bija aprijis dano. Palikušas bija lielas bagātības, un tās sargāja dano dēls.

Jaunākais brālis ar bārddzini apstaigāja visu pilsētu, bet neviena neatrada, tikai visur kaudzēm naudas. Jaunākais brālis apkrāva zirgu ar zeltu, pats vēl paņēma, cik varēja panest, un ātrāk projām no pilsētas. Bet bārddzinis aizkavējās, izmeklēdamies pašu labāko, te viņu ieraudzīja dano un aprija.

Jaunākais brālis atnāca pie strauta un uzcēla tur sev lepnu namu. Vecākie brāļi ierādās pie viņa lūgt darbu un algu.

22. SPĪDOŠAIS ĀZIS

ija reiz pilsēta, un, re, kāda pilsēta. Tanī bija astoņdesmit lakhi jumtu, un ļaudis tur pārtika no zivs kotri un citronu sulas. Bezroči tur ejot aiztika cits citu, plikpauri berzēja pauri pret pauri, aklie skatījās uz rūpijām, bezdeguņi ostīja puķes, tirgusnotika ielas vidū,1 un darbaru radža rīkoja, sēdēdams ārā. Stabi šai pilsētā visi bija greizi. Šo pilsētu pārvaldīja radža.

Šim radžam bija septiņas rani, katrai rani pa dēlam. Pašu jaunāko rani radža nezin kāpēc padzina. Viņa ar dēlu aizgāja dzīvot uz zirgu stalli.

Pēc tam abas acis radžam aizvērās, un viņš kļuva akls. Tolaik no Asakbana kalniem nonāca lejā rusi bairagi un iekūra sārtu jūras krastā. Un, kamēr tur viņš dzīvoja kā

.•iskēts, termīti viņu apbēra ar zemi, tā ka seja vien bija i etlzama.

Reiz kāda radžas kalpone atnāca uz jūru mazgāties. Rusi ieraudzīja viņu un uzsauca:

—    O, sieviete!

Viņa paskatījās visapkārt, bet rusi nepamanīja.

—       Kas mani sauc? — viņa prasīja. — Es tevi neredzu. Kur tu esi?

—      Tepat es sēžu, — rusi atbildēja, — manu seju tu vari redzēt.

Meitene beidz<^t ieraudzīja viņu un pienāca klāt. Viņš .'pvaicājās, kas sī par pilsētu, un viņa atbildēja, ka tā esot radžas dižā pilsēta.

—       Tanī ir septiņas parganas un astoņpadsmit cietokšņi, tanī ir radža pār divdesmit košiem.

—      Kas tas par radžu! — atteica bairagi. — Tik daudz laika esmu te pavadījis, bet viņš ne reizi nav ieradies palocīties manā priekšā. Ej, saki savatn radžam, ka no Asakbana kalniem nonācis rusi bairagi. Saki, lai aicina mani uz pili, es došu viņam zāles, ar ko atvērt acis.

To izdzirdējusi, meitene pasteidzās ātrāk nomazgāties un aizgaja pastāstīt visu radžam. Viņš aizsūtīja uz jūras krastu savus ziloņus un zirgus, lai atvestu rusi bairagi. Radžas kalpi uzlēja bairagi septiņas krūzes silta un septiņas krūzes auksta ūdens un noskaloja zemi, kas sedza viņa miesu. Tad viņu nogādāja uz pili un tur uzņēma ar. lielu godu. Kad radža prasīja, kā izdziedināt acis, rusi sacīja:

—    Tev ir septiņi dēli, sūti tos pēc zālēm.

—       Nē, — radža atteica, — viņi nevarēs atgādāt man zāles, neko tādu viņi neizdarīs.

Rusi viņam ieteica:

—      Atsakies no ēdiena; ej, nogulies kaktā un necelies augšā, kamēr viņi apsolās doties pēc zālēm. Kadžlibana kalnos, — viņš vēl piebilda, — mājo Spīdošais āzis, viņa spalva laistās ugunīs. Lai viņi noķer āzi un atved uz šejieni; no āža aknām tavas acis kļūs veselas.

Radža tā arī izdarīja, kā lika rusi, un viņa sešiem dēliem vajadzēja doties ceļā pēc Spīdošā āža. Tad arī septītais dēls teica savai mātei:

—    Māt, seši brāļi aizgājuši, man arī jāiet.

—       Neej, dēls, viņiem lidzi, — sacīja māte, —viņi tevi piekaus.

Bet dēls viņu neklausīja, apjoza salauztu zobenu un jāja pakaļ brāļiem uz nodzīta klepera. Brāļi viņu ieraudzīja, sāka visādi apsaukāt un gribēja nosist, bet vecākais brālis teica:

—            Nē, viņš ir mūsu brālis. Lai viņš paliek. Mēs varam viņam likt strādāt mūsu vietā. Viņš var dzirdināt zirgus.

Beidzot brāļi sasniedza Kadžlibana kalnus, kur ganījās Spīdošais āzis. Viņi aplenca to un gribēja noķert, bet tas izlauzās cauri viņu lokam, iegrima zemē un nozuda.

Brāļi salasījās ap to vietu un gudroja, ko darīt. Neviens neko nevarēja izdomāt, bet jaunākais brālis teica:

—            Sasauksim visus vīrus no mūsu valsts, lai viņi sanāk ar laužņiem un lāpstām un izrok te dziļu bedri.

Viņi sasauca milzumu vīru, un tie raka dziļu bedri, kamēr laužņi un lāpstas salūza, visi vīri, pagalam nokusuši, sacīja:

—    Mēs nevaram vairs parakt.

Tad vecākais brālis uzrunāja pārējos:

—     Ko nu darīsim?

Neviens nevarēja atbildēt, kamēr beidzot jaunākais brālis sacīja:

—           Sūti šos vīrus uz džungļiem, lai saplēš lūkus un iztaisa garu virvi, ko nolaist lejā šai bedrē.

Vispirms vecākais brālis rāpās lejup pa virvi, bet bedre bija pilna ar čūskām un skorpioniem, un viņš griezās atpakaļ. Tā visi seši vecākie brāļi devās lejā cits pēc cita, un katrs sauca: «Velciet mani ātrāk ārā!» — jo baidījās par savu dzīvību. Beidzot lejā devās jaunākais brālis, un tūliņ visas čūskas, skorpioni, tīģeri un lāči aizbēga projām. Viņš atrada apakš zemes skaistu ceļu un gāja pa to, kamēr nonāca tur, kur Ambavati šūpojās zelta šūpolēs.

Jaunākais brālis domāja: «Ja iešu un nostāšos jaunavai priekšā, viņa varbūt nolādēs mani,» — tāpēc noslēpās aiz šūpoļu staba. Bet Ambavati šūpodamās pamanīja viņa ēnu un sauca:

—     Te ir ēna no šūpolēm, un te ir ēna no staba.

Viņa saskaitīja ēnas, bet vienas bija par daudz. Tad

viņa teica:

—           Vai tu esi bhuts vai prets, masans vai čurelina? Nāc ārā, — viņa uzsauca, — citādi es nolādēšu tevi, un tu pārvērtīsies par pelniem.

Jauneklis iznāca ārā no slēptuves un nostājās viņai priekšā. Ambavati jautāja:

—           No kurienes tu esi ieradies? Ja mana māte tevi irr.iudzīs, viņa noteikti tevi apēdis.

To teikdama, viņa ieveda jaunekli pilī, un tur, nomazi'.īļtisi viņu ar septiņām krūzēm karsta un septiņām krū/«iii auksta ūdens, lika apsēsties uz gultas un pamieloja .11 saldiem plāceņiem. Kad pienāca laiks mātei atgriezties,

Ambavati ieslēdza jaunekli dzelzs graudu tīnē, kas stāvēja pie gultas.

Ambavati māte bija rakšasiene. Viņa ienāca iekšā un sāka brēkt:

—  Cilvēka smaka! Cilvēka smakai

Meitene atteica:

—            Cilvēka smaka! Cilvēka smaka! Kas tā par cilvēka smaku? Man jau ir divpadsmit gadu, vai tu nezini, ka man ir cilvēka smaka?

—            Labi, — māte sacīja, — tevi ēst es nevaru, labāk apēdīšu pati savas rokas un kājas. — Un viņa turpināja:

Esmu noskrējusies visu dienu, meklēdama piemērotu vīrieti, kas tevi precētu.

—            Man nepatīk tie vīrieši, kurus tu pārnes, — Ambavati atbildēja. — Tu vienmēr atnes pusēstus. Vienam nav roku, otram tu esi nograuzusi kājas. Reiz tu atnesi jaunekli, kam bija izēstas acis. Es tev parādīšu kādu, ko gribu precēt, tikai apsolies, ka neēdīsi viņu.

—     Es viņam klāt neskaršos, l— māte nosolījās.

Tad Ambavati izlaida jaunekli no tīnes, un, kad māte viņu ieraudzīja, viņa bija ļoti priecīga, noskūpstīja šo un teica meitai:

—     Meit, pēc divpadsmit dienām es rīkošu jums kāzas.

Sagādā visu vajadzīgo, un es ielūgšu tavu vecmāmuļu un<

vectētiņu.

Tad nu meitene stājās pie darba un atdzina divpadsmit reizes pa divdesmit2 bifeļiem, ko rakšasus mielot, kas ieradīsies kāzās, un nokārtoja visu pārējo. Drīz vien viesi salasījās, uzcēla telti3 un sāka svinēt kāzas. Kad pienāca laiks likt tiku, meitene teica jauneklim:

—   Pēdējais tev uzliks tiku mans vectēvs, un viņš tev sacīs: «Došu tev visu, ko vien vēlies.» Tu atbildi, ka vēlies viņa veco dhoti, kas viņam ir šovakar, un neņem jaunu, bet prasi veco.

Kad nu visi bija uzlikuši viņiem tiku uz pieres, pienāca vecais milzis rakšass un vaicāja, ko jauneklis vēloties.

Ias atbildēja:

—     Dod man savu veco dhoti.

Vecais vīrs visādi pūlējās atrunāt jaunekli, bet tas palika pie sava un beigās piespieda vectēvu atdot veco dhoti.

Nu sākās lielas dzīres, kamēr apēda divpadsmit reiz divdesmit bifeļus, un viesi devās mājup. Arī Ambavati māte teica:

—     Nu, bērni, es eju projām. Lai jums labi klājas.

Viņa aizgaja. Ambavati un jauneklis nodzīvoja dažas

dienas ļoti laimīgi, un tad viņš teica:

—     Nu man jāiet tālāk.

—            Es iešu tev līdzi, — Ambavati sacīja. — Uz kurieni tu gribi doties?

Jauneklis pastāstīja viņai par savu aklo tēvu. Meitene teica:

—            Bet kā tu noķersi Spīdošo āzi? Ņem šo gredzenu. Ceļā tu sastapsi manu māsu Campavati. Parādi viņai gredzenu, un viņa tev visu pastāstīs.

Tā jauneklis devās tālāk, paņēmis līdzi gredzenu.

Pēc dažām dienām viņš nonāca tur, kur Campavati šūpojās zelta šūpolēs, un noslēpās aiz staba tāpat kā iepriekš. Campavati arī saskaitīja ēnas un sauca:

—            Kas tur ir? Nāc ārā, citādi es tevi nolādēšu un-tu pārvērtīsies par pelniem.

Tad jauneklis iznāca ārā un nometa viņai priekšā Ambavati gredzenu. Ieraudzījusi gredzenu, viņa sacīja:

—            Tātad tu esi Ambavati vīrs, — ieveda viņu savā namā un parādīja viņam lielu godu. Taču, pirms māte pārradās mājās, viņa noslēpa jaunekli dzelzs šķirstā. Līdzko vecā rakšasiene ienāca, tā sāka aurot:

—     Cilvēka smakai Cilvēka smakai

—            Cilvēka smakai — Campavati atteica. — Vai tad tu nezini, ka man jau divpadsmit gadu un ka es ožu pēc cilvēka? Bet tev taisnība: Ambavati vīrs ir ieradies un atrodas šeit. Te viņš iri

Un viņa izlaida jaunekli ārā un parādīja mātei. Rakšasiene ēda zirņus, bet šie zirņi bija no dzelzs, un tos viņa grauza. Viņa sacīja:

—            Ja viņš patiešām ir Ambavati vīrs, tad liec viņam ēst manus zirņus, citādi es apēdīšu viņu.

Meitene iebēra traukā īstus zirņus, virsū uzmeta dzelzs gabalus un parādīja mātei, aši nobēra dzelzi nost un pasniedza jauneklim īstos zirņus. Viņš apsēdās blakus rakša-

sienei un sāka ēst zirņus, ka kriukšķēja vien. Pabeidza un meitene teica: redzi, māt, viņš apēdis visus.

I' 11.• ;isiene nopriecājās, noskūpstīja jaunekli un appreCltilijn viņu ar Campavati. Pēc kāzām rakšasiene sacīja:

—   Nu, bērni, es eju projām. Dzīvojiet laimīgi.

Viņa aizgāja. Dažas dienas viņi dzīvoja laimīgi, un tad jauneklis sacīja.

—   Man jāiet meklēt Spīdošo āzi.

—    Spīdošo āzi atrast nav viegli, — meitene teica. Ceļā gadīsies*lāči, tīģeri un čūskas, un tie gribēs tevi nonāvēt. Spīdošais āzis dzīvo pie Mahapuruba, kā tu viņu noķersi?

liet jauneklis atbildēja:

—   Nē, es iešu, man viņš jādabū rokā.

—    Ņem manu gredzenu, — meitene sacīja, — parādi to tīģeriem, lāčiem un čūskām, un, kad viņi to ieraudzīs, tad neaiztiks tevi. Pēc tam ej pie Phulmalinas4 un tu dabūsi Spīdošo āzi.

Jauneklis darīja, kā meitene bija teikusi, un, atnācis pie Phulmalinas, sacīja:

—   O, māte, o, dižā mātei

—   Kas ir šis mans jaunais dēls? — viņa vaicāja.

—    Māte man stāstīja, — viņš atbildēja, — ka viņas vecākā māsa dzīvo šeit un vij vitnes Mahapuruba sešām meitām.

Viņš parādīja Phulmalinai gredzenu, un viņa tūliņ ieveda jaunekli savā mājā. Otrā dienā viņai sākās drudzis.

—    Dēls, šodien man ir drudzis, — viņa teica, — es nevarēšu novīt vītnes Mahapuruba meitām, un viņas mani padzīs.

—    Es novīšu vītnes tavā vietā, — jauneklis atteica, apsēdās un novija sešas skaistas vītnes un nolika lapu traukos.5

Kad Phulmalina atveseļojās, viņa arī novija sešas vītnes un aiznesa visas divpadsmit Mahapuruba meitām. Jauneklis Phulmalinai lika Mahapuruba meitām pateikt, k.i sešas vītnes novijusi viņas mazmeita. Mahapuruba meitas bija ļoti iepriecinātas un lūdza, lai mazmeitu Phulmalina paņem līdzi, kad ierodas nākamreiz. Phulmalina otra dienā aplika jauneklim sari, izgreznoja viņu ar daudzām rotas lietām un aizveda līdzi. Viņš izlikās visai bikls un aizsedza seju. Mahapuruba meitām viņš ļoti pa-

tika, un viiias lūdza Phulmalinu atstāt mazmeitu pie viņām uz trim četrām dienām.

Phulmalina atstāja jaunekli tur un atgriezās mājās. Viņš ik dienas uzkopa māju un saklāja Mahapuruba meitām gultas. Meitas visu dienu sēdēja mājās, bet vakaros iesēdās lidojošā karietē un devās apmeklēt Mahapurubu un padejot viņam. Viņas pieteica jauneklim:

—            Mēs aizejam, bet tu neej ārā no mājas ne uz saules lēkta, ne uz rieta pusi.

Līdzko viņas bija projām, jauneklis izgāja ārā un devās uz saules rieta pusi. Tanī pusē aiz mājas atradās laiva. Ieraudzījusi jaunekli, tā teica:

—            Tu, padzītās rani dēls, kāpēc tu nāci šurp? Neaiztiec mani, jo tad būšu apgānīta. Vispirms noskalo ar dzīvības ūdeni sev kājas un pieskaries tām ar burvju zizli.

Jauneklis paskatījās apkārt un ieraudzīja blakus laivai dzīvības ūdeni un burvju zizli. Viņš izdarīja visu, ko laiva bija teikusi, un iesēdās tanī, bet laiva tūliņ pacēlās gaisā un aizveda viņu pie tēva un mātes. Jauneklis aplidoja ap visu valsti un atgriezās atpakaļ.

Viņš izkāpa no laivas, iztīrīja māju kā parasts un atkal apsēdās, būdams meitenes drēbēs un izskatā. Kad Mahapuruba meitas atgriezās no dejam, tad sacīja:

—     Cik jauki tu šodien esi uzkopusi mājul

Un viņas teica cita citai:

—     Nelaidīsim viņu projām, lai paliek pie mums.

Vakarā nomazgājušās un paēdušas, viņas devās pie

Mahapuruba. Dienu iepriekš jauneklis mājas rietumu pusē bija atradis laivu, ko viņš atradīs, iedams uz austrumiem? Tur viņš atrada karieti, kura teica viņam:

—            Tu, padzītās rani dēls, kāpēc tu nāci šurp? Nepieskaries man, citādi es būšu apgānīta. — Un tad piebilda:

—     Ja gribi man pieskarties, tad vispirms noskalo ar dzīvības ūdeni sev kājas un pieduries tām ar burvju zizli.

Jauneklis izdarīja, kā teikts, un iesēdās karietē.

Kariete tūliņ pacēlās gaisā un aizlidoja uz turieni, kur viņa seši brāļi sēdēja pie bedres. Viņš aplidoja ap tiem, un tie viņu skaidri redzēja, tad kariete parādīja viņu Ambavati un Campavati un beidzot atveda atpakaļ. Viņš izkāpa ārā, uzkopa māju un nosēdās atkal, būdams meitenes drēbēs un izskatā.

Mahapuruba sešas meitas atgriezās mājās un teica:

—     Ir gan laba meitenei Cik tīru viņa uztur mūsu mājul

'I.id ieradās Phulmalina, un sešas meitas viņai sacīja:

—           Tava mazmeita ir tik laba, ka mēs gribam viņu šeit pnturēt.

IMuilmalina aizgāja, un meitas pavadīja mājās visu dienu. Vakarā viņas iesēdās karietē, bet jauneklis pieķērās l.ii apakšā, un tā aiznesa viņu kopā ar meitām uz Mahapuruba pili.

Meitas izkāpa no karietes un devās pie Mahapuruba. Jauneklis pazagšus sekoja viņām un noslēpās aiz durvīm. Sešas meitas dejoja Mahapurubam priekšā. Kad dziesmas bija galā, zēns* nokāsējās. Viņš tā darīja trīs reizes, un beidzot Mahapurubs izdzirdēja un sauca:

—     Kas tur ir?

Tad jauneklis iznāca priekšā, salika rokas kopā un teica:

—           O, Mahapurub, dejas ir lieliskas, vienīgi bungu — tablas — sitējs likās aizmirsis, kā tas darāms.

—           Ja tas ir tā, — Mahapurubs atteica, — tad sit tu bungas viņa vietā.

Līdzko jauneklis piesēdās, lai sistu bungas, viņi visi pacēlās gaisā četru jodžanu augstumā. Tad viņi nolaidās lejup. Meitenes sauca:

—     Mēs esam piekusušas, mēs nevaram vairs dejot.

—            Ļoti labi, — A'lahapurubs leica jauneklim, — tu to izdarīji ļoti labi. Prasi, kādu velti gribi, un es tev to došu.

—            O, Mahapurub, — jauneklis atbildēja, — tu man jau daudz esi devis: valsti, varu un daudz mantas. Man neko nevajag.

—     Nē, — Mahapurubs teica, — vēlies kaut ko.

—            Vai tad tu man to dosi? — jauneklis prasīja. — Patiešām dosi?

Viņš prasīja trīs reizes, un Mahapurubs apsolījās dot.

Tad jauneklis sacīja:

—     Vispirms es gribu Spīdošo āzi.

—     Un vēl? — Mahapurubs jautāja.

—     Tad es gribu tavas sešas meitas par sievām.

—            Tas ir pārāk maz, — Mahapurubs sacīja. — Prasi vēl ko.

—     Nē, tas ir viss, ko es gribu, — jauneklis atbildēja.

—     To visu es tev esmu devis, — Mahapurubs noteica.

Sešas meitas iekāpa savā karietē, jauneklis pieķērās

apakšā, un viņi atgriezās savās mājās. Kamēr meitas iegāja otrā istabā pārmainīt drēbes, viņš aši apvilka meitenes apģērbu, uzlika rotas lietas un likās gultā gulēt.

Kad meitas ienāca mājā, viņas redzēja, ka nekas nav uzkopts, un sacīja:

—     Laikam Phulmalinas mazmeita ir aizbēgusi.

Tad viņas ieraudzīja mazmeitu gultā, pieskrēja tai klāt un uzmodināja. Jauneklis žāvādamies uzslējās sēdus un teica:

—    O, vecākā māsa, kāpēc tu mani uzmodināji? Es redzēju tik skaistu sapni.

Visas sešas meitas iesaucās:

—     Pastāsti mums savu sapni! Pastāsti mums savu sapnil

—     Nē, jums neklājas to dzirdēt.

—     Bet tev tas jāizstāsta, pastāsti gan.

Tad jauneklis izstāstīja visu no paša sākuma, par tēvu un rusi bairagi, par Ambavati un rakšasieni, par to, kā viņš nokļuvis šeit un kā Mahapurubs atdevis viņam visas sešas par sievām. Beidzot viņš parādīja viņām Ambavati un Čampavati gredzenus.

Tad sešas meitas ienesa sešas krūzes karsta un sešas krūzes auksta ūdens, nomazgāja viņu un uzvilka viņam skaistas drēbes. Pēc tam viņi visi septiņi iesēdās karietē un aizlidoja pie Mahapuruba pēc Spīdošā āža un tēva svētības. Atgriezās mājās, atstāja tur karieti un kājām devās pie Čampavati.

Viņi palika pie Čampavati neilgu laiku, tad sakrāva visu viņas mantu ratos un uz vēršiem, paņēma līdzi viņu pašu un devās pie Ambavati. Jauneklim ienāca prātā: «Mēs esam septiņi brāļi, un te jau ir septiņas meitenes. Es neņemšu līdzi Ambavati, citādi man būs jādzīvo ar divām sievām.» Tā iedomājies, viņš gribēja paiet garāin Ambavati, neparādījies viņai. Bet Ambavati uzmanīja ceļu un, kad viņš panācās tuvāk, ieraudzīja viņu, pazina, pieskrēja klat, saķēra aiz rokas un prasīja:

—     Kāpēc tu gribi paiet garām slepenībā? Vai esi mani aizmirsis?

—     Es tevi nekad neesmu aizmirsis, — jauneklis atbildēja. — Tevis dēļ es tik ātri pārrados. Es tikai biju piemirsis ceļu.

Ambavati ieveda viņus savā mājā, viņi palika tur kādu laiciņu, tad sakrāva visas Ambavati mantas ratos un uz vēršiem un devās tālāk. Nu bija astoņas meitenes un viens jauneklis.

Kas to zina, cik dienas viņi gāja, tikai beidzot nonāca līdz tās dziļās bedres dibenam, kur no augšas nokarājās virve. Jauneklis sāka virvi raustīt. Seši brāļi augšā gaidīja un, kad redzēja virvi raustāmies, tad saprata, ka jaunākais brālis atgriezies. Jauneklis sēja pie virves visādas mantas, un brāļi vilka tās augšā. Tā viņi uzvilka ratus, zirgus un vēršus.

Tad jauneklis iedomājās: «Līdzko brāļi ieraudzīs Spīdošo āzi, tā pievāks to un pametīs mani te vienu.» Tāpēc viņš pārmainīja āža izskatu. Spožo ādu noglabāja lādē, un āzis izskatījās pavisam parasts.

Beidzot viņš.uzsūtīja augšā astoņas meitenes un āzi. Brāļi vaicāja meitenēm, vai daudz vēl palicis lejā. Viņas atbildēja:

—     Tikai viens pats jauneklis.

Brāļi teica cits citam:

—    Tur palicis tikai tas plānprātiņš. Ja uzvilksim viņu augšā, viņš pievāks visu sev. Labāk sadalīsim meitenes: katram pa sievai un vecakajam trīs, un visa manta paliks mums.

Viņi vilka brāli augšup, bet pusceļā atlaida virvi vaļā. Jauneklis tā nogāzās lejā, ka viņa kauli aizsprāga uz visām pusēm.

Bet seši brāļi, paņēmuši meitenes un visu mantu, priecīgi devās uz pilsētu.

Kad vēl atlika pāris dienu gājiena un viņi apmetās nometnē uz nakti, astoņas meitenes saprata, kas noticis, un pateica brāļiem, ka uz viņām guļot lāsts un ka viņas nedrīkstot redzēt vīriešus divpadsmit gadus.

—     Uztaisiet mums atsevišķu namu, un mēs tur nodzīvosim divpadsmit gadus, pēc tam precēsim jūs. Tikmēr mūsu mantām jāpaliek pie mums.

Tā nu brāļi, sapīkuši un noskaitušies, bija spiesti uzcelt viņām namu ārpus pilsētas jūras krastā. Un visiem pilsētas namiem vajadzēja dot pa kārtai vienu vīrieti, lai guļ pie durvīm un sargā meitenes.

Brāļi devās pie radžas un teica, ka atveduši Spīdošo āzi, un vecais vīrs bija ļoti laimīgs.

—    Aža nav mums līdzi, — viņi teica, — mēs to nokāvām ārpus pilsētas, bet atnesām tev viņa aknas.

Viņi bija nokāvuši āzi un izņēmuši aknas, bet āzis bija nemirstīgs, vienīgi jaunākais brālis varēja to nokaut, un, kad āzim izņēma aknas, tas aizskrēja ganīties. Brāļi paņēma aknas un uzlika radžam uz acīm, taču acis sāpēja vēl stiprāk.

Bet tai vietā, kur jaunākais brālis bija nokritis un nosities, palika vecā rakšasa dhoti, kuru viņš bija tam iedevis par kāzu dāvanu. Dhoti bija burvju spēks. Tas apstaigāja visu apkārtni, salasīja kaulus un salika tos kopā: roku tur, kur jābūt rokai, kāju tur, kur jābūt kājai. Kad viss bija savā vietā, dhoti pārsedzās pāri skeletam, apklāja to no galvas līdz kājām. Pēc maza brītiņa jauneklis sakustējās un, iesaucies: «O, Mahapurubl», — uzcēlās kājās. Tagad dhoti pārvērtās par virvi, un tā pati no sevis sniedzās taisni augšup, kamēr sasniedza bedres malu. Jauneklis uzkāpa augšā pa virvi un atsēdās uz bedres malas. Virve uznāca virspusē un kļuva par zirgu.

Jauneklis uzsēdās zirgā un iejāja savā dzimtajā pilsētā. Kad viņš nokāpa zemē, zirgs atkal kļuva par dhoti, un viss jaunekļa ķermenis pārklājās ar augoņiem un krevelēm. Viņš aplika dhoti, un tas kļuva netīrs un smirdošs, un bars mušu sametās virsū. Viņš aizsteberēja līdz namam, kur bija novietotas meitenes. Blakus dzīvoja kāds murija. Sim murijam nebija bērnu. Viņš bija iesējis dārzā milzumu tabakas. Viņam vajadzēja kādu, kas sargā dārzu, tāpēc viņš pieņēma jaunekli. Kad pienāca murijas reize gulēt pie meiteņu namdurvīm, viņš aizsūtīja savā vietā jaunekli.

Nakti meitenes pasauca viņu, lai pastāstot pasaku. Viņš apsēdas tālāk no viņam savu augoņu dēļ un izstāstīja visu, kas ar viņu noticis. Meitenes, to izdzirdējušas, sāka raudāt, ieveda viņu namā, nomazgāja un ieģērba jaunās drēbēs. Viņas atvēra lādi, kurā atradās āža īstā āriene, un aiznesa to radžam.

Kad viņi iegāja pie radžas, jauneklis vaicāja:

—    O, radža, vai tavi seši dēli atnesuši tev zāles, kuras tu kāroji?

—     Ne, — radža atbildēja, — tās nebija zāles, man kļuva no tām sliktāk.

Tad jauneklis izstāstīja tēvam visu, kas bija noticis, nokāva āzi un uzlika tā aknas tēvam uz acīm. Radža mirklī tika izdziedināts, un viņa acis sāka mirdzēt kā saule.

—    Mēs nedrīkstam šeit palikt, — jauneklis sacīja un posas iet projām. Bet radža teica:

-   Tev jāpaliek pie manis; kā es varu ļaut tev aiziet?

—     Ne, kamēr mani brāļi ir dzīvi, es nevaru te palikt.

I kI radža lika sešus brāļus nonāvēt un aprakt. Viņš paiM in.i atpakaļ pilī jaunekļa māti, ko bija reiz padzinis, ļ.timeklis apprecēja visas astoņas meitenes, un viņi dzīvoja iii'l.t Milicībā.

23 ZELTA PUTNS

āds zēns dzīvoja ar māti mazā būdiņā. Viņi bija ļoti nabadzīgi un pārtika, ķerdami mazus putniņus ar putnu līmi. Reiz par to izdzirdēja radža un atsauca zēnu uz pili.

—            Kāpēc tu izskaud putnus manā valstī? — radža prasīja. — Tagad tev jāiet un jānoķer Zelta putns, citādi likšu tevi nonāvēt.

Zēns pārnāca mājās noskumis un nobēdājies, viņš neko neēda, bet klusēdams sēdēja kaktā. Māte jautāja viņam, kas noticis, un viņš pastāstīja visu. Māte sacīja:

—     Nebaidies, tu atradīsi Zelta putnu.

Zēns nopriecājās, to dzirdēdams, un paēda vakariņas. Tad viņš paņēma loku un bultas un devās meklēt Zelta putnu.

Ceļā viņš ieraudzīja aonras koku un apsēdās atpūsties tā ēnā. Sā koka zaros bija ūbeles ligzda. Ieraudzījusi zēnu, ūbele sauca:

—            Ilgi gan uz tevi bija jāgaida, znot. Mēs visu laiku vērojām ceļu, jo mana meita ir pieaugusi un var precēties. Ātrāk nāc un appreci viņu.

Zēns uz to atbildēja:

—           Nē, sievasmāt, es nevaru tagad precēties. Kad nākšu atpakaļ, tad rīkosim kāzas.

Bet ūbele teica:

—    Tas nekas, ka tu ej tālāk Kāzām jānotiek tūliņ.

Beidzot zēns bija ar mieru.

Obele sasauca visus savus radus, un kāzu dienā viesi salasījās kokā. Bija sapulcējies tik daudz ūbeļu, ka tās

aizklāja debesis kā ar jumtu, un šai ēnā tika svinētas kāzas. Pēc kāzām apsveikumu laikā ūbele teica:

—     Ej nu, znot, un lai tev labi klājas. Un, ja tev uzbrūk kāda liksta, nāc pie manis, es tev palīdzēšu.

Zēns pavadīja sievas mājā dažas dienas un tad sacīja sievai:

—     Nu man jāiet meklēt Zelta putnu. Paliec šeit, atceļā pienākšu un ņemšu tevi līdzi uz mājām.

Viņš atvadījās no sievasmātes un gāja savu ceļu.

Viņš gāja pāri vienam kalnam, pāri otram un nonāca klajā ielejā starp klinšu kalniem. Ieraudzīja avotu un piegāja, lai padzertos. Redz, dubļos pie avota vāļājas meža cūka ar kuili. Apsēdās zēns pie avota un nopūtās. Cūka izdzirdēja un sāka saukt:

—     Ko tu, znot, tik ilgi nenāci? Mēs vai acis izskatījām, ceļu vērodami. Mana meita izaugusi liela, laiks precēties.

Sākumā zēns atteicās, sacīja, ka viņam jāiet tālāk, bet cūka stājās virsū, un viņš piekāpās. Cūka sasauca visus savus radus. Sanāca vesela jūra melnu cūku. Sās jūras vidū viņus ari apprecināja. Zēns pavadīja sievas mājās dažas dienas un tad sacīja:

—     Nu man jāiet pēc Zelta putna. Paliec te, atceļā pienākšu pēc tevis un paņemšu līdzi uz savām mājām.

Viņš atvadījās no sievasmātes un devās ceļā. Gāja pāri kalniem un upēm daudzas dienas, kamēr nonāca līdz dano mājai. Dano viņu jau iztālēm pamanīja un izskrēja pretī. Pieskrēja klāt un sacīja zēnam:

—     Esi sveicināts, znot, esi sveicināts! Labi darīji, ka ieradies. Es jau grasījos iet tevi meklēt. Mana meita pieaugusi, viņai laiks precēties.

Zēns atkal sāka atrunāties, bet dano uzvēla viņu sev mugurā un aiznesa uz savām mājām. Dano sieva ieraudzīja zēnu, noskūpstīja viņu un teica:

—     Labi darīji, znot, ka ieradies. Mūsu meita tevi jau sen gaida. Katru dienu uz ceļu skatās.

Zēns palika pie viņiem, un dano sāka aicināt savus radus. Atvāca dzīrēm milzumu govju un bifeļu. Kad pienāca noliktā diena, salasījās tik daudz dano radu, ka zēnam šķita, it kā kalni būtu izkustējušies no vietas un nāktu viņam virsū.

—     Nebaidies, — līgava sacīja zēnam. — Apsveic katru tāpat kā sievastēvu. Un, kad viņi tevi skūpsta, pieskaries pie viņu kājām.

/i'iis tā arī izdarīja, kā līgava teica. Izskatījās, it kā viņus būtu ielenkuši kalni, un to vidū viņus salaulāja. Pēc ku/.am dano viesi pieēdās govs gaļu līdz ūkai.

KikIii laiciņu zēns padzīvoja pie sievas un pēc tam «mija, ka viņam jāiet un jāmeklē Zelta putns. Sieva teica:

—            Zelta putnu tu nekad neuziesi. Sis uzdevums nav tev pa spēkam.

Hot zēns atbildēja:

—     Man jāiet.

Meitene izstāstīja to tēvam. Tas sacīja:

—     Lai viņš i^t, tikai lai paņem līdzi cirvi.

Un iedeva viņam cirvi. Pēc tam dano uzsēdināja zēnu sev mugurā un devās kopā ar viņu meklēt Zelta putnu. Viņi gāja, gāja un nonaca jūras krastā. Dano sacīja:

—            Skaties, znot. Rau, otrpus jūras karājas kokā būris. Tanī būrī sēž divi Zelta putni. Tikai kā tu tiksi pāri jūrai?

Zēns paskatījās un sabijās. Dano viņam teica:

—            Nocērt visus kokus, kādus vien redzi, un aizliec tos man priekšā.

Zēns tā arī izdarīja. Tad dano pieplaka ar muti pie jūras un izdzēra visu ūdeni. Koki neļāva ūdenim plūst atpakaļ, un jūra kļuva sausa. Zēns pārgāja jūrai pāri, nonāca līdz kokam, uzkāpa augšā pie paša būra. Noņēma būri un atgriezās pie dano. Tas lika aiznest būri tālāk nost, drošā vietā, un izvilkt no dano vienu vai divus kokus. Zēns izvilka vienu koku, un ūdens sāka tecēt ārā.

—            Glābies! Bēdz! — dano uzsauca un, kā izgrūda reizē visus kokus, tā ūdens sāka gāzties straumēm.

Bet zēns ar būri laimīgi atgriezās atpakaļ. Padzīvoja vēl dažas dienas pie dano un tad teica:

—     Māte raudās pēc manis. Laiks doties mājup.

—            Ja tā, tad ej, — dano atbildēja, — bet, ja tev uzbrūk liksta, atsūti Zelta putnu pēc manis, un es ieradīšos.

Zēns aizgāja kopā ar sievu. Pēc dažām dienām viņš ieradās pie cūkas un pavadīja tur kādu laiciņu. Drīz vien viņš atkal bija ceļā, šoreiz ar divām sievām. Cūka viņam ari teica:

—           Ja tev uzbruks liksta, sūti pēc manis, es tev palīdzēšu.

Pienāca laiks, un viņi atnāca pie koka, kurā mājoja ūbele. Zēns paņēma līdzi arī trešo sievu. Un ūbele teica:

—     Gadīsies liksta, tad sūti pēc manis, es tev palīdzēšu.

Beidzot viņi tuvojās zēna mātes mājām un aizsūtīja ziņu, ka viņi atgriežas. Vecā māte visu laiku sēdēja un raudāja, bet, padzirdējusi, ka dēls nāk mājās, sasauca citas sievietes, un, bungas rībinādamas, viņas izgāja pretī dēlam un viņa sievām.

Arī radža dabūja zināt, ka zēns atgriezies, un sūtīja savu sardzes vīru paskatīties, vai Zelta putns atnests. Zēns teica:

—      Saki radžam, ka Zelta putns ir pie manis. Rīt ieradīšos pie viņa.

Otrā dienā viņš atstāja vienu Zelta putnu būrī, bet otru aiznesa radžam. Radža ieraudzīja putnu un nobijās, jo nodomaja: «Tas ir bīstams jauneklis. Tas, kas ieguvis Zelta putnu, var arī padzīt mani no troņa. Kā es varētu tikt no viņa vaļā?» Viņš ielika putnu būrī un teica zēnam:

—      Ej, dabū putnam pāri. Kāda jēga turēt putnu vienu pašu?

Zēns pārnāca un pastāstīja mātei un sievām, kas noticis. Tās sacīja:

—      Nerādies ārā no mājas vairākas dienas. Pēc tam aiznesīsi radžam otru putnu un pateiksi, ka tev bija tālu jāiet, lai dabūtu to rokā.

Zēns izdarīja, kā teikts, un pēc vairākām dienām aiznesa radžam otro putnu ar visu būri. Kad radža to redzēja, viņš pārbijās vēl vairāk un sadomāja nogalēt zēnu. Lūk, ko viņš tam sacīja:

—      Izroc aiz pilsētas lielu dīķi. Tas jāizdara vienā naktī. Un piepildi to ar ūdeni. Ja neizraksi, likšu tevi nokaut un tur aprakt.

—      Pēc astoņām dienām es tev pateikšu, vai varu izrakt tādu dīķi, — zēns atbildēja.

Radža bija ar mieru pagaidīt un atlaida viņu uz mājām. Tur zēns izstāstīja visu, kas ar viņu bija noticis. Sievas viņam teica:

—      Nebaidies, dīķi tu izraksi. Tikai jāaizlaiž ziņa mūsu vecākiem.

Pēc vienas vai divām dienām kalpi pilī sāka ēdināt Zelta putnus, bet tie izlidoja no būra un taisnā ceļā ieradās pie zēna.

—     Nebaidies, brāl, — putni teica. — Mēs lidosim saukt palīgā tavu sievu radus.

Putni aizlidoja pie ūbeles un apsēdās kokā. Viņa prasīja:

—    Vai jūs man atnesāt kādu vēsti?

Tavam znotam liela nelaime, — putni atbildēja.

• Sasauc visus savus radus un ved tos viņam palīgā.

I'o pašu viņi pateica cūkai un dano un tad atgriezās pM' zēna un teica viņam:

-        Ej pie radžas un saki, ka izraksi dīķi rītnakt. Saki viņam tā: ja nepratīsi to izdarīt, lai tad tevi nokauj, bet, ļ.i pratīsi, — pats nokausi radžu un paņemsi sev viņa v.'ilsti.

Zēns izdarīja, kā teikts, un radža pagalam pārbijās.

Otrā dienā salidoja vesels pulks ūbeļu, saskrēja pulks cūku un sanāca p.,ulks dano. Visi sacīja zēnam:

—     Iesim, raksim dīķi.

Viņš aizveda tos uz vajadzīgo vietu. Ūbeles pacēlās spārnos un nosedza debesis — divpadsmit kosu uz vienu un divpadsmit kosu uz otru pusi, un viņu ēna pārklāja visu valsti. Bet apakšā pulks cūku raka zemi un pulks dano gādāja to projām. Putnu bara ēnas dēļ nakts vilkās sešus mēnešus — neviens taču neredzēja, kā saule lec. Pabeidza rakt dīķi, radža nobijās un izveda savu karaspēku kaujā. Tad ūbeles sāka knābt viņa zaldātiem, cūkas tos plēst, bet dano rīt citu pēc cita, kamēr nepalika nevienas dzīvas dvēseles. Radžam vajadzēja atdot savu meitu un visu valsti zēnam. Zēns kļuva par radžu un dzīvoja laimīgi ar veco mati un savām četrām sievām.

24 JAUNĀKĀ BRĀĻA LAIME

ādreiz sensenos laikos, stāsta, dzīvojuši divi brāļi. Vecākais bija precējies, jaunākais ne. Vecāku viņiem nebija; tēvs un māte nomira, viņiem vēl pavisam maziem esot. Bija viņiem māsa, vecāka par viņiem, tā brāļus kādu laiku uzturēja, līgdama pie svešiem darbā un lasīdama vārpas uz lauka.

Pēc tam māsa izgaja pie vīra, un brāļi palika bez pajumtes un bez maizes kumosa. Izdzirdēja par to viņu tēvoči, mātes brāļi, un nolēma pieņemt viņus pie sevis.

—     Paklau, krustdēli, — viņi sacīja, — jūs esat palikuši bez mājām un bez pajumtes. Nāciet mums līdzi, mēs ņemsim jūs pie sevis. Kur jūs dzīvosiet? Kas jums vārīs ēst? Un, ja nu jūs saslimstat un drudzis sāk jūs kratīt, kas jūs pieskatīs? Mēs taču redzam, kā jums patlaban klājas. Tāpēc arī atnācām jums pakaļ. Zināt, kā mēdz teikt: «Ja bērni kļūst bāreņi, tad, kamēr pieaug, dzīvo pie tēvočiem, tēva brāļiem; ja ne pie viņiem, tad pie mātes brāļiem.» Tāpēc ieradāmies pēc jums.

Tā viņi sacīja šiem zēniem. Bet tanī ciemā dzīvoja vēl citi tēvoči, tēva brāļi. Tie arī bija ataicināti, un to visu runāja, viņiem dzirdot. Jaunākais tēva brālis tad teica:

—     Paklau, tā neder. Vienu ņemiet sev, bet otru mēs jums neatdosim. Vecāko es ņemšu pats; citādi jūs celsiet mums neslavu un kādā jaukā dienā celsiet neslavu arī šiem zēniem. Jūs sāksiet viņiem teikt: «Redziet, zēni, jums pilns ciems tēva radu, te dzīvo tēva brāļi. Bet vai daudz viņi jums palīdzējuši? Labi, ka mēs esam un paņēmām jūs pie sevis; paši redzat, jūs atradāt patvērumu pie mums; nebūtu mūsu, tad jums vajadzētu blandīties apkārt kā klaidoņiem sazin kur. Mēs atvedām jūs pie sevis, jūs žēlodami; paši redzat, no jums tagad iznāks cienījami cilvēki. Bet jūsu tēva radi pat domāt par jums aizmirsuši.» Tā jūs pēc tam sāksiet runāt. Tāpēc es saku: abus mēs jums neatdosim. Vienu atstāsim tepat.

Sprieda, prātoja un nolēma, ka jaunākais ies pie mātes radiem, bet vecākais paliks pie tēva radiem. Teju pat bija tā nolēmuši, te kāds ieteicās:

—     Paklau, tas nav labi. Mēs te lemjam, bet zēniem neesam apvaicājušies, kur viņi paši grib palikt.

—     Pareizi gan, — pārējie atsaucās, — tu taisnību saki. Labi, to visu var viegli izlabot. Paprasīsim tūliņ viņiem pašiem.

Un tad viņi noprasīja šiem brāļiem:

—    Nu, zēni, ko jūs teiksiet? Sakiet, neslēpiet neko, citādi mēs nokārtosim visu, kā bija runāts.

Atbildēja vecākais brālis; otrs bija pavisam mazs, viņš neko neteica.

Tātad vecākais sacīja:

—    Jā, tēvoči, to jūs pareizi teicāt. Es pats arī tā domāju. Ja jūs liktu mums abiem iet projām, es neietu, atteiktos. Kāpēc? Mums, kā zināt, šeit ir zeme, tāpēc es negribu iet projām. Jūs tagad paši esat tā izlēmuši, un es

Ml pr iecājos. Jus, tēvoči, ņemiet brāli pie sevis, bet es paguldām palikšu šeit. Ja man būs te slikti, es iešu pie jums.

I.i ari norunāja. Jaunāko pieņēma mātes brāļi, bet vecftluiis palika pie tēva brāļa.

VCcākais brālis dzīvoja tur, kamēr pieauga, un tēvocis nr krustmāti viņu apprecināja. Viņi bija apmācījuši brāli dirhidos darbos, un viņš varēja ķerties pie visa kā. Arī uz liiuka viņš bija iemācījies labi strādāt. Vienīgi sievu viņi bija izraudzījušies neveiksmīgi. Ar brāli un viņa darbu viņi bija ļoti apmierināti, bet sieva gan te neiederējās. Ja viņai ko pateica, j;ī apvainojās un aizbēga;1 jaunais vīrs vai katru dienu gāja viņu pierunāt un aicināt atpakaļ, ln't darbs stāv nedarīts. Tēvocis un krustmāte sāka vecāko brāli strostēt. Sā tā viņš novilka pie viņiem gadu.2

Otrā gadā viņš pameta tēvoci un krustmāti un pārgāja pie sievastēva. Tomēr arī tur nevarēja iedzīvoties, vajadzēja atgriezties dzimtajā ciemā un uzcelt sev māju. Viņš .ilveda uz turieni sievu un sāka tur dzīvot.

Bet jaunākais brālis dzīvoja pie mātes radiem, un visi viņu lutināja. Strādāt viņam nelika, un viņš neko neiemācījās darīt. Vecākais brālis pat nezināja, ka jaunākais ir ists dīkdienis. Kad viņš iekārtoja savu saimniecību, tad sacīja sievai:

—     Kas mums pieskatīs vēršus? Kur dabūsim strādnieku? Paņemsim pie sevis manu brāli, viņš kops lopus.

Tā viņi nolēma un pieņēma jaunāko brāli. Pieņemt pieņēma, tikai viņš nederēja nekādā darbā. Jāgana lopi, bet viņš, ja grib, iet, negrib — neiet. Vecākais brālis ar sievu vairs nejaudāja viņu pierunāt, lamāja, saukāja par sliņķi, bet, lai kā viņu lamā, viņam viss vienalga. Šad tad viņš aizbēga pie mātes radiem, tikai arī tur viņu slinkuma dēļ vairs necieta un ēdināt negribēja. Nekas cits neatlika, vajadzēja nākt ar kaunu atpakaļ. Ciemā jau visi zināja, kads viņš slaists. Neviens pat saieties ar viņu nevēlējās, bet brālis tomēr deva ēst, vienalga, vai viņš strādāja vai nestrādāja. Vecākais brālis neļāva jaunākajam nomirt badā.

Nu jau jauneklis bija pieaudzis, un pienāca laiks viņu .ipprecināt, taču ne vecākais brālis, ne svaine_ viņa laiskuma dēļ par to nebilda ne vārdiņa. Galu galā viņš pats .saprata, kas un kā, un domāja: «Sie abi man sievu nemeklēs. Iešu projām uz svešām zemēm.» Tā viņš nodomāja un sāka meklēt ceļabiedru, teica te vienam, te otram:

—   _Nac man līdzi, draugs. Iesim uz svešām zemēm, pameklēsim kādu darbu.

Tikai neviens viņā neklausījās, visi jau zināja, kāds viņš sliņķis.

Reiz, stāsta, vecākais brālis un svaine sabāruši viņu stiprāk nekā parasti, viņš ņēma to ļaunā un dusmās pameta viņus. Gāja gar ganībām, ieraudzīja ganu puikas un sauca:

—     Ei, jūs, nāciet man līdzi, būsiet ceļabiedri.

—     Uz kurieni? — šie prasīja.

—     Kurp acis rāda un kājas ved, — viņš atbildēja.

—     Nē, — šie atteica, — mēs tev, sliņķim, neesam nekādi ceļabiedri. Mēs jau nu tev līdzi neiesim.

Tā kā neviens visā ciemā viņu neatbalstīja, vajadzēja iet vienam. Pagājis kādu gabalu, viņš sāka domāt: «Visā ciemā man negadījās neviens palīgs, vai tad nu būs jāiet vienam? Ceļā man viegli neklāsies.» Tādas domas lika viņam nokārt galvu.

Gāja tālāk un ieraudzīja, ka krabis izracis alu. Viņš nodomāja: «Visā ciemā es neatradu nevienu ceļabiedru; izrakšu šo krabi un paņemšu līdzi.» Tā viņš nolēma un sāka rakt, un, mīļie draugi, viņš raka un raka vienā gabalā, kamēr aizrakās līdz krabim, paņēma to un teica: «Tu, krabi, esi mans biedrs, tu esi man tuvākais draugs. Lai kur iešu, visur ņemšu tevi līdzi. Nekad tevi nepametīšu. Tu vienmēr būsi pie manis.» Tā viņš sacīja un iesēja krabi stērbelē.

Viņš gāja tālāk. Kad iegribējās ēst, iegriezās kādā ciemā un ubagoja. Tā viņš izstaigāja divas vai trīs valstis. Tad nonāca zemē, kurā bija parādījies rakšass. Jauneklis ieradās tur taisni tad, kad sāka krēslot. Turienes radža bija licis izsludināt visiem ļaudīm pavēli: «Rakšass posta manu valsti. Kas nositīs viņu, tam došu savu māsu par sievu un piedevām vēl ceturto daļu no valsts.» Tādu pavēli tur pasludināja.

Tātad jauneklis ieradās tur taisni tobrīd, kad sāka krēslot; viņš iegriezās kādā ciemā, bet tanī ciemā pie paša ceļa auga mango koks. Viņš apmetās uz nakti zem šā koka. Iegāja vienā mājā, palūdza uguni, iekūra ugunskuru un sāka posties uz gulēšanu. Ciema ļaudis viņam teica:

—     Paklau, jaunekli, tu esi viens, neguli šeit. Nāc mums līdzi, pārgulēsi kādā mājā pie cilvēkiem. Sī zeme tagad ir kļuvusi ļoti bīstama, jo parādījies rakšass, kas aprijis

11 »11<I/ ļaužu. Tu esi viens, tad viņš tevi, bez šaubām, iiļ>mn Tāpēc mēs tev sakam: nāc pie mums, pārgulēsi kopā ,n cilvēkiem.

—   Nē, godātie, — jauneklis atbildēja, — es neesmu \ u ns, mēs esam divi.

Kā tad! Kur tad otrais? — viņam prasīja. — Mēs n ilzam tikai tevi vien. Vai otrais atpalicis, vai?

Nē, godātie, — viņš atsacīja, — mēs esam divi; neviens šeit vienatnē nepaliks. Mēs tiksim galā gluži labi.

Bet, ja rakšass tevi apēdīs, kas tad būs?

—    Tad tāds būs bijis mans liktenis — mirt tik ilgi vien nodzīvojušam, un, ja tā, ko jūs varat man palīdzēt?

—    Paklau, jaunekli, — ciema ļaudis atkal atsāka, mēs redzam tikai tevi vien, bet kur ir otrais? Mēs viņu neredzam.

—    Godātie, — viņš atbildēja, — no dieva tiesas, mēs esam divi, tikai jūs otro nevarat ieraudzīt.

Viņi saprata, ka jauneklis atkal runā savu, un pārstāja i/.vaicāt. «Viņš droši vien domā par Cando, kad runā par otro,» viņi nodomāja un sacīja:

—    Nu, labi, ja jūs abi negribat nākt pie mums, ko lai mēs darām.

Tā beidzās šī saruna, ciema ļaudis pameta jaunekli un izklīda pa mājām.

Sakūris ugunskuru, jauneklis apgūlās zem koka, bet krabi palaida brīvā. Stāsta, viņš vienmēr tā darījis: kur palicis pa nakti, tur pirmām kārtām palaidis brīvā krabi.

Pusnaktī ciemā ieradās rakšass kādu apēst. Ieraudzījis (lema galā jaunekli, tūliņ piegāja klāt un prasīja:

—  Kas te apmeties? Kas te guļ, draugs?

Jauneklis dzirdēja, bet neatbildēja, un rakšass pienāca viņam cieši klāt. Līdzko pieliecās un atpleta muti, krabis sagrāba viņu ar spīlēm aiz rīkles. Tik veikli sagrāba, ka luliņ ari nožņaudza. Rakšass pakrita un nekustējās vairs. Krabis palika tā līdz rītam, iegrābies ar spīlēm rakšasa rildē. Jauneklis pamodās un ieraudzīja, ka krabis nožņaudzis rakšasu. Viņam bija līdzi naharni, ar to viņš noknieba i.ikšasam ausu ļipiņas, nogrieza nagus un arī mēles galu. IVi tam viņš apgulās. Kad pienāca rīts, viņš noglabāja krabi, bet pats snauda tālāk.

Šinī ciemā bija sardzes vīrs no domu kastas. Agri no iila viņš atsteidzās un ieraudzīja, ka rakšass ir beigts. Viņš aizskrēja uz mājām, paķēra cirvi un nocirta rakša-

sam kāju, aizvilka to mājās, nometa uz grīdas, ka noblākSķēja vien, izdzina no mājas sievu un bērnus, visus aiztrieca projām un pat savas bungas izmeta ārā. «Es,» saka, «precēšu radžas māsu un saņemšu valsti; kāpēc man šie vajadzīgi?» Tā viņš noteica un aizdzina tos projām.

Salasījās ciema Jaudis, aizgāja un redzēja: nudien, kāds nositis rakšasu. Tomēr domam viņi īsti negribēja vis ticēt un teica: «Varbūt viņu nositis šis pats svešinieks.» Tā viņi savā starpā runājās, bet jauneklis klusēja, neteica ne vārda. Tad viņi prasīja:

—            Saki, jaunekli, kas nosita šo rakšasu? Tu viņu nositi vai doms?

—            Droši vien tas, kas viņu nosita, būs paņēmis sev kādus pierādījumus, — jauneklis atteica.

—           Viņš aiznesa sev līdzi veselu kāju, mēs paši to redzējām, bet kādi ir tavi pierādījumi?

—            Labi, — jauneklis sacīja, — ejiet un izstāstiet visu savam radžam: tam no mums abiem būs taisnība, kam būs īstie pierādījumi.

—            Lai notiek, — viņi piekrita. — Tu runā pareizi, tas tiesa; lai radža pats visu izlemj.

Un patiešām, viņi aizsūtīja vēstnešus pie radžas, lai tam visu pastāsta. Radža sacīja:

—            Labi, es tūliņ sūtīšu zaldātus apskatīties, vai tā ir vai nav. Un, kad apskatīs, tad velciet rakšasu šurp, un lai šis doms atnes kāju; arī svešinieku vediet līdzi, nepametiet viņu tur.

Sūtņi atgriezās, un zaldāti apskatīja rakšasu, viss teiktais bija patiesība. Tad zaldāti sacīja svešiniekam:

—            Paklau, vai tev ir kādi pierādījumi? Parādi mums tos.

—            Šeit es neko nerādīšu, — jauneklis atbildēja, — iesim pie radžas, tur tūliņ parādīšu visu, kas man ir.

—            Kāpēc tā? — zaldāti brīnījās. — No kurienes viņš ņēmis savas zīmes? Jāpaskatās.

Viņi aplūkoja rakšasu, bet neviens tā arī nesaprata, kādas zīmes jauneklis paņēmis par pierādījumu. Kad viņš neko negribēja rādīt, zaldāti sacīja:

—     Tad iesim pie radžas.

Viņi uzvēla rakšasu uz pleciem un aiznesa līdzi.

Aiznesa pie radžas; viņš to aplūkoja. Tad doms iznāca priekšā un teica:

—     Es nositu šo rakšasu.

—           Pagaidi, — radža atbildēja, — ļauj man vispirms iztaujāt ļaudis. Varbūt tu neesi viņu nositis.

Viņš patiešām iztaujāja ļaudis un zaldātus, kurus bija uz turieni sūtījis.

—           Paklau, vai jūs apvaicājāties, kas nositis rakšasu? Re, doms atnesa viņa kāju. Vai doms nositis rakšasu vai kāds cits?

Tie atbildēja:

—           Kas viņu zina. Mēs neko skaidri pateikt nemākam. Svešinieks tur gulēja un bija aizmidzis, un rakšass ir nobeidzies tai pašā vietā, bet, kas viņu nosita — svešinieks vai doms, to mēs nezinām, tikai svešinieks teica: «Man arī ir zīmes.» Mēs prasījām: «Kādas tev ir zīmes? Parādi mums.» Bet viņš atteica: «Es tās parādīšu, radžam redzot.» Prasi viņiem abiem, lai viņi parāda savas zīmes.

Radža patiešām teica:

—           Parādiet abi savas zīmes; es nevaru izspriest jūsu lietu, kamēr zīmes neesmu redzējis.

Tad doms nolika radžas priekšā rakšasa kāju.

—     Skaties, — viņš sacīja, — tā ir mana zīme.

—           Vai tu pats atnesi šo kāju, — radža prasīja, — jeb vai devi kādam citam nest?

—           Es pats to atnesu, — doms atbildēja, — nevienam neļāvu to aiztikt.

—           Labi, — sacīja radža un tad jautāja jauneklim:

—   Paklau, kur tavas zīmes? Parādi.

Tad jauneklis, stāsta, atraisījis mezglu drēbēs un izņēmis ārā, ko nogriezis: no mēles, no ausīm un nagus ari. Izņēmis, parādījis, tad nolicis visu radžam priekšā un teicis:

—     Skaties, tēv, tās ir manas zīmes.

Un patiešām, kad viņi bija aplūkojuši rakšasa kājas un msis, atpletuši rīkli un paskatījušies uz mēli, tad redzēja, l<a gali nogriezti. Paskatījās uz kāju, kuru doms atnesa, nn redzēja, ka nagu nav. Tad radža un ļaudis sacīja:

—           Šis svešinieks ir nositis rakšasu. Ja to būtu nositis iloms, kur tad šis svešinieks būtu ņēmis nagus? Nē, viņš ir nositis rakšasu.

Doms gan mēģināja visādi apvainot jaunekli, bet viņam neticēja, vēl nolamāja, kā pienākas. Doms neko citu nevarēja izdomāt un ar kaunu atgriezās mājās. Sāka labināt •ievu un bērnus, sauca viņus atpakaļ, bet viņi tikai zoboj .1 s un teica:

—     Mēs atpakaj neiesim, tu esi apprecējis radžas māsu, tu esi cieņā un godā, bet mēs esam no zemas kastas. Mēs pie tevis nekad neatgriezīsimies, nolīgsim pie kāda darbā, gan sev maizi nopelnīsim.

Un tiešām, todien viņi mājās neatgriezās; tikai trešajā dienā pārnāca; ļaudis par domu nerima smieties, bet viņam nebija, ko teikt.

Jauneklim radža visu ļaužu priekšā atdeva savu māsu par sievu, piedevām vēl pusvalsti un rakstu par to sastādīja, kā pienākas. Ļaudīm sarīkoja dzīres, un, kad jaunekli ietērpa greznās drēbēs, radža aizveda viņu uz pili.

Radža jau zināja: jauneklis mirs pirmajā naktī, un visa valsts paliks viņam pašam kā līdz šim. Kāpēc? Viņš jau vairākkārt bija izdevis māsu pie vīra, un visi viņas jaunie vīri tā bija nomiruši cits pēc cita. Viņš to atcerējās un klusībā nodomāja: «Viņš nakti nomirs, un valsts paliks man.» Tāpēc radža arī tik viegli izdeva māsu pie vīra. Tātad viņš apprecināja jaunekli, paņēma pilī un izturējās pret viņu kā pret savējo.

Vakarā ienesa gultas kādā pils istabā un ierīkoja tur jaunajiem guļvietas. Viņus tur noguldīja. Aizdedzināja lukturi, visu māju apgaismoja. Līdzko viņi apgūlās, jauneklis paņēma krabi un nolika sev uz krūtīm; pēc tam viņš aizmiga, bet jaunava bija aizmigusi pirms viņa.

Tikko jauneklis bija aizmidzis, tā, stāsta, divas čūskas tūliņ izlīdušas no jaunavas nāsīm, lai sakostu viņas jauno vīru. Ieraudzījušas krabi, tās atvilkās atpakaļ. Noslēpās uz īsu brīdi, tūliņ, tūliņ līdīs ārā — jaunie guļ cietā miegā, tiem nav ne jausmas, kas te notiek. «Ak vai,» krabis sacīja, «šīs čūskas, bez šaubām, grib nobeigt manu biedru. Pag, es viņām tūliņ parādīšu.»

Tā nolēma krabis un, stāsta, uzrāpies jaunavai uz kakla, pie pašas mutes, un tur noslēpies: guļ, spīles izstiepis uz priekšu. Bet čūskas tikko pabāž ārā galviņas, tā tūliņ atkal ielien atpakaļ. Tā viņas vairākkārt palūkojās, tad pēkšņi izlīda ārā mazliet vairāk, grozīja galviņas un šaudīja mēles. Krabis, stāsta, tūliņ nogrābis šīs abas spīlēs. Atpakaļ viņas nespēja tikt, krabis saspiedis spīlēs un nelaiž vaļā. Čūskas izlīda ārā, locījās, apvija krabi ar astēm, bet krabis viņas nelaida vaļā, saspieda stiprāk ar spīlēm un nobeidza abas. Kad čūskas vairs nekustējās, viņš izrāpās ar tām no gultas uz grīdas.

Pirmais rītausmā pamodās jauneklis, viņš sāka ar ro

kāin taustīties, kur krabis, neatrada to uz krūtīm, sabijās un mirklī uzlēca kājās. Viņš ieraudzīja krabi uz grīdas, čūsku apvītu, tā ka tas nevarēja ne pakustēties. Jauneklis bailēs sauca vairākas reizes: «Ai, ai!» Tad ieskatījās, ka čūskas taču beigtas, bet krabis dzīvs. Stāsta, viņš prasījis krabim:

—     Paklau, draugs, kur tu atradi šīs čūskas?

—     Tās abas tevi tik tikko nenobeidza, — krabis atbildēja, — tava laime, ka paņēmi mani līdzi, tas tevi paglāba, citādi tu būtu pagalam. Sīs čūskas izlīda no jaunavas nāsīm.

To izdzirdējis, jauneklis noskuma un sacīja:

—     Paklau, draugs, tu mani esi izglābis no daudzām briesmām, kā es bez tevis būtu saglabājis dzīvību? Bijis es viens pats, man sen būtu gals klāt.

Tad pamodās arī jaunava, un, kaut gan abi vairs negulēja, viņi tomēr palika istabā, sāka runāt par to, par šo un visu pārējo un kūvējās divatā. Saule bija jau augstu, bet viņi vēl nenāca ārā. Radža jau bija atsaucis atkritumu vācējus un lika tiem gaidīt pagalmā. Viņš domāja, zinādams no agrākās pieredzes, kā jūs paši dzirdējāt, ka jauneklis nakti nomirs. Tāpēc viņš ari bija atsaucis atkritumu vācējus, lai tie būtu pie rokas.

Te pēc kāda brītiņa, stāsta, viņi abi piecēlušies un nāk ārā.

—     Pasaulīti — radža iesaucās. — Vai tas nav nekrietnelis, viņš nav nomiris! Es taču domāju, ka viņš noteikti būs pagalam šonakt. Tik daudz līgavaiņu viņai nomiruši, šim arī katrā ziņā vajadzēja būt beigtam. Tāpēc jau atsaucu atkritumu vācējus, lai viņu aizvāktu. Pasaulīt! Es skatos, viņš dzīvs!

Radža galīgi krita negodā atkritumu vācēju acīs. Un tie vēl viņam naudu pieprasīja, kas pienācās par darbu. Tā tas nu palika.

Vai nu čūsku dēļ, kuras viņā dzīvoja, vai aiz kādiem citiem iemesliem, bet jaunava, stāsta, nekad neesot bijusi pilnīga miesās. Taču tagad, kad čūsku vairs nebija, viņa kļuva grūta un kopš tā laika pieņēmās kuplumā.

Pēc tam dienas desmit vai divpadsmit jauneklis nakti lika krabi uz krūtīm, bet tad aptvēra: «Nu man nekas vairs nedraud; liekas, briesmas ir aiz muguras.» Viņš pārdomāja visu un teica pats sev: «Krabis ir iekārtojis man dzīvi, apprecinājis mani un padarījis par radžu. Jāatrod viņam kāda labāka vietiņa un jāaiznes viņš uz turieni.»

Tā viņš kādreiz sacīja krabim:

—     Klausies, draugs, tu jau sen man palīdzi un esi mani izglābis no daudzām briesmām, bet man nav, ar ko tev pateikties. Saki man, ko tu gribētu.

—     Labi, — krabis atbildēja, — tu pats zini, ka esmu tev izglābis dzīvību.

—     Pareizi, — jauneklis piekrita. — Tu man patiešām esi izglābis dzīvību, to neviens nenoliedz.

—     Tad nu tā, — krabis turpināja, — neko vairāk es tev nelūdzu, bet izdari man vienu pakalpojumu. Radžam ir daudz dīķu; aiznes mani uz tādu dīķi, kas nekad neizžūst un kur ikvienā gadalaikā ir daudz ūdens, un atstāj mani tur, un, ja mani kāds nejauši izzvejos, tad paglāb mani.

Un jauneklis patiešām aiznesa krabi uz dīķi, kurš nekad neizžuva, un sacīja viņam uz atvadām:

—     Dzīvo nu, kā zini, bet, ja gadās, ka es ierodos šeit peldēties, tad, lūdzams, nāc man pretī.

Un jauneklis aizgāja projām.

Pagāja kāds pusgads, un vecākais brālis un citi radi dabūja dzirdēt, ka jaunākais brālis kļuvis par radžu un pārvalda valsti. Un tad reiz jaunais radža devās ar ziloņiem un zirgiem apciemot vecāko brāli. Atbrauca un sacīja vecākajam brālim un svainei:

—     Skatieties, jūs abi, jūs mani godājāt par sliņķi; kā nu iznācis tā, ka es varu jat ar ziloņiem un zirgiem, bet jūs, lai kā pūlaties, nekad neesat kāpuši mugurā ne zilonim, ne zirgam?

Viņiem nebija ne pušplēsta vārda, ko atbildēt. Tad viņi sarīkoja ciemiņam mielastu, un jaunākais brālis viņiem teica:

—     Cik ilgi jūs domājat te mocīties? Esmu ieguvis valsti, brauksim, es ņemšu jūs līdzi uz turieni.

—    Nē, — viņi atbildēja, — šogad mēs aizbraukt nevaram, atbrauc nākamo gadu.

Tā jaunākais brālis valdīja pār pusvalsti. Kad pagāja seši vai septiņi gadi kopš tās dienas, kad viņš visu bija saņēmis, viņš atveda vecāko brāli ar sievu pie sevis. Viņi nu dzīvoja kopā. Viņš tiem bieži sacīja:

—    Agrāk jūs mani bārāt vienā laidā, saukājāt par sliņķi. Paskatieties tagad, vai es, jūsu sliņķis, neesmu kļu

vis par radžu? Bet jūs esat tik daudz strādājuši, kāpēc neesat kļuvuši par radžām?

Tā viņš tiem teica, bet pēc tam izbeidza, nerunāja vairs tā. «Ja es tā daudz runāšu,» viņš sev sacīja, «brālis un svaine apvainosies. Viņi var teikt: «Viņš mūs tāpēc atvedis šurp, lai mēs klausītos tādas runas. Brauksim atpakaļ un darīsim tam galu.»» Tā viņš nodomāja un pārtrauca šādas runas. Meta mieru uz visiem laikiem.

Tad abi brāļi aizgāja no šā radžas zemes un uzcēla sev pili jaunā vietā. Tur viņi kļuva par radžām uz mūžīgiem laikiem. Laida pasaulē bērnus un vairojās laika gaitā.

Ta nu es beidzu šo pasaku; pietiek ar to.

25 GUNDŽHIRA

eiZ lielā kokā mājoja dūja Gundžhi. Viņa izdēja piecas reizes pa divdesmit un vēl sešas olas,1 un divas no tām olekti garumā. Ieraudzījusi šīs lielās olas, viņa nobijās. «Kāds ienaidnieks tanīs slēpjas: dantars vai dano?» viņa domāja. Viņa pārknāba simt četras olas, palīdzēja mazuļiem iznākt ārā, bet šīm divām klāt neķērās. «Jābēg ar bērniem projām, kamēr vēl esmu dzīva, citādi dano mūs nogalinās.» Atstāja lielās olas ligzdā, bet pati aizbēga un bērnus aizveda līdzi — piecas reizes pa divdesmit un vēl četrus. Ceļā viņa sastapa šakāli, tas ēda pie strauta plūmes. Šakālis izdzirdēja putnu balsis un sauca:

—     Kas jūs tādi esat, kā drīkstat laisties pāri manai valstij? Es te esmu galvenais padomnieks.

—    Tā ir laba vēsts, — dūja atbildēja. — Šejienes radžas padomnieks ir mans brālis. Es eju pie viņa ciemā.

—     Kas tu man par māsu? — šakālis teica. — Kāpēc manai māsai jābūt no tiem, kuri lido?

Dūja tomēr piespieda šakāli atzīt viņu par savu māsu. Viņš apvaicājās,-no kurienes dūja nākdama, un viņa izstāstīja, kas atgadījies.

—           O, māsa, pamest olas — tas ir liels grēks. Griezies atpakaļ, pārknāb tās un nebaidies. Tur taču tava miesa un asinis.

Dūja aizlidoja atpakaļ pie koka, piecas reizes aplidoja tam apkārt2 un teica mazuļiem:

—    Jūs būsiet mani palīgi.

Viņa lika tiem nosēsties uz katra zariņa, uz katras lapiņas, lai viņai būtu aizstāvji visapkārt. Pēc dažām dienām olās varēja nojaust dzīvību — tanīs kaut kas kustējās. Viņa atknāba tās vaļā, un no tām iznāca divi prinči: viens bija Gundžhmara, otrs Gundžhira.

Dūja domāja: «Ar ko lai viņus ēdinu?» — un sāka raudāt kopā ar visiem saviem bērniem. Tobrīd Mahadeo un Parvati bija atnākuši mežā malku cirst. Parvati izdzirdēja raudas un arī pati ņēmās raudāt, un Mahadeo vajadzēja iet viņai līdzi, lai dabūtu zināt, kas noticis.

—            Skaties, māsa, man ir simt četri putnēni, un tiem es varu sameklēt prosu un tārpiņus. Bet kā lai izaudzēju šos divus prinčus?

Mahadeo iedeva Parvati kādu dziru, un viņai no krūtīm sāka straumēm plūst piens. Tā nu viņa nāca katru dienu, pabaroja prinčus un devās uz mājām.

Reiz Gundžhi teica Parvati:

—     Būtu jel pamācījusi viņus, māsa.

Parvati aplika viņiem rotas un prasīja, ko viņi gribētu mācīties.

—     Saut, — abi atbildēja.

Gundžhi tūliņ atsauca divpadsmit brāļus agarijas un trīspadsmit brāļus loharus, un tie iztaisīja jaunekļiem lokus un bultas. Viņi drīz vien iemācījās šaut un devās medībās. Kādu dienu Parvati redzēja, cik viņi ir prasmīgi un patstāvīgi, un sacīja viņiem:

—     Ejiet, dēli, dzīvojiet, kā paši zināt.

Gundžhi tas bija pa prātam, un jaunekļi viņai sacīja:

—           Māt, mēs aizejam. Ja tev mūsu vajadzēs, pasauc, un mēs tūliņ steigsimies tev pakalpot.

Gundžhi atbildēja:

—     Ejiet, dēli, un nepiemirstiet savu māti.

Viņi atvadoties pieskārās mātes kājām un devās projām. Pievakarē viņi nonāca Surdžalpurā un nolēma palikt tur pa nakti. Pie akas viņi apvaicājās meitenēm, kuras smēla ūdeni:

—     Meitenes, vai mēs šai ciemā varam atrast vietu, kur pārgulēt?

Meitenes atbildēja:

—     Jūs taču esat prinči, kāpēc jūs neejat uz pili? — Bet savā starpā sačukstējās: — Cik viņi skaisti!

—     Kāpēc mums jāiet uz pili? Kāpēc nevaram pārgulēt ciemā? — sacīja vecākais brālis.

Tā runādamies, viņi bija sasnieguši pēdējo māju ciemā, kur dzīvoja kāda atraitne. Viņa pārtika, vākdama svešos piedarbos pēc kulšanas palikušās pelavas, un vētīja tās, meklēdama graudus. Ieraudzījusi jaunekļus, kuri lūdza naktsmājas, viņa noskaitās.

—     Ejiet pie radžas, — viņa sauca. — Te nav it nekā, tikai divpadsmit podu ar pelavām. Un katru nakti ciemā ierodas liela zivs bods un ik reizi kādu aiznes līdzi.

—     Nedusmojies, vecmāmuļ, — sacīja vecākais brālis un iedeva viņai zelta gabalu.

Viņa norimās, pasniedza jaunekļiem vakariņas un paklāja salmus, uz kuriem pārgulēt. Kad jaunekļi apgūlās, viņa atsēdās līdzās un sāka stāstīt par zivi. Vecākais brālis bija tā noguris, ka tūliņ iemiga, bet jaunākais noklausījās visu līdz galam, un aiz bailēm un dusmām miegs viņam bija kā ar roku atņemts.

Pusnaktī viņš piecēlās un noslēpās aiz liela koka pie ezera, kur zivs mājoja. Līdzko tā iznāca krastā, jauneklis tai uzsauca, palaida bultu un nonāvēja to. Viņš nogrieza tai ausis, spuras, asti, paņēma gabalu aknu un atgriezās izgulēties.

Tai ciemā bija kotvars, un viņam bija pienākums piecelties no rīta agrāk par citiem un pavēstīt, ko nakti zivs aprijusi. Torīt viņam sagribējās atviegloties; viņš atnāca ezera krastā, nokārtoja savas darīšanas un, tikai iedams tālāk, pēkšņi ieraudzīja lielo zivi. Aiz bailēm viņam kājas saļodzījās. «Kāpēc zivs neiet atpakaļ ezerā?» viņš domāja.

«Varbūt tā pārēdusies?» Viņš meta zivij ar akmeni, tad iekāsējās, bet zivs pat nepakustējās. «Laikam nosprāgusi,» kotvars domāja un sāka klaigāt un lēkāt, saukdams, ka viņš zivi nositis.

Bet radža sensenīm bija paziņojis, ka tam, kas zivi nositīs, viņš dos savu meitu par sievu, ciemu bez nodokļiem, ziloni, zirgu un pilnu uzturu. Kotvars pārskrēja mājās, izvilka robaino cirvi ar apdegušo kātu un ņēmās to trīt uz akmens. Tad sāka cirst zivi, bet ar veco cirvi tikai ieskrambāja tai ādu. Sit ar cirvi bac! bac! bac! —, bet nekādas

jēgas.

—     Nāciet šurp! Palīdziet! Ei, jūs tur! — viņš kliedza.

Ļaudis saskrēja, skatās un nevar vien nopriecāties:-

milzu zivs un kotvars, kurš sit to, sviedrus liedams.

—            Paskat, paskat! — viņi sacīja cits citam. — Kotvars to nositis. Re, kā aizelsies.

Bet kotvars sauca:

—            Rau, kur mans vecais cirvis ar apdegušo kātu! Tas ir viss, ar ko stājos pretī ienaidniekam un uzvarēju to!

Viņš pameta zjvi un visus (audis, bet pats steidzās uz mājām pie sievas.

—     Vai tu jau dzirdēji, ko?

Viņš bija tā iekaisis, ka vairs neatcerējās, kas viņš ir un kur atrodas. Viņu taču gaidīja kāzas ar radžas meitu. Sieva domāja: «Par ko viņš tā priecājas?» Bet kotvars teica:

—            Es drīz būšu radžas znots, un, ja tu labi neuzvedīsies, es tevi padzīšu.

—     Labi, — sieva atbildēja, — tad es iešu pie vecākiem.

Un sāka raudāt.

Kotvars noskaitās un izdzina viņu no mājām. Tad viņš nomazgājās un apvilka labākās drēbes, lai ietu pie radžas. Tikmēr radža jau bija dabūjis zināt, kas noticis, un tas viņam nemaz nepatika. Taču dotais vārds jātur, tāpēc viņš aizsūtīja piecus čaprasi pēc kotvara. Kad tic ieradās un pateica, ka radža viņu saucot, kotvars tiem augstprātīgi atbildēja:

—            Arā, blēži, es esmu piekusis. Būtu jūs zinājuši, cik spēka tas man prasīja — izglābt savu dzīvību un ciema Jaudis atpestīt no nāves. Sakiet radžam, ka ieradīšos pie viņa kāzu dienā, lai viņš visu sagatavo. Skrieniet aši, citādi jūs piekaušu un likšu atlaist no dienesta.

Bet sieva to visu dzirdēja, panāca čaprasi un sacīja viņiem:

—     Lūdzami, pasakiet radžam, ka kotvars jucis prātā.

Radža jau gatavojās kāzām. Tikai braminiem nekādi

neiznāca vajadzīgās zīmes, jo ik reizi, kad meta rīsus ūdenī, graudi nesagāja kopā.3 Zīmes skaidri rādīja, ka radžas meitai jāprecas ar princi. Bramini visas savas gramatas izšķirstīja, bet nekādas jēgas. Bija skaidrs, ka kāzas ar kotvaru nevar notikt. Bet kā lai radža lauž doto vārdu? Tad pats gudrākais bramins radžam sacīja:

—           Jāprasa kotvaram pierādījumi. Lai viņš mums atnes zivs ausis, spuras, asti un gabalu aknu.

Kotvara kā nav, tā nav, radža pārskaitās un kliedza:

—    Velciet viņu šurp kaut vai važās iekaltu!

Sardzes vīri atveda kotvaru, un radža teica:

—           Tu sacīji, ka esi nositis zivi; ej, atnes tās ausis, spuras, asti un gabalu aknu.

Kotvars aizgāja pie zivs, meklēja ausis, spuras, asti un aknas, bet nekā nebija.

—           Vai tādi sīkumi man bija prātā, kad es cīnījos uz dzīvību un nāvi? — viņš sauca. — Es biju kā bez prāta. Varbūt cīniņā tie ir gājuši bojā.

Tad vecais bramins teica:

—     Sasauciet kopā visu ciemu.

Ļaudis sapulcējās. Kāds ievaicājās vecajai atraitnei:

—    Vai pie tevis kāds tonakt nepārnakšņoja?

—    Jā, — viņa atbildēja, — mani mazdēli.

—            Es gan nekad neesmu dzirdējis, ka tev būtu mazdēli! — kotvars sauca. — Ja tu pieņēmi viesus, kāpēc neteici man, lai pierakstu tos savā grāmatā?

Atraitne atveda abus jaunekļus, un Gundžhira pastāstīja, kā viss noticis,

—    Vai tas taisnība? — radža prasīja.

—     Melil — kotvars kliedza.

Bet jauneklis izvilka un nolika viņiem priekšā zivs ausis, spuras, asti un gabalu aknu.

—           Viņš ir zaglis! — iekaisušais kotvars brēca. — Viņš nogriezis to manai zivij, kad es to biju jau nositis.

—           Klusāk, muļķi, — inspektora palīgs4 uzsauca un iespēra viņam ar kāju pa dibenu.

Kamēr šie skaidrojās, radžas meita sēdēja augšstāvā un piesauca dievus, lai viņai nevajadzētu precēt kotvaru. Un, kā ieraudzīja Gundžhiru, tā tūliņ iemīlējās viņā. Visu sagatavoja kāzām, bet Gundžhira nebija ar mieru.

—            Lai viņa prec manu vecāko brāli. Citādi viņa kļūs brālim par bhaibohu un mēs vairs nevarēsim dzīvot kopā. Viņš nedrīkstēs ar manu sievu runāt un palikt ar viņu vienā istabā, — kā tad mēs varēsim kopā ceļot? Bet, ja brālis viņu apprecēs, tad šī būs man bhaudži un mēs varēsim dzīvot visi kopā laimīgi.5

Vecākais brālis bija apmulsis. Viņš nezināja, ko darīt. Beidzot viņš teica:

—    Aizsieniet viņai acis, uzsēdiniet ziloni, un lai viņa apliek vītni ap kaklu tam, ko grib precēt.

Meitene noskuma, to dzirdot, un piesauca dievu: «Vai esmu apgrēkojusies? Es mīlu Gundžhiru. Palīdzi man aplikt viņam vītni ap kaklu.»

Viņa jāja uz ziloņa ar aizsietām acīm un aplika vītni Gundžhiram ap kaklu, kā bija vēlējusies. Tad kotvars iebrēcās pilnā balsī:

—     Lai liek trīs reizes!

Par šo brēcienu viņu iesēdināja uz sešiem mēnešiem cietumā un aizsūtīja uz divpadsmit gadiem šaut vārnas radžas prosas laukā.

Vēl divas reizes meitene lika vītni un abas reizes aplika ap kaklu Gundžhiram. Bet viņš tik un tā atteicās precēties, un meiteni izdeva par sievu Gundžhmaram, un viņi sāka dzīvot kopā. Reiz Gundžhmara devās viens pats uz medībām. Viņš aizgāja, bet bhaudži sauca Gundžhiru:

—     Nāc šurp, paēd.

Viņi iegāja iekšā, bet bhaudži ēst nedeva. Viņa prasīja:

—     Saki man, kas nosita zivi? Kam es apliku vītni ap kaklu?

Un viņa sāka raudāt, jo mīlēja Gundžhiru. Bet, kad Gundžhira negribēja piekopt ar viņu mīlestību, tad noskaitās.

—     Es nonāvēšu sevi, — viņa teica, — bet vispirms noskatīšos, kā tevi nokaus.

Viņa atnesa krējumu un notriepās no galvas līdz kājām un tad sasauca simttūkstoš kaķu, lai tie krējumu nolaiza. Kaķi laizīja krējumu un nolaizīja viņu vai līdz nāvei. Vakarā pārnāca mājās vecākais brālis un redzēja, ka viņa sieva tikko dzīva.

—    Tavs brālis gribēja paņemt mani ar varu, tāpēc arī padarīja mani tādu, — viņa teica.

Gundžhmara noskaitās un aizgāja uz džungļiem, lai pakartos. Jaunākais brālis aizskrēja viņam pa pēdām un at» veda atpakaļ.

—    Lai piecata6 mūs iztiesā, — viņš sacīja.

Tā nolēma nokaitēt lielu dzelzs stabu gluži sarkanu, lai Gundžhira to apkampj; ja viņš nesadegs, tad visi zinās, ka viņš nav vainīgs. Atsauca divpadsmit brāļus agarijas un trīspadsmit brāļus loharus, un viņi izkala lielu dzelzs stabu. Teli atveda divpadsmit ratus eļļas, un kaimiņi savaca divpadsmit pajūgus malkas. Nokaitēja stabu gluži

sarkanu, Gundžhira to apkampa, un nekas ar viņu nenotika. Viņš tā bija pārliecināts par savu patiesību, ka paņēma bramina mazuli un pienesa pie staba, un arī tas neapdega. Tad Gundžhira pieskārās Gundžhmaras un piecatas kājām un teica viņiem:

—     Tagad iešu uz džungļiem, te palikt vairs nevaru.

Un aiziedams vēl piebilda:

—

Lāsts pār sievietēm un viņu meliem! Lāsts pār zirgiem, kuri dancol Lāsts pār ziloņu bērniem! Jo šie trīs vienmēr pazudina cilvēku laimi.

26. KARA UN GUDŽA

ensenos laikos dzīvoja, tā stāsta, divi brāļi no Hansdaka dzimtas,1 viņus sauca Kara un Gudža. Viņi bija izdaudzināti šāvēji ar loku un bultām. Tais laikos, stāsta, valstī bija uzradies kliju pāris, un tur dzīvot kļuva bīstami. Klijas novija ligzdu kokā, izperēja mazuļus un sāka laupīt santalu bērnus; visa zeme kliju dēļ nonāca postā.

Ļaudis sāka teikt: «Kā varētu nonāvēt šīs klijas?» Aizgāja visi pie radžas un uzrunāja viņu:

—      Kā lai nonāvējam šīs klijas? Viņu dēļ visa zeme nonākusi postā. Ko tu mums atbildēsi? Ja tu nepalīdzēsi, mēs nevarēsim šeit palikt, mums visiem vajadzēs iet projām no tavas zemes.

—            Pagaidiet taču, uz kurieni jūs iesiet? — radža sacīja.

—    Mēs pamēģināsim klijas nonāvēt; ja nenonāvēsim, tad varēsiet iet. — Pēc tam piebilda: — Dzirdiet, ja kāds tās nonāvēs, es tam došu lielu gabalu zemes.

Kad karalis bija tā pateicis, katram iegribējās klijas nonāvēt. Bet šo putnu ligzda, stāsta, bijusi salikta no kapļiem un arkliem, tā ka šāvēji nekādi nav varējuši klijām trāpīt. Kad visi bija izšāvušies tā, ka rokas nevarēja pacelt, tad Kara un Gudža teica:

—     Ja jums nav vairs spēka šaut, tad ļaujiet mums pamēģināt.

Viņiem atļāva ari.

Abi brāļi ierīkoja slēpni kokā. Kad pienāca klijām laiks barot bērnus, tās atlaidās pie ligzdas un brāļi tās nošāva caur spraugu kaplī; tiesa, kas tiesa, viņi nošāva ar bultām klijas tā, ka tās abas nokrita zemē. Tās nokrita pie Gangidžamina2 avota un tā sitās un plēsa ar nagiem zemi, ka lai vietā zemē radās liels caurums.

Kad klijas nobeidzās, brāļi aiznesa tās radžam, bet viņš sasauca visus ļautlis un, kā solījies, dāvināja brāļiem zemi. Tur, kur klijas bija izplēsušas zemē caurumu, attīrīja milzīgu lauku rīsiem un atdeva brāļiem bez nomas maksas. Kara un Gudža ļoti nopriecājās par šādu velti.

Tagad Kara un Gudža dzīvoja mežā, cenzdamies iztikt nr to, kas tur bija dabūjams. Naktis pavadīja alā; vakaros tur gatavoja ēdamo, cepa ugunskurā visādas saknes un bumbuļus.

Stāsta, tur viņus izsekojis tīģeris; kādu dienu, kad viņi cepa ugunskurā kaut kādus bumbuļus, tīģeris pienāca un prasīja:

—     Paklau, puiši, ko jūs tur cepat? Dodiet man ari, citādi es jūs apēdīšu.

Viņi izcepa bumbuļus, apēda tos paši, bet tīģerim pasvieda aukstas ogles, kuras viņš tūliņ sagrauza un aprija. Sad tad pasvieda viņam arī ko labāku. Tīģerim iepatikās tā ēst, un viņš negribēja vairs iet projām.

—    Ak vai, — brāļi sacīja, — viņš neiet projām; varbūt viņš grib mūs apēst? Kā varētu viņu atradināt no šejienes?

Gudža metās uz priekšu, pieskrēja pie tīģera, nogrāba viņu aiz astes un nu tik griezt riņķī no visa spēka. Un, ko jūs domājat, nogrieza viņam asti pavisam, tā ka tīģeris sāka kaukt un drāzās projām.

Kara un Gudža izcepa asti un apēda; jūs nevarat iedomāties, cik tā bija garšīga, un viņi teica:

—    Tā ir gan garda; noķersim tīģeri un nositīsim.

Tā, draugi, viņi sāka medīt tīģeri. Izsekoja viņu, sāka trenkt un trenkt, trenca tā, ka sacēlās vesels putekļu mākonis, beidzot panāca un nosita. Uzkūra 1 ielu_ ugunskuru, apsvilināja tīģerim ādu un izcepa gaļu. Pieēdās līdz ūkai, bet kuņģi neēda. Kara sacīja: «Apēdīsim kuņģi arī», bet

Gudža atsaka: «Nē.» Kara uzmeta kuņģi uz pleca un nesa; tā viņi aizgāja no turienes.

Vēlāk viņi apsēdās ceļmalā banjana ēnā. Tur tobrīd gāja garām kāzinieki, jo kāds radža precējās. Brāļi ieraudzīja kāziniekus un uzkāpa kokā, ari tīģera kuņģi paņēma līdzi. Bet kāzu gājiens apmetās taisni zem šī koka, viens otrs pat nolikās atpūsties. Pats radža izkāpa no palankīna un nogūlās ēnā zem koka.

Tad Kara sacīja:

—     Paklau, Gudža, vai lai metu kuņģi lejā?

—            Vai tev prāts, stulbeni, — Gudža atteica, — viņi mūs tūliņ saķers.

—            Oi, — Kara ievaidējās, — es nevaru noturēt, rokas piekusušas.

—     Nesvied, muļķi, — Gudža brīdināja, — mūs saķers.

Bet Kara bija patiešām tā piekusis, ka nevarēja vairs

kuņģi noturēt, viņš atlaida pirkstus, un tīģera kuņģis uzkrita radžam taisni uz vēdera. Pavadoņi uztraucās, brēca pilnā kaklā un sauca:

—     Radžam vēders pārplīsis! Radžam vēders pārplīsisl

Tā visi sāka brēkt un metās katrs uz savu pusi: gan

viesi, gan muzikanti, gan nesēji — visi aizbēga un pameta savas mantas zem koka. Aizskrēja kādu gabalu, attapās un teica:

—            Ak vai, mēs aizbēgām un visu pametām; kā tad lai ejam tālāk ar kāziniekiem? Jāgriežas atpakaļ; iesim paskatīties, kā īsti tas vēders viņam pārplīsis; dabūsim zināt, kā tas gadījies. Griezīsimies atpakaļ, jāpaskatās uz viņu, pirms izlemjam, ko darīt tālāk.

Tā viņi sprieda un runājās savā starpā. Kara un Gudža tikmēr nokāpa no koka, savāca pamestās drēbes un visādas skaistas mantas un uzvilka kokā. Bet Kara paņēma vēl lielas bungas, tanīs viņš izurba caurumu. Turpat kokā mājoja meža bites, tās viņš salaida iekšā visas līdz pēdējai.

Kad kāzinieku pūlis atgriezās, viņi ieraudzīja divus brāļus santalus.

—            Kāpēc iegrūdāt negodā mūsu radžu? — viņi teica brāļiem. — Mēs jūs abus nositīsim.

—            Pamēģiniet, ja pratīsiet, — brāļi atbildēja, — vai nu mēs nositīsim jūs, vai jūs nositīsiet mūs.

Tie, izdzirdējuši tādu valodu, sāka brukt brāļiem virsū, šaut ar bisēm, tikai nekādi nevarēja trāpīt. Sava, šāva,

kamēr zaudēja spēkus, bet ar bisēm neko nepanāca, tikai izšāva visu pulveri un skrotis. Braļi prasīja:

—   Nu, vai tagad būs mūsu reize mēģināt?

Viņi skatījās un redzēja, ka brāļiem bez bungām nekā cita nav.

—   Nu, ko tur, mēģiniet, — viņi noteica.

Brāļi sita pa bungām un sauca:

—   Bērni, cīņā! Bērni, cīņā!

Meža bites izlidoja no bungām un sāk dzelt kāzu viesus, cik jaudas. Kāzinieki metās uz visām pusēm — savu mūžu jūs neko tādu neesat redzējuši, — bet bites pa pēdām, vajāja un dzēla, un neviens no bēdzējiem atpakaļ vairs nerādījās.

Viss labums, ko viņi pameta, tika brāļiem. Kad brāļi pārvāca to mājās, viņus sāka saukt par radžām un viņi dzīvoja paši savā namā.

Tā pasaka beidzas. Ir vēl dziesma par to pašu, tikai esmu piemirsis.

27 NAMDARA DĒLS

eiz sensenos laikos, stāsta, kādā ciemā dzīvoja vīrs, kurš apstrādāja koksni, tātad bija namdaris. Viņam bija sieva un dēls; citu bērnu nebija, viens pats dēls bija piedzimis. Tā kā tas bija vienīgais bērns, tad vecāki viņu ļoti mīlēja un lutināja: kā gāja uz tirgu, vienmēr pārnesa saldumus, un ēdināja viņu ar pašu labāko. Paijāja viņu un daudzināja: «Audz, dēliņ, audz ātrāk, būsi mūsu atspaids, palīdzēsi mums.» Tā viņi kavēja laiku ar bērnu.

Viņš patiešām izauga, un vajadzēja viņu apmācīt darba. Tēvs sāka saukt viņu sev palīgā un ņēmās tā runāt: «Aizej, dēliņ, izdari to un to» vai: «Atnes man to un to», vai: «Nāc man līdzi, kāds turīgs vīrs aicināja mani šodien darbā, iesim uz turieni kopā.»

Bet, līdzko viņš lika dēlam ko darīt, tā sieva ņēmās viņu atrunāt un sacīja:

—     Nespied viņu pie darba, Jauj vispirms paaugties. Kad izaugs, viņam tik un tā būs jāstrādā. Tagad mums jāstrādā un nav jātur rokas klēpī. Pienāks diena, kad mēs vairs nevarēsim strādāt, vai tad viņš mūs neatbalstīs? Viņš mūs katrā ziņā atbalstīs, kad pienāks laiks. Viņš taču mums ir vienīgais, kā lai viņš par mums neiežēlojas? Viņš katrā ziņā par mums iežēlosies.

Tēvs uz to atbildēja:

—     Ja mēs tagad iemācīsim viņu strādāt, viņš mūs atbalstīs. Ja pieradīs strādāt mazatnē, tad darbs viņam nebūs pretīgs un amatu viņš arī iemācīsies, citādi izaugs par sliņķi un dīkdieni. Ja darbu nepratīs, kā tad viņš mūs atbalstīs? Bet, ja pratīs strādāt, tad pratīs ari mūs atbalstīt. Lūk, kāpēc es gribu pieradināt viņu pie darba un saucu līdzi, lai viņš kaut ko iemācās no manis. Ja viņš kopš šā laika pieradīs pie darba un tas viņam neriebsies, ja viņš ieskatīsies, kā es strādāju, tad drīz vien bez lielām pūlēm pats kļūs par meistaru. Tāpēc es arī gribu, lai viņš man palīdz. Bet tu tikai runā aiz spīts. Tu man visu maitā.

—     Viņš vēl ir zēns, — māte sacīja. — Gan jau paspēs iemācīties. Un, ja viņš mums nepalīdzēs, mēs viņu labi krietni samizosim.

—     Kā tu viņu samizosi, kad viņš būs pieaudzis? — vīrs atbildēja. — Nekas tev neiznāks, viņš būs stiprāks par tevi. Domā, tu tad tiksi ar viņu galā? Ko vēl ne. Un neklājas arī sist pieaugušus bērnus. Ko tad cilvēki teiks? Tam, ko ieguldīsi bērnā, ko viņam iemācīsi, kamēr viņš vēl nav pieaudzis, tam ir vērtība, to viņš zinās. Kad pieaugs, mācīt būs par vēlu. Kad puikas iet makšķerēt, tad āķiem ņem un liec jaunus dzelkšņus — vecos vairs nesalieks, tikai salauzīs. Tāpat arī bērni: ko viņiem iemāca, kamēr viņi mazi, to no viņiem arī saņem. Tādi bērni arī vecākus cienī un atbalsta, vārdu sakot, ir vērtīgi cilvēki. Bet, ja tu savu bērnu pie darba nebūsi pieradinājis, viņš kļūs tev pašam par ienaidnieku. Pamēģini tad sūtīt viņu pie grūtāka darba, viņš tevi aiz muguras vēl nolamās. Un kā tu viņu piespiedīsi strādāt? Vai viņš nesāks tev uzmesties par kaklakungu? Lūk, kāpēc zēni un meitenes jāmāca strādāt kopš bērnības, kopš mazatnes pamazām jāievelk darbā.

Māte dēlu tā izlutināja, ka viņš ne ar ko vairs nerēķinājās, uz tēva runām pat klausīties negribēja. Un, ja tēvs ar māti abi kopā sāka viņu pierunāt, tad viņš dažreiz gāja strādāt, dažreiz negāja.

Tā laiks ritēja, un, kad dēls izauga, viņš ierada di audzēties ar ciema zēniem. Viņi sāka skraidīt pakaļ meitenēm, un dēls neko citu nezināja, kā dejot donu un lagrenu un lakstoties ap meitenēm, bet darbs viņam nenāca ne prātā. Ja lūdza viņu izdarīt šo vai to, viņš laida visu gar ausīm. Ja tēvs sauca, lai nāk līdzi darbā, viņš nelikās ne dzirdot.

Beidzot tēvam apnika pierunāt dēlu, lai ķeras pie darba, viņš noskaitās un teica sievai:

—     Re nu? Es tev teicu kopš paša sākuma: nelutini viņu tā. Tu negribēji man klausīt, ko es varēju ar tevi darīt? Es runāju, bet tu man pārmeti. Tagad tu redzi, kas no tā visa iznācis. Kad nu viņš sāks mūs klausīt?

Sieva pārbijās un klusēja, viņa nezināja, ko atbildēt. Tad vīrs viņai atkal sacīja:

—    Es gribu tev šodien kaut ko pateikt: ja paklausīsi mani, tad mēs pratīsim tikt ar viņu galā, ja neklausīsi — tad mēs viņa acīs nebūsim nekā vērti.

—     Labi, — sieva atteica, — runā.

—     Lūk, ko es gribu tev teikt: ja viņš nāks man līdzi darbā, dod viņam rīsus ar uzlievi, ja nenāks — nedod neko.

—     Labi, — sieva piekrita, — pamēģināšu vest viņu pie prāta un, ja neklausīs, nedošu ēs1j.

Viņa patiešām mēģināja vest dēlu pie prāta un vairākas dienas gaidīja, kas iznāks, bet viņš neklausīja, un tad viņa no tiesas pārstāja dēlu ēdināt un vairākas dienas nedeva viņam ne kumosa. Sākumā viņš dabūja ēdamo ciemā te no viena, te no otra sava drauga. Dažreiz arī pati māte laiku pa laikam slepus, notrāpījusi brīdi, kad tēva nebija mājās, sāka aiz žēluma dot dēlam ēst.

—     Tu negribi strādāt, dēliņ, un tēvs ļoti dusmojas, — viņa sacīja dēlam. — Ej, pastrādā kopā ar viņu. Tevis dēļ tēvs arī pret mani kļuvis bargs. Ej labāk pastrādāt.

Dēls neatbildēja neko, sēdēja un klusēja, bet iet pie darba viņam nenāca ne prātā. Un tad kādreiz, kad māte ēdināja dēlu, pārnāca tēvs un atrada dēlu ēdam.

—     Ak tu slīmestsl — viņš iesaucās. — Kā maizi tu ēd, liekēdi? Kad jāstrādā, viņš tikai blisina acis, bet, kā nojauš, ka dabūs paēst, ka var tikt pie laba kumosa, tad, sasodīts, tūliņ klāt, muti iepletis. Ak tu, šāds nešāds, nu es tevi mizošu, tici man, mizošu kā beidzamo lopiņu.

Lai kā tēvs bārās, dēls neteica ne vārda, noliecās tikai tuvāk pie šķīvja un ēda pilnu muti. Tad tēvs pievērsās sievai un sāka bārt to:

—     Tu tāpat neliecies ne zinis, kad es tev ko saku. Izrādās, tu viņu baro, kad manis nav mājās. Paklusām baro, slepeni. Gaidi nu, ka viņš sāks mani klausīt! Tu, šāda nešāda, izdabāji puikam, tu viņu samaitāji, tāpēc viņš mani neklausa. Mani vārdi viņam kā gruži, nopurinās un beigas, un arī visas tavas pierunās aiziet vējā. Es to vien domāju, kaut mēs abi vecumā nepaliktu bez palīdzības un atbalsta. Es strādāju mājās, eju strādāt uz citurieni, lai jums nebūtu trūkuma, bet jūs, māte un dēls, tikai ēdat, cik vien vēders ņem pretī. Kaut jūs izputētu! Jūsu dēļ esmu kļuvis slims. Jūs abi allaž uz vienu roku, ko es viens varu iesākt?

Lai kā viņš runāja, tie divi neatbildēja ne vārda, sēdēja un klusēja. Tēvs izbārās, izbārās un apklusa.

Otrā dienā dēls teica mātei:

—     Paklau, māt, es vairs ilgāk nevaru dzīvot mājās. Tēvs bar mani ar katru dienu vairāk un reizē bar arī tevi. Kāpēc jums jāstrīdas manis dēļ? Es nepalikšu mājās, tad vismaz šī bāršanās man nebūs jāklausās.

—     Uz kurieni tu iesi, dēliņ? — māte jautāja. — Neej projām. Lai tēvs baras.

—     Nē, māt, iešu. Tu arī neesi ar mani mierā. Tu pati trīs četras dienas nedevi man ēst; vēl tagad sirds sāp par to. Jūs ar tēvu devāt man dzīvību, barojāt un izaudzinājāt mani, un tagad, pati redzi, esat pārāk bargi. Ja Ijūs man nedodat ēst, kur lai es ēdienu ņemu? Par laimi, ciemā bija draugi, citādi jūsu dēļ es būtu nomiris badā.

—     Tas viss tava tēva dēļ, tā viņš man ieteica, tāpēc es tev nedevu ēst. Paklau, dēliņ, varbūt es nerīkojos pareizi? Labi, es nekad tā vairs nedarīšu. Lai viņš runā, ko grib. Bet tu paciet.

—     Māt, es jau esmu pieaudzis, — dēls sacīja, — es nespēju vairs ciest tādas sarunas. Kur lai glābjos no tām? Augu dienu viņš skandinās vienu un to pašu. Un kad tu notrāpīsi brīdi, lai man kaut ko iedotu? Atceries, kaut vai vakardien: viņš ienāca taisni tad, kad es ēdu, un pārsteidza mani. Es pat mierīgi paēst nevarēju. Un vai tad pēc tam viņš nesāks bārt arī tevi? Jūtu, māt, ka es to vairs neizturēšu. Tāpēc es tev skaidri un gaiši saku: man jāiet projām.

—    Jāiet projām, — viņa atkārtoja. — Dēls, uz kurieni tu iesi? Neej. Tu salauzīsi manu sirdi.

—     Iešu, kurp acis un ausis mani vadīs, — dēls atbildēja.

Mātei asaras sāka ritēt no acīm, vārdi iestrēga kaklā, it kā viņu kāds žņaugtu. Tās pašas dienas pievakarē dēls savāca savas drēbes un ietina tanīs kaltu un tesli. Vakariņas ēdot, māte pastāstīja tēvam par sarunu ar dēlu. Viņš teica tā un tā, viņa sacīja. Tēvs iekaisa.

—     Labi vien ir, ka viņš vācas projām, šis slaists, — tēvs teica. — Lai iet.

Sieva uz to neko neatbildēja, jo kāda jēga runāt? Dēls, dabūjis zināt, ko teica tēvs, noskuma vēl vairāk un nakts vidū izgāja no mājas, neatvadījies ne no viena. Viņš neņēma ceļā līdzi ne ēdamo, ne dzeramo, tikai tesli un kaltu un, sāpīgi apvainots, gāja, pats nezinādams, uz kurieni.

Viņš gāja, gāja un aizgāja ļoti tālu. Ap sirdi viņam bija tik smagi, ka viņš pat nedomāja, uz kurieni dodas, un ēdiens nebija ne prātā. Tikai pēc pusdienas, ap to laiku, kad sievietes iet pēc ūdens, viņš sajuta izsalkumu; viņš sāka arī domāt, kur pavadīt nakti. Tā prātodams, viņš atsēdās atpūsties zem koka. Koks auga netālu no ciema. Ciema ļaudīm bija paraša dīrāt nokautus vēršus un ēst gaļu zem šī koka. Visapkārt kaudzēm gulēja vēršu kauli. Ej nu sazini, kas viņam bija prātā, bet viņš pacēla vienu kaulu, aiz gara laika sāka to drāzt ar tesli un sadrāza veselu čupiņu sīku gabaliņu. Domas viņam klejoja sazin kur, viņš drāza un drāza bez aprēķina. Tad, mazliet attapies, ko dara, ieraudzīja: taisni kā rīsi būtu sabērti. Nu viņš nodomāja: «Rīsu man nav, izmantošu savu meistarību, izgriezīšu no šīm šķembelītēm rīsu graudus un tad pameklēšu kādu, kas man pagatavos no tiem ēst.» Tā viņš nodomāja, sadrupināja visu kaulu rīsu graudiem līdzīgos sīkos gabaliņos tā, ka iznāca vesela riekšava, un teica pats sev: «Tagad jāpameklē, kas man pagatavos ēdienu.» Tā viņš nolēma un iesēja kaulu drumslas stērbelē.

Dēls pagāja vēl gabaliņu un ieraudzīja ciemu. Saule jau bija zemu, un viņš nolēma: «Pārgulēšu nakti šai ciemā. Rīt iešu tālāk.» Tā domādams, viņš iegāja ciemā. Ieraudzīja namu ar verandām visapkārt1 un nosprieda: «Iegriezīšos šeit, palūgšu naktsmājas. Ja arī man neļaus gulēt uz priekšējās verandas, kas ir pagalma pusē, tad uz pakaļējās jau katrā ziņā laidis.» Tā viņš nodomāja, iegāja pagalmā un sauca:

—     Paklau, cienījamie radinieki, vai te kāds ir vai nav?

Uz viņa saucienu iznāca meitene, iznesa gultu,2 jo bija

dzirdējusi, ka viņš dēvē sevi par radinieku, apsēdināja viņu un prasīja:

—     No kuras puses tu esi mums rada? Es tevi tā kā nepazīstu.

—            Es neesmu no jūsu radiem, māt,3 — dēls atbildēja.

—        Esmu cilvēks, kas meklē, kur pavadīt nakti, un iegriezos, redzēdams, kādas jums lielas, tīras verandas. «Droši vien,» domāju, «viņi ļaus man pārgulēt ja ne mājā, tad vismaz uz verandas.» Ar tādām domām, māt, es iegriezos jūsu pagalmā, lai gan neesmu no jūsu radiem.

—    Jā, — meitene atteica, — pats redzi, verandas mums ir plašas. Mēs laižam te ceļiniekus pārgulēt. Pie mums apstājas daudz ļaužu. Iekārtojies, esi tik laipns, tikai uz verandas, citur ne.

—     Labi, — dēls sacīja, — svešam cilvēkam kā man arī veranda ir piemērota vieta.

—    Mēs esam namdari, — meitene turpināja, — mans tēvs strādā koka darbus, un pie mums augu dienu pulcējas ļaudis. Nāk pie mums no rīta līdz vakaram, tāpēc arī uzcēlām lielas verandas, lai viņiem būtu, kur apsēsties. Šodien tēva un mātes nav mājās, tāpēc pie mums viss tukšs.

—     Uz kurieni aizgāja tavs tēvs un māte? — puisis prasīja.

—     Uz to pusi, — meitene atbildēja, — tur ir tāds un tāds ciems, viņi aizgāja uz turieni viesos. Gribēja šodien atgriezties, bet vēl līdz šim nerādās. Nezinu, vai viņi pārnāks vai nepārnāks.

—     Paklau, māt, — dēls ierunājās, — es gribu tev ko palūgt. Tāds nieks, nekas vairāk. Man ir drusku rīsu, un būtu ļoti laipni no tavas puses, ja tu tos izvārītu.

—     Kāpēc lai neizvāra, — meitene atteica. — Dod šurp rīsus.

Viņa atnesa sietiņu, dēls atraisīja stērbeli un izbēra to, kas tur bija iesiets. Meitene paņēma sietiņu un skatījās uz šiem rīsiem, skatījās, taustīja un nodomāja: «Rīsi it kā būtu tīri, bet kāpēc tie tik cieti? Es nevārīšu šos rīsus, došu labāk mūsējos.» Viņa nolika sietiņu un sāka vārīt savus rīsus. Nepaspēja pabarot puisi, kad pārnāca viņas vecāki. Viņa apvaicājās, kā klājas radiem, pie kuriem viņi bija gājuši viesos, tad parādīja rīsus, ko puisis bija licis vārīt, un teica:

—       Paskaties, māt, paskatieties abi uz šiem rīsiem, kas tie tādi ir?

Abi paņēma pāris graudiņu, aplūkoja un vaicāja:

—       Paklau, meit, kur tu ņēmi šos rīsus? Mums tādu rīsu nav. No kurienes tie gadījušies?

—           Apskatieties labi krietni, — meitene mudināja,

—    varbūt tie neraaz nav rīsi.

Viņi paņēma lampu, apskatījās vēlreiz labi krietni un sacīja:

—       Tev taisnība, meit, tie nav rīsi. Izskatās pēc kauliem. Kur tu tos ņēmi?

—       Tas jauneklis, kas palika pie mums pa nakti, iedeva man tos un lūdza izvārīt, — meitene atbildēja. — Viņš man teica: «Re, māt, izvāri man šos rīsus.» Man tikai šķita, ka šie rīsi nav īsti, es nevārīju tos, ņēmu un iebēru vairāk mūsējo, tikai paēdināt viņu vēl nepaguvu.

—       Paklau, meit, — viņi prasīja, — vai tu neapvaicājies, no kurienes viņš nāk?

—       Nē, par to es nevaicāju. Viņš tikai lūdza dot viņam naktsmājas, vaicādams: «Vai jūs pieņemat ceļiniekus?» Es sacīju: «Jā, mēs laižam ļaudis pavadīt nakti uz verandas.» Un pēc šīs sarunas viņš apsēdās un teica: «Šonakt pārgulēšu pie jums. Esi tik laba, māt, izvāri man šos rīsus.» Tā viņš man sacīja, es paņēmu rīsus un iegāju iekšā. Bet to, no kurienes viņš ir, tas, kas lūdza naktsmājas, es netiku prasījusi.

Labi, mēs paši apvaicāsimies, — viņi sacīja, — un, ja tu esi izvārījusi arī viņa tiesu, tad ienes viņam.

Bet paši savā starpā runāja:

—       Acīmredzot viņš ir labs namdaris. Paskat, pratis taču no kaula iztaisīt rīsus, tātad nav vis kaut kāds zellis. Zellis neko tādu neiztaisīs. Viņš ir namdaris, kādi reti sastopami. — Un tad atkal prasīja meitai: — Paklau, meit, kāds viņš izskatās? Vecs vai jauns?

—       Nav vecs, tēv, — meita atbildēja, — pieaudzis jauneklis un glīts pēc skata.

—       Dzi, meit, — viņi sacīja, — un ja nu mēs paņemam viņu tev par vīru, vai tu dzīvosi ar viņu? Tu mums esi viena vienīgā, tā ir visa mūsu ģimene. Ja mēs viņu ņemtu, vai tu būtu ar mieru?

—     Nezinu, — meitene atteica, — jums tas labāk zināms. Ar ko jūs gribēsiet, ar to .saistīsiet manu dzīvi. Skatieties paši, vai viņš jums iepatiksies. Ja gribēsiet dot viņu man par vīru, es nestrīdēšos, negribēsiet — arī labi. Bet, ja es teikšu pati, ka gribu viņu precēt, jūs agri vai vēlu sāksiet man pārmest. Tāpēc neko neteikšu. Dariet, kā paši izlemjat.

—     Labi, — viņi sacīja, — vispirms mēs viņu aplūkosim un pēc tam izlemsim. Nu, bet tagad ņem ārā rīsus no katla un paēdini viņu, kā pienākas. Krietns mielasts arī var nākt par labu.

Meitene izņēma rīsus, nolēja ūdeni un pasauca puisi. Uzlika viņam tik daudz ēdamā, ka viņam šķita, it kā viņš nokļuvis dzīrēs. Kamēr viņš ēda, vecāki viņu aplūkoja. Redzēja, ka viņš tīri glīts pēc izskata un patīkams. Sāka iztaujāt:

—    Saki, jaunekli, no kurienes tu nāc un uz kurieni tu dodies?

—     Es, — viņš atbildēja, — esmu no tāda un tāda novada un no tāda un tāda ciema, un manu tēvu sauc tā un tā. Eju pasauli apskatīt. Uz kuru pusi velk, uz to eju. Ja gadīsies atrast kaut kur labu saimnieku, palikšu pie tā.

—     Paklau, jaunekli, bet ja mēs ņemam tevi pie sevis? Vai paliksi pie mums?

—     Pagaidīsim līdz rītam, — viņš lūdza, — man jāapdomājas, kā nākas. Patlaban neko nevaru pateikt. Prasiet man to rīt no rīta, tad kopīgi visu apspriedīsim.

Tā viņi aprunājās un todien vairāk pie tā neatgriezās. Puisis beidza ēst, izgāja atkal uz verandas un likās gulēt uz grīdas bez jebkāda paklāja. Bet vecie, tikuši galā ar ēšanu, ienesa savas gultas istabā un sāka šādu sarunu:

—     Pēc izskata viņš ir glīts, par znotu der, arī balss nav slikta, patīkami klausīties, redzams, ka šļupstētājs nav. Mūsu meitai būtu īsti piemērots. Un kāpēc gan ne? Viņi izskatās taisni kā brālis un māsa. Es saku, augums viņam labs un ģīmis glīts. Kāds viņš ir strādnieks, par to grūti spriest, bet citādi viņš gluži derīgs.

—     Man viņš ļoti patika, — sieva piebalsoja, — mēs, santali, visi esam tādi. Un, ja viņš neprot strādāt, vai tad mēs viņu neiemācīsim? Viņš pratis no kauliem iztaisīt rīsus, — vai būtu to darījis, ja nebūtu redzējis, kā cilvēki strādā? Skaidrs, ka darbu viņš zina. Cits jautajums, no kādas cilts viņš ir. Vai tai ziņā mums derēs?4

—    Taisnība, — vīrs piekrita, — tu pareizi saki. Smieklīgi runāt par viņu kā par znotu, pirms neesam visu dabūjuši zināt. — Un aši piebilda: — Iesauksim viņu iekšā. Kāpēc viņam jāguļ ārā vienam? Iesauksim viņu un visu izjautāsim.

Tad vecā sieva patiešām izgāja uz verandas un prasīja:

—    Vai esi jau iemidzis, jaunekli?

—    Nē, — viņš atbildēja, — neesmu, guļu tāpat vien. Kāpēc tu mani sauci?

—    Nāc šurp, — viņa sacīja, — mēs tev atradīsim vietu iekšā. Kāpēc tev jāguļ te vienam? Tu atnāci pie mums meklēt pajumti. Nāc, lūdzams, iekšā, mēs istabā atradīsim tev vietu, kur pārgulēt. Tā jau saka: ar ko tu ceļā esi vārdu pārmijis, tas tev nav vairs svešs. Mēs, cilvēki, kas smeļam sev alu no viena poda, neesam sveši. Govi velk pie govīm, cilvēku pie cilvēkiem. Nevienam nepatīk palikt vienam pašam. Ja kādam gadās aizvadīt nakti vientulībā, tad to dara ar pūlēm, jo citas izejas nav. Ja noklīdusi govs piesitas svešam ganāmpulkam, tad neies projām līdz pašam rītam. Ja nu govs neviena nesatiek, tad jau skaidrs, ka pavada nakti viena, bet kādas bailes nav jāpārdzīvo! Tu esi cilvēks, esi atnācis zem mūsu pajumtes. Tātad tu esi mums draugs. Nāc iekšā, iekārtosim tev labu guļu. Pienāks diena, tu atcerēsies mūs un teiksi: «Tādā un tādā ciemā es iegriezos pie tādiem un tādiem. Tic patiešām bija ļoti labi ļaudis. Gan paēdināja mani, gan izguldināja kā savējo.» Vai tad tu nepieminēsi mūs ar labu vārdu, kad pametīsi mūsu māju? Sai pasaulē, mans jaunais draugs, daudzina divas cilvēku sugas: pašus labākos, cildenākos cilvēkus un pašus ļaunākos neliešus. Tikai par tādiem vien dzird, citus neviens vārdā nav minējis. Un, kad pienāk gals, tad viss apgriežas otrādi. Kā apgriežas? Lūk, kā: laba cilvēka nāve atnes bēdas, bet ļauna — prieku. Šādos gadījumos mēdz teikt: ja labam cilvēkam gadās sagrēkot, iekļūt cietumā vai nomirt, visi saka: «Cik žēl, viņš bija tik labs cilvēks un nu ir miris un aizmests projām.» Bet, ja tas notiek ar nelieti, tad visi teiks: «Sito laimi, to viņš pelnījis, ka ir pagalam. Viņš bija tāds un tāds.»

Te vecais sauca no istabas:

—    Ko jūs tur stiepjat garumā? Vai nāksiet beidzot iekšā? Tad paklausīsimies, par ko jūs tur runājat. Ved viņu iekšā, aprunāsimies šeit.

—    Iesim, jaunekli, — vecā sieva sacīja, — mēs tevi apguldīsim istabā.

Viņa ieveda puisi istabā. Nolika viņam gultu brīvā kaktā, tad apvaicājās, no kādas cilts viņš ir. Puisis visu izstāstīja, un izrādījās, ka viņš nav no vienas cilts ar viņiem. Redzams, viss sanāca labi. Ar to pietika.

Līdzko vecie aizmiga un sāka krākt, meitene pienāca pie puiša un apgūlās viņam blakus. Un puisis nedomāja turēties pretī savām vēlmēm. «Ja kāds man dod iebaudīt no savas bagātības, kāpēc lai atsakos?» viņš domāja. «Ja kāds grib piešķirt man daļu savu rīsu un saka: «Ņem, esi tik laipns, es dodu no skaidras sirds,» — tad kāpēc lai nepieņemu dāvanu, ja patiešām esmu izsalcis?» Tā viņš nodomāja un izdarīja, to, ko viņai gribējās, un meitenei tas ļoti patika. Viņa taču kopš paša sākuma bija klusībā domājusi: «Ak, ja izdotos nokārtot, ka šis jauneklis paliktu pie mums un apprecētu mani!» Pie tam, atcerieties, viņi bija paspējuši aplūkot viens otru dienas gaismā. Un tūliņ jau meitenes sirds bija tiekusies pēc jaunekļa. Viņa domās to vien daudzināja: «Ak, ja viņiem ienāktu prātā izprecināt mani šim jauneklim, es tūliņ būtu ar mieru.» Vai jauneklis vēl brīvs jeb vai viņu paspējuši jau apprecināt, viņa nemaz neprātoja. Ja kāds nodoms bija iekritis viņai prātā, viņa pati noveda visu līdz galam.

Jā, tādas tagad ir meitenes. Ja viņām kaut ko iegribas, tad neliekas mierā, kamēr panāk savu. Tā arī šeit: līdzko viņa ieraudzīja jaunekli, tā ieskatījās viņā. Tāpēc viņa nevarēja rimties, kad visi apgūlās. To vien domāja: «Kad viņi beidzot iemigs? Es gribu iet un gulēt pie viņa.» Tā arī izdarīja, kā gribēja; saņēma, ko vēlējās, un atgriezās savā gultā.

No rīta, kad visi piecēlās, vecie sāka vērīgi aplūkot jaunekli. Taču jaunības plaukumā vai brieduma gados katrs izskatās labāk par labu. Vai tā ir meitene, vai jauneklis, jaunība runā pati par sevi. Pat tie, kuriem ir sliktas tieksmes, šais gados izskatās labi. Tāpēc arī puisis pēc izskata bija patīkams. Vecie bija pilnīgi apmierināti un sacīja:

—    Kas ir, izdosim meitu pie šā jaunekļa.

Tā ari nolēma un jauneklim nelika iet projām.

—    Paklau, — viņi sacīja, — tu varbūt gribi iet projām? Neej vis, paliec pie mums. Aiziet jau tu vari, tas ir, kā tu gribi, bet pagaidi, kamēr tev iedosim brokastis.

—    Labi, — viņš atbildēja, — jūs, redzams, gribat, lai palieku, tad sakiet vispirms, kādu darbu dosiet un ko es par to saņemšu, lai man sirds ir mierīga, jo citādi es nejutīšos labi.

—    Mēs tevi nelīgstam par kalpu, — vecie teica, — mēs tevi ņemam par vīru mūsu meitai. Viņa mums viena vienīgā, tāpēc mēs gribam, lai tu preci viņu.

—    Tas ir pareizi, — dēls sacīja, — bet tad esiet tik laipni un pasauciet kādu no kaimiņiem, mums jānokārto darīšanas. Norunāsim, viņiem dzirdot, par visu, kā pienākas. Viņi būs mums liecinieki, ja gadīsies kāda liksta.

—    Pareizi, pareizi, — vecais nopriecājās. — Tāpēc es arī lūdzu, lai tu pagaidi, un teicu: «Neej projām, kamēr neesi pabrokastojis.» Pa to laiku es aiziešu pēc viņiem.

—    Labi, — puisis atbildēja, — nu man viss skaidrs, un, protams, es nekur neiešu. Lūdzams, pagādā šos cilvēkus.

Vecais aizgāja, bet meitene paņēma puiša tesli un kaltu un ienesa istabā. Kamēr vecais iestāstīja visu ciema ļaudīm, pienāca pusdienas laiks, puisim paspēja izvārīt pusdienas un paēdināt viņu. Līdzko viņš atgūlās pēc ēšanas, ieradās vecais ar pieciem kaimiņiem.5 No mājas iznesa gultas, nolika zem govju nojumes,6 un visi apsēdās.

—    Ej, apsveicinies ar tiem, kas sēž zem nojumes, — vecā sieva teica puisim.

Viņš izgāja un apsveicinājās. Kad tas bija izdarīts, atnācēji sacīja:

—    Esi tik labs, jaunekli, sagatavo mums drusku tabakas, katram pa šķipsniņai.

—    Man nav tabakas, godātie, un kaļķu arī nav,7 — puisis atbildēja.

Tad viens ieteicās:

—    Se, ņem manu tabaku, sagatavo to mums.

Puisis paņēma tabakas lapas, sagrieza, kā vajadzēja, un pasniedza viesiem. Kamēr viņš bija aizņemts, visi viņu labi aplūkoja, un viens sacīja:

—    Jauneklis ir spēcīgs, kā radīts saimnieka meitai. Katrs teiks, ka viņi ir brālis un māsa.

—    Paklau, jaunekli, — otrs vaicāja, — kā tevi sauc un kā dēls tu esi?

Uz visu, ko viņam jautāja, puisis atbildēja, kā pienākas. Tad viņam jautāja vēlreiz:

—    Saki, jaunekli, vai esi jau apprecināts vai neesi? Un kāpēc esi aizgājis tik tālu no savām mājām?

—        Mani vēl nav apprecinājuši, — viņš atbildēja,

—    esmu neprecēts. Bet mājās mēs sastrīdējāmies, un es dusmās gāju projām. Tāpēc ari esmu aizgājis tik tālu.

—    Saki, jaunekli, — viņam prasīja, — kad tev dusmas pāries, vai negribēsi atgriezties mājās?

—    Ja es atrastu tādu saimnieku, kas mani pieņemtu pie sevis, tad negrieztos atpakaļ, — puisis atteica, — bet, ja tādu vietu neatradīšu, tad varbūt vajadzēs iet atpakaļ; uz priekšu neko nevar pateikt.

—    Bet, ja mēs tev atradīsim saimnieku, jaunekli, vai tu paliksi šeit?

—    Ja man šeit būs miers un pārticība, es ne mirkli nedomāšu par promiešanu.

Kad nu tiktāl bija izrunāts, visi griezās pie vecā saimnieka.

—    Nu, godātais, tagad saki mums, lūdzams, kāpēc esi mūs te atsaucis. Kādu padomu mēs varam tev dot, ja paši no tevis neko neesam dzirdējuši?

—    Teikšu tad tā, — viņš atbildēja, — uz kurieni viņš ies, šis mūsu jaunais draugs, un cik ilgi klejos pa pasauli? Es domāju ņemt viņu sev par znotu. Man ir viens bērns, un es domāju, vai nebūtu pienācis laiks dot viņai vīru? Un šis puisis, tā man šķiet, viņai ļoti labi der.

—    Paklau, jaunekli, — ciema ļaudis viņam teica, — tu dzirdēji, ka viņš grib ņemt tevi par znotu. Vai tas tev ir pa prātam vai nav? Lūdzams, saki skaidri un gaiši, ko tu pats par to domā. Pēc mūsu saprašanas, neko labāku nemaz nevar izdomāt. Tu meklē sev saimnieku. Kāpēc tev jābūt kādam par kalpu? Seit mēs tevi ievedīsim ģimenē.

—    Ja jūs, mani pieci tēvi, sakāt, ka tas ir labi, tad es esmu ar mieru, — puisis atbildēja. — Un ja šodien vai rīt notiks kaut kas nelabs, jūs taču aizstāvēsiet mani? Vecāki man dzīvo tālu, ja kas notiek, es, paši zināt, pēc viņiem aiziet nevaru. Tātad šinī lietā, ko jūs tagad gribat nokārtot, palīdzību varu meklēt vienīgi pie jums. Ja šī lieta agri vai vēlu ieies neceļos, jums tik un tā vajadzēs to izmeklēt, citādi jau jūs te nerunātu ar saimnieku.

—        Ja kas tāds notiks, mūsu pienākums būs visu izmeklēt, — piecata viņam apgalvoja. — Uzskati mūs par Ievu un par māti.

—    Tātad, — dēls turpināja, — jūs, mani tēvi, esat man gan palīgi, gan aizstāvji. Apspriedīsim tad visu, kā liek likums un parašas, kad jauneklis ienāk pie sievastēva par znotu. Kā senos laikos rīkojušies mūsu senči? Darīsim tā, kā citi dara. Rīkojieties tā, un viss būs, kā vajag. Ja jau es kaut ko tādu uzņemos, tad man ir pienākums uzturēt šos sirmgalvjus līdz viņu mūža galam.

—    Tā tas ir, jaunekli, — piecata viņam atbildēja, — tu labi runāji, tie ir pareizi vārdi. Visu pateici patiesi, neviens to nenoliegs. Pateici pašu galveno. Tātad viss tuvojas noslēgumam, viss izsacīts, kas bija sakāms. Mēs dzirdējām: viņš pats visu pateica, visu — līdz nāves stundiņai un slimībai. Tagad tu, saimniek, mēs prasām tev, prasām jums abiem ar sievu, pasakiet paši, vai dosiet viņam visu, kas šādos gadījumos paredzēts?

—    Kāpēc lai nedodam, ja ņemam viņu sev par dēlu? — viņi sacīja. — Mēs nevaram nedot.

—         Ko no mums vēl vajag? — vecā sieva prasīja.

—    Jūs redzat, mēs nododam viņa rokās māju un saimniecību, kustamu īpašumu, visus krājumus un traukus, kas mums pieder. Ko mēs vēl varam dot? Lai tikai viņi, jaunie, dod mums pa saujiņai rīsu un kādu drēbes gabalu, vairāk neko. Lai tikai šai ziņā neliek mums ciest trūkumu. Tas ir viss, kas mums vajadzīgs. Tā mēs varam aizvadīt savas dienas pie viņiem mierā un laimē, un, kad mirsim, lai parāda mums pēdējo godu,8 tas ir viss. Kopš šās dienas mūsu manta ir viņu manta. Jūs redzat, mēs atdodam viņiem visu. Kas mums vēl dodams?

—    Tas, ko jūs teicāt, pieder pie lietas, — ciema ļaudis atbildēja, — tur nekā lieka nav. Pārmest jums mēs neko nevaram. Kad mēs, vecāki, netiekam ar darbu galā, kad mājās trūkst darba roku vai kad neviens nenāk bildināt mūsu meitas,9 mēs ieņemam mājās znotu. Mēs gaidām, ka viņš būs mums palīgs. Taču var gadīties, ka mūsu meitai viņš nav pa prātam, ka viņa pat runāt ar jaunekli negrib un jūgu kopā vilkt viņi nedomā, kā tad šāds znots var palikt mājā? Paši zināt, viņš ies projām. Tā mūsu meita var veltīgi mest ēnu uz cilvēku un laupīt viņam tā labo slavu. Tāpēc kaut kas jāpiešķir viņam pašam, lai viņš būtu mierīgs un cerību pilns. Ja jūsu meita nevarēs satikt ar viņu, viņš paņems savu daļu un ies, uz kurieni

vēlēsies.

—         To es nesaprotu, godātā piecata, — māte pārtrauca.

—    Es jums jautāju mūsu jautājumu gadsimtā,10 izstāstiet, kas mums vēl dodams. Es pati domāju, ka mēs, viņas tēvs un māte, viņu ar visu apgādāsim. Par to viņš klausīs mums uz vārda.

—    Tā tas ir, — piecata atbildēja, — mēs, protams, visi domājam, ka lieta nokārtota labi. Bet ja nu viņi nevar satiki? Tagad mūsu zemi sagandējusi vabole un smirdošā blakts, un bērni vecākiem vairs neklausa. Taisni ta, kā dziesmā teikts:

«Ļaudīm viltus par jostu, zemē viss iet uz postu, paskat vien, radža Dasarat!

Kur mēs strādājām dikti, mājām nodokļi likti, paskat vien, radža Dasarat!»11

Mūsu bērni tagad ir asāki par mums. Gadās, ka strīdā mūs tā apstrādā, ka vārdu pietrūkst. Tāpēc labāk iepriekš visu norunāt. Tad viņi pēc tam mums neko vairs nevarēs pieprasīt. Vārdu pumpurus labāk noraut tūliņ nekā ļaut tiem piebriest.

—    Labi, lai tā notiek, — vecā sieva piekrita. — Pavaicāsim tad paši mūsu meitai, lai viņa pasaka, visiem dzirdot, vai viņa mierā ar visu vai ne un vai viņa grib šo jaunekli par vīru vai negrib. Vaicājiet viņai to, godātā piecata.

—    Pareizi, — viņi bija ar mieru, — tas der. Pasauc meiteni, lūdzama.

Meiteni izsauca ārā no mājas, un piecata viņu uzrunāja:

—    Apsēdies, meitiņ. Mēs gribam tev kaut ko prasīt.

Viņa apsēdās un jautāja:

—    Ko jums vajag, godātie? Lūdzami, prasiet.

—    Redzi, meitiņ, — piecata sacīja, — tavs tēvs un māte, un mēs, jūsu kaimiņi, domājam dot tev vīru, lai viņš paliek dzīvot jūsu mājā, — lūk, šo jaunekli. Vai tas tev pa prātam un vai viņš tev patīk? Padomā par to, kā pienākas, izlem bez šaubīšanās un pasaki mums. Visu, ko domā, pasaki tūliņ, uzreiz, lai šī lieta nesāktu iet šķībi un greizi un neizputētu.

—    Ko nu, godātie, — viņa atbildēja, — kāpēc tad lai izputētu? Mans tēvs, mana māte un jūs pieci acīmredzot

esat parūpējušies, lai viss būtu, kā vajadzīgs, ja jau dodat viņu man par vīru. Jums viņš iepaticies, tātad patiks arī man. Redzams, tā ir vajadzīgs, lai mēs dzīvotu un strādātu kopā, ja esat nolēmuši mūs apprecināt. Tikai vienu vardu gan, godātie. Vienu es gribu pateikt jums pieciem, tēvam un mātei dzirdot.

—    Šalci mums pieciem, — viņi atteica.

—    Lūk, ko gribu pateikt, godātie. Jūs dodat man vīru, un es jums piekrītu, ka man jādzīvo ar viņu. Tikai mums visiem ir savi pienākumi, mēs visi slimojam un mocāmies, visi strīdamies un ķildojamies. Var gadīties, ka vai nu darba, vai ēšanas, vai kā cita dēļ, kas to zina, kādēļ, mēs sastrīdamies, un viņš varbūt noskaišas un aiziet. Ja kaut kas tāds notiek, godātie, kur es viņu lai meklēju? Kur viņa mājas, to es nezinu, un kur lai eju viņam pakaļ? Tas man sagādā raizes. Paši zināt, kad mājās pārved jaunu sievu un viņa pēc tam dusmās aizbēg, vīrs iet viņai pakaļ pie viņas vecākiem, bet kur es iešu pēc sava vīra, godātie? Parādiet man, kā tikt uz viņa mājām.

—    Meitene runā pareizi, — viņi attapās. — Tā ari ir, tur mēs esam kļūdījušies.

Tad viens sacīja:

—    Nekas, tas stāvokli nemaina. Pieskati viņu labi un, kā manīsi, ka viņš noskaities un grib iet projām, ved viņu atpakaļ uz mājām, bet, ja neklausa, — skrien tūdaļ pie mums. Mēs sasauksim mūsu puišus, un tie viņu pamatīgi noplītēs. Un, ja viņš arī tad vēl negribēs atgriezties pie tevis, liksim puišiem iet viņam pakaļ līdz pat viņa mājām.

—    Tad man vairāk nav, ko lūgt, — meitene sacīja.

—    Mēs esam apsprieduši visu līdz galam, — piecata noteica, — un tagad rūpes par jūsu saimniecību gulstas uz šiem diviem. Ja bez meitas jums būtu vēl dēli, tad jums vajadzētu znotam atmērīt bighu rīsu lauka — apiet tam visapkārt. Ja to nav, tad nav vajadzīgs. Jūs, saimnieki, parādiet znotam viņa govi,12 lai viņam sirds mierīga. Nu viņš ir jūsu ģimenes loceklis. Ja gadīsies, ka kādreiz jūs būsiet ar viņu nemierā vai gribēsiet dzīt proļ.mi, tad pasauciet mūs piecus. Ja mēs, visu pienācīgi pārbaudījuši, atklāsim, ka jums nav taisnība, viņš ies, kurp gribēs, un ņems govi sev līdzi. Ja jūs izturēsieties pret viņu labi, viņš būs jūsējais. Nu, ko vēl gribat teikt? Ja

nekā nav, tad parādiet viņam govi, un mēs pieci paskatīsimies, kā tas tiek izdarīts.

—         Labi, — vecais vīrs noteica, — mēs sagādāsim viņam to prieku, iesim visi kopā un izraudzīsimies govi. Kas vēl no mums vajadzīgs? Viss jānokārto, kamēr neesat aizgājuši projām.

—         Redzi, — piecata sacīja, — ja jums viss gatavs, mēs varam viņus tūliņ salaulāt un izbeigt to, bet, ja vēl neesat gatavi, tad nosakiet paši laiku. Tur jau nevajag gadu vai mēnesi, pietiks ar nedēļu vai divām.

Vecais apspriedās ar sievu un teica:

—        Mēs noteiksim septiņas dienas. Astotajā dienā viņus salaulāsim. Jūs todien turieties pie mājas.

Piecata atbildēja:

—         Līgavas tērps,13 līgavaiņa brāļa turbāns,14 sindurs, liels, plakans grozs,15 meitenes masētājas16 — tas viss jums jāsagatavo.17 Un, ja gribat, lai kāzas būtu krāšņākas, tad vajadzētu pasaukt ari domus.

—    Labi, mēs neko nepiemirsīsim, — abi vecie atbildēja.

Tad piecata prasīja:

—         Nu, vai mums vēl jārunā par kaut ko vai ne? Ja ir, sakiet tūliņ uzreiz, citādi mēs iesim uz savām mājām.

Tad viens no viņiem ieteicās:

—         Man ienāca prātā kāds sīkums, bet nezinu, vai vērts par to sākt runāt.

—        Ja esi kaut ko izdomājis, tad cel vien priekšā, — pārējie skubināja.

—         Nu, labi, tad klausieties. Ir tā: pagājis jau krietns laiciņš, kopš atnācām uz šejieni, pametām savu darbu, lai pakalpotu kaimiņam. Kā būtu, ja viņš pamielotu mūs ar pusdienām? Viņš atveda mūs no rīta, un man, jāsaka, nebūtu nekādu iebildumu pret uzkodu.

—        Mums tāpat, — citi piebalsoja. — Pats zini, visi reizē esam atnākuši.

Saimnieka meita iznesa viņiem ūdeni un sala koka skaliņus zobu tīrīšanai.18 Viņi nomazgāja rokas, izskaloja mutes un iegāja istabā, kur viņiem pasniedza ēdamo. Paēda, iznāca ārā, sadrupināja tabaku, ko pazelēt, un saimnieks iedeva viņiem piecus četru annu gabalus, pēc tam viņi šķīrās un izklīda pa mājām.

Kad pienāca nosacītā diena, saimnieks aizgāja pie ciema džogmandžhi, pēc tam paaicināja stārastu un stārasta

palīgu, un vēl divus godājamus vīrus un aizveda visus pie sevis. Pamieloja viņus ar alu un sacīja:

—    Šodien nekur neejiet, mēs salaulāsim šos abus bērnus. Pasakiet mūsu ciema ļaudīm, gan trūcīgiem, gan tukšiniekiem, lai ap pusdienas laiku visi sanāk pie manis.

Tad visi pagriezās pret džogmandžhi un uzdeva viņam darbu.

—    Tu, džogmandžhi, atgādini mums noteikto stundu. Un pagaidām pasauc meitenes masētājas, lai šeit palīdz.

—    Labi, — viņš atteica, — izdarīšu visu, ko likāt.

Viņš tūliņ atveda meitenes.

Stārastu nelaida projām, viņš palika padomus dot un norādīt, kas un kā jādara. Viņam pasniedza arī pusdienas. Kad pienāca pēcpusdiena, džogmandžhi sasauca kopā visu ciemu. Līgavaini un līgavu ieberzēja ar sinepju eļļu un kurkumu, deva viņiem alu nobaudīt, pēc tam līgavainis uzlika sinduru. Līgavas vecāki nokāva cūku un sarīkoja dzīres. Līdz rītam visi dejoja un mielojās. No rīta līgavainim parādīja viņa govi. Pēc tam viesi izklīda pa savām mājām. Tā kāzas beidzās.

Laiks gāja, bet znots nekādu darbu nedarīja, tikai slaistījās; to vien zināja, kā iegriezties pie viena otra un pakulstīt mēli, bet, kad laiks ēst, viņa nekad netrūka. Tā viņš noslaistījās kādu mēnesi.

Sievastēvs nezināja aiz dusmām, kur likties, un sāka daudzināt:

—    Esmu gan paņēmis sliņķi par znotu. Es taču domāju, ka man būs palīgs darbā, bet kur nu no viņa, kaut viņš izputētu, palīdzību gaidīt. Velti gan ieņēmām viņu mājā, kaut viņš izčibējis!

To vien no viņa dzirdēja gan mājās, gan aiz vārtiem.

Puiša radi no sievas puses, kā satika viņu ciemā, tā sacīja:

—    Paklau, kāpēc tu nekā nedari? Veltīgi mēs tevi pieņēmām pie sevis.

—    Ko lai es daru? — viņš atbildēja. — Tagad tāds laiks, ka darba nav. Kad sāksies lietavas, tad iešu uz lauku art. Vai tagad kāds ar? Protams, neviens.

—    Vai tu nevarētu paņemt lāpstu un iet nolīdzināt lauku, kur tas nelīdzens?'9

—    Kur tad es rakšu, ja jūsu laukus neesmu ne acīs redzējis?

—    Viņam nav ne jausmas par darbu, šim slinkajam stulbenim, — viņi noteica. — Nāc rit mums līdzi uz mežu.

—    Kāpēc man jāiet uz mežu? — viņš prasīja.

—    Še tev nu! Vai tad tu neko nezini? Pats labākais laiks gatavoties aršanai, izmeklēties vajadzīgo koku: jūgam, dīselei, lemesim, arkla rokturim un reizē arī gultām — rāmim un kājām, tam visam jābūt kārtībā, kad sāksies darbs. Malku savākt un sakraut kaudzēs arī īstais laiks, vēlāk par to nevajadzēs vairs gādāt.

—    Labi, tad es ari iešu. Pasauciet mani, es te esmu svešs, nezinu, kur jāiet.

—    Lai notiek, — viņi atteica, — mēs tevi pasauksim.

No rīta puiši iegriezās pie viņa. Viņš izraudzījās tādu

vieglāku cirvīti un aizgāja tiem līdzi uz mežu. Tur vieni sāka cirst taisnus, līdzenus kokus, citi vāca žagarus. Bet puisis ari te neatrada sev darbu, slaistījās uz labu laimi pa mežu uz priekšu un atpakaļ. Tā klaiņodams viens pats tālāk no citiem, viņš iznāca kalna nogāzē un skatījās, vai neieraudzīs piemērotu koku. Te viņš izdzirdēja kādu koku runājam un sakām apmēram tā:

—    Kas paņems mani no šejienes un iztaisīs no manis gultai kājas, ias reiz kļūs par radžu.

Viņš izdzirdēja un pienāca tuvāk. Koks atkal to pašu atkārtoja. Dēls nodomāja: «Jānocērt šis koks un jāiztaisa gultai kājas.» Bet koks nebija taisns, tas bija līks un greizs. Tomēr dēls tik un tā turēja prātā, ko dzirdējis, un nocirta koku, domādams: «Jāpārbauda, vai tā ir vai nav.»

Pārējie bija nocirtuši, kas katram vajadzīgs, un nosēdušies atpūsties. Tad nu puisis atstiepa uz pleca savu koku, un visi smējās, pie zemes liekdamies.

—    Ir gan stulbenis! — viņi teica. — Tādā lielā mežā nevar atrast piemērotu koku! Paskat, puiši, ko viņš nocirtis! Visi meklē ko taisnāku un labāku, bet viņš, sasodīts, izmeklējis sev līku.

Tā viņi runāja un paši spārdīja koku ar kājām, valstīja gan šā, gan tā. Puisis klusēja, neteica ne vārda. Visi devās uz mājām, viņš pārnesa savu koku un nometa zemē, ka nobrakšķēja vien. Puiši pastāstīja saviem mājiniekiem, kādu koku viņš izraudzījies, tie vai mira aiz smiekliem. Sanāca ļaudis apskatīties un redzēja, ka koks patiešām greizs un līks.

—        Nu, — viņi teica, — jums gan ir dumjš znots. Die

/iii vai vecāki viņam vispār kaut ko mācījuši, viņš ir pārāk gaisīgs.

Sievastēvs viņiem piebalsoja un gaudās:

—    Vajadzēja man arī pieņemt tādu muļķi mājās. Lai ko liek darīt, viņš visu noskatās no citiem, pašam nav ne mazākās jēgas.

Pārējie piebilda:

—    Ko lai dara? Paši viņu pieņēmām; vajadzēs viņu mācīt.

Bet puisis otrā dienā sacirta koku gabalos un iztaisīja gultai kājas. Viņš iztaisīja tās tik meistarīgi, ka prieks skatīties; kas vien ierauga, tas acu nevar nolaist. Nu sakas citas runas:

—     Redz kā! Darbā viņš nav iesācējs, viņš nav muļķis, visus apvedīs ap stūri.

Viņš pabeidza kājas, salika rāmi, un iznāca tāda gulta, ka brīnums. Tad viņš sacīja:

—    Es pārdodu šo gultu. Kas dos rūpiju, tam atdošu.

—     Kā nu var prasīt par gultu veselu rūpiju? — visi brīnījās. — Neviens par to tik daudz nedos.

—    Ja nedos, gulta paliks man, — puisis atbildēja.

Tā pagāja kāds mēnesis. Tikmēr radža bija padzirdējis, ka tāda un tādā ciemā esot gulta, kādu neviens agrāk nav redzējis. Viņš aizsūtīja uz turieni kalpus, sacīdams:

—     Nopērciet šo gultu un atgādājiet man. Dodiet par to, cik prasa, un nesiet šurp.

Viņš iedeva kalpiem naudu, ko samaksāt, un tie devās uz ciemu. Ieraudzīja gultu un nevarēja vien nobrīnīties, pat neprasīja cenu, tikai atraisīja stērbeli, kur bija iesieta nauda, izņēma divas rūpijas un atdeva puisim. Nu ciema ļaudīm pienāca reize brīnīties.

—     Še tev nu! — viņi runāja. — Mēs spriedām, ka gultu nevarēs pārdot, bet, re, kā — pārdeva pats savās mājās.

Sievastēvs ieraudzīja, ka znots saņēmis naudu, un kļuva ļoti priecīgs. Znots kā dabūja naudu, tā tūliņ atdeva sievastēvam. No tās reizes puisim neviens neko neparmeta un neviens par viņu nesmējās. Kalpi gultu aiznesa radžam. Kājas un rāmis bija tik jauki izgriezti, ka prieks skatīties, bet tīklu puisis bija nopinis no tik labas virves, ka, līdzko gultu atgādāja pie radžas, tā viņam iepatikās ar pirmo acu uzmetienu. Viņš iesmējās un lika to ienest istabā; tur visi uz to skatījās un nevarēja ne acu nolaist. Pēc tam radža apvaicājās kalpiem:

—    Cik samaksājāt par gultu?

—         Radža sahib, ko lai mēs sakām? — tie atbildēja.

—    Varbūt tu dusmosies uz mums. Mēs, kā ieraudzījām gultu, tā pazaudējām galvu un samaksājām par to divas rūpijas, pat neprasījām saimniekam, cik viņš grib, paši viņam tik daudz iedevām — gaužām mums tā patika.

—    Nekas, — radža atbildēja, — jūs pareizi darījāt. Varējāt vēl pielikt viņam četras annas alum, tas būtu bijis pavisam labi. Par labu mantu nav žēl ari pārmaksāt. Tas ir pareizi, ka iedevāt viņam tik daudz.

Tonakt radža likās gulēt jaunajā gultā. Līdzko iemiga, tā, stāsta, visas četras kājas izlēkušas no rāmja. Viena devusies uz austrumiem, otra uz rietumiem, trešā uz ziemeļiem, ceturtā uz dienvidiem. Tā, kas devusies uz austrumiem, sastapusi ienaidnieka karaspēku, kas nācis, lai bruktu virsū radžam, un sākusi ar to kauties. Tā, kas devusies uz rietumiem, ieraudzījusi, ka siena tūliņ gāzīsies virsū radžam, un atspiedusies pret to. Kāja, kas devusies uz ziemeļiem, pamanījusi čūsku, kas ielīdusi radžas tupelē, lai viņam iekostu; kāja, to redzēdama, uzmanījusi čūsku. Bet kas ar to kāju, kuras ceļš vedis uz dienvidiem? Tā sastapusi rakšasu, kurš nācis, muti iepletis, lai aprītu karali. Kāja ielēkusi rakšasam rīklē, iestrēgusi tanī un turējusi ciet, neļāvusi tuvoties radžam. To visu radža redzēja sapnī.

No rīta radža pamodās un skatījās, ka gultai patiešām nav nevienas kājas; viņš gulēja uz grīdas.

—    Pasaulīt! — viņš sauca. — Vai tas ir sapnis vai patiesība? Labi, pirms sāku kaut ko darīt, jāiet paskatīties.

Tā viņš nodomāja un noliecās pēc tupelēm, bet gultas kāja sauca:

—    Stāt! Sargies! Nevelc kājā! Tur noslēpies tavs ienaidnieks; nebūtu manis, viņš būtu tevi nobeidzis.

Radža pasauca kalpus, tie atnesa rungu un nosita čūsku. Radža devās uz rietumu durvīm. Bet otra gultas kāja sauc:

—    Stāt! Sargies! Nenāc pa šo ceļu. Te augšā es turu tavu naidnieku ciet.

Radža paskatījās turp un ieraudzīja, ka pils siena patiešām nošķiebusies, bet gultas kāja to balsta, neļauj nogāzties. Viņš pasauca ļaudis, tie sanāca, pielika balstus, kur vajadzīgs, un iztaisnoja sienu.

Izgājis pagalmā, radža ieraudzīja: rakšass, iepletis rīkli, grib viņu aprīt. Bet gultas kāja sacīja:

—    Iznes bisi un nošauj viņu! Es aizturēju tavu ienaidnieku. Nebūtu manis, viņš būtu tevi aprijis.

Radža paņēma bisi un nošāva rakšasu uz vietas, bet gultas kāja atgriezās savā vietā.

Radža tika galā ar rakšasu un iegāja istabā paskatīties, kas noticis ar gultu, kur ir tās kājas. Tris bija atgriezušās atpakaļ un stingri stāvēja savās vietās rāmī, bet ceturtās nebija. «Ja šīs kājas cīnījās ar maniem pretiniekiem,» viņš domāja, «tad droši vien arī ceturtā kaut kur kaujas ar ienaidniekiem un tāpēc nav ieradusies.»

Viņš sasauca savus gvardes pulka zaldātus un veda tos uz austrumiem, uz turieni, kur lec saule. Viņi ieraudzīja, ka gultas kāja apturējusi milzu karaspēku. Līdzko ieradās tur radža ar zaldātiem, kāja atgriezās atpakaļ un stingri iekļāvās rāmi. Radža cīnījās ar ienaidnieka karaspēku un uzveica to. Pārnācis mājās, viņš redzēja, ka visas četras kājas ir vietā, cieši saistītas ar rami. Viņš kļuva ļoti priecīgs un teica:

—    Sī gulta mani izglāba, nebūtu tās, no manis ne nieka pāri nepaliktu. — Un piebilda: — Atsauciet katra ziņā meistaru, kas šo gultu taisījis.

Viņš aizsūtīja ļaudis, un tie atveda abus jaunos, puisi un viņa sievu. Tad radža sasauca ļaudis no visas valsts un pavēstīja:

—    Sis cilvēks izglāba man dzīvību. Šodien es viņam atdodu daļu valsts. Es jūs aicināju tāpēc, lai jūs, mani apakšnieki, zinātu kopš šās dienas, kas viņš tāds ir.

—    Tu esi mums iecēlis jaunu radžu, — ļaudis viņam sacīja, — tad sarīko mums dzīres. Lūk, ko mēs gribam, vairāk neko.

Tad radža patiešām deva visiem rūgušpienu un rīsus. Pēc tam viņi izklīda pa mājām un dēls kļuva par radžu.

Pēc gada vai diviem viņš pieņēma pie sevis māti un tēvu un vēl pēc gada — sievastēvu ar sievasmāti. Viņi visi sāka dzīvot radžas pilsētā.

Tā, nu es tagad esmu pabeidzis šo stāstu. Esmu pastāstījis tik daudz, cik te ir.

28 NEIZSTĀSTĪTĀS pasakas

ādam zemniekam gondam bija algādzis, tas strādāja viņa tīrumā. Reiz viņi abi gāja viesos uz tālīnu ciemu pie saimnieka dēla, kurš tur dzīvoja ar savu sievu. Viņiem iznāca pārgulēt nakti būdiņā ceļa malā. Viņi paēda vakariņas, un algādzis teica:

—   Pastāsti man pasaku.

Gonds bija piekusis, viņam gribējās gulēt, bet algādzis gaidīja, nemiga ciet, jo labi zināja, ka saimnieks atceras četras pasakas, tikai viņam laiskums tās stāstīt.

Gonds aizmiga, un pēc brītiņa pasakas iznāca no viņa vēdera, apsēdās viņam virsū un sāka sarunāties.

—        Sis gonds, — viņas sacīja, — zina mūs labi, bet nevienam nekad mūs nestāsta. Kāpēc mums jādzīvo bez kāda labuma viņa vēderā? Nositīsim viņu un iesim dzīvot pie kāda cita.

Algādzis izlikās, ka ir iemidzis, un pats uzmanīgi klausījās, ko viņas teiks. Pirmā pasaka teica:

—        Kad gonds ieradīsies dēla mājā un apsēdīsies pie galda ēst, tad pirmo kumosu, ko viņš ieliks mutē, es pārvērtīšu par adatām, viņš tās noris, un tās viņu nobeigs.

Otra pasaka teica:

—       Es kļūšu par augstu koku ceļa malā. Līdzko viņš pienāks klāt, es uzgāzīšos viņam virsū un nositīšu viņu.

Trešā pasaka teica:

—   Es būšu čūska un iekodīšu viņam kājā.

Ceturtā pasaka teica:

—        Kad viņš ies pāri upei, es kļūšu par lielu vilni un aizraušu viņu līdzi.

Otrā rītā gonds ar algādzi sasniedza dēla māju. Dēls un vedekla apsveica viņu, tūliņ sagatavoja brokastis un nolika viņam priekšā, bet, līdzko gonds piecēla pie mutes roku, algādzis to pagrūda, teikdams: — Rīsos bija kukainītis.

Viņi apskatījās labi un ieraudzīja, ka rīsi pārvērtušies par adatam.

Otrā dienā abi gāja atpakaļ. Pār ceļu bija pārkāries augsts koks, un algādzis teica:

—   Skriesim tam kokam garām rikšos.

Tiklīdz viņi bija garām, te koks brīkšķēdams nogāzās, un viņi tikko paglābās. Gabaliņu pagājuši, viņi ieraudzīja uz ceļa čūsku, un algādzis nosita to ar nūju. Tad viņi pienāca pie upes, brida tai pāri, te sacēlās augsts vilnis, bet algādzis izvilka saimnieku malā sveiku un veselu.

Viņi apsēdās krastā atpūsties, un gonds sacīia:

—       Tu man izglābi dzīvību četras reizes. Kā tu zināji, kas var notikt?*'

Algādzis atbildēja:

—   Ja es tev to pateikšu, tad kļūšu par akmeni.

Bet gonds nelikās mierā:

—   Kā tu vari kļūt par akmeni? Nu, pastāsti gan.

Tad algādzis teica:

—        Labi, es tev pastāstīšu, bet, kad kļūšu par akmeni, paņem savas vedeklas bērnu un met to man virsū, tad es atkal kļūšu par cilvēku.

Algādzis izstāstīja visu, ko bija dzirdējis, un kļuva par akmeni, bet gonds pārnāca mājās un akmeni atstāja turpat. Pēc kāda laika par to dabūja dzirdēt gonda vedekla. Viņa ieradās tur pati un uzmeta bērnu uz akmens, un algādzis atdzīvojās. Taču gonds vairs negribēja turēt viņu pie sevis.

Lūk, kāpēc maz ir to, kas tic gondiem, jo ne velti saka: «Netici gondam, sievietei un sapnim.»

29 KADŽALZIVS

ecam pārim bija dēls un meita. Dēls ik dienas gāja art tīrumu, un meita nesa viņam no mājām biezputru. Noliek biezputru lauka vidū un pati iet vai nu jujubas augļus raut, vai šur tur paklejot. Bet

blakus tīrumam bija dziļa bedre ar ūdeni, un ūdeni dzīvoja Kadžalzivs.

Bet jauneklis, rau, kā rīkojās. Viņš vienmēr nodzēra no biezputras šķidrumu, bet rīsus iemeta ūdenī un zivs tos apēda. Ar katru dienu viņš kļuva aizvien vājāks. Māsa domāja: «Ik dienas nesu brālim biezputru, bet tā viņam neiet labumā; kāpēc viņš izdilst aizvien vairāk?»

Reiz viņa nolika biezputru tīrumā un pati paslēpās aiz jujubas koka. Nu viņa redzēja, kā brālis nodzer šķidrumu un visus biezumus iemet ūdenī. Pēc tam viņš aizgāja art un, kad piekusa, izjūdza vēršus un aizdzina ganīties. Tiklīdz viņš bija prom, māsa pieskrēja pie bedres, ieskatījās ūdenī un ieraudzīja zivi.

Otrā dienā brālis gāja uz tirgu pirkt savai zivij sprādzes un krasainus dzīparus. Līdzko viņš bija tālāk no mājas, meita pastāstīja vecākiem, kādu treknu zivi redzējusi.

—    Iesim, izsmelsim ūdeni no bedres un noķersim to.

Viņi aizgāja visi trīs uz bedri. Meita teica tēvam:

—         Roc zemi un met šķērsām bedrei, bet mēs smelsim ārā ūdeni.

Līdzko tēvs sāka rakt, zivs viņu tūliņ atrunāja, dziedādama:

—   Neroc, vīratēv! Neroc, vīratēv!

Mani sauc par Kadžalzivi,

Esmu tava vedekla.

Tēvs prasīja:

—    Vai dzirdat, ko zivs saka? Es nerakšu vairs.

Tad meita teica:

—    Roc tu, māt.

Mate sāka rakt, bet zivs atkal dziedāja:

—   Neroc, vīramāt! Neroc, vīramāti

Esmu tava vedekla.

Mani sauc par Kadžalzivi.

Māte arī teica:

—    Dzirdi, ko zivs saka. Es vairs nerakšu.

Tad meita viņiem atbildēja:

—    Labi, ja jūs negribat rakt, rakšu pati.

Un viņa sāka rakt. Bet zivs atkal dziedāja:

—   Neroc, vīramās! Neroc, vīramās!

Esmu taču tava svaine.

Mani sauc par Kadžalzivi.

Bet meita negribēja klausīties, saraka zemi, sameta šķērsām pār bedri un sāka smelt ārā ūdeni. Tad zivs atkal sāka dziedāt:

—   Nesmel ūdeni, vīramās!

Esmu taču tava svaine.

Mani sauc par Kadžalzivi.

Bet meita smēla bez mitēšanās, izsmēla visu ūdeni un noķēra zivi. Zivs dziedāja:

—   Neķer mani, vīramās!

Neķer mani, neķer!

Esmu taču tava svaine.

Mani sauc par Kadžalzivi.

Bet meita neklausījās un pārnesa zivi mājās. Pārnesusi mājās, viņa teica tēvam:

—    Tēv, sagriez šo zivi gabalos.

Līdzko vecais pieliecās un gribēja zivi griezt, zivs viņam teica:

—   Negriez mani, vīratēv, negriez!

Esmu tava vedekla.

Mani sauc par Kadžalzivi.

Tad vecais sacīja:

—    Es negriezīšu šo zivi, viņa runā ar mani.

Meita sacīja mātei:

—    Māt, sagriez tu šo zivi.

Māte apsēdās, lai sagrieztu zivi, bet zivs apturēja viņu, dziedādama:

—   Negriez mani, vīramāt, negriezi Esmu tava vedekla.

Mani sauc par Kadžalzivi.

Arī māte sacija:

—    Es negriezīšu, jo viņa runā ar mani.

—         Ja jūs negribat griezt, griezīšu pati, — meita atbildēja.

,Viņa apsēdās, lai sagrieztu zivi, bet zivs dziedāja:

—   Negriez mani, vīramās, negriezi

Esmu taču tava svaine,

Kadžalzivs.

Meita neklausījās un izcepa zivi. Tad pasauca tēvu un deva viņam ēst, bet zivs dziedāja:

—   Neēd mani, vīratēv, neēdi

Esmu tava vedekla,

Kadžalzivs.

Tēvs sacīja:

—    Es šo zivi nevaru ēst.

Viņš atstāja ēdienu. Tad māte piesēdās ēst, bet zivs dziedāja:

—   Neēd mani, vīramāt, neēd!

Esmu tava vedekla,

Kadžalzivs.

Māte arī saka:

—    Es neēdīšu šo zivi, — un pameta to.

Tad meita pati piesēdās zivi ēst, bet zivs dziedāja:

—   Neēd mani, vīramās, neēd!

Esmu taču tava svaine,

Kadžalzivs.

Tomēr meita neklausījās un apēda zivi, bet vienu gabalu nolika brālim. Kad viņš pārnāca no tirgus, masa pasniedza viņam zivi. Zivs sāka dziedāt:

—   Neēd mani, vīriņ, neēd vis!

Esmu tava draudzenīte,

Kadžalzivs.

Kad brālis izdzirdēja to, viņš atstūma šķīvi, nomazgaja rokas un aizgāja uz tīrumu apskatīt to vietu, kur zivs mājoja. Viņš redzēja, ka ūdens izsmelts, bet zivs nav, un sāka rūgti raudāt.•

Otrā dienā brālis devās uz lauku art. Jujubai, kas auga laukam blakus, augļi bija nogatavojušies. Brālis visapkart kokam sakrāva žogu no sausiem zariem un zāles, atstāja tikai šauru ieeju. Kad māsa atnesa pusdienas,

viņš sacīja:

—t Paskaties, jujubai augļi jau gatavi, ej, salasi tos. Līdzko māsa iegāja iekšā, brālis aši aiztaisīja ieeju un aizdedzināja sausos zarus. Liesmas apņēma māsu, un viņa dziedāja:

—    Sveļ mani liesmas no pēdām līdz ceļgaliem Apdzēš tās ātrāk, mans ļaunais brāli.

Bet brālis atbildēja:

—   O, sieva, sauc mani par vīru,

Es apdzēsīšu liesmas.

Ūdens man tepat pie rokas.

Māsa atkal dziedāja:

—    Sveļ mani liesmas no ceļiem līdz krūtīm. Apdzēs tās ātrāk, mans ļaunais brāli.

Bet brālis atbildēja:

—   O, sieva, sauc mani par vīru,

Es apdzēsīšu liesmas.

Odens man tepat pie rokas.

Māsa vēlreiz dziedāja:

—    Sveļ mani liesmas no krūtīm līdz sejai.

Apdzēs tās ātrāk, mans ļaunais brāli.

Bet brālis atkal atbildēja:

—   O, sieva, sauc mani par vīru,

Es apdzēsīšu liesmas.

Ūdens man tepat pie rokas.

Tad māsa nomira. Līdzko viņa nomira, brālis izvilka līķi no uguns, nogrieza no tā gabalu ceptas gaļas un ap-

ēda. Tad viņš nogrieza lielāku gabalu, pārnesa mājās un teica tēvam un mātei.

—   Es nošāvu briedi mežā un turpat izcepu; te jums mazliet gaļas. Es pats jau esmu paēdis, bet māsa aizvien vēl ēd.

Un vēl piebilda:

—   Māt, izcep to ātrāk un apēd.

Māte un tēvs apēda gaļu, tad dēls viņiem sacīja:

—  Jūs ēdāt paši savas meitas gaļu. Jūs nonāvējāt manu zivi un apēdāt, par to es nonāvēju tagad jūsu meitu un paēdināju jūs ar viņas gaļu.

To dzirdēdami, tēvs un māte sāka rūgti raudāt.

30 SIEVA PĒRTIĶIENE

Gondu radžam bija septiņi dēli. Viņš iedeva tiem lokus un bultas, un viņi laida bultas taisni gaisā. Sešas bultas nokrita diženu radžu pilīs, kur bija neprecētas meitas. Bet septītā iedūrās kokā, kurš auga ezera malā. Visi radžas, kuru pilīs bija bultas nokļuvušas, bija ar mieru dot savas meitas gondu radžas dēliem par sievām. Un, kad septītais dēls devās pēc savas bultas, viņš atrada tikai pērtiķieni, un viņam vajadzēja to precēt.

Katram dēlam radža iedeva atsevišķu namu, kurā dzīvot. Reiz viņš sacīja dēliem, lai iedāvinot viņam apģērbu. Seši dēli, kuri bija apprecējuši radžu meitas, atnesa bagātīgas dāvanas, bet septītais bija pavisam trūcīgs, un viņam nebija, ko nest. Viņa sieva pērtiķienc sacīja:

—   Iešu un dabūšu drēbes, ko dāvināt tavam tēvam.

Viņa aizgāja pie koka, kas auga ezera malā, un viņas sešas māsas nolaidās karietē no debesīm. Pērtiķiene pārvērtās par meiteni, iekāpa karietē, un viņas aizlidoja uz Bhagavana pili. Tur viņas tik skaisti dejoja, ka Bhagavans iedeva viņām par balvu savas drēbes. Pērtiķiene pārnesa tas mājās, ietītas vecās lupatās. To redzēja viņas

vīrs un tapa gluži bēdīgs, bet viņa pieprasīja, lai ataicina radžu pie viņiem. Radža atnāca, pamanīja saini un sāka smieties, jo domāja, ka tur ir vecas, netīras skrandas. Bet pērtiķiene atraisīja saini, no turienes izplūda gaisma, un radža ieraudzīja paša Bhagavana brīnišķos tērpus.

Otrā gadā radža lika dēliem sarīkot viņam mielastu. Seši vecākie saposa dzīres, bet jaunākajam nebija, ko likt galdā, vienīgi gruži un oji, kas palikuši pāri pēc rīsu tīrīšanas. Un atkal pērtiķiene devās pie Bhagavana un parnesa tik daudz ēdamā, ka pietika visai pilsētai. Tad Bhagavans iedeva viņas vīram divas flautas — skumju un līksmu. Dienu viņš pūta skumjo, un viņa sieva bija pērtiķiene, bet nakti viņš pūta līksmo, un viņa sieva pārvērtās par skaistuli. Viņas māsas to redzēja, kļuva greizsirdīgas, nozaga abas flautas un arī pašu pērtiķiem aizvāca uz debesīm.

31. PRINCIS KRABIS

DZīvoja upmalā vecs murija ar sievu. Viņi izcirta gabalu meža un jaunajā tīrumā iesēja rīsu. Līdzko rīss saasnoja, krabis Kakramals Kuars sāka ik dienas nākt ārā no upes un noēst rīsu. Vecais bija<

izmisumā un prasīja sievai, ko nu darīt. Sieva ieteica iztaisīt no bambusa slazdus. Viņš iztaisīja slazdus un nolika tur, kur ūdens tecēja no lauka upē. Kādu dienu vīrs atrada slazdos krabi. Līdzko viņš pacēla cirvi, lai krabi nobeigtu, krabis teica:

—    Tētiņ, nesit mani nost, labāk ņem mani dzīvot pie sevis mājās.

Vecais paņēma slazdu ar visu krabi, uzkāra to uz cirvja kāta, lika cirvi plecā un gāja mājās. Sieva tobrīd grūda rīsus, bet vīrs pasauca viņu apskatīties, ko viņš noķēris, un viņa, kā ieraudzīja krabi, tā atvēzējās ar rīsu piestu, lai nosistu to. Bet krabis viņai teica:

—    Nesit mani nost, māmiņ, labāk ņem mani dzīvot pie sevis mājās.

Tad nu sieva atļāva viņam dzīvot kaktiņā uz verandas.

Pagāja astoņas dienas, un radža sauca zemniekus uz begaru1 novākt viņam ražu. Sieva teica:

—    Visi ciema jaunie iet uz darbu, bet ko lai mēs sūtām no savām mājām?

Krabis sacīja:

—    Es iešu tavā vietā, māmiņ.

—    Kur nu tu, dēls? Tevi tur samīs līdz nāvei.

Bet krabis neklausīja. Piesēja pie spilcs sirpi un devās uz lauku. Ciema ļaudis ieraudzīja viņu un sauca:

—    Ej prom no šejienes, citādi mēs tevi nobeigsim. Kāpēc tu nevarētu iet uz mūsu radžas meitas tīrumu?

Krabis aizgāja arī uz radžas meitas tīrumu. Tur viņš nometa savu krabja ādu un kļuva par neaprakstami skaistu gadus divpadsmit vecu zēnu. Viņš strādāja ļoti cītīgi un novāca gandrīz vai visu tīrumu.

Pienāca laiks ēst pusdienas, sievas un mātes atnesa strādniekiem uz lauku ēdamo. Ari radžas meita atnāca, atnesdama uz galvas lielu podu biezputras tiem, kas strādā viņas tīrumā. Ļaudis smējās un sauca:

—    Tev tīrumā strādā krabis. Nepiemirsti arī viņu paēdināt.

Meitene gāja uz savu tīrumu, bet zēns, ieraudzījis viņu, tūliņ ielīda krabja ādā un tekalēja uz desmit kājām. Meitene apsēdās un mēģināja viņu pabarot. Ieliek biezputru spraugā, domādama, ka tur viņam ir mute, bet biezputra krīt zemē. Tad sāka likt rīsus pamazītēm viņam zem spīles, un viņš ēda tos. Pabeidza, un meitene gaja projām.

Kad ļaudis tika galā ar darbu, radža aicināja strādniekus uz dzīrēm, mieloja tos ar cūkgaļu un vīnu. Krabis atnāca reizē ar saviem saimniekiem un nosēdās pašā galda galā. Viņam iedeva mazliet cūkgaļas, nolikdami kumosiņus zem spīlēm, un ielēja lapu traukā vīnu. Krabis tā piedzērās, ka saimniecei vajadzēja iesiet viņu sari stūrī un nest uz mājām.

Pagāja vairākas dienas, un radžas meitai uznāca skumjas. Neko viņa neņēma mutē, tikai sēdēja kaktā, pagriezusies pret sienu. Radža ienāca paskatīties, kas viņai noticis, un viņa sacīja:

—    Kāpēc tu neizdod mani pie vira? Man apnicis kvernēt tavā pili kā muļķei.

Radža sasauca pašus bagātākos un skaistākos prinčus no visām pasaules malām. Tie atbrauca gan no Mandlas, gan Kankeras, gan no Orijas zemes,2 tikai neviens no līgavaiņiem meitenei nepatika. Beidzot sasauca pašu ciema ļaudis. Krabis arī ieradās reizē ar citiem un nosēdās atstatu no pārējiem. Meitene apstaigāja visus ar ziedu vītni rokās un uzlika to nevienam citam kā krabim. Visi par meiteni smējās, bet viņa nelikās dzirdam un izdarīja tā trīs reizes. Radža sacīja:

—    Nesmejieties par viņu, tāds ir mūsu liktenis, kaut arī tas ir krabis, viņš, redzams, patiešām kļūs mans znots.

Radža sarīkoja kāzas un apprecināja meitu ar krabi. Kad kāzas beidzās, krabis laimīgs un lepns gāja projām un sieva viņam sekoja.

Pusnaktī krabis nometa savu ādu un pārvērtās par skaistu jaunekli. Netālu no viņa mājām radžam bija zirgu stallis. Jauneklis gāja uz turieni, ņēma zirgus un auļoja ap ciemu, kamēr tos pavisam nokausēja. Kādu dienu radža ieradās stallī, lai dabūtu zināt, kas te notiek. Zirgu puisis viņam teica:

—    Es tos baroju, ka labāk nemaz nevar, bet tie dilst ar katru dienu.

Nakti radža noslēpās aiz starpsienas un sāka gaidīt. Viņš redzēja, ka krabis nomet ādu, kļūst par jaunekli un ņemas auļot uz zirgiem ap ciemu. Radža pasauca meitu un lika viņai nākamo nakti sadedzināt krabja ādu. Vakara pusē viņa izlikās, ka ir ļoti piekususi, bet, līdzko jauneklis izgāja, tā paņēma un sadedzināja viņa ādu. Jauneklis atgriezās, bet ādas nebija, un viņam sametās liels kauns, ka palicis bez drēbēm, tāpēc ietinās ar galvu segā un tā iemiga. No rīta viņš negribēja celties augšā no gultas, jo kaunējās parādīties sievai bez ādas. Bet sieva norāva viņam segu, pasniedza prinča drēbes, un, kad radža ieraudzīja, ka znots ir īsts princis, tad atdeva viņam pusi savas valsts.

32. LANGURS

Sensenīm, stāsta, dzīvoja kāds bagāts vīrs. Viņam bija seši dēli un divas meitas. Reiz viņam uzbruka drudzis. Viņa sieva tai laikā bija gaidībās. Izdziedināt no drudža vīru neviens neprata, viņš nomira, un dēli sarīkoja bēres, kā pēc parašām pienākas.

Un pēc tam atraitnei piedzima bērns; viņa paskatījās un redzēja, ka tas ir pērtiķis, langurs,1 tāds bērns viņai bija piedzimis; šis langurs bija puisēns. Izdzirdēja par to mājinieki, atnāca apskatīt bērnu, un kaimiņi ari ieradās. Paskatījas un sāka smieties par mati, un dēli un pārējie radi teica:

—   Nonāvē viņu un izmet ārā, neatstāj dzīvu. Cilvēki smejas par mums.

—   Nē, — viņa atbildēja, — šo bērnu es neparko nedomāju nonāvēt, kas to zina, aiz kādiem iemesliem Cando man atsūtījis tādu bērnu; viņam tas labāk zināms. Man ar pērtiķiem nekas nav bijis. Viņa tēvu jūs paši zināt; es paliku stāvoklī, kad viņš vēl bija dzīvs. Ja Cando, mūsu tēvs, atsūtījis man tādu bērnu, ko es varu teikt? Nē, es viņu nepametīšu un nenonāvēšu, bet izbarošu un izaudzināšu. Lai tad Cando dara ar viņu, ko grib.

—        Ja tu viņu nemetīsi ārā, — dēli un radi viņai teica,

—   mēs tevi nelaidīsim sev tuvumā, atdalīsim tevi un neliksimies par tevi ne zinis.

—   Kā jums tīk, — viņa atbildēja, — vai jūs mani atdalāt, vai Jaujat dzīvot kopā ar jums, tas ir pēc jūsu prāta, bet bērnu es nepametīšu. Sā vai tā, bet es viņu izbarošu un izaudzināšu, un, kad viņš paaugsies, lai dzīvo, kā viņam patiksies. Es viņu neesmu piedzīvojusi sazin ar ko; viņa tēvs tolaik bija dzīvs, jūs paši mani redzējāt un zināt, ka es biju gaidībās. Ja atdalīsiet mani, izmetīsiet no mājas, ko lai es tur saku? Dariet, kā gribat.

Patiesību sakot, kad viņa bija tā teikusi, viņai uztaisīja būdiņu kaut kur aiz mājas, tomēr ēst viņai deva, uz ielas neizmeta, lai gan bija stipri noskaitušies. Viņa strā-

(laja nepagurdama un baroja un audzināja bērnu. Laiks pagāja, un zēns pieauga; bija jau liels un iemācījās runāt gluži kā cilvēks. Pieaudzis sāka mācīties darbu.

Reiz, stāsta, — ap to laiku sazin cik gadu jau bija pagajis — vecākie brāļi devās uz mežu malku cirst; tā viņi līkai runāja, bet īstenībā viņi tur ierīkoja jaunus laukus prosai un rīsam.2 Langurs, stāsta, teicis:

—        Paklau, māt, es arī gribu iet kopā ar brāļiem uz mežu. Es tur iztīrīšu strēli arī mums.

—        Ej vien, protams, — viņa atbildēja, pati sameklēja viņam cirvi, un tā nu viņš ieradās ar brāļiem mežā.

—        Paklau, brāļi, — viņš prasīja, — kur man labāk cirst?

Brāļi viņu smieklam aizsūtīja tur, kur mežs biezāks un koki resnāki.

—    Re, ej uz turieni, — viņi sacīja, — iztīri tur strēli.

Viņš patiešām aizgāja, kur viņam rādīja, apskatījās

visapkārt, iedzina cirvi kokā un atnāca atpakaļ pie pārējiem.

Kad brāļi beidza cirst, viņi sacīja:

—    Nu, iesim, laiks doties uz mājām.

Viņš aizgāja, paņēma savu cirvi un devās mājup kopā ar visiem. Katru dienu viņš gāja kopā ar viņiem un tāpat vien darīja: iedzina cirvi kokā un devās atpakaļ, kur pārējie cirta kokus, un reizē ar viņiem atgriezās mājās.

Kādreiz viņi ieprasījās:

—        Tu ik dienas nāc šurp un kverni pie mums, kad tu īsti cērt mežu? Mēs tevi redzam te diendienā.

—        Nē, brāļi, — viņš atbildēja. — Es atnāku pie jums, kad esmu savu tiesu pabeidzis.

—        Skat tikai, — viņi neticēja. — Kur tas redzēts — tik ātri tikt gala? Nestāsti mums pasakas.

—         Nē, brāļi, tās nav pasakas, ja neticat, nāciet paši, es jums parādīšu. Redzēsiet visu savām acīm.

—        Labi, puiši, iesim arī, — viņi nolēma, — paskatīsimies, kas viņam tur ir. Viņš tā ļoti ērmoti runā.

Pabeidza cirst un teica:

—        Nu, iesim, pametīsim aci, kas tur ir, un no turienes dosimies uz mājām.

Viņi patiešām aizgāja un paskatījās uz langura darbu: viņam nudien bija iztīrīts liels lauks.

—        Ko neteiksi, — viņi sacīja, — kad viņš tik daudz iztīrījis, gribētos zināt? Augas dienas kvernēja pie mums.

Mēs to nespētu izdarīt, kaut mums piemaksātu. Mēs taču paši strādājām, sviedrus liedami, bet tik daudz nespējām iztīrīt.

Tā runādami, viņi nogāja līdz mājām.

Kad nogāztie koki bija izkaltuši, viņi savilka tos kaudzēs un aizdedzināja; viss sadega, un lauks bija tīrs. Langurs sacīja:

—         Paklau, māt, brāli izcirtumā sadedzināja kokus, lauku iztīrīja un sāka art. Ar ko lai es aru, mat? Dabū man vēršus.

—         Kur es tos ņemšu, dēls? — māte atbildēja. — Neviens man tos neuzticēs. Kur lai tos ņemam? Un mums arī sēklas nav. Ko mēs sēsim?

—         Brāļi sēj rīsu, — langurs sacīja. — Ko mēs abi varam izaudzēt, māt?

—         Ko mēs varam, dēls, — māte atkal teica. — Viņiem ir viss, kas vajadzīgs, tāpēc arī sēj. Mums sēklas nav, ko tad mēs izaudzēsim?

—    Saki, māt, vai tad itin nekādas sēklas nav?

—    Nav, dēls.

—         Paklau, māt, — viņš prasīja vēlreiz, — vai tad patiešām nekādas sēklas nevar dabūt?

—         Vienīgi tā ķirbja sēklas,3 — viņa atbildēja, — nekā cita nav.

—         Labi, — langurs noteica, — ja nekā vairāk nav, dod man ķirbi, tad man arī būs kaut kas sējams, ne tikai brāļiem vien.

Māte patiešām atnesa viņam ķirbja sēklas, viņš iesēja tās sainītī, aizgāja uz savu gabalu un iestādīja. Brāļi viņam prasīja:

—         Paklau, kad tu sāksi art? Tu pie zemes vēl neesi ķēries klāt.

—    Es, brāļi, tāpat iesēju, bez aršanas, — viņš sacīja.

—    Ko tu iesēji, nelga? — šie taujāja.

Atbildes vietā viņš jautāja:

—    Paklau, brāļi, bet ko jūs iesējāt?

—    Mēs, — tie atbildēja, — mēs, protams, iesējām rīsu.

—         Es arī iesēju rīsu, — viņš teica. — Pareizāk sakot, nevis iesēju, bet iestādīju.

—         Klausies, kā tad tu iestādīji? Vai tad rīsu nestāda tad, kad izaudzē stādus, un nevis agrāk? Kā tu to iestādīji?

Tā viņi runāja un smējās par languru, bet langurs klusēja, neteica ne vārda, lai viņi smejas.

Un patiešām, kā pagāja vajadzīgais laiks, tā viņiem sazēla sējumi, un viņi diendienā gāja uz tiem skatīties. Arī langurs devās paskatīties uz savu tīrumu. Reiz viņi sapulcējās, lai apstaigātu visus tīrumus. Aplūkojuši savējos, viņi sacīja:

—    Paklau, iesim šodien paskatīties, kas languram iznācis; interesanti, kas viņam būs uzdīdzis.

Tā brāļi sacīja un visi kopā devās uz langura tīrumu, un langurs viņiem līdzi. Aizgāja visi, kā jau sacīts, bet, līdzko uzmeta acis, tā tūliņ saka prasīt:

—    Kur tu, nelga, esi iesējis rīsu? Mēs neredzam ne asniņa.

Langurs norādīja vielas, kur bija ielicis sēklas; viņi rūpīgi tās aplūkoja un teica:

—    Tie taču ir ķirbji, nelga, kur tad rīss? Tu stāstīji, ka esi iestādījis rīsu, atceries pats. Kur tad tas ir? Te ir ķirbji, vairāk nekas nav redzams.

—    Pareizi, brāļi, — viņš atbildēja, — es jums toreiz neteicu patiesību. Man gribējās iesēt rīsu, tāpēc es prasīju mātei, bet viņa atsaka: «Mums rīsa sēklas nav.» Tad es vaicāju: «Vai tad it nekādu sēklu nav?» Viņa saka: «Ir drusku ķirbju sēklu, es gan nezinu, cik.» Es tad saku: «Dod man vismaz ķirbju sēklas, ifestādīšu tās. Ja citu sēklu mums nav, ko lai dara?» Lūk, kāpēc es tās iestādīju, brāļi.

—    Kāpēc tu nenāci pie mums, ja jums nebija sēklas? — viens brālis prasīja. — Vai tad mēs nebūtu iedevuši?

—    Taisnība, — langurs atbildēja, — taču, ja es toreiz pie jums negāju, ko nu vairs izdarīsi? Gan jau arī mana raža kaut kam noderēs; jums uzaugs rīss, bet man būs pavalgs. Kad ķirbji nobriedīs, vai jūs tos no manis neņemsiet? Vai arī aiznesīšu kādam citam, pārdošu un nopirkšu rīsus.

—    Labi, — viņi teica, — tie arī noderēs; tu esi prātīgi rīkojies.

Un patiešām, kad pienāca laiks, riss visiem padevās labi, bet šim ķirbji auga tā, ka labāk nevajag. Viņam tur bija palikuši sausi koki, tad nu ķirbji vijās pa tiem augšup kā pa mietiem. Vai redzējāt? Jūs neticēsiet, bet visu viņa tīrumu klaja atvases, un visur uz tām brieda ķirbji, ka ne saskaitīt. Viņš diendienā gāja skatīties.

Pienāca laiks, riss nobrieda, un brāļi teica:

—   Mūsu rīss ir nobriedis, upurēsim bongām pirmo tiesu4 un pjausim.

Tad langurs arī sacīja:

—    Es upurēšu pirmo tiesu tāpat kā brāļi. — Un viņš sāka vērot, ko šie darīs.

Kādu dienu viņi nolīdzināja nelielu laukumu un nozieda ar govju mēsliem, nopļāva mazliet rīsa, aiznesa uz to vietu un tur upurēja šo pirmo tiesu. Tādam gadījumam par godu viņi pasauca māti un languru, lai iebauda svētku mielastu. Abi ieradās uz šīm dzīrēm. Bija izvārīti rīsi un uzlieve, visi paēda un pēc tam izklīda pa mājām.

Pēc dienām divām vai trim langurs sacīja:

—    Paklau, māt, mēs arī kaut ko esam izaudzējuši, rīt mums tāpat jāupurē pirmā tiesa. Nolīdzini tu arī laukumiņu un nozied ar govju mēsliem, un ataicināsim brāļus ar visām ģimenēm. Līdzko noziedīsi laukumiņu ar mēsliem, ej pasaukt manus brāļus un viņu mājiniekus. Es pats nomazgāšos5 un aiziešu pēc ķirbja.

—    Labi, dēls, — māte atbildēja, — tu pareizi saki. Tātad rit mēs upurēsim pirmo tiesu.

Un patiešām, otrā rītā viņi izdarīja, kā bija norunāts. Ielūdza brāļus un viņu mājiniekus visus līdz pēdējam. Tie nu runāja savā starpā:

—    Paskat tikai, viņiem taču mājas itin nekā nav. Ar ko viņi mūs domā mielot, ja visus aicina?

Langurs, taisnību sakot, nomazgājās viscaur un aizgāja pēc ķirbja, izraudzījās pašu lielāko, kādu vien varēja dabūt. «Ja es šo paņemšu,» viņš domāja, «tad pietiks mums visiem.» Tā viņš sprieda, norāva pašu lielāko ķirbi un nesa uz būdiņu, kas atradās aiz brāļu mājas; tie, protams, viņu redzēja.

Viņš atnesa ķirbi, nolika bhitarā un upurēja tā, kā upurē gariem. Kā gaiļiem nogriež galvas, kad tos upurē, tā viņš nogrieza ar nazi ķirbim galu; māte arī bija klāt. Nogrieza galu, abi skatās: ķirbis pilns ar rīsiem. Dabūja sietiņu, sāka rīsus kratīt ārā. Taču visi rīsi tur ncsagaja, vajadzēja bērt grozā, un ar grozu tikko pietika, nedaudz vien trūka līdz malai. Būtu bēruši lielā grozā, tad neiznāktu mazāk par trim ceturtdaļām. Kā nu abi priecājās, tikai nevienam to neatklāja. Viņi nolēma:

—    Par to neko nestāstīsim, ka vēl neapzog mūs.

Tā viņi norunāja, rīsus notīrīja, ķirbim noņēma mizu un, lai svešiem acis apmulsinātu, iztaisīja no ķirbja uzlievi; viņi izvārīja uzlievi arī no lobītiem zirņiem.

—         Nu, māt, — langurs sacīja, — izvāri tagad labi daudz rīsu, lai gan maniem brāļiem, gan viņu sievām pietiktu. Brāļi, kad ataicināja mūs, uzlika mums abiem pa saujiņai. Mēs viņiem uzliksim krietni vairāk. Ja nepietiks ar to, kas šinī ķirbī, es iešu atnesīšu vēl.

—         Nē, dēls, — māte atbildēja, — šodien vairāk nenes. Man pietiks, ko vārīt, ari ar šo.

—    Labi, ja tā, — viņš atteica.

Re, viss jau „.gatavs, bet brāļi vēl nenāk. Langurs nu vaicāja:

—         Paklau, māt, vai tu nepiemirsi brāļiem pateikt? Nezin, kāpēc viņi nerādās.

—    Ej nu, dēls, — viņa atbildēja, — protams, ka pateicu.

—        Viņi nenāk, — langurs sacīja, — iešu paskatīties, kas ar viņiem noticis.

Viņš aizgāja pie brāļiem un jautāja:

—         Nu, brāļi, kāpēc nenākat? Es jau sen jūs gaidu. Jūsu nav, tāpēc ari nācu šurp. Iesim tūliņ uz vietas, paēdīsiet un atgriezīsieties mājās.

Brāļi nu runāja savā starpā:

—         Redzēs gan, ar ko viņš mūs uzcienās, ka tik daudz ļaužu aicina. Un runā tik droši, taisni jābrīnās. Labi, iesim, paskatīsimies, kas viņam tur ir, ar ko mūs mielot.

Tā viņi sarunājās un gāja pie langura. Tas viņus apsēdināja tik laipni, ka labāk ne izdomāt nevar, tad iegāja mājā un prasīja mātei:

—    Nu, māt, vai tev viss gatavs?

—    Jā, — viņa atbildēja, — gatavs gan.

—    Labi, tad iznes viņiem ātrāk ūdeni.6

—         Pagaidi mazliet, dēls, — māte lūdza, — man vēl visi šķīvji nav pabeigti; tūliņ sašūšu tos,7 un viss būs kārtībā.

—         Nu tad pasteidzies, sašuj tos labi drīz, — viņš noteica un izgāja pie brāļiem.

—         Paklau, brāļi, — viņš sacīja, — mazliet pacietieties; mums pietrūka trauku; līdzko tie būs gatavi, tūliņ dosim ēst.

Taisnību sakot, bija ieradušās visas vedeklas un tām līdzi viņu bērni, un langurs visus nosēdināja. Vecākais brālis viņam neticēja un pats iegāja būdā, teikdams: «Pagaidiet, es vispirms paskatīšos. Interesanti, ko viņš būs sagatavojis.» Iegāja, skatās: patiešām izvārīts pilns grozs risu. Viņš bija pārsteigts un teica:

—    Kur gan viņi tik daudz risu dabūjuši, ka rīko tādas dzīres?

Bet langurs paturēja to prātā un nevienam neko nebilda.

Līdzko māte tika galā ar tasēm un šķīvjiem, tā iznesa viņiem ūdeni; visi tūliņ nomazgāja rokas un stājās pie ēšanas. Māte katram uzlika ēdamo un tad sāka sarunu:

—    Tas ir mūsu ķirbis, kura pirmo tiesu mēs upurējam. Tā jau ir. Dēls teica: «Kad viņi upurēja pirmo tiesu, tad pasauca mūs; mēs viņus ari pasauksim.» Tāpēc šodien ir tas mielasts.

Un langurs arī sacīja:

—    Jūs, brāļi, upurējāt savu rīsu pirmo tiesu un toreiz devāt mums pa saujiņai, bet paskatieties tagad, kā pie manis dos. Ja kādam nepietiks, paprasiet mātei; cik katrs var apēst, tik viņa arī dos.

Visi paēda un izšķīrās.

Bet māte un dēls bija bezgala priecīgi, ka ķirbjos atraduši rīsus. Ik dienas rītā un vakarā abi gāja uz savu tīrumu un to ļoti uzmanīja. Citiem rīss bija nobriedis, un arī viņiem nobriedis tas, kas bija. Citi pļāva rīsu, un viņi novāca savu ražu, nesa uz mājām. Grūti noticēt, bet viņi visu māju piekrāva ar ķirbjiem, visus kaktus piepildīja, un, kad mājās beidzas ēdamais, tad jāpārgriež tikai ķirbis, un atkal risu atliku likām. Viņiem bija krājums veselam gadam.

Pagāja labs laiks, ej nu sazini, cik, un brāļi norunāja iet un pirkt zirgus. Tad langurs sacīja:

—    Zini, māt, brāļi iet zirgus pirkt; es ari gribu pirkt un iešu viņiem līdzi.

—    Redzi, dēls, — māte atbildēja, — viņiem ir nauda, par šo naudu viņi pirks, bet mums abiem nekā nav. Par ko tu pirksi?

—    Saki, māt, vai mums patiešām it nekā nav? — langurs prasīja.

—    It nekā nav, dēls, — māte atbildēja. — Pats redzi, mums ir risi un ritulis virves, vairāk nekā.

—    Tad dod man to, — viņš lūdza, — dod man virves rituli.

—    Paklau, dēls, vai tu patiešām tici, ka tu par to dabūsi zirgu? Ij nedomā.

—    Dod gan, — viņš lūdza, — es pamēģinašu, dos vai

nedos.

Viņa patiešām iedeva dēlam rituli, un viņš posās ceļā kopā ar brāļiem. Tie viņam vaicāja:

—    Paklau, uz kurieni tu dodies?

—    Es eju kopā ar jums pirkt zirgus, — viņš atbildēja.

Bet viņiem bija kauns ņemt tādu līdzi, un viņi teica:

—    Nenāc mums līdzi.

Viņi aizdzina languru ar visādām lamām, un viņš vilkās viens nopakaļ.

Viņi gāja, gāia un ieraudzīja mango koku, pilnu nobriedušiem augļiem, un sacīja:

—        Eh, bijis te langurs, mēs viņam liktu saraut mums augļus.

Bet langurs bija paspējis aizsteigties viņiem priekšā un sen jau sēdēja kokā.

—         Esmu šeit, brāļi, — viņš sauca, — un, ja gribat mango augļus, es jums tūliņ nometīšu.

—    Labi, ja jau tu esi te, tad met, — viņi atbildēja.

Viņš, taisnību sakot, tā arī izdarīja. Tad visi gāja tālāk.

Nogājuši pusceļu, brāļi atkal sāka languru bārt un dzīt projām. Langurs palika viens, atrada kaut kur adatu, ar ko gultām tiklus auž, un ļāva brāļiem aiziet. Tad pa sānceļu aizskrēja viņiem priekšā un apsēdās viņus pagaidīt. Brāļi tuvojās, viņš atkal aizskrēja uz priekšu, lai viņu nepamana. Tā viņi nonāca līdz tai vietai, kur tirgojās ar zirgiem; ap to laiku satumsa, un viņi runāja: «Ir jau tumšs, šodien nepirksim, pirksim labāk rit no rīta, tad sēdīsimies zirgos un jāsim taisnā ceļā uz majam.» Tā viņi nolēma un saka rīkoties uz naktsguļu.

Bet langurs ielavījās zirgu stalli un ierīkojās zem paša jumta uz sijas. Nakti zirgi sāka runāt savā starpā: «Šodien ieradās pircēji; sazini nu, kuru no mums nopirks un aizvedīs.» Tādu sarunu viņi aizsāka, bet langurs, sēdēdams uz sijas, klusēja un klausījās. Zirgi atkal teica cits citam: «Klausieties, varbūt rīt mūs nopirks. Ja nu zinātu, kā katrs no mums var skriet.» Viņi sāka runāt: «Es noskrienu tik un tik kosus. Es noskrienu tik un tik kosus.» Tā viņi runāja, cik ātri katrs var skriet. Bet tur bija kāda ķēve, kura teica: «Es pa zemi noskrienu divpadsmit kosus un pa gaisu nolidoju divpadsmit kosus.»

To izdzirdēja langurs, steigšus nokāpa zemē un iedzina adatu zem naga tai pašai ķēvei, kura bija teikusi, ka var skriet divpadsmit kosus gan dienu, gan nakti. Tā tūdaļ kļuva kliba.

Otrā dienā brāļi tūliņ devās turp, kur bija zirgi; tur viņi sastapa languru un prasīja:

—    Paklau, kad tu te ieradies?

—    Nupat kā atnācu, brāļi, — viņš atbildēja.

Brāļi sāka izraudzīties zirgus, izraudzījās ar pašu gludāko spalvu, vienojās par cenu un samaksāja. Bet langurs tikmēr klusēja, muti vaļā nevēra, tikai klausījās, kā viņi tirgojas. Brāļi samaksāja, uzsēdās zirgos un aizjāja uz mājām.

Kad viņi bija projām, languram atraisījās mēle.

—         Klau, saimniek, — viņš prasīja, — kāpēc tev tas zirgs klibo? Paskat, kā tenterē. Vai sen jau kopš klibo?

—        Vakar vēl bija vesels, — saimnieks atbildēja. — Redzams, viņam nakti kaut kas uznācis.

—        Tev vajadzētu parādīt viņu dīriķim, — langurs ieteica ,— citādi zirgs pazaudēs pēdējos spēkus un nobeigsies. Redzi, viņš tikko velkas.

—         Kas zina, — saimnieks atteica. — Ja zirgam gadās saslimt, to vairs nevar dabūt uz kājām, lai kā ārstē. Es jau ilgu laiku esmu noņēmies ar zirgiem un to labi zinu: ja zirgs slims, uz kājām nedabūs, lai dara, ko grib. Tik un tā nobeigsies.

—    Tad pārdod to tādu, kāds tas ir, — langurs sacīja,

—    tik un tā drīz nosprāgs. Tev taču tagad no tā nav nekāda labuma.

—    Kas gan ņems klibu ķēvi? — saimnieks brīnījās.

—    Kā ieraudzīs, ka klibo ar vienu kāju, tā katrs tūliņ atteiksies. Ja gribi, ņem pats, es tev to atdošu.

Saimniekam nebija ne jausmas, ka šī ķēve ir pati ātrākā un ka langurs tai tīšām samaitājis kāju. Neko par to viņš nezināja.

—         Paklau, cik tu prasīsi par viņu? — langurs apvaicājās.

—         Kad ņemsi, tad es tev ari pateikšu cenu, — saimnieks atbildēja.

—        Es jau ņemtu, — langurs sacīja, — tikai es gribu par brīvu; ja tu man šo ķēvi atdosi, es pamēģināšu viņu iz* dziedināt. Ja atlabs, jāšu ar viņu, neatlabs — tātad nosprāgs.

—    Klausies, es taču viņu tā kopu, — saimnieks lūdzās,

—   vai nedosi par viņu kaut nieciņu?

—    Ja man kas būtu, es tev to atdotu, — langurs atteica, — bet pats taču redzi, ka man nekā nav. Ja varētu no kāda aizņemties jel drusku un atdot tev par ķēvi, tas nebūtu slikti, vai ne? Bet šim pusē zirga gaļu neēd, te pat zirga ādu nevienam neizdosies pārdot. Ja varētu pārdot gaļu un ādu un dabūt savu naudu atpakaļ, kad ķēve nobeigsies, tad jau varētu maksāt ari. Bet par to nav ko domāt, un tu pats teici: ja zirgam gadās saslimt, tad viņš vairs neatlabs. Tāpēc es arī negribu neko maksāt. Re, te man ir ritulis virves; ja atdosi par to, tad ņemšu.

—    Varbūt tu,.man kaut rūpiju piemestu? — saimnieks teica.

—    Nē, — langurs atbildēja. — Vairāk neko nevaru dot. Izšķiries pats: ja atdosi par rituli virves, labi, ja ne — iešu projām. Es jau te sēžu kopš paša agra rīta; vai mums abiem nebūtu laiks runāt nopietni?

Saimnieks labi apdomājās un sacīja:

—    Esmu ar mieru. Darīsim tam galu, dod man virvi un ņem ķēvi. Tikai pielūko, nevienam nestāsti, ka nopirki šo ķēvi par rituli virves.

—    Labi, — langurs piekrita, — ja tu man viņu atdod, es nevienam neko neteikšu. Bet tu pats, vai tu neteiksi?

—    Kāpēc man jāsaka? — saimnieks brīnījās.

—    Nu, bet ja pēkšņi iesakies: «Es pārdevu zirgu par rituli virves?»

—    Kāpēc man tā būtu jāsaka? Es tev to atdevu un tad nu pats sev par kaunu iešu stāstīt, kas un kā? Tas nekad nenotiks. Es teikšu: «Ieradās uzpircēji, es viņiem pārdevu tik un tik zirgu,» — ar to viss būs galā. Cita lieta, ja tu pats pateiksi.

—    Kāpēc tad es iešu stāstīt, ja tu man atdod ķēvi no laba prāta? — langurs prasīja.

—    Tieši tā, — saimnieks atbildēja, — es tev to atdodu no laba prāta. Un tu dod man virvi.

Un langurs patiešām atdeva saimniekam rituli virves kā maksu par ķēvi, un tas virvi pieņēma, un darījuma apstiprināšanai abi iedeva viens otram dhubi zāles vīkšķīti. Langurs veda zirgu prom, bet, kad bija aizgājis tiktāl, ka saimnieku nevarēja vairs redzēt, tad izvilka adatu, ko pats bija iedzinis ķēvei aiz naga. Tai tūdaļ kļuva vieglāk, un tā vairs nekliboja. Langurs kļuva priecīgs, uzlēca ķēvei muģurā un sāka dzīt to aulekšiem, to pat iedomāties nevar, kā viņš lika tai aulekšot. Kad nāca brāļiem tuvāk, pacēla ķēvi augstu gaisā. Aizgāja brāļiem priekšā un labu laiku pirms viņiem pārjāja mājās. Pārjāja, piesēja ķēvi pie vārtiem, atnesa tai pelavas, ūdeni un visu vajadzīgo, bet pats nomazgājās, paēda rīsus ar uzlicvi un sāka gaidīt pārējos.

Pēc laiciņa pārjāja arī brāļi. Ieraudzīja pie vārtiem zirgu, sāka prasīt ciema ļaudīm:

—    Paklau, kā zirgs tas ir?

Viņiem atbildēja, ka langurs to nopircis un pārvedis. Viņi pienāca tuvāk, apskatīja zirgu. Brāļi bija nopirkuši ērzeļus, bet šī bija ķēve. Pēc tam viņi gāja atpūsties.

Pēc pāris dienam brāļi sacīja:

—         Sarīkosim zirgu sacīkstes un palūkosimies, kā skrien mūsu zirgi.

—    Labi, palūkosimies.

Kad sarīkoja sacīkstes, langura ķēve visus apsteidza: viņš lika tai skriet divpadsmit kosus pa zemi un vēl divpadsmit kosus pa gaisu. Brāļi brīnījās un lūdza languram:

—         Ei, langur, mīsim zirgus, dod mums savējo, mēs dosim jebkuru no mūsējiem.

—         Nē, brāļi, — viņš atteica, — uz to es neielaidīšos. Jūs pirmie izraudzījāties un nopirkāt, un es tāpat izraudzījos savu un paņēmu. Es to jums neatdošu.

Ta arī saruna beidzās.

Un jāsaka patiesība, langurs vai nu tā, vai citādi šo to iekrāja un pēc pāris gadiem dzīvoja gluži labi, krājumu viņam pietika gadam uz priekšu, un viņš sacīja:

—    Zini, māt, man šogad vajadzētu sievu pameklēt.

Māte galīgi apjuka un nodomāja: «Gribētos gan zināt,

kur lai es viņam meklēju sievu? No cilvēku sugas neviena nebūs ar mieru, bet pērtiķi mūsu mēlē nerunā. Kādu sievu lai viņam bildinu?» Viņa pārdomāja to un teica:

—        Labi, dels, mēs dabūsim tev sievu. Tikai pagaidi, man vispirms jāaprunājas ar preciniecēm.

—        Nekas, — viņš sacīja, — aicini vien precinieces. Un man pasaki, ko viņas teiks.

—    Labi, — viņa atbildēja.

Un patiešām, pēc pāris dienām, gan šā, gan tā izprātojusies un lēmumu pieņēmusi, māte viņam sacīja:

—         Klausies, dēls. Atceries, mēs runājām, ka tev vajag sievas; es mēģināju saukt precinieces, kā norunājām, bet

tās man saka: «Tavs dēls pats atradīs sievu; pagādā tikai naudu, ar ko līgavu izpirkt.»8 Lūk, dēls, ko man precinieces atbildēja.

—    Labi, māt, — viņš sacīja, — tas ir labi, ko tu saki.

Tātad es pats sievu uzmeklēšu un atvedīšu. Bet cik liela ir izpirkuma nauda?

—         Tas, dēls, atkarīgs no tā, ko tu ņemsi: meiteni, atraitni vai šķirtu sievu. Par atraitnēm un šķirtām sievām maksā maz, bet par meiteni vajadzēs maksāt rūpijas piecpadsmit, ja ne sešpadsmit.9

—    Zini, māt, es ņemšu meiteni.

—    Pareizi, dels. Ja atvedīsi meiteni, būšu ļoti priecīga.

—    Rīt vai parīt es došos ceļā, — viņš sacīja.

Un patiešām, viņš devās meklēt sievu. Pateica no rīta par to mātei, bet viņa klusībā nodomāja: «Kas būs ar mieru nākt pie tevis par sievu? Ka vēl nesāk tevi ar suņiem rīdīt.» Tādas viņai bija domas.

Bet langurs devās uz svešu malu; gāja un ieraudzīja, ka meitenes mazgājas dīķī. Viņš pieskrēja klāt, paķēra kādas apģērbu, aizbēga un uzkāpa kokā. Meitenes sāka kliegt aiz bailēm, bet tā, kuras apģērbu viņš bija aiznesis, lēja rūgtas asaras.

Langurs pats uzkāpa kokā, bet apģērba galu nolaida no koka lejā. Meitenes to ieraudzīja un sauca:

—    Paskat, draudzenīt, viņš tlavas drēbes uzvilcis kokā.

Viņa apsedzās ar svešu apģērba gabalu, un visas pienāca pie koka. Redzēja, ka viņš augšā sēž, un sāka lūgties:

—    Kāp zemē, langur. Atdod drēbes mūsu draudzenītei.

—        Ja viņa apsolās nākt pie manis par sievu, — langurs atbildēja, — tad atdošu, citādi ne.4

—         Dzirdiet, — meitenes brīnījās, — viņš runā mūsu valodā.

Kad nu viņš tā runāja, meitenes patiešām pārstāja baidīties, un viņiem sākās ilgs strīds, jo visas lūdza:

—    Atdod, langur, atdod viņai drēbes.

Bet viņš tikai savu par atbildi:

—    Ja nāks pie manis par sievu, tad atdošu.

Kad nu viņš tā runāja, meitenes sāka bārties:

—    Kas gan gribēs dzīvot ar tevi?

Viņš to izdzirdēja un teica:

—         Labi, pievāciet katra savas drēbes, bet viņa lai saķer savējās un velk lejā.

Un viņš pamazītēm sāka laist viņas apģērba galu lejup; palaiž un atkal pavelk atpakaļ. Vai nu viņš meiteni iekairināja, vai kas cits, bet meitene pēkšņi visiem spēkiem ieķērās savā apģērbā. Svešo nometa, bet turas pie savējā, un langurs uzvilka viņu augšā pie sevis. Uzvilka, apskāva un ļāva viņai aptīt sev apģērbu, kā pieklājas.10 Nu, un tālāk — vai nu Cando bija viņai tādu likteni paredzējis, vai kas cits, tikai viņa uzsauca:

—    Draudzenītes, ejiet uz mājām, es palikšu pie viņa.

Tās teica.

—    Iesim, meitenes, tas jāpastāsta mājās.

Līdzko meitenes aizgāja, langurs uzcēla viņu mugurā un rikšiem laida uz savām mājām; ne reizi neapstājās atpūsties, aiznesa meiteni taisnā ceļā pie sevis.

Draudzenes pastāstīja meitenes vecākiem, kas ar viņu noticis, viņas tēvs un brāļi paķēra lokus un bultas, paņēma suņus un aizskrēja meklēt languru pa visu novadu; pārmeklēja cītīgi visu apkārtni, bet neatrada viņu un sāka rūgti raudāt. Meklēja veselas divas dienas vai varbūt trīs, tikai neko neatrada un ar asarām pārnāca mājās. Bāra viņas draudzenes, ko mācēja, un parmeta viņām:

—    Kāpēc jūs tūliņ neteicāt?

Bet tās ne vārda par atbildi, kā mēmas aiz bailēm. Galu galā viņas tomēr nomierinājās.

Bet langurs bija ļoti priecīgs, ka dabūjis sev līgavu, un kaimiņi brīnījās vien, noskatīdamies uz meiteni. Noteica kāzu dienu un sāka gatavot visu vajadzīgo: gan mielastu, gan alu un visu pārējo; pūlējās visu sagadāt labi ātri, lai kāzas sarīkotu, cik knaši iespējams. Noteiktajā dienā sasauca viesus, un visi sanāca pie viņiem, un kāzas notika kā cilvēkiem, un visi ēda un dzēra alu." Un jaunais pāris sāka dzīvot kopā.

Tā langurs tika pie savas mājas. Puiša Iangura dēkām pienāca gals, bet jaunajai sievai viņi atdeva katlus, pārtikas krājumus un visu saimniecību — visu, kas viņiem bija.

Tās ir pasakas beigas.

33. PĒRTIĶA SIEVA

eiz mariju meitene gāja uz mežu savākt ebenkoka augļus, lai nestu uz tirgu. Viņa ieraudzīja kokā pērtiķi hanumanu un palūdza viņu nomest augļus lejā.

—   Bet ko tu man dosi par to? — hanumans prasīja.

—   Es tev došu divas paisas, — meitene atbildēja.

—   Man sievas nav, bērnu nav, kur es likšu tavu naudu?

—   Tad došu tev rīsus.

—   Man sievas nav, bērnu nav, kur es likšu tavus rīsus?

—   Tad došu tev apģērbu, — meitene teica.

Bet hanumans daudzināja:

—   Man sievas nav, bērnu nav, kur es likšu apģērbu?

—   Tad došu tev …

—   To, ko es gribu, — hanumans pārtrauca.

Meitene apsolīja, un hanumans nosvieda viņai no koka veselu kaudzi augļu. Meitene piekrāva grozu pilnum pilnu un devās uz mājām. Viņas svaines, brāļu sievas, ieraudzījušas tik daudz augļu, sāka prašņāt, ka viņai izdevies tik ātri savākt tādu grozu.

—       Mēs nostaigājāmies visu dienu un savācām tīros niekus.

—       Es izgāju agri no rīta un savācu augļus, pirms lāči bija tos apgrauzuši.

Otrā dienā svaines piecēlās, gailim pirmo reizi dziedot, un devās uz mežu mazā gaismiņā, bet nesavāca vairāk kā pirmo reizi un pārnāca mājās pagalam saīgušas. Vēlāk to pašu rītu meitene atnāca pie sava koka. Tur sēdēja viņas hanumans. Viņš atkal nometa meitenei kaudzi augļu, pēc tam piespieda izpildīt, ko viņa bija apsolījusi, un atlaida uz mājām ar pilnu grozu. Kopš tās reizes meitene vai katru dienu sāka iet pie pērtiķa. Beigās hanumans aizveda viņu pie sevis.

Meitene neatgriezās mājās. Brāļi devās viņu meklēt, bet nevarēja uziet viņas pēdas. Pēc kāda laika brāļiem gadījās medīt tanī mežā, netālu no pērtiķa mājas. Viņiem bija

līdzi suns, tas medībās noklīda no saimniekiem un iznāca taisni pie hanumana mājām. Meitene pazina suni, pabaroja un aizsūtīja atpakaļ.

Kopš tā laika, līdzko brāļi devās uz mežu medībās, suns aizbēga no viņiem un skrēja taisnā ceļā uz hanumana mājām pie meitenes paēsties. Brāļi redzēja, ka suns ik dienas pārskrien mājās paēdies, un saka lauzīt galvu, kas tur slēpjas. Viņi apņēmās noskaidrot patiesību; otrā dienā, dodamies medībās, viņi piesēja sunim pie kakla maisiņu ar pelniem un izdūra tam caurumiņus. Suns kā vienmēr medību vidū aizbēga, taču šoreiz brāļi varēja viņu pa pēdām izsekot, un pēdas noveda taisni pie māsas.

Viņa uzņēma brāļus laipni, godam pamieloja un iedeva naudu. Hanumana nebija mājās, viņš bija aizgājis uz mežu. Brāļi vaicāja māsai, kur ir viņas vīrs, un viņa atbildēja, ka aizgājis darbā — mežu cirst. Šis haniiiiians bija varen bagāts, tāpēc māsa pamieloja brāļus ar tik gardiem ēdieniem, kādus viņi savu mūžu nebija baudījuši. Pasāka brāļi iet pie māsas vai katru dienu un beidzot lūdza, lai parāda viņiem savu vīru. Kādreiz viņa arī pasauca hanumanu. Ieraudzīja viņu brāļi, noskaitās un ņēmās prasīt līgavas izpirkšanu. Hanumans iedeva ne mazumu naudas, un viņi aizgāja uz mājām apmierināti.

Pēc gada māsai piedzima mazulis, īsts pērtiķis. Bet brāļi bija sadomājuši likt pie hanumana mantas un ataicināja māsu ar vīru un bērnu pie sevis viesos. Māsa teicās iet, bet ar norunu, lai viņi suni iesauc iekšā un kārtīgi piesien, jo baidījās vīra dēļ. Brāļi apsolījās, un noteiktajā laikā ieradās hanumans ar sievu un bērnu. Viņi tur pavadīja dienas divas vai trīs un, kad dzīrās iet projām, brāļi slepeni atraisīja suni, un tas metās taisni virsū hanumanam. Visi sāka kliegt, bet, pirms paspēja iejaukties, suns bija hanumanu nokodis. Brāļi sakrāva milzu sārtu, uzlika uz tā hanumana ķermeni un pielaida uguni. Jaunā atraitne bija tik lielās bēdās, ka izskrēja no mājām ar mazo pērtiķēnu uz rokām, metās iekšā ugunī un sadega tur kopā ar vīru.'

Brāļi sāka meklēt māsu, skraidīja gan šurpu, gan turpu un beidzot ieraudzīja viņu uz sārta. Ja nu tā, tad steigšus uz hanumana mājām pēc naudas. Taču viņi tur neko neatrada. Hanumana bagātība nebija nekāda vienkāršā: līdzko viņš nomira, arī bagātības vairs nebija. To redzēdami, brāļi sāka gausties. Kamēr hanumans bija dzīvs, viņi vai

ik dienas apmeklēja svaiņa mājas, ēda tur, cik patika, un naudu viņiem deva, bet nu viss bija pagalam.

Kopš tā laika viņi kļuva aizvien jo nabadzīgāki, kamēr nomira trūkuma.

34 ZNOTS PĒRTIĶIS

ādā ciemā dzīvoja veca sieviņa. Viņai bija meita precību gados, tikai vecīte neparko negribēja meitu izprecināt. Reiz no kalniem ieradās pērtiķis hanumans, lai ar darbu izpelnītos sievu. Vecīte prasīja hanumanam, kāpēc viņš atnācis, un hanumans atbildēja:

—    Krustmāt, ja gadītos kāds, kas dod man sievu par labu darbu, tad es viņam strādātu.

Vecīte nodomāja, ka strādniekā viņai nav, un nolēma ņemt hanumanu, lai pēc tam apprec meitu. Tā viņa arī sacīja, ka ņemšot viņu, ja viņš šai strādāšot. Un viņa pieņēma hanumanu. Hanumans tad palūdza nākamajam sievastēvam, lai uztaisot labu cirvi, šis iešot cirst kokus un ierīkot jaunu tīrumu. Vecais pasūtīja cirvi kalējam, un kalējs izkala taisni tādu cirvi, kāds vajadzīgs, ar kātu, un atdeva to pērtiķim. Tad hanumans teica sievastēvam: ja šim dotu mazliet biezputras ieēst, tad viņš ietu tīrīt jauno lauku. Vecais lika meitai izvārīt hanumanam biezputru, lai<

tas varētu iet darbā. No rīta meitene izvārīja biezputru un pasniedza hanumanam, viņš to apēda un gāja cirst mežu jauniem sējumiem. Taču cirst viņš necirta — sāka sirot pa kalnu nogāzēm un meklēt meža augļus, bet vakarā iecirta cirvi kokā un devās uz mājām. Meitenei derdzās skatīties uz hanumanu, bet māte, ieraudzījusi, ka viņš atgriežas no darba, teica meitai:

—    Re, meitiņ, kā viņš pūlas, mūsu znots pērtiķis, bet tu tik griez degunu uz otru pusi!

Meita neko neatbildēja, bet hanumans ik dienas, apēdis biezputru, devās uz mežu. Reiz sievastēvs sacīja, ka gribot iet viņam līdzi un apskatīties izcirtumu, bet hanumans pie-

runāja viņu atlikt šo gājienu uz ritu. Otrā dienā viņš paradīja vecajam svešus, kaimiņu izcirstus zemes gabalus. Vecais domāja, ka pērtiķis rāda viņam savu darbu, kļuva ļoti priecīgs, pastāstīja mājās par to sievai, un tā priecājās ne mazāk par vīru.

Kad ciema ļaudis gāja izcirtumu dedzināt, hanumans apēda biezputru un teica, ka viņam arī jāiet dedzināt izcirtumu, bet, kamēr ciema ļaudis to darīja, viņš savāca augļus un ēda.

Ciema ļaudis sāka sēt prosu, un hanumans sacīja, ka ari viņam jāsējot, un lūdza sievastēvu dabūt viņam sēklu. Vecais sameklēja mazliet sēklas un iedeva hanumanam, tas izmeta sēklu mežā un pārnācis pateica vecajam, ka iesējis labību. Pēc tam vecais sacīja, ka gribētu iet hanumanam līdzi apskatīties viņa tīrumu. Hanumans nestrīdējās, viņi gāja abi kopā, hanumans pa priekšu, apskatīt sējumus. Hanumans atkal parādīja sievastēvam to pašu svešo gabalu, ko pirmo reizi. Prosa jau bija uzdīgusi, abi apskatījās un atgriezās mājās.

Otrā dienā hanumans sacīja sievastēvam, ka viņam jāiet uz tīrumu putnus dzenāt projām. Kopš tās reizes viņš ik dienas, kā paēda biezputru, tā projām, jo viņam jāpieskatot sējumi. Līdzko viņš ieradās tur, tā sāka ēst svešu prosu no to kaimiņu tīrumiem, kuri ganīja lopus un sējumus nepieskatīja. Puiši ieraudzīja izbradāto vietu, aprunājās un atstāja tur vienu, lai noskaidro, kas to dara. Otrā dienā kāds puisis ieradās sargāt prosu. Drīz vien viņš ieraudzīja, ka atnāk hanumans un sāk ēst prosu. Sargs pastāstīja par to citiem puišiem. Sanāca visi kopā, hanumanu nosita, gaļu sadalīja savā starpā un vecajam arī iedeva gabalu, ko viņš apēda.

Vakars klāt, bet hanumans nenāk mājās. Sievastēvs gāja viņu meklēt, bet neatrada. Tikai pēc dienām trim vai četrām viņš dabūja zināt, ka puiši hanumanu nosituši. Dusmās viņš piedraudēja paziņot par to valdīšanai, puiši nobijās, sāka lūgties, lai viņš tā nedara, un apsolījās, ka viens no viņiem ies pie vecā strādāt un apprecēs meitu. Ar to vecais samierinājās. Sāka kāds puisis pie viņa strādāt un pelnīt sev sievu; beigās vecais apprecināja viņu ar savu meitu. Jaunie uzcēla māju un sāka dzīvot kopā.

35 DESMOTINA

eiz dzīvoja desmit brāļi, viņiem bija māsa, kuru sauca par Desmotinu. Brāļi Desmotinu nelaida pāri par slieksni un nekādu darbu viņai nedeva, jo visu mājas darjni paveica viņu desmit sievas.

Ik dienas visi desmit brāļi gāja medīt. Reiz viņi aizgāja uz džungļiem, un visas desmit sievas nolikās gulēt. Viena sacīja:

—   Man acis slimas.

Otra sacīja:

—   Man galva sāp.

Trešā sacīja:

—   Man sāp rokas un kājas.

Ceturtā sacīja:

—   Man vēders apsāpējis.

Visas desmit nolikās garšļauku atpūsties.

Desmotina izslaucīja vispirms desmit pagalmus, tad uzkopa desmit mājas, pēc tam izmēza desmit kūtis. Tad viņa aizgāja pēc ūdens desmit saimniecēm. Līdzko viņa pienāca pie dīķa, tā viņu ieraudzīja Nangs Kuars, kobru valdnieks, un ieņēma mutē visu ūdeni, kas bija dīķī.

Brāļi pārnāca no medībām, redzēja, ka dīķī nav ne lāsītes ūdens, un saprata, ka pati Desmotina ir nākusi pēc udens. Viņi iegāja savas majas un sāka bārt sievas, teikdami:

—   Kāpēc sūtījāt Desmotinu pēc ūdens?

Bet Desmotina sacīja:

—   Viņas sasirga, un es gāju pēc ūdens viņu vielā.

Vecākais brālis aizgāja pie dīķa, nostājās tā malā un

sauca:

—   Kobra! O, kobra! Dod atpakaļ ūdeni, Kobra-meitene Sendrimana stāv dīķa malā.

Kobra to dzirdēja, dzirdēja aji otra kobra, kaimiņiene, un dziedāja:

—   Kobrai O, kobra! Nedod skaidru ūdeni, Kobra-meitene Sendrimana sēž savās mājās.

Vecākais brālis aizgāja, pie dīķa atnāca otrais brālis un dziedāja:

—    Kobra! O, kobra! Dod skaidru ūdeni, Kobra-meitene Sendrimana stāv dīķa malā.

Bet kobra atbildēja:

—   Kobra! O, kobra! Nedod skaidru ūdeni, Kobra-meitene Sendrimana sēž savās mājās.

Tā visi desmit brāļi pa kārtai nostājās dīķa malā un dziedāja, bet kobra viņiem atbildēja. Pēc tam gāja tur visas desmit sievas un arī dziedāja, bet saņēma to pašu atbildi. Beidzot atnāca Desmotina, nostājās pie dīķa un sāka dziedāt:

—   Kobra! O, kobra! Dod skaidru ūdeni, Kobra-meitene Sendrimana stāv dīķa malā.

Nodziedāja un iekāpa dīķī, pašā vidū. Nu arī kobra sāka dziedāt:

—   Kobra! O, kobra! Dod skaidru ūdeni, Kobra-meitene Sendrimana stāv dīķa malā.

Tad Nangs Kuars izlaida ūdeni no mutes, un tas sāka celties visapkārt ap Desmotinu un apklāt viņas augumu. Ūdens cēlās, bet meitene dziedāja:

—   Ūdens pacēlās man no potītēm līdz ceļiem.

Mani brāļi un svaines! Dzeriet šo skaidro ūdenil

Manas govis un bifeļi! Dzeriet šo skaidro ūdeni!

Ūdens pacēlās viņai līdz viducim, un viņa dziedāja:

—   Ūdens pacēlās man no ceļiem līdz viducim.

Manas draudzenes! Nāciet, dzeriet šo skaidro ūdeni!

Tad ūdens pacēlās viņai līdz pleciem un viņa dziedāja:

—   Ūdens pacēlās no viduča līdz maniem pleciem.

Nāciet, visi ļaudis, dzeriet šo skaidro ūdeni!

Mans ziloni un mani zirgi! Dzeriet šo skaidro ūdenil

Odens pacēlas viņai līdz zodam, un viņa dziedaja:

—    Odens pacēlās man no pleciem līdz pat zodam.

O, jūs, meža putni! Dzeriet šo skaidro ūdeni!

O, jūs, lauku tauriņi! Dzeriet šo skaidro ūdenil

Tad ūdens apsedza Desmotinu ar visu galvu un viņa noslīka. Līdzko ūdens apsedza meiteni, Nangs Kuars, kobru valdnieks, saķēra viņu, aizvilka uz savu māju un apprecēja.

Pagāja gadi diyi vai trīs. Reiz Nangs Kuars sacīja sievai:

—    Iesim, apciemosim tavas mātes mājas.

Desmotina atbildēja:

—    Es uz turieni neiešu. Tu nogalināsi manus brāļus.

—        Es viņus nenogalināšu, — Nangs Kuars atbildēja.

—   Iesim, mums vajag viņus apciemot.

Ilgi Desmotina centās viņu atrunāt, bet viņš neklausīja sievai, un abi devās uz viņas mātes mājām.

Kad viņi aizgāja uz turieni, desmit brāļi uzņēma viņus ar godu un Desmotina raudādama sasveicinājās ar brāļiem un svainēm. Dienas četras vai piecas viss ritēja labi. Tad kādu dienu desmit brāļi sacīja Nangam Kuaram:

—    Iesim uz medibam.

Nangs Kuars atbildēja:

—    Labi, iesim.

Desmit brāļi un Nangs Kuars devās uz mežu. Aizgāja uz turieni, un brāļi prasīja Nangam Kuaram:

—    Cik garš tu esi? Parādi mums.

Viņš izstiepās uz zemes visā garumā, bet desmit brāļi kā cirta reizē viņam ar cirvjiem, tā sacirta viņu desmit gabalos.

Vakarā desmit brāļi atgriezās mājās. Desmotina gaidīja viņus durvīs ar degošu lampu uz galvas un krūzi ūdens rokās. Pirmais piejāja vecākais brālis. Desmotina sāka dziedāt:

—   O, brāli! Tu pirmais pārjāji uz zirga.

Vai tālu aiz tevis mana Nanga Kuara zirgs?

Vecākais brālis atbildēja:

—    Viņš ir kaut kur aizmugurē.

Piejāja otrais brālis, viņa dziedāja:

—   O, bralil Tu otrais pārjāji uz zirga.

Vai tālu aiz tevis mana Nanga Kuara zirgs?

Tā viņa sagaidīja visus desmit brāļus. Pēdējais pārjāja pats jaunākais un teica:

—    Nangs Kuars palika tālu aiz mums.

Nu māsa noprata, ka brāļi nokāvuši viņas vīru. Kad pienāca nakts, viņa teica jaunākajam brālim:

—         Es tev došu visas savas rotas un daudz naudas, tikai parādi man, kur ir Nangs Kuars.

Jaunākais brālis sacīja:

—        Mēs lūdzām viņu izstiepties un parādīt, cik viņš garš, un sacirtām viņu desmit gabalos.

Desmotina atdeva brālim savas rotas un naudu. Pēc tam viņa sacīja brāļiem:

—         Brāļi, jūs nokāvāt Nangu Kuaru un esat labi darījuši; iesim un sadedzināsim uz sārta viņa miesas.

Desmit brāļi un Desmotina devās uz mežu, lai sadedzinātu Nangu Kuaru. Savāca veselu kalnu malkas, sakrāva sārtu, uzlika uz tās visus desmit Nanga Kuara gabalus un virsū vēl uzmeta malku. Pēc tam sārtu aizdedzināja.

Līdzko uguns sāka liesmot spēcīgāk un debesīs pacēlas dūmu stabs, Desmotina pēkšņi iesaucās:

—         O, brāļi, paceliet acis un paskatieties, cik daudz zvirbuļu lido ārā no mana Nanga Kuara dūmiem!

Visi desmit brāļi atgāza galvas un skatījās gaisā, bet Desmotina metās ugunī un tur nomira.

Desmit brāļi raudādami gaja uz mājām.

36. BASUKS NAGS UN BAIGA

Baigas sieva vecumdienās nonāca gaidībās. Viņa teica savam vīram:

—    Es esmu stāvoklī, man kārojas sēņu.

Vecais baiga aizgāja uz mežu pēc sēnēm, bet nekur nevienas neatrada. Viņš piekusa, un viņam nāvīgi sagri

bējās dzert. Piegāja pie avota, bet tas sauss. Ieraudzīja krabja alu, un krabis izlaida viņam mazliet ūdens. Vecais baiga padzērās un apsēdās zem koka atpūsties. Kokam blakus bija skudru pūznis, un tanī dzīvoja Basuks Nags — liela kobra. Nags apvaicājās vecajam, kas viņam par raizēm, un vecais visu izstāstīja. Tad Basuks Nags sacīja:

—         Es tev došu sēnes, bet, ja tev būs meita, tu atdosi viņu man par sievu.

Vecais bija ar mieru. Viņam pirkstā bija sudraba gredzens. Basuks Npgs lika izrakt zemē bedrīti, ielikt tanī gredzenu un pārklāt ar drēbi. Vecais to izdarīja, un Basuks Nags noskaitīja burvju vārdus, tad viņi pacēla drēbi, un zem tās bija sēnes.

Kad vecajai sievai pienāca laiks dzemdēt, Basuks Nags pārvērtās par mušu un ielaidās baigas mājā paskatīties, kas īsti piedzims. Piedzima meitene, bet tēvs un māte kaimiņiem stāstīja, ka dēls. Taču Basuks Nags visu bija pats redzējis un pieprasīja, lai atdod viņam meiteni. Kad meitene paaugās, tēvs veda viņu pie vecās čūskas atdot par sievu. Viņiem vajadzēja iet gar dīķi, kurā auga neredzēti skaists lotoss. Basuks Nags bija pieņēmis tādu izskatu. Meitene ieraudzīja lotosu un teica:

—    Es gribu kāzās iespraust šo ziedu matos.

Un viņa iebrida pēc zieda ūdenī. Iebrida un dziedāja:

—   O, tēv, lotosu es nedabūju,

Bet ūdens man jau līdz ceļiem.

Tēvs atbildēja:

—    Ej tālāk, meit, ej.

Viņa iegāja dziļāk un dziedāja:

—   O, tēv, lotosu es nedabūju,

Bet ūdens man jau līdz vidum.

Bet tēvs atbildēja:

—    Ej tālāk, meit, ej.

Viņa iegāja vēl dziļāk un dziedāja:

—   O, tēv, lotosu es nedabūju,

Bet ūdens man jau līdz kaklam.

Tēvs tikai atbildēja:

—    Ej tālāk, meit, ej.

Viņa pagāja pavisam zem ūdens, un kobra aizvilka viņu sev līdzi. Tēvs aiz bēdām sāka dauzīt galvu pret dīķa malu un nomira.

Bet mājās viņiem tai vietā, kur apraka otro pusi, kad ineita bija piedzimusi, izauga puķe un no tās zieda iznāca zēns. Drīz vien nomira arī baigas sieva, un zēns palika viens. Viņš iztaisīja sev nelielu vijoli, savāca ciemā lupatas, novija no tām raibu turbānu un devās plašajā pasaulē lugt dāvanas, dziedādams:

—   Mana vecā māmiņa nomira, gružus kaudzē vākdama,

Tēvs nomira mežā dīķa malā.

Manu māsiņu aizvilka pie sevis Basuks Nags.

Viens klīstu pa pasauli šai lupatu turbānā.

Māt, dod man saujiņu kaut kā ēdama!

Tā viņš nokļuva līdz turienei, kur dzīvoja viņa māsa. Viņa noklausījās dziesmu vairākas reizes, saprata, kas ir dziedātājs, apkampa brāli un sāka raudāt.

Brālis palika dzīvot pie māsas un Basuka Naga. Ik dienas viņi gāja uz džungļiem izlikt cilpas medījumam, un zēns allaž nesa mājās daudz medījumu. Basuks Nags visu, kas iekrita viņa cilpās, slepeni apēda uz vietas un mājās vienmēr pārnāca tukšām rokām. Reiz Basuks Nags, aprijis medījumu, kas bija paša un ari zēna cilpās, apsēdās ceļa vidū, atpleta rīkli un gaidīja sievasbrāli, lai aprītu ari viņu.

Bet zēns nebija vientiesis. Viņš sacirta Basuku Nagu ar cirvi gabalos un sakrāva tos lielā kaudzē. Basuks Nags bija tik milzīgs, ka viņa asinis plūda kā upe, bet kaulu un gaļas kaudze pacēlās kā kalns. Kad brālis atgriezās mājās, māsa jautāja:

—    Kur tavs svainis?

—        Neraizējies par viņu, — zēns atbildēja. — Nāc man līdzi, iesim abi dzīvot kalnos.

Tā viņi aizgāja no turienes laimīgi, iztīrīja sev džungļos lauku un vēl ķēra cilpās visādu medījumu.

37. TĪĢERA audžudēls

Baigas sieva gaidīja pirmo bērnu. Vīrs teica:

—   Es gan gribētu, kaut piedzimtu meitene! Ja būs meitene, tad mums būs gan ēdamā, gan naudas atliku likām, bet, -ja piedzims zēns, es viņu dzīvu ierakšu zemē.1

—   Jā, — sieva atbildēja, — tā mēs ari darīsim.

Pienāca laiks, viņa dzemdēja dēlu, un pēc dažām dienām baiga aiznesa bērnu uz džungļiem, lai ieraktu zemē. To noskatījās tīģeriene aiz krūma, un, kad baiga aizgāja, viņa izraka mazuli un pabaroja ar pienu. Tīģerienei bija divi tīģerēni, un tie sāka ar mazuli rotaļāties.

Zēns pieauga, un tīģeriene viņam sacīja:

—   Man vajadzēs tevi apprecināt.

—        Tev vajag mani apprecināt, māt, tas tiesa, — jauneklis atbildēja, — tikai viesu sanāks daudz, tātad vispirms jāparūpējas par cienastu.

—   Kas man jādara?

—        Sagādā man tik daudz loku un bultu, cik var pacelt divdesmit četri vīri, tad es dabūšu visu, kas dzīrēm nepieciešams.

Tīģeriene aizgāja uz pilsētu, kur dzīvoja agarijas, un vienu saķēra.

—   Es tevi apēdīšu, — viņa teica.

—        Saudzi mani, — lūdzās kalējs agarija, — es došu tev visu, ko vien gribēsi.

—        Pēc astoņām dienam, — tīģeriene atbildēja, — atsūti man tik daudz loku un bultu, cik var pacelt divdesmit četri vīri.

Agarija apsolījās, un pēc astoņām dienām pie tīģerienes ieradās divdesmit četri nesēji un atnesa veselu kalnu loku un bultu. Jauneklis paņēma atnesto un devās medībās. Nošāva tik daudz medījuma, cik vajadzīgs, un tīģeriene gāja meklēt viņam sievu.

Tani reizē radža veda palankīnā sava dēla jauno sievu no kāzām mājās. Pats radža un dēls jāja pa priekšu. Tīģe-

riene palaida viņus garām, uzbruka palanklna nesējiem, visus nobeidza, bet meiteni aiznesa līdzi. Uz kāzām viņa saaicināja tīģerus, leopardus, ziloņus un lāčus no džungļiem. Līgavu un līgavaini nosēdināja kāzu teltī, un visi zvēri gāja viņus apsveikt. Jauneklis nobijās un teica:

—        Neliec viņiem mūs skūpstīt, lai tikai uzliek mums tiku uz pieres.

Bet kāds vecs tīģeris sacīja:

—        Ar tiku nepietiek, es gribu viņus apsveikt, kā pienākas.

Viņš ar ķepu aiztika puisim zodu, ar nagiem sapinās bardā un noplēsa to. Bet līgavai mazajā pirkstiņā bija burvju spēks. Viņa pieskārās pie bārdas, tā ieņēma savu vietu, un viss sadzija. Pēc laulībām tīģeriene rīkoja viesiem lielas dzīres un tad laida viņus uz mājām.

Tīģeri un leopardi devās uz mājām un runāja:

—         Dzīres patiešām bija labas, mēs tikai neapēdām līgavaini un līgavu.

Viņi noslēpās ceļa malā un sāka gaidīt.

Kad visas ceremonijas bija galā, jaunais pāris sacīja tīģerienei:

—         Māt, mēs tagad iesim pie cilvēkiem un dzīvosim kopā ar viņiem, bet tevi nekad neaizmirsīsim un sūtīsim tev ciema kukuļus.

Jauneklis paņēma visus lokus un bultas, un abi aizgāja savu ceļu. Tur nu viņus aplenca tīģeri un leopardi, bet viņi paspēja uzrāpties kokā un apsēdās uz tā zariem. Zvēri sapulcējās zem koka un sāka cits citam kāpt uz muguras — teju pat būs klāt. Jauneklis sacīja sievai:

—         Saņem mani cieši aiz matiem, bet ar otru roku turies labi krietni pie zara.

Viņš paņēma loku un bultu un savilka loku tā, ka ar vienu bultu ķēra visus zvērus uzreiz.

Abi devās tālāk, un tad ceļā gadījās bārddzinis. Jauneklis pasauca viņu un lika apcirpt sevi. Sieva teica:

—    Es tev došu par to zelta gabalu.

Tā viņa teica un aizgāja uz mājām pēc naudas. Bārddzinis, cirpdams jaunekli, iedomājās viņu nokaut, bet tas aizbēga un noslēpās pie kalēja. Bārddzinis apvilka jaunekļa drēbes un pieņēma viņa izskatu. Kad viņš ieradās mājās, jaunava prasīja:

—    Kur tavi loki un bultas?

—   Man kļuva nelabi un nebija spēka nest tādu smagumu, — bārddzinis atbildēja.

Sieva jau saprata, ka tas nav viņas vīrs, iegāja pie tēva, pie radžas, un teica:

—    Ja viņš patiešām ir mans vīrs, viņš nošaus visus tīģerus tavos džungļos.

Tā nu izveda bārddzini džungļos, iedeva viņam rokā loku un bultu, bet, līdzko parādījās tīģeri, viņš aizšāva garām, un tīģeri metās viņam virsū un saplosīja. Tad radža iznesa jaunekļa loku un paziņoja: kas pratīs uzvilkt šo loku, to atzīs par radžas znotu. Sanāca daudz ļaužu, bet nevienam nebija spēka saliekt šo loku. Beidzot pats jauneklis atnāca no kalēja, uzvilka loku, un radža atdeva viņam pus valsti un savu meitu.

38 ZENS, KURS ROTAĻĀJAS AR BUMBIŅĀM

ādā pilsētā reiz dzīvoja divi brāļi. Neviens par viņiem nerūpējās. Viņi ganīja kazas un no šī darba pārtika. Iedod viņiem par to pašķidru biezputru, un tā viņi nodzīvoja savus divpadsmit trīspadsmit gadus. Tad jaunākais brālis teica vecākajam:

—   O, brāli, visi bērni ciemā rotaļājas ar bumbiņām starp banjana saknēm. Dabū man bumbiņas, es arī gribu rotaļāties. Un vēl dabū man maizi, es paņemšu to un iešu rotaļāties. Man tas patīk.

Ciema bērni visi rotaļājās zem viena koka, bet šo nepieņēma. Ko lai viņš dara? Sāka rotaļāties viens pats. Rotaļājās, rotaļājās, te viņa bumbiņa aizlidoja uz tādu vietu, kur divpadsmit kosus uz visām pusēm nebija neviena mājokļa. Uz turieni aizlidoja viņa bumbiņa. Tur nebija itin nekā — tikai džungļi un kalni. Sai lielajā mežā nedzirdēja putnu balsis, pat kraukļi nekrauca. Vienīgi vecais lācis iekrekšķas un sauss koks nobrikšķ, it kā pa to kāds iesistu ar cirvi. Šādos džungļos nokļuva viņa bumbiņa un no; krita starp liela banjana saknēm.

Starp šā banjana saknēm salasījās uz atpūtu savvaļas bifeļi. Vecais bifelis, ar vienu aci akls, uzraudzīja teļus. Ragi viņam bija divpadsmit olekšu garumā. Zēns nobijās no šā bifeļa un aši uzkāpa banjanā. Redzēt vienacis bifelis viņu neredzēja, bet cilvēka smaku sajuta. Viņš sāka celt galvu aizvien augstāk un augstāk un meklēt, no kurienes šī smaka nāk. Pievakarē tur salasījās pārējie bifeļi, kuri bija aizgājuši ganīties. Iestājās nakts, un zēnu neviens nepamanīja. Līdzko ausa gaismiņa, visi bifeļi sāka raudzīties augšup, bet neviens viņu nevarēja saskatīt. Viņu redzēja tikai vienacis bifelis. Tagad atstāsim viņus uz brītiņu un paklausīsimies, ko darīja zēna vecākais brālis.

Vecākais brālis sacīja pats sev: «Es nekad neuzminēšu, kas noticis ar manu jaunako brāli.» Viņš ganīja kazas un lēja asaras. Tagad atstāsim uz brītiņu vecāko brāli un paklausīsimies par bifeli.

Bifelis sacīja jaunākajam brālim:

—    Kāp zemē, zēn.

Tas atbildēja:

—    Nē, es nekāpšu, tu mani apēdīsi, — bet bifeļi sāka viņu dzīt zemē, un viņš nokāpa no koka.

—    Nu, brāli, — bifeļi teica viņam, — paliec pie mums un pieskati mūsu mītni un mūsu teļus. Mēs par tevi parūpēsimies un sarīkosim tev kāzas.

Bet zēns bija kā no mātes miesām nācis un teica:

—    Nē, man nav drēbju.,

—    Par to mēs gādāsim, — bifeļi atbildēja.

Otrā dienā pa ceļu gāja audējs ganda un nesa uz pleca audumu saini pārdot tirgū. Bifeļi ieraudzīja gandu, sāka skaļi sprauslot, un viņš metās bēgt, nosvieda saini un uzkāpa kokā. Bifelis uzdūra saini uz ragiem un atnesa zēnam.

—    Re, zēn, te tev ir drēbes, valkā.

Zēns sāka valkāt šīs drēbes. Ik ritu viņš slauca lapu traukā bifeļu mātes un dzēra pienu un pēc tam visu dienu pieskatīja teļus. Vakarā, kad bifeļi sanāca zem banjana pārgulēt, bifeļu mātes atkal deva zēnam pienu, ja viņš bija izsalcis.

Kādu reizi pusdienas laikā gāja garām podnieks, viņš nesa podu uz pilsētu. Zēns ieraudzīja podnieku un prasīja viņam šo podu.

—    Dod man podu, — viņš sacīja, — un rit es tev došu pienu.

Tas arī atdeva podu. Vakarā bifeļi atgriezās uz naktsguļu, ieraudzīja podu un prasīja:

—    Saki, zēn, no kā tu nopirki šo podu?

—        Te gāja garām podnieks, es nopirku no viņa podu un apsolīju viņam pienu.

Zēns izslauca pienu podā, padzērās, un bifeļi viņam sacīja:

—    Tagad ej pie kā gribi par lamsenu.

—    Uz kurieni lai eju? — viņš jautāja.

—         Ej par lamsenu pie gaitas Berelpuras pilsētā, — bifeļi sacīja. — Viņam ir septiņas meitas. Bet, ja gribi, ej, kur patīk, un nebēdājies. Mums pietiks mantas, ko tev dot. Kazās ieradīsies mūsu senči paskatīties uz tevi; ja tu mūs pasauksi, tad mēs arī atnāksim un dosim tev visu, kas vajadzīgs.

Tā nu puisis devās uz Berelpuras pilsētu par lamsenu. Ceļā viņš nomazgājas dīķī. Tur bija pērtiķis. Tas viņam prasīja:

—    Uz kurieni tu dodies?

—         Es eju par lamsenu pie gaitas Berelpuras pilsētā, — puisis atbildēja.

Pirms mazgāšanās viņš izģērbās kails un salika drēbes uz zemes. Pērtiķis apvilka puiša drēbes un rikšiem aizskrēja viņam pa priekšu par lamsenu pie gaitas. Puisis izlēca no dīķa, skrēja pakaļ pērtiķim un lūdza atdot apģērbu. Pērtiķis sastapa pretimnācēju un teica tam:

—    Es eju par lamsenu pie gaitas.

Tad puisis piegāja pie tā paša cilvēka un lūdza kādu apģērba gabalu. Tas viņam prasīja:

—    Uz kurieni tu pliks ej?

—    Eju par lamsenu, — puisis atteica.

Vīrs iedeva viņam drēbes, puisis apģērbās un steidzās panākt pērtiķi. Pērtiķis izskatījās ka īsts cilvēks. Viņš aizgāja pa priekšu, pirmais ieradās pie gaitas, palocījās saimniekam līdz pašai zemei. Arī viņa sievai, nākamajai sievasmātei, palocījās tāpat. Septiņas jaunās meitenes ieraudzīja pērtiķi, samulsa un iegāja mājā. Pēc tam pienāca puisis, apsēdās un klusēja kā miets. Neviens uz viņu pat nepaskatījās.

Gaita paņēma par lamseniem abus — puisi un pērtiķi.

Pagāja četras dienas, un ko saka pērtiķis? Viņš saka:

—         Sis puisis ir ganda, smeliet viņam biezputru no virsas.

Kopš tās dienas puisim sāka smelt biezputru no virsas. Visas sešas vecākās meitas deva biezputru pērtiķim, vienīgi jaunākā — puisim.

Reiz sievasmāte teica pērtiķim:

—    Znotiņ, ej cirst mežu.

Pērtiķis sacīja, ka ejot cirst mežu, bet pats visu dienu vāca augļus mežā. Viņš ne kociņa nenocirta. Tā viņš darīja katru dienu, bet puisis prasīja cirvi un devās darbā. Tikai vienu reizi iecirta kokam, un novēlās simts koku, un ;ir diviem trim cirtieniem izcirta tādu lauku, ka pietiktu veselam ciemam. Otrā dienā viņš gāja apcirst zarus. Kā cērt, tā uzreiz zari nost simts kokiem. Cik koku nogāza, tik notīrīja. Puisis pārnāca mājās, un pērtiķis pēc viņa, nosēdās un pūta it kā piekusis. Trešajā dienā puisis gāja izcirtumu dedzināt. Kā pielaida uguni, tā uzreiz aizdegās divpadsmit olekšu platumā. Vienā dienā izdedzināja visu līdumu.

Gaitas jaunākā meita izlavījās no mājas un devās pakaļ puisim, lai apskatītos viņa līdumu, ieraudzīja, kā viņš pielaiž uguni, un sacīja:

—    Es gribu saistīt savu dzīvi ar viņējo, viņš ir labs zemkopis un centīgs strādnieks. Bet pērtiķis līdumā nemaz nestrādā, tikai pilda sev vēderu.

Un tad vēl tā nodomāja: «Viņš izdedzinājis tādu milzu līdumu, kur viņš ņems tik daudz sēklas, lai to apsētu? Mēs taču viņu ēdinām ar šķidru putriņu, bet tēvs tam neticēs un mātei tas nebūs pa prātam.»

Kopš tās reizes vienmēr, kā viņai deva tīrīt rīsus, viņa ņēma un atbēra pusi sev un paslēpa šos rīsus podā rneža biezumā. Pienāca sējas laiks, puisis sāka lauzīt galvu, kā lai tiek pie sēklas, un pats ar sevi skaļi runāja par to. Meitene izdzirdēja viņu no savas paslēptuves un sacīja:

—    O, brāli, vai zini, ko es esmu izdarījusi? Atbēru tev rīsus un noglabāju. Neraizējies.

—    O, māsa, — viņš tad prasīja, — vai tu patiešām esi atbērusi man rīsus?

—    Nāc līdzi, — viņa atbildēja, — es tev parādīšu.

Viņš aizgāja, un meitene viņam parādīja. Tad puisis,

nevienam nezinot, palūdza ciemā pāris vēršu un uzara savu zemi. Viņš atnesa uz līdumu trīs pudus rīsu un apsēja tādu tīrumu, ka tur pietiktu visam ciemam, un neviens par to neko nezināja, tikai meitene. Nebija neviena līduma ar tik biezu rīsu, tik raženi tas tur sazēla. Kad rīss

izauga, meitene aizgāja to apskatīties. Ieraudzīja un bija apmierināta. Mājās sievastēvs un sievasmāte nedeva puisim pietiekami daudz biezputras, bet tagad viņš uzraudzīja savu rīsu, uzmeklēja blakus tīrumam piemērotu vietu un apmetās tur. Meitene arī ieradās un palika pie puiša. Viņi abi sāka pļaut un kult. Astoņas dienas meitene un puisis nenāca mājās, toties pabeidza visu darbu. Tad puisis aizgāja pie sievastēva un teica:

—         Tēv, savāc ratus no visa ciema, jāved mani rīsi no tīruma mājās.

Izdzirdējis tādu valodu, sievastēvs aizgāja apskatīties un ieraudzīja kaudzi risu pakalna lielumā. Atgriezās mājās un prasīja pērtiķim:

—         Cik risu tu esi savācfs, un cik maisu tev iznāca? Ja viņa maisus vedīs piecpadsmit dienas, tad vēl tikpat daudz paliks uz lauka.

Kad pārveda visus maisus, puisim sarīkoja kāzas. Sarūpēja visu, kas kāzām vajadzīgs. Kāzās puisis piecēlās, salika rokas un teica senčiem:

—    Šodien man ir kāzas, nāciet apskatīties.

Ciema ļaudīm viņš jau agrāk bija sacījis:

—    Trk mazā mājā es nedzīvošu.

Pēc laiciņa no meža nāca šurp visi bifeļi. Ceļā viņi gāza nelielus kokus un mazas mājas. Ciema ļaudis ieraudzīja bifeļus, sabijās un teica:

—    Viņš ir liels vīrs, šis puisis!

Nu sievastēvs un sievasmāte ari to atzina. Kad kāzas gāja uz beigām, sievastēvs vaicāja puisim:

—    Kur ir tavi radi?

—    Man nav radu, tikai viens brālis, — viņš atbildēja.

—    Tad ej, atved savu brāli.

Viens bifelis sacīja:

—         Tu tik tālu netiksi, es tevi aizvedīšu un atvedīšu atpakaļ jūs abus divus.

Tā viņi devās projām un sāka meklēt puiša brāli, bet, kad atrada, vecākais jaunāko vairs nepazina. Bija taču pagājuši divpadsmit gadi. Bet bifelis viņiem teica:

—    Sēstieties abi man mugurā, es jūs aizvedīšu.

Abi sēdās bifelim mugurā, un viņš atveda brāļus uz gaitas mājām, kur kāzas beidzās. Vecāko brāli ieraudzīja gaitas vecākā meita un teica:

—    Es dzīvošu kopā ar viņu.

Jaunākā iebilda:

—   Tu taču gribēji pērtiķi, kāpēc tagad gribi šo?

—   Nē, pērtiķi es tūliņ padzīšu, — vecākā atbildēja. Viņa paķēra piestalu1 un sāka velēt pērtiķi, kamēr tas

laidas lapās. Brāļi sadalīja savā starpa māsas, uzcēla māju un sāka dzīvot laimīgi.

39. DZELZS RATI

ādam radžam bija pieci dēli, bet jaunāko viņš mīlēja visvairāk. Četri vecākie brāļi, redzēdami, ka mazais zēns allaž dabū vislabākos kumosus, nolēma aizvest viņu uz džungļiem un nogalināt. Kādu dienu viņi sacīja:

—   Iesim uz mežu pamedīt briežus.

Bet radža teica:

—   Ja ejat, tad neņemiet jaunāko brāli līdzi.

Brāļi atbildēja:

—       Mēs turēsim viņu vidū, un viņam nekas ļauns nenotiks.

Taču, kad viņi nāca no medībām mājās, tad pameta zēnu džungļos un pateica tēvam, ka to saplosījis tīģeris.

Zēns gāja un gāja, kamēr nonāca Madhubanas džungļos. Tur zem mango koka mājoja govs Surigaja. Zēns palika pie viņas un ik dienas vāca projām viņas mēslus. Tā pagāja daudz dienu. Reiz govs vaicāja:

—   Kāpēc tu esi tik vājš?

Viņa un viņas māsas deva zēnam pienu, un viņš atkopās.

Kādu dienu ieradās vecs vīrs ar vēršiem un piekrāva pilnus ratus ar govju mēsliem, bet, kad mēģināja braukt projām, krava bija tik smaga, ka vērši nevarēja to pakustināt. Vecais vīrs lūdza zēnu palīgā, un, tikko zēns uzšāva vēršiem, tie devās uz priekšu aši jo aši. Vecais ielēca ratos un sāka skubināt vēršus, cerēdams aizvest zēnu līdzi savai meitai par vīru. Zēns nobijies sauca pēc palīdzības, govis panāca braucējus un laimīgi atveda zēnu atpakaļ.

Vecais vīrs pārbrauca mājās un šoreiz uztaisīja dzelzs ratus ar dzelzs vēršiem, atgriezās atkal pie mango koka un piekrāva pilnus ratus ar govju mēsliem. Surigaja bija iedevusi zēnam prieka flautu un bēdu flautu un pieteikusi, lai pūš bēdu flautu, līdzko viņam draud nelaime. Vecais vīrs atkal gribēja zēnu aizvest līdzi, bet viņš sāka pūst bēdu flautu, un govis ieradās viņu paglābt. Taču šoreiz rati bija no dzelzs, un govis, tos badīdamas, sasita galvas pret dzelzi un pakrita beigtas. Tā vecais vīrs pārveda zēnu mājās, lai apprecinātu ar savu meitu. Bet zēns teica:

—    Mani vecāki ir miruši, un es devu solījumu precēties tikai pēc divpadsmit gadiem.

Vecais ļoti noskaitās, tomēr paturēja zēnu pie sevis un lika viņam strādāt. Zēns nodzīvoja tur vairākas dienas un tad aizbēga uz džungļiem, kur dzīvoja Amarguru. Viņš nokalpoja Amarguru divpadsmit gadus, un pēc tam guru sacīja:

—    Prasi, kādu maksu gribi, es tev visu došu.

—    Man neko nevajag, — zēns atbildēja, — ja nu vienīgi dod man savu svēto ūdeni.

Guru iedeva viņam ūdeni, un viņš aizgāja uz turieni, kur zemē gulēja govju kauli. Viņš uzšļakstīja tiem ūdeni, un govis atdzīvojās. Viņas uzcēlās kājās un pienāca pie zēna, un viņš vēl ilgi dzīvoja kopā ar govīm.

Kadu reizi, kad viņš mežā lasīja mango augļus, uz turieni mašīnā atbrauca radža ar braminu un bārddzini. Jauneklis sēdēja kokā un ēda mango. Radža atgūlās zem koka atpūsties. Jauneklim ienāca prātā māte, viņš apraudājās, un asaras uzkrita braminam uz galvas. Viņi palūkojās augšup, ieraudzīja jaunekli un nolēma ņemt viņu līdzi par radžas jaunākās meitas vīru. Radža viņam teica:

—    Dod mums mazliet augļu.

—    Nē, — viņš atteica.

—    Nebaidies, mēs tev samaksāsim. Nones mums lejā dažus augļus.

Beidzot viņi pierunāja jaunekli kāpt zemē. Radža deva viņam naudu, bet viņš neparko negribēja to ņemt, tad viņam teica:

—    Ņem, ko tev radža sahibs dod.

Līdzko jauneklis pastiepa roku pēc naudas, viņu sagrāba, ievilka mašīnā un aizveda uz pili. Jauneklis, pre

todamies viņiem, bija pazaudējis flautas un nevarēja vairs pasaukt palīgā savas maizes mātes. Bet, kad viņš ieraudzīja radžas jaunāko meitu un kad abus apprecināja, viņš kļuva tik līksms, ka par govīm aizmirsa pat domāt.

40 BRIEŽU MĀTES DĒLS

eiz dzīvoja radža, kurš ēda tikai gaļas ēdienus un ik dienas gāja uz medībām. Reiz viņš medīja, un viņam uznāca briesmīgas slāpes. Viņš nokāpa lejā pie ezera meža vidū, remdināja slāpes, apsēdās zem tamarinda un sāka ēst tā augli. Piecēlās, lai ietu projām, un nospļāvās.

Vakarā tur ieradās briežu māte, padzērās ūdeni un uzlaizīja radžas spļāvienu zem tamarinda. Pagāja dažas dienas, un no radžas spļāviena briežu māte kļuva grūta, un noliktajā laikā zem šī paša tamarinda viņai piedzima mazs zēns. Briežu māte atstāja mazuli guļam un aizgāja ganīties. Pa to laiku nāca garām radža un apsēdās zem koka. Viņš izdzirdēja bērnu raudam, ieraudzīja mazuli, nopriecājās par bērna skaistumu un sacīja kalpam:

—    Man nav bērnu. Ņemšu viņu pie sevis, būs man dēls.

Viņš aizveda bērnu uz mājām, un tas pamazām pieauga.

Briežu mātes dēls kļuva jauneklis, un reiz, kad radža bija medībās, rani un jauneklis palika guļam vienā mājā. Rani iekāroja jaunekli un sāka viņu skubināt, lai viņš rani apkamptu. Jauneklis negribēja to darīt, un rani tā pārskaitās, ka ap radžas pārnākšanas laiku saskrāpēja sev miesu ar dzelkšņiem un atkrita gultā kā nedzīva. Radža prasīja, kas viņai vainas. Šī sākumā liedzās atbildēt un beidzot apsūdzēja jaunekli, ka tas gribējis paņemt viņu ar varu un savainojis viņai visu miesu. Radžu pārņēma dusmas, un viņš iemeta jaunekli cietumā.

Briežu māte dabūja dzirdēt, ka viņas dēls nokļuvis cietumā, atnāca uz pili, nostājās pie radžas durvīm un dziedāja:

—    Mans dēls, tu piedzimi mežā,

Bet uzaudzis esi zem jumta.

Kādas vainas dēļ, manu dēliņ,

Tu cietumā nokļuvis esi?

Dēls atbildēja viņai no cietuma:

—    Māt, neko sliktu darījis neesmu,

Ļaunā rani mani te ieslodzīja.

Briežu māte aizskrēja. Ik nakti viņa ieradās un dziedāja savu dziesmu.

So dziesmu noklausījās pils saime, un padomnieks pastāstīja par to radžam. Radža noteica, ka tie ir meli, un pats nakti gāja klausīties, bet ap to laiku, kad briežu māte ieradās, viņš bija iemidzis un neko nedzirdēja. Viņš bija ļoti pikts uz padomnieku, jo domāja, ka tas viņu piekrāpis.

Otrā nakti padomnieks apsēja radžam pavedienu ap pirkstu. Līdzko radža sāka snaust, viņš parāva pavedienu un radžu uzmodināja. Nu radža dzirdēja, ko dzied briežu māte. No rīta viņš lika kalpiem izrakt slazda bedri, un nakti briežu māti noķēra. Radža pats atnāca aplūkot gūstekni un tai teica:

—     Kāpēc tu nāc uz šejieni katru nakti?

—     Mans dēls sēž tavā cietumā, — briežu māte atbildēja.

Un viņa izstāstīja radžam visu, kas bija noticis. Radža

noklausījās viņas stāstu un lika ierakt rani dzīvu zemē, bet jaunekli izlaida no cietuma un abus ar briežu māti novietoja pilī. Radža apprecēja briežu māti, un viņa pārvērtās par skaistuli.

41. NEATZĪTAIS dēls

ādam radžam bija sešas sievas. Vienu dienu viņš ar saviem kalpiem devās uz džungļiem frtedībaS, Un viņam ļoti sagribējās dzert. Viņš lika kalpiem uzkāpt kokā un paskatīties, vai neredz kaut kur ūdeni.

Taču, lai kā skatījās, viņi redzēja vienīgi biezus džungļus. Beidzot viens ieraudzīja džungļu vidū pili ar torni, kas laistījās saulē. Sinī pilī dzīvoja dano Natjamals.

Viss mednieku bars steidzās uz pili. Dano bija kaut kur izgājis, bet viņa meita uzņēma medniekus. Viņa bija iemetusi zīda pavediena galu jūrā, un pa šo pavedienu tecēja šurp ūdens. Viņai bija paradums teikt viesiem: «Ja izdzersiet visu ūdeni, kas sūcas šurp pa šo pavedienu, tad uzvarēsiet, ja ne — tad uzvarēšu es,» — pēc tam viņa sasēja viesus un atstāja tēvam vakariņās. Kad radža ieradās un teica: «Esmu ļoti izslāpis, dod man ūdeni padzerties,» — viņa atbildēja: «Te ir ūdens, kas plūst pa pavedienu. Ja tu vari visu izdzert, tad būsi uzvarējis, ja ne — uzvarēšu es, un tu nonāksi manā varā.» Radža atteica:

—    Ar šo ūdeni jau mums nepietiks.

Viņš lika vispirms dzert kalpiem. Viens sāka dzert — nevarēja izdzert, otrs sāka dzert — tāpat, trešais sāka dzert — tāpat. Tad radža kļuva domīgs.

Viņam līdzi bija vienacis bārddzinis, tas paskatījās ārā pa pils logu un ieraudzīja, ka zīda pavediens sniedzas līdz pat jūrai. Viņš klusām izgāja ārā un pārrāva pavedienu. Tad radža dzēra un ūdens tūliņ izbeidzās. Tā viņš uzveica dano meitu.

Tobrīd aurodams pārnāca mājāls dano Natjamals:

—     Saožu cilvēka smaku, dod man vakariņas!

Bet meita atbildēja:

—     Nē, viņus ēst nevar. Sis radža mani pieveica, un man jākļūst viņam par sievu.

Pus minūtes vajadzēja, lai radža uzslietu kāzu telti, minūti, lai apprecētu dano meitu, un tad visi devās uz mājām. Kad viņi sasniedza pili, jaunuve vaicāja radžam:

—    Cik sievu tev jau ir?

—     Sešas, — radža atbildēja, mazliet sakautrējies.

—     Dzen visas sešas projām, tad es iešu tavā mājā iekšā, — dano meita sacīja.

Radža pavēlēja visām sešām rani uzvilkt netīras, skrandainas drēbes un iet projām. Sestā, pati jaunākā un skaistākā, bija gaidībās. Viņas apmetās dzīvot kādā radžas dārzā, un jaunā rani iegāja pilī.

Pēc dažām dienām jaunā rani teica vīram:

—    Atnes man tavu sešu sievu acis, tad varēšu dzīvot laimīgi, citādi man jāmirst.

Radža pavēlēja kalpiem izņemt sešām rani acis un atnest tās viņam. Acis nolika viņiem priekšā, un kopš tā laika radža ar savu jauno rani dzīvoja vienos priekos.

Bet radžas dārzā sēdēja sešas aklas sievietes. Pēc dažām dienām jaunākajai piedzima dēls. Viņš auga ātri, jo šaule deva viņam spēku un vējš augumu. Pēc kāda laika rani dabūja zināt, ka vienai no aklajām sievietēm piedzimis dēls. Viņa sāka bīties, ka zēns drīz pieaugs un atņems viņai valsti, un prātoja, kā zēnu nogalināt. Viņa atsauca bārddzini un teica:

—     Ej un pasaki šim zēnam:

«Tas, kas var vienā dienā

Iesēt, nopļaut, izkult un izvētīt rīsus,

Pasludinās sevi par radžas dēlu.»

Kad bārddzinis pateica to zēnam, viņš kļuva ļoti bēdīgs. «Kurš gan var to izdarīt?» viņš domāja, pameta savas mājas un aizgāja džungļos. Tur viņš atrada sadhu, kura mati izpletās piecus kosus visapkārt. Zēns domāja: «Kā lai pieskaros šā svētā vīra kājām? Kur vien griežos, visur priekšā viņa mati.» Viņš pavadīja daudzas dienas, vākdams matus kopā. Kad viņš piekļuva pie paša sadhu, tad redzēja, ka svētais vīrs ir viscaur netīrumos ieaudzis tā, ka viņu nevar redzēt. Zēns nesa šurp ūdeni un mazgāja sadhu. Tā pagāja divpadsmit gadi. Kad beidzot ūdens piekļuva pie sadhu miesas, viņš dusmās uzkliedza:

—     Ej projām, savas māsas piegulētāj, ja viena mana acs tevi ieraudzīs, tu pārvērtīsies pīšļos!

Jauneklis aši nostājās sadhu aiz muguras. Tad sadhu atvēra acis, un džungļi viņa priekšā nodega piecu kosu dziļumā. Kad sadhu norima, viņš prasīja:

—     Kas tu esi? Nāc un nostājies man priekšā.

Jauneklis nokrita viņam pie kājām un izstāstīja visas

savas bēdas.

Tad sadhu sacīja:

—     Es tevi pārvērtīšu par papagaili. Aizlaidies uz dano Natjamala lauku. Vienīgi tur tu vari dabūt rīsu, kas izaug vienā dienā. Apsēdies kokā un, kad redzi, ka dano kalpi noliekas atpūsties, nolaidies un paņem knābī vienu rīsa vārpu. Kalpi dzīsies tev pakaļ, bet tu nedrīksti atskatīties, citādi pārvērtīsies par akmeni.

Tā arī notika. Jauneklis kļuva par papagaili un noplūca rīsa vārpu. Kad dano kalpi dzinās viņam pakaļ, viņš neatskatījās, bet laidās taisni pie sadhu, un sadhu pārvērta viņu atkal par cilvēku.

Jauneklis atgriezās mājās un iesēja rīsu; tai pašā dienā tas uzdīga un izauga; viņš nopļāva to, izkūla un izvētīja. Rani sūtīja bārddzini palūkoties, vai jauneklis nav pārnācis, un pēdējais apsveica viņu ar vārdiem:

—     Tu esi ieradies īstā laikā. Aiznes šos rīsus rani, lai viņa apēd tos.

Kad bārddziņis parādīja rani rīsus, viņa nobijās. Rani sacīja:

—     Ej atpakaļ pie šī jaunekļa un teic viņam:

«Tas, kas var vienā dienā Iesēt, nopļaut, izkult un izvētīt rīsu Un no baltā meža bifeļa piena Izvārīt sieru un apēst to,

Pasludinās sevi par radžas dēlu.»

To izdzirdējis, jauneklis devās atpakaļ pie sadhu un pastāstīja visu viņam. Sadhu pārvērta jaunekli par sirseni un aizsūtīja uz dano Natjamala ganībām, kur ēda baltie meža bifeļi. Sirsenis pagaidīja, kamēr dano kalpi izslauc bifeļu mātes, tad ielaidās vienā piena spainī un izspruka ārā, skaļi dūkdams. Bifeļi sāka dzīties viņam pakaļ, gani dzinās pakaļ bifeļiem, un visi aizskrēja pie paša sadhu. Viņš pārvērta bifeļus par akmeņiem un sirseni par mušu un, kad dano kalpi atskrēja, tad norāja tos, sacīdams:

—     Te neviena nav; kāpēc jūs traucējat sadhu?

Kad kalpi bija aizgājuši, sadhu pārvērta akmeņus par bifeļiem un mušu par radžas dēlu, un jauneklis aizdzina visu ganāmpulku uz savām mājām. Tur viņš izslauca bifeļu mātes, izvārīja sieru un aizsūtīja to rani. To ieraudzījusi, viņa vēl vairāk sabijās un teica bārddzinim:

—     Aizej pie šā jaunekļa un pasaki viņam:

«Tas, kas var vienā dienā Iesēt, nopļaut, izkult un izvētīt rīsu Un no baltā meža bifeļa piena Izvārīt sieru un apēst to,

Un atjāt milzu zirgu Hansradžu,

Pasludinās sevi par radžas dēlu.»

To izdzirdējis, jauneklis aizgāja pie sadhu un pastāstīja viņam visu. Sadhu sacīja:

—    Ej, es tev došu ieročus.

Viņš iedeva jauneklim viesuļbultu Čakarbanu, bultu Cirbanu, kas ķeras pie cilvēkiem kā zāle čira, akmeni, ūdeni ķirbja pudelē un rungu un aizsūtīja viņu uz dano Natjamala pili, lai izved no staļļa milzu zirgu Hansradžu. Jauneklis ieradās pilī un teica, ka esot paša dano dēls. Dano ļoti priecājās par to un uzņēma jaunekli ar lielu godu. Nākamā dienā dano aizgāja uz mežu sarakt saknes pusdienām un jauneklis apstaigāja pili, kamēr atrada milzu zirgu Hansradžu. Viņš uzlēca tam mugurā un jāja projām no pils uz mežu. Taču dano ieraudzīja viņu un dzinās pakaļ. Jauneklis izšāva Čakarbanu, un viesuļbulta saplosīja dano sīkos gabaliņos. Tomēr tie tūliņ saauga kopā, un dano atkal dzinās jauneklim pakaļ. Tad jauneklis izšāva Cirbanu, un bulta sasēja dano rokas un kājas. Taču dano atbrīvojās un bija atkal bēglim uz papēžiem. Šoreiz radžas dēls izlēja ūdeni no ķirbja pudeles, un starp viņiem izpletās liela upe. Tomēr dano pārpeldēja tai pāri. Tad jauneklis nometa zemē rungu, un mirklī radās biezi džungļi. Arī tiem dano izlauzās cauri. Jauneklis nometa zemē akmeni, un starp viņiem pacēlās liels klinšu kalns, un tam dano pāri vis netika.

Beidzot jauneklis atgriezās pie sadhu, izstāstīja viņam visu, kas noticis, un devās uz savām mājām. Kad rani dabūja dzirdēt, ka jauneklis pārjājis ar milzu zirgu Hansradžu, viņa ļoti nobijās un aizsūtīja bārddzini, teikdama:

. — Pasaki viņam tā:

«Tas, kas var vienā dienā Iesēt, nopļaut, izkult un izvētīt rīsu Un no baltā meža bifeļa piena Izvārīt sieru un apēst to,

Atjāt milzu zirgu Hansradžu Un iegūt par sievu Angarmati,

Pasludinās sevi par radžas dēlu.»

To izdzirdējis, jauneklis sēdās milzu zirgā Hansradžā un lika viņam doties pie jaunavas Angarmati. Zirgs pacēlās gaisā, un vienā mirklī viņi atradās pie jaunavas Angarmati mājas. Bet Angarmati bija dano meita. Viņa šūpojās zelta šūpolēs, un viņas tēvs bija aizgājis uz džun

gļiem griezt bambusa jaunos dzinumus vakariņām. Jauneklis nostājās Angarmati priekšā. Viņa laistījās kā uguns, un jauneklis pakrita bez samaņas. Meitene pieskrēja pie viņa, apslacīja ar ūdeni un atžilbināja.

—            Kāpēc tu atnāci šeit, mans ienaidniek? — viņa sauca.

—    Ja mana māte tevi ieraudzīs, tad tūdaļ apēdīs.

Kad māte pārnāca, viņa tūliņ sāka meklēt jaunekli, bet Angarmati bija noslēpusi viņu. Kad māte iemiga, jauneklis uzcēla Angarmati zirgā un aizjāja.

Viņš aizveda Angarmati pie sadhu, un sadhu salaulāja viņus. Tad jauneklis sacīja:

—     Man ir sešas mātes un visas aklas. Ko lai es daru?

Sadhu atteica:

—            Paņem šos pelnus, pieliec mātēm pie acīm, un viņas atkal kļūs redzīgas.

Jauneklis pārveda sievu mājās, pielika pelnus mātēm pie acīm, un viņas visas kļuva redzīgas. Turpat dārzā viņš uzcēla lielu pili, lielāku nekā radžas pils. Radža domāja doties ar karaspēku pret šo svešinieku un iznīcināt viņu. bet redzēja sapnī, ka tas ir viņa dēls.

Tad radža aizgāja pie jaunekļa un aicināja viņu uz pili, lai atdotu valsti. Bet jauneklis teica:

—            Kamēr tu neieraksi savu rani dzīvu zemē, es tur kāju nesperšu.

Radža ieraka rani bedrē un piaņēma atpakaļ sešas agrākās rani, un visi laimīgi dzīvoja kopā.

42 MEŽA RANI DĒLS

eiz dzīvoja radža. Viņam bija sešas sievas, bet nevienai nebija bērnu. Katru dienu radža gāja uz medībām. Reiz viņš uzcēla paaugstinājumu pie ezera un apsēdās, gaidīdams, vai kāds zvērs nenāks padzerties, bet pašā koka galotnē sēdēja Meža rani un raudāja. Viņas asaras uzkrita radžam uz krūtīm, viņš pasauca kalpus un teica:

—     Skatieties, man ūdens pil uz krūtīm.

Visi skatījās uz koku, bet neko nevarēja ieraudzīt. Kalpu vidū bija kāds vienacis, viņš sacīja:

—    Tur kāds ir.

Viņš sāka saukt Meža rani:

—           Saki, kas tu esi: devata vai rakšass, bhuts vai prets? Kap zemē.

Bet viņa atbildēja:

—    Nē, es nedrīkstu. Jūs varat mani pēkšņi piekaut.

Beidzot viņa nokāpa zemē, viņai pagatavoja labāku

ēdienu, un viņa sāka ēst.r

—            Liekas, viņa vairākas dienas nav ēdusi, — kalpi sačukstējās.

Viņa palika pie radžas pa nakti, un otrā dienā radža paņēma viņu līdzi uz pili. Jauno rani ieraudzīja viņa sešas sievas un teica cita citai:

—            Re, kāpēc viņš vienmēr gāja projām no mājas, un mēs domājām, ka viņš iet uz medībām.

Ziņa paklīda visapkārt, visa pilsēta sacēlās kājās. Ļaudis pulcējās pie pils paskatīties, kāda ir Meža rani. Pagāja trīs naktis, un radža sarīkoja lepnas kāzas un apprecēja viņu. Pārējās rani kļuva greizsirdīgas, viņas pat runāt ar Meža rani negribēja, un viņa jutās gluži vientuļa, jo radža diendienā gāja uz medībām. Tā pagāja gadi divi vai trīs, un Meža rani sajuta bērnu zem sirds. Viņa teica:

—           Klausies, mans radža, tu ej ik dienas uz medībām un pamet mani vienu. Ko var zināt, kas notiks, kad pienāks laiks bērnam nākt pasaulē.

Radža atbildēja:

—           Es pakāršu lielu zvanu pils tornī; kad bērns piedzims, iesit pa zvanu, un es tūliņ steigšos uz mājām.

Dzemdību laiks teju pat klāt, bet radžas nebija mājās. Aiz sāpēm Meža rani piemirsa par zvanu. Pārējās sešas rani iebāza viņu graudu tīnē, kam dibenā bija caurums. Jaunpiedzimušais dēls izkrita ārā. Sīs bērnu paņēma un viņa vietā iebāza tīnē akmeni. Nabaga rani tumsā pat nezināja, ko īsti dzemdējusi. Bērnu pārējās rani aiznesa uz bifeļu aploku, jo domāja, ka lopi viņu samīs. Pēc divām dienām radža atgriezās, sievas pasniedza radžam akmeni un teica:

—    Tavai Meža rani piedzima šis akmens.

Radža saķēra galvu un sēdēja, galīgi nobēdājies. Tad viņš pavēlēja noskūt Meža rani matus un aizsūtīja viņu uz tālīnu tīrumu dzenāt vārnas projām no labības. Divas rani aizgāja palūkoties uz zīdaini un redzēja, ka bifeļu mātes to zīda. Nu viņas aiznesa bērnu uz kazu kūti. Pēc divām vai trim dienām vecis ar sievu, kuri ganīja kazas, atnāca kūti tīrīt un sāka mest ārā zāli un mēslus. Veca sieviņa ieraudzīja bērnu, ietina drēbes gabalā un aiznesa sev līdzi. Viņa pasauca vīru un teica:

—     Redzi, es atradu Meža rani dēlu kūtī.

Vecis nokāva kazu, mājās visu tā sakārtoja, it kā tur bērns būtu piedzimis, un stāstīja ļaudīm:

—     Dievs atsytīja mums vecumdienās dēlu.

Tad viņš aizgāja pēc tādas dziras, kas sievai dotu pienu krūtīs; patiešām viņai sāka nākt no krūtīm piens, un viņa zīdīja mazuli.

Astoņu mēnešu vecumā zēns jau sēdēja un stāvēja; kad viņam apritēja trīs gadi, viņš jau staigāja un skrēja. Viņš ieraudzīja, ka puikas rotaļājas, palūdza veco iztaisīt loku un bultas un sāka šaut zaļos baložus augstos kokos un nest uz mājām. Vēl viņam bija kaķene ar septiņiem akmeņiem. Citi puikas nereti šāva garām, bet viņš vienmēr ķēra mērķī. Puikām tur bija paradums jāt uz upi peldēties. Tāpēc arī Lals — tā vecie bija iesaukuši audžudēlu — sāka lūgt zirgu. Vecais paņēma divdesmit rūpijas un aizgāja pie galdnieka pasūtīt dēlam zirgu.

—     Uztaisi to piecās dienās,) — viņš sacīja. — Te tev desmit rūpijas, pēc piecām dienām saņemsi vēl desmit.

Pēc piecām dienām viņš atnesa Lalam zirdziņu, zēns apskāva to un teica:

—     Tu, zirdziņ, aiznesīsi mani pie manas mātes.

Pēc tam viņš jāja uz sava koka zirdziņa kopā ar citiem bērniem. Viņi rīkoja skriešanos, un koka zirdziņš tālu aizsteidzās citiem priekšā.

Lals atgriezās mājās un paēda, pēc tam gāja uz upi, kur mazgājās sešas rani, un sāka zirdziņu dzirdināt.

—     Ej, dzer, — viņš teica un bāza koka zirdziņa purnu ūdenī.

Rani ieraudzīja to un prasīja:

—    Muļķīt, kāpēc tu spied koka zirgu dzert? Vai tavs tēvs vai tu pats esat kādreiz redzējuši, ka koka zirgs dzer ūdeni?

Bet zēns viņām atbildēja:

—     Labi, lai tā būtu. Bet vai jūs pašas un jūsu tēvi ir redzējuši, ka sievietei piedzimst akmens?

Rani sāka sačukstēties, un visas kļuva nemierīgas. Citas gāja peldēties, citas negāja, atgriezās mājās, neko mutē neņēma, iegāja savās istabās un apgūlās. Pārnāca radža un brīnījās. Bija taču parasts, ka viņas pasniedz vīram ūdeni un apkalpo pie galda, bet nu visas guļ gultās.

—            Kas jums noticis? — viņš prasīja. — Vai drudzis piemeties?

Viņas pastāstīja, ko viņām sacījis zēns ar koka zirgu. Tad radžam pēkšņi atausa gaisma: «Un ja nu tas ir mans dēls?» — un viņš aizsūtīja zaldātus atvest zēnu. Vecais vīrs sāka drebēt aiz bailēm, kad zaldāti ieradās un prasīja pēc zēna, un raudādams sauca:

—     Kas ar viņu notiks?

Bet Lals atbildēja:

—           Nebaidies, — un droši devās uz pili, kur visu izstāstīja. Pabeidza un teica:

—           Ejiet, atvediet to rani, ko aizsūtīja vārnas dzenāt projām no tīrumiem, un es pierādīšu savu patiesību.

Divi zaldāti aizgāja pēc A^eža rani. Viņa atnāca, un radža lika viņai nostāties uz sliekšņa. Starp viņu un Lalu aizvilka aizkaru no septiņām kārtām audekla. Lals sacīja:

—           Ja viņpus aizkara stāv mana māte, tad, lidzko viņa pieskarsies pie krūtīm, viņai sāks no tām plūst piens un cauri visiem aizkariem iešļāksies man mutē.

Tad Meža rani pieskārās pie krūtīm, un piens patiešām izšļācās caur aizkariem Lalam mutē.

—     Redziet, tā ir mana māte! -z"ns sauca.

Viņš pagriezās pret radžas s\:tu un prasīja:

—           Jūs esat gudri cilvēki. Vai esat redzējuši, ka sieviete dzemdē r!;;ueni?

—            Nekad ; .esam redzējuši, — viņi atbildēja. — Tu patiešām es! ;dēls.

Tad rai‘.<Ld paņēma pili Meža rani un pārējās sešas rani padzi.:j.

43 GREIZSIRDĪGAS rani

eiz dzīvoja veca atraitne rani, un viņai bijž dēls un divas meitas. Viņa strādāja un kaui kā nopelnīja visiem pārtiku. Bērni pieauga, un reiz brāli: teica māsām:

—   Es gribu jūs precēt.

Māsas atbildēja:

—        Tu taču esi mūsu brālis, kā tu vari mūs precēt? Ta.c nebūs glīti.

Bet brālis palika pie sava.

—   Nē, man nav sievas. Es gribu precēt jūs abas.

To izdzirdēja veca rani, tūliņ devās meklēt viņam līgavu un tanī pašā vakarā sarīkoja kāzas teltī, ko uzcēla vienā stundā, bet dēls nelikās mierā un atkal teica savāir māsām:

—   Es jūs apprecēšu. Ja ne, tad abas nokaušu.

To dzirdēdamas, māsas nobijās un aizbēga. Viņas gāja caur niežu un ēda augļus, kācļi patrāpījās ceļā. Jaunakc māsu mocīja slāpes, un viņa saka rūgti raudāt. Ilgi klejoja masas, ūdeni meklēdamas, bet neko neatrada.

Tanī mežā auga stalts sala koks. Vecākā māsa nostājās tā priekšā un prasīja:

—   O, koks! Vai esi mūsējais vai neesi?

Koks atbildēja:

—   Esmu jūsējais.

Meitene teica:

—   Ja esi mūsējais, tad noliecies pie mums.

Koks noliecās, un meitenes uzsēdās tā galotnē. Vecākā māsa teica kokam:

—   Ja esi mūsējais, izslejies atkal.

Koks pacēla viņas zem pašam debesīm, viņas skatījās uz visām pusēm, bet ūdens nekur nebija. Beidzot viņas tālumā pamanīja pilsētu un tai blakus radžas ezeru. Vecākā māsa atkal sacīja:

—   O, koks! Ja esi mūsējais, tad aiznes mūs pie ezera.

Koks aiznesa viņas tur, viņas apskatījās un redzēja, ka

ūdens izžuvis. Jaunākajai māsai pirkstā bija gredzens, viņa iemeta gredzenu ezerā, un ezers uzreiz piepildījās ar ūdeni. Meitenes padzērās pēc patikas, bet tad jaunākā , ieteicās:

—    Gribu savu gredzenu, — un sāka raudāt.

Vecākā māsa iegāja ūdenī un prasīja:

—     Kas tev ir dārgāks: es vai gredzens?

Bet jaunākā atbildēja:

—    Gribu savu gredzenu.

Vecākā māsa iebrida ūdenī līdz viducim un prasīja:

—     Kas tev ir dārgāks» es vai gredzens?

Jaunākā atkārtoja:

—     Gribu savu gredzenu.

Māsa iebrida vēl dziļāk, ūdens jau sniedzās līdz kaklam, un prasīja:

—     Kas tev ir dārgāks: es vai gredzens?

Jaunākā tikai daudzināja:

—    Gribu savu gredzenu.

Vecākā māsa pagāja zem ūdens, ar vienu roku izmeta gredzenu krastā, bet pati noslīka.

Jaunākā uzvilka gredzenu pirkstā un sauca vienā gabalā, lai vecākā māsa .nāk ārā, bet tā jau bija noslīkusi. Jaunākā uzkāpa mango kokā, sēdēja tur un raudāja.

Tobrīd turienes radža atnāca pie ezera pašaudīt pīles un apgūlās mango koka ēnā, bet meitene raudāja, un viņas asaras bira uz radžu. Viņš prasīja, kas tas ir, bet viņa bārddzinis pamanīja meiteni un teica:

—           Tur kokā sēž meitene, apbrīnojami skaista meitene. Pēdas viņai maigas kā tava mēle.

Radža sacīja:

—    Nocel viņu no turienes, es viņu precēšu.

Šim radžam bija sešas sievas, bet bērnu nebija. Viņš apprecēja meiteni, un viņa drīz vien kļuva grūta. Radža ik dienas devās uz medībām, tāpēc iedeva sievai līksmes flautu un skumju flautu un pieteica: ja viņai rodas vajadzība pēc vīra, lai pūš to, kura atbilst noskaņojumam. Sešas rani bija ļoti greizsirdīgas, atņēma meitenei abas flautas un sāka pūst skumju flautu. Radža steigšus atgriezās un prasīja, kas noticis, bet sešas rani viņam atbildēja:

—            Tas ir tavas jaunās sievas untums. Nekas nav noticis, viņa tikai gribēja tevi pabiedēt.

Radža noskaitās un teica pats sev: «Ja vēlreiz dzirdēšu flautu, tad nelikšos ne zinis.»

Kad jaunajai rani pienāca laiks dzemdēt, sešas raul viņai ieteica aizsegt seju, tad dzemdības būšot vieglāka’. Piedzima zēns, rani pievāca viņu kopa ar otro pusi un nabu un iemeta ezerā, bet blakus dzemdētajai nolika slotu un tad sūtīja pēc radžas. Viņš ieradās, un sešas rani viņam teica:

—            Paskaties uz šo jauno bezkauņu, viņa dzemdējusi slotu.

Visas sešas sāka par radžu zoboties, viņš stipri noskaitās un izdzina jauno sievu no pils.

Ezerā zem ūdens mazulis sastapa mātes vecāko māsu, kura bija tur noslīkusi. Viņ?< paņēma bērnu uz rokām un saka auklēt, bet otro pusi viļņi pienesa pie krasta, un no tās izauga brīnišķīga puķe.

Uz ezeru atnāca peldēties bramins. Viņš ieraudzīja puķes ziedu un gribēja to noplūkt, sniedzās pēc tā, bet zieds slīdēja aizvien tālāk un neļāvās noplūkties. Bramins atnāca uz pili un pastāstīja radžam, ka ezerā izaugusi brīnišķīga puķe, piemērota vienīgi valdniekiem, tad radža sahibs ar svītu devās uz ezeru. Ziedā sēdēja bērns. Radža mēģināja ziedu noplūkt, bet tas slīdēja ārā no rokām. Radža teica:

—    Zēn, dod man čapa ziedu,

Dod man dondera ziedu.

Par atbildi zēns dziedāja, vērsdamies pie savas mātesmāsas:

—    O, māt, o, mana vecākā māte!

Viņiem vajag čapa un dondera ziedus.

Bet viņa apjautājās:

—    O, dēls! O, dēls! Kam vajag šo ziedu?

Zēns atbildēja:

—    O, māt, o, mana vecākā māte!

Radžam sahibam vajag zieda,

Divanam sahibam vajag zieda,

Kuaram sahibam vajag zieda.

Mātesmāsa par atbildi nodziedāja:

—    Bērns, nedod viņiem šo ziedu,

Nedod nevienam, tikai mātei.

Pēc tam visi cits pēc cita nāca lūgt ziedu, bet zēns visus noraidīja, ari sešas rani. Beidzot radža atcerējās:

—    Ir taču vēl viena rani. Pasauciet viņu.

Aizgāja pēc viņas, bet tā sacīja:

—        Ilgs laiks pagājis, kopš neesmu mazgājusies, matos man utis un nav, ko mugurā vilkt, vienīgi šis noplīsušais sari. Kur es varu iet?

Izdzirdēja to radža, aizsūtīja septiņas krūzes silta un septiņas krūzes auksta ūdens, lai viņu nomazgātu, un pašu labāko sari. Viņa saposās, atnāca pie ezera un lūdza ziedu:

— Mans bērns, mans bērns! Dod man čapa ziedu,

Dod man dondera ziedu.

Zēns izdzirdēja un apsēdās viņai klēpī ar visu ziedu. Radža izbrīnījās un prasīja viņai, kāpēc tā noticis, bet zēns sauca:

—        Tā ir mana māte, un tu esi mans tēvs! Kad es piedzimu, tavas sešas rani aizsedza manai mātei seju un iemeta mani ezerā, bet viņai blakus nolika slotu.

Nu radža sacīja:

—   Iesim visi uz mājām.

Bet zēns atbildēja:

—   Nē, es neiešu.

Tad radža nokāva sešas rani un apraka viņas zem sliekšņa. Ar viņu asinīm viņš uzvilka zīmi uz zēna un mātes pierēm, un nu viņi gāja kopā ar radžu uz mājām un dzīvoja tur laimīgi.

44 RADŽAS MEITA

īvoja reiz radža, kuram bija septiņi dēli, miesīgi brāli, un viena meita, pati jaunākā. To

gad, kad dēlus apprecināja, radža un rani nomira. Meitu izdot pie vīra viņi nepaspēja, meitene tolaik bija pārāk

hi.i/.i. Septiņi brāļi braukāja apkārt tirgodamies, bet viņu nievas un masa palika mājās.

Rri/ viņi aizbrauca tirgoties uz tālām zemēm. Pagāja vi'nHs gads, bet viņi neatgriezās. Tad nu viņu sievas nomini a visādi spīdzināt svaini. Viņas teica:

Tu redzi, meiten, tavi brāļi nebrauc mājās. Atnes mums ūdeni šai caurajā podā; ja neatnesīsi, nedosim tev Ost.

Tā viņas sacīja, un ko lai nabaga meitene būtu atbildējusi? Vajadzēja darīt, ko liek. Viņas izvilka ārā cauro podu, meitene uzlika to uz galvas un gāja uz ghatu. Tur viņa nolika podu zЈmē un sāka raudāt. Raud, gaužas, un vardi paši saliekas dziesmā:

—    Cauru podu es, meitene, atnesu,

Cauru podu es, meitene, atnesu,

Kur jūs tagad tirgojat, brāļi?

Aizgājusi uz ghatu, viņa raudāja ilgi. Tad, stāsta, no ndens iznākušas vardes un teikušas viņai:

—     Saki, meiten, par ko tu raudi? Mēs redzam, ka tu sen jau te sēdi, un dzirdam, ka raudi bez apstājas, tā ka mums pašām jau bēdīgi ap sirdi. Saki, par ko tu raudi.

—    Man ir septiņi vecākie brāļi, un es viņiem viena māsa, — viņa atbildēja. — Manas svaines, visas septiņas, mani spīdzina: liek man nest ūdeni caurā podā. Ja būtu tikai viens caurums, es to ar roku aizspiestu un kaut kā udeni aiznestu, bet te ir pieci vai seši caurumi. Kā lai tuteni aiznesu? Bet viņas man piekodināja: «Pielūko, nedomā aizziest caurumus ar māliem vai sveķiem, nes podu tādu, kāds tas ir.» Lūk, par ko es mocos un raudu.

—     Neraudi, meiten, — vardes sacīja, — nomierinies un nebēdājies. Iesmel podā ūdeni, mēs uzgulsimies uz caurumiem un tos aizsegsim, tad liec podu uz galvas un rr~>, un, kad atnesīsi, laid zemē lēnītč v:, nesvied. Nu, ņem podu, smel ūdeni.

Viņa pārstāja raudāt, paņēma podu, iesmēla ūdeni un nesa to mājup uz galvas, pārnesa un nolika uz sola. Svaines teica cita citai:

—    Vai nav brīnums, māsiņas, viņa taču ūdeni atnesa; neizdevās mums viņu uzveikt.

Tad viņas apskatīja podu: caurs kā bijis, bet ūdens no tā netek.

Pēc tam viņas teica:

—     Saplūc, meitēn, lapas un atnes, tikai nepārsien.

Meitene patiešām aizgāja uz mežu, aizgāja, sāka raudāt

un gausties šādiem vārdiem:

—    Bez saites, es, meitene, lapas pārnesu,

Bez saites, es, meitene, lapas pārnesu,

Kur jūs tagad tirgojat, brāļi?

Un, kad nu viņa tā raudāja un gaudās, izlīda koku čūska un prasīja:

—            Saki, meiten, kāpēc tu tā raudi? Klausoties tavās raudās, es galīgi apmulsu. Pasaki, kāpēc tu raudi.

—     Mani brāļi aizbrauca tirgoties, — meitene atbildēja,

—     un viņu sievas mani spīdzina. Viņas nedod man pat ūdeni, kurā vārīti rīsi, un šodien teica: «Ej, saplūc lapas un pārnes, tikai nepārsien tās, tad mēs dosim tev ēst, citādi tu neko nedabūsi.» Lūk, par ko es bēdājos un kādas ciešanas spieda mani raudāt. Redzi, cik daudz lapu es saplūcu, bet kā lai tās pārnesu mājās? Lūk, kāpēc es bēdājos.

—     Ak, tu bēdājies par to, kā tās pārnest? — čūska teica.

—     Neskumsti vis, esi mierīga. Es palīdzēšu tev aiznest, tikai, kad pārnāksi mājās, nemet saini mešus, bet nolaid zemē lēnītiņām.

Tā čūska teica un izstiepās visā garumā.

—            Liec tās man virsū, — viņa sacīja, — tad es satīšos ap lapām un iznāks sainis.

Patiešām, meitene bija saplūkusi daudz lapu, ar tām būtu pilns grozs; visas šīs lapas viņa uzlika virsū čūskai, tad saņēma čūsku aiz galvas un nesa lapas uz mājām. Svaines redzēja, ka viņa atgriežas, un teica:

—     Iesim paskatīties, māsiņas, ar ko viņa tās sasējusi.

Bet meitene atbildēja:

—            Pagaidiet, ļaujiet man vispirms tās nolikt un tad skatieties.

Viņa uzmanīgi nolika lapas zemē, čūska tūliņ attinās vaļā un nemanīta aizslīdēja projām tā, ka neviens neredzēja.

—            Nē, māsiņas, — svaines runājās, — atkal mums nekas nav iznācis.

Pēc tam viņas sacīja:

—     Rit, meiten, atnes žagarus, tikai nesasien.

Otrā diena meitene aizgāja uz mežu un salasīja žagarus, pēc tam apsēdās, raudaja un dziedāja:

—    Bez saites es, meitene, žagarus pārnesu,

Bez saites es, meitene, žagarus pārnesu,

Kur jūs tagad tirgojat, brāļi?

Viņa savāca žagarus, salika kaudzē un ilgu laiku raudāja mežā. Viņu izdzirdēja žurku čūska, izlīda un vaicāja:

—            Paklau, meiten, par ko tu tik ilgi raudi? Sāpīgi tevī klausīties. Par ko tu raudi? Pasaki man.

—            Ko es citu varu darīt, ja ne raudāt? — meitene atbildēja. — Mana dvēsele izkaltusi, kļuvusi kā salmiņš; mani brāļi aizbrauca tirgoties, un viņu sievas mani briesmīgi inoca. Viņas man lika pārnest žagarus, bet nesasiet tos. Redzi, es tos salasīju, bet kā lai pārnesu? Lūk, kāpēc es bēdājos un raudu.

—            Ak, tad tāpēc tu raudi, — teica čūska. — Nebēdājies. Esi mierīga, es tev palīdzēšu žagarus pārnest, tikai, kad pārnāksi mājās, liec saini uzmanīgi zemē.

Un čūska izstiepās visā garumā un piebilda:

—            Liec man virsū žagarus, es aptīšos ap tiem un saturēšu tos.

Un patiešām, meitene sakrāva visus žagarus čūskai virsū, un čūska aptinās ap tiem un krietni savilka nesamo. Meitene uzlika to uz galvas un nesa, un, kad nonāca pie mājām, tad lēnītiņām nolaida nešļavu pie žoga, un, līdzko nolaida, tā čūska izslīdēja un palīda zem žoga.

Svaines iznāca no mājas un skatījās uz darbu. Nav pie kā piesieties. Viņas gan centās mocīt meiteni dažnedažādi, bet nekā nevarēja viņu uzveikt.

Reiz visas svaines salasījās kopā apspriesties un norunāja tā, sacīdamas:

—     Iesim visas uz mežu pēc malkas.

Un viņas patiešām aizgāja un paņēma arī svaini līdzi. Kā viņas iegāja mežā, tā ieraudzīja ceļa malā mačkundas koku, pilnu ar ziediem.

—            Pag, — viņas teica, — saplūksim vispirms ziedus un tad iesim tālāk.

Sāka svaines mēģināt, kurai izdosies uzkāpt kokā; viņas tikai izlikās: mazliet pakāpjas, tad atslīd atpakaļ, un katra sacīja:

—     Nē, es augšā netikšu.

Visas pa kārtai sacija vienu un to pašu un tad pagriezās pret meiteni:

—     Kāp, rneiten, tu, — viņas teica, — papūlies mūsu dēļ.

—     Nezinu vis, vai izdosies, — viņa atbildēja.

—           Kāp vien, — svaines skubināja, — pamēģini, tev varbūt izdosies.

Taisnību sakot, viņas no visa spēka stūma meiteni kokā un palīdzēja uzkāpt; kad meitene bija uzrāpusies, viņas sacīja:

—           Re nu, mēs tev palīdzējām tikt kokā augšā, tad nu saplūc mums labi daudz ziedu.

Pašas tikmēr sanesa dzeloņainus zarus un aplika kokam visapkārt un vēl ar virvēm piesēja, lai ciešāk turētos, pēc tam aizgāja un pameta meitoni vienu kokā.

Ej nu sazini, cik ilgs laiks pagāja, tad nāca garām viņas brāļi, visi septiņi. Kā pienāca pie ziedošā koka, tā apsēdās zem tā un teica:

—    Atpūtīsimies mazliet zem šā paša koka.

Un patiešām, visi apsēdās taisni zem koka.

Meitene aiz bada bija tā novārgusi, ka nespēja izteikt nc vārda, bet dzīva tomēr vēl bija; viņa ieraudzīja brāļus, pazina tos, bet izrunāt nevarēja ne skaņas. Tā viņi tur sēdēja, un no augšas ritēja viņas asaras, un notika tā, ka šīs asaras uzkrita taisni uz muguras vecākajam brālim.

—           Ei, brāļi, — viņš teica, — paskatieties uz manu muguru, man tur kāds kaut ko uzmeta.

Brāļi paskatījās un sacīja:

—    Tas, brāl, liekas, ir mūsu mazās māsas asaras.

Viņi palūkojās augšup un ieraudzīja māsu, aizvilka projām dzeloņainos zarus, nocēla meiteni zemē, izmērcēja risu pārslas, sajauca ar sīrupu un deva viņai ieēst un vēl uzlika rīsus vārīties.

A'Veitene apēda rīsu pārslas, pamazām atžilba un pat varēja runāt; sākumā viņa pat parunāt nespēja. Brāļi iedeva viņai vēl mazliet ieēst, un, kad paēda, tad noguldīja, lai atpūšas.

Kad viņa piecēlās, tad visu izstāstīja brāļiem: kā kāpusi kokā un kas piesējis dzeloņainos zarus apkārt stumbram tā, ka viņa nav varējusi tikt zemē. Pastāstīja ari to, kā svaines viņu pirms tam mocījušas. Brāļi nešpetni noskaitās uz savām sievām.

—            Ir gan nelaime, — viņi runāja. — Māsa mums viena vienīga, kāpēc sievas viņu tā mocīja? Labi, ka mēs te gadījāmies un izglābām viņu, citādi viņa būtu izģindusi un nobeigusies. Mūsu sievas nepazīst žēluma, tāpēc mēs viņas ari nežēlosim. Pāriesim mājās, izraksim aku un visas iemetīsim tur iekšā; kā viņas mocīja māsu, tā pamocīsim viņas pašas, lai pamēģina, kā tas garšo. Gribētos zināt, kā tas viņām patiks.

Tā brāļi nolēma rīkoties; visi tam piekrita un teica:

—            Mūsu sievām nekas par to nav jāzina; ja kāds viņām to pateiks, tas vairs nav mūsu brālis; mēs to padzīsim, tāda brāļa mums nevajag.

Tā viņi norunāja un sacīja:

—    Atcerieties, brāļi, lēmumu mēs negrozīsim.

Un katrs atbildēja:

—     Pareizi, negrozīsim.

Brāļi paēda, paēdināja māsu, iedeva viņai divas adatas un iesēdināja viņu maisā.

—            Mēs liksim tavām svainēm nest šo maisu iekšā, — viņi sacīja māsai, — un tu dur viņām dūšīgi ar adatām; ja nenesīs, mēs viņām pamatīgi sadosim.

Tā viņi samācīja māsu, iesēdināja maisā, uzcēla maisu vērsim uz muguras un devās mājup.

Pārnāca mājās, novēla maisu ar māsu un lēnītēm nolika zemē, tad sāka saukt sievas un teica tām:

—           Jūs, sievietes, ienesiet šo maisu mājā un nolieciet labi uzmanīgi zemē; pielūkojiet, ka nenosviežat, tad dabūsiet kāvienu.

Viņas patiešām pienāca, paņēma maisu un nesa, un meitene sāka viņām durt; viņa dūra adatas, cik dziļi vien varēja, un svaines teju pat grasījās mest maisu zemē, taču vīri nenolaida no viņām acu un skubināja:

—     Nesiet ātrāk, ka ļaudis nesanāk.

Viņas saņēma visus spēkus un nesa, bet meitene dūra viņām rokās tā, ka asinis tecēja. Dažas jau skaļi raudāja.

Pēc tam sākas iztaujašana: par jaunām ziņām, par darbiem, par ceļu. Vīri visu izstāstīja, gan, cik tālu bijuši, gan visu pārējo. Tad paši sāka iztaujāt sievas, tās arī izstāstīja, kā pavadījušas laiku bez vīriem, ko darījušas un tā tālāk. Bet, kā svaini mocījušas, par to neviena nebilda ne vārdiņa. Brāļi sāka apvaicāties:

—            Bet kur tad mūsu mazākā māsiņa? Kāpēc mēs viņu nekur neredzam? Mums gribētos, lai viņa pasniedz mums ūdeni padzerties.

—    Viņa aizgāja uz mežu, — svaines atbildēja, — aizgāja pēc malkas kopā ar draudzenēm.

Tādas pasakas viņas stāstīja — gan pirmā, gan otrā un trešā, patiesību neviena neteica.

Vīri viņām sacīja:

—    Tas nav tiesa, ka viņa uz mežu aizgājusi. Mēs paši viņu atradām mačkundas kokā. Ko jūs mums melojat?

Sievas uzreiz kļuva mēmas, mēles viņām neklausīja, aiz bailēm viņas zaudēja valodu. Un, kad attaisīja maisu un izlaida ārā meiteni, viņas sāka kliegt un brēca pilnā balsī. Brāļi bāra viņas Jiez sava gala, bet viņas neko nespēja atbildēt. Tad brāļi sacīja:

—    Mēs tirgojām svešās zemēs, un mums gadījās picv'ot lielu nelaimi, tad mēs nosolījāmies: «Kad atgriezīsimies mājās, izraksim aku un nosvinēsim ar to kāzas.»1 Tāds bija mūsu solījums, droši vien tāpēc mēs arī atradām savu māsu.

Otrā dienā sāka rakt aku. Raka platu — divas asis2 — un dziļu; izraka triju cilvēku augumā3 vai vēl dziļāku, sasniedza mitru zemi un meta rakšanai mieru.

Noteica dienu. «Tad,» viņi sacīja, «mēs rīkosim kāzas.» Savāca eļļu un sinduru, noteiktajā dienā pasauca domus un lika tiem sist bungas. Tad brāļi sacīja sievām:

—     Šodien apģērbieties kā svētkos; jūs visas kopā vienā laikā iesiet pie akas ar savu svētību. Lūk, kas no jums vajadzīgs, citas svētības no jums nevajag.

Un patiešām, domi veda viņas pie akas, bungas sizdami. Kad sasniedza aku, visas sievietes nostādīja rindā pie grodiem un teica:

—     Tagad svētiet.

Līdzko viņas pacēla rokas svētīšanai,4 vīri pagrūda viņas, un katrs iemeta savu sievu akā, pēc tam atgriezās mājās, bet sievas atstāja tur. Vēlāk pārlika akai pāri baļķu vāku, un, cik gadus viņas bija mocījušas meiteni, tikpat gadus atstāja tur viņas bez barības; ne ēst, ne dzert, neko viņām nedeva. Tikai tad, kad pagāja šis laiks, viņas izvilka ārā.

Tadas ir pasakas beigas. Pietiek.

45 VEDEKLA

VEcam pārim bija divi bērni. Vecā sieva gāja meklēt vecākajam dēlam līgavu. Viņa meklēja ilgi, kamēr atrada piemērotu meiteni, atgriezās mājās un sāka grūst piesta graudus un malt. Viņa tā noņēmās ar šiem darbiem, ka piemirsa iztīrīt govju kūti. Kad viss bija gatavs, sasauca viesus uz kāzām un pārveda mājās vedeklu.

Otrā dienā agri no rīta viņa lika vedeklai iztīrīt kūti; pienāca jau pusdienas laiks, bet vedekla bija tikko paspējusi mēslus saslaucīt kūts vidū. Vajadzēja mest tos ārā, bet meitenei vairs nebija spēka, un viņa sāka dziedāt:

—   Es saku vīramātei: «Māmiņ,

Nav man spēka vairs strādāt,

Nav man spēka mest mēslus arā.

Ko lai daru es, vīramāt?»

Bet vīramāte atbildēja:

—   Es saku vedeklai: «Meitiņ,

Tur taču tikai viens groziņš So mēslu kūtī, kur govis.»

Kad viņa tā nodziedāja, mēslu saradās kūtī vēl vairāk, bet vedeklai spēki gāja zudumā. Tad viņa dziedāja savam tēvam:

—   Es saku tēvam: «Mans tētiņ,

N"āc, palīdzi izmēzt man kūti.»

Tēvs savās mājās to izdzirdēja un klusu noteica: «Nu, mēsli, vācieties ārā ātrāk.» Līdzko viņš tā pateica, vedeklai uzreiz radās spēks izmest ārā visus mēslus un nogurums bija kā ar roku atņemts. Tad viņa dziedāja vīramātei:

—   Es saku vīramātei: «Māmiņ,

Iznes man podu ārā,

Es iešu ūdeni atnest.»

Vīramāte, kura bija sēdējusi, rokas klēpī turēdama, piecēlās, noraustīja drēbes mugurpusē un izstiepa māla podu, pašu lielāko, kāds mājās bija; ilgus gadus tas bija gulējis nelietots un pilns ar kvēpiem un zirnekļu tikliem. Nekad to nebija mazgājuši, un tanī bija salīduši daudz garu.

Vedekla paņēma podu, aizgāja pie upes, izmazgāja to un piesmēla pilnu ar ūdeni, mēģināja pacelt, bet tas neceļas, gari nejauj. Tad viņa dziedāja:

—    Es saku vīramātei: «Māmiņ,

Es nespēju pacelt šo podu.»

*

Vīramāte atbildēja:

—    Es saku vedeklai: «Meitiņ,

Podiņš pavisam tak maziņš.»

Lai kā vedekla pūlējās, bet pods kļuva aizvien smagāks, tad viņa dziedāja tēvam:

—    Es saku tēvam: «Mans tētiņ,

Nāc, palīdzi pacelt man podu.»

Tēvs izdzirdēja to mājās un klusu sacīja: «Ei, pods, pacelies ātrāk.» Līdzko viņš to izteica, vedekla tūliņ varēja pacelt podu un uzlikt uz galvas.

Viņa pārnāca mājās, gribēja podu noņemt, bet nevar, gari nejauj, un viņa dziedāja:

—   Es saku vīramātei: «Māmiņ,

Kā lai noceļu podu no galvas?»

Vīramāte atbildēja:(

—    Es saku vedeklai: «Meitiņ,

Podiņš pavisam tak maziņš.»

Vedekla mēģināja to pakustināt, bet pods sāka spiest galvu jo smagāk, tad viņa dziedāja tēvam:

—    Es saku tēvam: «Mans tētiņ,

Nāc, palīdzi nocelt man podu.»

Tēvs izdzirdēja to mājās un klusu teica: «Ei, pods, kāp ātrāk viņai nost no galvas.» Līdzko viņš to pateica, tā meita viegli nocēla podu no galvas.

Tad vedekla stājās pie pavarda. Viņa izvārīja biezputru, zirņus un dārzeņus. Salika visu podos, lai nestu vīram. Neko nepiemirsa, viss bija savā vietā, gan sāls, gan pipari, gan čatni, gan ķirbis ar ūdeni. Viņa devās uz tīrumu un ieraudzīja platu upi, iegāja ūdenī, bet straume rauj viņu uz priekšu. Vedekla nobijās un iznāca atpakaļ krastā. Tad viņa sāka dziedāt vīramātei:

—    Es saku vīramātei: «Māmiņ,

Es netieku pāri upei.»

Vīramāte viņai atbildēja:

—    Es saku vedeklai: «Meitiņ,

Tas taču strautiņš, ne vairāk.»

Vīram tikmēr sanāca dusmas, kāpēc pusdienu tik ilgi nav; viņš stāvēja iepretī otrā krastā, bet uz sievu nemaz neskatījās. Viņa dziedāja:

—    Es saku vīram: «Mans valdniek,

Es netieku pāri upei.»

Bet vīrs nelikās dzirdam, tad vedekla dziedāja tēvam:

—    Es saku tēvam: «Mans tētiņ,

Nāc, palīdzi tikt pāri upei.»

Tēvs mājās izdzirdēja to un klusu noteica: «Ei, upe, ļauj viņai pāriet.» Līdzko viņš to pateica, tā ūdens uzreiz noplaka, un vedekla varēja tikt upei pāri. Viņa atnāca tīrumā, nespēja noņemt podus no galvas un dziedāja vīram:

—    Es saku vīram: «Mans valdniek,

Nāc, nocel man podus no galvas.»

Vīru dusmas smacēja vai nost, viņš pat klausīties negribēja, bet jaunākais brālis pienāca, lai palīdzētu, taču vīrs viņam uzkliedza:

—     Ej nost! Neskaries viņai klāt!

Tad vedekla dziedāja tēvam:

—    Es saku tēvam: «Mans tētiņ,

Nāc, palīdzi nocelt man podus.»

Tēvs izdzirdēja to mājās un klusu sacīja: «Ei, podi, kāpiet ātrāk viņai nost no galvas.» Līdzko viņš to izteica, vedekla nocēla podus un nolika zemē. Kad viņa atbrīvojās no podiem, virs sagrāba viņu aiz rokas un aizrāva tieši pie arkla, iejūdza viņu arklā no vienas puses, vērsi no otras un apdzina abus piecas reizes apkārt laukam. Viņš atraisīja sievu, un viņa metās projām kā bez prāta. Jaunakais brālis skrēja viņai pakaļ un sauca:

—     Nebēdz, māsiņ! Nebēdz!

Tā viņi abi aizskrēja tālu projām.

Nakts viņus pārsteidza svešā ciemā. Meitene pārdeva savas rotas, nopirka rokassprādzes, un viņi sāka staigāt no vienas vietas uz otru, tirgodamies ar sprādzēm, un no tirgošanās pārtika. Līdzko meitene uzmauca sprādzi pircējam rokā, sprādze sāka dziedāt un dziedāja tik skaisti, ka daudz ļaužu nāca pie viņas, cits maksāja naudā, cits graudā. Tā viņi klīda un klīda, kamēr beidzot nonāca pie viņas vecākiem. Tie sākumā meiteni vairs nepazina, bet, kad izdzirdēja dziedāšanu un viņa vēl visu izstāstīja par sevi, tad māte pazina viņu un piekļāva pie krūtīm.

Tur nu viņi sāka dzīvot kā vīrs un sieva un bija laimīgi.

46 RADŽA LOHABANDHA

hindinagarā dzīvoja radža Karikuars, un Gudžhinagarā dzīvoja radža Hiračands ar savu māsu Urmalu Karo. Radža Karikuars bija izmeklējies pa visu pasauli sev līgavu un beidzot dabūjis dzirdēt par Urmalas Karo skaistumu. Viņš sēdās zirgā un jāja uz Hiračanda valsti, paņēmis lidzi piecsimt rūpijas, ar ko izpirkt līgavu. Ceļojums bija ilgs, un viņš šķērsoja Cuhari Chapara purvu, Bursidadaras lielo plakankalni, Catanpathas klinšu kalnus, Nirabhandžbatas neapdzīvoto līdzenumu, grēcinieku pilsētu Papipuru, Pallanandanbanas prieka mežu, Koelikačharas klajo zemi, Banabindrabanu un sasniedza Gudžhinagaras robežu pēc astoņām dienām

un deviņām naktīm, kad dienas pirmā sardze bija jau beigusies un sākusies otrā.1

Jau pie robežas viņš redzēja paceļamies dūmus virs pilsētas un skatienam pavīdēja šejienes radžas dārzi Dakhin Darvai. Viņš jāja uz priekšu un nonāca pie Sarvarbandhas ezera, kur uzcēla savas teltis. Pie viņa ieradās radžas čaprasi apvaicāties, kas atjājis, un, neteikuši ne vārda, devās paziņot to radžam. Radža sēdēja darbarā, un viņam visapkārt bija lodhi, kurmi, babas, bairagi un sanjasi.2 Viņš sēdēja savā augstajā tronī. Caprasi palocījās radžam, un viņš tos svētīja, sacīdams:

—     Dzīvojiet lakhu gadu un priecājieties manā pilsētā.

Tad viņi pavēstīja, ka ieradies svešs radža un uzcēlis

teltis pie ezera.

—     Teltis ir sarkanas un zaļas, sārtas un baltas, — viņi teica.

Radža aizsūtīja Karikuaram vēstnešus, apvaicādamies, kāpēc tas ieradies.

—    Esmu nācis ar mieru, nevis ar karu. Esmu dzirdējis par tavas māsas skaistumu un gribu viņu precēt.

Radža nopriecājās un lika kotvaram sasaukt deviņus lakhus pavalstnieku, lai godam ievestu radžu Karikuaru pilsētā.

Par kotvaru bija Marads Langhaganda, Nirbhandžgandas dēls, kurš bija Badžgandas dēls, un tas bija Adžgandas dēls. Viņš nesa astoņas olektis garas bungas un deviņas olektis garu zizli. Josta viņam bija no suma zāles, deviņas olektis gara. Gurnauts bija piecas olektis garš, pustrešas olekts karājās priekšpusē un pustrešas — mugurpusē. Tā tērpies, viņš izstaigāja visu pilsētu un paziņoja radžas pavēli.

Tur bija deviņi lakhi gondu zaldātu, un viņi visi devās apsveikt radžu Karikuaru. Viņi ieveda radžu pilsētā, un abi radžas apsēdās darbarā un sāka runāt par kāzām. Meitenei bija divpadsmit gadu, bet radžam Karikuaram četrpadsmit. Par visu norunāja bez strīdiem. Otrā dienā vajadzēja notikt pirmajai saderināšanās ceremonijai — phaldanam. Tā kā Karikuaram jau bija līdzi piecsimt rūpijas līgavas izpirkšanai, tad vilcināties ar kāzām nevajadzēja.

Tur bija māla pods, ko sauca par ghurvu, sadalīts divpadsmit daļās, un tanī atradās tūkstoš nelielu trauciņu ar vīnu. Kāzas ilga piecpadsmit dienas. Kāzu telts bija np

žīda sarkanā, sārtā, baltā, pelēkā un purpura krāsā. Radža Karikuars palika te vēl četras dienas pēc kāzām. Un tik daudz izlietoja kāzām: divpadsmit ganāmpulkus kazu, divpadsmit ganāmpulkus aitu. Riekstus un saldumus baudīja visi. Bija saldi cepumi, ar ko remdēt izsalkumu un slāpes. Galvenais ēdiens bija rīsi ar zirņu un lēcu uzlievi. Kad pienāca laiks atvadīties, pasauca sešdesmit kaharus nest palanklnu. Atvadījušies no viesiem, radža Karikuars un viņa līgava sēdās palankīnā, un pa astoņām dienām un deviņām naktīm viņus nogādāja mājās. Tur viņi sarīkoja pēdējo ceremoniju, uz kuru ielūdza visus ļaudis.

Pēc diviem jūdiem rani tapa grūta; pagāja četri mēneši, tad pieci un deviņi, un viņai piedzima dēls. Pustrcšas stundas pirms viņa dzimšanas no debesim nobira dzelzs krusa, tāpēc dēlu nosauca par Lohabandhu.3 Pēc sešām dienām sarikoja čhati, pēc divpadsmit — barhi ceremoniju, un mātei atļāva atgriezties mājās.4

Tai pašā laikā radžam Hiračandam piedzima meitene, kuru nosauca par Hiro. Pēc trim gadiem rani, Lohabandhas māte, atcerējās, ka viņas brālis solījis izdot savu meitu pie viņas dēla,5 un sacīja vīram, lai viņš pārrunā to darbarā. Galminieki piekrita, un rani bija apmierināta. Deviņus lakhus gondu zaldātu aizsūtīja lūgt meitenes roku; laulībām vajadzēja notikt šūpulī.6 Sākumā radža bija domājis apspriesties ar sievas brāli, bet rani viņu atrunāja:

—     Tur nav ko runāt, viņš jau ir apsolījis. Dosimies paši uz turieni un paņemsim meiteni.

Rani saposās ceļam. Aplika savas rotas. Viņas tērps bija no zelta, svārki no dienvidiem, blūze no austrumiem, kāju sprādzes no Rai Ratanas, roku sprādzes no Indradžotas, gredzeni uz kāju pirkstiem no Rai Bhadžanas. Viņas matadata maksāja lakhu ar ceturtdaļrūpiju, bet kaklarota — deviņus lakhus rūpiju.

Radža piesauca visus savus dievus un paņēma līdzi pīķi, kas bija tik garš kā divpadsmit vīri ar izstieptām rokām, sastājušies rindā. Piķa smailē bija divpadsmit uzvarēto radžu deguni. Pīķis bija plats kā vēteklis, un tā rokturis resns kā pods, tā ka to tik tikko varēja aptvert ar abām rokām. Radžas šalle maksāja lakhu ar ceturtdaļrūpiju. Svārki bija deviņus lakhus vērti. Turbāns maksāja trīsdesmit divus lakhus. Viņam bija kaklarota no lielām pērlēm.

Kad radža un rani bija paēduši, tad viņus aicināja pa» lankīnā. Sešdesmit kaharu nesa rani, bet radža gāja kājām. Sešdesmit pārus gondu zaldātu atstāja sargāt pili. Kahari nakti gāja, dienu skrēja. Kad viņi nonāca Gudžhinagarā, radža Hiračands noskaitās, ka viņi iepriekš nav paziņojuši par savu ierašanos.

—     Kā viņi dabūjuši zināt, ka man piedzimusi meita?

Bet, kad kotvars sacīja: «Viņi grib rīkot kāzas šu-

pulī,» — radžu Hiračandu pārņēma dusmas no galvas līdz papēžiem. Kad ienāca radžas Karikuara sūtņi, viņš bruka tiem virsū, bet viņi nāves bailēs aizbēga. Sūtņi atgriezās pie radžas Karikuara, un viņš arī pārskaitās un teica sievai:

—     Re nu, kā tavs brālis mūs apvaino.

Viņš bija tik nikns, ka nespēja pat savu pīpi aizsmēķēt.

Bet Gudžhinagaras iemītnieki aizgāja pie sava radžas un lūdza viņu nomierināties.

—     Tava miesīgā māsa atnākusi pie tevis pēc tik ilga laika. Mums vajag ar godu ievest viņu pilsētā.

Beidzot radža atvēsa un bija ar mieru pieņemt svaini un māsu. Karikuars nezināja, ko darīt:

—     Kā lai atgriežos mājās bez sievas savam dēlam? Ļaudis smiesies par mani.

Viņš lūdza svaini uzdzert par meitu, bet Hiračands atteicās.

—     Labi, nedzersim par meitu, bet uzdzersim par mūsu radniecību un par sastapšanos pēc tik ilga laika.

Kad abi bija iereibuši, Hiračands sacīja:

—     Ja es nedošu tev savu meitu, kam tad lai viņu dodu? Ja ļausi man mest tev ar pīķi, tad došu viņu tavam dēlam.

Visi domāja, ka viņi joko. Abi radžas izgāja ārā un nostājās viens otram pretī. Karikuars stāvēja uz vienas kājas, sakrustojis rokas. Hiračands pacēla pīķi — abi smējās, neviens nevēlēja otram ļaunu. Bet pīķis bija izsalcis pēc asinīm, divpadsmit gadus nebija tās baudijis, izrāvās Hiračandam no rokām, izurbās cauri Karikuara krūtīm un mugurpusē iznāca ārā piecu olekšu garumā. Radža pakrita, bet dzīvība negribēja viņu vēl atstāt. Kad Urmala Karo to izdzirdēja, viņa atskrēja neapsegtu galvu un raudādama. Viņi mēģināja izvilkt pīķi ārā, bet neviens nevarēja to pakustināt. Vienīgi radža Hiračands varēja to izvilkt. Viņš teica:

—           O, māsa, es atdošu savu meitu tavam dēlam par sievu un došu tev vēl piecus ciemus.

Tad radža Hiračands izvilka pīķi, un radža Karikuars nomira. Viņu apbedīja mango birztalā un virs viņa miesām uzcēla lielas kapenes. Radža Hiračands ieveda māsu un viņas dēlu pilī un ierādīja viņiem tur istabas. Viņš izdarīja visas bēru ceremonijas, sarīkojas kāzas šūpulī un teica māsai:

—            Ierodies pēc dažiem gadiem un ņem līdzi manu bērnu. Patlaban viņa ir tikai zīdainis.

Urmala Karo d^evās mājup ar savu dēlu.

Desmit gados princis Lohabandha iemācījās visas pasaules gudrības, un vienpadsmitajā gadā viņš kļuva par radžu. Viņam bija valdnieka zīmes: uz kājām lotosi, plecos valdnieka varenība, uz pieres mēness zīme. Kad viņu iecēla par radžu, zeme nodrebēja, un ziloņi šūpoja galvas augšup un lejup.

Kad Hiračanda meitai apritēja trīspadsmit gadu, viņš sūtīja Lohabandham vēsti, lai ierodas pēc meitas. Atbildes tomēr nebija. Viņš rakstīja desmit reizes, bet Lohabandha nelikās ne zinis. Hiro bija īsta skaistule no galvas līdz kājām. Viņa dzīvoja viena savā pili ar sešdesmit pāriem draudzeņu. Vienu sauca Durga Dai, tā šūpoja Hiro šūpolēs. Otra saucās Bodrahina; tai bija divdesmit četras olektis gara nabas saite cļr metāla apkalumu galā. Bodrahina aptina nabas saiti septiņas reizes ap viduci, apsēja galu ar krāsainu diegu un nokrāsoja saiti ar cinobru.

Reiz Hiro sēdēja savā istabā. Viņa palūkojās ārā un ieraudzīja daudz vecu vīriešu un sieviešu ejam virknē gar ezeru. Viņa pasauca Bodrahinu un apjautājās:

—     Uz kurieni dodas šie cilvēki?

—    Viņi dodas uz Hardinagaras tirgu.

—     Cik tālu tas ir no šejienes?

—     Pusotras dienas gājuma.

—     Es ari gribu iet, — Hiro sacīja.

—     Nē, ij nedomā par to.

—     Kāpēc ne?

—     Tur ir ļoti nejauks radža.

—     Kā viņu sauc?

—     Ramdarvajs.

—     Kāpēc viņu uzskata par nejauku?

—           Ja tur parādās jauna meitene, viņš to saķer un iesloga savā pili. Tāpēc šai tirgū jau divpadsmit gadus

neviena meitene nerādās. Viņam ir divdesmit sievas, sešpadsmit čurelinas, un meitenes jau nav saskaitāmas. Kad govju kūtī nav vairs vietas, viņš tur meitenes ārā, piesietas virvē.

Bet Hiro sacīja:

—     Redzēsim, kā viņš mani varēs piesiet.

Par spīti visam, ko teica Bodrahina, Hiro devās uz Hardinagaru. Ceļš viņas veda caur pilsētu, kuru sauca par Dagutolu, tur sešdesmit pāri jaunekļu ganīja lopus. Viens jauneklis bija ļoti drosmīgs, viņš nosēdās meitenēm priekšā uz ceļa. Hiro viņam prasīja:

—     Pasaki, jaunekli, kāda es izskatos?

Viņš atbildēja:

—     No mugurpuses tu esi kā divu dēlu māte, bet, kad skatos no priekšpuses, tad teikšu, ka tev ir tikai viens dēls. No sāniem tu izskaties pēc vecas sievas.

Hiro sāka raudāt. Bodrahina noskaitās un aptvēra jaunekli ar savu garo nabas saiti tā, ka viņš lūdzās:

—     Es teikšu skaidru patiesību, tikai laid mani vaļā.

Tad Bodrahina viņu atlaida, un viņš sacīja:

—    No mugurpuses tu izskaties kā precēta sieva, bet no priekšpuses — kā nevainīga jaunava, kuras josta vēl nav atraisīta. No vieniem sāniem tu esi jauna meitenīte, bet no otriem — nule ezerā noplūkts svaigs lotosa zieds.

Hiro tas patika, un viņa iedeva jauneklim zelta gabalu.

Nakti viņas pavadīja ciemā, bet otrā rītā ieradās tirgū. Kad ļaudis tirgū ieraudzīja Hiro, tad visi gāja viņai apkārt septiņas reizes no vietas, lai viņu labi apskatītu. Pat bodnieki pārtrauca tirgošanos un nebēdāja par to, vai viņu preces kāds nenozog. Ikviens viņā iemīlējās. Daži pat atdeva savas preces par velti, lai varētu justies brīvi un noskatīties viņā pēc patikas. Tirgū bija radžas kalps, mazs puika, vārdā Banau, viņš pat nevarēja Hiro saskatīt, tāds pūlis bija meiteni ielencis. Viņš visādi pūlējās tikt Hiro klāt un beidzot izlīda cilvēkiem starp kājām un nokļuva pie Iliro tikko dzīvs. Ieraudzījis meiteni, viņš paģība, bet atžilbis skriešus metās pie radžas, lai pateiktu, kāda skaistule ieradusies tirgū.

—    O, radža, jauna meitene ieradusies šai tirgū, kur neviena meitene jau divpadsmit gadus nav rādījusies. Viņas pēdas ir maigākas par tavu mēli, un visas tavas rani ir ka putekļi pie viņas kājām.

Ki'iiiēr viņš tā stāstīja radžam, Hiro devās no tirgus atpakaļ uz mājām. Visi tirdzinieki viņai sekoja. Hiro bija nobijusies, noskaitusies un tcica pūlim:

—     Kāpēc jūs nākat man pa pēdām?

Bodrahina pameta viņai ar acīm un sacīja:

—     Lai viņi dara, ko grib.

Tad Hiro mierīgi uzrunāja jaunekļus:

—    Vai palīdzēsiet mums, ja radīsies vajadzība?

—           Jā, — tie atbildēja, — ja tu katram no mums dosi pa vienai savai kalponei.

—           Tās jūs noteikti dabūsiet, — Bodrahina viņiem atteica.

Tikmēr radža Ramdarvajs sasauca deviņus lakhus singhi un paņēma savu pīķi, kas bija tik garš ka divpadsmit vīri, sastājušies rindā ar izstieptām rokām. Viņš piesēja Banau savam zirgam pie astes un devās gūstīt meiteni. Viņi ieradās tirgū, bet ļaudis sacīja, ka meitene jau aizgājusi. Kad Bodrahina ieraudzīja radžu tuvojamies, viņa lika jaunekļiem salasīt akmeņus. Radža saķēra Hiro aiz rokas un teica viņai:

—     Nāc, šis ceļš ved uz manu pili.

Bet Bodrahina sacīja:

—     Piesargies. Vispirms tiec galā ar šiem jaunekļiem.

Radža sāka cīņu. Punduris Banau noslēpās ūdenī, apsedza galvu ar lapām un sauca:

—           O, radža, tu vienmēr esi ieguvis visu, ko gribējis, rādi nu, ko vari. Tev jau šis ir parasts darbs.

Radža nokāva visus jaunekļus un sameta viņu ķermeņus kaudzē.

—           Tagad nāc man līdzi, — viņš teica meitenei. Bet Bodrahina iejaucās:

—     Ne, vispirms cīnies ar mani.

Viņa atraisīja garo nabas saiti, un tā atritinoties tarkšķēja tar-tar-tar. Banau, izdzirdējis šādu troksni, ūdenī aiz bailēm aptaisījās. Radža meta Bodrahinai ar savu zizli, bet tas atnāca atpakaļ Nosvilpdamies, un Banau sauca no ūdens:

—           Šodien sievieši tevi labi pārmāca. Kas zaudēs, tas ēdīs govs mēslus, kas uzvarēs — dabūs sāli.

Abi tā cīnījās, ka putekļi sacēlās līdz ceļiem un viens otru nevarēja redzēt. Putekļos pārvērtās pat akmeņi un celmi. Pēc astoņām dienām un deviņām naktīm Bodrahina uzsēdās radžam uz krūtīm, un viņš sauca:

—    O, tēvs un māte, paglābiet mani! Viņa padarīs mani par apsmieklu visai pasaulei.

Banau iznāca no ūdens un raidīja kaujā radžas singhi, un tie taisnā ceļā iegāja Bodrahinas nabas saitē. Nu ari radža laida darbā savu pīķi, un Bodrahina tika uzveikta. Radža aiznesa Hiro uz savu pili. Viņa izlikās, it kā viņai mēnešreizes nebeidzoties divpadsmit gadus no vietas, un teica, ka esot jaunava un par vīriešiem neko nezinot.

—     Preci mani pēc divpadsmit gadiem.

Radža bija ar mieru, ierādija viņai atsevišķu pili, un tur viņa dzīvoja greznībā un pārticībā, kā bija radusi.

Kad Bodrahina atlaba, viņa atgriezās Gudžhinagarā un izstāstīja Iliro tēvam, kas bija noticis. Radža bija tik nikns uz Lohabandhu, ka nemaz nebēdājās par notikušo. «Tā būs laba mācība manam nelieša znotam,» viņš nodomāja.

Bet, kad radža Lohabandha izdzirdēja šo vēsti, viņu pārņēma dusmas. Viņa māte sacīja:

—     Dēls, es tev sameklēšu citu līgavu.

Viņš negribēja uz to pat klausīties.

—    Par šo meiteni mans tēvs samaksājis ar savām asinīm.

Viņš paņēma savu armiju — piecus lakhus gondu zaldātu un deviņus lakhus singhi — un devās uz Hardinagaru. Pēc astoņām dienām un deviņām naktīm viņš sasniedza turieni. Pirms kaujas sākuma viņš gāja izpeldēties dīķī. Kad viņš tur bija bez drēbēm un ieročiem, radža Ramdarvajs, noslēpies aiz koka, meta viņam ar savu zizli un nonāvēja viņu. Ramdarvajs aiznesa viņa liki uz pilsētu un apraka atkritumu kaudzē.

Kad singhi pamodās no miega, tad redzēja, ka viņu radža pazudis, un gāja viņu meklēt. Hardinagaras bērni, rotaļādamies ielās, runāja par dīvainajām bērēm, un tā singhi noprata, kur meklējams viņu radža. Tie izraka radžu un aiznesa uz upi. Tur viņi nomazgāja radžas ķermeni, un tanī atgriezās radžas dvēsele. Tad Lohabandha pārģērbās un devās uz podnieka namu. Podniekam kaimiņos dzīvoja bramins, kurš bija Ramdarvaja galvenais priesteris.

Lohabandha nonāvēja braminu un uzvilka viņa drēbes. Tad viņš aizgāja pie Ramdarvaja. Radža sāka apspriesties ar priesteri, kā gatavoties kāzām ar Iliro. Lohabandha izņēma svētās grāmatas, saka tās lasīt un teica:

—           O, radža, līdzko tu apliksi ap kaklu līgavaiņa vītni, tu mirsi.

—           Izplēs šo horoskopu no savas grāmatas; cs gribu viņu precēt.

—            Nē, tas nav iespējams. Taču ir izeja: lai līgavainis ir tas, kas rīt tev pirmais gadīsies acīs. Viņam apliks vītni ap kaklu, viņš nomirs, un tu stāsies viņa vietā. Bet arī viņu varēs izglābt, ja tu rīt piedzirdīsi visus kāziniekus.

Nākama dienā radža Lohabandha pārģērbās par malkas cirtēju un agri no rīta ieradās pilī. Radža Ramdarvajs sāka saukt viņu, bet malkas cirtējs atteicās nākt.

—    Man teica, Ka cs miršu, ja darīšu to, ko tu gribi.

Beidzot viņš sacīja, ka darīšot to, ja radža solīšoties

dzirdīt visus, kas ieradīsies kāzās.

Kāzas sakās. Visur bija pilnas mucas vīna. Līgavainis vīnu nežēloja. Drīz vien visi piedzērās, un viņu galvas noslīga kaimiņiem klēpī. Viņiem apģērbs atrisa vaļā, bet viņi to nezināja.7 Tad radža Lohabandha pastāstīja savai sievai Hiro visu, kas bija noticis. Viņš izvilka dunci un sāka griezt nost viesiem degunus. Pašam radžam viņš nogrieza degunu tā, ka kļuva redzami seši augšējie zobi. Degunus viņš sameta grozā un nolika to nojumē.

Viņš aizveda savu sievu Iliro uz telti un pieteica singhi un gondu zaldātiem, lai rīt ir gatavi kaujai. Rita agrumā, kad vēl bija tumšs, govju gan? iegāja kūtī un paklupa pār grozu. Pataustīja tanī ar roku un atrada gaļu.

—           Ahā, — viņš teica, — uz kāzām viņi mani neaicināja, toties tagad es dabūju gaļu. Kāds labs draugs būs man to atsūtījis. — Un viņš sāka ēst — krikš-krikš.

Kad atausa gaisma, gans ieraudzīja, ko viņš ēd, un aizmeta pārējo projām. Tikmēr viesi pilī bija pamodušies, un viņiem sāka deguni sāpēt. Viņi prasīja cits citam:

—    Kur tavs deguns?

—     Ko tu man prasi? Kur tad tavējais?

Drīz vien viņi ieraudzīja savu radžu. Viņam bija redzami seši zobi. Viņš neteica ne vārda. Viesi bija ļoti noskaitušies:

—     Kas tās bija par kāzām?

Bet radža iesaucās:

—     Iesim kauties un atriebsimies!

Viesi tomēr atbildēja:

—           Nē, mēs tev vairs nepalīdzēsim laupīt jaunas meitenes tavām izpriecām.

Radža Lohabandha nostāvēja savā teltī astoņas dienas un deviņas naktis, gaidīdams, vai kāds nenāks ar viņu kauties. Kad neviens nenāca, viņš paņēma savu mīļoto līgavu Hiro, aizveda uz savu valsti un dzīvoja ar viņu laimīgi līdz mūža galam.

47 SINGlilSURVA

Palinagrā dzīvoja Singhisurva, Parevas dēls, kurš bija radžas Arevas dēls. Candas1 cietoksnī dzīvoja radža Bhogibila Singhs, kas bija ļoti bagāts un ne no viena nebaidījās. Kādu dienu Singhisurva devās uz Candu lūgt radžas meitu par sievu savam dēlam. Viņš jāja uz liela zirga, kuru sauca par Hansdharu. Ieradies Candā, viņš apmetās radžas puķu dārzā cietokšņa priekšā. Cietoksnis bija septiņus stāvus augsts, un tam visapkārt bija slepeni slazdi, kuros iekļuva katrs, kas mēģināja ietikt iekšā. Pie katriem vārtiem stāvēja sardzē divpadsmit zaldāti. Kādu ritu radža uzkāpa cietoksnī pašā augšā, palūkojās lejup un ieraudzīja tik milzīgu zirgu kā ziloni bradājam pa puķēm. Radža teica:

—     Divdesmit četrus gadus neviens nav mani traucējis. Kas ir šis, kas atjājis pie manis uz tāda sīka zirģeļa? Ejiet, saķeriet viņu un atvelciet šurp kā gūstekni.

Bet Singhisurva bija ļoti gudrs radža. Kad viņš gulēja, viņš allaž turēja vienu aci un vienu ausi vaļā. Viņš bija uzstādījis telti un piestiprinājis to pie divpadsmit zelta mietiņiem. Radžas kalpi pienāca pie telts un rupji uzrunāja viņu.

—            Ejiet pie sava saimnieka, — viņš tiem atbildēja,

—     un pasakiet, ka es esmu Singhisurva, Palinagras radžas Parevas dēls, kas bija Palinagras radžas Arevas dēls, un esmu ieradies lūgt radžas meitu savam dēlam par sievu.

Izdzirdējis šādu vēsti, Candas radža ļoti noskaitās.

—    Paaudzi pēc paaudzes mēs esam šeit valdījuši, — viņš teica, — un nu šis virs ierodas ar šādu vēsti.

Viņš pavēlēja saviem karavadoņiem gatavoties uz kauju, un tie vāca kopā vairogus un bruņu kreklus, šķēpus un pīķus. Bet Singhisurva bija nogulējis astoņas dienas un deviņas naktis, un jājiena nogurums bija izgaisis. Viņš savāca ap sevi visus neredzamās pasaules garus. Viņam blakus stājās Zemes māte un Basumata, uz kuras galvas turas pasaule. Tur bija Agjadanu, uguns valdnieks, un Baitaldartu, viesuļu pavēlnieks, Alopurbi un Kunkalni, Raktipiybi un Catiburma, Mata Kotma, Mata Gandani, melnās un nežēlīgas vellatas Sankani Dankani un Cilkni Cabni, lapsenes un sirseņi, vecais celms, kas nakti laidelējas pa mežu, viesuļvējš Hatjamatja un Singitumi, kura ir visi nakts gari. Tā bija viņa armija; viņš pats gulēja cietā miega.

Kad šis garu un velnu bars uzbruka Candas radžas armijai, tas nonavēja pusi viņa zaldātu. Bet lielais zirgs stāvēja un noskatījās kaujā, tad gāja uz telti un uzbukņīja Singhisurvu.

—     Ko tu guli? — viņš prasīja.

Radža uzcēlās, aplika bruņas, sēdās zirgā, un abi šāvās stāvus gaisā. Ka bulta skrien caur gaisu, tā skrēja šis zirgs. Tad zirgs nolaidas zemē pašā ienaidnieka armijas vidū, un viņi kāva, kāva un kāvļa, kamēr vienīgi radža bija palicis dzīvs. Nu sāka cīnīties abi valdnieki. Astoņas dienas un deviņas naktis viņi cīnījās, un beidzot gadījās tā, ka Singhisurva, Arevas dēls, kurš bija Parevas dels, Palinagras karaļu dēls, nokrita no zirga un iegāzās slepenā alā, kur glabājās Candas radžas ieroči. Un radža ieslēdza viņu tur.

Tad milzu zirgam Hansdharam uznāca negants niknums, un viņš spēra, spēra un spēra, kamēr saspēra visu, ko vien zirgs var saspert, un aizauļoja atpakaļ uz Palinagru. Viņš auļoja, auļoja un auļoja, virs viņa kvēloja saule, zem viņa dega zeme. Džungļos dzīvoja radža — Dingamačikova viņu sauca — un viņam bija trīs reizes pa divdesmit sievām. Viņam bija aka ar slazdiem visapkārt tā, ka ne zvērs, ne putns nevarēja tikt klāt pie ūdens. Pie akas auga koks, kurā karājās garš zobens, un, ja kāds tuvojās, zobens skanēja lon-ton-ton. Zirgu mocīja slāpes, un viņš piegāja pie akas. Zobens tūliņ sāka skanēt. Radža un viņa galms bija medībās, bet, ieraudzījuši, ka zirgs

dzer no akas, viņi noskaitās un mēģināja Hansdharu saķert. Taču zirgs citam iespēra, citam iekoda, pacēlās gaisā un beidzot sasniedza Palinagru.

Singhisitrvas sieva Lingarani visu laiku raudzījās uz ceļu džungļos. Ieraudzījusi zirgu vienu pašu, viņa sāka raudāt.

—            Kāpēc tu pārnāci viens? — viņa sauca. Zirgs izstāstīja viņai visu, kas noticis.

—     Tavs radža ir miris, — viņš sacīja.

Singhisurvas dēlu sauca Palibirva. Viņam bija pieci

gadi. Ieraudzījis māti raudam un zirgu vienu bez jātnieka, viņš prasīja, kas noticis. Noklausījies stāstu, zēns nomazgāja visu ķermeni, pienesa ūdeni svētajam tulsi kokam, pielūdza piecus garus, pieskārās ar pieri mātes Zemes krūtīm, nokārtoja visas darīšanas valstī, atvadījās no mātes un, saukdams: «Iešu paskatīties, ko šis radža izdarījis ar manu tēvu», pacēlās gaisā.

Uz koka džungļos sēdēja melnais strazds. Kad zēns ar zirgu traucās garām, strazds sāka runāt. Zirgs apstājās, un zēns teica strazdam:

—            Ko tu mūs aizkavē? — Un viņš prasīja zirgam:

—    Vai lai nonāvēju viņu?

—            Nenonāvē vis, — Hansdhars atbildēja, — bet sakošļā beteļa lapu un iespļauj sulu putnam mutē. Tā būs mums zīme. Ja mums ceļā kaut kas notiks, tad mēs zināsim, kas tur būs vainīgs.

Tā viņi izdarīja un devās tālāk. Pēc laiciņa viņi sasniedza pipala koku, kurā mājoja rani Gidhala, grilu valdniece. Viņai bija divpadsmit mazuļu, bet desmit bija aprijusi kobra. Palibirva tuvojoties ieraudzīja, ka kobra slīd lejup no koka.

—     Ko lai daru? — Palibirva prasīja zirgam.

—            Nosit viņu! Nosit viņu! — zirgs atteica. Palibirva nosita kobru un gribēja jau doties tālāk, bet mazie grifi teica:

—     Nesteidzies projām tik drīz, tu izglābi mums dzīvību.

Bet viņš atbildēja:

—    Mums jāiet, jūsu māte var mūs nogalināt.

—            Nē, — grifi sauca. — Viņa jūs nenogalinās, to mēs apsolām.

Un viņi noslēpa zēnu un zirgu aiz koka. Rani Gidhala lēni lidoja šurp. Viņa nesa divpadsmit beigtus dzīvniekus saviem divpadsmit bērniem, piecus knābī, piecus uz mugu

ras un divus nagos. Piclaidusies tuvāk kokam, viņa sauca:

—    Te ož pēc cilvēka. Kāpēc tā?

—     Nieki, — bērni atbildēja. — Mēs esam ēduši cilvēka gaļu, tāpēc smaka nāk no mums. Nāc, paskaties pati.

Viņa nolaidās zemē pie koka un ieraudzīja gabalos sakapāto lielo kobru.

—     Lai svētīts tas, kas nonāvējis šo ļaundari, — viņa teica. — Droši vien kobra būtu apēdusi manus bērnus. Kas izdarījis šo labo darbu?

—     Mēs baidāmies tev viņu rādīt, — bērni sacīja, — ka tu viņu nenonāvē.

—     Drīzāk es apēstu jūs pašus, — viņa atbildēja.

Kad viņa tā bija nosolījusies, mazie grifi pieveda pie viņas zēnu un zirgu. Vecā grifu valdniece bija ļoti priecīga un noglāstīja zirgam purnu.

—     Mana svētība būs ar jums, — viņa sacīja. — Ja gadās kāda liksta, pasauciet tikai mani, un es jums palīdzēšu.

Zēns devās tālāk un sasniedza Candu. Tur viņš ierīkoja apmetni. Viņa teltij bija zelta mietiņi, gultā zelta matracis, naglas arī no zelta ar pērļu galvām un gultas veļa no zīda. Viņš likās tur gulēt.

Candas radžam bija pakļauti trīsdesmit seši citi radžas, divdesmit viens radžas dēls un bagātnieki no piecdesmit divām pilsētām; tāds bija viņa darbars.

—    Viss šeit pieder man, — viņš sacīja, — un nu ieradies jauns ienaidnieks.

Zēns sāka karu. Viņš agri piecēlās un ielaida zirgu ganīties radžas dārzā. Pats gāja mazgāties skaistā baseinā ar zelta plāksni, uz kuras Candas princeses mazgāja savas drēbes. Nomazgājies viņš iemeta dubļu piku baseinā. Zivis un bruņurupuči uzpeldēja augšā, izbāza galvas no ūdens un bailēs vērās viņā. Viņš iesita pa zelta plāksni tik nešpetni, ka gabals atlūza, llēra radžas ziloni, un tas bija uz vietas beigts. Atlikušo plāksnes gabalu zēns aizsvieda ar kreiso roku un apsita pusi galminieku radžas darbarā. Tā karš iesākās.

Kur viņi kāvās, tur sausā zeme kļuva par dumbrāju, dumbrājs pārvērtās par asins upi un katrā upē zivis smaka nost. Šinīs upēs čūskas kļuva par sargiem un krokodils par starastu, un visas zivis traucās pa mazām upītēm uz Narbadu. Lai gan zivīm tā bija nelaime, toties

meža zvēri līksmoja. Viņi līda ārā no midzeņiem un steidzās mieloties pie līķiem.

—     Kur jūs skrienat? — hiēna prasīja.

—           Glābējs ir ieradies, — viņi atbildēja. — iMūsu tīrumi ir nobrieduši, un mēs ejam ievākt ražu.

Valdnieki kāvās, kāvās un kāvās, līdz visa pasaule kļuva vārga un bez spēka. Zivīm nebija vairs ūdens, tās peldēja karotāju sviedros. Beidzot Candas radža krita. Zens paņēma viņa galvu rokās un teica:

—           Es aizvedīšu to uz savu valsti un uzspraudīšu mietā, lai putni knābj to. Esmu ieguvis visu, ko gribēju, man trūkst tikai tēva.

Viņš uzmeklēja rani, saķēra viņu aiz matiem un sauca:

—           Es sitīšu tev pa seju, kamēr tu pateiksi, kur ir mans tēvs.

Viņa atbildēja:

—           Visu mūžu esmu nosēdējusi šai lielajā pilī: kā es varu zināt, kur ir tavs tēvs? Esmu redzējusi vienīgi šīs zelta šūpoles, kurās šūpojas šurpu turpu dzeltena, zaļa un sarkana meitene, rokās viņām ir dzeltens, zaļš un sarkans papagailis zelta krātiņos. Tās ir manas draudzenes. Ko es varu zināt par vīriešiem?

Rani bija maza meitiņa Gaiļa, sešus mēnešus veca.

Zēns devās meklēt tālāk un beidzot atrada ieroču telpu, kur viņa tēvs karājās starp zemi un debesi, uzdurts uz pīķiem, uz kuriem bija uzkritis. Zēns piesauca mati Zemi un Thakuru Deo, un tēvs atdzīvojās.

—           Nāc, zēn, — tēvs teica savam mazajam dēlam,

—   ņem šo meiteni līdzi, tā būs tev sieva.

Viņi sēdās zirgā, tas pacēlās gaisā, un tā viņi pārradās mājās. Tur viņi apsveica katru cilti ar tai piemērotu sveicienu, un zēns sauca:

—           Te ir jūsu ienaidnieka galva; tā ir mana līgava; tas ir mans tēvs, kurš sveiks atgriezies mājās.

Bet viņi atbildēja:

—           Tu esi pārvedis meiteni, bet neesi nosvinējis īstas kāzas. Tev jāsarīko mielasts visai mūsu ciltij.

Radža sarīkoja dzīres, kuras izmaksāja divdesmit pieci tūkstoši rūpiju. Tad nu visi bija laimīgi. Zēns-radža sēdēja tronī, un viņa rani šūpoja zelta šūpuli dzeltena, zaļa# un sarkana meitene ar papagaili rokas.

48 KĀZAS AR BELLI

Murijām bija radža. Viņa sieva daudz laika pavadīja ar viņa jaunāko brāli. Reiz viņi sastrīdējās, un radžas jaunākais brālis pameta pili un aizgaja uz svešām ffemēm.

Viņš gāja un gāja, kamēr nonāca pie septiņām jūrām, kur dzīvoja Džala1 ar savu vīru, bet vīrs bija rakšass. Aiz šīm septiņām jūrām, bela kokā, tā auglī dzīvoja viņas māsa Bela. 5o augli sargāja tīģeri, lāči un čūskas, tie dzīvoja divpadsmit kosus visapkārt.

Jauneklis zemu palocījās Džalai, un viņa vaicāja, kāpēc viņš ieradies.

—   Es gribu precēt Belu, — viņš atbildēja.

Džala redzēja, cik viņš ir glīts, viņai kļuva jaunekļa žēl, un viņa pastāstīja, cik grīiti iegūt Belu. Un vēl pateica, ka drīz pārnāks viņas virs un aprīs jaunekli. Kad saule rietēja, viņa paslēpa jaunekli dibenistabās, jo dzirdēja, ka vīrs nāk mājās. Bet rakšass, līdzko ienāca iekšā, tā sauca:

—   Jūtu cilvēka smaku. •

—   Te nav neviena, tikai es, — sieva atbildēja.

Rakšass tomēr nerimās, un beidzot sieva bija spiesta

pateikt patiesību, kad viņš apsolījās, ka jaunekli neaiztiks. Džala izveda jaunekli no dibenistabas, bet rakšass nenocietās, atpleta milzīgo rīkli un aprija jaunekli. Tikai jauneklis ar burvestības palīdzību mirklī kļuva gluži maziņš, ne garāks par pirkstu, un no rīkles ielēca rakšasam taisni vēderā. Viņš izvilka nazi no maksts un sagraizīja gabaliņos rakšasam aknas. Tad viņš iedūra nazi rakšasam sirdi, uzšķērda vēderu un iznāca ārā. Džala ieraudzīja, kas noticis, un sāka raudāt.

—   Kā lai dzīvoju bez sava vīra?

Pēc tam viņa pastāstīja jauneklim, ka tikai šis milzis rakšass būtu varējis palīdzēt viņam tikt garām sardzei, kas sargāja augli, kur bija paslēpta Bela.

—     Nebēdājies, — jauneklis sacīja. — Es viņu atdzīvināšu.

Ar savu burvestību viņš atdzīvināja rakšasu, bet Džala tūliņ sāka pierunāt vīru, lai palīdz jauneklim un nedara viņam pāri. Rakšass paņēma kazu, krūzi piena un grozu ar augļiem un aiznesa jaunekli pāri septiņām jūrām džungļos, kur mita Bela. Viņi piegāja pavisam tuvu, un viņiem metās virsū tīģeris. Rakšass nosvieda tam kazu, lai ēd to. Tad parādījās lācis, tam rakšass atdeva augļus. Beidzot izlīda čūska, tai iedeva pienu. Rakšass un jauneklis pienāca pie bela koka, rakšass norāva augli, atdeva jauneklim un pieteica:

—    Negriez to pušu ceļā, pagaidi, kamēr tiksi mājās.

Rakšass atvadījās no jaunekļa un atlaida viņu. Jauneklis devās mājup, bet ceļš bija garš, trešajā dienā viņam sametās garlaicīgi un iegribējās redzēt Belu. Viņš apsēdās pie dīķa, pārgrieza augli, un no tā iznāca neredzēti skaista meitene. Viņa apsēdās jauneklim blakus un sāka sukāt tam matus. Kamēr meitene tos sukāja, jauneklis aizmiga. Pabeigusi sukāt matus, viņa piecēlās un aizgāja gatavot viņam ēdienu. Izvārīja to, sāka jaunekli modināt, bet viņš bija tik cieši iemidzis, ka meitene nespēja viņu uzmodināt.

Blakus šim dīķim bija laukumiņš. Vakaros tur ieradās Pazemes valstības2 jaunekļi un jaunavas padejot un padzerties ūdeni no dīķa. Tai pašā naktī, kad Bela sēdēja līdzās radžas brālim un pūlējās viņu uzmodināt, Pazemes valstības jaunekļi un meitenes ieradās padzerties un ieraudzīja Belu. Viņi aši aizsteidzās pastāstīt savas valstības galvenajiem, kādu skaistu meiteni redzējuši. Tie visi tūliņ atsteidzās šurp un ar varu aizveda Belu uz Pazemes valstību. Radžas brāli viņi atstāja guļam.

Viņš tur nogulēja veselus sešus mēnešus. Pamodās, redz — Bela sazin kur nozudusi. Viņš steidzās meiteni meklēt. Skraidīja nobēdājies gan uz vienu, gan otru pusi un nejauši uzkāpa kaut kam tādam — pēc skata šķita, ka skudru pūznim. Uzkāpa un izdzirdēja zemu balsi: «Kas pa mani staigā?» Jauneklis aizvāca gružus projām un ieraudzīja, ka skudras ierīkojušas pūzni cilvēka matos. Sie mati bija izstiepušies divpadsmit kosu tālu, un, kad viņš atraka zemi visā šai garumā, tad redzēja, ka gulētājs ir sadhu. Sadhu sacīja, ka pildot savu solījumu jau sazin cik ilgi un esot aizmirsis, kur tagad atrodoties.

—     Tagad pasaki, — viņš teica, — ar ko varu tevi atalgot.

Jauneklis izstāstīja visu, kas ar viņu nolicis, un sadhu sacīja:

—     Belu aizveduši uz Pazemes valstību turienes jaunekļi.

—     Es iešu un vedīšu viņu atpakaļ, — jauneklis teica.

—     Nokļūt Pazemes valstībā nav viegli, — sadhu atbildēja. — Tur vajag virvi no divpadsmit mežu lūkiem.

Jauneklis noplēsa lūkus divpadsmit mežiem un novija garu jo garu virvi. Sadhu apsēja vienu virves galu viņam ap viduci un sākjf lēnītēm laist viņu lejup.

—     Kad atradīsi meiteni, parausti virvi, un es tevi izvilkšu.

Jauneklis nolaidās Pazemes valstībā un redzēja, ka turienes jaunekļi un meitenes dejo — tā bija Belas kāzu pirmā diena. Viņš bruka tiem virsū, un viņi kāvās veselas trīs dienas. Beidzot viņš apkāva visus Pazemes valstības jaunekļus un meitenes, paņēma Belu uz rokām un parāva virvi. Sadhu sāka vilkt viņus augšup. Bija jau uzvilcis līdz pusei, te Bela ieteicās:

—     Es aizmirsu lejā kaklarotu.

—     Es to atnesīšu, — jauneklis atbildēja.

Viņš atlaida virvi un nolēca lejā, bet sadhu vilka un vilka virvi, kamēr viņa priekšā parādījās skaistā meitene Bela. Sadhu tā iemīlējās viņā, ka tūliņ saplēsa virvi sīkos gabaliņos, lai jauneklis nekad vairs netiktu zemes virsū.

Bet jauneklis Pazemes valstībā tikmēr bija atradis Belas kaklarotu un pūlējās tikt ārā. Taču, lai kā viņš pūlējās, viss bija veltīgi. Viņš pazaudēja spēkus, apgūlās un aizmiga. Pēc dienām divām vai trim dvaka no visiem apkautajiem sasniedza zemi, un no turienes Pazemes valstībā nolaidās grifu pāris. Viņi ieraudzīja, ka starp beigtajiem guļ kāds, kas izskatās dzīvs. Grifi piecēla jaunekli kājās, un viņš izstāstīja visu, kas bija noticis. Grifiem sametās jaunekļa žēl, un viņi nolēma aiznest jaunekli atpakaļ uz zemi. Grifu mātīte uzsēdināja jaunekli sev uz muguras un iznesa ārā no Pazemes valstības.

Tikmēr sadhu bija pārvedis Belu uz savām mājām. Jauneklis devās meiteni meklēt un galu galā sastapa kādu meiteni, kuru sauca par Džogalkaro. Viņa bija sadhu meita un sēdēja šūpolēs. Izdzirdējusi, kas jauneklis īsti ir, viņa pastāstīja, ka viņas tēvs ir sadhu un ieslēdzis Belu istabā aiz septiņām cietokšņa sienām. Pēc tam viņa piedāvājās jauneklim par sievu.

—     Es tevi precēšu, ja tu pateiksi, kur meklējama sadhu nāve.

—    Tā atrodas putna ligzdā jūras vidū. Ņem šo gredzenu un ej uz turieni.

Jauneklis paņēma gredzenu un iemeta jūrā. No tās izpeldēja milzu varde, paņēma jaunekli uz muguras un aiznesa uz turieni, kur putns bija savijis ligzdu. Ligzdā bija viens pats putns, jauneklis paņēma ligzdu un atgriezās pie Džogalkaro.

Tikmēr sadhu bija pārnācis mājās.

—    Te ož pēc cilvēka, es jūtu, — viņš sacīja.

—    Tas ir mans nākamais vīrs, — meitene atbildēja.

—     Tad man vajag viņu aplūkot.

Līdzko viņš ieraudzīja jaunekli un pazina, tā viņam ne prātā nenāca dot tam meitu par sievu. Viņš sagrāba jaunekli un vilka projām, lai upurētu to Candidevi.

Kad viņi sasniedza upurēšanas vietu, sadhu nobēra zemē trīs kaudzīties rīsu un lika jauneklim nomesties ceļos un knābāt rīsus kā vistai.

—     Es nezinu, kā to dara, — jauneklis sacīja, — parādi man.

Sadhu pieliecās, lai aizsniegtu rīsus, bet jauneklis izrāva zobenu un nodūra sadhu. No viņa asinīm radās tūkstotis sadhu. Jauneklis nokāva vienu, radās jauns tūkstotis, nokāva otru — atkal tūkstotis radās tā vietā.

Džogalkaro ieraudzīja, kas notiek, paķēra ligzdu un pārlauza putnam kājas un spārnus, un tūliņ visiem sadhu pārlūza rokas un kājas. Tad viņa pārgrieza putnam kaklu, un visi sadhu nobeidzās. Jauneklis uzlēca sadhu zirgā un aizauļoja uz cietoksni, kur bija ieslodzīta Bela. Viņš uzsēdināja meiteni zirgā sev aiz muguras un jāja projām. To ieraudzīja Džogalkaro, viņas sirdī iedegās greizsirdība, viņa paķēra loku un bultu, izšava uz jaunekli un nonāvēja viņu.

Zirgs un meitene stāvēja pie līķa un raudaja, tad meitene aiz bēdām metās pie zemes. Raudas izdzirdēja mangūsts. Viņš redzēja, ka meitene vairs nekā neapjēdz, apsēja viņai virvi ap krūtīm un otru virves galu piesēja pie koka. Meitene raudāja par zaudēto līgavaini, un koks šūpojās uz priekšu un atpakaļ; beidzot viņa atjēdzas.

—   Kas noticis? — mangusts prasīja.

Viņa izstāstīja visu.

—   Neko citu nevar darīt, — viņš sacīja, — jāsavāc malka un jānodod miesas ugunij.

Kamēr zirgs un meitene aizgāja pēc malkas, mangusts icīēja mironim mutē savu dziru, un jauneklis atdzīvojās Mangusts pateica viņam, ka viņi abi ir pusbrāli.

—   Man ir aste un tik bieza vilna tāpēc, ka māte mani dzemdēja tīrumā; viņa grāba tur pelnus, kad dedzināja jaunu izcirtumu. Bet tava māte nespēra ne soli pāri pils slieksnim, tāpēc Jev ir tāda tīra, gluda āda.

Atnāca zirgs un meitene, atnesa malku sārtam, redz, ka jauneklis dzīvs, un kļuva ļoti priecīgi. Tad jauneklis pasauca Džogalkaro un pateica viņai, ka Bela būs viņa pirmā sieva, jo viņas dēļ viņš pārcietis tik daudz visādu grūtību, bet Džogalkaro lai nemocās greizsirdībā, viņa būs otrā sieva.

Tad viņi visi devās mājup, un, kad radža, vecākais brālis, dabūja zināt, ka jaunākais atgriežas, viņš izgāja to sagaidīt un ieveda visus savā pilī. Kopš tās dienas viņi visi dzīvoja mierā un laimē.

49 KA RADŽAS DĒLU IZGLĀBA SIEVA

Sensenos laikos, tā stāsta, kādā valstī dzīvojis radža, un šim radžam bijis padomnieks. Kad abiem radušies bērni, viņi ierīkojuši skolu patsalu ar guru un, kad bērni paaugušies, sūtījuši šai skolā mācīties. Bērnus viņi apprecinājuši jau mazatnē,1 tā ka tie nemaz nav zinājuši, vai ir precēti, vai nav, tas viņiem tolaik nav palicis prātā.

Taisnību sakot, kad radžas dēls un padomnieka dēls bija pieauguši, viņi labi prata lasit un rakstīt un izturēja pārbaudījumu tā, ka abi tēvi un guru bija ļoti apmierināti ar viņiem un vienmēr viņus uzteica.

Abi jaunekļi pastāvīgi bija kopā un savā starpā tā runājās:

—            Paklau, es gan gribētu zināt, kad mūs apprecinās? Ja zinātu, vai mūs apprecinās vai ne?

Kā jau sacīts, abus apprecināja, kad viņi bija mazi, bet šie neko neatcerējās, tāpēc ari teica:

—           Viņiem jau prātā nenāk meklēt mums sievas; dosimies uz svešām zemēm, pameklēsim paši.

Un, kad nu viņi tā runāja vai varbūt pāris dienas vēlāk, sazin no kurienes uzradās zirgu tirgotāji un atveda, kā stāsta, ļoti labus zirgus. Tad jaunekļi teica:

—            Paklau, neiesim nekur; viņi atveduši zirgus; mums jārīkojas tā, lai mūsējie nopērk mums pa zirgam. Iemācīsimies jāt un tad dosimies, uz kuru pusi gribēsim.

Abi nosprieda, ka tā būs labāk, un pie tā palika. Aizgāja uz mājām un sāka lūgt:

—           Nopērciet mums katram pa zirgam, tādi labi zirgi atvesti.

Radža un padomnieks dzirdēja to un sacīja:

—            Ļoti jau abi lūdz, vajadzēs nopirkt viņiem zirgus, citādi sāks bēdāties; ka vēl nekļūst grūtsirdīgi.

Tā tēvi nolēma un patiešām nopirka jaunekļiem zirgus, un viņi bija ļoti priecīgi. Katru dienu viņi sēdās zirgos un jādelēja uz priekšu un atpakaļ.

Tad, stāsta, kādreiz radžas dēls viens pats aizauļoja uz dīķi, kur smeļ ūdeni un peldas. Viņš ieraudzīja, ka meitenes tur mazgajas, un asinis viņam uzvirda. Teikt viņš neko neteica, tikai sāka lēkšot ar zirgu, cik vien jaudas, gar ūdens smeļamo vietu, sievietes pārbijās, skrēja uz visām pusēm, bet ļaudis runāja:

—           Redzams, viņš ir jau pieaudzis, tāpēc ari dzenā zirgu, grib izlielīties meiteņu priekšā.

Taču viņa dēļ neviens netika pie ūdens smelšanas, un kāda veca sieva pienāca pie viņa un teica:

—            Paklau, dēls, ko tu te mētājies kā neprecēts nelga? Tu taču esi precējies, aizmirsi, vai?

—            Bet kad mani apprecināja? — viņš jautāja. — Es nekā tamlīdzīga neatceros. Un, ja ir apprecinājuši, kur tad mana sieva? Es viņu neesmu redzējis.

Vecā sieva viņam atbildēja:

—            Tevi apprecināja, kad tu biji pavisam mazs, tāpēc tu ari neko neatceries, bet tavu sievu vēl nav atveduši uz šejieni, viņa dzīvo pie sava tēva. Tagad, kā mēs re

dzam, lu esi jau pieaudzis, un varbūt uz šo gadu tev vajadzēs atvest sievu. Līdz šim tu biji vēl mazs, tāpēc radža ari neteica, lai ved šurp tavu sievu. Nu tu esi pieaudzis; jādomā, ka šogad viņu atvedīs.

—           Saki, vecmāmuļ, — viņš jautāja, — no kāda ciema ir mana sieva?

—           Tevi saderināja ar radžas meitu no tāda un tāda ciema, no tādas un tādas zemes.

—           Labi, — viņš sacīja, — tad es apvaicāšos vecākiem, vai manu sievu vedīs vai nevedis mājās.

—    Apvaicājies vien.

Tā izrunājies, radžas dēls jāja steigšus mājup, un nu sievietes varēja nākt bez bailēm izpeldēties un izmazgāt matus, pēc tam iesmēla ūdeni un devās uz mājām.

Radžas dēls atjāja mājās un prasīja mātei:

—     Saki, māt, vai mani ir apprecinājuši vai nav?

—     Ir, — viņa atbildēja.

—     Kāpēc tad mēs neesam atveduši sievu uz šejieni?

—            O, mans dēls, — māte atbildēja, — līgavas vešanas ceremonija vēl nav notikusi, tāpēc arī neveda; šogad noteikti atvedīs.

—            Paklau, māt, — dēls teica, — es aizjāšu, aplūkošu viņu un došu atbildi; ja viņu laidīs man līdzi, pārvedīšu tūliņ pašu.

—     Labi, — viņa atbildēja, — jāj vien.

Un viņš patiešām kā paēda, tā saposās, uzsēdās zirgā un devās pēc sievas. Viņš jāja gar niedru lauku,2 bet kāds bija pielaidis niedrēm uguni. Liesmas pletās plašumā un aptvēra visu lauku, bet šinī laukā mājoja varen liela indīga čūska; ieraudzījusi liesmas no visām pusēm, viņa sāka meklēt izeju, jo baidījās sadegt un netika ārā.

Tad čūska pēkšņi ieraudzīja radžas dēlu, kurš jāja, lai pārvestu sievu mājās, un sauca:

—            O, radžas dēls, tev prieks, tu jāj pēc sievas, bet man nelaime. 2ēlo mani, izpestī no posta. Ja izglābsi mani, es tevi apbalvošu.

—            Kā tad, — viņš atbildēja, — es nu gan iešu tevi glābt! Ja es tevi paglābšu, tu man tūliņ iekodīsi. Jūsu čūsku cilts pateicību nepazīst; lai kā mēs jūs mīlam,3 jūs mums kožat.

—           Nē, es tāda neesmu, — čūska atbildēja. — Vai nu mazums nepateicīgo, bet es pie tiem nepiederu. Es te eju bojā; apžēlojies par mani, paglāb no nelaimes, lūdzu tevi no sirds.

Viņam patiešām kļuva žēl čūskas, viņš nokāpa no zirga, apsita uguni ap čūsku, noklāja zemē savu gurnautu, un pa to čūska izlīda ārā. Tad viņš sacīja:

—       Re nu, es tevi izglābu; kādu balvu tu teicies man dot? Dod man šo balvu.

—       Nekādas balvas nebūs, — čūska atbildēja, — tu mani izglābi no tādas briesmīgas nelaimes; to tu labi izdarīji. Bet kā tas gadījās, ka tu nebaidījies mani glābt? Tu izrādīji reti sastopamu drosmi un izglābi mani. Bet tagad es tevi nonāvēšu; atiesim gabaliņu tālāk, un es tev iekodīšu. Kur tu no manis dēsies?

—       Ja es bēgšu, vai ari tad tu man iekodīsi? — viņš jautāja.

—       Jā, — čūska atteica, — noteikti iekodīšu. Vai tad tu nezināji, ka mēs, čūskas, esam indīgas? Tagad tu no manis vaļā netiksi.

Jauneklis apstulba. Pēc tam viņš sacīja:

—       Pareizi, izbēgt no tevis nevaru. Es tikai gribu tev kaut ko pateikt; vai tu uzklausīsi mani?

—     Labi, — čūska atbildēja, — runā. Kas ir?

—       Tu mani tik un tā nonāvēsi, tad vismaz kaut drusciņ pagaidi; pasauksim vispirms kādu, lai mūs iztiesā; ja runās tev par labu, neko darīt, — kod.

—       Tikai cilvēkus gan nesauksim, — čūska teica, — viņi noteikti runās tev par labu. Tādu man nevajag; meklēsim citus tiesnešus.

—       Labi, — viņš piekrita, — pasaki pati, ko lai aicinām tiesu spriest.

—       Lai par tiesnesi ir govs, — čūska ieteica, — otrais tiesnesis — koks, trešais — ūdens; šos trijus palūgsim izspriest tiesu. Ko viņi teiks, tam klausīsim. Ja izspriedis tev par labu, sit mani nost, ja man par labu — es tev iekodīšu.

—       Lai notiek, — jauneklis atbildēja. — Tas ir labi, iesim viņus meklēt.

Un viņi patiešām gāja meklēt. Gāja un ieraudzīja lielu baru govju, kuras gulēja zem banjana.4

—       Iesim pie govīm, — čūska sacīja, — un parunāsim ar banjanu; liekas, tuvumā ir arī ūdens. Dabūsim visus trīs uz vietas.

Jauneklis bija ar mieru.

Viņi piegāja pie banjana, aprunājās ar koku un govīm, tad pievērsās avotam. Jauneklis viņiem teica:

—     Lūdzu jūs visus trīs, iztiesājiet mūs.

—     Labi, — viņi atbildēja, — pastāsti vispirms, kas ar jums noticis; mēs nevaram tiesāt, ja nekā nezinām.

—     Labi, pastāstīšu, — viņš sacīja, — klausieties.

—    Mēs klausāmies, — viņi atsaucās.

Tad jauneklis iesāka:

—     Es jāju pēc sievas, lai paņemtu viņu no tēva mājas, bet šī čūska bija niedrēs. Kāds bija pielaidis niedrēm uguni, un uguns pletās lokā. Čūska sabijās, ka sadegs, un gribēja izbēgt*no uguns, taču dega tik stipri, ka nebija iespējams izlīst ārā. Viņa ieraudzīja mani, pasauca un teica: «Mana dzīvība ir mata gala, apžēlojies par mani, paglāb no šīs nelaimes; ja paglabsi, es tevi apbalvošu.» Es viņai teicu: «Kas tevi zina, jūs, čūsku cilts, esat nepateicīga, pat ja jūs baro un saudzē, jūs kožat cilvēkiem.» Bet viņa man: «Sazin kas tās tādas ir, es tāda neesmu; apžēlojies par mani un izpestī no šīs nelaimes.» Kad nu viņa ta teica, es apžēlojos, apsitu uguni, noklāju gurnautu uz karstās zemes, un čūska izlīda pa to ārā. Tad viņai teicu: «Es tevi izglābu, dod man balvu.» Bet čūska atbildēja: «Kādu balvu? Kā tu nebaidījies mani glābt? Es taču esmu bīstama radība; tagad es tev iekodīšu, pats redzi, ka no manis nekur nevar aizbēgt.» Tā viņa sacīja, bet pati nostājās uz astes un piepūta kapuci. Tad es teicu: «Paldau, tu mani tik un tā nonāvēsi; palūgsim kādu mūs iztiesāt, paklausīsimies, ko viņš teiks; ja runās tev par labu, tad kod vien. Es esmu tevi izglābis, bet, ja tev nav ne drusciņas pateicības, ko lai ar tevi dara?» Tā mēs izrunājāmies un nolēmām lūgt jūs trijus par tiesnešiem. Esiet tik laipni un iztiesājiet mūs. Man gribētos zināt, vai esmu rīkojies labi vai slikti.

Tad banjans sacīja:

—     Tiesa, tu esi rīkojies labi, bet par labu maksā ar ļaunu. Tu izglābi čūsku, bet viņa grib tevi nonāvēt, un viņa tev katrā ziņā iekodīs. Tā spriest mēs esam mācījušies no jums, no cilvēkiem. Redzi, tu atpūties manā ēnā, es esmu labs pret tevi, bet tu aplauz man zarus, sēdies uz tiem un laid seska smaku. Redzi, cik nepareizi jūs rīkojaties. Vari būt pārliecināts, ka čūska tev katrā ziņā iekodīs.

Nu jauneklis lūdza:

—     Govs, esi tik laipna, runā tu. I<o esi izlēmusi?

—    Jā, čūska tev patiešām iekodīs, — govs atbildēja,

—     kā koks teica, tā būs. Redzi, mēs laižam pasaulē teļus, un, līdzko sākam tos barot, jūs tos pievācat, dzenat projām, bet pienu paņemat sev un vel sitat mūs bez žēlastības; mēs aram jums tīrumus un palīdzam pelnīt maizi, bet jūs beidzat mūs nost. Tā kā čūska tev patiešām iekodīs.

Tad jauneklis lūdza:

—    Avots, runā tagad tu, esi tik laipns. Kā tu esi izlēmis?

—     Man ir tādas pašas domas, kādas tu dzirdēji no šiem diviem, — avots atteica. — Ar ļaunu par labu — tas ir pareizi; redzi, jūs dzerat no manis, es saglabāju jums dzīvību. Es esmu labs pret jums, bet jūs, cilvēki, izturaties pret mani ļauni: dažkārt jūs manī atvieglināt savas iekšas, jūs te mazgājaties, spļaujat manī un krēpojat. Saproti pats: par manu labumu jūs darāt man pāri, jūs rīkojaties ļoti slikti. Tad kāpēc lai čūska nerīkojas ļauni, ja tu esi rīkojies labi? Un viņai patiešām ta jādara, viņai vajag tev iekost.

Tad čūska jautāja:

—     Nu, ko tu tagad teiksi? Vai dzirdēji, ko mūsu tiesneši sacīja? Tātad es tev iekodīšu.

—     Labi, — jauneklis atbildēja, — tu man iekodīsi, bet pirms tam es jūs pazemīgi lūdzu, mani tiesneši, ļaujiet, lai izstāstu savas bēdas, uzklausiet mani, un, ja negribat uzklausīt, tad atklāti pasakiet to.

—     Lai notiek, mēs tevi uzklausīsim, — viņi atbildēja.

—    Sāc.

—     Mani apprecināja, — viņš sāka stāstīt, — kad vēl biju galīgi mazs, savas sievas seju nekad neesmu redzējis, nezinu, kāda viņa izskatās. Šodien es pirmo reizi jāju pie sievastēva, lai paņemtu sievu; man ne prātā nenāca, ka ceļā gadīsies tāda nelaime. Es jūs lūdzu, atlaidiet mani uz īsu laiciņu, ļaujiet sastapties ar sievu; es jāšu atpakaļ pa šo pašu ceļu, un lai čūska man iekož.

Tad banjans jautāja:

—    Nu, čūska, ko teiksi? Viņš lūdz, tā mēs dzirdējām.

—     Pareizi, — čūska atbildēja, — tikai jūs galvojiet par viņu un esiet par lieciniekiem. Ar tiesnešiem es strīdēties neiešu.

—           Labi, — banjans sacīja, — mēs taču esam tiesneši, vai ne? Galvosim par viņu, vai ne?

—    Galvot, — abi pārējie piekrita, — to var, bet kad

viņš atgriezīsies?

Un viņi prasīja jauneklim:

—     Paklau, pēc cik dienām tu nāksi atpakaļ vai nemaz

nenāksi?

—           Rīt es neatgriezīšos, — viņš sacija, — atgriezīšos parīt. Ja pirmā diena ir šodien, tad tā būs trešā diena. Tad noteikti atgriezīšos, es nepiekrāpšu jūs.

—            Pielūko gan, ka nepiekrāp, — viņi brīdināja, — citādi tu mūs nepelnīti apkaunosi.

—     Nē jel, — viņš atkārtoja, — es neapkaunošu jūs.

Tad viņi uzrunāja čūsku:

—            Labi, čūska, ja tā, tad dod viņam trīs dienas, mēs galvojam par viņu. Padomā pati, viņu apprecinājuši, kad viņš bijis bērns, viņš nav nevienu reizi ne parunājis, ne pasmējies ar savu sievu. Ja tu iekodīsi viņam tagad, tad iznāks tā, ka viņš veltīgi apprecināts. Tāpēc lūdzam: atlaid viņu uz trim dienām, mēs galvojam par viņu. Iekodīsi viņam, kad viņš atgriezīsies, tad mēs tev neteiksim ne vārda.

—           Lai notiek, — čūska atbildēja. — Es ar tiesnešiem nestrīdos. Lai viņš iet.

Kad saruna beidzās, jauneklis sēdās zirgā un jāja uz sievas mājām. Aizjāja uz turieni, viņam iznesa gultu, un viņš apsēdās. Neviens viņu nepazina, un visi teica:

—           Esi sveicināts, godātais. No kurienes tu nāc, mūsu draugs? Mēs gan tevi nepazīstam.

—            Pareizi, — viņš atbildēja, — jūs nevarat mani pazīt, tikai, kad pateikšu, jūs sapratīsiet, kas esmu.

—     No kurienes tad tu nāc? — viņi atkārtoja.

—            Esmu tāda un tāda radžas dēls no tādas un tādas zemes, — viņš atbildēja. — Dzirdēju, ka man šeit sarunājuši sievu, izprecinājuši tāda un tāda radžas meitu, tad nu ierados pēc savas sievas.

—           Jā, ar to pietiek, — viņi sacīja, — tālāk nav ko stāstīt, nu mums viss skaidrs.

Viņi atnesa ūdeni, noskaloja radžas dēlam kājas, tad pasniedza eļļu un kociņus, ar ko zobus tīrīt, un veda viņu nomazgāties. Kad viņš atgriezās no mazgāšanās, viņu pamieloja ar rūgušpienu un rīsiem, un, kad tos apēda, tad nokāva kastrētu āzi un sarīkoja īstas dzīres. Viņam ierādīja atsevišķu istabu, kur pārgulēt nakti, iedeva meitai eļļu un sacīja:

—     Ej, meit, iezied viru ar eļļu, ieberzē viņam rokas un kājas un paliec pati pie viņa.

Bet meita, taisnību sakot, ap šo laiku bija jau pieaugusi un visu saprata kā liels cilvēks; līdzko viņai to pateica, viņa tūliņ paklausīja. Iezieda vīru ar eļju, ieberzēja viņam rokas un kājas un tērzēja par visu ko. Bet jauneklis atbildēja bez patikas un it kā neko tādu ar viņu darīt negribēja. Meitene laiciņu pagaidīja, tad pēkšņi ievaicājās:

—     Saki man, tu taču esi pieaudzis vīrietis, vai ne? Vai tad nekādus jokus neproti?

—     Protams, esmu pieaudzis, — viņš atbildēja, — tāpēc jau arī ierados pēc tevis, tikai baidos, ka šī būs mūsu pirmā un pēdējā sastapšanās; mani māc skumjas. Kāpēc man jārikojas tā, lai tev vēlāk būtu slikti? Tu paliksi bēdājoties pēc manis.

—     Kāpēc tu tā runā? — meitene prasīja. — Uz kurieni tu dosies? Pastāsti man, citādi nelaidīšu tevi projām.

—     Ja pateikšu, tev būs sliktāk.

—     Saki gan, — viņa lūdza, — lai kā man būtu, labi vai slikti, bet pasaki.

Tad nu viņš patiešām sāka ar to, kā jājis un ieraudzījis čūsku, kurai uguns draudējusi ar nāvi, un izstāstīja visu, kas bija noticis; pēc tam piebilda:

—      Ierados pie tevis tāpēc, ka viņi galvoja par mani uz trim dienām; kad došos atpakaļ, čūska man katrā ziņā iekodīs. Lūk, kāpēc es tā uzvedos. Kas man par prieku mīlināties ar tevi vienu dienu? Tev no tā būs tikai sliktums.

—     Nu, tad iešu tev līdzi, — meitene nolēma, — un pieņemšu nāvi kopā ar tevi; esmu tava uz visu mūžu. Tu esi mani nopircis,5 un tāpēc es miršu tur, kur tev vajadzēs mirt. Un es tev saku: lai kas man draudētu, bet, kur tu iesi, tur iešu līdzi. Es paskatīšos, kā čūska tev iekodīs.

—     Tev nevajag nākt, — jauneklis lūdzās.

—     Nē, es tevi neparko neatstāšu. Kopš tu man to pateici, man kļuva slikti. Nebūtu tu teicis, tad es ne par ko nedomātu, bet, kā pateici, tā kļuva slikti.

Sādi viņi runājās, un viņiem kļuva vieglāk vienam ar otru; nakti viņi pavadīja kopā, bet jaunekli tik un tā neatstāja skumjas. Noteiktajā dienā viņš sacīja:

—   Šodien es eju projām; te vairs nepalikšu.

—   Lai notiek, — viņi atbildēja, — labi.

Savlkša meiteni ceļā un izvadīja abus. Viņi nevienam neko neteica. Ceļā jauneklis ierunājās:

—   Paklau, nenāc tālāk, ej alpakaļ.

—       Labi, — meitene sacīja, — iešu. Tikai pasaki, vai vēl tālu līdz tai vietai, kur čūska tevi gaida?

—       Rau, tur pakalnā ir banjans, — viņš atteica, — viņa mani gaida zem banjana.

—       Nu, tad es noiešu līdz šim kokam, paskatīšos, kā čūska tev iekodīs,<m nākšu atpakaļ.

Viņš pūlējās meiteni pierunāt, lai viņa neiet, un stūma atpakaļ ar varu, tomēr viņa negāja atpakaļ, un viņam vajadzēja ar to samierināties. Ko citu varēja darīt? Abi devās kopā tālāk, piegāja pie koka, un meitene teica:

—       Es nevaru atteikties no mīlestības uz tevi. Čūska tev katrā ziņā iekodīs, tāpēc es teikšu tā: laid mani pa priekšu un pats nāc aizmugurē. Es gribu pati sastapt čūsku.

—   Labi, ej tu pa priekšu, — viņš piekrita.

Un meitene patiešām gāja pa priekšu; viņi pagāja gabaliņu un ieraudzīja čūsku: tā pacēlās uz astes pār ceļu un piepūta kapuci. Viņi tomēr tuvojās čūskai. Pienāca klāt, un meitene sacīja:

—       Paklau, čūska, kod man pirmajai, pēc tam vari kost manam vīram; ja iekodīsi tikai viņam, kur tad es dēšos?

—       Tev es nekodīšu, — čūska atbildēja, — dzīvo vien pie tēva un mātes.

—       Nekas neiznāks, — meitene turpināja, — redzi, vecāki pārdeva mani viņam. Viņš ir nopircis mani ar visiem kauliem un pīšļiem, tāpēc viss, kas notiks ar viņu, ir pielemts arī man. Tādēļ es arī saku: ja gribi viņam kost, tad kod arī man.

—   Nē, — čūska palika pie sava, — tev es nekodīšu.

Un viņa līda taisnā ceļā pie jaunekļa, lai viņam iekostu,

taču meitene stāvēja jauneklim priekšā, vienalga, uz kuru pusi čūska griezās, un pēc tam teica:

—       Čūska, ko tu esi nodomājusi, kāpēc tu man nekod? Es neļaušu, ka tu viņam iekod. Lai šis banjans ir mans liecinieks. Gribētos zināt, kā es sevi uzturēšu, kas mani pieņems, ja tu nonāvēsi manu vīru. Pasaki man vispirms to.

—       Labi, — čūska atbildēja, — ja tā, tad es tevi apbalvošu un iemācīšu tev burvju vārdus, ar tiem varēsi sevi uzturēt.

—       Esmu ar mieru, — meitene sacīja, — tikai vispirms iemāci man tos, tad tevi laidīšu; ja neiemācīsi — nelaidīšu.

—     Labi, es tev iemācīšu, — čūska atbildēja.

Tad nu čūska deva viņai savu svētību, ej nu sazini, kādu, un iemācīja burvju vārdus.

—            Kad skaitīsi burvju vārdus, — čūska aizrādīja,

—     tad paņem šķipsniņu putekļu un aizpūt vienā pūtienā; kam šie putekļi uzkritīs, tas mirklī pārvērtīsies pelnos.

—       Lai notiek, — meitene sacīja, — es to darīšu ar cilvēkiem, bet iemāci, kā tos atkal atdzīvināt.

Čūska arī to iemācīja, tad meitene teica:

—       Pagaidi, es vispirms pamēģināšu; varbūt tu esi mani piekrāpusi.

—     Labi, pamēģini ar šo kociņu.

—       Nu, tad vispirms es pamēģināšu un pēc tam kod viņam.

Viņa patiešām paņēma šķipsniņu putekļu, noskaitīja burvju vārdus un aizpūta putekļus, bet uzpūta tos, stāsta, taisni čūskai virsū, un čūska mirklī pārvērtās pīšļos. Tāds čūskai pienāca gals.

Pēc tam jauneklis ar meiteni gāja tālāk bez kādām bailēm, un meitene viņam sacīja:

—       Vai redzēji? Es nācu tev līdzi, izpestīju tevi un izglābu. Nebūtu nākusi, tad tavas kājas zemi vairs nemitu. Būtu tevi klausījusi un pusceļā griezusies atpakaļ, tad tavu seju vairs neredzētu.

Jauneklis neatbildēja ne vārda; no meitenes valodas viņš bija gluži kā apstulbis. Vēlāk viņi sāka runāt par ko citu un devās tālāk.

Viņi pārnāca jaunekļa mājās un tur visu izstāstīja. Ļaudis satrūkās un nevarēja vien beigt brīnīties. Nokāva kastrētus āžus un sarīkoja lielas dzīres; visi ēda, dzēra un līksmojās. «Cilvēki izglābušies no nāves un atgriezušies pie mums,» viņi runāja, «citādi mēs viņus vairs neredzētu; viņi atnākuši atpakaļ, izglābušies no lielas nelaimes.» Tā viņi runāja, neko vairāk. Jauneklis bija izglābies no briesmīga posta.

Tā beidzas šī pasaka; tā ir visa pasaka par šo jaunekli; tā ir pabeigta.

50 LEPNAIS RADŽA

KādrEiz dzīvoja ļoti lepns radža. Kad vien viņš atgriezās mājās no medībām vai ceļojuma, iksieva, viņu sveicinādama, noliecās viņam pie kājām, bet viņš lika sievai pieturēt ar roku gredzenu, kas viņai bija ievērts nāsī, un meta tam cauri pīķi ar visu spēku. Tik stipri meta, ka zeme nodrebēja, kad pīķis iedūrās grīdā. Pēc tam radža prasīja sievai:

—     Vai ir kāds pasaulē stiprāks par mani?

Un sieva padevīgi atbildēja:

—           Visā pasaulē nav ne stiprāka, ne gudrāka par manu radžu.

Netālu no pils dzīvoja dārzniece. Ik reizi, kad radža meta pīķi caur gredzenu, viņa ārkārtīgi uztraucās. Viņa domāja, domāja un izdomāja paņēmienu, kā radžu atradināt. Reiz, kad radža bija galmā, viņa atnāca pie rani un prasīja:

—     Ko tev saka radža, kad met pīķi caur tavu gredzenu?

Rani cienīgi atbildēja, ka lepojas ar radžu un viņa

spēku. Dārzniece tad teica:

—           Apsoli nevienam nestāstīt, ko tev tagad sacīšu, bet galvenais — nesaki radžam, citādi viņš mani nositīs.

Rani apsolīja. Tad dārzniece sacīja:

—            Kad radža tev atkal prasa, vai ir kāds par viņu stiprāks, tad saki viņam tā: «Man tu patiešām esi pats stiprākais, bet ir taču bezgala daudz zvaigžņu, un tomēr zeme ir varenāka par visām.»

Vakarā radža pārnāca un meta pīķi caur gredzenu sievas nāsī. Viņš apjautājās, vai pasaulē esot kāds stiprāks par viņu, un sieva atbildēja:

—            Man tu patiešām esi pats stiprākais, bet ir taču bezgala daudz zvaigžņu, un tomēr zeme ir varenāka par visām.

Radža, to izdzirdējis, nešpetni noskaitās.

—     Tātad pasaulē ir kāds par mani stiprāks? lešu, uzmeklēšu to un ātrāk mājās nenākšu, kamēr nebūšu to nogalinājis.

Rani pārbijās, sāka vīru lūgt, lai neiet projām, bet neviens nevarēja piedabūt radžu atteikties no šīs domas.

Radža gāja astoņas dienas un deviņas naktis, kamēr tika pāri savas valsts robežai. Tur viņš ieraudzīja vīru, kurš vija no smiltīm virvi svešās zemes radžas ziloņiem. Radža apmulsa un klusībā nodomāja: «Varbūt šis radža patiešām ir stiprāks par mani?»

Viņš gāja tālāk un iztālēm ieraudzīja milzum lielu aitu baru. Gans pūta flautu, bet, līdzko pamanīja svešu, pasvilpa, un visas aitas saskrēja pie viņa, un viņš pārvērta tās citu pēc citas par utīm. Iesēja lakatā un gāja projām.

Radža devās tālāk un galu galā nonāca pie tīruma, kuru turienes radža ara pats ar savām rokām. Vēršu vietā viņš bija iejūdzis arklā tīģerus, par arklu bija kobra un pats lauks bija melnu akmeņu grēda. Radžas sieva un meita sēdēja turpat un skatījās. Ieraudzījusi, ka nāk kāds svešinieks, meita uztrūkās kājās un priecīgi sauca:

—    Tēt, medījums ieradies, nu būs, ko pamedīt.

Bet turienes radža bija rakšass. Viņš izdzirdēja meitas saucienu un skrēja ķert atnācēju. Bet radža teica: «Sveiks, tēvoci!» — un tā izglāba sev dzīvību, jo vai tad tēvocis var nosist māsasdēlu vai sievastēvs znotu? Rakšass noskaitās un kliedza:

—     Kura no manām māsām devusi tev dzīvību?

Tik un tā viņiem vajadzēja laist radžu iekšā savā mājā un izturēties pret viņu, kā pieklājas. Viņi nosprieda klusībā, ka apēdīs radžu, līdzko tas iemigs. Vakarā rakšass sarīkoja īstas dzīres, lai radža gulētu cietākā miegā, un sāka dzert vīnu. Radža dzēra pats un lēja tik viņiem, kamēr šie novēlās pagaldē. Viņi iemiga, un radža aizbēga, tik tikko izglāba dzīvību.

Rakšass pamodās un dzinās radžam pakaļ. Rakšass skrēja astoņas dienas un deviņas naktis, kamēr sasniedza radžas mājas. Radža, kā ieskrēja pilī, tā lūdza sievu, lai glābj viņu. Rani tad ari izlikās, ka nule būtu dzemdējusi. Nokāva kazu, apslacīja ar asinīm radžu un zemi visapkārt. Rani paņēma radžu klēpī, kazas kuņģi nometa blakus, un sievas sastājās ap viņu lokā. Iedrāzās rakšass, prasīja, kur radža, bet rani saka raudat un sacīja:

—     Redzu man nule piedzima dēls ar ūsām, bet mans radža aizgāja pēc rakšasa, lai upurētu viņu šim gadījumam par godu.

Rakšasu pārņēma šausmas, kad viņš to izdzirdēja, un viņš devās atpakaļ uz savu valsti.

Kopš tās reizes lepnais radža vairs tā nelepojās, jo viņa sieva taču bija kļuvusi viņam par māti, lai glābtu viņam dzīvību.

51 AKLAIS KADŽA

Andapurā dzīvoja akls radža un akla rani. Ko viņi darīja? Viņi ēda jēlu gaļu un zobus tīrīja ar kaltētu gaļu. Bērnu viņiem nebija. Bija viņiem kalps baiga. Reiz viņi sūtīja kalpu uz džungļiem pēc gaļas. Kalps aizgaja, un viņam gadījās iemaldīties Deovasā, kur to pašu nakti dievi pulcējas uz darbaru. Tur auga kokvilnas koks, tam atvērās stumbr? un ielaida baigu paslēpties.’

Kad pienāca nakts, tur sanāca visi dievi un nolēma dot aklajam radžam un aklajai rani bērnu. No rīta kalps pārnāca, radža dabūja zināt, ka viņš nav atnesis gaļu, un ļoti noskaitās. Tad kalps pastāstīja visu, ko dzirdējis, un radža teica:

—    Ja tas taisnība, došu tev pusi valsts, ja nav taisnība, — izķidāšu tevi un piebāzīšu ar salmiem.

Pēc divpadsmit gadiem radžam un rani piedzima dēls, un radža atdeva baigam pus valsti. Tai pašā stundā piedzima dēls arī baigas namā.

Kad radžas dēls un baigas dēls pieauga, viņi kļuva draugi, lai kur viņi gāja, vienmēr kopā. Radžas dēls iztaisīja loku un bultas, bet baigas dēlam bija kaķene, un viņi sāka šaut putnus. Kad pie dīķa iepretī pilij sanāca sievietes pēc ūdens, viņi tikmēr šāva pa māla podiem, kamēr visus sadauzīja.

Ciema ļaudis aizgāja pie radžas un pastāstīja, ko puikas

dara. Par dāvanu radžam ļaudis atnesa kaltētu gaļu, tā ka viņš tapa ļoti priecīgs un iedeva viņiem naudu, lai nopērkot vara podus. Bet zēni iztaisīja dzelzs bultas un sadauzīja ar tām visus vara podus. Tad ciema ļaudis nosprieda, ka atlicis tikai viens līdzeklis: draugi jāizšķir.

Viņi pasauca bārddzini un aizsūtīja, lai pasaka radžas dēlam, ka baigas dēls ejot pie viņa meitenes. Radžas dēls, to izdzirdējis, tā noskaitās, ka tūliņ sacīja:

—     Kamēr šo baigu neieraks zemē, ne kumosa neņemšu mutē.

Tad radža lika labi ātri izrakt bedri un nolaist tanī gultu, labāku ēdamo un lampu. Tur iesēdināja baigas dēlu, bedri pārklāja ar koka segumu un virsū uzbēra zemi, bet radžas dēlam pateica, ka viņa draudziņu aprakuši. Jumtā viņi bija atstājuši caurumu, lai gaiss tiek iekšā un lai var ēdienu padot.

Radžas dēls nopriecājās un gāja rotaļāties uz upi. Bet Aonrapurpatnas radža tolaik bija braucis precībās un atceļā kopā ar jauno sievu devās cauri tam ciemam. Rani ieraudzīja, ka radžas dēls peldas, un teica:

—    Atpūtīsimies šeit krastā.

Viņas vīrs nolikās zem koka gulēt. Rani nogāja lejā pie ūdens, atrada akmeni, uz kura radžas dēls bija sēdējis, un uzrakstīja uz tā: «Atnāc pie manis uz pilsētu un aizved mani.» Tad vīrs pamodās, un viņi brauca tālāk.

Ciemā dzīvoja veca dārzniece. Viņa ieraudzīja, ka rani tur kaut ko uzraksta, gāja un pateica to radžas dēlam. Viņš iegāja ziloņu stallī un iegūlās taisni mēslos. Tēvs atnāca viņam pakaļ, bet viņš atbildēja, ka neņems mutē ne kumosa un nedzers ne malka ūdens, kamēr viņam neatklās, kas tur uzrakstīts.

Radža aizsūtīja pēc devara. Devars nevarēja izlasīt. Neviens visā ciemā to nevarēja izlasīt. Beidzot devars ar burvestības palīdzību dabūja zināt, ka vienīgi baigas dēls var izskaidrot, kas tur rakstīts.

Radžas dēls teica devaram:

—    Atdzīvini manu draugu, citādi es tev nogriezīšu galvu.

Devars aizsūtīja pēc radžas, baigas dēlu izlaida no bedres un aizveda pie radžas dēla. Abi kļuva varen priecīgi, kopīgi paēda un devās uz upi, un tur baigas dēls sacīja, ka to uzrakstījusi Rupaitina un ka radžas dēlam jāierodas pie viņas ubaga izskatā un jāaizved viņa.

Abi saposās labi ātri un devās ceļā. Ieradās pilsēta, ieraudzīja tur dārzu un ezeru, radžas dēls pārģērbās par sadhu un gāja tūliņ uz pili lūgt dāvanas. Radža deva viņam zeltu un sudrabu, bet viņš neko neņēma, un tad rani noprata, ka ieradies viņas miļotais. Tikai viņa nezināja, kā lai abi aizbēg.

Tad baigas dēls paņēma drusku netīrumu no radžas dēla rokas un radīja no tiem čūsku. Viņš iepūta tai dzīvību un iesūtīja pilī iekost rani. Čūska ielīda pilī, iekoda rani, un viņa nomira.

Radža aizsūtīja pie viņas visus dziedniekus un burvjus, bet neviens neko nespēja palīdzēt. Beidzot viņu iznesa apbedīt. Baiga pārģērbās par devaru un nostājās ceļā. Viņš sacīja: ja uzcelšot ap līķi sienu un atstāšot viņu vienu pie mirušās rani, viņš atdzīvināšot mirušo.

Radža lika uzcelt sienu, cik ātri vien iespējams, un visus aizdzina projām. Baigas dēls noskaitīja burvju vārdus, rani atdzīvojās. Viņš pasauca radžas dēlu, un viņi uzcēla rani zirgā. Visi trīs aizauļoja tik ātri, cik ātri vien varēja, un nozuda, pirms radža saprata, kas noticis.

Princis pārveda savu līgavu mājās, un aklais radža un aklā rani sarīkoja viņiem krāšņas kāzas. Baigas dēls apprecēja meiteni no sava ciema, un viņi ik dienas gāja uz džungļiem laukus tīrīt un saknes rakt.

52 RAKŠASA LĪGAVA

Gaitam ar sievu bija tikai viena pati meita, un viņi to ļoti mīlēja. I<ad meitene pieauga un pienaca laiks laist viņu pie vīra, gaitas mājās ieradās rakšass Dandi, atnesa stipru degvīnu un sāka lūgt, lai meiteni atdodot par sievu viņam. Ienācis mājās, viņš palocījās gaitam un viņa sievai, un tā nomazgāja viņam kājas un apsēdināja viņu pagalmā.

—     Kāpēc tu atnāci, draugs? — gaita viņam prasīja.

—     Dzirdēju, ka jūsu mājā uzplaukusi puķe. Gribētu to noplūkt un rotāt ar to savus matus.

Tā rakšass teica un pamieloja viņus ar degvīnu, bet gaita ar sievu nodomāja, ka ciemiņš acīmredzot ir bagāts virs, pieņēma cienastu un iedzēra kopā ar viņu. Tā notika saderināšanās, bet kāzas norunāja svinēt pēc divām nedēļām.

Līdzko rakšass aizgāja, gaita ar sievu noprata, kas viņš ir, un nožēloja savu pārsteidzību, bažīdamies, kā meita dzīvos ļaunā gara namā. Visu nakti abi gudroja un prātoja, kā pasargāt meiteni no tāda likteņa, un neko citu nespēja izlemt, vienīgi to, ka meitene jānoslēpj un rakšasam jāpateic, ka viņa aizbēgusi ar kādu no ciema puišiem.

Līdzko viņi ieraudzīja, ka nāk rakšass, tūliņ lika meitenei skriet uz klēti un ielīst tur lielajā podā. Ciemiņš ienāca, gaitas sieva nomazgāja viņam kājas un apsēdināja viņu. Pēc tam pati nosēdās iepretī un sāka raudāt.

—     Mūsu meitu aizveda kāds puisis, un mēs nezinām, kur viņa tagad atrodas.

Rakšass atteica:

—    Es viņu atradīšu.

Viņš iegāja klētī, norādīja uz podu un sacīja:

—    Te viņa ir.

Gaita ar sievu zvērēja, ka neko par to nav zinājuši, un stāstīja rakšasam, ka meitene acīmredzot sabaidījusies no viņa un noslēpusies bez vecāku ziņas.

—    Atnāc otrreiz pēc astoņām dienām, un tad nosvinēsim jūsu kāzas.

Rakšass bija ar mieru un aizgāja.

Bet meitene ārkārtīgi pārbijās, jo saprata, ka vecāki viņu nepaglābs, rakšass viņu tik un tā atradīs un apprecēs, tāpēc apspriedās ar māti un aizgāja uz svešu ciemu. Norunātajā dienā ieradās rakšass, ieraudzīja, ka meitenes nav, un briesmīgi pārskaitās. Viņš pārmeklēja visu māju un, kad pārliecinājās, ka meitenes tur patiešām nav, gāja meklēt tālāk. Ar saviem milža soļiem viņš ātri nogāja lielu gabalu nn drīz vien no kalna pamanīja meiteni, kura skrēja, cik jaudāja, uz džungļiem. Kamēr rakšass nonāca no kalna, meitene jau bija radžas Belpurihas valstī. Viņa

Ieraudzīja mūžvecu sievu, kura kūla zirņus ar cūkaploka koka durvīm. Meitene piegāja pie viņas un sacīja:

—   Māt, tu droši vien esi stipri piekususi, visu dienu zirņus kuldama; laid, es tev palīdzēšu.

Vecene ar prieku atdeva viņai savu sitamo un pati nolikās garšļaukus atpūsties. Meitene sāka zirņus kult, tad apgriezās un ņēmās sist veceni, kamēr nosita. Novilka viņai ādu, uzspīlēja sev un pati izskatījās pēc nožēlojamas vecenes.

Tikmēr rakšass bija uzkāpis otra kalna galā, bet, kad apskatījās visapkārt, tad redzēja, ka meitenes nekur nav, tikai vecene kuļ zirņus. Noskaities un saīdzis viņš apsēdās kalnā un skatījās uz visām pusēm, kur palikusi meitene. Bet viņa jau bija iegājusi vecenes būdā un sāka gatavot vakariņas. Tā viņa arī dzīvoja, grūda rīsus un mala kviešus kaimiņiem un no tā pārtika.

Starp tiem, kas viņai deva darbu, bija radžas saimes ļaudis. Meitene strādāja parasti naktī. Nometa vecenes ādu, nomazgājās, mirklī kļuva spēcīga un jauna un tad ņēmās strādāt tādus darbus, kādiem neviena sieviete visā ciemā ij nedomāja ķerties klāt.

Drīz visi kaimiņi sāka runāt, cik daudz viņa paspēj izdarīt, un vīri, noskatīdamies viņā, pēla savas sievas. Valodas par to sasniedza arī radžu, un reiz nakti viņš slepus atnāca pie meitenes mājas un sāka skatīties pa spraugu sienā. Viņš redzēja, ka šī nomet vecenes ādu, kurā visu dienu staigājusi, un pārvēršas par slaidu meiteni. Radža ieskrēja būdā un meta vecenes ādu ugunī. Lai kā meitene atteicās, viņš aizveda to uz savu pili un apprecēja.

Bet rakšass no slēpņa kalna galā redzēja visu, kas notiek, un nokāpa lejā, lai paņemtu savu saderēto. Meitene brīdināja vīru, un radža sasauca zaldātus, lai iet cīņā pret rakšasu. Pēc ilgas kaujas rakšasu nobeidza, un viņa līķi sadedzināja džungļos.

Labu laiku meitene dzīvoja ar radžu laimīgi, bet reiz viņa aizgāja uz džungļiem pēc lapām šķīvjiem un krūzēm, mājās nākot, uzkāpa uz apdegušajiem nogalinātā rakšasa kauliem un pakrita beigta.

53 IZVĒLĪGAIS JAUNEKLIS

Reiz dzīvoja divi brāļi, jaunākais nebija precējies. Vecākais brālis aizveda viņu viesos uz citu ciemu, lai sameklētu viņam līgavu. Kad jaunākais brālis ieraudzīja viņam nodomāto meiteni, tad atteicās viņu precēt. Viņš pacēla sala koka sēkliņu un teica:

—   Ja atradīšu meiteni, kas būs tik glīta kā šī sēkliņa, tad precēšos.

Visi smējās par viņu, bet viņš atstāja mājas un sāka meklēt līgavu visur, tikai nekur nevarēja atrast. Beidzot viņš izdarināja ķemmes, izrotāja ar griezumiem, ar sīkiem gliemežvāciņiem un krāsainām krellītēm un sāka staigāt pa tirgiem. Tirgojās un pats gaidīja, ka vienā jaukā dienā pienāks pēc ķemmēm meitene, tik glīta kā sala koka sēkliņa. Reiz viņš sēdēja tirgū un ieraudzīja divas skaistas māsas, kuras nāca iepirkties. Viņš tūliņ noskaitīja burvju vārdus, un meitenes negāja ne pie viena cita, bet nāca taisni pie viņa. Pienāca, sāka aplūkot ķemmes un prasīja, cik tās maksā. Viņš atbildēja:

—   Tās nav samaksājamas.

Viņas apgriezās un gāja tālāk, bet aiz viņa burvestībām nespēja iegriezties nevienā tirgotavā. Viņām vajadzēja nākt atpakaļ un atkal apjautāties, cik ķemmes maksā, bet viņš sacīja:

—   Tās nav samaksājamas. Tās domātas tai, kura nāks dzīvot ar mani.

Meitenes dzirdēja šos vārdus, un tie viņām patika. Viņas teica:

—   Dod mums ķemmes. Mēs dzīvosim ar tevi.

Tad jauneklis atsauca burvestību, un viņi visi trīs sapirkās, ko vien gribēja. Vakarā meitenes rīkojās gulēt kopā ar jaunekli: pasniedza viņam vakariņas un sataisīja guļvietu ceļmalā. Kamēr viņi gulēja, gāja garām kāds vīrs. Viņš apbūra puisi, lai tas nepamostas, un aizveda abas meitenes sev līdzi. Tur, kur viņi gāja, vīrs atstāja daudz pēdu: gan tīģera, gan lāča, gan pērtiķa. Viņš aiz

veda meitenes uz savām mājām, kuras bija no dzelzs, un ieslēdza viņas tur.

Tikmēr atnāca lapsa un uzmodināja jaunekli. Viņš ieraudzīja, ka meitenes pazudušas, un sāka raudāt. Lapsa viņam izstāstīja, kas noticis, un jauneklis devās meitenes meklēt, tikai dažādās pēdas viņu mulsināja, kamēr lapsa neatklāja, kāda blēdība te slēpjas. Viņš nogāja līdz dzelzs namam, sāka cīnīties ar saimnieku, bet nevarēja uzveikt, tad gāja pie burvju koka, un tas iedeva rungu, kura pārvērtās par dzelzs šķēpu. Ar šo šķēpu jauneklis uzveica pāridarītāju. Līdzko tas bija miris, dzelzs nama durvis pašas atdarījās, un meitenes iznāca ārā.

Viņi gāja tālāk, bet jauneklis domāja, vai meitenēm kaut kas bijis ar to vīru vai nav bijis. Viņš visādi izjautaja meitenes, bet viņas apzvērēja, ka nav nekur vainīgas. Tad viņš pārvilka šķērsām ceļam pavedienu un lika meitenēm lēkt tam pāri. Viņas pārlēca, un jauneklis noticēja, ka viņas šķīstību nav zaudējušas.

Visi pārnāca mājās, un jauneklis noslēpa abas sievas aiz durvīm. Tad viņš iegāja pie vecākā brāļa sievas un lūdza iznākt un paskatīties uz atvestajām. Tā ieraudzīja meitenes un zaudēja samaņu, tik skaistas viņas bija. Tonakt abas ieradās pie vīra, un viņš tā nobijās, ka nespēja ne vārda izteikt. Taču vecākā brāļa sieva viņu pamācīja, kā laimīgi dzīvot ar divām sievām, un drīz vien abas dzemdēja pa bērnam, un viņi visi dzīvoja laimē un priekā.

54 LELLE PAR LĪGAVU

ādai nabaga atraitnei bija dēls, un viņai augu dienu vajadzēja strādāt, lai dēlu uzturētu. Reiz pēc svētkiem visi ciema iemītnieki devās cirst mežu, un dēls nu lūdza māti, lai dabūjot viņam cirvi, viņš gribot iet pārējiem līdzi un cik necik iepelnīties.

—   Dēliņ, mums nepietiek naudas, par ko ēdamo iegādāt, kā lai es tev cirvi nopērku?

Taču dēls ietiepās un nelika viņai mieru. Beidzot viņa aizgāja pie namdara un palūdza uztaisīt koka cirvi un noberzt asmeni ar ogli. Viņa pārnesa cirvi mājās un iedeva dēiam. Dēls ielika šo to ēdamu lapu groziņā, paņēma ķirbi ar ūdeni, uguntiņu salmu vīšķī un aizgāja uz džungļiem izcirst sev lauku. Viņš ieradās biezoknī, kur nebija ļaužu, nolika savu mantu zemē, paņēma no sarai koka drusciņ smaržīgo sveķu un piesauca dievus un mirušo garus sev palīgā:

—   Lai pēc katra koka, ko nocirtīšu, nokristu simts citu!

Tā viņš sacīja, salicis rokas lūgšanā, un palocījās uz

visām četrām debess pusēm. Pēc tam viņš paņēma koka cirvi un sita pa koku. Tūliņ simts koku nogāzās zemē. Viņš iesita otram, vēl nogāzās simts koku, un stundas laikā viņš bija izcirtis lielu lauku.

Kad tuvojās lietavas un pienāca laiks dedzināt izcirtumu, viņš aizgāja pēc uguns un atkal piesauca dievus un mirušo garus palīgā. Līdzko viņš pielaida uguni vienam kokam, liesmas pārņēma pārējos, un visi koki sadega.

Bija pienācis sējas laiks, un dēls prasīja mātei sēklu.

—   Dēls, mums nepietiek naudas, par ko ēdamo nopirkt, kur es ņemšu tev sēklu?

Viņa apstaigāja visu ciemu, lūgdamās sēklu, bet neviens neko nedeva. Beidzot viņa atrada riekšavu risu pelavu, kuras kāds bija izmetis, un pārnesa dēlam. Kad nu gaita paziņoja, ka laiks sēt, dēls aizgāja uz izcirtumu un pasauca meža cūkas, lai tās uzar līdumu ar ilkņiem. Cūkas sāka rakt zemi un ierušināt tanī pelnus, un, kad dēls redzēja, ka darbs tām šķiras, viņš devās uz mājām palūgt māti, lai sameklē viņam līgavu, kas palīdzētu strādāt.

—   Dēls, mums nepietiek naudas, par ko ēdamo nopirkt; ar ko lai samaksāju par tavu līgavu?

Dēls tomēr neatlaidās, un beidzot viņa aizgāja pie namdara un lūdza uztaisīt koka meiteni ar sprādzēm ap rokām, krellēm ap kaklu un kauri gliemežvāciņiem matos. Māte atnesa lelli mājās, nostādīja pie pavarda un ietērpa ar kurkumu krāsotā audumā kā līgavu. Jauneklis pārnāca, un māte viņam teica:

—   Dēls, te ir tava līgava.

—   Lai viņa padod man ēst, — dēls sacīja, bet lelle ij nedomaja kustēties.

—   Nāc gulēt pie manis, — viņš atkal sacīja, bet lelle stāvēja, kā stāvējusi.

—    Kas tā par sievu? — dēls noteica, uzmeta lelli plecā, paņēma lapu groziņā ēdamo un devās uz izcirtumu. Tur viņš atkal lika, lai sieva padod viņam ēst, bet tā nekustējās no vietas. Viņš beidzot tā noskaitās, ka pacēla lelli un meta to zemē, ka nobrikšķēja vien. Brīkšķis sabiedēja meža cūkas, un tās iedrāzās biezoknī. Dēls dzirdēja tās skrienam, un viņam šķita, ka tur bēg projām sieva, tāpēc metās tai pakaļ. Skriedams pa džungļiem, viņš ieraudzīja meiteni, kuru tikko vakar bija izprecinājuši, un viņa vēl nebija novilkusi savu kurkumā krāsoto līgavas tērpu. «Re, I ur mana līgava!» viņš nodomāja, saķēra meiteni un sāka sist par to, ka bēgusi projām. Viņai bija līdzi vēl otra meitene, tā aizskrēja uz ciemu un pastāstīja, kas džungļos notiek. Atsteidzās jaunais vīrs, lai paglābtu savu sievu. Abi ar dēlu sāka strīdēties: katrs apgalvoja, ka tā ir viņa sieva. Tā viņi ilgi strīdējās, līdz beidzot atraitnes dels teica:

—   Ja tu patiešām esi viņas vīrs, lai tad viņa saņem tevi aiz ūsām, paceļ gaisā un apgriež riņķī; ja tev no acīm sāks birt asaras, tad skaidrs, ka nevis tu esi viņas vīrs, bet es.

Virs piekrita pārbaudei, bet, līdzko sieva pacēla viņu aiz ūsām, asaras saskrēja viņam acīs un sāka ritēt pār vaigiem. Tā nu viņam vajadzēja atdot savu sievu atraitnes dēlam, kurš kļuva priecīgs un aizveda sievu uz mājām. Togad viņa līdums deva lielu ražu, un kopš tā laika viņš kļuva bagāts.

55 DANO MEITAS

. ādām baigam un viņa sievai bija pieci dēli. ^ Saule deva viņiem spēku, vējš palīdzēja augt, tikai viņi bija ļoti trūcīgi un pārtika vienīgi no medībām. Reiz visi pieci brāļi devās uz medibām un aizklīda Kadžlibana kalnos. Nekāda medījuma viņi tur neatrada, un nakts arī uznāca. Viņi sāka meklēt ceļu uz mājām un ap

maldījās džungļos: klaiņoja te uz vienu, te otru pusi, kamēr nonāca pie dano mājas.

Dano ieraudzīja piecus baigas dēlus un tapa ļoti priecīgs, jo viņam bija sešas meitas un viens pats dēls. Viņš uzņēma brāļus laipni un teica:

—   Mani znoti! Un es jau gribēju iet un jūs meklēt.

Viņš sarīkoja īstas dzīres un iedalīja katram pa meitai.

Pirmajā dienā viņš darbu brāļiem nedeva, bet jau otrā sāka domāt, kā piespiest viņus savā labā strādāt un padarīt par lamseniem.

Kādu rītu viņš brāļiem sacīja:

—   Ejiet uz lauku, uzariet to.

Viņi atbildēja:

—   Mums nav vēršu.

—        Nekas, — dano atteica, — ejiet uz lauku un sauciet: «Bahči hio hio!» — un vērši būs klāt.

Pieci brāļi izgāja tīrumā, sauca, kā dano bija licis, un no džungļiem izskrēja ārā desmit tīģeri. Brāļi ieraudzīja tīģerus un pārbijās.

Piecas māsas gāja pēc ūdens un, iedamas garām tīrumam, teica cita citai:

—       Pielavīsimies klusiņām un paskatīsimies, ko viņi dara.

Redz: visi pieci brāļi saspiedušies kopā un nedrīkst ne pakustēties, jo baidās no tīģeriem. Viņas piegāja pie brāļiem un teica:

—        Nebaidieties, noķeriet tīģerus un iejūdziet arklos; viņi jūs neaiztiks.

Brāļi noķēra tīģerus un iejūdza arklos.

Pabeidza art, kas todien bija paredzēts, ielaida tīģerus džungļos un gāja uz mājām ēst vakariņas. Tā pieci brāļi sāka iet diendienā uz lauku un art ar tīģeriem.

Jaunākā, sestā dano meita, gulēja viena pati. Viņai bija tikai viena acs, un viņa izskatījās kā izspļauts tēvs, lai gan māsas bija skaistules. Reiz viņa teica mātei:

—   Māt, man gribas apēst znotu kaunumus.

—        Klusāk, meit, — māte apsauca, — viņi var izdzirdēt. Ļauj viņiem iemigt, tad vari ēst, ko gribi.

Bet, līdzko meitene devās uz turieni, kur brāļi gulēja, tā jaunākais — viņu sauca par Mangustu — meitenei sacīja: «Mangusts tevi redz,» — un viņa nobijusies aizbēga.

Otrā dienā viņa atkal teica mātei:

—   Māt, es gribu apēst znotu kaunumus.

—   Pagaidi pāris dienas, meit, — māte atbildēja, — tad es pati tos nogriezīšu un tev atnesīšu.

Bet Mangusts dzirdēja, ko viņas runāja, un pastāstīja brāļiem.

—  Šonakt, — viņš teica, — uzliksim rokassprādzes un apvilksim sieviešu drēbes. Apgulsimies paši uz grīdas, bet sievas ieliksim mūsu gultās.

Baigu sievietes nekad neguļ gultās. Ja mājās ir gulta, tad tanī guļ vīrs, bet sieva noliekas uz grīdas gultai blakus.

Nakti viņi tā arī izdarīja, kā jaunākais brālis bija ieteicis. Pusnaktī ienāca dano ar nazi un nokāva savas meitas, jo domāja, ka tie ir brāļi. Līdzko viņš izgāja ārā, brāļi aizbēga. Bet jaunākā meita, tā, kas ar vienu aci, tikai plijās mātei virsū:

—  Māt, es gribu apēst viņu kaunumus. Māt, es gribu apēst viņu kaunumus.

—        Pagaidi vēl mazliet, meit, — māte viņu mierināja,

—  rīt apēdīsi visu, ko vien gribēsi.

Brāļi aizbēga un uzkāpa banjanā. No rīta dano ieraudzīja, ka nokāvis savas meitas, un sāka bēdāties, tomēr ar burvju spēku viņš meitas atdzīvināja, un viņa sieva ar vienaci meiteni devās meklēt rokā brāļus. Viņas ilgi tos meklēja, līdz beidzot vienace meita saskatīja viņus kokā, bet brāļi bija paguvuši sadzīt stumbrā asas naglas. Māte ar meitu rāpās kokā augšā, bet brāļi nogrūda abas lejā, un viņas uzdūrās uz naglām. Naglas viņas tā saplosīja, ka abas nomira. Pēc tam brāļi nokāpa no koka, uzmeklēja dano un sakapāja viņu gabalos. Viņi iegāja dano mājā un ieraudzīja, ka meitas dzīvas, paņēma tās sev līdzi uz ciemu un nodzīvoja ar viņām laimīgi visu mūžu.

56 KA BRĀLI GRIBĒJA APPRECINAT AR MĀSU

Vecos laikos, stāsta, dzīvojuši septiņi brāļi un māsa, kas bija pati jaunākā un viņiem viena vienīga. Izprecināt viņu vēl nebija paspējuši, un viņa staigāja meitās. Vecākie brāļi visi bija precēti, tikai jaunākais vēl bija puisī. Visi meklēja viņam līgavu, tikai nevarēja atrast piemērotu: lai kādu meiteni atrod, nekas prātīgs neiznāk.

Tā viņam meklēja sievu gadus divus vai trīs, bet viens un tas pats — nekur nav piemērotas. Tad jauneklis teica:

—   Klausieties, māte, tēvs, un, jūs, brāļi, ko es jums sacīšu, ja nevarat atrast man sievu, tad nav ko pūlēties. Rīt atnesīšu no džungļiem puķi un iestādīšu pie mājas, kur stāv sols, uz kura liek podus ar ūdeni. Un pielūkojiet, lai neviens no mājiniekiem puķi nenoplūc un neiesprauž matos; to, kura tā izdarīs, es ņemšu sev par sievu. Tāpēc es puķi iestādīšu un jums arī saku, lai neviens no mūsu mājas ļaudīm neiedomājas spraust to sev matos. Un tev, māt, es pateikšu: uzraugi puķi, lai neviens no mājiniekiem to nenoplūc. Un ciema meitenēm, ja kāda grib to noplūkt, pasaki skaidri un gaiši: «Neplūc puķi un nespraud matos, bet, ja noplūksi, tad zini, ka būsi mūsu jaunākā dēla sieva.» Pasaki viņām to skaidri, neko nepiemirsti un puķi labi uzmani.

—   Lai notiek, — visi atbildēja, — tas ir labi, stādi vien. Mājās taču ikviens dzirdēja, ko tu teici. Un tā kā būtu sapratuši, vai ne?

—   Tā tas ir, — jaunākais brālis noteica, — citādi jūs varētu kaut ko aplam izdarīt nezināšanas dēļ. Bet, ja citi grib plūkt, tad pasakiet, un lai plūc vien.

Otrā dienā, stāsta, viņš atnesis puķi, ej nu sazini, kādu, un iestādījis mājas priekšā, kur ūdeni liek, un iepriekšējā dienā teiktais jau bija izplatījies pa visu ciemu, un ļaudis to jau zināja. Viņš iestādīja puķi, un viss ciems atnāca to aplūkot. Patiesību sakot, jauneklis pats katru dienu to pieskatīja. Pēc kāda laika puķe uzziedēja, zieds izskatījās

Joti jauks, un smarža tam bija patīkama. Zieda jaukuma <l(-ļ meitenes diendienā skrēja šurp uz to paskatīties.

Reiz, stāsta, viņu jaunākā māsa smēlusi no poda ūdeni, un zieds viņai tā iepaticies, ka viņa pēkšņi satvērusi to, jo nav varējusi novaldīties; māte to ieraudzījusi un teikusi:

—       Piesargies, meit, kāpēc tu aiztiec viņa puķi? Vai tad nezini, vai?

—       Pagaidi, māt, — meita atbildēja, — es gribu to sev piemērot; gribētos zināt, kā šis zieds man piestāv.

—   Ej nu, meit, nedomā ar ziedu rotāties.

—       Nē, māt,—-viņa atbildēja, — es izņemšu puķi ar visām saknēm un pielikšu sev klāt, bet pēc tam iestādīšu atpakaļ tā, kā bija. Ja noplūktu, tad brālis ieraudzītu, bet, ja izceļ ar saknēm, kā viņš var zināt, ka te kaut kas noticis?

—       Labi, — māte atteica, — ja negribi mani klausīt, ko lai es ar tevi daru?

Un patiešām, meita nepaklausīja mātei, izņēma puķi ar visu sakni un pielika ziedu pie matiem, bet pēc tam iestādīja atkal atpakaļ.

Vēlāk tanī pašā dienā pārnāca viņas brālis, tas, kas puķi bija iestādījis, un taisnā ceļā pie puķes klāt — tāda viņam bija paraša. Māsa bija noslēpusies kūtī un skatījās ārā no turienes, bet māte sēdēja uz verandas pie durvīm. Jauneklis prasīja:

—   Paklau, māt, kas ir rotājies ar manu puķi?

—       Ej nu, dēls, — māte atbildēja, — neviens to nav darījis.

—        Nē, māt, — dēls palika pie sava, — kāds ir rotājies ar manu puķi, to es jūtu pēc smaržas. Labāk pasaki, kas to bija paņēmis; manuprāt, es zinu, kam tāda smarža.

Tad tēvs iejaucās:

—   Pasaki viņam, kas rotājies ar puķi.

—        Kas to zina. Es neesmu neko redzējusi, — māte atteica.

—        Nu, tad paskaties pati, ja netici, — dēls neatlaidās,

—   re, kur mats pieķēries pie zieda, un pēc smaržas man šķiet, ka ar to rotājusies mūsu māsiņa.

Tad tēvs prasīja:

—   Atbildi, meit, vai tu patiešām rotājies ar šo puķi?

Meita neteica ne vārda, bet māte gaudās:

—        Ko lai iesāk ar tādu skuķi? Lai kā viņu atrunāju, šī ņem un izrotājas ar ziedu, teikdama: «Es, māt, pielikšu to uz īsu brītiņu un tad atkal iestādīšu.» Gluži vienkārši paņēma un izrotājās.

Tad meita sāka raudāt, bet tēvs sacīja:

—   Neko nevar darīt; acīmredzot tāds viņu liktenis, ka abiem jāprecas, tāpēc arī nevarējām dabūt viņam līgavu. Un, lai kā viņai stāstīja un brīdināja, viņa tik un tā izrotājās ar šo puķi. Ko tur tagad vairs runāt? Labi, rīkosim viņiem kāzas.

Meita atkal ņēmās raudāt. Ko lai vecāki dara? Savāca pamazītēm visu, kas vajadzīgs kāzām, un izvārīja rīsus.

Meita sāka domāt. «Viņi patiešām mūs abus apprecinās,» — viņa klusībā nosprieda. «Labāk bēgšu projām no šejienes, cita glābiņa man nav.» Tā viņa nolēma un aizbēga no mājām. Viņai bija pieradināts papagailis, to viņa paņēma sev līdzi.

Viņa gāja, gāja un aizgāja sazin cik tālu, iebrida kaut kur dīķī mazgāties un sāka berzt rokas un kājas, un netīrumi no miesas, stāsta, viņai krituši nost pikām. Viņa noberza ne mazumu netīrumu, savēla visus vienā pikucī un nolika krastā. Un pēc tam, ļaudis stāsta, no šī pikuča izaugusi palma-palmira; kamēr meitene mazgājās, palma ņēma un izauga. Meitene teica:

—   Man jāuzkāpj šinī palmā. Cik tā viegli un ātri aug!

Tā viņa teica, paņēma rokās papagaili un uzkāpa palmā.

Pēc tam sacīja:

—   Paklau, palma-palmira, audz augstāka, lai neviens mani nevar atrast.

Un, patiesību sakot, līdzko viņa to izteica, tā palma, stāsta, sākusi augt un augt un izaugusi augsta jo augsta. Tad meitene palaidusi papagaili, un viņš atnesis ēdamo; no tā viņi abi pārtikuši.

Bet mājās no meitenes ne vēsts, mājinieki meklēja viņu nepārtraukti; paši zināt, kāzām teju pat viss gatavs. Meklēja vienu dienu, meklēja otru, bet neatrada un pārstāja meklēt, — ko citu lai viņi būtu darījuši?

Pagāja sazin cik laika, un reiz pēcpusdienā tur garām gāja meitene no mahles cilts, nesa pārdot savus pinumus. Viņai iegribējās dzert, viņa nolika groziņu zem tās pašas palmas-palmiras, padzērās no dīķa ūdeni un atsēdās paēnā. Te meitene no palmas viņai saka:

—   Paklau, mahles meitēn, dod man mazu sietiņu, es tev došu rokassprādzi.•

—   Dod, — mahles meitene atbildēja, — met zemē.

Viņa patiešām to nometa, bet mahles meitene uzsvieda augšā sietiņu, un tas iekrita lūdzējai taisni rokās. Meitene notvēra to un sacīja:

—        Klausies, mahles meiten, tu apliki rokassprādzi, tikai nevienam to nerādi; kad ieiesi ciemā pārdot grozus, tad rokassprādzi apsedz, citādi tev var to atņemt.

—        Labi, — šī atbildēja, — līdzko ieiešu ciemā, tā apsegšu to.

Tā mahles meitene teica un piecēlās, bet meitene no palmas viņai piekodināja:

—       Nesaki nevienam, ka esmu te; ja pateiksi, pielūko, dzīva nepaliksi.

—   Labi, — tā atbildēja, — nevienam neteikšu.

Atbildēja un gāja projām.

Meitenes vecāki nodomāja: «Redzams, mūsu meitiņa aiz bēdām noslīcinājusies vai kā citādi padarījusi sev galu, tāpēc mēs nevaram viņu nekur uziet, citādi sen jau būtu atraduši.» Viņi izmeklējās visur, kur vien varēja, izmisa un pārstāja meklēt.

Tikmēr, stāsta, mahles meitene staigājusi pa ciemiem ar savām precēm un reiz pienākusi pie viņu mājas, bet roka viņai bijusi pārsieta. Viņi to ieraudzījuši un prasījuši:-

—   Paklau, mahles meiten, kas tev noticis ar roku?

—   Esmu to ievainojusi, — viņa atbildēja.

—        Nāc šurp, parādi, — viņi teica, — jāpaskatās, cik liela tev ir tā vaina.

Bet meitene negribēja rādīt; kad viņai sāka mākties virsū, viņa teica:

—        Nē, es nerādīšu; ja jūs ieraudzīsiet manu vainu, es tūliņ nomiršu.

Viņi sāka smieties un sacīja:

—        Tu nu gan ērmīgi runā. Kurš tad ir nomiris tāpēc, ka parādījis vainu? Tam mēs neparko neticēsim. Nu, jauj mums paskatīties uz tavu roku, tad redzēsim, vai mirsi vai ne.

Taisnību sakot, kad nu viņu ņēmās pierunāt gan šā, gan tā, viņa parādīja arī, un roka bija vesela.

—        Kur tava brūce? — viņi prasīja. — Kāpēc stāsti pasaciņas?

Bet, līdzko ieraudzīja rokassprādzi, tā tūliņ pazina un prasīja:

—        Saki, mahles meiten, no kurienes tev šī rokassprādze?

—        Es to atradu, — viņa teica, — bet kur, to jums neteikšu; ja pateikšu, tad nomiršu uz vietas.

—Tu arvien melo, — viņi atteica. — Kad lūdza, lai parādi brūci, tu teici to pašu un tomēr nenomiri. Mēs pazīstam šo rokassprādzi, tā pieder mūsu meitai, tāpēc prasam, kā tu tiki pie tās.

—       Nemūžam neteikšu, — meitene atbildēja. — Viņa man piekodināja, lai nevienam nesaku.

— Nē, pasaki, — viņi uzstāja. — Mēs viņu meklējām, meklējām, kritām izmisumā, tāpēc ari tev prasām.

—   Ne, — viņa atkārtoja, — nemūžam neteikšu.

Tad meitenes māte lūdza:

—       Esi tik laba, mahles meiten, pasaki, mēs tev dosim pilnu sietu rīsu.

—   Labi, — viņa atbildēja, — tikai vispirms iedodiet.

Viņi patiešām iedeva meitenei pilnu sietu rīsu, un tad

viņa sacīja:

—        Rau, tur ir ceļš, kā redzat, ejiet pa šo ceļu, pie tāda un tāda koka aug palma-palmira. Viņa sēž augšā šinī palmā, un viņai ir papagailis.

—   Jā, — mājinieki noteica, — skaidrs, ka tā ir viņa.

Viņi aizgāja un ieraudzīja, ka meitene tā pati vien ir.

Paskatījās uz palmu, tā bija izaugusi ļoti augsta. Kā meiteni dabūt no turienes lejā? Sāka saukt:

—        Nāc lejā, meitiņ, nāc lejā, mēs neprecināsim tevi ar brāli.

Tā viņi runāja, lai novilinātu meiteni lejā. Bet viņa nekāpa vis. Vecāki mēģināja viņu pierunāt gan šā, gan tā, bet viss velti, tad viņi sāka raudāt un gausties:

—  No zemes tu izveidoji sev palmu

Un uzkāpi tanī, mūsu meitiņa mīļā.

Kāp zemē, meitiņ, kāp zemē pie mums.

Bet viņa atbildēja:

—  Māte un tēvs, par ko jūs tā raudat?

Es palikšu šeit, kamēr dvēsele būs manī.

Ejiet uz mājām, ejiet abi uz mājām.

Tā viņi aizgāja tukšām rokām. Tad ieradās brāļu sievas un arī sāka raudāt:

—  Palma, o, palma, laid meiteni zemē:

Brāļa kāzas ar viņu mums rīkot laiks.

Meitene neko neatbildēja un zemē nekāpa, bet palma izauga vēl augstāka. Vai nu brāļu sievas varēja tanī uzkāpt un nodabūt meiteni lejā? Viņām apnika gaidīt, un viņas atgriezās mājās. Pēc tam sāka iet visi pa kārtai, mēģināja meiteni pierunāt, bet viņa tik un tā nekāpa zemē; viņi noskaitas un sāka saukt vētru ar lietu, un patiešām uznāca vētra ar lietu: vējš pūta un lietus kapāja. Meitene izmirka viscaur, un viņai stipri sala, bet vējš pūta, cik jaudas, palma locīties locījās.

—   Cik žēl, — meitene teica, — te es vairs nevaru palikt, jākāpj zemē.

Tad, stāsta, vējš noliecis palmu līdz pašai zemei, un pēc tam tā atkal izslējusies. Kad vējš palmu nolieca, meitene paņēma papagaili un nokāpa zemē.

Tikmēr mājinieki jau bija visiem ciemā sastāstījuši:

—   Kad atnāks mūsu jaunākā, neveriet vaļā durvis un nelaidiet viņu iekšā; ja ielaidīsiet, mēs paņemsim vienu jūsu meitu savam dēlam par sievu.

Arī paši viņi aizslēdza durvis, bet jaunākajam dēlam, kurš bija puķi iestādījis, tā pateica:

—   Ej, iededz uguni zem govju nojumes, paņem labi daudz malkas un izdedzini vairāk karstu ogļu; noliec tur gultu un apgulies. Viņa pati ieradīsies un apgulsies tev blakus, tad tev sieva būs rokā.

Jauneklis visu izdarīja tā, kā viņam teikts. Meitene, stāsta, bija galīgi nosalusi un atnāca uz ciemu. Lūdzās, lai ielaiž vienā mājā, otrā, bet neviens never durvis vajā, un vajadzēja iet uz savām mājām. «Atveriet,» viņa lūdzās, bet patiešām viņu nelaida iekšā.

Viņa ienāca govju nojumē, kur brālis gulēja, apsildījās, mazliet attapās un teica:

—   Es baidījos no viņa, bēgu projām, un nu atkal esmu atnākusi pie viņa. Viss vienalga, šai pasaulē es vairs nedzīvošu. Redzams, visus esmu nokaitinājusi, jo neviens mani negribēja laist iekšā. Es negribu nevienu vairs redzēt.

Viņa bija apsildījusies, atžilbusi un apsēdās uz gultas brālim blakus. Viņam pie jostas bija naharni, viņa atraisīja to, apgūlās, pārgrieza sev rīkli un nomira.

Kad viņas augums pēdējo reizi nodrebēja, brālis pamodās un ieraudzīja, ka māsas asinis plūst straumēm.

—   Ak, — viņš noteica, — viņa padarījusi sev galu, pārgriezusi rīkli ar šo naharni, tāpēc arī atraisījusi to man no jostas.

Viņš sāka domāt un domāt, kas to zina, par ko viņš domāja, tikai viņš pārgrieza sev rīkli ar šo pašu naharni un nomira.

Pienāca rīts, mājinieki ieraudzīja, ka abi guļ vienā gultā un abi miruši. Ko nu lai dara? Gāja sasaukt ciema ļaudis.

—   Nāciet mums līdzi, — viņi teica, — jāsanes malka.1

Ļaudis runāja:

—   Kāda nelaime! Vakar visi viņu mājā bija veseli. Kas tad nu miris? Kam uzbrukusi nelaime? Droši vien viņu meitai.

Salasījās ļaudis un redzēja, ka brālis un māsa ir miruši. Viņi ievēroja, ka asinis, kuras viņiem iztecējušas, nav sajaukušās, bet tek uz dažādām pusēm.

—   Mēs gribējām saprecināt brāli ar māsu, — mājinieki teica, — bet Cando tas nav pa prātam. Redziet, asinis satecējušas vienā renstelē, bet nekur nav sajaukušās, plūst divās straumītēs. Arī dūmi,2 redziet, paceļas divos stabos, nejaucas kopā.

No tā redzams, ka nevar apprecināt brāli ar māsu. Kopš tā laika neviens brāļus ar māsām ncprecina.

Tas ir viss. Pasaka galā.

57 KAUSĒJAMA KRĀSNS

eiz dzīvoja septiņi brāļi, kuriem bija tikai ^viena pati jaunākā māsa, visas ģimenes mīlule. Seši brāļi bija precējušies, bet septītais dzīvoja puisī. Arī viņu visi mīlēja. Viņš nekad nestrādāja saimniecībā. Kādu dienu, kad viņš laiski klaiņoja pa džungļiem, viņš ieraudzīja tur savu māsu. Viņa izskatījās ļoti daiļa, un brālis sāka domāt: «Kāpēc vecāki un brāļi neizprecina viņu man?» Tomēr šoreiz viņš neko neteica un klaiņoja

tālāk pa džungļiem, kur atrada ļoti skaistu sēni. Viņš paņēma to un gāja uz mājām. Ienesa sēni iekšā un nolika redzamā vietā, kur parasti mēdza dedzināt sveces.

Kad pienāca viņa sešas svaines, viņš parādīja tām sēni un teica:

—   Iegaumējiet, bhaudži. Tā, kura apēdīs šo sēni, būs mana sieva. Vienalga, kas viņa būs, mana māte vai bhaudži, mūsu vai svešas kastas, bet es viņu apprecēšu.

Pēc kāda laiciņa, kad viņš jau bija izgājis, ienāca māsa, kura nupat bija nopeldējusies tuvīnajā ezerā. Viņa ieraudzīja sēni, tūliņ paķēra to un sacīja:

—   Māsas, es šo sēni apēdīšu.

Visas sešas svaines ļoti uztraucās un mēģināja atrunāt viņu, solīdamās atnest viņai milzumu sēņu, lai tikai viņa neēd šo. Bet meitene atbildēja, ka viņa taisni vai iemīlējusies šai sēnē, tik glīta tā ir, un viņai tā jāapēd. Beidzot svaines pateica, ka sēni nolicis viņas pašas brālis un brīdinājis, ka precēs jebkuru, kas šo sēni apēdīs. Meitene saka smieties par šādu iedomu un izsaucas:

—   O, mans brālis! Viņam ne prātā nenāks precēt mani.

Viņa noteica, ka svaines sadomājušas viņu izjokot, un

apēda sēni. Tikmēr brālis atgriezās no klaiņošanas, piesēja zirgu stallī, ienāca iekšā un atklāja, ka viņa sēnes nav. Viņš sāka kliegt un prašņāt visiem, kas sēni apēdis. So brāli ļoti mīlēja, un mājās viņam vienmēr bija sava teikšana. Viņš arī tagad pieprasīja, lai viņam paklausa, un lika vecākiem un brāļiem rīkot viņam kāzas.

Viss tika sagatavots, lai gan ikvienam bija smagi ap sirdi, un viņi daudzināja: «Te nu ir Kalijuga.» Taču kāzas jāpoš vien bija. Nevienam nebija nekādas teikšanas, un visi turēja mutes ciet un klusēja. Tik ļoti viņi mīlēja jaunāko brāli.

Kaimiņos dzīvoja atraitne, kurai iedeva tīrīt prosu. Sī sieviete bija ļoti trūcīga. Viņai bija dažas vistas, un viņa pārdeva olas, no kā arī pārtika. Kad vistas ieraudzīja prosu, tad sāka to knābt, un vecā sieviete teica:

—   Neēdiet šo Kalijugas prosu. Sī prosa ir grēka pilna, to vārīs grēcīgajās brāļa un māsas kāzās.

To nejauši noklausījās nabaga meitene, un tas viņu satrieca. Kad sāka dārdināt bungas un malt kurkumu, viņa aizbēga no mājām džungļos. Tur auga ļoti garš tilvana koks. Viņa uzrunāja koku:

—   O, nopelniem bagātais tilvana koks! Ja tu esi fsts koks, tad nolaid zarus līdz zemei.

Kad viņa to izteica, koks nolaida zarus līdz zemei. Meitene apsēdās uz viena zara un atkal teica:

—   Ja tu esi īsts koks, pacel mani augstu gaisā.

Brālis pēkšņi atklāja, ka meitene aizbēgusi, un devās

viņu meklēt. Ceļā viņš atrada meitenes pārlūzušo rokassprādzi un nu zināja, uz kurieni viņa gājusi. Pienācis tuvāk tilvana kokam, viņš palūkojās augšup un ieraudzīja māsu pašā galotnē. Viņš teica kokam tos pašus vārdus, ko bija teikusi mās^ bet koks neklausīja. Taču, kad viņš piedraudēja nocirst koku, tas sabijās un nolieca zarus līdz zemei. Kad zeme bija jau tuvu, meitene nolēca no koka un metās bēgt, cik jaudas. Brālis sapinās zaros, un koks pacēla viņu vai līdz pašām debesīm. Viņš tomēr tika lejā un dzinās māsai pakaļ.

Meitene skrēja un skrēja, kamēr sasniedza ciemu, kur agarija strādāja pie kausējamās krāsns. Viņa sauca:

—   O, agarija! Ja tu esi īsts agarija, tad iemet mani krāsnī un sadedzini.

Vīrs bija pārsteigts un, protams, atteicās to darīt. Taču, kad meitene izstāstīja visu, kas noticis, viņš bija ar mieru izpildīt viņas lūgumu. Viņš ielika meiteni krāsnī un sāka uzpūst uguni ar plēšām. Tikmēr brālis bija klāt. Viņš lūdza agariju, lai iemet arī viņiļi krāsnī, un agarija izdarīja to.

I<ad brālis nonāca ugunī, viņš ieraudzīja, ka māsa liesmās kļuvusi vēl skaistāka. Viņu pašu uguns drīz aprija un pārvērta oglē. Pēc kāda laika agarija pārtrauca pūst plēšas un izņēma meiteni ārā. Tāpat kā zelts pēc kausēšanas kļūst dzidrāks un skaistāks, tā ari viņa bija kļuvusi vēl daiļāka un mirdzošākā. No brāļa nebija ne mazākās zīmes. Meitene atgriezās savā ciemā un, kad pienāca laiks, laimīgi apprecējās.

58 BALOSUNDRI

KĀdā ciemā dzīvoja vecs vīrs un sieva. Viņiem ija septiņi dēli un viena meita. Kad dēli pieauga, visi septiņi apprecējās, un tikai meita palika neprecēta. Viņu sauca par Balosundri. Kādu dienu vecākais brālis teica:

—   Es pats gribu precēt Balosundri.

Kad māsa to dzirdēja, viņa noskaitās un aizbēga projām no mājas.

Balosundri apmetās lielas jūras krastā un uztaisīja laivu. Kad tā bija gatava, viņa iesēdās tanī un aizairēja uz pašu jūras vidu. Drīz vien mājinieki dabūja zināt, ka viņa mājo jūras vidū, un vecāki ar septiņiem dēliem aizsteidzās uz krastu. Vecais vīrs un sieva nostājās pašā ūdens malā un dziedāja:

—  Atgriezies, atgriezies, o, Balosundril

Kazu jau atveduši uz kāzām,

Nupat to nokaus, lai būtu mielasts.

Nupat tev novij vainagu galvai —

Tas novītīs drīz, ja tu nenāksi mājās.

Nupat tavām kāzām ceļ lielu telti —

Tā apgāzīsies, ja nenāksi mājās.

Nupat nāk viesi uz tavām kāzām —

Tie aizies projām, ja nenāksi mājās.

Atgriezies, atgriezies, o, Balosundri!

Bet jūras vidū meitene laivā par atbildi dziedāja:

—   Reiz jūs man bijāt īsts tēvs un māte,

Tagad jūs esat man vīra vecāki.

Grimsti jūrā, laiva, grimsti ātrāk, laiva!

Tad pienāca seši brāļi ar sievām, nostājās pa pāriem bezgalīgās jūras krastā un dziedāja:

—  Atgriezies, atgriezies, o, Balosundri!

Viņi nodziedāja to pašu, ko vecāki, bet meitene Balosundri atbildēja:

—  O, mani brāļi un manas svaines!

Kādreiz jūs bijāt man īsti brāļi,

Kādreiz jūs bijāt man īstas svaines,

Nu jūs esat mana vīra jaunākie brāļi,

Nu jūs esat mana vīra jaunāko brāļu sievas.

Kaut Džaorabaora redzētu jūsu sejas!

O, laiva, grimsti ātrāk, grimsti ātrāk, laiva!

Pēc tam ieradās vecākais brālis ar savu sievu un, nostājies krastā, dziedāja:

—  Atgriezies, atgriezies, o, Balosundri!

Bet meitene atbildēja:

—  O, mans vecākais brāli!

Reiz tu biji man īsts vecākais brālis,

Tagad tu esi mans vīrs un valdnieks.

Kaut Džaorabaora redzētu tavu seju!

0, laiva, grimsti, grimsti ātrāk jūrā!

Kad viņa nodziedāja šos vārdus, visi stāvēja krastā un redzēja, ka laiva lēni grimst ūdenī. Tā Balosundri noslīka. Bet vecais tēvs un māte kopā ar vecāko brāli un viņa sievu un pārējiem sešiem brāļiem un viņu sievām raudādami devās atpakaļ uz mājām.

59. KA RADUSIES SABAI ZALE

azin kādā zemē, stāsta, dzīvojuši septiņi brāļi. Viņiem bijusi viena pati māsa. Reiz šī māsa saplūkusi un atnesusi sazin no kurienes kaut kādus dārzeņus un sākusi tos griezt. Griezusi, griezusi, iegriezusi mazajā pirkstiņā, un asinis uztecējušas taisni

dārzeņiem virsū. Viņa izvārījusi tos un pasniegusi brāļiem. Tie apēduši un tad runājuši savā starpā;

—        Paklau, šodien gan bija garšīgi dārzeņi, vai tu manīji?

Viņi sāka iztaujāt, kāpēc tas tā, un noskaidroja, ka masa iegriezusi mazajā pirkstiņā un asinis uztccējušas uz dārzeņiem. Tāpēc tie arī bijuši tik garšīgi.

Viņi sāka to pārrunāt un sprieda:

—   Jādomā, ka mūsu māsas gaļa ir vēl garšīgāka.

Tad vecākais brālis ieteicās:

—   Labi. Ja tā, tad mums vajadzēs viņu apēst.

Un viņi izdomāja, kā to izdarīt.

Brāļiem bija kukurūzas tīrums, un kukurūza bija jau nogatavojusies. Viņi teica māsai:

—       Paklau, māsa, ej, pasargā kukurūzu, kas mums ir augšējā laukā.

Viņi uzstādīja tur torni,1 meitene uzkāpa tanī un sāka dzenāt projām vārnas un strazdus, suņus un šakāļus. Septiņi brāļi paņēma lokus un bultas tin, noslēpušies nomaļā vietā, sāka uz masu šaut; šāva, šāva, kamēr piekusa. Jaunākais brālis negribēja māsu nošaut, tāpēc viņš šāva nevis māsai, bet sānis. Tā viņi ilgi nopūlējās. Beidzot vecākais brālis trāpīja māsai, viņa nokrita zemē un nomira.

Brāļi paņēma viņu un aiznesa uz upes krastu, lai tur apēstu. Viņi ņēmās visu gatavot, cits svilināja matus, cits cirta gabalos gaļu, bet jaunākais brālis teicās iet pēc ūdens labu gabalu tālāk, jo viņam bija māsas ļoti žēl. «Tā taču ir mūsu māsa,» viņš sev teica, «kā es viņu ēdīšu?» Tā viņš nodomāja un aizgāja tālu gar upi. Tur viņš saķēra krabjus un izcepa sev.

Kamēr viņš tur staigāja, pārējie izvārīja gaļu, sadalīja to septiņos gabalos un katram pasniedza pa gabalam. Tikai jaunākais neēda gaļu. Viņš bija krabjus paēdies un māsas gaļu slepeni iemeta pa caurumu termītu pūznī un teica:

—   Esmu gatā.

Viņi apēda visu un gāja mājup.

Līdz tam laikam viņi dzīvoja turīgi, bet, kad nokāva māsu, tā uzreiz kļuva trūcīgi. Vai nu viņu liktenis bija tā saistīts ar māsu, vai kas cits, bet viņi uzreiz kļuva nabagi kā faķīri.

Drīz vien tanī vietā, kur jaunākais brālis bija nometis māsas gaļu, no zemes parādījās skaista bambusa atvase.

Gadījās tur iet garām kādam cilvēkam, viņš ieraudzīja šo bambusu un nodomāja: «Iztaisīšu no tā vijoli.»2 Tā prātodams, viņš devās projām.

Otrā rītā viņš atnāca ar cirvi un tūliņ klāt bambusam. «Kā labāk varētu to nocirst?» viņš domāja un tad teica:

—       Kas būs — būs, cirtīšu labi augsti, — un cirta augstu no zemes.

Līdzko iecirta, tūliņ izdzirda balsi no koka. Balss teica:

—   Pag, pag! Necērt augstu, cērt zemu!

Viņš atkal iecirta, šoreiz pie pašas saknes, bet dzirdēja, ka balss raudādama lūdzas:

—   Pag, pag! Necērt zemu, cērt augstu!

Sāka cirst augstāk, atkal tā pati balss:

—   Pag, pag! Necērt augstu, cērt zemu!

Viņš šoreiz tā iecirta, ka bambuss uzreiz nolūza, viņš paņēma to sev līdzi un iztaisīja vijoli. Apvilka to ar iguānās ādu, un vijole sāka tā spēlēt, ka nenoklausīties. Taisni kā jauna meitene dzied, tā dziedāja arī šī vijole, jo tanī patiešām bija meitene, tikai muzikants jau nezināja, ka tur slēpjas cilvēks.

Tā viņš spēlēja vijoli lielu, ne mazu laiku. Bet reiz no vijoles iznāca ārā meitene, un tā viņam tik Joti iepatikās, ka viņš to apprecēja. Kopš tā laika viņi dzīvoja ļoti bagāti.

Bet meitenes brāļi, trūkumā nonākuši, sāka klīst apkārt pa svešiem novadiem, un gadījas, ka, tā klejojot, viņi ieklīda māsas mājās; viņi māsu nepazina, bet viņa gan brāļus pazina un teica vīram:

—       Tie ir mani brāļi. Mums vajag viņus pamielot. Neiesim jau dot ubaga dāvanas.

Un abi sacīja brāļiem:

—   Atpūtieties mazliet pie mums. Pēc tam iesiet tālāk.

Brāļi nopriecājās un teica cits citam:

—        Šodien mūsu laime atgriezusies. Šodien mufhf%būs īstas dzīres.*

Brāļi jau sen bija aizmirsuši, kā jāieziež miesa ar eļļu, un arī no apģērba viņiem nekā vairs nebija. «Ieliešu viņiem eļļu,» domāja svainis un ielēja krūzē eļļu par veselu rūpiju, bet viņi, galīgi izbadējušies, ņēma un eļļu izdzēra. «Se tev nu,» svainis klusībā nobrīnījās, «viņi taču to izdzēra.» Viņš paņēma pats eļļu krūzē un aizveda viņus uz dīķi nomazgāties. Kad na viņi nomazgājās, tad iedeva viņiem eļļu, jo līdz tam, stāsta, viņi bijuši netīri kā govis.

Viņi nomazgājās, atgriezās mājās un mazliet atpūtās, bet tikmēr ari ēdiens bija izvārīts. Māsa ielēja viņiem ūdeni, ar ko nomazgāt rokas pirms ēšanas; viņi nomazgāja rokas un ienāca mājā. Ienāca arī svainis, apsēdās kopā ar viņiem, un visi stājās pie ēšanas. Pabeidza pirmo ēdienu, māsa pasniedza otro. Pēc tam viņa sāka stāstīt, kas agrāk bijis, un ieprasījās:

—   Brāļi, vai jūs pazīstat mani?

—   Nē, — viņi atbildēja. — Labāk pasaki pati, kas tu esi.

Tad viņa izstāstīja visu.

—   Mēs bijām astoņi — jūs, septiņi brāļi, un es, jūsu māsa. Un tad, atcerieties, jūs sākāt uz mani šaut un nonāvējāt mani tornī kukurūzas laukā. Jaunākais brālis visādi pūlējās mani glābt, bet jūs ļoti centāties panākt savu, un tik un tā viņš mani paglāba, mans jaunākais brālis.

Viņi noklausījās līdz galam, vecākais brālis piecēlās un piespēra ar kāju, un tūliņ zeme pavērās taisni tik daudz, lai cilvēks varētu ieiet. Un visi brāļi cits pēc cita metās tur iekšā, jo viņus pārņēma šausmas un kauns, viņi nolaida galvas un ne acu nepacēla uz māsu.

Jaunākais brālis gāja pēdējais, un māsa, lai aizturētu, saķēra viņu aiz matiem, tomēr nespēja noturēt. Mati vien palika viņai rokā. Un no tiem, stāsta, radusies sabai zāle. No šiem matiem. Agrāk tādas nekur neesot bijis.

60. UZTICAMAIS SUNS

ādam agarijam bija pieci dēli un viena >meita. Kad dēli pieauga, viņš tos apprecināja. Meita palika neprecēta, un vecāki viņu ļoti mīlēja un sargāja. Reiz visi pieci dēli ar sievām gāja uz mežu, tur viņi atrada kritušu vērsi un atvilka mājās. Aknas ve

cāki deva apēst meitai. Vedeklas kļuva greizsirdīgas un sapīka.

—   Nekas, — viņas teica, — mēs apēdīsim viņas pašas aknas.1

Otrā dienā pieci brāļi pārnāca mājās noguruši un lūdza māsu, lai iedod padzerties. Viņa bija iegriezusi rokā, asinis iepilējušas ūdenī, un tas tapis sārts. Brāļiem dzēriens ļoti garšoja, viņi prasīja:

—   Kāpēc tas ir sārts?

Māsa neatbildēja, jo baidījās, ka brāļi viņu nenonāvē, bet viņi paši izdibināja, kas un kā.

Brāļi aizveda masu uz džungļiem, bet vecāki gāja pa pēdām un atveda meiteni atpakaļ. Tad brāļi norunāja, kā māsu nokaut. Viņai bija suns, ko tēvs dāvinājis, lai būtu, ar ko rotaļāties. Reiz brāļi pierunāja māsu nākt līdzi uz džungļiem plūkt mango augļus un ceļā viņu nonāvēja. Suns pievāca viņas galvu un pārnesa mājās. Tēvs ieraudzīja to, nodomāja, ka suns meitu nokodis, un sita suni, kamēr tas nobeidzās.

Drīz pēc tam pārnāca mājās pieci brāļi un pārnesa smalki sacirstu māsas gaļu, ieraudzīja uz grīdas māsas galvu, pārbijās un aizbēga. Nu tēvs saprata, kas ir īstie slepkavas. Vecāki iesēja lakatiņā meitas un suņa galvas un aiznesa uz Ziloņu kalnu, kur gulēja sadhu. Viņi nolika galvas gulētājam blakus un aizgāja. Sadhu pamodās, ieraudzīja galvas, sabijās un sauca:

—   Prom! Prom! Atgriezieties savā īstajā izskatā un atstājiet mani!

Meitene un suns tūliņ atdzīvojās un sāka abi dzīvot turpat Ziloņu kalnā. Pēc kāda laika pieci brāļi ieradās tur medīt, māsa viņus ieraudzīja un teica sunim: «Puči! Puči!» — un suns brāļus aizdzina. Viņi pārnāca mājās un pastāstīja vecākiem, ka redzējuši māsu. Vecāki atnāca un pārveda viņu mājās. Tikai, kad gribēja dot meitu pie vīra, viņa atteica:

—   Mans vīrs ir šis suns.

Brāļi tā pārskaitās, ka pameta ciemu uz visiem laikiem, bet meitene un suns palika un dzīvoja laimīgi kopā ar vecākiem.

61 SASTAPSANAS AR VIDATU

ādā pilsētā dzīvoja tirgotājs, kurš bija loti bagāts, bet bez bērniem. Reiz viņš domāja: «Ja es noslēgšu draudzību ar bagātnieku, tad nekāds lielais gods man nebūs; labāk jāpameklē par draugu kāds trūcīgais.»

Sinī pilsētā dzīvoja mahara, kuram bija septiņi dēli tin meitas; viņš bija ļoti trūcīgs. Tirgotājs atnāca pie viņa un teica:

—        Es gribu noslēgt draudzību ar tevi, tu būsi mans draugs.

Mahara atbildēja:

—        O, Mahapurub! Kā es varu būt tavs draugs? Tu pats redzi, cik nabadzīgs esmu, pat kokosa riekstu tev iedot nevaru.1

Bet tirgotājs sacīja:

—   Par to es parūpēšos. Tev tas neko nemaksās.

Otrā dienā tirgotājs sasauca pie sevis kaimiņus. Viņš vienādi sadalīja dāvanas divās lielās paplātēs un noslēdza draudzību ar maharu, kurš nu kļuva par viņa draugu. Viesus viņš pamieloja papilnam ar mahua vīnu un atlaida tos uz mājām. Savam jaunajam draugam un visiem viņa bērniem viņš izsniedza apģērbu un sarīkoja viņiem lielus svētkus.

Tad mahara sacīja:

—   O, draugs, mums tagad jādodas uz mājām.

Tad tirgotājs novēlēja viņiem laimīgu ceļu un lika kalpiem aiznest piecus mērus rīsu uz maharas mājām. Maharam ar ģimeni pietika šo rīsu desmit maltītēm.

Mahara atkal aizgāja pie sava bagātā drauga un teica:

—        O, draugs, tu iedevi man piecus mērus rīsu, un mēs tos apēdām desmit ēdiena reizēs, un nu tava drauga bērni mirst badā.

Šoreiz tirgotājs aizsūtīja desmit mērus rīsu uz drauga mājām. Mahara vārīja rīsus divdesmit reizes un pēc tam atkal devās pie bagātā drauga.

—        Tu devi mums piecus mērus, un tu devi mums desmit mērus, bet tas viss ir apēsts, un tava drauga bērni mirst badā.

Tagad tirgotājs aizsūtīja divdesmit mērus rīsu uz drauga mājām. Mahara ar ģimeni apēda tos četrdesmit maltītēs. Šoreiz tirgotājs jau gaidīja savu draugu. Viņš piepildīja ķirbi ar rūpijām un aiztaisīja ciet. Mahara atnāca un teica:

—       Tu devi mums piecus mērus, un tu devi mums desmit mērus, un tu devi mums divdesmit mērus rīsu, bet nu tie visi ir apēsti, un taya drauga bērni mirst badā.

Viņš atbildēja:

—   Šoreiz es tev došu ķirbi.

Viņš lika kalpiem aiznest ķirbi uz drauga mājām, un tie aiznesa ķirbi uz kārts un iedeva maharam. Viņš sacīja:

—        Kad dabūšu drusku risu, tad ķirbi izvārīšu kopā ar tiem, — jo viņš nezināja, ka tas ir pilns ar sudrabu.

Todien bija Divali svētki, un murijas staigāja pa pilsētu dejodami. Mahara sauca:

—        Nenāciet šeit, brāļi, te nav nozīmes dejot, jo man nav nekā, ko jums dot.

Bet viņi atbildēja:

—   Šodien ir svētki, mēs dejojam visur.

Kad murijas pabeidza deju, mahara iznesa viņiem ķirbi. Muriju zēns pamēģināja to pacelt, bet nevarēja. Pienāca divi vīri, pienāca četri, bet visiem tas bija par smagu. Beidzot viņi to piesēja pie kārts un aiznesa.

Nākamā dienā mahara aizgāja pie drauga un teica:

—       O, draugs, mēs apēdām visu, ko tu esi mums devis. Ķirbis man bija jāpasniedz dejotājiem Divali svētkos.

—   Data deva, Vidata atņēma!2 — tirgotājs izsaucās.

—       Tūliņ iešu meklēt šo Vidatu un, kad viņu sastapšu, tad kārtīgi samizošu, — mahara atsaucās.

To teicis, viņš paķēra lielu rungu un pārskaities devās tālāk. Pēc kāda laika viņš sasniedza Konari džungļus un ieraudzīja tur tēvu un dēlu aram savu lauku. Viņi prasīja:

—   O, brāli, uz kurieni tu ej?

Viņš atbildēja:

—   Eju meklēt Vidatu.

Tad viņi sacīja:

—       Ja tu sastop viņu, tad pajautā viņam, lūk, ko. Apvaicājies, kāpēc termīti neēd mūsu segas,3 kad mēs izklājam tās uz termītu pūžņa, un kāpēc tīģeri nenāk šurp mūs aprīt.

Mahara devās tālāk un ieraudzīja līķi ceļa malā. Līķis gulēja tur jau divpadsmit gadus. Kad tas bija apbedīts, kājas, rokas un ķermenis bija satrūdējuši, bet galva rēgojās ārā no kapa un vēl dzīva. Līķis jautāja:

—   0, brāli, uz kurieni tu ej?

—   Eju meklēt Vidatu, — mahara atbildēja.

—        Kad tu viņu sastop, tad nodod viņam manu vēsti. Pasaki, ka esmu nomiris pirms divpadsmit gadiem un apbedīts. Pasaki viņam, ka esmu jau satrūdējis, tikai mana galva palikusi dzīva. Pavaicā, kāpēc galva nesatrūd.

Mahara devās tālāk un ieraudzīja citu līķi. Tas arī bija apbedīts pirms divpadsmit gadiem un satrūdējis, tikai galva, krūtis un labā roka palikuši. Līķis jautāja:

—   O, brāli, uz kurieni tu ej?

—   Eju meklēt Vidatu, — mahara atbildēja.

—        Kad tu viņu sastop, tad nodod viņam manu vēsti. Apvaicājies, kāpēc viss mans ķermenis nav satrūdējis.

Mahara devās tālāk un beidzot nonāca svešā valstī. Turienes radža bija aizsūtījis pavalstniekus, lai ceļ valni gar jūru. Valnis laiciņu pastāvēja, tad jūra to sagāza un ūdens applūdināja laukus. Radža un rani bija akli. Kad mahara tur ieradās, radžas padomnieks viņam jautāja:

—   O, brāli, uz kurieni tu ej?

—   Eju meklēt Vidatu, — mahara atbildēja.

Padomnieks sacīja:

—        Kad tu viņu sastop, tad nodod vēsti no manis. Apvaicājies, vai radža un rani varēs kādreiz atkal redzēt un vai valnis, kuru mēs ceļam, izturēs cīņā pret jūru.

Mahara devās tālāk. Mahapurubs nodomāja: «Sis muļķa mahara staigā, mani meklēdams, un ir jau piekusis. Iešu viņam pretī.» Tā nospriedis, Mahapurubs pārvērtās par bairagi un nostājās ceļa malā. Ieraudzījis maharu, viņš vaicāja:

—   O, brāli, uz kurieni tu ej?

—   Eju meklēt Vidatu, — mahara atbildēja.

Tad Mahapurubs jautāja:

—   Kas tev par darīšanām ar Vidatu?

Mahara sacīja:

—        Data man deva, Vidata atņēma, tāpēc eju piecas reizes iezvelt Vidatam ar rungu.

—   Labi, ej savu ceļu, — Mahapurubs noteica.

Tad Mahapurubs aši aizgāja, nostājās gabalu tālāk atkal ceļa mala un jautāja maharam to pašu. Viņš tā darīja arī trešo reizi. Kad mahara ieraudzīja viņu trešo reizi, viņš sacīja:

—   Es esmu Vidata.

—       Tad pasaki man, — mahara uzbrēca, — kāpēc tu pievāci visu, ko Data man deva? Atbildi, citādi kā zvelšu tev piecas reizes.

Tad Mahapurubs viņam sacīja:

—        Tavs draugs tev iedeva piecus un desmit, un divdesmit mērus graudu, bet tu apēdi visu, jo esi muļķis. Tad viņš tev iedeva ķirbi, pilnu ar rūpijām, bet tu atdevi to citiem, jo esi muļķis. Tas nebija tavs draugs, kas to tev deva, tas biju es. Bet, tā kā tev nebija ne drusciņas saprāta, tad tu visu aizmeti projām.

Mahara noskaitās, pacēla rungu, zvēla Mahapurubam piecas reizes un iesaucās:

—   Paklausies, man vēl kas sakāms!

Un viņš pastāstīja par tēvu un dēlu Konari džungļos, par abiem līķiem ceļmalā, par aklo radžu un aklo rani un viņu celto valni pie jūras.

Tad Mahapurubs teica:

—       Tēvu un dēlu Konari džungļos tīģeris ir jau aprijis un termīti ir saēduši viņu segas.

Un Mahapurubs teica:

—        Tas, kuru tu redzēji beigtu ceļmalā, kādreiz bija visai bagāts vīrs un apraka naudu zemē, bet nekad neteica dēlam, kur to paglabājis. Dēls dzīvoja trūkumā visus šos divpadsmit gadus, jo viņam nebija naudas. Tāpēc arī līķa galva vēl ir dzīva. Kad viņš pateiks, kur atrodas nauda, tad nomirs un iemantos mieru.

Mahapurubs vēl teica:

—        Otrais līķis, kuru tu redzēji, bija liels burvis un nevienam neatklāja savas burvestības. Tāpēc viņš nevar nomirt. Ja viņš tās kādam darīs zināmas, tad nomirs un iemantos mieru.

Mahapurubs vēl teica:

—        Radža un rani kļuvuši akli, jo nav izdevuši meitu pie vīra. Līdzko viņi to izdarīs, tā viņu acis atvērsies un ūdens jūrā atkāpsies.

Nu mahara pazina Mahapurubu un nokrita viņa priekšā ceļos. Tad viņš piecēlās un sacīja:

—   Labi, tagad es iešu.

Vispirms viņš gāja uz aklā radžas valsti un pateica padomniekam, ko Mahapurubs bija sacījis. Padomnieks ieveda maharu pie radžas, un radža nodomāja: «Tam jābūt lielam vīram, ja viņš var sarunāties ar Vidatu; jāizprecina viņam mana meita.» Un viņš izprecināja maharam savu meitu, un tūliņ radžas un rani acis atvērās un jūrā ūdens atkāpās.

Radža deva maharam daudz dāvanu, naudu, zirgus un ziloņus, bet pēc dažām dienām mahara paņēma sievu un svītas pavadība devās tālāk.

Kad viņi pienāca pie līķa, mahara lika visiem apstāties gabaliņu tālāk. Pats viņš piegāja tam klāt, un, kad tas prasīja, ko Vidata teicis, mahara atstāstīja Mahapuruba sacīto.

—        Kam lai atklāju savas burvestības? — līķis bēdājās.

—  Te neviena nav.

Viņš atklāja tās visas maharam. Kad viņš bija teicis pēdējo burvestību, acis viņam aizvērās, bet galva un roka mirkli saira pīšļos.

Kad mahara piegāja pie otra līķa un atstāstīja tam Mahapuruba teikto, ka jāatklāj dēlam, kur aprakta nauda, liķis sacīja:

—   Kur ir mans dēls? Tad labāk teikšu tev.

Un viņš pastāstīja, ka pieci podi ar naudu aprakti zem pavarda, trīs zem sliekšņa un četri zem guļvietas. Līdzko viņš to bija pateicis, tā viņa acis aizvērās un galva mirklī saira pīšļos.

Mahara aši devās uz to ciemu un atrada bagātā vīra māju. Dels tur dzīvoja lielā trūkuma, un mahara pateica viņam, kur atrodas nauda. Kad viņi to atraka, dēls iedeva maharam piecus podus ar naudu. Mahara paņēma naudu un devās uz majam. Nu viņš bija bagāts kā radža, un sieva, izdzirdējusi, ka vīrs atgriežas, iznāca pretī ar bungām un mūziku, lai ievestu vīru mājās. Viņi tuvojās savai mazajai būdiņai, bet tā pēkšņi pati no sevis pārvērtās pār pili.

Tirgotājs, maharas draugs, tikmēr bija nonācis lielā trūkumā un mājoja nožēlojamā būdiņā. Mahara pat neapvaicājās par viņu, bet dzīvoja vienos priekos savā pilī.

62 DŽUGI SVĒTĪBA

Reiz sensenos laikos dzīvoja kāda ārkārtīgi 1

taisnīga sieviete. Pēc šā, pēc tā, sazini nu, pēc kā, bet viņas mājās mēdza apgrozīties daudz ļaužu; iegriezās arī tārfii, kuri gribēja mēli patrīt, un visi, gan santali, gan deko kaķi, dēvēja viņu par ļoti labu sievieti. Un šai sievietei bija tāds paradums: vispirms paēdina tos, kas ieradušies dāvanas lūgt, tad tikai ēd pati. Ik dienas viņa vispirms paēdināja ubagus un trūcīgos un tikai pēc tam stājās pati pie ēšanas.

Laiks gāja uz priekšu, ej nu sazini, cik tā bija pagājis, tikai, stāsta, pienākusi tāda diena, kad neviens ar ubaga tarbu nav iegriezies viņas mājās. Viņa jau bija apnikusi gaidīt, un ēst sen jau gribējās; skatījās uz vienu, uz otru pusi, bet neviena neredzēja. Kad pienāca pēcpusdiena — katlā bija izvārīti rīsi, — viņa, kā stāsta, iebēra pāris riekšavas stērbelē, paņēma skaliņu, ar ko zobus tīra,1 iespieda padusē ūdens krūzi un teica pati sev: «Iešu uz ghatu, tur atdošu kādam rīsus, pēc tam iztīrīšu zobus un pati ari paēdīšu; kā citādi lai tieku pie ēšanas?»

Tā viņa nodomāja un devās uz ghatu, bet, līdzko nolika krūzi zemē, pēkšņi ieraudzīja, ka pie viņas nāk džugi hosaīns, un ļoti nopriecājās. Viņš pienāca klāt, un sieviete sacīja:

—   Sen jau tevi gaidu, godātais, ilgi gan tu nāci.

—   Man, jāsaka, bija pavēlēts šodien doties pie tevis, tāpēc jau no rīta laidos ceļā, bet ātrāk ierasties nevarēju.

—   Labi, — viņa atbildēja, — esmu ļoti priecīga, ka tu atnāci. Paskat, es atnesu tev rīsus, še, ņem.

Viņš izklāja savu segu, un viņa uzbēra tur rīsus. Pēc tam, stāsta, hosaīns teicis tā:

—   Māt, es atnācu dot tev savu svētību; nu mēs esam satikušies, lūdz, ko vien gribi. Ko lūgsi, to arī došu, tikai atceries: lūdz kaut ko vienu, nenāc ar tūkstoš lūgumiem.

—   Dod man tādu svētību, — viņa lūdza, — ļauj man redzēt, uz kurieni iet mūsu dvēseles, kad mēs mirstam, kā

dvēsele atstāj miesu — caur degunu vai caur muti — un uz kurieni tā aizlido, līdzko kļūst brīva — lūk, kādu svētību izlūdzos. Un vēl pasaki man, kad es miršu un uz kurieni dosies mana dvēsele, tāds ir mans lūgums, vairāk neko negribu.

—   Tu man to lūdzi, un es dodu tev šo svētību, — džugi sacīja, — tikai atceries: nestāsti par to nevienam; līdzko pastāstīsi, tā svētība izgaisīs.

—   Es nevienam neteikšu, — viņa nosolījās.

Džugi izņēma no somas spalvu — neviens nepateiks, kādam putnam tā pieder, tāda bija šī spalva, — pārvilka ar to sievietei pār acīm un lika tās ar ūdeni izskalot. Un acis viņai atvērās no jauna, nu viņa redzēja visu: gan bongas, gan garus, gan čurinas, gan dano, gan mirušo dvēseles.

—   Tagad tu visu to redzi, — džugi teica. — Nebaidies un nerunā ar tiem, lai cilvēki neatklāj tavu noslēpumu; ja tu sāksi ar tiem sarunāties, domās, ka neesi pie pilna prāta, un visu sabojās. Tas man tev bija sakāms. Atceries to, bet tagad mums laiks šķirties.

—        Pagaidi, paliec šodien pie mums, — viņa lūdza,

—   ļauj man tevi pamielot, pirms tu dodies projām.

—   Nē, man jāiet, — džugi atbildēja, — Man ir likts šodien vēl iegriezties pie kāda cilvēka, tāpēc pie tevis iet nevaru. Gan jau kādu citu reizi noteikti ieradīšos pie tevis viesos.

Ta viņi izrunājās un izšķīrās. Sieviete iesmēla ūdeni un atgriezās mājās. Viņai bija bērni, trīs vai četri, visādu mantu un krājumu atliku likām, arī ļaužu mājās bija gana, visi brāļi ar savām ģimenēm dzīvoja vienkopus, tāpat vīratēvs un vīramate bija dzīvi.

Pagāja krietns laiks, ej nu sazini, cik ilgs, to es nekādi nepateikšu, tikai pienāca, lūk, kāda diena. Tai ciemā dzīvoja kāds trūcīgais. Abi ar sievu pelnīja maizi kā algādži. Vienmēr dažam labam atradās kas darāms, un viņi ne no viena darba neatteicās, vienmēr ķērās klāt, lai ko piedāvāja. Un strādāja šie algādži labi, nekādu raižu ar viņiem nebija. Tāpēc abus arī labprāt aicināja, un viņi ne uz vienu ļaunu prātu neturēja. Par to viņiem arī šad tad maksāja vairāk nekā vajadzēja, un gadījās, ka bēra rīsus tieši no sieta2 bez mērīšanas. Tā abi dzīvoja.

Pienāca tāda diena, kad šim nabaga vecajam vīram uzbruka drudzis, un viņš nomira. Tad nu šī sieviete ierau-

dzija, ka pēc viņa dvēseles nāk sazin kādi ļaudis ar palankīnu un pavada viņa dvēseli krāšņi un ar mūziku. Viņa noskatījās, kā aiznes šo dvēseli, tapa ļoti priecīga un teica pati sev: «Droši vien, kad mēs nomirsim, visu mūsu dvēseles nesīs ar tādu godu.» Sāda doma viņu joti ielīksmoja.

Tikai to, kā šo dvēseli aiznesa, neviens cits neredzēja, vienīgi šī sieviete, kas bija saņēmusi svētību; vairāk neviens nezināja un nedzirdēja, bet viņa redzēja visu, kā tas notika.

Pagāja vēl labs laiks, ej nu sazini, cik ilgs, un nomira viņas vīratēvs. Un šinī reizē, stāsta, viņa ieraudzījusi, kā pret nelaiķi izturējušies, jo pēkšņi ieradušies četri zaldāti.

Viņi atnesuši dzelzs iesmu, viņiem bijušas garas bārdas un viņi izskatījušies baismīgi. Divi, stāsta, tūliņ iegājuši mājā, nogrābuši vīratēvu aiz skausta un izgrūduši ārā, kad izdzinuši pagalmā, sākuši durstīt ar dzelzs iesmu, dūruši atkal un atkal, tad sasējuši un situši bez žēlastības.

Bet sieviete to visu redzējusi, gājusi viņiem nopakaļ un skatījusies. Nogājuši līdz tīruma galam, bet vīratēvu aiz sišanas kājas vairs nav turējušas, tad viņi apmetuši vīratēvam ap kājām cilpu un aizvilkuši ar kājām pa priekšu.

Kad viņa redzēja, kā pret vīratēvu izturējās, tad pārbijās līdz nāvei un sāka brēkt līdzīgi klijai vai vārnai, it kā viņu kāds sistu. «Kāpēc es pieņēmu tādu svētību?» viņa teica. «Šodien es redzēju, kas notika ar vīratēvu, un man ir tik slikti, kā nekad.» Tā viņa runāja un raudāja.

Mājinieki noskaitās ne pa jokam.

—   Kur nelaiķis guļ, tur viņa raudāt negrib, — tie runāja. — Kāpēc viņa aizgājusi lauka galā un tur brēc?

Viņa būs>tēvu nobeigusi.

Brāļiem izcēlās liels strīds, un beidzot viņas vīrs teica<

pārējiem:

—   Paklausieties, pietiek mani šodien lamāt. Man diezgan ar to, ko pateicāt, — es sapratu. Vispirms izdarīsim ar nelaiķi visu, kas vajadzīgs; kad pabeigsim, tad ķersimies pie manām darīšanām. Tik un tā te nav ne viņas tēva, nc brāļu,3 būtu viņi šeit, varētu tūliņ visu izlemt, un, līdzko es būtu aprunājies ar viņiem, uzreiz nocirstu viņai galvu. Bet, ja viņu te nav, tad vēlreiz saku: mums pagaidām jānomierinās. Lai ko darām, atdzīvināt tēvu vairs nav iespējams.

Tā viņš pateica, un visi nomierinājās, sasauca kaimiņus, iznesa tēva līķi, aizgādāja uz turieni, kur dedzina ne-

laikus, un uzlika uz sārta. Arī tur viņi sāka runāt par šo sievieti, bet arī šeit viņas vīrs visus brīdināja un nomierināja.

Vakarā viņi atgriezās mājās un sāka iztaujāt sievieti, visiem ciema ļaudīm dzirdot:

—        Kāpēc tu aizbēgi no nelaiķa uz viņu lauka galu un tur brēci? Runā, citādi uzskatīsim tevi par raganu. Vai tu tēvu nobeidzi?

Tad viņa izstāstīja, ko džugi bija sacījis un kādu svētību devis, — visu skaidri un gaiši. Un, kad izstāstīja, kā tēva dvēseli nesuši projām, ļaudis viņai noticēja un atkāpās. Tikai kopš šīs reizes viņa pazaudēja svētību un garus vairs neredzēja.

Pasaka ir galā.

63 GRIFA SPALVA

ādā ciemā dzīvoja bramins, bagāts vīrs; bērnu viņam nebija, un ar sievu viņi ik dienas strīdējās, bet vienmēr strīdu sāka sieva. Viņam tas apnika, un reiz dusmu lēkmē viņš devās uz svešu pusi; gabalu pagājis, vīrs nonāca kādā vietā, kur bija sakrauta liela grēda mirušo, gan visai ievērojamu, gan vienkāršu cilvēku, un blakus tiem nomests kāda kurpnieka līķis.

Grifu bars, pamanījis mirušos, laidās lejup, bet grifi neēda tīros, gludos līķus, viņi tikai knābāja mirušā kurpnieka miesas. Kad bramins ieraudzīja, ko dara grifi, viņš jutās Joti pārsteigts un brīnīdamies teica:

—        Ir gan stulbeņi šie grifi; ēduši taču tos gludos vispirms, kāda patika viņiem knābāt kurpnieku?1

Kādam vecam grifam gadījās to dzirdēt, un viņš teica:

—        Paklau, bramin, panāc šurp, tad es tev pateikšu, ja gribi zināt, kāpēc viņi, kā tev šķiet, tik ērmīgi rīkojas.

Bramins piegāja pie vecā grifa un sacīja:

—        Lai notiek, labprāt paklausīšos, ko tu varēsi man pateikt.

Vecais grifs izplūca vienu no savām garajām spārnu spalvām un pasniedza braminam:

—        Ņem šo spalvu un pieliec pie acīm kā brilles, tad paskaties uz šiem mirušajiem; redzēsi, kādi viņi izskatās.

Bramins palūkojās uz tiem caur spārnu spalvu un redzēja, ka šie cienīgie nelaiķi nemaz nebija cilvēki, bet dažādi dzīvnieki: suņi, kaķi un citi. Viņš apskatīja tos, un grifs viņam vaicāja:

—   Nu, vai tagad tu viņus redzēji?

—       Jā, redzēju, — viņš atbildēja, un tad grifs viņam sacīja:

—        Labi, ej tagad uz mājām un tāpat paskaties uz savu sievu, tad redzēsi, kas viņa ir.

Bramins atgriezās mājās, sievai acīs nerādījās, tikai slepeni palūkojās uz viņu un redzēja, ka viņa nemaz nav cilvēks, bet ir kuce.

Nu viņš pārdomāja savā prātā: «Kāda jēga man dzīvot kopā ar šo kuci? Es gudri darīju, ka aizgāju projām no šejienes.» Un viņš atkal devās uz svešām zemēm. Grifa spalvu viņš paņēma līdzi; tā iedams, viņš nonāca kādā vietā, kur liels ļaužu bars bija salasījies pie kurpnieka mājas; to ieraudzījis, bramins piegāja tuvāk un palūkojās uz tiem caur grifa spalvu. Visi bija dzīvnieki, kurpnieks ar savu sievu bija suns ar kaķi, bet viņiem bija meita, un tā bija cilvēks.

Tad bramins sacīja kurpniekam un viņa sievai:

—       Ļaujiet man ēst un dzert šodien kopā ar jums; iedodiet man kaut ko; es ilgu laiku neesmu neko ēdis.

Kurpnieks un viņa sieva atbildēja:

—       Tu esi bramins, bet mēs — kurpnieki, cilvēki, kuri darbojas ar beigtu lopu ādām; kā mēs drīkstam tev kaut ko piedāvāt?2

—        Vienalga, — bramins atbildēja, — šodien ēdīšu visu, ko man dosiet.

—       Ļoti labi, — viņi sacīja, — ja tu ēdīsi, mēs tev dosim.

Viņi iedeva braminam rīsus un keriju, viņš izvārīja tos un apēda; paēdis un atpūties, viņš uzsaka sarunu un sacīja kurpnieku pārim:

—        Es gribētu par kaut ko aprunaties ar jums; vai uzklausīsiet mani?

Viņi atbildēja:

—   Ļoti labi, lūdzams pasaki, jo citādi mes nezināsim,'

kas tev prātā; ja tas mums patiks, teiksim «jā», bet, ja nepatiks, tad «jā» vis neteiksim.

—       Redziet, — viņš sacīja, — vai jūs gribētu dot man savu meitu par sievu? Taisni to es gribēju jums teikt.

Kurpnieks un viņa sieva bija ārkārtīgi pārsteigti un domāja: «Dīvaini gan, šis vīrs taču pieder pie braminu kastas un teic, ka grib ņemt mūsu meitu;3 tas ir kas nesaprotams. Vai viņš ir pie pilna prāta? Jāmēģina noskaidrot, vai viņš to nopietni domā jeb vai dzen tikai jokus.»

Tad bramins teica:

—       Es runāju nopietni; tās nav izdomas vai krāpšana; es gribu precēt jūsu meitu.

—       Labi, — viņi atbildēja, — tu esi bramins, bet viņa ir no kurpnieku kastas; kā tu vari viņu precēt?

Bramins atteica:

—   Man tā patīk, godātie.

Viņi atdeva braminam savu meitu, tikai piekodināja:

—   Neaizmirsti, ka tu ņem viņu, visu zinādams.

Bramins pārveda meiteni uz savām mājām.

Ievedis meiteni mājās, viņš piekāva veco sievu un padzina to, jo viņa nebija cilvēks; tikai Cando bija devis viņai tadu miesu, lai viņa varētu krāpt ļaudis.

Tādas ir pasakas beigas.

64 KA MIRA RADŽA UN KA MIRA BAIRAGI

eiz dzīvoja radža, kurš daudzus apdāvināja, jo vēlējās viņā saulē iemantot laimi. Un reiz dzīvoja bairagi, kurš pārtika no ubaga dāvanām; viņš nevienam neko nedāvināja. Radžam nebija radu, tikai viena vienīga meita, kura mita viņa pils augšējās istabās.

Radžam pienāca laiks mirt, un, kā ļaudis stāsta, pēc viņa ieradies liels bars sūtņu1 no aizsaules; viņi bija atnākuši, lai radžu pievāktu, un sāka viņu briesmīgi sist; viņi sita to ar dzelzs nūjām. Meita to visu redzēja no savām augšējām telpām.

Bet bairagi piedzīvoja lielu godu, viņu iesēdināja palankīnā un aiznesa. To redzēdama, radžas meita rūgti raudāja, jo aizsaules radžas sūtņi bija nežēlīgi mocījuši viņas tēvu, pirms viņu aiznesa. Par to domādama, viņa cieta gan dienu, gan nakti. Tad kāds viņai sacīja:

—   Paklau, radžas meita, es gribu tev ko jautāt; man ar tevi kas runājams.

Kad viņš tā vaicāja, meitenes seja mirka vienās asarās.

—   Iemesls ir tāds, — viņa sacīja. — Mans tēvs saslima ar drudzi un nomira; aizsaules radža vilka viņu projām un, kad viņš negribēja iet, tad nežēlīgi sita ar dzelzs nūju, tāpēc es raudu katru dienu, jo man viņa ļoti žēl. Bet viņējā ciemā bairagi piedzīvoja lielu laimi, viņu ieguldīja palankīnā un aiznesa. Saproti pats: mans tēvs bija radža, bet bairagi — ubags. Vai tad aizsaules sūtņi nevarēja manu tēvu kaut mazliet pažēlot, kad nesa viņu projām?

Tad vīrs atbildēja meitenei:

—

Tavs tēvs, meitiņ, bija netaisns; saproti, viņš bija radža saviem pavalstniekiem, bet turēja tos lielā trūkuma. Tāpēc aizsaules sūtņi sita viņu ar dzelzi, bet bairagi nevienam nekā ļauna netika darījis.

65 KA JAUNAIS VIRS IERAUDZĪJA SAVU NELAIĶI SIEVU

ādā ciemā, stāsta, dzīvojis precēts pāris, vīrs un sieva. Tad sieva nomirusi, un, kad viņa nomirusi, jaunajam vīram lūzusi sirds. Dienas un naktis viņš vadīja bēdās un asarās. Viņš pastāvīgi gāja turp, kur sieva bija sadedzināta,1 un raudāja tur dienām un naktīm no vietas.

Tad, stāsta, izdzirdējis jaunā vīra raudas vai nu Isors, vai kāds cits, atnācis pie viņa un jautājis:

—   Paklau, manu dēliņ, par ko tu raudi?

Viņš atbildēja:

—   Isors atņēma manu laulāto draudzeni; šeit mēs viņu sadedzinājām; aiz bēdām pēc viņas es te raudu.

—   Neraudi, — tas sacīja.

Bet jaunais vīrs atbildēja:

—   Nē, tēv, raudāt gan nerimšos.

—   Varbūt tu vēlies redzēt savu sievu?

—       Jā, — viņš atbildēja, — es labprāt gribētu viņu redzēt, ja tu man viņu parādītu.

Pēc tam tas viņam teica:

—   Nāc, es tev viņu parādīšu.

Un viņš aizveda jauno vīru tālu, tālu, taisnā ceļā uz viņpasauli, un sacīja:

—   Pasēdi šeit, tūliņ viņu ieraudzīsi.

Tad, stāsta, vftiš patiešām ieraudzījis ļaudis dejojam, un viņa atvedējs vaicājis:

—   Vai ieraudzīji savu sievu?

—       Jā, — jaunais vīrs atbildēja, — ieraudzīju gan, bet mute viņai melna.

—        Pareizi, bet atceries, tu pieliki uguni viņai pie mutes,2 tāpēc mute kļuvusi melna.

Jaunais vīrs pieskrēja pie sievas un apskāva viņu; tā viņi satikās atkal. Tikai viņš neieradās šeit miris, tāpēc pret viņu te neizturējās kā pret savējo.

Sieva viņam sacīja:

—        Ej tūliņ atpakaļ; aiz pavarda es apraku rokassprādzi, atnes to man.

Viņš atgriezās mājās, un, kad sāka ar roku taustīties aiz pavarda, viņam iekoda čūska, un viņš nomira. Tā viņi satikās atkal.

Nu arī pasakai beigas.

66 KA DZIMST BĒRNI

NEmesira dzīvoja džungļos. Viņa šūpojās šūpolēs, kuras bija iekārtas lielā banjanā. Bhimscns ieradās pie viņas bērna izskatā.

—   Pašūpo mani labi krietni! — Hemesira sauca.

—   Kur nu! Es tak esmu mazs.

—   Tad pašūpo lēnītēm.

Bhimsens pagrūda šūpoles, un tās sāka šūpoties aizvien stiprāk un stiprāk. Hemesira sabijās. «Ai, es kritīšu,» viņa nodomāja. Bet Bhimsens satvēra viņu. Kaisle pārņēma meiteni, un viņa lūdza Bhimsenu atnākt pie viņas.

—        Esmu devis uz divpadsmit gadiem atturības solījumu, — viņš atbildēja.

Bet vēlēšanās viņai bija tik stipra, ka no tās spēka vien piedzima bērns. Līdzko piedzima, tā tūliņ piecēlās un gāja taisnā ceļā pie tēva, vilkdams līdzi otro pusi un nabas saiti. Bhimsens teica:

—   Ej atpakaļ pie mātes. Kas tu man tāds esi?

Tā zemes virsū sāka dzimt bērni.

Hemesira devās pie Bhagavana un teica viņam, ka sievietēm grūti klāsies, ja bērni dzims no vēlēšanas vien. Tad Bhagavans arī noteica: lai piedzimtu bērns, vīrietim un sievietei vispirms vajag kopoties.

67 BRAMINA GRĒKS

ramins gāja no ciema uz ciemu. Ceļā viņš redzēja, ka jaunekļi nokāvuši teļu un cep uz oglēm gaļu. Bramins viņiem uzsauca:

—        Kauns un negods jums, slepkavas! Jūs esat nokāvuši svētu dzīvnieku un gribat to apēst.1 Metiet gaļu prom un nomazgājieties upē. Tad jūs būsiet šķīstījušies no grēkiem.

Jaunekļi par atbildi sāka smieties un teica:

—   Nē, mēs labāk apēdīsim šo gaļu, ko esam izcepuši.

Bramins saskaitās un sacīja:

—        Tad es pastāstīšu to visiem jūsu ciema ļaudīm, gan jūs tur sodīs.

Bramins ieradās ciemā, ļaudis sagaidīja viņu ar godu, piedāvāja vietu, kur atgulties, bet viņš visus nolamāja un teica:

—       Jusu ciema jaunekļi ir lieli grēcinieki, viņi ēd govs gaļu.

Picnaca nakts, bramins pieedas līdz ūkai visādus labumus un likās gulēt. Kamēr viņš gulēja, no mutes viņam izauga divas teļa priekškājas. No rita ieradās ciema ļaudis modināt viesi un nevarēja vien nobrīnīties, ka viņam no mutes rēgojas ārā divas teļa kājas. Kad bramins pamodās, teļa kājas noslēpās viņam iekšā. Ļaudis runāja:

—       Maharadž, tu acīmredzot esi stipri apgrēkojies, ja tev no mutes rēgojas ārā teļa kājas.

—       Nē, — bramins atbildēja, — es neesmu apgrēkojies, vainīgi ir tie bezģodīgie jaunekļi no jūsu ciema.

Bet ciema stārasts nesabijās un sacīja:

—       Nē, mūsu jaunekļi nav grēkojuši, bet tu gan esi. Viņi ir trūcīgi, izbadējušies, ēd, kas pagadās. Bet tu esi gudrs cilvēks un tomēr gribēji viņus apkaunot! Nē, tu netiksi vaļā no sava grēka, ja nepaēdīsi kopā ar viņiem.

Bramins atkal devās tur, kur jaunekļi bija cepuši teļa gaļu. Tur bija palikuši pāri tikai kauli, un tie bija ierakti zemē.

—        Dodiet man, lūdzami, pagrauzt kaulu, — bramins teica.

Viņu apsmēja un nolamāja. Tad viņš palocījās jaunekļu priekšā līdz zemei un lūdza:

—   Dodiet man kaulu, citādi man jāmirst.

Tad viņi atraka kaulus, bramins atrada pie tiem gaļas atliekas, apēda tas un atbrīvojās no grēka.

68  ATTAPĪGĀ sieva

āda sieva bija tā samīlējusies, ka atdeva mīļākajam visus rīsus no tīnes un, lai vīrs nepamanītu, ko viņa dara, sabēra rīsu vietā pelavas. Tuvojās sējas laiks, un viņa saprata, ka ilgi neizdosies noturēt vīru neziņā.

Reiz vīrs gāja art lauku blakus dīķim. Otrā rītā labi

agri sieva aizgāja uz dīķi, izģērbās tur kaila un notriepās viscaur ar dūņām. Tad apsēdās zālē un sāka gaidīt vīru. Līdzko viņš parādījās, sieva tūliņ piecēlās un sauca skaļā balsī:

—        Es atnācu pēc taviem vēršiem. Ja tev to žēl, tad atdod rīsus no tīnes, to vietā tev iebēršu pelavas. Kaut ko vienu es noteikti paņemšu, jo man gribas ēst.

Vīrs tūliņ teica, lai dievība — jo domāja, ka ar viņu runā ūdens dieviete, — ņem rīsus, jo zināja, ka bez vēršiem viņam gals klāt.

—        Labi, — sieva atbildēja. — Ej uz mājām un redzēsi, ka rīsus esmu paņēmusi un to vietā sabērusi pelavas.

Tā viņa pateica un metās iekšā dīķī.

Vīrs pārskrēja mājās un patiešām ieraudzīja, ka graudu vairs nav, bet tīne pilna ar pelavām.

Pa tam sieva labi ātri nomazgājās, apģērbās un devās mājup pa tālīno ceļu gar aku, kur vēl par visu izlielījās draudzenēm.

69 GUDRAIS VĪRS

ādreiz dzīvoja gans ar sievu, un bērnu viņiem nebija, un kādu dienu sieva aizgāja uz Mahadeo templi lūgt, lai sūta viņai dēlu. Tā viņa tur staigāja reizi pēc reizes, ciema ļaudis to pamanīja un pastāstīja vīram, ka sieva vai katru dienu iet uz templi.

Kādu dienu pats gans aizgāja pirms viņas uz templi un tur paslēpās. Atnāca sieva, un vīrs dzirdēja, ka viņa saka:

—        O, Mahadeo, Mahadeo, dodi man, ko es tev lūdzu: padari manu vīru aklu un tizlu, lai es varu apprecēt citu, kurš dos man dēlu.

Gans par atbildi atsaucās no tempļa Mahadeo balsī:

—        O, sieviete, kādu dāvanu tu man atnesīsi? Atnes man upuri, un es došu tev, ko lūdzi.

To izdzirdējusi, sieva pārskrēja mājās, paķēra naudu

lin steidzās uz tirgu, kur sapirka saldumus, banānus, pienu, sviestu, kokosriekstus, īpašu zelējamo masu beteli. Otrā dienā agri no rīta viņa nomazgājās un nesa dāvanas uz templi. Vīrs bija jau agrāk tur ieradies un noslēpies. Sieva atkal sauca:

—   O, Mahadeo, Mahadeo, dodi man, ko tev lūdzu. Padari manu vīru aklu un tizlu, lai es varu pamest viņu un aiziet pie cita, kurš dos man dēlu.

Tad vīrs jautāja:

—   Ko tu man atnesi?

Sieva izkrāva visus labumus Mahadeo priekšā, aizdedzināja uguni un^izkvēpināja smaržzāles.

—   Lai notiek pēc tava prāta, — vīrs teica, — tavs vīrs kļūs akls un tizls, un tu būsi brīva.

Sieva aplaimota devās uz mājām, bet vīrs iznāca no tempļa, apēda teju pat visu cienastu, pārpalikumu iesēja sainītī un noslēpa kokā.

Viņš pārnāca mājās, sasauca kaimiņus, izstāstīja viņiem visu notikušo un viņu klātbūtnē nosita sievu.

70 RANI MĪĻĀKAIS

Ivoja kāds radža ar sievu. Radža kopš savām kāzām nebija laidis rani ne reizi apciemot viņas vecākus. Par to sieva uz vīru ļoti noskaitās un krietnu laiku neņēma ne kumosa mutē. Beidzot pēc diviem vai trim mēnešiem radža piekāpās un lika viņai saposties, lai apmeklētu tēva mājas.

Ceļā viņi nonāca tādā apvidū, kur nebija ūdens. Divpadsmit jūdzes uz priekšu un divpadsmit jūdzes aiz viņiem nekur ūdens nebija atrodams. Tad zem mango koka viņi ieraudzīja ar ūdeni pilnas koka akas grodus. Tur sēdēja faķīrs un spēlēja vijoli. Rani teica:

—   Dienas tik karstas, bet ūdens nav ne priekša, ne aiz muguras; vārīsim šeit pusdienas, paēdīsim un atpūtīsimies.

Radža aizgāja nomazgāties, bet rani izvārīja viņam pusdienas, viņš paēda un iemiga. Te rani un faķīra acis sastapās, un pie viņiem ieradās mīlestība.

—        Es iešu tev līdzi, kurp vien gribēsi, — rani sacīja,

—  gribu būt pie tevis, jo mīlu tevi.

Bet viņš atbildēja:

—        Kā es varu iet projām ar radžas sievu? Viņš mani noteikti nositīs.

Pēc tam vēl piebilda:

—        Lai ko teikšu, tev tas jādara bez iebildumiem. Tad varēsi nākt man līdzi.

—   Saki man to, un es visu izdarīšu, — rani lūdza.

—        Ej, teic vīram, ka tev gribas dzert. Viņš nāks tev līdzi pie akas, un tu iegrūdīsi viņu tur iekšā.

Tad rani uzmodināja radžu un sacīja:

—   Radža, mani moca slāpes, pavadi mani līdz akai.

Radža piecēlās un gāja viņai līdzi uz aku iesmelt ūdeni.

Līdzko viņš noliecās ar spaini pie akas, tā rani iegrūda viņu akā un aizskrēja pie faķīra.

Abi mīlnieki aizbēga divatā un pārtika no tā, ka staigāja apkārt pa ciemiem dejodami un dziedādami.

Bet radža nenomira. Viņš pieķērās pie akmens un turējās virs ūdens; noslīkt viņš nenoslīka, bet iztikt ārā arī nevarēja. Pēc kāda laiciņa tur ieradās lamans, dzīdams vēršus, kuri bija apkrauti ar kviešu un sezama maisiem. Sis lamans pienāca pie akas un nolaida lejā spaini, lai iesmeltu ūdeni. Radža pieķērās pie spaiņa. Lamans vilka spaini, bet tas augšā nenāca. Viņš ieskatījās akā un ieraudzīja rokas, kuras sagrābušas virvi. Lamans pasauca palīgā ceļa biedrus. Viņi atskrēja un izvilka radžu, kurš no ūdens bija kļuvis akls un kurls. Radžu noguldīja saulē, un pēc divām dienām viņš atžilba. Viņš sāka raudāt un pastāstīja lamanam, kas bija noticis. Lamans viņam ieteica atgriezties savā valstī, bet radža atbildēja:

—        Nē, tu man izglābi dzīvību, es palikšu un kalpošu tev.

Tā radža devās līdzi lamanam, kamēr nonāca līdz viņa mājām. Un taisni tanī pašā pilsētā bija ieklīduši faķīrs un rani, viņi dziedāja un dejoja uz ielām.

Pilsētniekiem ļoti patika rani dejas un turienes radžam tāpat. Bet rani vīrs ieraudzīja sievu un pazina viņu, un sieva arī pazina vīru. Viņa ļoti nobijās, jo domāja, ka

noslīcinājusi vīru akā. Ne viņš, ne viņa neko neteica, abi cieta klusu.

Faķīrs ar rani dziedāja un dejoja cauru nakti, bet no rīta posās doties tālāk. Turienes radža apjautājās, kā viņiem atlīdzināt. Rani sacīja:

—       Tev pilsētā ir lamans, un šim lamanam ir kalps. Liec to kalpu pakārt — tā būs mums atlīdzība.

Radža aizsūtīja sardzes vīrus saķert lamana kalpu. Radža-kalps nobijās, un lamans devās viņam līdzi, lai palīdzētu. Turienes radža lamana kalpam teica:

—   Es gribu tgvi pakārt.

Radža-kalps nostājās turienes radžas priekšā, salika rokas un sacīja:

—   Uzklausi mani un tad kar.

Un radža-kalps sāka stāstīt:

—        Patiesību sakot, es esmu radža no svešas puses. Man bija rani. Es nelaidu viņu apciemot māti.

Un viņš izstāstīja visu, kas bija noticis. Turienes radža apjautājās lamanam, vai tā ir patiesība, un lamans apstiprināja, ka patiešām izvilcis radžu no akas un izglābis viņam dzīvību.

Turienes radžam bija dzelzs stabs, viņš pavēlēja nostādīt faķīru vienā pusē stabam un neuzticīgo rani otrā pusē un piesist abus pie staba ar dzelzs naglām. Tur viņi arī nomira, un turienes radža atdeva radžam-kalpam savu meitu par sievu un ar lielu godu aizvadīja viņu atpakaļ uz viņa valsti.

71 VEIKLAIS KOTVARS

ādā ciemā dzīvoja gonds ar sievu. Tur mājoja arī kotvars. Reiz viņš teica gonda sievai:

—   Norunāsim tikšanos.

—        Labi, — viņa atbildēja, bet pati aizgāja pie vīra un sacīja:

—        Ej pie tāda un tāda koka, uzkāp tanī un noslēpies, kā nākas. Es viņu aizvedīšu uz turieni.

Pēc tam viņa teica kotvaram:

—        Ej, gaidi mani pie tā koka. Es paņemšu podu un izlikšos, ka esmu izgājusi sevis pēc.

Kotvars aizgāja un sāka gaidīt zem koka, un drīz vien ieradās gonda sieva, viņa nogūlās zemē un sacīja:

—        Dari tā, kā dara mans vīrs. Viņš mani vispirms noskūpsta un tad stajas pie darba.

Kotvars izģērba viņu un sāka skūpstīt. Bet vīrs kokā sauca:

—       Atstāj man arī kādu drusku! Neapēd viņu visu, kotvar!

To dzirdējis, kotvars laidās lapās, un gonds ar sievu smiedamies devās uz mājām. Bet kotvars bija ļoti noskaities.

Pēc kādām astoņām vai desmit dienām viņš teica gondam:

—   Iesim apciemot tavu meitu un znotu.

Viņi ieradās tur, znots nomazgāja viņiem kājas un visādi izdabāja viesiem. Viņš nokava cūku, un meita izcepa cepeti.

Kotvars pienāca pie viņas un klusām teica:

—   Tavs tēvs gaļu vairs neēd, viņš strebj tikai uzlievi.

Viņi piesēdās pie galda, meita ielēja tēvam uzlievi, bet

kotvaram uzlika prāvu gabalu gaļas. Viņi klusēdami paēda un piecēlās. Pāri palika daudz gaļas.

Nakti kotvars teica:

—        Ērmīga gan tev meita — ielēja tikai uzlievi, kamēr mums bija gaļas atliku likām. Es pamācīšu, kā jādara: kad viņi aizmigs, ej, atnes gaļu šurp, mēs paēdīsim vēlreiz.

Tā nu gonds nakts vidū piecēlās un atnesa gaļu, bet viņiem nebija ūdens, un kotvars sacīja, ka prātīgāk būs paglabāt gaļu līdz rītam un apēst ceļā uz mājām. Viņi aizmiga pēc pusnakts un aizgulējās. No rīta gonds prasīja:

—   Kā lai es aiznesu gaļu?

—        Iesien to sava dhoti priekšā un saliecies, — kotvars pamācīja. — Teiksi, ka tev vēders apsāpējis.

Pēc tam kotvars piegāja pie gonda meitas un sacīja:

—   Tavam tēvam dhoti netīrs. Novelc to un izmazgā.

Meita piegāja tēvam no mugurpuses, pavilka dhoti, un

gaļa izvēlās zemē. Gondam sametās tāds kauns, ka viņš aizbēga. Bet kotvars pievāca gaļu un aiznesa sev līdzi.

Gonds bija tā noskaities, ka pielaida kotvara mājai uguni, un tā nodega. Kotvars paņēma divdesmit rūpijas, aizgāja pie gonda, parādīja un sacīja:

—        Es savas mājas pelnus — man tā tik izdevīgi nodega — tirgū pārdevu tirgotājam.

Gonds, to izdzirdējis, nodomāja: «Viņam māja daudz mazaka par manējo, un viņš tomēr tik daudz saņēmis par pelniem. Nodedzināšu savu māju arī, tad nopelnīšu vairāk par viņu.» ĻJn viņš nodedzināja māju, sabēra pelnus maisos un aizveda uz tirgu.

Tur visi sāka par viņu smieties, un viņam vajadzēja bēgšus bēgt projām.

72 DIVI BLĒŽI

eptiņkārtīgais blēdis un vienkāršais blēdis bija lieli draugi. Tikai reiz kāds ieteicās septiņkārtīgajam blēdim:

—   Tu jau nevari pārspēt vienkāršo blēdi.

Septiņkārtīgais blēdis sāka klusībā to apsvērt. «Pasaulīt mīļā,» viņš prātoja, «ko viņi runā? Es, septiņkārtīgs blēdis, nevaru pārspēt vienkāršu blēdi? Tas man jāpārbauda. Redzēsim, vai viņi runā patiesību vai tikai melš.»

Ieņēmies prātā šādas domas, viņš aizgāja viesos pie vienkāršā blēža. Tas bija tobrīd atvedis mājās glītu meiteni un noslēpis bhitarā. Viņš teica sievai:

—   Uzliec rīsus uz uguns, lai vārās.

Viņa to arī tūliņ izdarīja. Tad viņš sacīja draugam:

—        Paklau, septiņkārtīgais blēdi, pasēdi mazliet, paēdīsi pusdienas kopā ar mums, pirms dosies tālāk.

Un viņš atstāja septiņkārtīgo blēdi pie sevis.

Vienkāršā blēža sieva atnesa viņiem ūdeni, viņi nomazgāja rokas un iegāja mājā. Tur, kur sēdēja vienkāršais

blēdis, atradās koka vāle. Abi draugi sāka ēst, te vienkāršais blēdis pēkšņi sāka lamāt sievu:

—       Kāpēc tu, aitas galva, neesi rīsiem sāli pielikusi? Kā zvelšu tev ar šo vāli, tā uz vietas kļūsi jauna!

Viņš aši iegrūda sievu bhitarā un izveda no turienes glīto meiteni. Septiņkartīgais blēdis ieraudzīja meiteni un teica pats sev: «Man jāpaņem tā vāle un jāiezveļ sievai, lai kļūst atkal jauna.» Un viņš paklusām pievāca vāli.

Mājās, piesēdies pie ēdiena, viņš nolika vāli blakus, pagaršoja rīsus un sāka lamāt sievu:

—       Kāpēc tu, aitas galva, neesi rīsiem sāli pielikusi? Kā zvelšu ar šo vāli, tā uz vietas kļūsi jauna!

Viņš piecēlās, zvēla sievai ar vāli un iegrūda viņu bhitarā. Izvilka no turienes, skatās — tā pati vecene vien ir. Tad pats sev vaicāja: «Kā tas gadījās, draugs mīļais, ka viņa nekļuva jauna? Varbūt es viņai neiesitu, kā nākas. Vajadzēs vēlreiz izmēģināt. Es laikam būšu viņai pārāk viegli iesitis, tāpēc sitiens neiedarbojās. Labi, pamēģināšu rīt iezvelt no tiesas, tad viņa, kazi, kļūs jauna.» Tā viņš nodomaja un otrā rītā zvēla sievai no visa spēka; ar šo vienu sitienu viņš nosita sievu.

Reiz viņš atkal iegriezās pie vienkāršā blēža. Tas teica:

—        Paklau, septiņkārtīgais blēdi, nāc man līdzi, iesim šodien uz džungļiem pamedīt.

Viņi aizgāja. Bet vienkāršais blēdis pirms aiziešanas teica sievai:

—   Nopērc zaķi un ieliec istabā.

Sieva patiešām nopirka ari zaķi un ielika istabā, kamēr abi atgriezīsies.

Mednieki ieraudzīja zaķi. Vienkāršajam blēdim bija suns, īsts zaķapastala. So suni viņi ari paņēma lidzi medībās. Vienkāršais blēdis, ieraudzījis zaķi, saka saukt:

—   Puči! Puči! Dzen viņu taisni uz mājām!

Viņš palaida suni vaļā, bet tas gļēvulis uz zaķi pat nepaskatījās, aiz bailēm pieplaka pie zemes un līšus pārlīda mājas. Bet vienkāršais blēdis sauca it kā sievai:

—   Ei tu! Atver durvis! Suns dzen zaķi uz mājām!

Pēc tam viņš teica septiņkārtīgajam blēdim:

—        Paklau, septiņkārtīgais blēdi, iesim uz mājām. Mans krietnais suns jau droši vien zaķi pārdzinis mājās.

Viņi devās mājup. Kad pārnāca, vienkāršais blēdis prasīja sievai:

—   Suns pārdzina zaķi?

—   Jā, es to ieliku istabā, — sieva atbildēja.

Septiņkārtīgais blēdis teica pats sev: «Redzams, tas ir

nekur neredzēts suns,» — un nolēma: «Atnākšu šeit un pievākšu šo suni.»

Un patiešām, viņš reiz nakti ieradās un nozaga suni. Otrā dienā gāja ar suni medībās un, līdzko iegāja džungļos, tūliņ ieraudzīja zaķi. Viņš sāka pucināt suni, kā to darīja vienkāršais blēdis.

—        Dzen zaķi tūliņ mājās! — viņš sauca un palaida suni vaļā. Tas aiz bailēm laidās taisni uz mājām. Blēdis sauca nopakaļ:

—   Ei jūs, surfs dzen zaķi uz mājām!

Drīz vien viņš pats pārnāca un tūliņ prasīja sievai:

—   Vai suns pārdzina zaķi?

—        Ko? — sieva brīnījās. — Kādu zaķi? Suns ir te, viņš pārskrēja viens pats.

—        Redzams, būs zaķi aprijis, — septiņkārtīgais blēdis noteica.

Otrā reizē viņš atkal paņēma suni līdzi, aizgāja uz džungļiem un sāka meklēt zaķus. Drīz vien viņš patiešām pamanīja zaķi. Atkal sāka suni pucināt kā iepriekš un atkal sauca mājiniekiem kā toreiz. Tikai tagad viņš pats skrēja sunim pakaļ. Zaķis uz vienu pusi, šie abi taisnā ceļā uz mājām.

Kaimiņi viņam teica:

—       Tāda stulbeņa kā tu visa pasaulē nav. Kāpēc tu pameti zaķi un dzini suni uz mājām?

Kopš tās reizes viņš medībās vairs negāja.

Kādu dienu viņš atkal aizgāja viesos pie vienkāršā blēža. Tas teica:

—        Paklau, septiņkārtīgais blēdi, nāc man līdzi, iesim pa zvejot.

Bet sievai sacīja, pirms aizgāja:

—   Nopērc zivis un paturi dzīvas, kamēr mēs pārnāksim.

Pēc tam abi aizgāja ķert zivis.

Līdzko viņi pienāca pie dīķa, vienkāršais blēdis iemeta makšķeri, un tūliņ tai pieķērās prāva zivs; viņš izvilka makšķeri, aizsvieda uz mājas pusi un sacīja:

—        Nu, septiņkārtīgais blēdi, iesim uz mājām; zivis, redzams, būs jau tur ieradušās.

Abi pārgāja mājās, un vienkāršais blēdis tūliņ prasīja sievai:

—   Es sūtīju zivis uz mājām, — ieradās vai ne?

—   Ieradās, — sieva atbildēja. — Re, saliku tās groziņā.

Vienkāršais blēdis iegāja iekšā un iznesa pilnu grozu

ar zivīm.

Septiņkārtīgais blēdis, to ieraudzījis, nodomāja: «Cik viņam laba makšķere! Laikam katru dienu tā ķer viņam zivis.» Un noteica pats sev: «Šodien tā pavēlāk es to aiznesīšu.»

Vakarā viņš atgriezās un aiznesa makšķeri. No rīta gāja zivis ķert, aizgāja pie dīķa, iemeta makšķeri, un tai tūliņ piekodās prāva zivs. Viņš aizsvieda makšķeri uz mājas pusi un teica:

—   Pareizi, zivis jau būs tur ieradušās.

Pārnācis mājās, viņš prasīja:

—   Es sūtīju zivis uz mājām, vai tās ir ieradušās?

Mājinieki atteica:

—       Pats pārnāk ar tukšām rokām un prasa mums zivis! Ir gan stulbenis!

Tad viņš sacīja pats sev: «Es patiešām nevaru pārspēt vienkāršo blēdi.» Un kopš tā laika pārstāja ar viņu sastapties.

Tā šī pasaka beidzas.

73 KAZAS PAR KAURI

ādā ciemā dzīvoja māte un dēls. Māte mēdza ik dienas iet darbā pie kaimiņiem, bet dēls nedarīja neko. Beidzot kādu dienu māte sacīja:

—       Visi ciema zēni kaut ko strādā, bet tu nedari neko; tā jau sev ēst nenopelnīsi, ja sēdēsi vienā sēdēšanā. Vismaz nopelni kaut dažus kauri, lai varu tevi apprecināt.

To padzirdējis, dēls prasīja:

—       Māt, ja es dabūšu dažus kauri, vai tu patiešām mani apprecināsi?

—   Noteikti, — māte atbildēja.

Dēls paņēma lāpstu un aizgāja uz ciema atkritumu

kaudzi. Tur viņš atraka salūzušu kauri un pārnesa to mājās, lepni teikdams:

—   Paskat, māt, te ir kauri; kur ir mana sieva?

Bet māte atbildēja: ‘

—        Par vienu kauri tevi apprecināt nevar, dēliņ; dabū vēl vismaz divus.

Dēls aizgāja atpakaļ uz atkritumu kaudzi un atrada vēl vienu kauri. Nu viņam bija divi, bet māte joprojām sacīja:

—        Tev jādabū vairāk; lai apprecētos, vajag vismaz piecus kauri.

Dēls trešo reizi gāja uz atkritumu kaudzi un šoreiz atraka veselus trīs kauri; nu viņam bija pieci kauri, un viņš skrēja pie mātes lielā priekā. Taču māte teica:

—       Dēls, kā es varu tevi apprecināt par šiem kauri? Dabū vēl piecus, tad mēs noteikti varēsim rīkot kāzas.

Dēls klusībā nodomāja: «Sī vecā sieviete cer visu mūžu krāpt mani; es nedzīvošu vairs pie viņas.» Un viņš iesēja savus piecus kauri dhoti stūrī un devās projām.

Ceļā viņš prātoja: «Tagad man ir veseli pieci kauri, nu es varu kaut ko iesākt.» Viņš apsēdās, iztaisīja no lapām groziņu un piebēra pilnu ar oļiem. Vākā viņš iztaisīja mazu caurumiņu un ielika piecus kauri tā, ka neko citu groziņā nevarēja saredzēt. Viņš uzlika grozu uz galvas un gāja pa ceļu tālāk uz ti^gu.

Ceļā viņš ieraudzīja sievieti, kura nesa uz tirgu lielu grozu, pilnu ar plāceņiem. Pamanījusi dēlu, viņa prasīja:

—   Kas ir tavā grozā?

—   Tas ir pilns ar kauri, — dēls atbildēja.

—   Ko tu darīsi ar tiem?

—       Tas ir manas mātes ietaupījums, viņa sūtīja mani uz tirgu, lai nopērku labi daudz plāceņu kāzām.

Sieviete teica:

—        Bet es eju uz tirgu pēc kauri, tāpēc arī nesu visus šos plāceņus. Apmainīsim grozus, tad tev būs maize un man kauri.

—        Nē, tu mani piekrāpsi, — dēls turējās pretī. — Māte teica, ka par šiem kauri es dabūšu tādu nastu, ko divi vīri nesīs, bet tev ir tikai viena vīra nesums.

—   Nē, te ir ļoti daudz, — sieviete neatlaidās.

Beidzot dēls uzlika savu grozu sievietei uz galvas, paņēma viņējo, un abi šķīrās.

Dēls bija ļoti priecīgs, ka dabūjis tik daudz plāceņu, un taisījās projām, cik ātri vien varēja. Sieviete, pārgājusi mājās, sauca vīru:

—   Nāc ātrāk, es dabūju lielu grozu, pilnu ar kauri.

Viņš atstāja arklu, attaisīja grozu un izbēra visus oļus

uz grīdas. Tad viņš ilgi sita sievu un beidzot aizsūtīja viņu meklēt rokā to puisi.

Sieviete raudādama devās puisi meklēt, bet viņš bija jau nostaigājis garu ceļu. Drīz vien viņš nonāca pie dīķa, kur radžas veļas mazgātāja bija atnesusi milzumu drēbju mazgāt. Viņai bija mazs zēns, kurš sēdēja krastā un skatījās, ko māte dara. Kad dēls ar plāceņu grozu pienāca tuvāk, viņš nometa daļu plāceņu zem koka. Tad tuvojās veļas mazgātājas puikam, paķircināja puiku ar plāceņa gabalu un pats to apēda, kamēr puika sāka raudāt. Kad veļas mazgātāja redzēja, ko svešinieks dara, viņa teica:

—   Dod plāceni manam mazajam zēnam.

Bet viņš atbildēja:

—        Nē, es esmu izsalcis, kā varu kaut ko dot tavam zēnam? Rau, zem tā koka es redzēju daudz plāceņu. Ej un paņem no turienes.

—   Vai tas ir tālu? — viņa vaicāja.

—   Nē, pie paša ceļa.

Viņa paķēra bērnu un devās pa ceju meklēt plāceņus. Dēls tikmēr pievāca labākās drēbes un taisījās, kā tiek.

Veļas mazgātāja apsēdās zem koka, sāka barot bērnu ar plāceņiem un ēst arī pati. Kad viņa beidzot atgriezās pie dīķa, tad ieraudzīja, ka pašu labāko drēbju vairs nav. Pirms tam viņa bija vaicājusi svešiniekam, kā viņu saucot, un tas bija atbildējis: «Mani sauc par Vēju.» Nu viņa raudādama gāja uz iecirkni un teica:

—   Mahapurub, Vējš aiznesis visas manas drēbes.

—   Kas aiznesis? — policists prasīja.

—   Vējš aiznesis, — viņa atkārtoja.

Policists sāka smieties un atteica:

—        Nu, ja vējš tās aiznesis, tad nav mūsu spēkos to sameklēt.

Dēls gāja ar smago drēbju nastu uz galvas, kamēr nonāca biezos džungļos. Ceļa malā auga kokvilnas koks, un dēls piesēja tam pie katra zara pa apģērba gabalam. Koka pakājē viņš attīrīja laukumiņu un upurēja smaržzāles, lapas un ziedus.1

Pēc brīža pa šo ceļu nāca tirgotājs. Viņam bija līdzi

daudz naudas, ko sapirkt drēbes dēla kāzām. Ieraudzījis puisi, viņš apvaicājās, ko šis te darot.

Tas atbildēja:

—   Sis ir drēbju koks. Esmu nabaga vīrs un grasos precēties. Es pielūdzu šo koku, un nu tas jau sāk dot augļus.

Un viņš norādīja uz apģērba gabaliem, kuri karājās zaros.

—   Kad tev būs kāzas? — jautāja tirgotājs.

—   Pasaki man vispirms, kad tavam dēlam būs kāzas.

—   Pēc pusgada, — tirgotājs atbildēja. — Atdod man tās drēbes, kuras aug šajā kokā, un es tev atdošu visu naudu, kas man klāt. Tad man nevajadzēs iet tālāk.

—   Tava dēla kāzas būs tikai pēc pusgada, bet manas būs tūliņ, — viņš sacīja. — Kā es varu pārdot tev šīs drēbes? Es nevaru pārdot drēbes, bet es pārdošu tev šo koku. Pievākšu drēbes, un tev līdz dēla kāzām izaugs jaunas.

—   Labi, — tirgotājs piekrita.

Puisis novāca drēbes no zariem un sasēja sainī. Tad paņēma tirgotāja naudu un parādīja tam, kā upurēt kokam lapas un ziedus.

—   Tas man ir liels zaudējums, — viņš teica, — bet es to daru tava dēla dēļ. Neatdod šo koku nevienam citam un neļauj strazdiem sēsties uz tuvējiem kokiem. Ja kāds uzsēdīsies, tad viss pagalam. Vispirms koks uzziedēs, un tad sāks augt drēbes.

To pateicis, viņš aizgāja ar drēbēm un rūpijām.

Tirgotājs apsēdās zem koka. Drīz vien viņš pamanīja strazdu un skrēja dzīt to projām. Viņš skraidīja vienā gabalā, trenkādams putnus. Vakarā viņš koka pakājē upurēja smaržzāles, lapas un ziedus. Pēc dažām dienām koks sāka ziedēt, un tirgotājs kļuva priecīgs. «Drīz es tikšu pie drēbēm,» viņš domāja. Vēl pēc dažām dienām parādījās augļi, un tad kokvilnas pogaļas sprāga vaļā un kokvilna lidoja uz visām pusēm. To redzēdams, tirgotājs kļuva ļoti bēdīgs. «Kāds strazds būs uzmeties uz zara, un es to nebūšu redzējis,» viņš nosprieda. «Nu visas manas drēbes aizlido pa gaisu.» Un viņš devās uz mājām.

Dēls gāja tālāk un sastapa bairagi jāšus uz zirga. Tas jautāja:

—   Kur tu dabūji visas šīs drēbes?

—       O, bairagi, viena kosa attālumā no šejienes dzīvo radža, un viņš dod drēbes kaudzēm vien visiem trūcīgajiem, kuri ierodas pie viņa. Tur es tās dabūju.

—    Tad man arī jāiet uz turieni, — bairagi teica. — Kur (ii paliksi šonakt?

—    Esmu ļoti noguris, — dēls atbildēja, — un palikšu tepat pie ezera.

—       Tad es tev atstāšu savu zirgu, — bairagi sacīja,

—   pieskati to manā vietā, jo es iešu pie radžas pēc dāvanas. Ja es aizjāšu uz zirga, diezin, vai tad viņš man ko dos.

—    Pareizi gan, — dēls piekrita. — Es gaidīšu pie ezera, kamēr tu atgriezīsies.

Viņš novēlēja bairagi labu veiksmi, pats uzkāpa zirgā un devās projām, cik ātri vien varēja. Pēc kāda laika viņš nonāca pie lielas upes. Tās krastā viņš uzcēla mazu būdiņu.

Bairagi nogāja vienu kosu, nogāja divus kosus, bet no radžas nebija ne vēsts. Viņš griezās atpakaļ, bet arī zirga vairs nebija. Viņš meklēja to gan šur, gan tur, taču neko neatrada.

Dēls uztaisīja ļoti labu laivu un sāka vadāt ļaudis pāri upei. Kādu dienu daudz ļaužu devās uz tirgu. Pēc tam uznāca stipra vētra un upe pārplūda. Aiz bailēm no plūdiem visi steidzās ātrāk tikt mājās. Dēls veda tos pāri upei. Kā pēdējās pienāca veca sieviete ar meitu, ļoti skaistu meiteni. Viņas sauca dēlam, lai pārvedot pāri. Kad viņš ieraudzīja meiteni, tad sakrāva savas mantas laivā un devās pāri upei pēc vecās sievietes un viņas meitas. Viņš sacīja vecajai sievietei:

—     Laiva nespēj panest jūs abas. Es vispirms pārvedīšu tevi un tad braukšu pēc tavas meitas.

Viņš pārveda veco sievieti pirmo. Viņa apjautājās, kā pārcēlāju saucot. Viņš atbildēja:

—   Mani sauc Viņas Vīrs.

—    Atved meiteni labi ātri, — vecā sieviete teica. — Es tev došu vienu vai divas paisas vairāk.

Bet, kad dēls iesēdināja meiteni laivā, viņš apgrieza to un brauca lejup pa straumi. Vecā sieviete brēca un raudāja krastā, bet dēls atbildēja:

—   Es neko nevaru darīt, straume nes mūs projām.

Nobraucis labu gabalu, dēls izvilka laivu krastā, iznesa

savas mantas, izveda zirgu un meiteni, un tur viņi palika divas vai četras dienas.

Vecā sieviete raudādama gāja uz policiju un iesniedza

sūdzību:

—   Man bija meita, bet Viņas Vīrs to aizveda.

—   Ko tu teici, kas viņu aizveda? — policists prasīja.

—   Viņas Vīrs aizveda.

Policists sāka smieties un noteica:

—   Ko mēs varam darīt, ja viņas vīrs viņu aizvedis? Viņš sūtīja sievieti uz mājām.

Pēc divām vai četrām dienām dēls uzsēdināja meiteni zirgā, uzlika tur savas mantas, un viņi pārradās mājās. Māte nepazina vairs viņu, un viņam vajadzēja izstāstīt visu, kas bija noticis. Viņa bija ļoti lepna uz savu gudro dēlu un sacīja:

—   Nu gan mēs rīkosim kāzas.

Dēlu un meiteni apprecināja, un visi trīs dzīvoja kopā ļoti laimīgi.

74 JOKDARIS

āds marija aizņēmās no augļotāja divdesmit rūpijas. Pienāca diena, kad vajadzēja naudu atdot, augļotājs ieradās, bet marijas nav mājās, nav arī sievas un meitas, visi aizgājuši uz tīrumu. Mājās bija palicis tikai jaunākais dēls, un, kad augļotājs apvaicājās, kur visi pieaugušie, zēns atbildēja:

—        Tēvs aizgāja aizsegt dzelkšņus ar dzelkšņiem, māte aizgāja no maza iztaisīt lielu, bet māsa — saņemt divus no viena.

Augļotājam nebija daudz prāta, viņš tik vien prata, kā izspiest no cilvēkiem naudu, tāpēc lūdza zēnu izskaidrot teikto. Zēns negribēja, tad augļotājs solīja ne vien atlaist parādu, bet vēl iedot dāvanu, lai tikai viņam atklāj šo mīklu. Tad zēns viņam sacīja:

—       Tēvs aizgāja apspraust ar dzelkšņainiem zariem dzelkšņainos baklažānus, māte aizgāja uz kokvilnas plan-

I;iciju plucināt kokvilnu, lai no tās krīt ārā sēklas, bet mnsa — zirņus lobīt.

Augļotājs iedāvināja zēnam divdesmit rūpijas un devās prom. Pārnāca mājās marija ar sievu un meitu, un zēns lepnā prātā izstāstīja, kā apvedis ap stūri augļotāju. Bet tie nemaz nepriecājās, to vien domāja, kā atņemt zēnam l.is divdesmit rūpijas. Lūdza viņam neskaitāmas reizes, bet viņš nedeva, un viņi sadomāja zēnu nonāvēt.

Otrā dienā viņi paņēma zēnu līdzi uz upi, kur gāja /.vējot. Viņi iemeta ūdenī indīgas zāles un, kad zivs uzneldēja ar vēderu uz augšu, lika zēnam to iznest ārā.

I īdzko zēns iebridā upē, viņi iegrūda to dziļumā, un tur milzu zivs zēnu aprija. Tikai šī zivs pati bija indi sarijusies, un ūdens to iznesa sēklī.

Taisni tolaik atnāca uz upi tīģeris padzerties. Viņš dzirdēja, ka zivs runā: tar — tir, tar — tir. Tīģeris noskaitās un uzkliedza, kas traucējot viņa mieru, kad viņš dzerot ūdeni. Bet zēns no zivs vēdera viņam atbildēja:

—   Tas esmu es — tas, kas tira zobus ar palmas zaru un pārtiek no tīģeru astēm.

Tīģeris sāka trīcēt aiz bailēm un lūgt zēnu, lai tas viņu neaiztiek.

—   Uzšķērd vēderu tai lielajai zivij, kas ir pa kreisi no tevis, tikai šķērd uzmanīgi, — zēns sacīja. — Tad ej uz viņu krastu, atrodi tur briedi. Nokod viņu, apēd pats, cik gribi, bet pakaļkāju atstāj man, Noliec to tur un tur un pats laidies lapās. Tad es tev klāt neķeršos.

Tīģeris uzšķērda zivi, un, kad tas pārbrida pāri upei, zēns izlīda ārā un noslēpās krūmos. Drīz vien tīģeris atgriezās ar brieža kāju, nolika tur, kur zēns bija norādījis, un aizbēga. Zēns paņēma kāju un gāja tālāk gar krastu, kamēr ieraudzīja būdiņu, kurā dzīvoja veca sieviete.

—   Vecmāmuļ, kur tad vectēvs? — viņš prasīja. — Es jums atnesu gaļu.

Tā viņš teica un nogrieza visu gaļu, atstāja tikai mazu drusciņu, lai apsegtu kaulu. Atdeva kaulu vecenei un sacīj a:

—   Tā ir ļoti laba gaļa. Izvāri to un atstāj vectēvam.

Tad pastūma viņai mīkstumu un teica:

—   Te ir vieni vienīgi kauli; apēdīsim tos paši, kamēr vectēva nav mājās.

Kad vectēvs pārnāca, sieva deva viņam kaulus, bet pati stāsta — tā esot mīksta gaļa. Kauls iesprūda vectēvam rīklē, un viņam aizrāvās elpa. Vecā sieva neaptvēra, ka tur ir kauls, sāka stumt to dziļāk rīklē, un vecais nomira. Nu zēns teica:

—   Tu nokāvi manu vectēvu. Iešu un paziņošu to policijai.

Vecā sieva tā pārbijās, ka galīgi pazaudēja galvu un paradīja zēnam pilnu podu ar rūpijām, ko bija ierakuši pagalmā, un ņēmās lūgties, lai apžēlojas par viņu un nenosūdz.

—   Labi, — zēns noteica. — Es aizvākšu nelaiķi un pēc tam ieradīšos pēc naudas.

Viņš uzvēla līķi plecos un nesa caur mežu, kamēr nonāca pie kāda tīruma, kurā auga kukurūza un gurķi, bet tīruma vidū bija aka. Viņš apsēdināja nelaiķi uz akas malas un uzlika tam plecos nēšus.

Pēc kāda laiciņa gaja garām tīruma īpašnieks. Ieraudzījis nelaiķi, viņš nodomāja, ka tas ir zaglis, kas grib aiznest viņa ražu. Viņš meta tam ar smagu rungu, un līķis iegāzās akā.

Tad pieskrēja klāt zēns, kurš bija tuvumā paslēpies.

—   Tu nositi manu vectēvu; es iešu un nosūdzēšu tevi policijai.

Nabaga vīrs sāka lūgt zēnu, lai piedod viņam, un iedeva zēnam podu ar rūpijām. Tad zēns aizgāja pie vecās sievas, paņēma tur vēl vienu podu ar naudu un apmierināts ar sevi devās tālāk laimi meklēt.

Viņš gāja un ieraudzīja lāci, kurš steberēja gar ceļu. Zēns piezagās pie lāča un sagrāba to aiz pakaļkājām. Iebāza tam dibenā rūpiju un izbārstīja vēl pāris saujas sudraba zem kājām. Drīz vien jāja garām musulmanis tirgotājs. Ieraudzījis tādus neredzētus brīnumus, viņš prasīja zēnam, kā viņam izdevies lāci notvert.

—   Ko tu jaucies iekšā, kad es ķeru savu laimi? Sis lācis birdina rūpijas, un es gribu savākt, cik iespējams.

Musulmanis piejāja tuvāk, ieraudzīja rūpijas zemē un naudas gabalu lāča dibenā un tūliņ sāka lūgt zēnu, lai dalās savā laimē ar viņu. Zēns sākumā atteicās, bet tad sacīja:

—   Labi, pievāc rūpijas no zemes, saber maisā un piesien pie segliem. Es aizvedīšu naudu uz mājām un jāšu tūliņ atpakaļ, jo man vēl gribas savākt. Tu tikmēr vari pievākt visu, ko lācis izmetīs.

Musulmanis izdarīja, ko viņam lika, un zēns ieteica

turēt lāci labi stipri aiz pakaļkājām, jo tas noteikti sākšot tuliņ birdināt rūpijas. To pateicis, viņš uzlēca zirgā un aizjāja. Musulmanis gaidīja, gaidīja, kad birs nauda, bet veltīgi; beidzot lācis izmeta kaudzi, bet tanī bija tikai viena rūpija. Musulmanis saprata, ka viņu apšmaukuši, un atgriezās mājās pārskaities.

Zēns, jādams tālāk, ieraudzīja veļas mazgātāju, kura mazgāja radžas drēbes. Viņš uzsauca:

—   Ko tu tik ilgi piņķējies ar radžas drēbēm? Viņš prasa tās atpakaļ, tīras vai netīras, un atsūtīja mani pēc tām.

Meitene pārbijās un atdeva viņam radžas drēbes. Gabaliņu pajājis, viņš tās uzvilka.

Tālāk jājot, viņš sastapa vecu sievu, kura veda mazmeitu uz upi mazgāties. Viņš uzsauca:

—   Vai ātrāk nevari paiet? Vectēvs sauc mazmeitu atpakaļ, atsūtīja mani ar zirgu, lai vedu drīzāk uz mājām.

Viņš uzsēdināja meiteni zirgā un aizauļoja, cik ātri vien spēja. Auļoja, kamēr nonāca ciemā, kur izdeva pie vira kalara meitu. Zēns nokāpa no zirga un aicināja ļaudis spēkoties.

—   Kas var apēst viens pats kazu un katlu rīsu?

Visi smējās un atbildēja:

—   Mēs, protams, neko tādu nevaram, bet tu jau arī nevari.

—   Es varu, — viņš atteica, — un, ja es to izdarīšu, atdodiet man kalara meitu. Ja ne, tad ņemiet manu līgavu.

Un viņš norādīja uz meiteni, kuru bija atvedis līdzi. Visi nopriecājās, ka nu varēs izklaidēties, un piekrita. Bet zēns paslepus bija izracis zemē bedri un uzsēdās tai virsū. Nokāva kazu, izvārīja rīsus un, kad viss bija gatavs, pasniedza viņam, lai ēd. Līdzko viņš saņēma šķīvi ar kaudzi, tā izlikās, ka piebāž pilnu muti, bet slepus meta visu bedrē tā, ka neviens nemanīja. Viņš sauca, lai dod vēl, un sūdzējās, ka viņu slinki apkalpojot. Beidzot viņš apēda vairāk nekā katlu rīsu un vēl pusi otras kazas.

Nu vajadzēja atdot viņam kalara meitu, un viņš uzsēdināja to kopā ar marijas meiteni savā zirgā un aizjāja tālu džungļos, kamēr atrada tukšu māju. Agrākie iemītnieki bija to pametuši, jo tajā bija ieviesies ļauns gars, kas nedeva viņiem mieru.

Bet musulmanis, veļas mazgātāja, vecā sieviete, kuras mazmeitu viņš bija aizvedis, un kalars ar sievu, kuri bija

atklājuši bedri ar ēdamo, meklēja viņu rokā. Un tā gadījās, ka viņi sastapās pie tas pašas būdas, kurā viņš bija noslēpies ar savām sievām. Viņi aiz durvīm sāka lūgt pajumti naktij. Zēns, kurš jau iztālēm bija redzējis, kas nāk, un aiztaisījis durvis labi stipri, sākumā dzina tos projām, bet tad teica:

—    Labi, es laidīšu jūs pārgulēt, tikai ievērojiet: nakti nesāciet staigāt visādās vajadzībās. Ja tā darīsiet, es jūs nositīšu.

Viņiem vajadzēja pajumtes, un zēna balsi tie nepazina, bet domāja, ka tur runā gars, tāpēc nosolījās neiet nekādās vajadzībās un paši norunāja visu nakti negulēt, lai miegā neapgrēkotos. Tomēr viņi bija stipri noguruši, un ap pusnakti visi jau bija aizmiguši. Zēns izdzirdēja viņus krācam, nokārtoja savas darīšanas un ar mēsliem notriepa visiem drēbes. Pamodušies viņi saoda smirdoņu, aptaustīja drēbes un redzēja, ka ir notriepušies. Šausmās visi metās bēgt, kamēr nav ataususi diena.

Zēns redzēja, ka nekādas briesmas vairs nedraud, uzcēla lielu pili un sāka sevi dēvēt par turienes radžu. Viņš sasauca ļaudis no apkārtējiem ciemiem un lika tiem dzīvot savā tuvumā.

75 DŽHORE UN UADŽUNS

Sensenīm, stāsta, dzīvojuši divi brāļi — Džhore un Badžuns. Badžuns bija vecākais, bet Džhore jaunākais. Togad, kad Badžunu apprecināja, nomira viņa vecāki. Tā nu Badžunam vajadzēja gan arklam pakaļ staigat, gan darīt visus citus darbus.

Laiks gāja, un gadījās, ka Badžuna sieva saslima. Vienu dienu viņai bija mazliet labāk, otru sliktāk, bet drudzis nemitējās, un viņa kļuva aizvien vārgāka. Tad Badžuns sacīja:

—    Pats redzi, Džhore, tava svaine ir galīgi slima, viņai nav spēka pat apsēsties un man pašam jāiet art. Tāpēc

tev jāvāra mums pusdienas, kamēr es aršu. Cilvēks, pārnācis no darba, ir izsalcis; pa kuru laiku lai viņš vāra ēst? Tāpēc saku: izvāri pusdienas, kamēr esmu projām. Ieliec katlā trīs krūzes.1

Taisnību sakot, viņš tā pamācīja jaunāko brāli, uzkāra arklu uz iejūga2 un aizgāja ar vēršiem uz lauku.

Džhore tūliņ iekūra uguni, ielēja ūdeni katlā un uzlika to uz uguns; viņš sameta ugunī tik daudz malkas, ka pavardā liesmoja īsts sārts; kad ūdens sāka vārīties, viņš ņēmās meklēt krūzes. Beidzot atrada viņu vienīgo krūzi. Tad klusībā gudroja:

«Dīvaini gan, mtims ir tikai viena krūze, bet brālis runāja par trim krūzēm; ja ielikšu tikai vienu, viņš sāks mani bārt. Jāiet aizņemties divas pārējās krūzes.»

Tā nodomājis, Džhore aizgāja pie kaimiņiem, aizņēmās divas krūzes un ielika visas trīs katlā. Tad viņš meta ugunī aizvien vairāk malkas un tik maisīja katlu. Tā viņš noņēmās līdz pēcpusdienai. Tikmēr brālis bija pabeidzis savu dienas arumu un atgriezās mājās, arklu uzlicis uz iejūga. Izjūdzis vēršus pie pagalma vārtiem, viņš iedzina tos nojumē. Te arī Džhore iznāca no mājas.

—         Kā nu ir, Džhore, — vecākais brālis apvaicājās,

—   vai pusdienas gatavas?

—         Es ieliku visas trīs, — Džhore atbildēja. Tad vecākais brālis sacīja:

—         Nu, tad jau pusdienas būs lābi izvārījušās. Ej, iedod vēršiem salmus; ko dara tava svaine?

—    Es viņas gultu noliku saulītē apakš mungas koka.

Vecākais brālis aizgāja pie sievas un jautāja viņai:

—         Nu, kā tu jūties? Saki, kur tev īsti sāp; slimot darba laikā nav lādzīgi, tas visiem sagādā neērtības; kā lai tiekam galā ar darbu? Man arī ir ļoti grūti, kad tu guli slima un palīgu nav. Tiec nu labi ātri vesela.

—         Noliecies un paberzē man rokas un kājas, — sieva lūdza, — es jūtos kā salauzta.

Viņš sāka berzēt sievai rokas un kājas. Sieva sacīja:

—         Paņem mazliet eļļas; man sāp, kad tu berzē ar sausām rokām.

Iedevis vēršiem salmus, Džhore iegāja atpakaļ mājā un tik meta malku ugunī; viņš kurināja, cik labi vien mācēja. Tikmēr vecākais brālis ienāca pēc eļļas un jautāja:

—    Nu, kas ir, vai drīz būs ēdams?

Jaunākais neatbildēja ne vārda. Tad vecākais sacīja:

—        Dod man pavārnīcu, cs apmaisīšu un pagaršošu, ko esi izvārījis.

Viņš paņēma pavārnīcu, sāka maisīt un izdzirdēja kaut ko tinkšķam, tāpēc prasīja brālim:

—    Kas tev tur grab?

Viņš pielieca katlu, ieskatījās iekšā un ieraudzīja trīs krūzes. Nu viņš sāka bārties:

—         Kāpēc tu esi iemetis katlā krūzes? Tu esi īsts stulbenis, prāta tev nav ne par mata tiesu.

—        Tu taču pats, brāl, teici, lai ielieku trīs krūzes, — Džhore taisnojās, — nu, tad es trīs arī ieliku, vairāk tur nav, skaties pats.

Vecākais brālis bāra viņu atņemdamies un beidzot prasīja:

—        Vai tad tu nezini, ka katlā jāliek rīsi? Kāpēc ieliki krūzes?

Jaunākais atbildēja:

—        Tu pats man, brāl, teici, lai ielieku trīs krūzes; par rīsiem nebija runas, tāpēc arī ieliku tās krūzes.

Viņi izņēma krūzes ārā un iebēra katlā rīsus, pēc tam vecākais brālis teica:

—    Tagad sakurini labu uguni.

To Džhore arī izdarīja. Kad rīsi bija izvārījušies, vecākais brālis nolēja ūdeni, izņēma ar pavārnīcu rīsus ārā, un visi trīs paēda. Pēc tam vecākais brālis teica jaunākajam:

—         Izved vēršus paganīties. Tikai neļauj viņiem gulēt; ja ļausi, viņi nedabūs labi paēsties.

Džhore izdzina vēršus ganīties, bet vecākais brālis paņēma eļļu un aizgāja masēt sievu, pēc tam sagatavoja visu nepieciešamo vakariņām.

Otrā rītā viņš sacīja brālim:

—         Zini, Džhore, tev šodien jāiet art; paņem līdzi cirvi; ja arkls aizķeras aiz kādas saknes, laid cirvi darbā. Pusdienas vārīt tu neproti, vakar rīsu vietā ieliki katlā krūzes un iztaisīji grabuli, tāpēc es tev saku: jūdz vēršus un ej art.

Taisnību sakot, Džhore iejūdza arī vēršus un devās art; cirvi viņš paņēma līdzi. Tā viņš sāka art. Pēkšņi arkls aizķērās, un viņš sāka sist ar cirvi vēršiem pa kājām. Vēršiem sāpēja, tie kāpās atpakaļ, un arkls atbrīvojās. Līdzko arkls kaut kur aizķērās, viņš sita ar cirvi vēršiem pa kājām, un tie abi sāka klibot.

Pusdienas laikā viņš uzkāra arklu uz iejūga un dzina vēršus uz mājām. Vecākais brālis ieraudzīja, ka abi vērši klibo, un prasīja:

—    Klausies, kāpēc tev vērši klibo?

—    Es laidu cirvi darbā, — Džhore atbildēja.

—    Kāpēc tu cirti vēršiem pa kājām?

—        Tu pats, brāl, man tā liki: līdzko arkls aizķeras, laid darbā cirvi. Es tā arī darīju un situ viņiem ar cirvi pa kājām.

Vecākais brālis bāra viņu atņemdamies un tad sacīja:

—         Tu esi stulbāks par stulbu: es tev liku cirst saknes, bet tu cērt vēršiem kājas. Tev prāta nav ne par mata liesu; kā tu nodzīvosi savu mūžu, būdams tāds muļķis?

Pēc tam viņš teica:

—         Rīt, pirms iešu art, es tev nomērīšu rīsus, tev būs tie jāizvāra. Uzvāri ūdeni tāpat kā toreiz un, kad tas vārās, ber rīsus iekšā, vairākkārt pārbaudi tos un, kad tie ir mīksti, lej ūdeni nost, nocel katlu no uguns, izņem rīsus ārā un saliec uz trim lapu šķīvjiem.3 Atceries visu, ko tev teicu, un nepiemirsti. Šovakar es pats tev parādīšu, kas darāms, kazi, iemācīsies.

Vakarā, kad viņi vārīja vakariņas, vecākais brālis parādīja visu jaunākajam un izstāstīja, kas darāms. Nākamā dienā jaunākais brālis sāka vārīt ēst.

Pagāja dažas dienas, un vecākais brālis teica jaunākajam:

—        Paklau, Džhore, ēdienu gatavot tu esi iemācījies, tikai nepiemirsti to. Šodien es tev iemācīšu vēl kaut ko; kad esi izvārījis pusdienas, ielej ūdeni šai katlā un uzliec uz uguns; kad ūdens sasilst, nomazgā savu svaini.

Tā pamācījis brāli, viņš paņēma arklu un aizgāja art.

Džhore izvārīja pusdienas, tad uzlika ūdeni silt, kā vecākais brālis bija mācījis, un sakūra labu uguni tā, ka ūdens drīz vien sāka vārīties. Viņa svaine gulēja gultā, Džhore paņēma katlu ar ūdeni un pienesa pie gultas. Iesmēlis ūdeni krūzē, viņš uzlēja to svainei virsū. Viņa applaucējās un sāka lūgties:

—    Nelej man virsū, nelej man virsū!

Viņš tikai smējās un lēja vienā liešanā.

Taisnību sakot, viņš nobeidza svaini, liedams viņai virsū verdošo ūdeni. Kad svaine nomira, viņš pārstāja liet ūdeni, pamatīgi sarīvēja viņu, atnesa tīru palagu un ietina viņu tanī. Pēc tam Džhore ielika rīsus šķīvī, piegāja pie viņas un prasīja:

—    Svaine, vai tu gribi ēst?

Viņa bija mirusi, ko viņa varēja teikt? Viņa neatbildēja ne vārda, un, tā kā viņa nerunāja, Džhore gāja atpakaļ, paēda pats un pārējo ēdienu apsedza. Pēc maza brītiņa pārnāca vecākais brālis un tūliņ vaicāja:

—    Nu, kas ir, vai tu viņu nomazgāji?

—        Jā, — viņš atbildēja, — es viņu nomazgāju un pēc tam apsedzu.

Ievedis vēršus nojumē, vecākais brālis aizgāja pie sievas. Pacēlis palagu, viņš ieraudzīja, ka sieva mirusi. Tad viņš teica:

—         Nav šaubu, to Džhore ir izdarījis, liedams viņai virsū karstu ūdeni.

Un Badžuns sāka raudāt:

—         Kāpēc tu viņu nonāvēji ar karstu ūdeni? — viņš sauca. — Nu mēs abi nepametisim tevi, kamēr tu ari nebūsi miris.

Un viņš metās pēc kaujas cirvja. Džhore laidās lapās. Kad vecākais brālis bija atradis kaujas cirvi, viņš skrēja pakaļ Džhorem, cik vien jaudāja. Beidzot viņš iedzina Džhori mežā un pazaudēja no acīm. Bet Džhore mežā atrada kazas kuņģi un sauca:

—    Kur tu paliki, brāl? Es atradu gaļu.

Bet Badžuns atbildēja:

—    Mums miera nebūs, kamēr nebūsim tevi nosituši.

To izdzirdējis, Džhore paņēma kazas kuņģi un metās

bēgt, bet vecākais brālis tikmēr dzinās viņam pakaļ, kamēr iedzina kādā koka dobumā. Tad viņš nocirta garu kārti un sāka ar to Džhori bikstīt; viņš dūra un dūra vienā laidā. Džhorem bija rokās kazas kuņģis, un, kad vecākais brālis dūra viņam pārāk stipri, viņš izlaida kuņģi no rokām, un tas nokrita zemē plakšķēdams. Tad Badžuns teica:

—        O, nu es esmu viņu nokāvis; sasodīts, es dūru tā, ka viņam kuņģis izkrita ārā; vai tad nu viņš nebūs beigts? Droši vien ir pagalam, nekrietnelis.

Viņš pameta Džhori un gāja uz mājām; tur viņš iedeva vēršiem salmus un sasauca ciema ļaudis uz apbedīšanu. Viņi aiznesa Badžuna sievu uz sārtu, sadedzināja viņu un, savākuši kaulus, atgriezās mājās.

Pēc dažām dienām, kā stāsta, viņš bija nolēmis rīkot abu mirušo piemiņas brīdi.4 Todien viņš iztīrīja māju un izzieda ar govju mēsliem, bet vakarā nokāva kazas un vistas abu mirušo vārdā. Bet Džhore, kā stāsta, tanī pašā dienā pārnāca mājās, uzsēdās augšā uz sijas un sāka skatīties, ko vecākais brālis dara.

Kad Badžuns bija nosvilinājis nokautos dzīvniekus un sacirtis gaļu gabalos, viņš izvārīja rīsus un uzlievi. Viņš piebēra pilnu grozu ar rīsiem un katlā izvārīja asu gaļas uzlievi, bet galvas vārīja kopā ar rīsiem. Tad viņš piedāvāja mirušajiemjso ēdienu, uzrunādams tos šādi:

—       Tu, cilvēks no manas mājas,5 tavai šķīstīšanai es to dodu, pasniedzu tev šos nederīgos rīsus, šo nederīgo barību; lai nu tā iet tev pie sirds un ir pa garšai.

To teikdams, viņš kaisīja rīsus saujām pa grīdu.

Pabeidzis šo darbu, viņš griezās pie Džhores un atkārtoja uzrunu:

—       Tu, Džhore, mans jaunākais brāli, tavai šķīstīšanai es to dodu, tev pasniedzu šos …

Tai mirklī Džhore sauca:

—   Dod šurp! Ja tu man to dod, es neatteikšos.

—        Dīvaini gan, vai tad mani bongas runā? — Badžuns brīnījās. — Sasodīts, jāiet un jāapvaicājas citiem, vai viņu bongas arī runā.

Tā izlēmis, Badžuns aizgāja iztaujāt kaimiņus un prasīja tiem:

—        Paklau, vai jūsu bongas runā vai nerunā? Manējie, sasodīts, runā.

—   Nē, mūsējie nerunā, — kaimiņi atbildēja.

Kamēr Badžuns bija izgājis aptaujāties, Džhore paņēma grozu ar rīsiem un katlu ar uzlievi, uzlika uz galvas un aiznesa; nogājis krietnu gabalu, viņš apstājās un sāka ēst. Pieēdies līdz ūkai, viņš sauca:

—       Ei jūs, ceļinieki, meža iemītnieki, kas grib rīsus no groza un uzlievi no katla?

Tā viņš sauca vairākkārt. Garām gāja zagļi un izdzirdēja saucienus. Viņi tuvojās saucējam un prasīja:

—   Kāpēc tu tā klaigā?

—        Es aicinu ēdājus un, ja ņemsiet mani līdzi, tad došu jums arī ēst.

—   Labi, — zagļi atbildēja, — mēs ņemsim tevi līdzi.

Tad Džhore iedeva viņiem paēst un devās līdzi zagt.

Viņi izlauza caurumu kāda bagātnieka nama sienā6 un ielīda iekšā; zagļi meklēja kapara traukus, krūzes un rīsus, bet Džhore, taustīdamies pa tumsu, atrada bungas un sāka sist tās, cik spēka. Mājas iemītnieki pamodās un aizdzina zagļus.

Atgājuši kādu gabalu, zagļi sāka Džhori lamāt:

—        Ak tu stulbais blēdi, tevis dēļ mūs aizdzina; neņemsim tevi vairs līdzi.

—        Lai notiek, — viņš atbildēja, — ja neņemsiet līdzi, tad atdodiet manu grozu ar rīsiem.

—    Labi, labi, ņemsim jau, ņemsim.

Šoreiz viņi iegāja doma mājā, un, kamēr pārējie meklēja barību, Džhore atrada lielas bungas un sāka sist tās. Protams, mājinieki pamodās un aizdzina viņus. Zagļi atkal sirdījās:

—        Tāds stulbs blēdis, viņa dēļ mūs padzina; šādu stulbu ērmu vairs līdzi neņemsim.

—        Ak tā, — viņš atteica, — tad atdodiet manu grozu ar rīsiem un katlu ar uzlievi.

—    Labi, labi, ņemsim jau, ņemsim.

Šoreiz viņi ielavījās bagāta indusa mājās, kuram kūts bija pilna ar govīm un stallis — ar zirgiem.7

—        Nozagsim zirgus, — viņi runāja, — kāpsim tiem mugurā un ātri būsim gabalā.

Tā viņi norunāja un ietika caur aizmugures sienu stallī. Tur kaktā bija ielavījies tīģeris un uzglūnēja kādam zirgam. Zagļi pievāca labākos, bet Džhore, stāsta, uzkāpis tīģerim mugurā. Zagļi vaicāja cits citam:

—    Nu, kas ir? Vai atradi labu?

—    Atradu.

—    Tad vedam ārā un jājam projām.

Tā nu, stāsta, viņi izveduši zirgus, uzlekuši tiem mugurā un aizauļojuši. Tikmēr Džhore ari uzkāpa mugurā savam zirgam vai tam, ko viņš turēja par zirgu. Līdzko palaida šo zirgu auļos, tas nesa viņu taisnā ceļā uz mežu.

—        Ei tu, indusu zirgs, turies pie ceļat — Džhore kliedza. — Turies pie ceļa, indusu zirgs!

Bet tīģeris ienesa viņu mežā, dzelkšņainās saaudzēs, un tur arī viņš dabūja galu.

Tādas ir pasakas beigas.

76 GUDRAIS DĒLS

Kādā ciemā dzīvoja veca atraitne ar vienīgo dēlu. Dēls neko nedarīja, un mātei vajadzēja strādāt par diviem. Reiz viņa teica dēlam:

—        Dēls, tu nako neproti darīt. Kā mēs iztiksim? Būtu gājis vismaz prātu pamācīties.

Otrā dienā dēls aizgāja uz ciemu. Tur meitenes draiskojās un rotajājās, sita knipjus un dziedāja: «Hari-balori, hari-balori.» Dēls piestājās pie viņām un iemācījās to pašu darīt. Pārgāja mājās un lūdza:

—   Māt, dod man ēst.

—   Dēls, — māte atbildēja, — paņem pats un ēd.

Bet dēls sit knipjus un prasa:

—   Kur lai es tos lieku?

—   Liec zem jumta aiz sijas, — māte atteica.

Dēls aizbāza roku aiz sijas, stāvēja un sauca:

—   Māt, dod man ēst.

Māte piegāja klāt, izvilka viņa roku ārā un iedeva viņam vakariņas. Viņš apsēdās, ar vienu roku sita knipjus, ar otru ēda. Paēda un teica:

—   Māt, es iešu uz upi peldēties.

Aizgāja uz upi, bet tur peldējās radžas meita viena pati. Dēls ieraudzīja viņu, apsēdās krastmalā un meta viņai ar oli. Viņa pat neatskatījās. Meta lielāku akmeni—meitene iekliedzās. Meta trešo, un meitene pakrita mirusi. Dēls pieskrēja pie viņas, noņēma viņai rotas, pārnesa mājās un atdeva mātei. Izdzirdējusi par šo notikumu, māte pārbijās un sāka prātot, kā pasargāt dēlu. «Viņš taču visiem izstāstīs, ko izdarījis,» viņa domāja. Un tad viņa pieņēma lēmumu.

—   Ej gulēt, dēls, — viņa sacīja.

Dēls iemiga, māte nokāva kazu, aizvilka uz turieni, kur gulēja mirusī, un iemeta meitenes līķi akā. Tad sacepa labi daudz plāceņu no zirņu miltiem un pasauca divus kaimiņu zēnus. Viņa iedeva zēniem plāceņus un lika uzkāpt uz jumta.

—         Kad iznāks mans dēls, — viņa teica, — tad metiet plāceņus lejā.

Viņa uzmodināja dēlu un vēlēja viņam iziet pagalmā.

—    Ej, paskaties, dēls, plāceņi krīt no debesim.

Dēls izskrēja ārā, un plāceņi sāka birt kā krusa viņam virsū. Viņš nopriecājās par to un skrēja tos salasīt. Beidzot māte satvēra viņu un ieveda iekšā, bet zēniem lika kāpt zemē no jumta.

Radža dabūja dzirdēt, ka meita nav pārnākusi mājās, un lika viņu meklēt pa visu valsti. Sasauca savus pavalstniekus un prasīja tiem, vai kāds nav meitu redzējis. Tie teica, ka nav redzējuši. Tad radža prasīja, vai visi ieradušies, un sardzes vīrs teica:

—    Kāds atraitnes dēls nav atnācis.

Pasauca dēlu, un viņš sacīja:

—        Jā, es to meiteni redzēju. Sviedu viņai ar akmeni, bet viņa neko neteica. Sviedu otru — viņa iekliedzās. Sviedu trešo — viņa bija pagalam.

—    Kad tas notika? — radža prasīja.

—        Todien, kad plāceņi krita no debesīm, — dēls atbildēja.

Radžam sanāca smiekli:

—        Kad krituši plāceņi no debesīm? Vai kāds dzirdējis par tādu krusu? Sis puisis ir īsts muļķis.

Dēlu atlaida uz mājām. Viņš pārnāca pie mātes, paņēma rotas un taisnā ceļā uz svešām zemēm, lai tās pārdotu. Viņš nonāca pilsētā, sāka staigāt pa ielām un saukt:

—        Pērciet manas rotas lietas! Pērciet manas rotas lietas!

Sievietes prasīja, cik tās maksā, un dēls teica:

—         Tās nemaksā neko. Tikai lai tā, kas tās ņem, guļ ar mani vienu nedēļu un visu šo laiku mani labi ēdina. Bet, ja es uziešu ēdienā mušu, tūliņ pievākšu rotas atpakaļ.

Sievietes sāka smieties un sacīja:

—        Nē, tu prasi pārāk dārgi. Par šādu cenu mums tavu rotu nevajag.

Dēls gāja tālāk un nonāca otrā pilsētā. Tur dzīvoja bagāts tirgotājs. Sieva bija palikusi mājās, bet viņš pats aizbraucis tirgoties uz citu pilsētu. Sievai ļoti gribējās rotas, jo viņa bija jauna un nesen tikai precējusies. Dēls gāja garām un sauca:

—    Pērciet manas rotas lietas!

Viņa iesauca dēlu iekšā, apskatījās rotas, izdzirdēja cenu un sacīja:

—        Tu ēdīsi to pašu, ko es, bet par pārējo — mans vīrs ir aizbraucis uz veselu mēnesi.

Visu nedēļu dēls gulēja pie viņas un ēda pašu labāko. Pēdējā dienā viņš sacīja:

—    Atnes man pienu.

Viņa aizgāja pēc piena, bet dēls noķēra mušu un ielika rīsos. Viņa atgriezās, uzlēja pienu uz rīsiem, un muša uzpeldēja. Nu dēls sāka nikni saukt:

—    Paskaties, jnan ēdienā muša! Te vairs nav ko runāt!

Viņš pievāca rotas un gāja projām.

Viņš gāja un ceļā sastapa to pašu tirgotāju, kurš atgriezās mājās pie savas sievas. Tirgotājs apsveicinājās ar viņu un prasīja:

—    No kurienes tu nāc, brāli?

—        Man ir rotas, eju tās pārdot, — dēls atbildēja. — Bet no kurienes tu pats nāc?

Tirgotājs visu izstāstīja, un dēls tūliņ noprata, kuras sievas vīrs tas ir.

—        Esmu nesen precējies, — tirgotājs sacīja. — Sieva gaida rotas, bet man negadījās viņai neko nopirkt. Parādi man savējās un saki, cik tās maksā.

—         Neko tās nemaksā, — dēls atbildēja, — ļauj man tikai paraut tevi aiz ūsām. Ja tev asaras nesaskries acīs, es tev rotas atdošu.

Tirgotājs nodomāja: «Tas ir nepilnīgs prātā» — un teica:

—    Labi, draugs, izdari, ko gribēji, un dod man rotas.

Dēls noguldīja viņu un uzlika kāju viņam uz krūtīm,

tad saņēma tirgotāju aiz ūsas un tā parāva, ka šim asaras izsprāga no acīm.

—         Nē, tev slapjas acis, — dēls sacīja, — es savas rotas tev nedošu.

Gāja dēls tālāk, ieraudzīja, ka ceļmalā guļ beigts liels briedis, nogrieza krietni daudz gaļas, izcepa, apēda, cik varēja, un pārējo sakaltēja. Uzlika sakaltētās šķēles uz pleca un devās vēl uz vienu pilsētu. Tur arī dzīvoja bagāts tirgotājs. Bērnu viņam nebija, tikai sieva. Nesen viņš bija stipri slimojis, patlaban atkopās un pa laikam viņu mocīja izsalkums. Dēls iegāja pie viņa un nosēdās blakus pie pavarda, kur tirgotājs saliecies sildīja rokas. Dēls paņēma šķēli kaltētās gaļas, paturēja uz uguns un

sāka ēst. Tirgotājs saoda ceptu gaļu un viņam ari iegribējās ēst.

—    Dod man, — viņš sauca. — Ko tu ēd?

—    Tā ir brieža gaļa, — dēls atteica.

Viņš iedeva mazliet gaļas tirgotājam. Tā bija pārkaltusi un kļuvusi cieta, tirgotāja sieva vārīja to lielā steigā un neizvārīja, kā pienākas. Tirgotājs sāka ēst, un kumoss iestrēga viņam rīklē. Sieva sauca dēlam:

—    Ko nu lai dara? Viņš nomirs, ja viņam nepalīdzēsi

—         Paņem vangali, — dēls teica, — iesit viņam pāris reizes pa muguru, un viss būs kārtībā.

Sieva izdarīja, kā teikts. Kad viņa iesita vīram otrreiz, vīrs nomira.

Dēls viņai sacīja:

—    Re nu, tu nositi savu vīru. Ko tagad darīsi?

—    Pamāci mani, — sieva lūdza.

•— Dod man zirgu, uzkrauj tam uz muguras naudu, tad es tevi pamācīšu un nevienam neko neteikšu, kas te notika.

Sieva atveda zirgu, uzkrāva tam naudu uz muguras, un dēls teica:

—         Nebaidies. Aizslēdz durvis un nakti sāc raudāt pēc vīra, bet labi stipri. Kaimiņi domās, ka viņš nomiris aiz savas kaites, un tevi neviens neaiztiks.

Tā teicis, viņš aizjāja, bet kaimiņi apbedīja tirgotāju un sievai neko neprasīja.

Taču dēls atgriezās pie mātes, uzcēla labu māju, atrada skaistu meiteni un apprecēja to. Viņi dzīvoja laimīgi visu savu mūžu.

77 KA DIVI BRĀĻI ĶILDOJAS

ensenos laikos, stāsta, dzīvojuši kādā ciemā divi brāļi. Abi bija precējušies, un, kad viņiem piedzima bērni, viņi atdalījās un sāka dzīvot katrs savā mājā.

Laiks gāja uz priekšu, ej nu sazini, cik bija pagājis, un vai tas bija aiz šāda vai tāda iemesla, bet viņi sāka strīdēties un ķildoties; strīdējās viņi briesmīgi, atcerēdamies visu, kas kādreiz gadījies, un pat ļāva dūrēm vaļu.

Jaunākais brālis noskaitās un sasauca ciema ļaudis kopā,1 tie ieradās, pārrunāja notikušo un samierināja abus, teikdami:

—    Pielūkojiet, neķildojieties vairs kopš šīs dienas: patlaban jūs samierinājām; ja jūs atkal sāksiet naidoties, mēs sodīsim jūs. Ņemiet to vērā un nepiemirstiet.

Tā teikuši, viņi piecēlās un gāja katrs savu ceļu.

Pēc kāda laika, ej nu sazini, pēc cik ilga, viņi atkal sāka tāpat strīdēties un ķildoties; arī šoreiz viņi pārkāpa visas robežas. Jaunākais teica:

—    Kāpēc tu mani tā lamā? Es sasaukšu ļaudis, un tev uzliks sodu.

Patiesību sakot, viņš bija ļoti noskaities un tūliņ skrēja saukt kaimiņus kopā. Viņš sauca visus no vietas, māju pēc mājas, un ļaudis teica:

—    Ir jau nakts; mēs neiesim tik vēlu šķirt jūsu ķildas. Nāc rīt no rīta un aicini mūs vēlreiz.

Kad viņam tā atbildēja, viņš atgriezās mājās, bet kaimiņi runāja:

—    Tiem abiem jāuzliek kārtīgs sods, kaut viņi izčibētu. Bez soda viņus neatstāsim.

Kad gailis nodziedāja, vecākais brālis aizgāja pie jaunākā, pasauca viņu un sacīja:

—    Redzi nu, mēs abi saplēsāmies, un tu tūliņ dari to zināmu visam ciemam. Vai tagad cieminieki neuzliks mums abiem sodu? Redzēsi, viņi uzliks sodu man un pusi soda piedzīs no tevis. Ņem vērā, ka mums vajadzēs savu mantu atdot citiem. Padomā pats, vai es runāju taisnību vai ne? Ja mēs nokārtotu to savā starpā, vai nebūtu labāk? Kāpēc mums, sasodīts, jādod sava manta citiem? Labāk to naudu, kas viņiem būs jāatdod, saliksim kopā un nopirksim cūku, un tad mums un mūsu ģimenēm būs īsti svētki. Ja mēs tā izdarīsim, vai tas nebūs labi? Un tagad atbildi, vai esmu gudri izdomājis vai ne?

—    Tas, ko tu sacīji, ir gluži pareizi, — jaunākais brālis atbildēja, — bet es jau vakar runāju ar kaimiņiem; ko viņi man tagad teiks? Vai neteiks tā: «Vakar tu mūs tik dedzīgi aicināji, kāpēc nesauc mūs šodien? Ja tu nesauksi, mēs nekad vairs neliksimies par tevi ne zinis.» Vai tā viņi man neteiks?

—     Pareizi, tā tas ir, — vecākais brālis sacīja, — bet runā ar viņiem tā, kā es tev iemācīšu, runā šādā veidā. Sapulcini viņus kopā un, kad viņi sanāks, tad tūliņ vaicās tev: «Nu, tāds un tāds, kāpēc sauci mūs? Pastāsti, lūdzams.» Tad tu saki viņiem: «Jā, godātie, vakar mums, brāļiem, bija briesmīga ķilda, tāpēc es sasaucu jūs; lūdzami, izspriediet, kuram no mums taisnība.» Tad viņi vaicās: «Izstāsti visos sīkumos, kā jums šī ķilda sākās, jo tikai tad mēs sapratīsim, kas un kā, un varēsim to izšķirt. Izstāsti to.» Tad tu saki viņiem: «Jā, godātie, tas bija tā, kā es teicu; vakardien mēs saķildojāmies.» Tad viņi sacīs: «Stāsti no paša sākuma, kā jūs ķildojāties un kādus vārdus teicāt viens otram, izstāsti to.» Tad tu saki: «Jā, godātie, izšķiriet nu jūs, piecata, kādus vārdus mēs teicām, un pasludiniet savu spriedumu. Es tāpēc jūs arī pasaucu, lai dzirdētu jūsu spriedumu; tad nu pasakiet, kādus vārdus mēs teicām viens otram.» Ja tu tā runāsi, viņi noteikti neko nespēs izdarīt. Viņi sabārs tevi un ies projām. Bet pēc tam mēs nokausim cūku un visi kopīgi ēdīsim. Tev jārīkojas tā, kā teicu; nepiemirsti to un nesaki viņiem neko vairāk. Tas ir viss. Tagad ej un sasauc viņus visus kopā.

Jaunākais brālis patiešām torīt gāja sasaukt ciema ļaudis; viņš aicināja visus, un pēc īsa brītiņa pagalms bija ļaužu pilns; brāļi iznesa ārā krēslus un gultas un lūdza atnākušos apsēsties.

Pēc tam ciema ļaudis prasīja tam, kas bija viņus sasaucis:

—    Paklau, tu, jaunais cilvēk, tāds un tāds, kāpēc mūs ataicināji? Pasaki to mums vispirms, jo tikai tad mēs zināsim un sapratīsim, kur te ir tas āķis. Kad tu to pateiksi, kad izstāstīsi mums, tad mēs varēsim saprast, kas tur īsti ir.

Jaunākais brālis sacīja:

—    Redziet, godātā ciema piecata, es ataicināju jūs, lai izšķirtu mūsu ķildu. Lūdzu, izšķiriet to, jo mēs vieni paši neesam spējīgi to izšķirt, kā pienākas, tāpēc arī gāju pie jums sūdzēties.

—    Nu, labi, — viņi atbildēja, — pastāsti, lūdzams, par ko jūs sākāt ķildoties; kad mēs to dzirdēsim, tikai tad varēsim ko pateikt.

—         Nu jā, godātie, vakar mums abiem izcēlās briesmīga ķilda; izšķiriet to; tāpēc arī aicināju jūs ierasties.

—         Labi, pastāsti, kā tā iesākās, kā viņš izturējās pret tevi; mēs taču nevaram neko izlemt no zila gaisa.

—         Nu jā, godātie, tas ir tā, kā teicu, — jaunākais brālis atbildēja. — Mēs abi sākām ķildoties. Kas tur ko stāstīt?

—    Labi, jaunais cilvēk, jūs saķildojāties.

—         Lūdzami, godātie, padomājiet vien; vai tad jums nav skaidrs, kā mēs ķildojāmies? Taisni tāpēc aicināju jūs šurp, paši redzat. Ja sākšu atkal stāstīt visu no gala, kā tad jūs tiksiet pie sprieduma?

Tā viņš atkārtoja vienu un to pašu.

Beidzot ataicinātie noskaitās un pamatīgi izlamāja viņu, teikdami:

—        Tu gan esi apdauzīts, ja nestāsti mums visu no paša sākuma, tad kāpēc tu mūs pulcināji?

—    Izsakiet savu spriedumu, — viņš atbildēja.

—         Kā mēs varam spriest no zila gaisa, sasodīts? Tikai tad, kad esam noklausījušies visu no paša sākuma, varam kaut ko pateikt. Esam tik ilgi pie tevis nosēdējuši, dod mums par to pusdienas, bez tām vaļā netiksi. Mēs ieradāmies tāpēc, ka mūs sauci; vai domā, ka mums darba trūkst? Pietiek, mēs prasām pusdienas, un tās tev mums jādod.

Tad jaunākais brālis jautāja:

—         Par ko lai es tās dodu, godātie? Jūs neko neizlēmāt; par neko ēst jums nedošu. Jā, kad jūs būtu kaut ko izlēmuši, tad es, protams, dotu visu, kas lēmējiem pienākas. Bet par neko es jums it neko nedošu, varat teikt, ko gribat.

Atnācēji izlamāja viņu, cik jaudāja, lamādamies piecēlās un gāja katrs savu ceļu. Kad viņi bija aizgājuši, abi brāli nokāva cūku un paēdināja mājiniekus ar gaļas uzlievi un rīsiem, un visi ēda un dzēra lielā priekā. Tad vecākais brālis sacīja:

—         Redzēji, brāl? Es tevi izmācīju, kā rīkoties, un vai tad slikti iznāca? Ja ne, mēs tagad ēdinātu svešus ļaudis.

Tādas ir pasakas beigas. Tas ir viss.

i agāts augļotājs laimīgi dzīvoja ar sievu un vienīgo dēlu. Ciemā viņam bija īstens draugs,

kāds kalars. Augļotājs nomira, un viņu apbedīja, kā pienākas. Nabaga atraitne baidījās tikai par to, kā saglabāt vīra bagātību: viņa bažījās, ka var uzbrukt laupītāji un viņa paliks tukšām rokām, kad vajadzēs rīkot dēlam kāzas. Beidzot viņa piebēra divus podus ar sudrabu un aiz

nesa vīra draugam kalaram, lai tas paglaba, sacīdama:

78 AUGĻOTĀJA ATRAITNE

— O, mahaprasad, paglabā šos abus podus ar naudu, kamēr mans dēls precēsies, tad es tos pievākšu un sarīkošu bagātas kāzas, lai uzturētu vīra labo slavu.

Pienāca laiks rīkot dēlam kāzas, un atraitne aizgāja pie kalara, lai pievāktu podus ar rūpijām. Bet kalars teicās neko nezinām par tiem, un nabaga sieviete izsamisa. Beidzot viņa sasauca ciema piecatu, un tā sāka kaunināt kalaru un lika, lai atdod atraitnei viņas mantu. Bet kalars, kurš joprojām palika pie tā, ka nekas viņam nav dots, sacīja:

—     Lai viņa apzvēr, ka devusi man divus podus ar rūpijām. Lai zvēr pie sava dēla.•

Atraitne zvērēja, teikdama:

—    Ja neesmu devusi tev divus podus ar rūpijām, lai tad mans dēls nomirst.

Tai pašā mirklī dēls pakrita nedzīvs. Visi klātesošie bija pārliecināti, ka atraitne ir melkule, nolamāja viņu pamatīgi un pat atteicās palīdzēt apbedīt viņas dēlu.

Viņa iecēla līķi ratos, iejūdza vēršus un, rūgti raudādama, veda uz apbedīšanas vietu. Viņas raudas izdzirdēja kāds garāmgājējs un apvaicājās, kas noticis. Noklausījies atraitnes stāstu, viņš lika griezt vēršus atpakaļ un vest līķi uz kalara mājām, sasaukt atkal ciema vecajos un vēlreiz zvērēt, sakot: «Ja esmu devusi tev podus ar rūpijām, lai tad mans dēls atdzīvojas.»

Nelieto vārdu «ne», — viņš piekodinaja.

Atraitne tā ari izdarīja un teica vecajo un kalara klātbūtnē:

—    Es pirmīt kļūdījos. Es iedevu savam draugam četrus podus ar rūpijām, nevis divus. Ja esmu iedevusi tev četrus podus ar rūpijām, lai tad mans dēls atdzīvojas.

Līdzko viņa bija izteikusi šos vārdus, jauneklis atdzīvojās. Nu vecajie bāra kalaru, ka viņš gribējis apkrāpt vecu atraitni. Kalars bija spiests atdot viņai četrus podus ar rūpijām un pazaudēt naudu, kurti bija krājis ilgus gadus.

Atraitne pāriļesa naudu mājās, sarīkoja dēlam lepnas kāzas, un visi dzīvoja pārtikuši.

79 VEIKSMĪGAIS ZĪLNIEKS

ādā ciemā dzīvoja vecs vīrs ar sievu. Katru dienu vīrs gāja uļ. lauku strādāt, bet sieva sēdēja mājās. Viņa mēdza vārīt rīsus ar zirņu uzlievi, cept plāceņus un taisīt citus labus ēdienus un apēst tos viena pati, pirms vīrs nāk mājās; vakarā viņa iekūra uguni pavardā un sāka gatavot vakariņas. Beidzot vecajam vīram apnika ēst tik vēlu un viņš prasīja sievai, kāpēc viņa sākot vārīt tikai tad, kad viņš pārnācis mājās. Viņa atbildēja:

—    Dienu es eju uz Čhitpiti Gudurgumaras Arpartengas tirgu.

Kādu dienu vecais izveda vēršus tīruma un atstāja viņus tur, bet pats slepeni pārnāca mājās un noslēpās graudu tīnē, kamēr sieva bija aizgājusi pēc ūdens. Tā nu viņš varēja noskatīties, kā sieva vārīja sev ēst. Kad viņa atkal aizgāja pēc ūdens, viņš izgāja ārā un aizgāja pēc vēršiem. Viņš pārdzina tos atpakaļ, kad sieva atkal kūra uguni. Viņš apsēdās un sāka cieši skatīties savā plaukstā.

—    Šodien tu negāji uz tirgu, — viņš sacīja, — bet vārīji sev rīsus ar zirņu uzlievi un cepi plāceņus.

—    Kā tu to zini? — sieva prasīja.

—    To rāda mana roka, — vīrs atbildēja. — Skaties, te rakstīts «rīsi», te «zirņi» un te «plāceņi».

Otrā rītā vecā sieva izstāstīja visām citām sievām, cik labs zīlnieks ir viņas vīrs, un šī vēsts izplatījās visapkārt.

Kādu dienu radžas meita gāja peldēties ezerā un pazaudēja kaklarotu. Viņa bija atstājusi to krastā, vārna aiznesusi projām un nometusi zem koka. Radža sūtīja savus kalpus meklēt kaklarotu. Pēc tam viņš sasauca visus zīlniekus un arī veco vīru. Radža teica viņiem visiem:

—    Manas meitas kaklarota ir pazudusi; skatieties visi savās grāmatās un pasakiet, vai viņa to atkal atradīs.

Visi sāka skatīties, bet vecais tā nobijās, ka viņam apsāpējās vēders, un viņš ieskrēja džungļos.

Skrienot viņa vēders rūca: «Gurur.» Vecais izsaucās:

—   Ai, manas boti (iekšas), kāpēc jūs sakāt «gurur»? Ilgi jums nebūs jāgaida, jūs nositīs ar mango rungu.

Tai vietai gāja garām meitene, kuru sauca Boti, un, kad viņa dzirdēja veco vīru tā runājam, tad domāja, ka vīrs runā ar viņu, un sabijās.

—    Par ko radža sitīs mani nost? — viņa prasīja. — Es atradu kaklarotu zem koka. Gāju to pārdot, bet ieraudzīju tevi un nometu to dārza stūrī.

Kad vecais to dzirdēja, viņš kļuva ļoti priecīgs, un vēders pārstāja sāpēt.

Viņš aizgāja atpakaļ pie radžas un, ieskatījies savā plaukstā, pateica, ka meitene, vārdā Boti, atradusi kaklarotu un nometusi to dārza stūrī.

—         Ej nu sazini, vai tā ir vai nav, — viņš piebilda,

—   bet mana roka tā rāda.

Radža tūliņ aizsūtīja savus zaldātus, tie saķēra Boti, un viņa atdeva kaklarotu. Radža bija ļoti apmierināts, iedeva vecajam vīram daudz rūpiju un atlaida viņu mājās.

Pēc dažiem gadiem šo valsti piemeklēja liels sausums un zemei uznāca bads. Radža atkal sasauca visus zīlniekus un arī veco vīru. šoreiz vecais bija no tiesas sabijies. «Nu radža mani noteikti nogalinās,» viņš domāja. Kad viņi bija sapulcējušies pilī, visi zīlnieki skatījās savās grāmatās, bet nabaga vecajam apsāpējās vēders, un viņš izsteidzās ārā pie tuvīnās upes. Viņš apsēdās krastā un gudroja, ko nu darīt. Sinī krastā bija žurkas ala, un viņa runāja ar saviem bērniem.

—         Sēdiet mierīgi, bērniņi, — viņa teica. — Man jāpabeidz taisīt laivu. Pirmdien tikai rasinās, bet otrdien gāzīs kā ar spaiņiem.

Vecais to dzirdēja, nopriecājās, un vēdergraizes pargāja. Viņš skrēja atpakaļ pie radžas. Radža sacīja:

—    Esmu jau visus noklausījies. Kas tev sakāms? Vecais sāka vērīgi skatīties plaukstā un pēc laba brīža

atbildēja:

—         Pirmdien tikai rasinās, bet otrdien gāzīs kā ar spaiņiem. Ej nu sazini, vai tas taisnība, bet mana roka tā

saka.

—        Ja taisnība, tad es tev došu ciemu un kaudzi naudas, — radža teica, — ja ne, — galva nost.

Vecais drebēja kā apšu lapa un steberēja uz mājām, bet pirmdien lietus sāka rasināt, otrdien gāza kā ar spaiņiem, un viss bija labi. Radža atsauca veco vīru uz pili, iedeva viņam ciemu bez nodevām un daudz rūpiju, un vecais vīrs vadīja savas pēdējās dienas pilnīgā pārticībā.

Tā beidzas pasaka, kaķim tiek asaka.

80 JAUNEKLIS, KURS PIRKA PRATU

SEnos laikos, tā ļaudis stāsta, dzīvojis radža, kuram bijis viens vienīgs dēls. Tēvs vienmēr teicis dēlam: «Manu zēn, tev jāmācās lasīt un rakstīt,» — bet zēns nelikās to dzirdam; ik dienas karalis atgādināja: «Mācies rakstit, mans dēls, neslinko; ja kādu dienu manis vairs nebūs, kā tad dzīvosi?» — tā viņš mācīja dēlu diendienā, bet dēlam pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

Tā viņi dzīvoja sazin cik ilgi, bet pienāca laiks, kad dēls jau bija pieaudzis; kad viņš vēl bija bērna gados, viņam bija saderējuši sievu. Jūs jau zināt, ka valdnieku bērnus saderina,1 kad tie vēl gluži mazi, vai ne? Tā ari viņu bija saderinājuši bērnībā, kad viņš vēl bija pavisam

mazs. Tagad, kad viņš jau bija pieaudzis, tēvs tik un tā katru dienu skubināja viņu, lai mācās lasīt un rakstīt.

Kādu dienu tēvs runāja ar viņu stingrāk un sacīja:

—    Paklau, mans dēls, es tev teicu, lai mācies lasīt un rakstīt, bet tu nelikies ne zinis. Pats redzi, kāda liela

.valsts ir man pakļauta. Kā valdīsi pār to, kad pienāks laiks, ja esi tāds muļķis? Tu esi radžas dēls; ja pie tevis ieradīsies ciema stārasts vai visi stārasti, pargana vai viņa palīgs, kāds nomnieks vai pārējie2 un gribēs kaut ko nokārtot, ko tu darīsi? Arī runāt neesi mācījies, kā tu runāsi ar viņiem? Un, ja atnāks pie tevis ar kādu strīdu, kā tu šo strīdu izšķirsi? Un, ja manis kādti dienu vairs nebūs, tad tev būs jāsastopas ar šādiem gadījumiem. Ja man tagad netici, vēlāk pats sapratīsi, ko tas nozīmē.

Taisnību sakot, šie vārdi jaunekli dziļi ietekmēja, un viņš sev sacīja: «Tas viss ir patiesība, ko tēvs saka. Man bez kavēšanās jādodas ceļā un jāapmeklē citas zemes, lai mācītos.» Tā nolēmis, viņš piepildīja adīto maku3 pilnu ar naudu un ielika tanī arī trīs zelta gabalus. Tad viņš devās uz citām zemēm, lai pieņemtos prātā; to viņš pateica sievai, pirms aizgāja.

Tā viņš nogāja lielu gabalu; stāsta, ka viņš neviena neesot saticis, bet tomēr gājis vien uz priekšu. Kādu dienu viņš jutās gauži noguris. Tobrīd, stāsta, viņš ieraudzījis kādu vīru aram un teicis pats sev: «Ja nekā prātīgāka nav, kopā ar šo cilvēku pazelēšu tabaku ar kaļķiem.»4 To teicis, viņš devās pie arāja; viņi abi pazelēja kaļķi ar tabaku, un radžas dēls aizsāka sarunu; viņš jautāja vīram:

—    Man gribētos zināt, vai jūsu pusē ir cilvēki, kuri prot labi runāt?

—    Kam tev vajadzīgs tāds cilvēks? — vīrs atjautāja.

—    Esmu tādas un tādas zemes radžas dēls, — jauneklis atbildēja. — Tā kā es neko nezinu, tad esmu atnācis tik tālu, lai kaut ko iemācītos. Tāpēc arī meklēju labu runātāju: ja tu pats tāds esi, tad māci mani pats.

—    Jā, — vīrs sacīja, — šādas mākas man netrūkst, un, ja tev ar to pietiktu, es dotu dažus padomus, tas ir, ja tu gribi mācīties.

—    Protams, ka gribu, — radžas dēls teica, — pats redzi, no kādas tālienes esmu ieradies. Kas tev ir sakāms? Vai mācīsi mani par brīvu jeb vai gribi maksu par to? Saki vien.

—    Par brīvu gan tevi nemācīšu, — vīrs atbildēja, — es

prasīšu maksu.

—    Labi, ja jāmaksā, — maksāšu. Cik padomu tu man dosi, tik zelta gabalu saņemsi.

—    Lai notiek, — otrais atbildēja, — tad es tevi mācīšu, tikai zini: klausies un labi iegaumē, neko nepiemirsti, paturi visu atmiņā. Padoms būs tāds: tu esi radžas dēls, tu iesi pie kāda viesos, pie ciema stārasta vai pie kā cita, pie parganas vai pie kāda nomnieka. Kad viņi noliks tev priekšā krēslu5 vai gultu, pīteni vai paklāju un uzaicinās tevi apsēsties, ta<ļ nesēsties tūliņ, pavelc sēdekli mazliet tālāk no tās vietas, kur tevi gribēja apsēdināt, un sēsties tad. Tas ir viss. Ar to pietiek, dod man zelta gabalu.

Viņš iedeva.

—    Labi, iemācīšu tev vēl kaut ko, — vīrs sacīja. — Tu esi radžas dēls, tu gribi iet mazgāties; mazgājies, kur gribi — pie aizsprosta, dīķī vai upē, tikai nemazgājies tur, kur ļaudis nāk uz ghatu, turies tālāk no tās vietas. Tāds ir mans padoms. Ar to pietiek, dod zelta gabalu.

Radžas dēls iedeva.

—    Es tev vēl došu padomu, — vīrs turpināja. — Tu esi radžas dēls; cilvēki nāks pie tevis ar kādu jautājumu vai sarunu, vai arī strīdu šķirt; viņi paši ieradīsies pie tevis ar kādu prāvu vai tu iesi pie viņiem; šādos gadījumos tev vajadzēs kaut ko izlemt, piekrīti tam, ko izlemj desmitu vai piecu padome,6 necenties pastāvēt pie savām domām, neapstrīdi viņu lēmumu, pieņem to. Tas ir viss. Ar to pietiek, dod man zelta gabalu.

Radžas dēls iedeva to un tad jautāja:

—    Paklau, visi mani zelta gabali izdoti; ar ko lai tagad tev maksāju?

—    Kā tad tu gribi mācīties, ja esi izdevis visu, kas tev bija? — vīrs prasīja. — Nekas, došu tev vienu padomu par velti.

—    Dod, — princis atteica.

Tad vīrs viņam sacīja:

—    Tu esi radžas dēls, tāpēc teikšu: nekad nesteidzies noskaisties, proti apvaldīt dusmas; tiklīdz ko ieraugi, kaut ko izdzirdi vai sarunā noklausies ko tādu, kas rada dusmas, tad nelaid tūliņ rokām vaļu; apvaldi niknumu uz brīdi; vispirms uzklausi abas puses un apsver dzirdēto prātā; vēlāk vari teikt, ko gribi, vai ļaut rokām vaļu. Ja atrodi patiesu vainu, — sodi, ja ne — atstāj bez ievērības un neraizējies; cilvēki nesteidzas lietot spēku dusmās, viņi apvalda tās; apvaldi tās vienreiz, otrreiz un, ja lietu nekādi nevar izšķirt miera ceļā, tad vari rīkoties pēc patikas. Tāds ir mans padoms. To es devu par velti, ja jau zelta gabalu tev vairs nav, citādi būtu mācījis tev vēl ko vairāk.

Tā viņi izšķīrās.

Radžas dēls domīgi prātoja: «Pasaulīt mīļā, šis vīrs ar visādiem sīkumiem izmānīja manus zelta gabalus; ej nu sazini, vai viņam ir taisnība.» Un tad nolēma: «Labi, es to parbaudīšu.»

Un viņš griezās atpakaļ. Tā ejot, pārtika tuvojās beigām, un viņš teica:

—    Pirms eju tālāk, man šinī pilsētā jānopērk kaut kas ēšanai.

Viņš iegāja pilsētā, un tur no visām pusēm sāka viņu saukt:

—    Nāc te! Nāc te! Pērc te!

Bet citi teica:

—    Ja negribi neko pirkt, tad nāc vismaz ievilkt dūmu.

Tā viņu aicināja no visām pusēm.

Pēc tam viņš iegriezās veikalā; viņu uzaicināja apsēsties uz paklāja, un viņš arī grasījās to darīt. Gribēja jau sēsties, te atcerējās skolotāja vārdus un pavilka paklāju mazliet sānis. Tad viņš ieraudzīja, ka šie bija apklājuši un noslēpuši aku, un nodomāja: «Esmu gan muļķis; nebūtu viņš man to iemācījis, es noteikti būtu iekritis akā un nosities. Jā, viņš patiešām ir labs skolotājs, viņš man devis lieliskus padomus.» Radžas dēls nopirka šo to ēšanai un, tālāk iedams, vēl atcerējās un pārlika visu prātā.

Viņš nogāja krietnu gabalu un atrada dīķi, tad sacīja sev: «Nomazgāšos dīķī un paēdīšu, pirms eju tālāk.» Viņš piegāja pie dīķa un atcerējās: «Skolotājs teica: nemazgājies pie ghata; mazgājies tālāk no tās vietas.» To atcerēdamies, viņš pagāja tālāk, novilka drēbes, nolika nesamo un nomazgājās; paēdis devās tālāk.

Tomēr viņš bija aizmirsis krastā adīto maku ar naudu; pagājis gabaliņu, viņš atcerējās: «Es taču atstāju naudu maciņā.» Pēc tam viņš iedomājās: «Es noliku maciņu tālu no ghata, varbūt neviens to nav paņēmis. Jāiet tūliņ atpakaļ, varbūt mana manta ir vēl turpat.» Viņš aizgāja atpakaļ un ieraudzīja, ka maks patiešām guļ zālē, tapa ļoti priecīgs un teica sev: «Ir gan man bijis labs skolotājs;

būtu es mazgājies pie ghata, tad naudu vairs ne acīs neredzētu.»

Gāja viņš tālāk, kamēr pienāca vakars, tad iegriezās ciemā un lūdza naktsmājas. Visi viņam teica:

—         Ej pie stārasta, tur varēsi ērti izgulēties, viņiem ir arī ļoti platas verandas.

Radžas dēls patiešām aizgāja pie stārasta un lūdza viņa mājiniekiem:

—         Vai jūs, godātie, neparādīsiet man vietu, kur nakti pārgulēt?

—         Labprāt, gq^ātais, — tie atbildēja, — tikai zini, tas būs uz verandas, tur vari gulēt, kur patīk.

—    Man būs labi arī uz verandas, — viņš sacīja.

Tad viņi teica:

—         Rau, uz tās verandas apmeties kāds tev līdzīgs ceļinieks. Ej, lūdzams, un liecies tur gulēt.

Viņš ienāca verandā; vīrs, kas bija ieradies pirmais, bija paklājis sev salmus. Viņš palūdza gulētājam mazliet salmu un apgūlās uz tiem. Šis gulētājs bija džugi, un, kamēr abi gulēja, džugi, nabags, ņēma un nomira.

No rīta saimnieki ieraudzīja, ka džugi ir miris, un sacīja radžas dēlam:

—    Pagaidi, neej projām, mums jāaprunājas.

Stārasts sasauca ciema ļaudis un teica:

—         Mums jātiek skaidrībā, ko darīsim. Vakar te ienāca divi ceļinieki pārlaist nakti; ar vienu ir sazin kas noticis, un, kā redzat, viņš ir nomiris; ko lai dara ar viņu?

—         Viņš jāizmet ārā, — ciema ļaudis atbildēja, — ko citu ar viņu lai dara?

—    Bet kas lai met viņu ārā?

Tad divi vīri sacīja:

—    Kas cits lai met, ja ne tas, kas gulējis kopā ar viņu?

Visi piebalsoja:

—         Pareizi, lai met ārā; ja viņš negribēs to darīt, mēs vedīsim viņu pie prāta.

Bet viņš teica:

—    Esmu radžas dēls, es nemetīšu viņu ārā.

Kad viņš tā pateica, visi sāka viņu bārt, tāpēc viņš apklusa un atcerējās skolotāja vārdus: «Nerunā pretī tam, ko nolēmusi padome,» — un piekrita.

—         Labi, nebariet mani, — viņš sacīja, — es aiznesīšu viņu projām.

Viņš patiešām aiznesa līķi uz upi. Tad viņš vēl atcerējās: «Veci ļaudis saka: «Un tie novilka viņiem drēbes no miesām.»» Aptvēris, kāpēc tā dara, viņš noraisīja nelaiķa gurnautu un ieraudzīja, ka jostā ir nauda. Viņš paņēma naudu un vēlreiz sacīja: «Nav ko strīdēties, mans skolotājs ir lielisks cilvēks, viņš man iemācīja daudz ko derīgu.» Tikmēr bija pienācis pusdienas laiks, viņš izpeldējās un devās uz mājām.

Tā ejot, pienāca nakts; viņš jau bija sasniedzis tēva īpašumus.

Viņam gribējās gan steigties uz mājām, gan pārgulēt tepat; bija grūti izšķirties. Viņš tomēr izšķīrās un teica sev: «Nē, te es nepalikšu, gan jau kaut kā sasniegšu mājas.»

Viņš patiešām gāja tālāk, lai gan bija jau melna nakts. Visi bija devušies pie miera un cieši gulēja, kad viņš pārnāca mājās. Viņš nesauca nevienu un necēla troksni, bet klusu iegāja iekšā. Kad viņš pienāca pie tās istabas durvīm, kurā mēdza ar sievu gulēt, tad ieraudzīja, ka pie durvīm ir pāris zābaku un zobens. Viņš paķēra zobenu, izrāva no maksts un sauca:

—    Kas iedrīkstējies ieiet manā mājā?

Bet šai istabā gulēja viņa sieva un māsa, kas pēc likuma bija svaines.

Kad radžas dēls iesaucās, abas pamodās, iededzināja lampu un māsa teica:

—    Nu, svaine, brālis ir atgriezies, es tagad iešu uz citu vietu.

To teikusi, viņa jau grasījās iet ārā, bet ieraudzīja, ka brālis pacēlis zobenu un teju teju cirtīs. Viņa atrāvās atpakaļ un domāja: «Ja iešu ārā, viņš mani nodurs.» Tad viņa sauca:

—    Brāli, tā esmu es. Kamēr tevis nebija mājās, es nācu gulēt pie tavas sievas, un, lai te neienāktu sveši ļaudis, mēs nolikām zābakus un zobenu aiz durvīm. Es neesmu svešiniece, esmu tava māsa.

Bet radžas dēls neticēja, lai kā māsa lūdzās. Viņš tikai atkārtoja:

—    Nāc ārā! Brālis vai ne, man vienalga.

Meitene noprata: «Viņš mani patiešām nokaus, viņš zaudējis prātu aiz dusmām.» Viņa norāva savas drēbes un parādīja brālim, tikai tad viņš noticēja.

Nu jauneklis atcerējās skolotāja vārdus un sāka rūgti raudāt; viņu mocīja sirdsēsti, un viņš teica sev: «Skolotājs

pareizi sacīja, ka cilvēkiem jāapvalda dusmas. Daudz netrūka, un es te būtu izdarījis slepkavību.» Viņš ilgi raudāja, atcerēdamies skolotāja vārdus.

Raugi, tāpēc mēs, santali, kad mūs aicina ēst un noliek dēli, uz kā apsēsties, vienmēr pabīdām to mazliet, mazdrusciņ sāņus.

Pasakai beigas. Tas ir viss.

81 AlOTILALS UN PĒRLES

adžam bija četri dēli. Kādu dienu, kad viņi rotaļājās ceļmalā, garām gāja mantri un apvaicājās, no kā žēlastības viņi pārtiek. Trīs vecākie brāļi atbildēja, ka pārtiek paši no savas žēlastības, bet jaunākais — ka pārtiek no tēva žēlastības. Mantri aizgāja pie radžas un pastāstīja, ko zēni teikuši, bet, kad radža vaicāja to dēliem, jaunākais sacīja:

—     Mantri ir tevi piekrāpis. Jie bija mani trīs brāļi, kuri sacīja, ka pārtiek no tavas žēlastības, vienīgi es sacīju, ka pārtieku pats no savas.

To dzirdēdams, radža ļoti noskaitās un pavēlēja jaunāko dēlu sūtīt trimdā, bet mantri teica:

—    Vispirms viņš jāapprecina un tad lai iet projām.

Radža lika kalpiem, lai uzmeklē kādu dumju un neglītu

meiteni viņa dēlam par sievu.

Bija kāda čamaru meitene, kura sēdēja ceļmalā un rotaļājās ar dubļiem. Viņa mēdza iekārot visu, ko vien ieraudzīja, bet, kad viņa to dabūja, tad meta projām. Kalpi nodomāja, ka tā bus laba sieva radžas dēlam, un aizgāja pie meitenes tēva, iedeva viņam piecdesmit rūpijas un atveda meiteni uz pili. Radža pasauca trīs četrus ubagus un viņu klātbūtnē salaulāja jaunāko dēlu ar čamaru meiteni.

Viņš uzsēdināja dēlu melnā zirgā, meiteni baltā un izraidīja abus ārā no savas valsts.

Viņi jāja, jāja, kamēr beidzot sasniedza lielu pilsētu. Pie

tās mūra viņi uzcēla niedru būdiņu. Jauneklis aizgāja pie podnieka pēc traukiem, bet podnieks saka:

—         Man podu nav, ir tikai divas lauskas. Ņem tās, ja gribi.

Jauneklis pārnesa lauskas mājas un iedeva sievai, teikdams:

—    Sini nes ūdeni un tanī vāri, tikai neej ārā no mājas.

—    Bet kas atnesīs vārāmo? — viņa prasīja.

—    Par to es gādāšu, — jauneklis atbildēja.

Tās pilsētas radža divpadsmit zaldātu pavadībā izjāja no pilsētas. Viņš ieraudzīja briedi un sāka dzīties tam pakaļ. Arī jauneklis uzlēca zirgā un sekoja; radža un jauneklis jāja tik ātri, ka zaldāti atpalika un pazuda no acīm. Radža un jauneklis auļoja, kamēr sasniedza Kadžlibana kalnu, kur radža nonāvēja briedi, un sāka skatīties apkārt pēc zaldātiem, kas aizvestu medījumu mājās. Tuvumā bija tikai svešais jauneklis. Radža teica:

—    Esmu ļoti izslāpis.

Jauneklim bija divi gabaliņi saldumu, viens pret slāpēm, otrs pret izsalkumu,1 un viņš piedāvāja radžam to, kas bija pret slāpēm, bet radža sacīja:

—    Ja es to apēdīšu, man slāps vēl vairāk.

Viņš tomēr paņēma šo gabaliņu, un, kad apēda, slāpes mirklī izzuda. Tad radža teica:

—    Esmu ļoti izsalcis.

Dēls iedeva viņam otru gabaliņu, un radža tika vaļā arī no izsalkuma.

Tad radža prasīja:

—    Kas aizgādās briedi uz mājām?

—         Es to izdarīšu, — jauneklis atbildēja, uzmeta briedi zirgā un jāja radžam nopakaļus. Radža domāja: «Mani divpadsmit kalpi nedara neko, bet šis svešinieks dara visu,» — un apvaicājās jauneklim, vai tas negribot nākt pie viņa par kalpu. Jauneklis bija ar mieru un, kad radža jautāja, kādu algu viņš gribot, tad atbildēja:

—         Mani sauc par Motilalu. Maksā man katru dienu pa pērlei.2

Tā Motilals sāka dzīvot radžas pilī, un, kad viņš bija sapelnījis tik daudz pērļu, ka pietika kaklarotai, viņš aiznesa to banijam un norunāja, ka tas ik dienas sūtīs viņa sievai pārtiku. Banija paņēma pērles un sūtīja pārtiku ik dienas. Reiz radžas kalps kļūdījās un iedeva pērli nevis Motilalam, bet viņa sievai, kura izmeta to ārā, teikdama:

—    Vai tad tāda ir ēdama?

Zaglis atrada šo pērli un pastāstīja draugiem, ka būdā acīmredzot glabājas lielas bagātības. Kādu nakti četri zagļi ielavījās būdā, bet atrada turv tikai divas trauku lauskas. Viņi uzraka zemi visapkārt būdai, bet neko neatrada. Tad viņi devās uz banijas māju. Sis banija mēdza visai rūpīgi saskaitīt dienas apgrozījumu. Todien viņš bija piemirsis pierakstīt vienu paisu, ko bija iedevis sadhu, un, kad zagļi ieradās, viņš meklēja tieši šo paisu. Viņš sita savu sievu, kamēr tā paģība. To redzēdami, zagļi runājās:

—        Ja viņš tā sit sievu vienas paisas dēļ, ko tad viņš darīs ar mums, ja nozagsim viņam pērles?

Nākamā naktī zagļi aiznesa banijas sievu uz Motiļala būdu un Motiļala dumjo meiteni atgādāja uz banijas mājām. Kad banija ieraudzīja šo muļķīti, viņš iesaucās:

—         Mana nabaga sieva, tā ir mana vaina! Esmu izdauzījis viņai visu prātu.

Viņš nomazgāja meiteni siltā ūdenī, ieskāja viņai galvu un nosolījās nekad viņu vairs nesist.

Tikmēr banijas sieva sēdēja būdiņā un rūgti raudāja. Tad viņa uzrakstīja vēstuli savam vīram Motiļala vārdā: «Atsūti manu daļu pērļu.» Banija tā arī darīja, sieva pērles pārdeva un par ieņemto naudu uzcēla lielu māju. Kad ieradās radžas kalpi, viņa tiem prasīja:

—    Cik vīru ir jūsu rani?

—    Protams, viens, — viņi atbildēja.

—    Nē, divi, — viņa sacīja.

Kad kalpi pateica rani, ko sacījusi Motiļala sieva, viņa noskaitās un lika sūtīt Motilalu uz mājām. Kad viņš ieraudzīja lielo māju mazās būdiņas vietā, tad nobijās, bet, kad no turienes izskrēja banijas sieva un satvēra viņu aiz rokas, tad izbijās vēl vairāk. Bet viņa sacīja:

—    Sarīkosim lielas dzīres un uzaicināsim visus uz tām.

Kad dzīres sākās, banija uztrūkās kājās un sauca:

—    Tā ir mana sieva!

—         Ja tava, kāpēc tad viņa nedzīvo tavā mājā? — viesi jautāja.

Arī sieva teica:

—    Es neesmu viņa sieva, es piederu Motilalam.

Viņi aizgāja pie radžas, bet radža teica banijam:

—        Tu, nekrietnais cilvēk, pats aizdzini projām savu sievu un dabūji viņas vietā šo muļķīti. Tāds ir tavs liktenis, es tur neko nevaru līdzēt.

82 SLIŅĶIS

irms daudziem gadiem, kā stāsta, dzīvojis kādā ciemā vīrs, kam bijušas trīs meitas un trīs dēli; pirms nāves viņš apprecinājis divus dēlus un tad šķīries no šīs pasaules.

Abi precētie dēli bijuši dūšīgi strādnieki, bet neprecētais ārkārtīgi slinks. Lai ko lika darīt, viņam nekas nepatika, un viņš nekustināja ne ausi, bet, kad pienāca ēšanas laiks, tad pirmais bija pie galda. Tāpēc abi pieaugušie, viņa vecākie brāļi, pastāvīgi bāra viņu un teica:

—    Tti esi nekur nederīgs cilvēks, ne par ko nerūpējies; kā tu domā, kas tevi uzturēs? Kura sieva paliks pie tevis, ja tu nestrādā? Tu jau esi pieaudzis, bet negribi ne pirksta pakustināt. Mēs tevi atdalīsim, to tu esi pelnījis, un tad dzīvo, kā gribi,

Kaut gan viņu tā pastāvīgi bāra, viņš nelikās ne zinis un nekustināja ne ausi. Vienā laidā viņu bārdami un pārmezdami, brāļi pilnīgi aizmirsa savu darbu; saimniecība gāja uz leju, un viņi nonāca trūkumā; viņi pat nemēģināja meklēt jaunākajam brālim sievu, tik nikni bija uz viņu.

Kādu dienu viņš pats noskaitās un pameta mājas; viņam pat drēbju nebija mugurā, vienīgi gurnauts apsiets,1 tā ka viņš bija teju pat kails. Tā viņš gāja un nokļuva sazin cik tālu; kad pienāca vakars, viņš ieraudzīja ciemu un teica:

—    Noiešu līdz tam ciemam un pavadīšu tur nakti.

Tas notika pusa mēnesī, bija ļoti auksts, un, tā kā viņam nebija drēbju, tad aukstums stipri ķērās klāt. Nebija paspējis vēl sasniegt ciemu, kad jau sāka krēslot. Viņš ieraudzīja dažus ciema govju ganus, kuri gatvē bija sakūruši uguni un cepa lapās ietītas žurkas un ēda tās. Tā kā viņš bija nosalis, tad nodomāja: «lešu vispirms pasildīties pie ugunskura.» Viņš piegāja pie ganiem, kuri bija uzkūruši uguni, un sacīja tiem:

—    Zēni, jaujiet man pasildīties pie ugnns, esmu stipri nosalis.

Tā teicis, viņš nosēdās tiem līdzās un pēc tam prasīja:

—    Kā sauc jūsu ciemu, zēni?

Viņi atbildēja, un, kad žurkas bija izceptas un tās sāka dalīt, tad viņam arī iedeva dažas; apēduši tās, gani izklīda un devās uz savām mājām, bet viņu pameta tepat.

Jauneklis sēdēja un sildījās pie uguns, mezdams tanī ganu atnesto malku. Viņam apnika sēdēt, un viņš nodomāja: «Visi jau devušies pie miera; kurās mājās lai es iegriežos, ja man nav nekādu noteiktu darīšanu? Varbūt tur pat verandu 'nav, un kur tad es gulēšu? Un kā lai staigāju no mājas uz māju un lūdzu naktsmītni? Nē, neiešu vis; likšos gulēt tepat pie šī ugunskura un sagaidīšu ritu šeit.» Tā nodomājis, viņš pievirzījās tuvāk pie ugunskura un izstiepās visā garumā. Viņš jau gribēja noraisīt gurnautu, lai ar to apsegtos. Pirms kāda laika viņš bija iesējis auta stūrī diegu kamoliņu; to viņš tagad atrada un nodomāja: «No diegiem taču taisa drēbes, tātad šie diegi arī ir drēbes; apsegšos ar tiem.» Tā viņš izlēma, atgūlās, piestiprināja diega galu pie kājas pirksta un aizmeta pavedienu aiz auss; viņš meta pavedienu no kājām uz ausīm, kamēr tas izbeidzās, un viņš palika guļam, izstiepies visā garumā. Uguns nakti izdzisa, bet viņš nepievērsa tai uzmanību. Nakti nezin no kurienes atklīda suns un, savilcies kamolā, apgūlās siltajos pelnos; suns acīmredzot ari bija klaidonis.

Kā stāsta, šā ciema stārasts bijis ārkārtīgi bagāts; viņam bija daudz kalpu un kalpoņu. Otrā dienā agri no rīta viņš dzina savus bifeļus un vēršus rīsus kult.2 Gatves galā ieraudzījuši guļam aizmigušo jaunekli ar suni, bifeļi un<

vērši apmeta tiem līkumu, un stārasts nodomāja: «Pasaulīt, no kā tad šie tā nobijās?» Kad lopu bars pagāja garām, viņš ieraudzīja, ka ceļa malā guļ aizmidzis jauneklis ar suni. Vecais stārasts uzsauca viņiem:

—    Ei jūs, kas te par gulēšanu?

Jauneklis negribīgi uzslējās augšā un teica:

—    Sasodīts, kā tad tik ātri pienāca rīts? Nekad nebūtu to domājis.

To izdzirdējis, vecais stārasts nobrīnījās un prasīja:

—    Paklau, jaunekli, vai tad tu neesi nosalis?

—    Nē, godātais, — tas atbildēja, — man nesalst; pats redzi, esmu taču apsedzies.

Stārasts redzēja, ka gulētājs ir bez drēbēm, tikai pārstiepis sev pāri dažus diega pavedienus, un tad sacīja:

—    Man pašam traki salst, jaunekli, bet tev nav drēbju, tāpēc prasīju, vai tu neesi nosalis.

Jauneklis atbildēja:

—    Redzi, godātais, visu aukstumu, kas varētu nonākt līdz manīm, mirklī apēd šis suns. Viņš var apēst piecdesmit lakhus3 aukstuma, tāpēc man arī nesasist.

To izdzirdējis, vecais stārasts vēl vairāk nobrīnījās; viņš pārlika to prātā un teica pats sev: «Ik gadus es izdodu daudz naudas, lai apģērbtu savus kalpus un kalpones, un tomēr no aukstuma vaļā netiekam, tas vienmēr mūs piemeklē. Lai būtu kā būdams, bet es pirkšu šo suni; viņš apēdīs visu aukstumu, kāds mums pielemts.» Tā nospriedis, viņš patiešām teica:

—    Paklau, jaunekli, atdod man šo suni.

—    Nē, godātais, — jauneklis atbildēja, — suni es nedošu; šis suns pasargā mani no aukstuma.

—    Ja negribi man suni dāvināt, es samaksāšu par viņu, — vecais vīrs sacīja, — bet suns tev ir jādod. Lūdzams, pasaki, cik suns maksā, cik prasīsi par viņu.

—    Tu man sagādāsi lielas raizes, godātais, ja pievāksi šo suni, — jauneklis atbildēja. — Es tev teikšu, cik suns maksā, bet man negribas to darīt. Kas zina, ja es nosaukšu cenu, tu nemaz negribēsi maksāt tik daudz.

—    Nosauc vien, — stārasts neatlaidās, — cik tu prasīsi, tik maksāšu.

—    Tad zini, ka es tūliņ pateikšu pēdējo cenu. Ja maksāsi to, tad atdošu suni, nemaksāsi — paturēšu to pats.

—    Lūdzams, pasaki, — stārasts skubināja, — vai tad man naudas trūkst, ka nevarēšu tev samaksāt? Tas būtu vienīgais iemesls, kāpēc es nevarētu nopirkt šo suni. Lūdzams, runā.

Tad jauneklis sacīja:

—    Sī suņa cena, godātais, — viņš taču apēd piecdesmit lakhu aukstuma — ir piecdesmit lakhi rūpiju. Par tām es viņu pārdodu, bet par mazāk naudas nedošu. Ja esi ar mieru, viss kārtībā, ja neesi — tad tur vairāk nekas nav sakāms. Tātad, ja gribi ņemt suni, maksā ciet, ja ne — liecies mierā, suni nedabūsi. Nu, ko teiksi? Man laiks iet tālāk.

—    Protams, ka suni ņemšu, — stārasts piekrita, — nāc uz mājām, es tev samaksāšu, un ņem suni līdzi.

Jauneklis patiešām paņēma suni un aizveda pie stārasta, tur suni piesēja pagalmā. Stārasts noskaitīja piecdesmit lakhus rūpiju, jauneklis pievāca naudu un devās atpakaļ uz mājām.

Pārnācis viņš teica vecākajiem brāļiem:

—    Nu ir laiks meklēt man sievu.

—         Ak tu sliņķi, kas tad pie tevis nāks? — brāļi atbildēja. — Mums abiem nav naudas, lai rīkotu tev kāzas. Meklē pats sev līgavu un precies, ja gribi.

Bet sliņķis viņiem sacīja:

—        Ak jūs nelgps, jūs tik daudz strādājat, bet ko jūs esat nopelnījuši, cik jums ir naudas? Ne nieka! Cik vien atceros, jūs abi bārāt mani un saukājāt par sliņķi. Tagad, lūdzu, sameklējiet man līgavu; kas būs jāizdod par kāzām, to izdošu es, jums maksāt par tām nelikšu.

—    Paskat vien, tātad tev ir nauda? — brāļi brīnījās.

—        Jā, nelgas, — viņš atbildēja, — palūkojiet vien, kas man ir; par ko būs jāmaksā, to es samaksāšu.

Abi vecākie brāļi bija ļoti pārsteigti un, ieraudzījuši tik daudz naudas, kļuva laipni pret viņu, lai gan agrāk bāra bez mitas. Nu viņi vairs nebāra jaunāko brāli ne reizi. Sameklēja viņam līgavu, apprecināja un dzīvoja visi kopā.

Vecais stārasts, kas nopirka suni, bija ļoti apmierināts un piebaroja suni līdz ūkai. Vakarā viņš teica kalpiem:

—         Klausieties, jūs šādi tādi, ļņemiet šo suni līdzi uz kuļu un piesieniet pie sargbūdas durvīm. Rit no rīta, kad aizdzīsiet vēršus uz kuļu rīsu kult, apvediet suni visapkārt kuļam un paši noģērbieties pavisam kaili; suns apēdīs visu aukstumu, jūs to nemaz nejutīsiet. Suņa īpašnieks teica, ka suns apēdot piecdesmit lakhus aukstuma. Tāpēc suni nopirku un saku jums, novelciet drēbes, pirms dzenat vēršus riņķī; pārbaudiet suni, vai viņš ēd aukstumu vai ne.

Viņi patiešām tā izdarīja, kā saimnieks bija pavēlējis: paņēma suni līdzi uz kuļu un piesēja pie ieejas sargbūdā, bet, visam par spīti, aukstums viņus mocīja joprojām.

—         Re nu, kur tad viņš ēd to aukstumu? — vieni runāja. — Cik auksts bijis, tik ir.

—        Ir gan sasodīts suns, — otri sauca, — sadot tik tādam, cik ādā lien!

—         Nē, nē, — iejaucās trešie, — saimnieks mūs izlamās, sist suni mēs nedrīkstam.

Nodziedāja gaiļi, un viņi sāka kult, tad kāds atcerējās:

—         Saimnieks teica: novelciet drēbes, kad sākat kult, un vediet suni riņķī vēršiem pakaļ; jāpārbauda, vai suns ēd

aukstumu vai ne.

Un patiešām, vīrs novilka drēbes un sāka kopā ar suni dzīt vēršus riņķī. Galīgi nosala un sauca:

—         Ei jūs, es piekusu, vilkdams to suni; nāciet kāds manā vietā viņu vadāt.

Otrs kalps patiešām paņēma suni saitē un veda viņu riņķī, taču arī viņam apnika. Paņēma suni trešais un veda, bet apnika tāpat un tad teica:

—         lešu gan es vilkt to sasodīto suni! Rauj viņu pūce, es esmu sasalis stīvs. Te viņš ir, puiši, ja kāds grib viņu vadāt, citādi es viņu piesiešu, to nekrietneli.

—    Piesien vien to nekrietneli, — pārējie atsaucās.

—   Viņš, sasodīts, nekādu aukstumu neēd, kāpēc viņš mums veltīgi jāvelk riņķī.

—    Nu, tad es viņu piesiešu, — kalps noteica.

—         Kā tev tik, — pārējie atbildēja, — ja gribi vadāt, vadā vien, ja negribi — piesien; mēs viņu vadāt vis neiesim.

Tā sprieduši, viņi piesēja nekrietneli atkal pie sargbūdas durvīm.

Kad atausa rīts, negaidot ieradās pats bagātnieks, kas bija suni nopircis, un teica:

—         Kas jūs īsti esat par cilvēkiem? Es jums liku vadāt suni riņķī, un jūs esat viņu piesējuši. Kāpēc nevadājat?

—    Mēs viņu neparko nevilksim riņķī, to draņķa suni,

—    viņam atbildēja. — Viņš, sasodīts, neēd aukstumu ne sitams, par ko mēs veltīgi lai viņu vadājam? Tu viņu nopirki, nu, tad ņem un vadā to nekrietneli. Mēs viņu vilkām riņķī kopš pašiem gaiļiem, kamēr vēl spēks bija, un vairāk vis nevilksim.

—         Vediet suni šurp, — saimnieks teica, — atraisiet un atvediet pie manis. Es taču, sasodīts, nopirku viņu par piecdesmit lakhiem rūpiju; vai tad es tik daudz naudas būtu izdevis par tukšu?

Viņi patiešām atraisīja suni un atveda pie saimnieka, un viņš no tiesas nometa drēbes un, vezdams suni riņķī, mēģināja dzīt arī vēršus. Apdzinis tos divas vai trīs reizes apkārt, viņš jau trīcēja aiz aukstuma un teica kalpiem:

—    Ņemiet un vadajiet viņu vēl kādu riņķi.

Bet tie atteica:

—    Mēs esam piekusuši, vilkdami viņu riņķī, otrreiz to

vairs nedarīsim. Ja gribi vilkt viņu, velc, lūdzams, pats, ja ne — laid vaļā.

Saimnieks atkal sāka vest suni riņķī, bet, tā kā suns aukstumu neēda, tad saimnieks noskaitās un turpat kula vidū uz izklātajiem rīsiem sāka sist suni bez žēlastības, nemaz neskatīdamies, kur trāpa. Suns smilkstēja, kauca un ķēzījās. Tā saimnieks, sizdams vienā gabalā, beidzot nosita suni, un kalpi vai pārsmējās noskatīdamies. Dzirdēdami suņa kaucienus, saskrēja visi ciema ļaudis un, kad kalpi izstāstīja notikušo, arī smējās locīdamies. Tā tas arī beidzās.

Kalpi teica:

—    Tu tā siti suni, ka viņš pieķēzīja visus salmus kuļā; mēs nevāksim tos ārā, dari to pats.

Saimnieks neatbildēja ne vārda. Arī pārējie izteicās tāpat, bet saimniekam nevajadzēja vākt ārā salmus, viņi paši tos izvāca.

Ar to šī pasaka patiesi ir galā. Tas ir viss.

83 ŽŪPA

as noticis senos laikos, tā ļaudis stāsta, ka Solires svētkos1 kāds vīrs tā pārdzēries alu, ka nokritis pie žoga uz ielas gluži tuvu saviem pagalma vārtiem, bet uz ielas nav bijis neviena cilvēka. Un, kā stāsta, īsi pēc pusnakts pa ielu jājis kāds radža sazin uz kurieni uz ziloņa. Žūpa dzirdējis kādu jājam, bet viņam trūcis spēka piecelties, un viņš sācis gulēdams plātīties:

—    Kam tas zilonis pieder? Ja tas pārdodams, es to pirkšu. Lai cik par to prasa, es šo ziloni nopirkšu, man ļoti vajadzīgs zilonis.

So runāšanu dzirdēdams, radža bija ļoti pārsteigts un domāja: «Kurš no maniem šejienes nomniekiem ir tik bagāts? Jāpalūkojas, kāds viņš izskatās.»

Radža bija iecerējis uz kaut kurieni doties, ej nu sazini,

cik tālu, bet šī valoda viņu tā pārsteidza, ka viņš prasīja ziloņa dzinējam:

—   Kurš ciemā ir tik bagāts, ka var nopirkt manu ziloni?

—   Ej nu sazini, — dzinējs atteica.

—        Tālāk nejāsim, — radža izlēma, — apmetīsimies tepat ielas galā; ja viņš grib pirkt šo ziloni, labi vien ir; par to naudu es nopirkšu jaunus.

Tā viņš sacīja un apmetās šeit.

Žūpa nezināja, ka jājējs ir radža un ka tas ir viņa zilonis, žūpa arī nedzirdēja, ko runāja radža ar ziloņa dzinēju, bet daži kaimiņi to dzirdēja; viņi bija arī gluži skaidri dzirdējuši, kā žūpa bija lielījies.

Nākamā rītā viņi ieraudzīja ziloni ielas galā un, kad saprata, ko tas nozīmē, tad pastāstīja žūpam, ka radža runājis tā un tā. Nu vīrs sāka domāt, ko lai dara.

Kad saule jau bija gabalā, radža ienāca un jautāja:

—        Kur ir tas cilvēks, kurš pagājušo nakti sacīja, ka gribot pirkt manu ziloni? Lai nāk ārā, norunāsim cenu.

—    Kā to cilvēku sauc? — vīrs prasīja.

—        Es neprasīju pēc viņa vārda, — radža atbildēja,

—   bet viņš ir no šīs mājas; balss skanēja no šiem vārtiem.

—        Ak jā, — vīrs iesaucās, — te bija kāds svešinieks, kurš šeit pārnakšņoja, un viņš runāja, ka gribot pirkt tādu ziloni, bet viņš aizgāja sazin kur, aizgāja pēc pirmajiem gaiļiem. Tu viņam vakar neko neteici, vai pārdosi ziloni, tāpēc arī viņš aizgāja.

Tā radža tika piekrāpts un jāja projām.

84 PIEKUKUĻOTIE LIECINIEKI

is ir stāsts par deko un santalu. Augļotājs deko bija iesniedzis par santalu sūdzību tiesā. Santals bija padumjš; parādu viņš sen jau bija atlīdzinājis, bet nebija ņēmis neviena liecinieka līdzi, kad bija gājis parādu nomaksāt, tur viņam bija pietrūcis prāta.

Lai gan viņš parādu bija sen nomaksājis, augļotājs viņam pastāvīgi atgādināja:

—     Man pienākas no tevis tik un tik; maksā, citādi iesūdzēšu tevi tiesā.

Par šo jautājumu viņi pārmija daudz dažādu vārdu.

Beidzot augļotājs prasīja:

—      Labi, ja esi atmaksājis paradu, kur ir tavi liecinieki? Kas redzēja, ka tu laiku pa laikam esi atnesis man tik un tik? Atved savus lieciniekus, es viņus izvaicāšu, tev dzirdot.

Tā kā liecinieku nebija, tad santals neko nevarēja darīt; ko lai viņš būtu teicis? Nauda bija atdota bez lieciniekiem.

Viņš saņēma dūšu un nolēma: «Labi, deko apgalvo, ka esmu viņam parādā, lai gan esmu atdevis viņam tik daudz naudas; nolādēts, lai viņš sūdz tiesā, ja grib, tad vismaz būs gals šai sasodītai lietai.» Sim santalam piederēja daudz zemes, viņam vajadzēja piecus arklus, lai apstrādātu savus tīrumus; izlēmis tā, kā jau sacīts, viņš beidzot nešpetni sastrīdējās ar augļotāju.

Augļotājs nodeva santalu tiesai; santalam atsūtīja pavēsti, un viņš ieradās iiesā noteiktā dienā un stundā, bet bez lieciniekiem. Bet deko bija samaksājis, tas ir, piekukuļojis trīs lieciniekus un samācījis, kas viņiem jārunā: «Jūs sakiet par mani, tas ir, augļotāju, tā un tā: «Kad mēs bijām klāt, viņš iedeva šim vīram tik un tik», — nesakiet vairāk neko.»

Viens no šiem trim lieciniekiem bija paviegls prātā, tāpēc augļotājs vienā laidā mācīja šos lieciniekus un ceļā visu laiku atkārtoja:

—      Runājiet tikai to, ko es jums teicu, nesakiet neko citu. Pēc tam es jūs pamielošu ar rūgušpienu un rīsiem un arī alu došu padzerties.

Tā viņš bārstīja solījumus visu ceļu. Bet santalam nebija neviena, ko līdzi ņemt, viņš nāca viens pats un arī pie tiesas gaidīja viens pats, juzdamies kā pazudis.

Pie viņa pienāca kāds vīrs un apvaicājās:

—    Paklau, godātais, kādā prāvā tu esi ieradies?

—      Augļotājs iesūdzējis mani tiesā parādu dēļ, — santals atbildēja. — Es viņam esmu visu atmaksājis, bet viņš tomēr sauc mani pie tiesas.

—    Vai liecinieki tev ir? — virs prasīja.

—    Nē, man nav neviena, — santals atbildēja.

— Tādā gadījumā maksā man divas rūpijas, — vīrs

sacīja, — izstāsti visu sīki no paša sākuma un uzdod mani par liecinieku; es panākšu, ka tevi pilnīgi attaisnos.

—        Labi, es tev došu naudu, — santals teica, — tikai pielūko, gādā, lai mani attaisno.

Viņš izstāstīja visu no paša sākuma, nepiemirsa pieminēt arī savus piecus arklus.

Noklausījies visu līdz galam, vīrs paņēma no viņa divas rūpijas un sacīja:

—        Un nu parādi man savu augļotāju un viņa lieciniekus.

Santals to arī izdarīja.

Tad šis vīrs piegāja pie augļotāja lieciniekiem un sāka tos iztaujāt; viņš uzstādīja tiem visādus jocīgus jautājumus un tā noskaidroja, kas viņiem prātā. Visvairāk viņš izprašņāja pavieglo liecinieku; kad augļotājs redzēja, ka ap šo liecinieku salasās vesels bars ļaužu, viņš nodomāja: «So liecinieku viņi man galīgi samaitās.»

Viņš piegāja pie šā liecinieka un teica:

—         Es tev jau sacīju: lai ko ļaudis runā, nemaz neklausies uz viņiem. Atbildi tikai to, ko sahibs tiesnesis tev prasīs, un, ja pie tevis kāds svešs pienāk, tad nerunā; atbildi tikai, ko sahibs tev prasa.

Tā viņš mācīja savu pavieglo liecinieku.

Pēc īsa brītiņa viņus sauca priekšā; tiesnesis vispirms iztaujāja augļotāju un santalu, pēc tam santala liecinieku.

Kad tas bija nodevis zvērestu, tiesnesis prasīja:

—         Ko tu zini par šiem abiem vīriem? Saki patiesību, kas tev zināms par viņu darīšanām?

Liecinieks atbildēja:

—         Godība, par arkliem es neko nezinu;1 ej nu sazini, vai arkli taisīti no sala, asona vai dhāo koka;2 to gan zinu, ka viņš jūdz vēršus piecos arklos, bet no kāda koka arkli taisīti, tas man nav zināms.

Kad viņš tā sāka runāt, viņu izveda laukā; pēc tam tiesa vaicāja santalam:

—    Vai tev ir vēl kādi liecinieki?

—    Nē, citu nav, — viņš atbildēja, — tikai šis viens.

Nu iesauca augļotāja lieciniekus, diviem pirmajiem kaut

ko prasīja, pēc tam viņiem nekas vairs nebija sakāms.

Tagad iesauca pavieglo liecinieku; viņš nostājās tiesneša priekšā, tiesas darbinieki lika viņam nodot zvērestu un sacīja:

—    Runā patiesību.

Taču viņš neteica neviena vārda un klusēja. Viņi atkal atkārtoja:

—    Runā patiesību.

Tā kā viņš nerunāja, tiesnesis viņam uzsauca:

—    Ko, vai tu esi jucis?

Viņš, stāsta, tūliņ atbildējis:

—    Ko, vai tu esi jucis?

Tiesnesis uzsauca:

—    Ardali, dzen viņu ārā!

Arī viņš, pacēlis roku un rādīdams ar pirkstu, teica:

—    Ardali, dzen viņu ārā!

Kad viņš tā t'ēica, zālē visi vai plīsa no smiekliem; tiesnesis smējās visskaļāk. Visus izraidīja ārā, un lietu izbeidza.

Santals prasīja savam lieciniekam, kad viņi iznāca no tiesas:

—    Par ko tu runāji? Es neko nesapratu.

Vīrs, kurš bija tēlojis liecinieka lomu, atbildēja:

—         O, es gribēju runāt pavisam citādi, bet tiesnesis man pēkšņi jautā par ko savādu, jautā par arkliem, sak, ko tu zini par arkliem? Bet tu man neko nestāstīji par arkliem, no kāda koka tu tos taisi, tāpēc es atbildēju: «Vai viņš tos taisa no sala, asona vai dliao, to es nezinu, bet art viņš iet ar pieciem arkliem.» To es tiesnesim apliecināju. Atceries, ko mēs par to runājām un kā pēc tam tiesnesis mani pēkšņi pārtrauca; es biju nolēmis izstāstīt visu par šo lietu, bet, tikko izteicu šos pāris vārdus, tā mani izdzina ārā.

Bet divas rūpijas viņš tomēr bija pievācis, šis nekrietnelis.

Stāsta, arī augļotājs strostējis savu pavieglo liecinieku:

—    Paklau, es tev prasu, kāpēc tu neatbildēji?

—         Tu taču pats man sacīji: «Ko tiesnesis teiks, to saki tu arī,» — tas atbildēja. — Es ari teicu to pašu, ko teica tiesnesis. Tiesas darbinieks man sacīja: «Runā patiesību,» — bet lai es iegrimstu zemē, j^ teicu viņam kaut vārdu; vai man uz viņu jāklausās? Tu pats man teici no rīta, lai neliekos ne zinis par viņiem, bet, ko tiesnesis teica, to es arī teicu.

Augļotājs paspēlēja prāvu, un viņam bija jānoklausās tiesas spriedums: «Sūdzība tiek noraidīta.»

Santals tika attaisnots.

Tā nu es beidzu pasaku par kukuļņemšanu.

85 BĀRENIS

Reiz senos laikos, tā stāsta, dzīvojis kāds vīrs, kuram piedzimis viens bērns, kad vīrs atdalījies no radiem un sācis dzīvot par sevi. 1

Sis bērns bijis meitenīte. Tā viņi dzīvojuši mierīgi tālāk, un meitenīte jau sākusi staigāt.

Kādu vakaru vīrs ar sievu sēdēja tērzēdami, viņi runāja gan par šo, gan par to, te sarunas vidū sieva ieteicās:

—   Kāds laikam atkal apmeties man zem sirds.

—   Kā tu to zini? — vīrs vaicāja.

—    Jau divus mēnešus man nav nekas uz veļas, — sieva atbildēja.

Pagāja kāda nedēļa pēc šīs sarunas, un vīrs pēkšņi nomira no čūskas koduma.

Sieva ilgi bēdājās, gausties un pieminēt nelaiķi neapkusa, dažreiz pat neskārās ēdienam klāt. Dienu un nakti viņu mocīja baigas domas, un viņa piesauca Cando, sacīdama:

—    Ak, Cando bonga, ko mēs abi bijām apgrēkojušies, ka tu mūs izšķīri, aizvezdams viņu projām? Ak, Cando, cik maz laika tu ļāvi mums padzīvot kopā! Ak, Cando, kādas bēdas tu esi man uzsūtījis! Ak, Cando bonga, manu apmākušos debesu valdniek, vai es nekad vairs neredzēšu savu aizstāvi?

Tā šī sieviete vairoja savu postu un gaudās, un teica:

—    O, Cando bonga, tu aizvedi vīru no manis; dod dēlu viņa vietā!2 Padari to, kas uz laiku apmeties zem manas sirds, par dēlu! Skatoties uz šo bērnu, es apvaldīšu savas sāpes.

Katru dienu viņa tā lūdza Cando, lai dod viņai dēlu.

Kad viņa bija sestā vai septītā mēnesi, kļuva redzams, ka viņa gaida bērnu, un viņas vīra brāļi teica:

—    Sī mūsu brāļameitas māte,3 redzams, dzīvo ar kādu, ej nu sazini, ar ko. Atcerieties, kad mūsu brāļameitas tēvs bija dzīvs, ar šo sievieti viss bija kārtībā. Nu viņš ir miris; kas padarījis viņa sievu grūtu? Noteikti viņa dzīvo

ar kādu, sazin ar ko; tāpēc viņa noēda savu viru; sievas dēļ viņš nomira. Sasodīts, atņemsim viņai visu mantu un īpašumu; meiteni ari paņemsim un audzināsim paši.

To teikuši, viņi nekrietni nolamāja atraitni un ar varu atņēma viņai visu mantu un īpašumu. Atraitne zvērēja pie visiem svētajiem, teikdama:

—    Nē, godātie, nekad; bērns nav ne no viena cita; kad tēvs vēl bija dzīvs, es jau biju trešajā mēnesī. Bet jūs sakāt, ka bērns ir no kāda cita; nē, viņš nav ne no viena cita. Ja jūs man visu atņemsiet ar varu, ko lai es daru? Lai tad Cando mūs iztiesā.

Bet šie tik un tā neviens viņā neklausījās, paņēma visu ar varu. Tomēr viņas māju nenojauca, to atstāja, un atraitne dzīvoja joprojām vecajā mājā.

Ļaudis stāsta, ka Cando uzklausījis viņas bēdas, postu un ciešanas un izpildījis lūgumu, lai dod viņai dēlu; kad laiks pienāca, patiešām piedzima dēls, un viņa tapa ļoti priecīga. Viņa teica:

—    Cando ir uzklausījis manu lūgšanu. To, ko esmu lūgusi, Cando ir izpildījis. Lai slavēts Cando! 0, Cando, tu mani iepriecināji. Un tagad, Cando, gādā, lai šis bērns uzaug man par prieku.

Laiks gāja uz priekšu, un bērns auga. Sad tad viņš vaicāja:

—    Māt, kas noticis ar manu tēvu?

Māte raudādama atbildēja:

—    Kad es nesu tevi zem sirds, mans dēls, tavam tēvam iekoda čūska, un viņš nomira.

—    Neraudi, māt, — bērns teica, — es tev palīdzēšu. Ko citu lai dara, ja tēva nav vairs pasaulē? Atceries, ka tev ir dēls, un esi stipra.

Kad māte redzēja, cik gudrs ir dēls, viņa bija pārsteigta un sacīja:

—    Tas ir Cando, kas padarījis šo bērnu gudru.

Māte ik dienas pastāvīgi piesauca Cando. Kad viņa gāja pie kāda strādāt par atlīdzību, viņai vienmēr labi maksāja, un, kad viņa lasīja vārpas tīrumā, viņai tīšuprāt atstāja vairāk vārpu. Un pat, kad viņa gāja ubagot, neviens viņai neatteica, nenoraidīja, visi noteikti palīdzēja. Tā viņa ar dēlu badu necieta.

Kad zēns piedzima, vecākais bērns, meitene, atgriezās pie mātes. Abi bērni palika mājās, un māte gāja gan šur, gan tur lasīt vārpas. Dzīve ritēja bez bēdu, nekādu raižu viņiem nebija. Pamazām viņi iegādājās mājputnus un sivēnus; kad tos uzbaroja un pārdeva, viņi iegādājās kazas un aitas. Mājputnu bija daudz, viņi sāka uzbarot tītarus, kastrēt kuilēnus, arī āžus un aunus un, kad tie bija paaugušies, tad pārdeva.

Viņi bija iekrājuši cik necik naudas, un māte sacīja:

—         Paklau, manu zēn, par šo naudu nopirksim govi. Mums jāpērk tele.

To viņa sacīja tad, kad zēns jau bija pieaudzis. Viņš vaicāja:

—    Saki, māt, kādu teli mēs pirksim?

—         O, manu zēn, — māte atbildēja, — ļaudis stāsta, ka jāskatās, vai tele neslienājas, kad pārdevējs rāda to pircējam. Tā ir laba pazīme, tādas teles pērk, lai cik par tām prasa, tādas sargā māju un saimniecību.4 Ļaudis stāsta, ka tās arī ātri atnesoties. Un, ja tele neslienājas, tad paskaties tai zobos; kurām ir deviņi zobi, tās arī ir labas, tās ir tās pašas sugas. Kamēr tādu neatrodi, nepērc nevienu; citas sugas teli pirkt nevajag.

Tad zēns teica:

—         Labi, māt, es eju pirkt govi; nenākšu atpakaļ, kamēr nebūšu labu atradis; vienīgi tad, ja atradīšu piemērotu un nopirkšu, nākšu mājās.

—         Nē, dēls, tā gan nedari, — māte atbildēja, — gan mēs kādu dienu nopirksim piemērotu teli mūsu pusē.

—    Nē, māt, es iešu un nopirkšu tādu teli.

Kad viņš tā uzstāja, māte sacīja:

—    Labi, ej un pārved tādu teli mājās.

Dēls aprunājās ar ciema ļaudīm, sacīdams:

—    Nāciet kāds man līdzi un palīdziet nopirkt govi.

Visiem bija kaut kas steidzīgs darāms, neviens negribēja nākt. Tad viņš griezās pa kārtai pie saviem tēvočiem:

—         Nāc man līdzi, tēv,5 palīdzi nopirkt govi, mēs gribam vienu iegādāties.

Neviens no viņiem nebija ar mieru nākt.

Ciemā dzīvoja kāda kalēja ģimene, un dēls griezās pie kalēja:

—         Nāc man, lūdzams, palīgā nopirkt govi. Es aicināju visus ciema ļaudis nākt man līdzi, bet viņi, kaut tie izputētu, neparko negribēja. Saucu savus tēvočus, bet viņi tāpat negribēja. Es, protams, arī ceļa izdevumus apsolījos segt, bet viņi, sasodīts, negrib. Viņi neuzskata mani nemaz par cilvēku, bet, ja kādreiz tikšu pie bagātības, tad no draugiem ne atkauties nevarēs; patlaban nevienam nav gar mani daļas.

Un viņš vaicāja kalējam:

—    Nu, vai tu gribi man palidzēt vai ne?

—        Labi, — kalējs atbildēja, — ja neviens cits tev negrib palīdzēt, tad palīdzēšu es.

—         Ļoti jauki, — dēls sacīja, — tas ir labi; tad es rit sagādāšu ceļam vajadzīgo uzturu un parīt labi agri dosimies ceļā. Vai esi ar mieru?

—         Esmu, — tas atbildēja, — gādā vien vajadzīgo uzturu.

—    Tad ņem verā un nepiekrāp mani, — dēls brīdināja.

—    Labi, nepiekrāpšu, — kalējs atteica.

Norunātajā dienā abi devās ceļā, lai nopirktu govi, bet nevarēja atrast nevienu piemērotu. Viņi gāja tālāk, visur apvaicādamies, un šādā kārtā aiztika ļoti tālu. Viņi izgāja cauri kaimiņu radžas valstij, uo, kad nu bija nokļuvuši tik tālu, tad viņiem gadījās piemērota govs. Tā neslienājās, kad viņi to ieraudzīja, bet, kad piegāja klāt un labi apskatījās, tad redzēja, ka tai ir deviņi zobi un tā izskatījās pēc neparasti prāvas teles. Dēls teica:

—    Mēs pirksim šo.

—         Nē, — kalējs turējās pretī, — nepirksim vis; pats redzi, ka tai ir visi zobi, bet teļa vēl nav bijis. Tā noteikti ir neauglīga.

—        Vienalga, — dēls atbildēja, — vai nu auglīga vai ne, bet šo mēs pirksim.

Pēc tam viņi apvaicājās īpašniekam pēc cenas:

—         Govs mums tīri labi iepatikusies, — viņi teica, — bet tev vispirms jāpasaka cena, lai zinām, vai ņemt vai neņemt.

īpašnieks nosauca cenu — deviņas rūpijas, bet dēls sacīja:

—    O nē, nosauc īsto cenu.

—        Nu, labi, — īpašnieks atteica, — ja ņemsiet, tad astoņas rūpijas.

—    Tu pārāk uzteic šo neauglīgo teli, — iejaucās kalējs,

—   cik tad tu prasītu, ja tā būtu piena govs?

—    Nē, dēls, tā nav neauglīga, — īpašnieks^ atbildēja,

—    viņai vēl nav bijis pirmais teļš, bet nesen viņa bija pie buļļa.

—         Nu, paskaties pats, — kalējs neatlaidās, — telei visi zobi vietā, bet teļa vēl nav bijis. Pēc likuma govs meklē bulli, kad tai divi zobi, un atnesas, kad ir četri, vai meklējas, kad četri zobi, un atnesas, kad ir seši. Bet paskaties uz šo, kaut tai ir visi zobi, bet atnesusies tā vēl nav. Neauglīgs lops, vairāk nekas.

—    Labi, sakiet paši, cik jūs gribat dot par šo teli?

—         Ja mēs to dabūtu par četrām rūpijām, tad ņemtu, — kalējs sacīja.

—    Nē, — vīrs atteica, — dodiet sešas.

—    Es nedošu ne sešas, ne četras, — dēls paziņoja,

—   skaties, es nolieku piecas rūpijas.

—    Nē, dēls, tā tas neies cauri, — saimnieks tiepās,

—   tas man liels zaudējums.

—        Ja esi ar mieru, dod teli, ja ne, mēs iesim tālāk un meklēsim govi citur, — dēls noteica.

—    Lai notiek, — saimnieks piekāpās, — dod naudu. Viņi samaksāja, apsēja telei virvi ap kaklu un veda

projām.

Kad viņi bija nogājuši krietnu gabalu, uznāca nakts; viņi gāja cauri diezgan prāvam ciemam un prātoja: «Kur varētu pārnakšņot? Nebūtu par sliktu pārgulēt uz kādas verandas.» Ar tādām domām viņi gāja pa ielu uz priekšu un, ieraudzījuši māju ar verandu, uzrunāja mājiniekus:

—         Paklau, godātie, vai jūs neļautu mums pārgulēt kaut kur uz jūsu verandas?

—    Labprāt, — tie atbildēja, — vai nu mums vietas žēl? Tā viņi apmetās šeit uz nakti; paēduši vārītus rīsus,

viņi piesēja savu govi un nolikās verandā gulēt. Līdzko viņi iemiga, saimnieki atraisīja viņu govi, piesēja tās vietā savējo, galīgi vecu, un arī gāja pie miera.

Kad nākamajā rītā atausa gaisma, dēls un kalējs ieraudzīja, ka piesietā nav viņu govs, un teica saimniekam:

—         Paklau, tēv, tu esi apmainījis govi, šī nav mūsējā; tu esi paņēmis mūsējo un iedevis mums citu.

—         Nepavisam ne, — vīrs atteica, — tā ir jūsējā, es pats vakar redzēju, ka jūs to atvedāt.

—         Nav tiesa, re, kur mūsu govs, tu esi ievedis to savā kūtī.

—         Nē, tā ir mana govs, kāpēc man jādod tā jums? Ņemiet savu govi un vediet projām, savējo jums nedošu.

Un nu aizsākās karsts ķīviņš.

Beidzot saimnieks teica.

—         Nē, tā ķīvēties nav nekādas jēgas. Pagaidiet, kamēr sasaucu ļaudis, tie šo lietu izspriedīs.

Viņš aizgāja taisnā ceļā pie stārasta, kur pēc tam sanāca ari vairāki cienījami vīri, un atklāti pateica tā:

—         Es pievācu govi, kas pieder vīram no citas valsts, paņēmu to un vietā iedevu savu veco govi. Saku jums to atklāti: ja izšķirsiet strīdu man par labu, būšu jums pateicīgs.

—        Lai notiek, — viens atsaucās, — bet cik tu mums dosi?

—        Ja palīdzēsiet man gūt virsroku, tūliņ došu piecas rūpijas, — vīrs nosolījās.

—         Ļoti labi, — viņi piekrita, — mēs palīdzēsim tev gūt virsroku.

Kad saimnieks bija tos tā piekukuļojis, viņi devās pie abiem gaidītājiem; sākdami taisnību spriest, apvainoja dēlu un kalēju, teica, ka viņu govs bijusi šī vecā, un sacīja, lai vedot vien to projām. Tad bārenis viņus uzrunāja:

—         Nu, godātie, stārast, stārasta vietniek, un jūs, piecata,6 mēs neesam mierā ar šo spriedumu, redzam, ka jūsu spriedums ir aplams. Pagaidiet, ļaujiet arī mums atvest pāris vīru, kas var šeit runāt.

—    Labi, ved vien, — viņi atteica.

Protams, klusībā viņi nodomāja: «šie divi ir te svešinieki, ja ari viņi atvedīs kādu cilvēku, kurš runās viņiem par labu, tad tas būs šejienietis, un tādam mēs drīz vien apskaidrosim prātu.» Tāpēc viņi arī teica:

—    Labi, vediet vien.

Bārenis sacīja savam ceļa biedram:

—         Paklau, draugs, tev jāpaliek šeit un jāpieskata mūsu mantas, kamēr esmu projām. Iešu un ataicināšu pāris vīru no. viņējā ciemata. Ja viņi arī sacīs, ka tā govs ir mūsējā, tad vajadzēs to ņemt.

To teicis, viņš piecēlās un devās projām. Tā kā ceļu viņš nebija saskatījis, tad gāja vien taisni, ja jau ceļa nav. Gabaliņu tālāk viņš ieraudzīja ciemu, bet ejot drīz vien pazaudēja to no acīm. Priekšā bija biezi krūmi, un viņš lauzās tiem cauri. Pēkšņi pašā biezokņa vidū viņš pamanīja divus šakāļus, kuri skrēja savās darīšanās. Zēns uzsauca tiem:

—         Ei, pagaidiet, apstājieties uz mirkli; taisni jūs divus es meklēju.

Šakāļi apstājās un prasīja:

—    Kāpēc tu mūs abus meklē?

—    Esmu bārenis, — zēns atbildēja, — kamēr vēl biju mātes miesās, mans tēvs nomira, un visu viņa mantu un īpašumu pievāca viņa vecākais un jaunākais brālis, iepriekš nolamājuši manu māti; arī zemi viņi atņēma mums ar varu. Un, kad mēs bijām iekrājuši mazliet naudas, strādādami pie svešiem un lasīdami vārpas, es nopirku teli un vedu to uz mājām. Mēs ar ceļabiedru pavadījām šo nakti kāda vīra verandā tanī ciemā, kur ir tirgus. Kad mēs bijām iemiguši, saimnieks nozaga manu teli un atveda vecu govi, kuru piesēja teles vietā. Šorīt es ieraudzīju, ka tā nav mana tele un ka viņš ievedis manu teli savā kūtī. Tad es teicu saimniekam: «Paklau, tēv, šī govs nav mana, tā t»r ir manējā.» Bet saimnieks atbildēja; «Nē jel, tā ir tā pati govs, ko tu vakar atvedi; kāpēc lai es tev dotu savējo?» Aiz šā iemesla mums aizsākās karsts ķīviņš, un viņš sasauca ļaudis, kuri, būdami piekukuļoti, lietu izsprieda viņam par labu. Tā kā es nebiju mierā ar to, tad sacīju piecatai: «Es nepiekrītu jūsu spriedumam, godātie; pagaidiet, ļaujiet man atvest kādu, kas var runāt.» Kad nācu meklēt tādus cilvēkus, satiku jūs. Nāciet abi man līdzi un esiet mani tiesneši.

Tad šakāļi prasīja:

—    Vai ciema ļaudis ņēmuši kukuļus?

—    Kas to zina, — zēns atbildēja, — ar savām acīm es redzējis neesmu.

—    Labi, iesim, — šakāļi sacīja, — un izlemsim tavu lietu; tu esi mums uzticējies, un inēs jūsu strīdu izšķirsim.

Ceļā šakāļi teica zēnam:

—    Mēs nekādā gadījumā nevaram iet uz ciemu, tur mūs suni sakodīs; sastapsimies ārpus ciema zem kāda prāva koka. Atved abas govis uz turieni; kamēr spriedīsim, tās varēs tuvumā piesiet.

Netālu no ciema viņi ieraudzīja banjanu,7 kas auga ielas galā pie ceļa. Šakāļi teica zēnam:

—    Atved viņus visus pie šā koka; tiesu noturēsim zem tā.

Šakāļi palika koka pakājē, zēns aizgāja uz ciemu un uzaicināja stārastu, stārasta palīgu, ciema ļaudis un saimnieku, laināk pie banjana, un viņi atveda arī abas govis. Visi sapulcējās koka pakājē.

—         Nu, kur ir tavi runasvīri? — viņi prasīja zēnam.

—    Kur ir tie, kas runās tavā vietā?

Šakāļi sēdēja mazliet atstatu, un zēns teica:

—    Rau, tur viņi sēž.

—    Kā, tie taču ir šakāji, — viņi brīnījās.

—    Tie ir tie divi, ko es atvedu, — zēns atbildēja.

—    Nu, labi, — viņi piekrita.

Kad viņi bija atsēdušies koka pakājē, abi šakāji pienāca klāt un nosēdās vienā pusē. Visi sēdēja klusēdami, neviens neteica ne vārda. Tad stārasts sacīja:

—    Pasaulīt, mēs te sēžam kā bez valodas. Pastāstiet taču, kāpēc esam sasaukti.

Tad viens sacīja:

—    Nu, kurš tad runās? Ja tas, kas mūs te sapulcināja, neko nepastāstīs, kā mēs varam zināt, kas izlemjams?

—         Tad pastāsti visu, kas un kā, — viņi uzrunāja zēnu.

—    Kāpēc esi mūs aicinājis? Ja tu to pastāstīsi, tad zināsim, kas tev vajadzīgs.

—    Labi, godātie, — zēns atbildēja, — tas ir pareizi. Tikai tad, kad viss izstāstīts, tas kļūst saprotams. Nu, godātie, mums jāizlemj vēlreiz tas, par ko šorīt runājām.

—    Kā? — viņi brīnījās. — Mēs visu šorīt izlēmām. Kas tev vēl vajadzīgs? Nem govi, ko tev šorīt piešķīra, un ej savu ceļu.

—    Es nepiekritu jūsu šārīta lēmumam, — zēns aizrādīja, — tāpēc arī govi neņēmu. Un man arī nebija neviena runasvīra. Tagad atvedu divus, izspriediet viņu klātbūtnē lietu vēlreiz. Ja piespriedīsiet man atkal to pašu govi, vedīšu to uz mājām.

Kamēr viņi tā runāja, šakāļi sēdēja, galvas noliekuši. Tad ļaudis sāka apmainīties ar tādiem vārdiem:

—    Tie nu gan ir vareni tiesneši! Visu nakti noskrējušies, ķerdami krabjus un sienāžus, un tagad viņus māc snaudiens. Ja viņi spēj jēdzīgi runāt, kāpēc tad neko nesaka? Viņi taču nav izteikuši nevienu vienīgu vārdu.

Tad šakāļu tēviņš sacīja:

—    Jā, godātie, mēs esam runasvīri. Jūs teicāt: «Viņus māc snaudiens.» Tas nav tiesa, mēs nesnaužam. Mēs sastrīdējāmies savā starpā. Mēs ieradāmies, lai izšķirtu šā zēna lietu; tā ir patiesība, mēs izspriedīsim viņa lietu, nepiemirsīsim to. Mums ir ļoti paveicies, ka sastapām šeit jūsu padomi, bet vispirms izspriediet mūsu lietu. Jūs jau esat pieraduši būt par tiesnešiem, jūs izspriedāt šā zēna lietu: uzskatām, ka tas ir labi. Taču vispirms izšķiriet mūsējo, tad varēsim pateikt, vai esat pareizi rīkojušies šā zēna lietā. Ja neizšķirsiet mūsu strīdu, tad jūs neesat īsti tiesneši.» ,

Tad piecata teica:

—    Labi, stāstiet, kas jums tur ir.

—        Mēs abi visur ejam kopā, — šakālis sacīja, — ēdam to pašu barību, dzeram to pašu ūdeni, bet kāpēc viņa iet sevis pēc divreiz? Es to daru tikai vienreiz, bet viņa divreiz. Izlemiet, lūdzami, to.

—         Kas to var pateikt, kāpēc tā gadās, ka viņa iet sevis pēc divreiz dienā? — viņi brīnījās.

—        Tad, lūdzami, apvaicājieties viņai pašai, kāpēc viņa iet sevis pēc divreiz dienā, — šakālis aizrādīja.

Un viņi patiešām vaicāja šakālienei:

—         Vai tiesa, ka tu ej sevis pēc divreiz dienā jeb vai viņš dzen jokus?

Tā viņi vaicāja un paši smējās.

—         Nu, nu, nesmejieties, — šakālis viņus pārtrauca,

—   tur nav par ko smieties. Senos laikos sacīja: «Ja tu sēdi padomē kopā ar cienījamiem cilvēkiem, tad neuzvedies vieglprātīgi.» Tāpēc saku jums: te nav par ko smieties. Nesmejieties.

Viņi pārstāja smieties un jautāja šakālienei:

—         Pasaki, lūdzama, kāpēc tu ej sevis pēc divreiz dienā? Jūs abi visur ejat kopā, jūs ēdat un dzerat vienu un to pašu, tad kāpēc tu ej sevis pēc divreiz?

Sakāliene atbildēja:

—         Tas viss ir pareizi. Mēs visur ejam kopā, mēs ēdam un dzeram to pašu, bet es patiesām eju sevis pēc divreiz. Man dots tāds rīkojums: vienreiz es eju tāpat kā visi, un mani mēsli nokrīt zemē un paliek tur, bet manas otrreizējās iešanas nozīme ir šāda: ja kāds ņem kukuļus vai par kukuļiem netaisni iztiesā atraitņu, bāriņu, trūcīgo un ubagu lietas, tā pēcnācējiem paaudzi pēc paaudzes mutē kritīs šie mani mēsli un viņi mūžam neatbrīvosies no mēslu garšas mutē. Bet, ja tas, kurš ņēmis kukuļus, atzīsies padomes priekšā un lūgs man piedošanu, tad tam šo lāstu var noņemt; ja viņš neatzīstas, tad viņa pēcnācējus gaida minētais liktenis. Tāpēc man dots rīkojums iet sevis pēc divreiz dienā. Lūdzami, iegaumējiet to.

Un šakālis piebilda:

—         Lūdzami, iegaumējiet to, godātā piecata. Ja ar kādu no jums kaut kas līdzīgs ir noticis, pastāstiet tūliņ to padomei; jūs jau zināt, kāds liktenis jums pielemts.

Nu tie, kuri bija ņēmuši kukuļus vai vismaz domājuši ņemt, paši sāka atzīties un izstāstīja visu, kas noticis.

Tāpēc viņi piesprieda zēnam viņa teli, pavērsa lietu pret nekrietno saimnieku un nosodīja viņu ar piecām rūpijām. Zēns devās mājup un aizveda līdzi teli, un pārējie izklīda, iedami katrs savu ceļu. Abi šakāļi gāja zēnam līdzi, kamēr sasniedza mežu, tad viņi sacīja:

—    Nu, dēliņ, ved govi mājās; mums jāiet uz citu pusi.

Tā viņi izšķīrās.

Zēns ar kalēju pārveda govi mājās un piesēja kūtī vai arī vienkārši nojumē. Māte iztīrīja un izskaloja krūzes un ielēja viņiem ūdeni nodzerties, pēc tam viņi nomazgāja putekļus no kājām. Tad māte ielēja ūdeni krūzē, nomazgāja govij kājas un nolika tai priekšā salmus. Pēc tam viņa apvaicājās, kas labs vai slikts atgadījies ceļā un cik viņi samaksājuši par govi; viņi to visu pateica, arī to, kā govs nozagta un kā to dabūjuši atpakaļ, — šo viņi izstāstīja sīki jo sīki, un kalējs vēl piebilda:

—    Es biju ļoti pārsteigts, ieraudzījis šos šakāļus un dzirdēdams viņu vārdus. Iedomājieties, viņi taču ir no šakāļu cilts; kur viņi varēja iemācīties santalu valodu, jo spēja tik skaidri runāt? To dzirdot, es nevarēju vien beigt brīnīties. Un tāpat viņu spriedums, tas arī bija lielisks; visas runas uzreiz kā ar nazi nogrieza, neviens vairs ne vārda nebilda pret mums, govi atdeva bez vilcināšanās, un saimnieku nosodīja ar piecām rūpijām.

Tā kalējs runāja, un jūs nevarat iedomāties, cik jauki tas bija, un daudz ļaužu salasījās noklausīties viņa stāstu; jūs pat iedomāties nevarat, cik labi viņš stāstīja, taisni vai burtiņ apbūra visus. Bet zēna māte teica:

—    Paklau, manu zēn, tie abi nebija šakāļi, tas bija pats Čar.do, tāpēc arī viņi runāja tik brīnumaini.

—    Jā, laikam gan, — pārējie piekrita.

Bet kalējs turpināja:

—    Viņa tēvoči, tēva jaunākais un vecākais brālis, paņēma zēna īpašumu; kādu dienu viņš dabūs to atpakaļ, jo viņi paņēma to netaisnā kārtā.

—    Jā, — ļaudis piekrita, — tā tas ir; tu pareizi saki, mēs tagad arī to esam sapratuši. Bet ko tur lai dara? Vispirms jāsāk runāt pašam sūdzētājam. Saproti pats, kaut arī tēvoči aplaupījuši viņus līdz pēdējam, Cando par viņiem iežēlojies, tā ka badu tie nav cietuši.

Kad ciema ļaudis tā bija izrunājušies, kalējs teica:

—    Labi, spriediet vien tālāk, man jāiet uz mājām un kaut kas jāieēd.

Kad viņš to bija pateicis, zēna māte iegāja mājā, iznesa divus vai trīs mēriņus rīsu8 un iedeva kalējam, sacīdama:

—    Ņem, iesien stērbelē.® Bērni jau gaida tevi mājās.

Viņš iesēja rīsus stērbelē, māte vēl iedeva vārītas lēcas

un sāli, un, iesējis to visu, kalējs aizgāja. Arī pārējie, pazelējuši tabaku ar kaļķi,10 izklīda.

Pēc pāris dienām līdz tēvočiem nonāca valodas, ka zēns sāk vākt ziņas par tēva zemi. Viņi sacīja:

—    Labi, mums arī vajadzēs apspriesties ar mūsu puses ļaudīm. Varbūt šī zeme jāatdod atpakaļ bez lieka trokšņa.

Viņi tā patiešām izdarīja un apvaicājās gan šur, gan tur, un. kad viņt bija pastāstījuši tuvākajos ciemos, kā šakāļi sprieduši tiesu, kad zēns gājis pēc govs, visi ļaudis teica:

—    Dodiet bārenim atpakaļ viņa mantu; ja to nedarīsiet, tad kādu dienu piedzīvosiet lielu negodu. Redziet, viņa pusē ir un viņam palīgā iet pat meža dzīvnieki. Mēs, cilvēki, varam savā starpā sarunāt un apmuļķot citus, bet varbūt pats Cando ķeras pie šīs lietas, un zēns pierādīs, ka esat netaisni pievākuši viņa mantu, tad jums var rasties visādas grūtības.

Kad viņi šādi bija apspriedušies, tad nolēma:

—    Labi, atdosim atpakaļ to, kas viņam pienākas; kad mēs to paņēmām, viņa māte teica, ka bijusi trešajā mēnesī, kad nomiris viņa tēvs. Ja nu kāds pierāda, ka tā ir patiesība, ko tad teiksim? Mums tas, bez šaubām, būs liels negods. Labāk atdosim viņam visu viņējo, ja tā ir. Tad arī mūsu starpā būs miers. Ja tā nedarīsim, tad var pienākt tāda diena, kad paši sastrīdēsimies vai sastrīdas mūsu bērni.

Kad viņi tiktāl bija visu pārdomājuši, tad sāka raudzēt alu" un, kad tas bija norūdzis, ataicināja zēnu ar māti un pārējos ciema ļaudis un visu pienācīgi apsprieda. Pēc tam viņi atdeva zēnam viņa govis, rīsa laukus un pārējo mantu.

Tā šis stāsts beidzas. Sādā kārtā zēns dabūja atpakaļ visu savu mantu. Vai tā ir bijis vai ne, bet ļaudis tā stasta.

86 DUMIĶIS ZNOTS

Reiz vecos laikos, tā stāsta, kādā ciemā dzīļ vojis viena vira znots. Kādu dienu viņš, kā > sacīts, gājis vienatā apmeklēt sievastēvu un sievasmāti 1 viņu mājās. Viņa sievasmāte gatavoja uzlievi rīsiem un ļ reizē runājās ar znotu. Tā pienāca vakars.

Vecā sieva vārīja svaigus bambusa asnus uzlievei; paj beigusi vārīšanu, viņa ielēja znotam ūdeni, kur nomazgāt ; rokas pirms ēšanas, un nolika viņam krēslu1 pie durvīm. Nomazgājis rokas un ienācis atkal istabā, viņš apsēdās ļ uz krēsla, un sievasmāte pasniedza viņam rīsus ar uzlievi. Ēzdams znots domāja, ka uzlieve gatavota no gaļas, bet brīnījās, ka nepatrāpās neviens kumoss. Tad viņš vaicāja sievasmātei:

—    Paklau, māt, kādu uzlievi tu esi izvārījusi? Nevaru tikt skaidrībā, no kā tā ir.

Znotam aizmugurē bija bambusa durvis, tāpēc sievasmāte teica:

—    Paskaties, kas tev aiz muguras, znotiņ, no tā paša pataisīju tev uzlievi.

Znots atskatījās un ieraudzīja bambusa durvis; uzmetis tām acis, viņš neko neteica; arī sievasmāte pasacīja tikai to un neko vairāk. Tomēr klusībā znots nodomāja: «Uzlieve patiešām brīnišķīga; kad visi būs cieši aizmiguši, aiznesīšu durvis sev līdzi.» Tā viņš klusībā apņēmās.

Un patiešām, kad visi bija paēduši, viņi devās pie miera, un, kad viņi bija iemiguši, znots klusiņām piecēlās, atraisīja durvis,2 uzvēla tās uz muguras un to pašu nakti devās projām tā, ka neviens nezināja, kad tas padarīts.

Otrā rītā visi pamodās līdz ar gaiļiem un ieraudzīja, ka durvju vairs nav; viņi sāka saukt znotu, bet tas neatsaucās. Tad viņi teica:

—    Paskatieties, kur ir znots, kāpēc viņš neatsaucas.

Apskatījās visapkārt, bet znota nav. Tad sievasmāte

pēkšņi sāka skaļi smieties, un meitas prasīja:

—    Māt, par ko tu tik sirsnīgi smejies?

—    Jūsu vecākās māsas virs, meitenes, droši vien aizšmaucis ar tām durvīm, — māte atbildēja. — Vakar es taisīju uzlievi no bambusa asniem, un viņš man prasīja: «Paklau, māt, no kā tu esi vārījusi šo uzlievi? Es netieku skaidrībā, no kā tā ir.» Tad es viņam atbildēju: «Paskaties, kas tev aiz muguras, znotiņ, no tā es taisīju tev uzlievi.» Laikam tāpēc jūsu vecākās māsas vīrs ir durvis aiznesis sev līdzi.

Kad viņa to pastāstīja, meitas ilgi smējās un sacīja:

—    Mūsu svaini^ ir traki stulbs.

Un patiešām, kad šis stulbenis bija pārnācis mājās ar durvīm, viņš salauza tās gabalos, sakapāja bambusu sīkos kumosiņos un teica sievai:

—    Izvāri man no tiem šodien uzlievi.

—    Kādu uzlievi no tiem var izvārīt? — viņa brīnījās.

—    Vai tad sauss bambuss ir ēdams? Nepavisam ne. Tu esi īsts muļķis.

—    Nē, uzlieve bija ļoti garšīga, — viņš atbildēja. — Es vakar biju pie tavas mātes un citiem radiem, tad viņa izvārīja man šo uzlievi. Tici vai netici, bet es tev saku, tā garšoja it kā būtu no gaļas, tāpēc arī paklusām atnesu šīs durvis, jo viņi nebūtu man tās devuši.

—    Kas tad ēdis šīs sausās skaidas, ja tu gribi, lai es vāru no tām uzlievi? — sieva prasīja.

—    Ja neviens cits neēdīs, tad vāri uzlievi man vienam pašam, — viņš atteica.

Tā kā viņš negribēja sievā klausīties, tad viņa patiešām izvārīja uzlievi un pasniedza to viņam ar vārītiem rīsiem. Viņš uzlēja rīsiem šo uzlievi, sajauca to ar pirkstiem un piestūķēja pilnu muti, bet sieva stāvēja un skatījās. Rīsi ar šo uzlievi viņam diezin kā vis negaršoja, viņš izzvejoja gabaliņu bambusa un sāka to grauzt, bet nespēja sakost. Tad sieva, nevarēdama vairs novaldīties, sāka skaļi smieties, un smējās arī viņš pats.

—    Jocīgu uzlievi tu esi izvārījusi, — viņš teica. — Tu neproti to gatavot, tāpēc tā ir tik negaršīga. Kāpēc kārtīgi neizvārīji šos gabaliņus? Tanī uzlievē, ar ko tava mate mani mieloja, es nevarēju atrast neviena gabaliņa, bet tev tādi paši gabali, kādos es durvis saskaldīju. Tu tos nemaz neesi izvārījusi.

—    Es nezinu, kā šādu uzlievi gatavo, — sieva atbildēja,

—    labāk vāri to sev pats.

Viņš patiešām sāka pats vārīt, bet arī neprata koka gabalus izvārīt mīkstus. Toties visi dabūja izsmieties par viņu pēc sirds patikas. Kopš tās dienas viņam deva iesauku Dumiķis, tā viņu dēvēja ikviens, kad satika, un ķircināja bez sava gala.

Tādas ir šīs pasakas beigas. Tāda tā ir.

87 KĀ APĒDA KAZU

ĻAudis stāsta, ka reiz senos laikos kāda kaza ieklīdusi svešā pagalmā. Līdzko tā tur ienākusi, saimnieks tūliņ nokāvis to un ienesis mājā, lai gan kaza nepiederēja viņam.

Kad saule bija norietējusi un iestājās krēsla, ieradās kazas saimnieki un apvaicājās:

—   Vai pie jums gadījumā nav ieklīdusi mūsu kaza?

—    Kas to zina, ir vai nav ieklīdusi, — viņiem atbildēja. — Mēs neesam redzējuši. Paskatieties mūsu kazu nojumē, varbūt tā ir tur.

Viņi aizdedzināja gaismekli, paspīdināja ar to kazu nojumē; tā ka pazudušās kazas te nebija, tad meklētāji gāja projām.

Ap pusnakti saimnieki kazu nodīrāja, sakapāja sīkos gabaliņos, daļu izvārīja un apēda, bet pārējo noglabāja. Tad tēvs teica bērniem:

—    Paklau, bērni, jūs zināt, ka mēs ēdām kazas galu; kad rīt dzīsiet lopus ganos, tad neejiet tuvu citiem bērniem; redziet, kazas gaļai garda smarža, viņi var saost, ka esat to ēduši.

Bērni neteica ne vārda.

Nākamā rītā saimnieka dēlēns izlaida ārā govis, kazas un aitas un aizdzina turp, kur ganīja lopus visi ciema bērni. Kad pārējie bērni nāca zēnam tuvāk, viņš tūliņ gabaliņu atkāpās, bet tie nāca un nāca. Tad viņš tiem uzsauca:

—    Piesargieties, puikas, nenāciet man par tuvu, citādi

jūs saodīsiet.

—    Ko tad mēs saodīsim? — viņi prasīja.

—         Kazas gaļu, ko tad citu, — viņš atbildēja. — Vakar vakarā es saēdos kazas gaļu, un vēl tāds mazums palika pāri.

Bērni, protams, pastāstīja to mājas; kad tas kļuva zināms un šā vīra māju pārmeklēja, tad atrada gaļu, tāpēc par sodu viņam bija jāsamaksā pieci četru annu gabali un jāatdod apēstās kazas vietā tās īpašniekam cita.

Tā šī pasaka beidzas.

88 DIVI BRĀĻI

eiz dzīvoja divi brāļi. Viņiem abiem bija tikai viena sega.1 Viens sedzās ar to dienu, otrs nakti. Brālis, kurš sedzās ar to dienu, staigāja pa tādām vietām, kur auga daudz asu dadžu, nakti tie neļāva otram brālim gulēt.

Viņiem bija arī govs. To viņi pārdalīja uz pusēm: vienam krita pakaļējā daļa ar tesmeni, otram — priekšējā ar galvu. Govi viņi abi pieskatīja, un tā atnesās. Teļš, protams, krita tam, kam piederēja govs pakaļējā daļa. Viņš sāka govi slaukt. Pienāca priekšējās daļas īpašnieks un redzēja, ka brālis slauc govi.

Viņš teica:

—         Beidz slaukt, vedīšu savu pusi projām, — un sāka sist govij pa purnu.

Govs rikšiem laidās projām, kas nu vairs par slaukšanu.

Otrais brālis sacīja:

—    Kāpēc tu sit govij, slaists tāds?

—         Es tavai govij nesitu, — pirmais atbildēja, — es situ savai.

Tā pienu nedabūja ne viens, ne otrs.

89 RADŽAS NEGODS

adža izgāja medībās, un, kad viņš medīja, viņam iegribējās palaist seska smaku. Viņam līdzi bija bārddzinis. Radža domāja: «Ja es ko tādu izdarīšu, bārddzinim dzirdot, tad visi to dabūs zināt.» Tāpēc viņš aizgāja aiz khamera koka, palaida vējiņu un palūdza koku nevienam par to neteikt.

Pārnācis mājās, radža aizsūtīja pēc galdnieka un lika pagatavot divējas bungas — tabla un dugi — un vijoli čikaru. Galdnieks devās uz mežu, un vajadzēja tā gadīties, ka viņš nocirta to pašu khameru. Pārnesa mājās un iztaisīja bungas un vijoli no šā koka.

Kad galdnieks bija izpildījis pasūtījumu, radža sasauca dejotājus un muzikantus; visi radžas draugi sanāca noskatīties dejas. Pēkšņi dejas vidū tabla bungas teica:

—   Radža pirda. Radža pirda.

Bet dugi bungas daudzināja:

—   Zinu, zinu, zinu, zinu.

Un čikara smalkā balsi sauca:

—   Viņš lika nevienam neteikt. Lika nevienam neteikt.

Visi sāka smieties, bet radža tā nokaunējās, ka nometa

valdnieka drēbes, apbārstīja miesu ar pelniem un gāja, kurp acis rāda, kā vienkāršs sadhu.

Rani ilgi raudaja, jo nekādi nevarēja saprast, kāpēc radža viņu pametis. Viņa atsauca galdnieku, sāka iztaujāt, kas noticis un, kad dabūja visu zināt, aizsūtīja galdnieku un bārddzini uzmeklēt radžu un pārvest atpakaļ mājās.

Pēc zināma laika radžam apnika būt par sadhu, un viņš nolēma atgriezties savā pilsētā. Ceļā viņš sastapa galdnieku un bārddzini, un visi devās mājup kopā. Saulei rietot, viņi tuvojas pilsētai. Radža sacīja:

—        Es ieiešu pilī, kad būs pavisam tumšs; jūs ejiet uz mājām un nestāstiet nevienam, ka esmu atgriezies.

Pusnaktī viņš gāja iekšā pilī, bet kalpi nodomāja, ka tur lavās zaglis, un nosita viņu. Līķi aizvilka līdz upei un pameta tur.

No rīta galdnieks un bārddzinis apķērās: kur tad radža? Tā visi dabūja zināt, kas noticis. Rani aizskrēja pie upes un, ieraudzījusi vīra līķi, ielēca upē un noslīka.

90. TELI UN VIŅA KALPS

SENOS laikos, kā ļaudis stāsta, gadījies tā, vecs teli seklā bambusa grozā nesis māla podus ar eļļu. Viņš gājis uz ciemu eļļu pārdot. Ceļā viņš sastapis santalu un teicis tam:

—    Paklau, vai tu negribētu nākt pie manis par kalpu?

—    Jā, — tas atbildēja, — ja tu mani ņemsi, es iešu.

—    Nu, tad nes šo grozu ar eļļu, — teli sacīja, — par to es tev tūliņ samaksāšu divas annas vara naudā.

—    Labi, — santals piekrita, — nesīšu tavu grozu.

Viņš patiešām uzlika grozu uz galvas un nesa to.

Iedams viņš klusībā domāja: «Teli man tūliņ dos divas annas vara naudā; par vienu anhu nopirkšu ēdamo, to es noēdīšu, bet otra auna paliks. Par to nopirkšu mājputnus un turēšu vistas; tās dēs olas un izperēs cāļus; kad tie pieaugs, vistiņas es paturēšu, lai dēj, bet gailīšus izkastrēšu un, kad tie pieaugs, pārdošu par četrām annām gabalā. Par šo naudu nopirkšu kazas, un, kad tās atnesīsies, kaziņas paturēšu vaislai, bet āzīšus izkastrēšu, pēc tam pārdošu un par šo naudu nopirkšu govis; kad tās atnesīsies, telītes paturēšu ganāmpulkam, bet bullīšus izkastrēšu; daļu vēršu pārdošu un saņemšu naudu, pret pārējiem iemainīšu bifeļu mātes. Kad tās atnesīsies, telītes laidīšu ganāmpulkā, bet bullīšiem ļaušu paaugties, tad tos izkastrēšu. Nopirkšu zemi rīsam un citai labībai, kā arī arklu; kad zeme dos ražu, apprecēšos un man būs bērni; kad tie paaugsies, tad skraidīs apkārt un draiskosies. Pārnākšu mājās no darba, apsēdīšos uz gultas, sieva pienesīs man ūdeni un skaliņus, ko zobus tīrīt; iztīrījis zobus, sēdēšu un gaidīšu, tad bērni man teiks: «Tēt, no

mazgā rokas un nāc ēst,» — bet es papurināšu galvu un atbildēšu: «Nē, nē! Es neēdīšu.»

Šādās pārdomās kavēdamies, viņš patiešām iesaucās:

—         Nē, nē! — un papurināja galvu tā, ka grozs nokrita zemē un eļļas pods saplīsa gabalu gabalos.

Vecais teli sāka bārties:

—         Pasaulīt, kā tu nesi to podu, godātais? Visa mana eļļa pagalam, un es neesmu paspējis ieņemt par to ne paisu. Tu esi izlējis visu eļļu, tāpēc nedabūsi ne paisas, gluži otrādi — samaksāsi man par podu svaigas eļļas.

—         Neko tu nedabūsi par savu svaigo eļļu, — santals atbildēja. — Tu saki, ka esmu sagādājis tev lielus zaudējumus, bet es esmu zaudējis daudz vairāk nekā tu.

Vecais teli galīgi pārskaitās, un nu viņiem izcēlās liels strīds. Beidzot santals teica:

—         Nelamājies, labāk vispirms saskaitīsim zaudējumus. Ja tu būsi zaudējis vairāk par mani, es tev samaksāšu visu, kas pienākas, bet, ja mani zaudējumi būs lielāki, tu samaksāsi tos man.

Teli patiešām piekrita:

—    Ļoti labi, saskaitīsim savus zaudējumus.

Viņš, protams, nezināja, ko santals klusībā bija izdomājis. Teli sprieda tā: «Es nolīgu šo vīru, kurš nāca tukšām rokām; it nekā viņam klāt nebija; kādi zaudējumi tad viņam varēja rasties?» Tāpēc teli sacīja:

—         Man bija eļļa par divām rūpijām, un pods maksāja vienu annu; tie ir mani zaudējumi, tāpēc maksā man, lūdzams, divas rūpijas un vienu annu.

Santals savukārt sacīja:

—         Labi, tagad es pastāstīšu, ko es esmu zaudējis; saskaiti nu.

Un santals sāka uzskaitīt naudu, ko bija cerējis saņemt, no naudas pārgāja pie mājputniem, no tiem pie kazām un tā tālāk un tā tālāk visu, ko bija izdomājis, arī to, kā viņa ienākumi pieauguši, kā viņš atteicies ēst un kā tāpēc grozs nokritis no galvas un pods saplīsis.

Kad viņš to bija izstāstījis, teli sāka smieties; viņš smējās un nevarēja vien beigt.

Santals izstāstīja visu līdz galam un tad prasīja:

—    Nu, kuram no mums ir lielāki zaudējumi?

Tad teli atbildēja:

—         Pēc mana aprēķina iznāk, ka mūsu zaudējumi ir vienādi; abi esam zaudējuši krietni daudz. Ko lai tagad

darām? Tu sagādāji zaudējumus mums abiem. Kā lai to izlabo? Samierināsimies ar to, kas ir.

Tā viņi izšķīrās smiedamies.

Pasakai beigas. Bet santali, atceroties šo pasaku, vēl tagad saka: «Neesi tik pašpārliecināts kā vērsis pie eļļas spiedes, 1

— jo tad tu paliksi ar tukšām rokām.»

91 GAISA PIĻU CELAJS

DZivoja reiz ciemā veca sieva, un viņai bija dēls. Kādudien ciemā ieradās tirgotājs. Viņš nopirka te divus podus kausēta sviesta, bet nebija neviena, kas tos aiznestu. Viņš iegriezās pie vecās sievas un teica viņas dēlam:

—    Nāc, puis, aiznes sviestu, es maksāšu divas annas.

Puisis labprāt piekrita un gāja tirgotājam pa priekšu,

nesdams podus. Viņš gāja un prātoja, kā vislabāk izlietot šīs abas annas. «Nopirkšu vistlu,» viņš domāja. «Tā man izdēs daudz daudz olu. Pārdošu cāļus un nopirkšu kazu. Kazai būs kazlēni, pārdošu tos, un pats ar laiku kļūšu par lielu tirgotāju.» Tā viņš prātoja, te pēkšņi viņam tieši pie kājām uzspurdza irbe. Puisis atsprāga atpakaļ, podi ar sviestu nokrita zemē un saplīsa. Tirgotājs sāka bārties:

—        Tu visu manu sviestu aizlaidi postā. Tev vajadzēs samaksāt man tā vērtību.

Bet puisis atbildēja:

—        Tu pazaudēji sviestu par divdesmit vai trīsdesmit rūpijām, bet es pazaudēju tukstošus. Par tām divām annām es būtu nopircis vistu, pēc tam kazu un ar laiku būtu kļuvis par lielu vīru. Par to tev jāmaksā man.

Izdzirdējis to, tirgotājs iedeva puisim simt rūpijas. Puisis pārskrēja ar naudu mājās un parādīja to savai mātei. Tirgus dienā viņš teica:

—    Māt, es iešu uz tirgu un nopirkšu kaut ko labu.

Viņš ieradās tirgū, nosēdās maliņā un skatījās, kas vis

apkārt notiek. Kad ļaudis sāka izklīst, viņš iesēja savas simt rūpijas lakatiņā un sainīti uzkāra nūjas galā. Tirgū bija vecs nodzīts vērsis, kuru saimnieks nebija pratis pārdot. Puisis piegāja pie saimnieka un teica:

—    Ņem, brāli, manu naudu un dod man šo vērsi.

Bet vērša īpašnieks atbildēja:

—         Brāli, mana vērša visaugstākā cena ir desmit rūpijas, bet tu man dod simtu.

—    Nekas, — puisis atteica, — apmainīsimies.

Viņš atdeva naudu un veda vērsi līdzi.

Viņi gāja lēni, jo vērsis tikko vilka kājas, tik izģindis tas bija, un ceļā uznāca nakts. Ceļa malā bija termītu pūznis, un uz tā stāvēja šakālis. Viņš ieraudzīja puisi un domāja: «Sis puisis mani nositīs.» Puisis, ieraudzījis šakāli, savukārt nosprieda: «Liekas, šim šakālim varen iepaticies mans vērsis.» Tāpēc viņš uzsauca šakālim:

—         Brālīt, es zinu, ka mans vērsis tev patīk, tāpēc nolēmu viņu atstāt tev. Tikai, kad nākamreiz iešu uz tirgu, dod man viņu atpakaļ.

Tā viņš teica, pameta vērsi un pats gāja uz mājām.

Vērsim nebija spēka vilkties tālāk, un viņš apgūlās. Barības te nebija, ūdens tāpat nebija, un viņš nobeidzās. Atnāca šakālis un aprija viņu ar vislielāko prieku.

Puisis atkal gāja uz tirgu un teica:

—        Šakāli vairs neredz; tas laikam noslēpies termītu pūznī.

Viņš sāka pūzni rakt un atrada tanī divus podus, pilnus ar naudu, pārnesa tos mājās un kopš tā laika abi ar māti dzīvoja laimīgi.

92. SIEVIETEI NEKO NEDRĪKST STĀSTĪT

Sensenīm, stāsta, dzīvojis kāds santals. Reiz viņš grasījies iet kaut kur uz darbaru. Gadījās tā, ka tobrīd, kad viņš gāja pa ežu gar sakņu dārzu, viņa kalpone1 ārdīja sakņu dārzā govju mēslus. Mēsli

šjakstēja uz visām pusēm, un dažas šļakatas trāpīja viņa gurnautu. Viņš to ieraudzīja un teica:

—        Fui, cik nejauki izskatās. Tā es nevaru iet, par mani sāks smieties. Labāk jāiet atpakaļ, jāatstāj šis auts mājās un jāapliek cits, tīrāks.

Tāpēc viņš griezās atpakaļ un pārmainīja gurnautu, netīro ielika podā, pārsedza to ar lapu šķīvi2 un pakāra labi augstu tai pašā kaktā, kur abi ar sievu mēdza gulēt. Tad viņš aizgāja uz darbaru.

Pēc pāris dienām sieva ieprasījās:

—    Paklau, ko tu esi ielicis tanī podā?

—        Neko, — viņš atbildēja. — Kas tev par labumu, ja tu dabūsi to zināt?

Todien viņš neko vairāk neteica. Pagāja pāris dienas, un gadījās tā, ka sieva, gulēdama gultā, atkal pievērsa acis podam un no jauna sāka uzmākties vīram ar jautājumiem:

—    Ko tu tur esi pakāris? Pasaki, lūdzams.

—         Nē, — vīrs atbildēja, — neparko neteikšu. Ja jums, sievietēm, kaut ko pasaka, tad tas iziet pa visu pasauli. Jūs jau neizturēsiet, ka noslēpums sairst pīšjos kopā ar jums. Nē, neteikšu.

—         Es nevienam nestāstīšu. Pasaki gan, — sieva lūdzās.

—    Kam tad tu pateiksi, ja ne man? Saki tak, es nekad nevienam neizpļāpāšu.

—        Nu, pielūko, — vīrs piekodināja, — es pasacīšu, tikai iegaumē: nevienam nedrīkst neko teikt.

—         Kāpēc man jāstāsta? Ja es izpļāpāšu, vai tad pašai nevajadzēs sarkt aiz kauna? Kāpēc man jāstāsta tas, kas skar vienīgi mūs abus? Tici man, ka neteikšu nevienam.

—         Nu, tad redzi, — vīrs iesāka, — tanī podā … Vārdu sakot, es nositu kādu cilvēku. Lai neviens neko neatklātu, es nocirtu viņam galvu un noslēpu tanī podā.

—        Vai tiesa, ka tu noslēpi galvu podā? — sieva neticēja. — Vai tikai tu mani nekrāp?

—         Nekādā ziņā, — vīrs atbildēja. — tikai piesargies, tu nedrīksti izpļāpāties, jo tad tev gals klāt. Ja pateiksi kādam, vari man ticēt, ka pats tevi nobeigšu ar savām rokām.

Tā viņi izrunājās, un sieva nomierinājās.

Pagāja vēl dažas dienas, un vīrs ar sievu briesmīgi sastrīdējās, sāka velēt viens otru, un tad sievai paspruka:

—   Ak tā, tu mani sitīsi! Un pats nobeidzi cilvēku, lešu un nosūdzēšu tevi, tad tu saņemsi, ko pelnījis!

Un viņa tā ari izdarīja: aizgāja un nosūdzēja. Stārasts sasauca ļaudis, vīru sasēja un aizvilka uz iecirkni. No iecirkņa atsūtīja uz ciemu policistus, tie noņēma podu, attaisīja un skatās, bet tur iekšā lupata. Viņi nolamāja stārastu līdz pēdējam, piespieda samaksāt sodu un aizgāja.

Tad vīrs teica:

—   Paklausieties, ko jums sacīšu. Ja jums ir kāds noslēpums vai jūs uzzināt kaut ko svarīgu, nekad nesakiet to savām sievām, pat nepieminiet to. Vai nu agri vai vēlu, bet, līdzko patrāpīsies tāds gadījums, viņas visu izpļāpās. Tāpēc esiet piesardzīgi, kad runājat ar sievieti, un atcerieties: agri vai vēlu viņa var jūs pašus nosūdzēt.

Kopš tā laika mēs zinām šo notikumu, un stāsts par to plaši izplatījies. Un taisnība, ja kāds ko stāsta sievietei, tad var ticēt, ka drīz vien to zinās visi.

Tās ir beigas. Ar to pietiek.

93. SLINKA VEDEKLA

ādreiz, tā ļaudis stāsta, apprecinājuši jaunekli. Abi, vīrs un sieva, dzīvojuši saticīgi un vienā mierā, tikai sieva bijusi ļoti slinka. Līdzko pagadījies kāds grūtāks darbs, tā sieva todien saslimusi; sevišķi asara un sana1 mēnešos viņa gulējusi vaidēdama, bet, kad visi pārējie aizgājuši pie darba, viņa piecēlusies, izčakarējusi visus rīsus, kas podā, un apēdusi, bet, ja nekas nav bijis, tad taisījusi pati sev ēst.

Kādu dienu vīratēvs teica:

—   Atvedīšu dziedniekus, lai aptausta viņai pulsu;2 tā ir dīvaina kaite, kas uzkritusi mūsu vedeklai. Liksim, lai sataisa viņai kādas zāles, un, ja tās nelīdzēs, sūtīsim viņu atpakaļ uz tēva mājām, lai paliek tur.

Viņš patiešām uzmeklēja dažus dziedniekus, atveda viņus un sacīja:

—        Pataustiet, lūdzami, mūsu vedeklas pulsu un pasakiet, kas tā par kaiti. Mēs netiekam skaidrībā, kas vedeklai kaiš. Citādi viņas vecāki un radi var teikt: «Re, jūs pat nemēģinājāt viņai kaut drusciņ palīdzēt.»

Tad viens dziednieks aptaustīja viņas pulsu, un tas, kas to darīja, pasmīnēja. Arī otrs paņēma viņas roku, paturēja un arī pasmīnēja. Abi apsēdās un neko neteica.

Saimnieks viņiem prasīja:

—        Nu, kas ir,» godātie? Ko jūs abi atradāt? Pasakiet, lūdzami. Vai mums nav jādod viņai kādas zāles?

—        Viņas kaite ir ļoti grūta un ielaista, — dziednieki atbildēja. — Pamēģiniet uzmeklēt ārstnieciskas saknes, sagrūdiet tās un dodiet viņai dzert.

—        Es neko nezinu par ārstnieciskām saknēm, — saimnieks teica, — tāpēc jau aicināju jūs abus; atnesiet tādas zāles, kas var viņu izdziedināt, bet, ja tās jāpērk un jādod pašiem, tad sakiet, kā tās sauc. Pasakiet visu, kas var viņai palīdzēt, citādi mēs nevarēsim viņu dabūt uz kājām.

To visu runāja slimnieces klātbūtnē, viņa to dzirdēja.

Abi dziednieki sacīja:

—         Tā tas ir, godātais, un, ja tu esi mūs ataicinājis, tad mēs pagādāsim zāles, tikai mums vēl maza piebilde: mums jānoskaita buramvārdi, lai zāles palīdzētu, citādi no tām nebūs nekāda labuma.

—        Labi, — saimnieks atbildēja, — dariet visu, kas dziedināšanai vajadzīgs, pusceļā palikt nevajag.

—    Ļoti jauki, viss norunāts, — dziednieki atteica,

—    mēs tūliņ iesim pēc zālēm un, kad atgādāsim tās, tad noskaitīsim buramvārdus un tūliņ liksim zāles izdzert.

—    Dariet nu to visu labi ātri, — saimnieks lūdza,

—   un zāles atnesiet vai nu šodien, vai rit. Patlaban mums ir ļoti grūti, bet slimu cilvēku atstāt vienu pašu ari nav labi. Vajadzētu kāda, kas viņu pieskata, bet mums jau tā trūkst darba roku. Lūdzami, pagādājiet zāles aši jo aši un nekavējieties.

—        Labi, mēs tās sameklēsim un atgādāsim šodien, — dziednieki nosolījās, — un rīt dosim viņai dzert.

To pateikuši, abi dziednieki devās projām, bet, izgājuši ciema ielā, viņi apstājās un teica saimniekam, ka vedeklai uzbrucis slinkuma drudzis.

—    Kā tad mēs varēsim dabūt viņu veselu? — saimnieks uztraucās.

—    Pagaidi un nesaki nevienam neko, — dziednieki atbildēja, — mums ir piemērotas zāles šādai kaitei; tu tikmēr ciet klusu.

Patiesību sakot, abi dziednieki aizgāja uz mežu, uzmeklēja ļoti lielas tirras3 saknes, prāvas kā ķirbji, izraka tās un pārnesa mājās. Vakarā viņi ieradās pie slimnieces un teica:

—    Mēs uzmeklējām un atnesām zāles, bet šodien tās nedosim, dosim rīta agrumā, gaismiņai svīstot. Ņemiet vērā, ka vispirms mēs viņā ielas galā pie krustceļiem apbursim jūs visus kopā ar slimnieci un tikai tad dosim viņai zāles. To mēs pasakām šodien tāpēc, lai rīt neviens nekur neaizietu.

—    Labi, lai notiek, — viņi atteica.

—    Tad ir viss skaidrs, — dziednieki sacīja, — gaidiet, mēs rīt agri ieradīsimies.

Viņiem pasniedza vakariņas, un paēduši viņi devās uz mājām.

No rīta viņi uzcēlās, gaiļiem dziedot, vispirms aiznesa tirras saknes uz ielas viņu galu un atstāja tur. Tad viņi devās uz slimnieces mājām un uzcēla visus augšā. Viņi palūdza vara kausu ar ūdeni, mazliet sindura un vecu sietu. Sīs mantas viņi paņēma līdzi un veda visus uz ielas galu pie krustceļiem. Tur viņi lika slimniecei apsēsties sietā un notriepa viņu ar cūku mēsliem. Pēc tam uzkāra sliņķei abas tirras saknes kaklā un teica:

—    Tu, vedekla, nostaigā trīs reizes turp un atpakaļ pa šo ciema ielu, mēs tikmēr pastāvēsim šeit. Tikai tad, kad būsi Iris reizes nostaigājusi, ļauno spēku vara būs salauzta un arī mēs varēsim šo vietu atstāt. Nekavējies un ej labi ātri trīs reizes no viena gala līdz otram.

Un patiešām, vedekla arī sāka iet torīt pa ielu, un ļaudis smējās pilnā kaklā par viņu, bet ciema bērni sekoja viņai baros, plaukšķināja,4 sita sev pa gurniem, lēkāja un spiedza aiz priekiem. Arī pašas radi ielas galā smējās locīdamies, bet abi dziednieki viņai teica:

—    Iegaumē: nēsā šo dziedi kaklā, kamēr kļūsti vesela; kad būsi pilnīgi izdziedināta, tikai tad vari mest to projām.

Meitene nostaigāja otro reizi turp un atpakaļ, bet, tā kā visi tik ārkārtīgi smējās par viņu, tad šī aiz kauna

neizturēja, norāva tirras saknes no kakla un skriešus likās uz mājām; skatītāji smējās vēl vairāk.

Kad viņa aizskrēja, visa ģimene arī pārnāca mājās, un dziednieki viņai prasīja:

—    Saki, vedekla, vai tu tāpēc norāvi un aizsviedi projām mūsu zāles, ka uzreiz kļuvi vesela?

Viņa pati sāka smieties par sevi, un dziednieki piekodināja:

—    Pielūko, nekad vairs tā neslimo, citādi mēs atkal atnesīsim šīs pašas zāles. Mēs protam noteikt jebkuru kaiti.

Kopš tās dierSas vedekla kļuva pilnīgi vesela, nekad vairs neslimoja un čakli strādāja. Tādā kārtā sliņķe tika izdziedēta un turpmāk nekad neslinkoja.

Tā šī pasaka beidzas. Tas ir viss.

94 PAMĀTE

eiz, tā stāsta, dzīvojis kāds vīrs. Viņš bija paņēmis sievu, tā bija ļoti strādīga, un drīz vien abi kļuva turīgi. Viņiem bija tikai viens pats dēls. Gan vīram, gan sievai darbs labi veicās; pie kā vien abi ķērās, tas šķirtin šķīrās. Taisni neticami, cik ātri viņi tika ar visu galā. Tikai pēkšņi vai nu aiz ļaunas acs, vai aiz kā cita sieva nomira. Pāris dienas pamocījās, sūdzēdamās par galvas sāpēm, un nomira.

Vīrs ļoti bēdājās un veselu gadu nodzīvoja atraitnī,1 taču viens pats netika galā ar saimniecību un pēc gada apprecējās otrreiz. Pagāja zināms laiks, un kļuva redzams, ka viņi dzīvo nesaticīgi, strīdas par katru nieku un sieva staigā kā melns mākonis. Reiz vīrs jautāja sievai:

—    Kas tev vainas? Lai kad paskatos uz tevi, tu dusmojies no rīta līdz vakaram.

—    Nezinu, kāpēc, bet es to tavu puiku ne acu galā nevaru ciest, — viņa atbildēja.

—   Kāpēc tad tu nevari viņu ciest? — vīrs brīnījās.

—    Jāapkopj tev viņš nav. Nekādas raizes viņš tev nesagādā. Ar ko viņš tevi nokaitinājis?

—         Ar ko? — sieva pārjautāja. — Mani kaitina tas, ka viņš allaž rēgojas acu priekšā; ja viņš te paliks, es gan nepalikšu.

—    Ko lai es ar viņu daru? — vīrs prasīja.

—         Ja gribi, nobeidz, ja ne — ieved mežā labi tālu, lai viņš neatrod ceļu uz mājām.

—         Uz kurieni lai viņu vedu? — vīrs teica. — Tas taču ir mans dēls. Man viņa žēl, vai tu to nesaproti? Un tu saki: ņem un nobeidz. Kā es varu pacelt roku pret viņu?

—    Liela bēda nobeigt tādu puišeli, — sieva atbildēja,

—    būtu viņš mans bērns, es to izdarītu bez liekas domāšanas.

—    Nu, labi, tad nobeidz viņu tu, — vīrs ierosināja.

—         Nē, — sieva atteicās. — Es neiešu pacelt roku pret tavu bērnu. Bijis viņš manējais, tad būtu citādi, bet, ja tas ir tavs, beidz pats nost.

—    Kā lai es viņu nobeidzu? — vīrs lauzīja galvu.

—    Laist darbā nazi? Par to pat iedomāties šausmīgi.

—         Nekas, — sieva sacīja, — es tev iemācīšu, kā puiku nobeigt. Kad iesiet art, laid viņu dzīt pirmo vagu un pats ej nopakaļ, bet pirms tam noasini savam arklam dīseli kā adatu.2 Kad sāksiet art, uzskubini vēršus, cik jaudas, un pārdur puikam ar dīseli muguru.

Vīrs patiešām paklausīja un izdarīja, kā sieva lika: noasināja arkla dīseli. Tad viņi devās art; pats viņš palika nopakaļ, bet dēls ar saviem vēršiem aizgāja aizvien tālāk. Tā tēvs nevarēja dēlu panākt ne todien, ne otrā dienā. Sieva prasīja vienā laidā:

—         Kas tad tas ir, kad tu viņu nobeigsi? Redzams, tu gribi mani apvest ap stūri.

Beidzot vīrs teica:

—         Labi, es nobeigšu viņu rītdien, tikai pagatavo viņam kaut ko karstu brokastīs, kaut ko garšīgāku.

—    Lai notiek, — viņa bija ar mieru.

No rīta viņa patiešām pacentās izvārīt garšīgus rīsus ar uzlievi.

—         Lai viņš pamatīgi pieēdas, — vīrs sacīja. — Šodien es viņu nobeigšu. Lai saēdas ko garšīgu un sātīgu, ja jau šķiras no mums.

Pēc tam viņš vēl prasīja sievai:

—    Kur lai šodien aram? Mēs esam visu vajadzīgo uzaruši. Kur lai ejam šodien?

—    Augšējā tīrumā mēs iesējām prosu, — sieva atbildēja, — ejiet pārart šo prosu. Vērši tur ies lēni, viņi gribēs paplukāt prosu. Ej ar savu arklu nopakaļ; kad viņa vērši ķersies pie prosas, nevelc garumā un saskubini savējos. Tur tu viņu noteikti panāksi un nodursi ar savu dīseli.

Un patiešām, torīt, norunājusi ar vīru un izmācījusi viņu, kā rīkoties, sieva pamieloja padēlu ar karstiem, garšīgiem risiem. Tēys ar dēlu paēda, iejūdza vēršus, un tad dēls ieprasījās:

—    Uz kurieni mēs šodien iesim art, tēv?

—    Vai redzi to augšējo tīrumu? Mēs iesim uz turieni,— tēvs atbildēja.

Un kamēr vērši vilka augšup pa nogāzi uz iejūga uzkārtos arklus, tēvs teica dēlam:

—    Redzi, dēls, mēs izarsim tur prosu un iesēsim saulespuķes.

—    Ej nu, tēv, — dēls brīnījās, — vai tad prosa nav labi saņēmusies? Drīz būs pavisam nobriedusi. Kāpēc mums tā jāar ārā? Padomā pats, te tev ir jau gatava raža. Nav taču nozīmes izmaitāt to un apsēt lauku no jauna. Kas zina, vai tur kas izaugs vai neizaugs; mēs veltīgi izmaitāsim to, kas jau izaudzis.

Noklausījās tēvs šais vārdos un, patiesību sakot, pavisam citādi izprata to jēgu. «Zēnam taisnība,» viņš nodomāja, «viņš runā skaidru patiesību. Pirmā raža ir tas pats, kas pirmie bērni. Zēns ir jau strādnieks; ja es viņu tagad nobeigšu, kur man būs palīgs vecumdienās? Otrā sieva ir tas pats, kas otrā raža. Kas to zina, vai viņai vispār būs bērni, kurš var to iepriekš pateikt? Nē, man neklājas nogalēt savu dēlu. Un sieva, ja grib, lai paliek, ja ne — lai iet projām aiz dusmām.» Tā viņš nosprieda, izjūdza vēršus un kopā ar dēlu atgriezās mājās. Tur viņš teica sievai:

—    Tu man liki viņu nogalēt, bet es to neizdarīju un nedarīšu, vienalga, vai tu paliec pie manis vai aiz dusmām ej projām. Viņš ir mans vienīgais dēls, un tu tomēr centies piedabūt mani, lai es viņu nobeidzu. Bet, kas to var pateikt, vai es sagaidīšu no tevis dēlu vai nesagaidīšu?

Un tad viņš sāka sievu bārt un, kad sagāja lielajā, tad

sadeva viņai kārtīgu brāzienu. Viņa noskaitās un aizbēga no mājām, bet viņš negāja saukt sievu atpakaj.

Viņa nerādījās vairākas dienas, bet pēc tam tēvs un brāļi atveda viņu atpakaļ. Tad vīrs tiem visiem izstāstīja, kas starp viņiem abiem norisinājies, un sieva saņēma vēl bārienu no tēva un brāļiem. Nu viņa vairs nebēga projām.

Pasakai ir beigas.

95. TELI UN VIŅA DELI

eiz dzīvoja vecs teli, kam bija pieci deli. Viņš visus apprecināja, un viņi dzīvoja un

saimniekoja kopā; tā pagāja ilgs laiks, bet ne vecais, ne viņa sieva neieminējās ne vārda par saimniecības sadalīšanu.

Ta vienā mājā dzīvojot, dēliem radās bērni, vedeklas kļuva nemierīgas un teica vīriem:

—        Parunājiet ar tēvu un māti, cik ilgi mūs turēs visus vienā mājā? Vai tiešām mūs neatdalīs, vai mums vienmēr būs jāpaliek kopā? Parunājiet par to ar tēvu un māti.

—       Vai esat apnikušas dzīvot kopā, ja tā sakāt? — vīri prasīja.

—       Jā, — viņas atbildēja, — ir esam, ir neesam. Vai tad mēs mūžīgi dzīvosim kopā?

—   Labi, mēs parunāsim ar viņiem, — vīri nosolījās.

Un patiešām, vakarā, kad visi sapulcējās, vīri atcerējās šīs valodas un sacīja tēvam:

—       Tēv, mēs esam apdomājuši kaut ko tādu, par ko mums jārunā; uzklausi mūs.

—        Kas tad tas ir, zēni? — vecais tēvs vaicāja. — Pastāstiet man to.

—       Varbūt tas ir kas labs, varbūt kas slikts, — viņi atbildēja, — bet tev vispirms tas jāuzklausa.

—   Es klausos, — viņš teica, — runājiet.

—        Tie ir tīrie sīkumi, — dēli iesāka, — mēs tikai gribējām atdalīties. Cik ilgi mēs tā dzīvosim kopā? Vai tu

mūs neatdalīsi? Tad sievas varētu vārīt ēdienu katra saviem bērniem. Par to mēs domājām; tas nav nekas liels; apsver to pats.

Tēvs viņiem jautāja:

—         Sakiet, zēni, vai jūsu mātes rokas nepabaro jūs, kā pienākas?

—    O jā, — viņi atbildēja, — mēs esam mierā ar visu.

—    Tad kāpēc jūs sākat šādas runas?

—    Vai tad mums nevajadzēja tā runāt? — viņi brīnījās.

—    Tu pats taču nedomā mūs atdalīt, tāpēc mēs ari to pieminējām. Vai ļad mēs katrs par sevi nesagādāsim tik daudz, cik vajadzīgs saimniecībā? Tāpēc arī sākām šādas runas. Un nu paklausīsimies, ko tu mums teiksi.

—    Jā, zēni, man jau viss skaidrs, — vecais vīrs noteica.

—    Jūsu sievas nedabū visu, ko iekāro, bet es tomēr neatdalīšu jūs.

Tā viņš sacīja, un dēli neko vairs neteica.

Pagāja piecas sešas dienas, un dēli atkal atsāka sarunu par atdalīšanos. Tad vecais vīrs sacīja:

—         Labi, zēni, jūs domājat, ka atsevišķi dzīvot ir liels prieks. Uzmeklējiet un atnesiet man lielu bluķi, olektis divas augstu un tik resnu, ka to var aptvert tikai ar abām rokām. Ar šo bluķi es vispirms jūs pārbaudīšu un tad varbūt atdalīšu, bet, ja neizturēsiet pārbaudījumu, tad ne.

Viņi patiešām atnesa šādu bluķji un teica:

—    Re nu, mēs to esam atnesuši.

—         Tagad, — tēvs sacīja, — es gribētu redzēt, cik jums katram spēka. Ja esat spējīgi pārlauzt šo bluķi, tad atdalīšu jūs; nebūsiet spējīgi — neatdalīšu.

—         Ei, zēni, — viņi sauca, — jāatnes cirvis; mēs to bluķi sacirtīsim gabalos kā nieku.

—         Tā ne, — tēvs atbildēja, — vispirms pamēģiniet to salauzt lokot, liecot, sitot, dauzot vai kā citādi lietojot visu savu spēku. Ja nespēsiet nekādi tikt galā, es pats likšu jums laist darbā cirvi.

Dēli patiešām cits aiz cita sāka bluķi visādi lauzīt, bet, par spīti visām pūlēm, tas nekādi nepadevās, tāpēc atkāpās. Ko cilu lai viņi būtu darījuši?

—         Nu, zēni, •— tēvs vaicāja, — vai jums kas izdevās vai ne?

—    Mēs netiekam nekādā galā, — viņi atbildēja.

—    Mēs esam seši, ja pieskaita mani, — tēvs sacīja.

—   Sacērtiet nu šo bluķi sešos gabalos.

Viņi patiešām saskaldīja bluķi sešos gabalos, un tēvs sadalīja gabalus, dodams katram pa vienam, bet vienu gabalu paņēma sev un teica:

—    Tagad pie darba, pamēģiniet tos pārlauzt. Vai domājat, ka varēsiet to izdarīt?

—    O, kas tad te ko nepārlauzt? — viņi atteica. — Kad tu pirmīt liki mums salauzt visu lielo bluķi, vai tad tas bija iespējams — salauzt kaut ko tik lielu? Ar šiem mēs mirklī tiksim galā.

—    Nu, tad lauziet.

Un katrs no viņiem viegli pārlauza savu gabalu. Tad tēvs jautāja:

—    Nu, dēli, es jums liku salauzt to lielo bluķi. Vai jūs ko sapratāt?

—    Mēs nekā nesapratām no tā, ko tu mums rādīji, — viņi atbildēja. — Sā vai tā, bet atdali mūs. Mēs neko nesaprotam, ne jēgu, ne nozīmi. Mēs esam dumji, stulbi, muļķa lauķi. Mēs gribam, lai tu mūs atdali; tas ir viss, ko mēs zinām.

—    Dēli, — vecais vīrs sacīja, — ja jūs nesaprotat, kāda nozīme šim bluķim, tad es jums to pateikšu. Atcerieties: jūs paši redzējāt, ka neviens nebija spējīgs bluķi salauzt, bet, kad to sacirta gabalos, ikviens bez pūlēm savu gabalu pārlauza. Mēs esam līdzīgi šim bluķim; kamēr dzīvojam kopā, mums ir daudz mantas; ja sadalīsim to pa atsevišķām saimniecībām, jūs to izšķērdēsiet un nonāksiet trūkumā. Redziet paši: pateicoties laimei vai kam citam, mūsu mājā valda pārticība; to jūs negribat saprast. Un raugiet, kad mēs visi, tēvs un dēli, turamies kopā, lai tad mūsu ienaidnieki un nelabvēļi ķildojas ar mums, cik patīk, mēs tos vienmēr uzveiksim. Bet, ja mēs būsim šķirti, kā tad varēsim tos uzveikt? Viņi pazudinās mūs citu pēc cita. Un tagad apdomājieties labi un sakiet, vai es pareizi runāju vai ne.

—    Viss, ko tu teici, ir pilnīgi pareizi, — dēli apstiprināja, — mēs ticam, ka tu aplamības nerunā, tikai, lūdzams, ļauj mums dzīvot katram par sevi. Mēs taču tik un tā paliksim kopā, un pat, ja tu nedosi katram viņa tiesu mantas, tad dod vismaz traukus, lai varam paši gatavot dārzeņus un zaļbarību.

Tevs noskuma un teica pats sev: «Vai tas nav posts? Sie zēni kļuvuši galīgi stulbi; es viņiem teicu tik zīmigug vārdus, bet viņi neko nesaprot. Labi, došu viņiem katram

savu saimniecību. Ja došu tikai traukus, ko tad ļaudis teiks! Viņi sacīs par mani: «Vecais ir liels sīkstulis; viņam tik daudz mantas, bet viņš dēlus atstāj ar tukšām rokām. Ir gan skopulis, nav ko teikt!» Tā ļaudis runās. Nu, lai notiek kas notikdams, vai viņi grib to ņemt vai negrib, bet es sadalīšu visu un došu katram viņa daļu.»

Tā viņš nolēma, sadalīja mantu vienādās daļās un atdeva dēliem, un katrs no viņiem saņēma to, kas viņam pienācās.

Tā viņi dzīvoja; pagāja vairāki gadi, ej nu sazini, cik, bet viņi nonāca trūkumā: trūka uztura, trūka apģērba, toties rūpju bija pa pilnam. Arī vecais vīrs un sieva nespēja vairs sevi uzturēt.

Tad kādu dienu tēvs sasauca dēlus un vedeklas kopā un teica viņiem:

—     Nu, mani dēli, vai tagad esat sapratuši, kas ar mums visiem noticis? Nav labi neuzklausīt veca vīra vārdus. Redziet, jūs klausījāties, ko teica jūsu sievas; tāpēc esam nonākuši tādās grūtībās. Tagad apsveriet to visu un pamēģiniet saprast,, ko tas nozīmē. Es jums uzdošu mīklu, atminiet to.

Un viņš uzdeva dēliem mīklu:

—    Mīkla ir tāda, kraukli, kraukli:1 ir četras akas, trīs tukšas un viena pilna ar ūdeni. Ja smelsiet ūdeni no tās un ieliesiet trijās pārējās, tad visas būs pilnas. Bet, kad šī aka ir tukša un pārējās pilnas, tad varat smelt ūdeni no tām, cik gribat, un liet tukšajā, tā nekad netiks pilna. Un tagad pasakiet, ko tas nozīmē.

Dēli galīgi apjuka; ilgu laiku viņi sēdēja, nokāruši galvas. Tēvs gan teica:

—    Atbildiet labi ātri. — Bet pēc tam sacīja:

—    Tā kā jūs klusējat, tad klausieties. Es jums pastāstīšu, kāda nozīme šīm četrām akām. Dzīvoja kāds vīrs, kam bija trīs dēli2 ; kamēr visi dzīvoja vienā ģimenē, tēvs visus uzturēja. Bet, kad vecais vīrs piešķīra katram dēlam savu saimniecību, viņš pats nonāca galīgā trūkumā, lai gan viņam bija trīs dēli. Kamēr dēli auga, viņš pildīja tiem vēderus tāpat kā tie tās akas, bet, kad viņi atdalījās, šie nespēja piepildīt vecā vīra vēderu. īstenībā bija tā: neviens no dēliem nepasniedza vecajam vīram ne karoti biezputras, tāpēc viņam arī bija jāsaka šie rūgtie vārdi. Tāpat ir ar mani: labi vai slikti, bet es jūs uzturēju ilgu laiku un izaudzināju jūs un nekad neliku ciest jums badu.

Bet nu, kad piešķīru katram savu saimniecību, neviens no jums man pat biezputru nepasniedza. Vai tagad saprotat, ko tas nozīmē?

Dēliem bija liels jo liels kauns, viņi atkal sanāca kopā vienā saimniecībā un teica:

—         Kamēr māte un tēvs dzīvi, mēs nekad nešķirsimies. Kad viņu vairs nebūs, tad redzēsim, kā darīt, bet, kamēr viņi dzīvi, paliksim kopā.

Tāds ir šis stāsts, un tagad tam pienācis gals. Tas ir viss.

96 SKUDRA UN OGLĪTE

SkUdra un oglīte devās ceļojumā. Viņas pienāca pie upes, apstājās un sāka spriest, kam jāiet pirmajam pāri. Beidzot oglīte devās pirmā un skudra sekoja. Skudra teica:

—    Nu ogļu melnā skudra un ogle ir sadraudzējušās.

Kad abas bija pārgājušas pāri upei, ūdens tanī kļuva

melns. Pienāca pie upes briedis un vaicāja ūdenim:

—         Kāpēc tu esi kļuvis melns, o, ūdens? Agrāk tu taču biji dzidrs.

—         Uzklausi mani, o, briedi, — ūdens atbildēja.

—    Skudra un ogle padarīja mani melnu, un tagad es padarīšu tevi klibu.

Briedis padzērās un kliboja augšup pa nogāzi, lai uzmeklētu mahua koka augļus. Kad viņš pienāca pie koka, tas prasīja:

—         Kas tev noticis? Pirms stundas tu tā gribēji ēst, bet tagad neņem neko mutē.

—         Tu esi no koku kastas, bet es no dzīvnieku kastas, ko tad tu vari saprast? — briedis atbildēja. — Taču, ja es kļuvu klibs, tad tu kļūsi mazs.

Un mahua koks, kurš bija ļoti liels, pēkšņi kļuva mazs. Briedis aizkliboja uz savu migu.

Mahua kokā nometās putns un sāka ēst augļus.

—         Kas īsti noticis? — putns brīnījās. — Vakar man pietika ar vienu augli, bet šodien apēdu četrus vai piecus un vēl gribu ēst.

Tad mahua sacīja:

—        Klausies pasaku par ogļmelnu ūdeni, klibu briedi un pundurkoku.

Kad putns to dzirdēja, tad sāka čiepstēt: «Ciī-piī, čiī-piī.» Putns aizlidoja un apmetās meža plūmē, lai paēstos, bet neko nevarēja ieēst, šaudījās šurpu turpu un čiepstēja vienā laidā: «Ciī-piī, čiī-piī.»

—         Kas tev noticis? — prasīja plūme. — Līdz šim tu ēdi klusēdams, bet tagad neēd neko, tikai runā vienā gabalā.

Tad putns atbildēja:

—         Klausies pasaku par ogļmelnu ūdeni, klibu briedi, pundurkoku un nabaga mazu putniņu, kurš palicis bez pusdienām, — un tavas ogas kļūs rūgtas.

Agri no rīta ciema sievas gāja pēc ūdens, un viņu vidū bija viena tāda, kura ēda visu, kas pagadījās pie rokas. Viņa norāva dažas plūmes un sāka ēst.

—         Kas tas par joku? — viņa teica kokam. — Kāpēc tev tik rūgtas plūmes?

Un koks atbildēja:

—         Klausies pasaku par ogļmelnu ūdeni, klibu briedi, pundurkoku, putnu, kas čiepst «čiī-piī», un rūgtajām ogām, — un tagad tu kļūsi par pigmeju.

Sieviete bija gara auguma, bet nu kļuva gluži maza. Viņa pārgāja mājās, apdarīja tur visus darbus un aiznesa biezputru vīriem, kuri uz lauka ara.

—        Nāciet ēst, brāļi, — viņa sacīja, izņemdama ēdienu no poda.

—         Kas tā tāda? — vīri brīnījās. — Mūsējā bija slaida, bet kas ir šis pigmejs?

—        Nāciet un ēdiet, — viņa atbildēja, — un es jums atklāšu noslēpumu.

Izstāstīja un piebilda:

—    Un tagad jūs kļūsiet kupraini.

Tūliņ visiem arājiem muguras sakumpa. Viņi ara visu garu dienu un vakarā aizgāja pie savas rani. Kad rani ieraudzīja viņus, tad iesaucās:

—         Ram, ram, ram, rarn, kas ar jums noticis? Pastāstiet man, jo, lai ko jūs sacītu, jūs esat mani palīgi un aizstāvji.

—    Labi, — viņi atbildēja. — Klausies pasaku par ogļmelnu ūdeni, klibu briedi, pundurkoku, putnu, kas čiepst «čiī-piī», par rūgtām plūmēm, sievieti pigmeju un trim kuprainiem arājiem. Un tu tagad palaidīsi seska smaku.

To izdzirdējusi, rani palaida skaļu burkšķi. Tūliņ arājiem muguras atliecās, sieviete atkal kļuva slaida, putns, kas čiepstēja «čiī-piī», sāka ēst, mahua koks atkal izauga, briedis tika vaļā no klibuma, ūdens plūda dzidrs, oglīte sadega agarijas kalvē un skudra sasniedza savu pūzni.

97. MIEGS UN BAGĀTĪBA

miegs un Bagātība sāka strīdēties, kurš no abiem stiprāks. Viņi nekādi nevarēja to izlemt un norunāja spēlēt paslēpes: kurš atradīs otru, bet pats tā noslēpsies, ka viņu nevarēs sameklēt, tas būs laimētājs. Pirmā paslēpās Bagātība. Viņa pārvērtās par naudas podu un ierakās skudru pūznī. Miegs aizgāja pie nabaga zēna, kurš bija aizmidzjs, un izsauca ārā viņa dvēseli. Dvēsele iznāca, un Miegs aizsūtīja to uz skudru pūzni. Dvēsele atgriezās, un zēns, kā pamodās, tā devās uz skudru pūzni un izraka Bagātību — podu ar naudu. Bet Miegs paslēpās vējā un lidoja tam līdzi pa visu pasauli. Bagātība nespēja viņu atrast un, kad abi atkal sastapās, tad bija spiesta atzīt, ka Miegs tomēr ir stiprāks.

Piezīmes

1.  Putnu valdnieks

Teicējs murija no Palli, Bastara (Elwin, XXIII, II)’.

Pēc tipa pieskaitāma pie AaTh 221; ThR kā tips nav atzīmēta.

2.  Nelaimīgā varde

Teicējs gonds no Motinalas, Mandla (Ehvin, XXIII, 7).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. AaTh 278).

1                       Pēc parastajiem indiešu viesmīlības noteikumiem, pieņemot viesī, kurš nostaigājis tālu ceļu, saimniekam vai kādam viņa ģimenes loceklim vispirms jānomazgā putekļi no viesa kājām. Tādu pašu uzmanības apliecinājumu mājinieki parāda ģimenes galvam, kurš atgriezies mājās.

3.  Šakālis un meža cūka

Teicējs lohars no Saposas, Raipura (Ehvin, XXIII, 13).

Tips AaTh 59.*

4.  šakālis un vista

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu no Mohulpahari (Bodding, 12).

Kā tips AaTh un ThR visā pilnībā nav atzīmēta. Tā aptver dažādu tipu elementus: neveiksmīgas cāļu medības — sal. AaTh 176 I d; cāļa izglābšana — AaTh 122 G + 122 H; ielāps uz dibena — Bdk 969; šakāļu notveršana — AaTh 175.

1                       Santaliem mūžīgas draudzības noslēgšana atgādina brāļošanās ceremoniju. Draudzības slēdzēji iesprauž viens otram matos ziedu un apmainās ar dāvanām. No tā laika viņi sauc viens otru par «phulu» (hindi valodā phul — zieds), iet viens pie otra ciemos un vajadzī*

bas gadījumā viens otram palīdz. Līdzīga ceremonija, tikai bez zieda, izmantojot kokosriekstu, ir arī Centrālās Indijas tautām.

2       Nišas, kuras ierīko kleķa māju sienās, izmanto par skapjiem un plauktiem.

3       Parasto pavardu ēdiena gatavošanai pati saimniece taisa no māla. Tam ir tukšs vidus, augstums 20—30 cm, platums līdz 30 cm, bet garums ir atkarīgs no caurumu skaita — parasti to ir pāris. Katra cauruma malās ir trīs izciļņi, uz kuriem, vārot ēdienu, uzliek katlu. Priekšējā sienā ir ovāls caurums kurināšanai.

4       Santali visādu trauku vietā plaši izmanto dažu sugu atšķirīga lieluma un formas ķirbjus ar kokainu apvalku.

s Santalu zemkopībai raksturīgi divi aramzemes pamatveidi: lejas lauki, kur ir pietiekams valgums rīsa audzēšanai, un augšējie lauki, kur sēj tādas kultūras, kuras prasa mazāk mitruma, piemēram, prosu. Lejas lauki ir četras piecas reizes vērtīgāki par augšējiem laukiem. Lejas laukus, kuri atrodas zemienē, lietus sezonā pārplūdina ūdens, un tajos iekļūst sīkas zivis un krabji. Zivis ķer ar rokām, iepriekš nosmeļot daļu ūdens no tīruma, ko noslēdz zemes vaļņi.

6       Viduslaikos Indijas musulmaņu valdnieku kavalērija sākotnēji galvenokārt sastāvēja no tjurkiem, un tā vēl ilgi, līdz pat Lielo Mogolu valdīšanas laikam, dēvēja Deli valdošo dinastiju kareivjus musulmaņus.

7       Koenda — neliels cietoksnis, kas, kā stāsta santalu teikas, bijis kādas santalu valdnieku dzimtas galvaspilsēta.

5.  Šakālis un santals

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 8).

Tips AaTh — ThR 176 I a, b, c, d, II, III.

1        Santaliem derdzas svešas ēdiena paliekas. Sieviete var apēst to, kas palicis pāri vīram vai bērniem, turpretī vīrietis nekad to neatļaujas. Viņš nedzers no cita krūzes, iepriekš neizmazgājis to.

2       Santalu koka arkls sastāv no trim daļām: garas dīseles, kurai pievienots ķīļveida lemesis (tajā ieliekama šaura, 30 cm gara dzelzs strēmele), un no tiem aizmugurē esoša roktura. Kopumā arkls atgādina vienzoba splļarklu. To velk vēršu vai bifeļu pāris koka iejūgā. Ceļā uz, tīrumu un atpakaļ splļarklu ar lemesi uzkar uz iejūga. Parasti arkls ir tik viegls, ka to bez sevišķām pūiēm cilvēks var nest uz pleca vai uz galvas.

3        Darba sezonā, kas iekrīt gada karstajā un mitrajā laikā, santali dodas uz tīrumu, apsējuši tikai ne visai platu gurnautu. Vīrieši un sievietes to sien atšķirīgi. Sievietēm bez tam vēl ir otrs drēbes gabals, kas apsedz plecus un krūtis.

4        Santaliem pieņemts, ka vīrieši liek nešļavu uz pleca, bet sievietes — uz galvas.

5        No sausiem dzelkšņainu krūmu zariem Indijā bieži taisa apžogojumus ap tīrumiem, sakņu dārziem, jauniem stādījumiem. Tāds žogs, kam uz visām pusēm rēgojas gari āķveida dzeloņi, ir grūti pārvarams tiklab dzīvniekiem, kā arī cilvēkiem.

6       Santaliem parasti nav atsevišķu putnu mītņu. AAājputniem viņi atvēl vienu kaktu savā dzīvojamajā mājā.

7        Santali pārņēmuši no hindiem parašu sadedzināt mirušos (pirms tam viņi tos apraka zemē). Nesadegušos kaulus savāc un iegremdē svētajā Damodaras upē, bet pēc tam nelaiķa mājās sarīko īpašus piemiņas svētkus — pasniedz ēdienu mirušā garam un pamielo viņa radus un draugus. Sīs ceremonijas mērķis ir atzīmēt mirušā dvēseles pāreju viņsaulē un pievienošanos bongām (pavarda sargātājiem gariem, kuriem upurē bhitarā).

8       Indiešu sievietes nes ūdeni uz galvas māla vai metāla traukos.

6.  Zaglis, tīģeris, lācis un šakālis

Veca santalu guru pasaka, pierakstīta 1891. gadā (Bodding, 39).

Tips AaTh — ThR 177 c, f 4151.

1 Santali no gliemežvākiem dedzina kaļķus, ko pievieno zelējamai tabakai. Gliemežvākus kopā ar sausa koka gabaliem iesien sainī un, lai apdedzināšanas procesā veicinātu degšanu, aiz virves, rokā turot, griež vai pakar koka zarā un šūpo.

7.  Tīģeris un krabis

Dhanvaru pasaka, Bilaspura (EKvin, XXIII, 4).

Tips AaTh — ThR 181, I c, II, III + 312A I d.

8.  Tīģeris un zaķis

Santalu pasaka. Pierakstīta pēc apmēram 17 gadus veca skolnieka stāstījuma 1891. gadā (Bodding, 43).

Tips AaTh — ThR 181 I, II, III a.

9.  Tīģera solījums

Teicējs agarija no Churi zamindāristes (Eiwin, XIX, 3).

Ekspozīcija — tīģera apzināta sagūstīšana — kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr 177). Papildu elementi: spogulis — AaTh 1168A b; krišana no koka plēsoņām virsū — AaTh 1154 I b.

Teicējs gonds no Saraipani, Mandla (Elwin, XIX, 2).

Ekspozīcija — baigas neapdomīgais izteiciens — un noslēgums — «papagaiļu nobarošana» — AaTh un ThR nav atzīmēti. Vidusdaļa atbilst tipiem AaTh — ThR 122F + ThR 1149 II.

1     Tāpat kā Centrālās Indijas dravidu tautībām, arī santaliem zemkopībai vēl nesen bija raksturīga līdumu līšana. To darīja šādi. Ziemas sezonas (februāra) beigās izcirta vajadzīgo džungļu gabalu. Aprīli un maijā apžuvušos koku stumbrus un zarus sadedzināja. Tiklab pati džungļu ciršana, kā arī viss pārējais prasīja ne mazumu laika un pūļu. Dedzinot līdumu, zemnieki pie basām kājām piesien mizas gabalus, lai tās neapdedzinātu, un ar garu bambusa nūju rušina un sarauš apdeguļus sārtos. Sādu lauku izmanto ne ilgāk par diviem trim gadiem pēc kārtas, pēc tam to pamet un dedzina līdumu citā vietā. Pamestajā laukā džungļi pēc desmit, piecpadsmit gadiem atjaunojas un atkal ir derīgi ciršanai. Pagājušā gadsimta otrajā pusē sakarā ar manāmu džungļu iznīkšanu šai joslā Britu administrācija aizliedza līdumu zemkopību gandrīz visās tās jurisdikcijai pakļautajās teritorijās. Tomēr to nelegāli praktizēja, it sevišķi mazajās valstiņās. Centrālajā Indijā ir trīs līdumu zemkopības paveidi:

1)  penda (penda) jeb bevars (beivar) — kokus izcērt kraujās kalnu nogāzēs, sēj tieši pelnos, tos iepriekš neizlīdzinot un zemi neaparot;

2)  dipa (dippa) — izmeklē samērā līdzenu iecirkni, pelnus izkliedē pa to vienmērīgā kārtā un, sākoties lietum periodam, iear zemē;

3)  parka (parka) jeb dahi (dahi) — paredz pastāvīgu tīrumu, kur savelk citur nocirstus kokus un krūmus un uz vietas sadedzina; pelnus izlīdzina un iear.

Vissīkstāk pie līdumu zemkopības turas baigas, kuri atzīst tikai pendu, jo pēc viņu ticējumiem ir grēks ar arklu plosīt zeinesmātes krūtis.

11.  Krēslas spēks

Teicējs kuruks no Kaknaras, Bastara (Elvvin, XIX, 1).

Tips AaTh — ThR 177 a, c, e, f + 181 II, III + 155 II b + 1149 II.

Pasaka pamatojas uz indiešu valodās sarunu formā plaši izplatītajiem tā saucamajiem vārdiem atbalsīm, kad nozīmīgo vārdu lielākas ekspresijas labad pavada tam pieskanīgs vārds, kas neko neizsaka (tas parasti atšķiras no pirmā tikai ar sākuma burtu). Sādu vārda «krēsla» atbalsi muļķa tīģeris nesaprata. Saglabāt oriģināla paņēmienu tulkojumā nebija iespējams.

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 45).

Kā tips ThR nav atzīmēta; sk. tomēr Bdk 1065, sal. AaTh 115.

13.    Divas čūskas

Teicējs murija no Kačoras, Bastara (Elwin, XXII, 4).

Ekspozīcija — čūska, vēsumu meklēdama, ielien cilvēkam vēderā — kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta. Stāsts par radžas meitu — 923B I a, II a tips.

1      Raksturīgi, ka radžu šeit uzskata par piederīgu nevis militārajai kastai, kas visvairāk atbilstu hindu tradīcijai, bet gan zemkopju kastai. Interesanta arī sievas prasība, lai vīrs stājas pie kastas noteiktā darba.

2      Seit acīmredzot atspoguļojas hindu koncepcija, kas aizliedz atraitnēm iziet otrreiz pie vīra, tādējādi faktiski izslēdzot viņas no sabiedrības un nolemjot visai nožēlojamai eksistencei. Centrālās Indijas ciltīm un santaliem, kur laulības vispār daudz brīvākas nekā hindiem, atraitnes otrreizēju laulību ne vien nenopeļ, bet pat uzskata par gluži likumīgu. Atraitni var «mantot» nelaiķa jaunākais brālis, bet, ja viņš vai viņa atsakās, tad atraitne iziet pie vīra pēc pašas izvēles, pie kam jaunajam vīram dažreiz jāmaksā «atkāpšanās nauda» nelaiķa brālim (sal. arī 94. nr. 1. piez.).

14.    Pateicīgie zvēri

Teicējs murija no Kliathaonas, Bastara (Ehvin, XVIII, 2).

Tips AaTh — ThR 160 (sal. 554 I (b), II a, d).

1      Dzīvības ūdeni šeit diezin vai iespējams identificēt ar mītisko senindiešu amritu, ko dievi un dēmoni ieguvuši, kuļot sviestā okeānu. Acīmredzot šai substancei te ir vispārējāks raksturs, kas vairāk atbilst dzīvības ūdenim citu tautu folklorā. Kā tur, tā arī šeit tas spējigs ne vien atdzīvināt mirušos, bet arī atdot jaunību sirmgalvjiem.

Cits mirušo atdzīvināšanas līdzeklis, kā liecina turpmākās pasakas, ir burvju nūjiņa un arī audums (sal., piemēram, burvju dhoti 22. nr.), it sevišķi, ja tas salikts septiņām kārtām.

15.   Žēlsirdīgais agarija

Teicējs agarija no Umarijas, Mandla (Ehvin, XVIII, 3).

Tips AaTh — ThR 554 I b (c), II a, c.

Teicējs agarija no Dhumarkačaras, Laphas zamindāriste (Elwin, XVIII, 5).

Pamatsižets kā tips AaTh un TliR nav atzīmēts. Motīvs par zivs sniegto palīdzību sasaucas ar AaTh 554 un 555. Sastapšanās ar radžas meitu sk. AaTh — TIiR 856 II (b), c.

Uz paradoksiem dibinātais jokpilnais sākums sastopams indiešu pasakās ne vienreiz vien (sal., piemēram, 22. nr.).

1                       Grauzdētus rīsus indieši lieto kā uzkodu, ko, starp citu, ērti ņemt līdzi ceļā. To gatavo dažādi. Piemēram, vārītus rīsus notīra, apžāvē un tad maisot grauzdiĻ uz māla pannas. Tos ēd ar sīrupu vai izmērcētus tējā.

s Sk. 4. nr., 1. piez.

17.    Kā apprecināja leopardu

Santalu pasaka, pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 84).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr 156. ar variantiem).

Oriģinālā pasakas tekstam ir garš ievads, kur sīki izklāstīts, ka bērnu saprecināšana vecākiem ir pēdējā ieņemšanas grēka izpirkšanas pakāpe. Pēc tam ļoti sīki aprakstīta kāzu ceremonija. Pārāk tehniskā rakstura dēļ tā šeit nav dota.

’ Santaliem ir ne tikai precinātājas sievietes (galvenokārt pusmūža atraitnes), bet arī precinātāji vīrieši.

18.    Šakālis un jaunais pāris

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 1).

Tips AaTh — ThR 926A I b, II.

1      Sk. 16. nr., 1. piez.

2                       Santalu un vispār Indijas lauku iedzīvotāju galvenā apģērba daļa ir 4—5 m garš taisns auduma gabals, ko aptin ap vidu vai arī ap visu ķermeni (sk. Vārdnīcā dhoti, sari). Par savdabīgu kabatu dažnedažādām lietām noder šāda apģērba brīvais gals, kuru sasien mezglā.

3                       Augu eļļu (sinepju vai kādu citu) lielo ādas ieziešanai pēc mazgāšanās.

4       Santaliem pieņemts, ka ceļā sieva parasti iet vīram pa priekšu.

19.    Dēla atriebība

Teicējs kuruks no Citrakotas, Bastara (Elwin, I, 11).

Tips AaTh — ThR 369 I a, b, III a, IV a.

Baigu pasaka, Kavardha (Ehvin, V, 1).

Ķā tips AaTh un ThR nav atzīmēta. Attāla līdzība ar 550. un 551. tipu, kur arī darbojas nepateicīgie vecākie brāji, taču atšķirībā no šiem tipiem te trūkst mērķa un sižeta attīstībā ir nekonsekvences. Uzmanību saista vienīgi pasakas sākumā pieminētās māsas pasivitāte un pārējā sieviešu kārtas personāža (vanaga meita un rakšasa līgava) neizteiktā atšķirība.

1       Acīmredzot jauneklis tādējādi upurēja gariem un džungļu dieviem, gaidot no tiem pateicību un palīdzību. Gondiem, piemēram, pieņemts septembrī jaunā mēnesī mest pār slieksni rīsus un zirņus mirušo ģimenes locekļu dvēselēm.

2       Gondi un citas Centrālās Indijas tautības graudus bieži glabā mājā vienā rindā saliktos augstos grozos, kas telpā veido paaugstu šķērssienu.

3        Ne visai augstu platformas veida torni (dažreiz ar jumtu), kas, balstās uz četriem mietiem, ražas nobriešanas laikā novieto tīruma vidū. Tornī sēdošais sargs uzmana, lai tīrumu nenopostītu putni un meža zvēri.

4        Seit nosaukti dievi — dažādu ar metālapstrādi saistītu amatu aizbildņi: lohasuri — brāji kalēji, dzelzs dievi, tainesuri — vara dievi, agjasuri — uguns dievi.

8 Rejošais briedis — indiešu muntžaks, kam ir ļoti raksturīga balss.

21.  Pils pie strauta

Teicējs baiga no Pandpuras, Mandla (Elvvin, V, 6).

Iepriekšējā tipa variants.

22.  Spīdošais āzis

Teicējs murija no Kongeras, Bastara (Elwin, I, 1).

Tips AaTh — ThR 551 I b, III (b), IV a, (c) + 1061 + 30IA II c, V a + 306A II b, III a.

Jokpilnā ekspozīcija dibināta uz paradoksiem (sal. 16. nr.).

1        Indiešu tirgu veido iela, kurai gar abām pusēm nepārtrauktā rindā stiepjas veikali. Tas, ka tirgus atrodas ielas vidū, stāstitājam liekas tikpat pretdabiski, kā viss pārējais, par ko runāts pasakas sākumā.

2        Indijas ciemos pieņemta «divu desmitu» skaitīšanas sistēma. Tās rašanos izskaidro tā, ka lasītnepratējiem zemniekiem par skaitīšanas riku kalpoja ne tikai roku, bet ari vienmēr baso kāju pirksti.

8 Rīkojot kāzas, viesu pieņemšanai mājas pagalmā nereti uzceļ lielu telti vai sauljumu.

4      Vārds «Phulmalina» burtiskā tulkojumā nozīmē dārzniece, kura nodarbojas ar vainagu un ziedu vītņu vīšanu.

6 Traukus individuālai lietošanai, piemOram, krūzītes un šķīvjus, bieži taisa no koku lapām. Ja lapas nav pietiekami lielas, tad ņem vairākas un krustām šķērsām sašuj ar zāles stiebru. Pēc lietošanas tādus traukus izmet ārā. Lieliem mielastiem, piemēram, kāzām, šādu trauku pagatavošanu var uzticēt citam. Cilvēks, kam ir pietiekami daudz brīva laika un kas reizē ar to stāv pietiekami augstu uz kastu kāpnēm, lai priekšmetijs, kam tas pieskāries, varētu lietot citi sabiedrības locekļi, hindiem parasti ir ciema bārddzinis (par viņu sk. 41. nr.).

23.  Zelta putns

Teicējs gonds no Karandžijas, Mandla (Elwin, I, 2).

Tips AaTh — ThR 550 I, III b + 554.

24.  Jaunākā brāļa laime

Santalu pasaka. Pierakstijis Sahrams Murmu (Bodding, 63).

Tips AaTh — ThR 300 III d, IV h, V c, d, VI f, VII c + ThR 507C I a.

Ekspozīcija — reāla santalu sadzīves kolīzija. īstenībā pasakas sižets aizsākas tur, kur jaunākais brālis aiziet no mājas un ņem krabi sev par ceļa biedru. Galvenā tēla sāncensis, kurš vēlas piesavināties viņa nopelnus, te ir ciema sardzes virs. Tāpat kā viņa aroda brālis kolvars (sk. Vārdnīcu), viņš pasakās ir pastāvīgs āksta personāžs (sal. analogu konfliktu 25. nr.).

1       Sievietes santalicm un Centrālās Indijas dravidu tautībām ir daudz neatkarīgākas nekā visai stingrajā hindu ģimenes iekārtā. Par to, starp citu, liecina arī meiteņu samēra brīvā iespēja izraudzīties sev vīru (vismaz vajadzīga viņu labprātīga piekrišana) un iespēja šķirt laulību tiklab pēc vienas, kā pēc otras puses iniciatīvas. Te ir pierasts, ka jaunā sieva, sastrīdējusies ar vīru, aizbēg pie vecākiem, un vīram jādodas turp un jāpierunā sieva nākt atpakaļ (sal. 27. nr.).

2      Tā kā jauneklis faktiski bija kalpojis radiem, viņš nevarēja tos pamest pirms lauku darbu sezonas beigām (pagājušā gadsimta beigās parasti darba līgumu noslēdza uz gadu).

Teicējs gonds no Patangarhas, Mandla (Ehvin, V, 7).

Ekspozīcija pēc tipa AaTh 650A1 I c (varonis dzimst no olas), tālāk tips AaTh — ThR 300 III d, V d, VI f, VII e.

1      Sk. 22. nr., 2. piez.

2       Rituāla darbība, lai atvairītu ļaunus spēkus.

8     Pēc hindu tradīcijas, pirms laulibu noslēgšanas sastāda līgavaiņa un līgavas horoskopus un zīlē, lai pareģotu nākamo laulāto likteni un noteiktu kāzām labvēlīgu dienu un stundu.

4       Interesanta kontaminācija: uz tipiska pasaku fona, kaut arī situācija ir diezgan reāla, parādās koloniālās administrācijas policijas ierēdnis (sal. tāpat automobili 39. nr.).

5      Bhaiboha (burtiski «brāļa sieva») — jaunākā svaine; bhaudži — vecākā svaine (vecākā brāļa sieva).

6      Piecata (hindi panlajat) — ciema padome vai šķīrējtiesa, kas sastāv no cienījamiem padzīvojušiem kopienas locekļiem ar stārastu priekšgalā. Tā regulē attiecības starp kopienas locekļiem un sanāk, lai izšķirtu strīdus un sodītu vainīgos. Faktiski padomes sēdēs var piedalīties visi pieaugušie kopienā ietilpstošie vīriešu kārtas ciema iedzīvotāji.

26.  Kara un Gudža

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 48).

Sāds tips AaTh un ThR nav atzīmēts. Tas ir heroiska rakstura sižeta (sal. AaTh — ThR 300) savienojums ar humoristisko pēc shēmas «veiksmīgais muļķis» (sk. AaTh — ThR 165 3E).

1     Hansdaks — santalu cilts visvecākais ģints apakšnodalījums. Pēc vietējās tradīcijas, tās locekļi uzskata, ka cēlušies no santalu ciltstēvu vecākā dēla — Pilčuharama un Pilčuburhi — dievbijīga pāra, kurš izglābies no ūdens plūdiem.

2     Avots, no kura, pēc santalu ticējumiem, iztek svētā upe Damodara.

27.  Namdara dēls

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 22). īsti pasaka te ir stāsts par burvju gultu (tips AaTh — ThR 622). Tai ir plaša ekspozīcija, kas spilgti ataino santalu zemnieku un ciema amatnieka ikdienas dzīves ainas. Sevišķi interesanta ir kolīzija, kas attiecas uz dēla audzināšanu, kā arī laulību ceremonijas, pieņemot znotu saimniecībā.

1     Minēto verandu veido ne visai augsta platforma, kas stiepjas gar vienu vai vairākām mājas sienām. Verandu sedz slīps jumts, kura ārējā mala balstās uz stabiem. Tāda veranda ir sevišķi nepieciešama, kad saimniekam viņa amata dēļ (stārasts, augļotājs, amatnieks) pa stāvīgi jāpieņem sveši cilvēki.

2      Parastā indiešu gulta sastāv no taisnstūrveida koka rāmja, uz kura uzvilkts auklu tīkls, un četrām kājām. Dienu to noliek sāniski pie sienas, bet, kad ierodas apmeklētāji, iznes pagalmā vai zem nojumes, kur tā noder par sēdekli. Sievietēm sēdēt uz gultas vai tajā gulēt neklājas.

3      Godbijīga uzruna sievietei neatkarīgi no viņas vecuma. Tā piešķir uzticēšanās nokrāsu.

4      Santalu cilts sastāv no divpadsmit ģinšu apakšnodalījumiem. Pēc santalu parašām, laulības var slēgt savā ciltī, bet nevar precēt meiteni no sava apakšnodalijuma (citiem vārdiem sakot, cilts ir endogāma, bet ģints — eksogāma).

5       Sk. 25. nr., 6. piez.

6      Santalu kūti veido nojume, kam vismaz viena puse ir atklāta; dažreiz šādām nojumēm vispār nav sienu. Tur paēnā un vēsumā nereti pieņem arī viesus dienas laikā, kad lopi atrodas ganībās.

7      Santali smēķē reti. Visbiežāk viņi tabaku zelē. Tās lapas sasmalcina un piejauc mazliet kaļķu, kurus iegūst, dedzinot gliemežvākus (sal. 6. nr., 1. piez.).

8                      Te domāta līķa kremācija un ar to saistītās ceremonijas (sk.

5.  nr., 7. piez.).

9      Pēc paraduma, precību iniciatīvai formāli jānāk no līgavaiņa puses. Dabiski, ka tas neizslēdz iespēju iepriekš ko darīt arī līgavas vecākiem.

10     Oriģinālā vārdu spēle, kas balstās uz indoāriešu kali džug (sk. Vārdnīcā Kalijuga) un santalu kuli džug (burtiski «jautājumu gadsimts»).

11       Radža Dasarats (Dašarallia) ir leģendārā varoņa dievības Rama tēvs. Rams apdziedāts episkajā poēmā «Ramajana», un viņu Ziemeļindijas zemnieki godā kā izcilu taisnības cīnītāju. Dziesmā, kas sacerēta bengāļu valodā, stāstīts par aramzemes aplikšanu ar nodokli, ko ieviesa angļi pagājušā gadsimta vidū.

12      Znotam iegātnim piešķir daļu mantas personīgā īpašumā (parasti govi), ko viņš var ņemt līdzi, kad, apstākļu spiests, pamet ģimeni.

13       Līgavas tērps — apmēram 5 m garš drēbes gabals, ko ar kurkumu nokrāso dzeltenā krāsā. Līgava apģērbj to īsi pirms ceremonijas, kurā līgavainis uzliek viņai mīnija plankumiņu uz pieres. Tas nozīmē, ka laulība ir noslēgta.

14                       Līgavaiņa brāļa turbānu taisa no vairāk nekā 2 m gara

dzeltenas drēbes gabala. Līgavainis uzliek to galvā līgavaiņa brālim (parasti līgavas jaunākajam brālim) pirms mīnija plankumiņa uzkrāsošanas.

15        Santalu kāzu ceremonijā līgavu Iesēdina lielā, plakanā bambusa grozā. Jaunekļi — līgavaiņa pavadoņi uzcel grozu uz pleciem un iet ar to pretī līgavainim, kuru uz pleciem nes vecākais svainis vai cits līgavas radinieks. Kad laulājamie ir pietuvojušies viens otram klāt, līgavainis ar pieciem mazā pirkstiņa pieskārieniem uztriepj mī* niju (sinduru) līgavai uz pieres.

16       Meitenes masētājas — līgavas māsas, kuru uzdevums iesvaidīt līgavaiņa un līgavas miesu ar augu eļļu un ieberzēt ar kurkumas pulveri.

17       Tā kā šeit znotu ņem par iegātni, tad visa kāzu gatavošana gulstas uz līgavas ģimenes pleciem.

18     -Indijas iedzīvotāji tīra zobus ar sala (Shorea robusta) koka skaliņiem. Tiem galu sakošļā un ar radušos suku tīra zobus, pēc tam muti izskalo ar ūdeni. Koka sula, kura izdalās, skaliņu košļājot, iedarbojas atsvaidzinoši.

19        Runa ir par apūdeņojamu rīsa lauku, kura virsmai jābūt līdzenai, horizontālai.

28.  Neizstāstītās pasakas

Teicējs baiga no Bohi, Pandarijas zamindāriste (EKvin, XIII, 1). Sal. tipu AaTh — ThR 516 III a6 , a4 , a1 , IV a, b, d, V a, c (sal arī 670—670A).

29.  Kadžalzivs

Teicējs gonds no Markamtolas, Mandla (Elwin, XVII, 3).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta. Motīvs, ka māsa nogalina brāļa mīluli zivi, sastopams arī santalu folklorā, kur jaušamāk izpaužas tiklab apburtās zivs raksturs (viņā iemiesojusies meitene gars), kā arī brāļa matrimoniālie plāni, jo viņš noteikti grib zivi precēt.

Brāļa kanibālistiskajai atriebībai ir paralēle Centrālās Indijas un santalu folklorā, kam kopējs motīvs — brāļi nonāvē un apēd miesīgo māsu (sk. 59. nr.). Sī motiva reālā izcelsme nav īsti skaidra. Sur tur pieminēta visnepieejamākajos Centrālās Indijas nostūros gandrīz lidz pagājušā gadsimta sākumam saglabājusies «sanitarā» kanibālisma paraša (veco un vārgo apēšana). Tomēr šādu liecibu ticamība ir apšaubāma.

Teicējs dhoba no Saraigani, Mandla (EKvin, IV, 3).

Tips ThR 402A Ind I, II a, b, III (c).

31.    Princis krabis

Teicējs murija no Markaberas, Bastara (E!win, IV, 2).

Sa!. tipu ThR 441.

’ Bez pastāvīgā nodokļa, ko maksāja zemes īpašniekam graudā kā daļu no ražas, indiešu feodālajos īpašumos zemniekiem tika uzliktas dažāda veida papildS (darba) klaušas, kuras kopumā dēvēja par begaru un kuras stipri atgādināja mūsu agrākās klaušas, kaut gan nebija tik regulāras.

s Par pasaules malu šeit saukti apvidi, kuri robežojas ar bijušo Bastaras valstiņu, proti, ar teritoriju, kur pierakstīta pasaka.

32.    Langurs

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 79),

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta.

1            Langurs, hanumans jeb gulmans — Indijā visvairāk izplatīto slaidpērtiķu paveids. Sie pērtiķi mājo ne vien mežos, bet arī apdzīvotās vietās. Vairums iedzīvotāju pret tiem izturas labvēlīgi, bet daudzas hindu reliģiskās grupas tos uzskata pat par svētiem dzīvniekiem. Pēc «Ramajanas», pērtiķis Hanumans ir bijis dievišķā varoņa Ramas līdzgaitnieks.

2    Sk. 10. nr., 1. piez.

8 Runa ir par izkaltušu ķirbi, no kura domāts iztaisīt kādu trauku No svaiga ķirbja pagatavo uzlievi rīsiem.

4                        Pirms novāc ražu un it īpaši pirms to sāk lietot barībai, santali upurē senču gariem un dievībām, mājas pavarda sargātājām. Ciema priesteris iziet tīrumā un nopļauj tik daudz labības, cik var aizsniegt, neizkustoties no vietas. Tad viņš aiznes nopļauto kūli uz svēto birzi, kur no zāles atbrīvotā un ar govju mēsliem notrieptā nelielā laukumā notiek upurēšana.

6 Pirms upurēšanas ceremonijas upurētājs izdara rituālo mazgāšanos.

6       Te tas domāts roku mazgāšanai un mutes skalošanai.

7       Sk. 22. nr., 5. piez.

8                      Laulības slēdzot, santaliem paredzēts izpirkums par līgavu, ko samaksā līgavainis vai viņa tēvs. Izpirkuma nomaksa simbolizē to, ka tiesības uz sievieti no viņas ģints pāriet uz vīra ģinti. Izpirkumu

naudā, kurš pagājušajā gadsimtā parasti svārstījās no trim līdz septiņām rūpijām, papildināja mantiskas dāvanas līgavas radiem.

9                        Par santalu pirmās un turpmāko laulību salīdzinošo vērtību sk.

94. nr., 1. piez.

10      Santalu sievietes nēsā sari tipa apģērbu. Tas ir taisns drēbes gabals 4—5 m garumā ar rakstainu joslu gar vienu malu.

11        Radinieku un ciema iedzīvotāju piedalīšanās kāzu svinībās un tas, ka viņi ar mieru pieņemt langura piedāvāto mielastu, nozīmē, ka langurs tiek uzņemts par ciema sabiedrības locekli.

33.    Pērtiķa sieva

Teicējs marija no Baras Harmamundas (Ehvin, XXI, 1),

Kā tips AaTli un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr ThR 441).

1 Varone šeit seko viduslaiku parašai izpildīt sati, proti, patiesi uzticīgas sievas pienākumu, un sadedzina sevi uz vīra bēru sārta. Kaut gan apņemšanos izpildīt sati, no vienas puses, visādi veicināja ortodoksālais bralunanisms (sievai solīja tik daudz paradīziskas svētlaimes gadu, cik matu ir uz cilvēka miesas, un viņas pašas un vīra senčiem atlaida vissmagākos grēkus), bet, no otras puses — to rosināja atraitnes grūtais stāvoklis sabiedribā (otrreizēja laulība bija izslēgta), tomēr sieviešu skaits, kuras izšķīrās par sadedzināšanos, būtībā bija neliels. 1829. gadā šo parašu oficiāli aizliedza. Tomēr Centrālās Indijas tautās vēl saglabājušās dažas tās atliekas: bhili dažreiz imitē atraitnes sadedzināšanu kopā ar vīru; marijiem atraitne metas zemē pie sārta; parasti atraitnes salauž un iemet sārtā savas lakas koka rokassprādzes. Raksturīgi, ka pasakas varone metas sārtā slepus no brāļiem. Desmotina (sk. 35. nr.) analogā situācijā ar viltību novērš brāļu uzmanību.

34.    Znots pērtiķis

Teicēji kalnu marijas no Hikulas, Bastara (Ehvin, XXI, 2).

Kā tips AaTli un ThR nav atzīmēta. Sižeta pamatā ir Centrālās Indijas paraša pieņemt mājās lamsenu (sk. Vārdnīcu).

35.    Desmotina

Teicējs gonds no Markamtolas, Mandla (Ehvin, XXII, 1). Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr ThR 441).

Teicējs baiga no Salpiri, Mandla (EKvin, XXII, 2).

Kā lips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr ThR 441).

Basuks Nags (burtiski «čūska Basuks» no sanskritu Vasuki) — viens no dievu-čūsku triādes locekļiem. Viņam veltīta virkne tempļu, kuros priesteri ir no zemākajām kastām. Tas liecina par šī kulta neārisko izcelsmi.

37.    Tīģera audžudēls

Teicējs baiga no gobas, Pandarijas zamindāriste (Etwin, XX, 3).

Tips AaTh — ThR 535 I a, b, c, II a, c, e, f.

1 Acīmredzot šāds tēva nodoms saistīts ar Centrālās Indijas cilšu parašu dot izpirkšanas maksu par līgavu. Tas līgavaiņa ģimenei uzliek finansiālu slogu. Sis lēmums ir pretrunā ar hindu tradicionālo attieksmi pret pēcnācējiem; atbilstoši tai, dēls ir tēva grēku izpircējs.

38.     Zēns, kurš rotaļājās ar bumbiņām

Teicējs murija no Candaberas, Bastara (Elwin, XX, 4).

Tips AaTh — ThR 534 I a, II (c), III a + 535 I d, II a, b, e, f.

1                        Piestala, ar ko grūž graudus lielā koka piestā, ir pamatīga runga cilvēka augumā.

39.    Dzelzs rati

Teicējs lohars godhuks, Raipura (Elwin, V, 4).

Tips AaTh — ThR 534 I a, d, II e, III b.

40.    Briežu mātes dēls

Teicējs murija no Keravahas, Bastara (Elwin, XVI, 3).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta. Pēc vairākiem motīviem sasaucas ar AaTh — ThR 403.

41.    Neatzītais dēls

Teicējs gonds no Karandžijas, Mandla (Elvvin, VI, 2).

Tips AaTh — ThR 462 I b, II b, (c), III b, c, IV.

Saikne starp viltīgo rani un viņas vajāto troņmantnieku ir bārddzinis (nai). Sim personāžam, kurš ne vienreiz vien parādās arī citās pasakās, indiešu ciemā ir savdabīgs stāvoklis. Bez saviem tiešajiem

pienākumiem — bārdas skūšanas, matu apcirpšanas, nagu apgriešanas un asins nolaišanas (šai ziņā viņš pilnīgi atbilst saviem kolēģiem viduslaiku Eiropā), masāžas un pakalpojumiem kāzās — viņš pilda ļoti daudz delikātu uzdevumu un ir galvenais baumu un tenku izplatītājs. Pēc kastas piederības viņam faktiski jābūt klāt visur, un viņam nepaiet garām neviens cik necik svarīgs notikums ciema dzīvē. Bārddziņa p)āpīgums un rosīgums, viņa viltība un uzņēmība jau kļuvusi par parunu.

42.    Meža rani dēls

Teicējs baiga no Talijapani, Alandla (Elwin, VI, 5).

Tips ThR 707 II d, a2 , g, f, j, IV d, f, g, h.

43.    Greizsirdīgās rani

Teicējs kuruks no Kaknaras, Bastara (Elwin, XVII, 7).

Tips ThR 707 I f, II d, e, a2 , h, f, III e, f, IV h.

Ekspozīcija — māsas bēg mežā no brāļa, kurš grib viņas precēt (sal. AaTh 313E*).

44.    Radžas meita

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 87).

Tips — AaTh — ThR 897 I c, a\ a, e. II.

1                        Izrokot jaunu aku, santali riko tās atklāšanas ceremoniju, kuru sauc par kāzām.

2                     «Arpa» — horizontāls garuma mērs, vienāds ar attālumu starp pilnīgi atvēzētām cilvēka rokām; šeit tulkots ar vārdu ass.

3                       Cilvēka augums «puruss» — vertikāls garuma mērs, atbilst cilvēka auguma garumam ar augšup izstieptām rokām.

4                       Svētibu vai labvēlību pauž, izstiepjot rokas pār svētāmo personu vai priekšmetu.

45.    Vedekla

Teicējs pardhans no Patangarhas, Mandla (Elwin, XIV, 12).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta.

46.    Radža Lohabandha

Teicējs pardhans no Baiharas tahsila, Balaghata (Elwin, II, 4).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta. Tā ir viena no heroiski

romantiskajām balādēm, kuras izpilda gondu bardi — dasondhi — un kurās liek apdziedāti pagājušo laiku varoņu dižie darbi. Pēc vietas folklorā šīs balādes var pielīdzināt krievu biļinām. Tekstā minētie ģeogrāfiskie nosaukumi nav identificējami.

1       Pēc indiešu tradicionālās laika skaitīšanas sistēmas diennakti sadala sešdesmit vienādās daļās — ghari (tagad ar šo terminu apzīmē stundu), kas sastāda astoņus pahari jeb sardzes — četras dienas un četras nakts sardzes. Sīs sardzes nav vienāda garuma: tās ilgst no sešiem līdz deviņiem ghari atkarībā no diennakts laika un gadalaika. Vasarā dienas sardzes pagarinās uz nakts sardžu rēķina, ziemā — otrādi. Tātad, ja akvinokcijas laikā dienas un nakts pirmās un pēdējās sardzes lastāv katra no astoņiem ghari (24 min. X 8 = = 3 st. 12 min.) un vidējās no septiņiem ghari katra (2 st. 48 min.), tad vasarā pirmā un pēdējā dienas sardze ilgst deviņus ghari un vidējās divas — astoņus ghari, bet nakts sardzes saīsinās līdz septiņiem (pirmā un pēdējā) un sešiem ghari (vidējā). Tātad dienā ir 34 ghari (13 st. 36 min.), bet naktī 24 ghari (10 st. 24 min.). Ziemu notiek tieši otrādi. Tādējādi, skaitot laiku pēc gadā stingri noteiktām sardzēm, divos diennakts momentos — pusdienā un pusnaktī — saskaras otrā un trešā sardze (tā sauktais dopahars). Tekstā minētais dienas otrās sardzes sākums atkarībā no gadalaika iekrīt starp pīkst. 8.48 un 9.36.

2       Ap radžu darbarā pulcējas feodālie augstmaņi un askēti. Lodhi pārstāv zemkopju kastu, kam bija visai stipras pozīcijas viduslaiku Centrālās Indijas zemturībā. Daži lodty bija daļēji neatkarīgi, un to sizerēni godināja viņus par radžām vai divaniem. Kurmi, tāpat kā lodhi, pārstāv zemkopju kastu, bet viņiem nav tik augsts sociālais statuss; ar šādu pašu vārdu apzīmē vienu no gondu cilts grupas pardhanu apakšnodalījumiem, kura locekļi pie gondiem izpilda priesteru un bardu funkcijas. Baba jeb hosaīns, bairagi un sanjasi (sk. Vārdnīcu) ir dažādu askētu grupu locekļi, kuru autoritāti atzīst ne tikai vienkāršie lauku iedzīvotāji, bet arī feodāji.

3       Vārds «loha» nozīmē dzelzs.

4       Dzemdības uzskata par netīrām, tāpēc dzemdētājai un mazulim paredzētas noteiktas šķīstīšanās ceremonijas. Rituāls dažādām kastām un ciltīm var būt atšķirīgs, bet būtībā tas ir vairāk vai mazāk līdzīgs. Sestajā dienā pēc dzemdībām (uzskata, ka tajā dienā īpaša dieviete ierodas atzīmēt uz mazuļa pieres viņa likteni) sarīko čhati: visu māju rūpīgi iztira, dzemdētāju un jaunpiedzimušo apmazgā, bērnam dod vārdu un mātei atce) ierobežojumus ēdienā. Barhi ceremonija — divpadsmitajā dienā — paredz vēl vienu mazgāšanos mātei un arī tēvam, abi vecāki pateicas mājas dievībai, un ģimenes locekļi apmainās ar dāvanām. Ar to šķīstīšanās ir pabeigta, un dzemdētājai atļauts

Iziet no mājām. Ja dzemdības notikušas ārpus mājas (dažām iedzīvotāju grupām tas ir obligāti, un dzemdētājai uzceļ īpašu būdu vai telti), tad viņa saņem atļauju ieiet mājā.

6 Izraugoties līgavaini meitai, daudzas Centrālās Indijas iedzīvotāju grupas dod priekšroku līgavas tēva māsas dēlam. Tās ir matriarhāla paliekas, saskaņā ar kurām īpašuma mantošanas tiesības nepiederēja vis dēlam, bet māsas dēlam, kas arī pamudināja īpašnieku saistīt nākamo mantinieku laulības saitēm ar savu meitu.

6        Laulības starp mazgadīgiem bērniem agrāk zināmās hindu sabiedrības grupās bija diezgan parastas, tomēr kopumā Centrālās Indijas tautībām un santaliem nav raksturīgas, tiem ir vairāk pieņemts slēgt laulības starp visai jauniem, tomēr dzimumgatavību sasniegušiem jauniešiem. Interesanti, ka arī pašās pasakās (piemēram, 49. nr.) ir norādīts, ka agrīnas laulības piederas tikai radžām. Acīmredzot šādas laulības noteica vai nu dinastiski apsvērumi, vai tās bija hindu tradīciju atdarinājums. Bērnu laulības noslēdza pēc attiecīgajai sociāli etniskajai grupai parastā rituāla, bet noslēguma aktu — līgavas ievešanu līgavaiņa namā — atlika, līdz līgava sasniedza pienācīgo vecumu.

7       Jāatceras, ka galvenā indiešu apģērba sastāvdaļa ir ap ķermeni aptinams taisns auduma gabals bez jebkādas aizdares.

47.    Singhisurva

Teicējs pardhans no Sioni (EIwin, II, 5).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta. Pēc žanra atbilst iepriekšējai pasakai.

Galvenais tēls, kā liecina viņa apkārtne un pats vārds Singhisurva, ir saistīts ar viņpasaules spēkiem. Iespējams, ka viņš ir singlii (sk.) valdnieks un vadītājs. Daudzos gondu folkloras sacerējumos ar šo vārdu figurē milzis.

1       Acīmredzot te domāts Candas cietoksnis, kas atrodas pie Vardhas upes un kas līdz 1751. gadam bija tai pašā vārdā nosauktās gondu valstiņas galvaspilsēta.

48.     Kāzas ar Belu

Teicējs murija no Bandopalas, Ziemeļbastara (Ehvin, I, 5).

Tips AaTh — ThR 301A II b, III b, IV b, V a, c + 408 II (d), e, f + 302 II a, g, b, III + 1121B Ind. a.

1        Džala — «ūdens meitene», bet Bela — «meitene no bela koka». Sis koks (Aegle marmelos), tāpat kā daudzi citi koki, indiešiem ir reliģiozas pielūgsmes objekts. Tā kā trejpirkstu lapas atgādina Sivas trejzobi un lām piemīt ārstnieciskas īpašības, beta koku saista ar šā dieva kultu. Uzskata, ka auglis bels, ko dēvē arī par Sriphalu («Sri augli»), ir radies no laimes un bagātības dieves Sri jeb Lakšmi piena.

2        Pēc hindu ticējumiem, pasaulei ir trīs dajas: augšējā, vidējā un apakšējā. Tā kā vidējā daļa atbilst zemes dzīvei, tad augšējo un apakšējo var nosaukt par Debesu un Pazemes valstību. Debesu valstība ir vieta, kur mīt dievi; tur atrodas Visuaugstākā (Bhagavana jeb Mahapuruba) rezidence, un tur uz viņa liesu ierodas mirušo dvēseles. Pazemes valstībā mājo rakšasi un citi mošķi, šīs valstības identificēt ar kristiešu paradīzi un elli tomēr nekādi nevar, jo ne uz vienu no tām pēc nāves nepārceļas mirušo dvēseles, kur tām tiktu atmaksāts par darbiem zemes virsū. Abām šīm valstībām ir sakari ar zemi, un pasaku varoņi nereti tās apmeklē. Visbiežāk viņi dodas uz Pazemes valstību, kur sastop visādas briesmas un kur tātad paveras plašas iespējas demonstrēt savu drosmi.

49.     Kā radžas dēlu izglāba sieva

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 93),

Tips ThR 155 I b, II b.

1        Sk. 46. nr., 6. piez.

2        Niedres santaliem noder par materiālu jumtu klāšanai. Lai gan tas ir savvaļas augs, santali rūpējas par tā klānu saglabāšanu, sargā jaunaudzi, lai to nesabradā lopi, un dedzina rugaini pēc niedru nogriešanas.

8 Ar to domāta Indijā plaši izplatītā čūsku pielūgšana, kas daudzās vietās ir ieguvusi īpaša kulta veidu ar saviem tempļiem, svētiem priekšmetiem un svētkiem.

4        Banjans (Ficus religiosa) ir Indijas augu pasaules interesantākais īpatnis. Tas ir milzīgs žuburains koks ar veselu stumbru mežu, kas veidojas no gaisa saknēm. Banjani nereti aug indiešu ciemu nomalēs, un parasti zem tiem rīko sapulces. So koku mēdz uzskatīt par dažādu dievību un garu mājokli, un tas pats ir reliģiskas pielūgsmes objekts.

6       Sk. 32. nr., 8. piez,

50.    Lepnais radža

Teicējs pardhans no Patangarhas, Mandla (EIwin, XIV, 13),

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta. Pēc motīva par glābšanos no rakšasa sasaucas daļēji ar 313. tipa paveidiem, bet atrisinājums pilnīgi cits.

Teicējs baiga no Bohas, Pandarijas zamindāriste (Ehvin, V, 4).

Tips AaTh — ThR 516A, I c, II. III f.

1        Centrālās Indijas dravidu tautibām un santaliern kokvilnas koks (Bombax heptaphyllum) ir pielūgsmes objekts, jo tiek uzskatīts par vietējo dievību mājokli (sal. šeit Deovasa — burtiski «dievu miteklis»). Kāzu teltis parasti nostiprina ar šī koka mietiņiem. Pasakās šim kokam piemīt spēja atdarīt sava stumbra dobo vidu un paslēpt tanī cilvēku.

52.  Rakšasa līgava

Teicējs murija no Najanaras, Bastara (Elwin, IV, 6).

Tips ThR 5I0B I e, III d.

Oriģināls ir samezglojums — rakšasa bildinājums — un atrisinājums — bojā eja no viņa pelniem.

53.  Izvēlīgais jauneklis

Teicējs murija no Džhakri, Bastara (Ehvin, XV, 5).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta.

54.  Lelle par līgavu

Teicējs murija no Phunderas, Bastara (Ehvin, XV, 6).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta.

Lelles un dzīvas meitenes sajaukšanas motīvs tuvina to tipa AaTh 1319 variantiem. Pasaku sarežģī reģionam raksturīgs motīvs par maģiskiem panākumiem līdumu zemkopībā.

55.  Dano meitas

Teicējs baiga no Pandpuras, Mandla (Ehvin, XV, 9),

Tips AaTh — ThR 327B I (e), II c, III.

56.  Kā brāli gribēja apprecināt ar māsu

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrarns Murmu (Bodding, 92).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr ar AaTh 313E*).

Motīvs par to, ka brālim ir slepens nodoms apprecēt miesīgu māsu, ne vienreiz vien sastopams tiklab santalu, kā arī Centrālās Indijas

dravidu tautību folklorā (sal., piemēram, 43., 57. un 58. nr.). Tiklab vieniem, kā otriem tamlīdzīgas laulības aizliegtas, jo endogāinā cilts viņiem dalās eksogāmos ģints apakšnodalijumos.

1 Malka vajadzīga apbedīšanas sārtam.

8 Te domāti apbedīšanas sārta dūmi.

57.  Kausējamā krāsns

Teicējs pardhans no Patangarhas, Mandla (Elwin, XVII, 8).

Pēc tipa līdzīga iepriekšējai pasakai.

58.  Balosundrl

Teicējs murija no Kāpsi, Bastara (Elwin, XVII, 4).

Pēc tipa līdzīga iepriekšējām pasakām.

59.  Kā radusies sabai zāle

Santalu pasaka. Teicējs Bhudžu Murmu no Dhopaharas (Bodding, 85).

Tips ThR 780A I, II b, III b, d, e, f,

1      Sk. 20. nr., 3. piez.

2                       Santalu vijole ir vienstīgas instruments, kam korpuss veidots no doba ar ādu apvilkta koka.

60.  Uzticamais suns

Teicējs agarija no Motinalas, Mandla (Elwin, XVII, 2).

Tips AaTh — ThR 780A (I) + 178. Tālāk meitenes un suņa at-1

dzīvināšana.

1                       Aknas indieši uzskata par maģiski nozīmīgu ķermeņa daļu, kam piemīt īpašs spēks. Folkloras reģionā cilvēka aknas ir gards laupījums raganām. Daudzas džungļu ciltis upurējot ziedokli apslaka ar upurējamā dzīvnieka asinīm un uz tā uzliek gabalu aknu, bet pārējās atdod priesterim.

61.  Sastapšanās ar Vidatu

Teicējs murija no Najanaras, Bastara (Elwin, XI, 1).

Tips AaTh — ThR 841 + AaTh 461A (= ThR 461B) I, II j, e, h,

I,  III.

1      Sk. 4. nr., 1. piez.

2      Sl paruna atbilst mūsējai «dievs devis, dievs ņēmis». «Dala» nozīmē devējs, bet «vidata» — radītājs, iekārtotājs. Lasītnepratējs audējs ir uztvēris to par īpašvārdu.

3      Tumšbrūnā uz vietas ražotā rupjvilnas sega, asa kā rīve, zemniekiem ir universāls sadzīves priekšmets. Aukstā naktī tajā ietinas ar visu galvu, no rīta to uzmet uz galvas un pleciem kā pledu, bet lietū tā kalpo par apmetni, salocītu to lieto par spilvenu sēdēšanai vai uzliek uz galvas, kad jānes smagums.

62.  Džugi svētība

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 71).

Pēc lipa ir tuva AaTh — ThR 759 (sal. arī 670 un 970A).

1      Sk. 27. nr., 19. piez.

2      Par sietu te nosaukts parastais indiešu vēteklis — sekls apaļŠ vai eliptisks pītenis ar zemām malām. Ar to vējā vēta graudus un tas arī noder par visai aptuvenu mēru.

3      Pēc santalu parašas, pret precētu sievieti vērsts apvainojums jāizskata kāda viņas asinsradinieka vīrieša klātbūtnē.

3.    Grifa spalva

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 74).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr 670).

1      Braminu pārsteidz ādu miecētāju zemais sociālais stāvoklis; to vairākums ir nepieskaramie, bet ārēji tie parasti atšķiras no augstāko kastu locekļiem ar savu tumšo ādas krāsu. Tiesa, šai pasakā nav runa par īstiem ādu miecētājiem — čamariem, bet par kurpniekiem — moči, kas ir sākumā vienotās kastas atzarojums, kura locekļi sasnieguši augstāku sociālo stāvokli. īstenībā moči neuzskata par nepieskaramiem kā čamarus un viņiem atļauts apmeklēt tempļus un piedalīties reliģiozās procesijās. Savos rituālos viņi atdarina augstākās kastas un var pieaicināt braminus izdarīt ceremonijas, pie kam braminus tas neaptraipa.

2      Bramins nedrīkst pieņemt barību no kurpnieka rokām. Viņš saņem produktus un gatavo ēdienu pats.

3     Hindu tradīcija iesaka slēgt laulības kastas ietvaros. Izņēmumu — laulības ar zemākas kastas locekli — dažreiz pieļauj vīriešiem, bet ne sievietēm, kuras tādā gadījumā izraida no kopienas.

Santalu pasaka. Teicējs Bhudžu Murmu (Bodding, 75).

Tips AaTh — ThR 759.

1      Hindu mirušo valstības valdnieka vārds (santalu Džomradža cēlies no sanskritu Jamaradža) te dots arī viņa sūtņiem, kuri ierodas pēc aizgājēja dvēseles.

65.  Kā jaunais vīrs ieraudzīja savu nelaiķi sievu

Santalu pasaka. Teicējs Bhudžu Murmu (Bodding, 78),

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta.

1     Mirušos parasti sadedzina šim nolūkam īpaši atvēlētā vietā, visbiežāk upes krastā.

2      Uguni bēru sārtam pielaiž no līķa sejas puses.

66.  Kā dzimst bērni

Teicējs pando no Uproras zamindāristes (Elwin, XVI, 5).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta.

67.  Bramina grēks

Teicējs savara no Sarangarhas (Elwin, XXV, 3).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta.

1 Hindiem aizliegts ēst govs gaļu, jo govs viņiem ir svēts dzīvnieks. Ortodoksālie bramini vispār atturas no gaļas ēšanas.

68.  Attapīgā sieva

Teicējs pardhans no Patangarhas, Mandla (Ehvin, XIV, 5).

Sal. tipu AaTh — ThR 1532 un 1380, kur abas puses mainās ar vielām.

69.  Gudrais virs

Teicējs kuruks no Citrakotas, Bastara (Elwin, XIV, 4).

Tips AaTh — ThR 1380.

Teicējs murija no Bajanaras, Bastara (EKvin, XIV, 6).

Tips AaTh un ThR 612A III a, b, c, d, (e).

Ekspozīcija — sievas nodevība un bēgšana ar faķīru.

71. Veiklais kotvars

Teicējs gonds no Nivasas tahsila (Elwin, VIII, 11),

Kā lips AaTh un ThR nav alzimēta.

Ekspozīcija (balss no koka) sasaucas ar AaTh 1380 un 1532 (vienīgi šeit vīrs rīkojas pēc norunas ar sievu). Tālāk sk. 1685A (I) (sal. 1691, 1775) + 1535 II a, (b).

72.  Divi blēži

Sanlalu pasaka. 1902. gadā pierakstījis Lothro Murmu, pastmeistars no Mohulpaharas (Bodding, 60).

Tips ThR 1539 d, h, j.

73.  Kāzas par kauri

Teicējs murija no Ursibedas, Bastara (Ehvin, VIII, 2).

Ekspozīcija — kauri meklēšana un blēdīgā apmaiņa (sal. AaTh 1525N I = ThR 1525M I, tikai šeit blēdīšanās ir vienpusēja). Tālāk tips AaTh — ThR 1541 + (1525B) + I539f + 1541.

1 Varonis ierīkojis kaut ko līdzīgu ziedoklim. Kvēpināšanai parasti izmanto tievus smaržīgas koksnes (piemēram, sandala) skaliņus.

74.  Jokdaris

Teicējs murija no Baras Harmamundas, Bastara (Ehvin, VIII, 12).

Tips AaTh — ThR 921 c, d, (e) + 1537A Ind + 1539 e + 1088.

1      Krietna daļa Indostānas iedzīvotāju ir islamticīgi (tagad to lielākā daļa dzīvo Pakistānā un Bangladešā). Centrālās Indijas aborigēni izturas pret musulmaņiem ar antipātijām kā pret citticībniekiem un bieži nostāda tos komiskā lomā (sal. santalu analogo izturēšanos pret hindiem).

75.  Džhore un Badžuns

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 25).

Tips AaTh — ThR 1681B + 1692 II b + 177 c.

1               Te domāts santalu mērtrauks. Sāda veida standartmērs ir mazliet lielāks par 0,5 kg un tajā ieiet 40 toli (ap 0,5 kg) sausu rīsu. Faktiski šāda mērtrauka lielums dažādos apvidos ir atšķirīgs. Šādus traukus taisa no koka, nereti ap to augšējo malu ir vara vai metāla stīpa; sastopami arī metāla trauki.

2       Sk. 5. nr., 2. piez.

8 Sk. 22. nr., 5. piez.

4       Sk. 5. nr., 7. piez.

6               Santaliem, tāpat kā daudzām citām Indijas tautībām, pieņemts, ka vīrs sauc sievu eifēmistiski. Visbiežāk lieto izteicienu ar nozīmi «cilvēks no mājām».

8               Zagļi parasti iekļūst mājā, izlaužot caurumu sienā, kā tas Indijā darīts senos laikos. Tā kā ciemā mājas, ja tās nav taisītas no bambusa vai niedrēm, ir celtas no jēlķieģeļiem, tad izlauzt sienu nav grūti.

7               Te domāti vietējie nelielie zirgi, kas ir tikai nedaudz lielāki par ponijiem.

76.  Gudrais dēls

Teicējs gonds no Sanhrvačhaparas, Mandla (Elwin, IX, 1).

Tips AaTh — ThR 1600 + 1381 I a, II a, (b).

77.  Kā divi brāļi ķildojās

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 89).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. AaTh 1684B*, tomēr šeit stulbums nav iedzimts, bet liekuļots).

1              Tas nozīmē, ka griezās pie ciema kopienas tiesas — pie piecatas (sal. 25. nr., 6. piez.).

78. Augļotāja atraitne

Teicējs murija no Kokori, Bastara (Ehvin, XXVI, 1).

79.  Veiksmīgais zīlnieks

Teicējs kuruks no Citrakotas, Bastara (Elwin, XXVI, 5).

Tips ThR 1641 1 b, II a (III).

80.  Jauneklis, kurš pirka prātu

Santalu pasaka. Pierakstijis Sahrams Murmu (Bodding, 88).

Tips ThR 910 Z. 1, 7, 5 + 910 B.

1      Sk. 46. nr., 6. piez.

2      Te uzskaitītas dažādas vietējās santalti administrācijas amatpersonas: ciema stārasts (mandžhi), viņš ir arī ciema kopienas padomes galva; pargana (jeb parganails), kas pārzina tādā pašā vārdā dēvētu teritoriālu vienību, kura ietver vairākus ciemus; parganas palīgs (desmandžhi — burtiski novada vecākais) ir ciema stārastu vadītājs. Vienkāršajiem padotajiem (rajoiiem) ir nomnieku statuss — viņi maksā nodevas radžam, kurš ir zemes īpašnieks.

8      Zarnai līdzīgu maku, kas adīts tīklveidā, nēsā ap jostu.

4       Sk. 27. nr., 7. piez.

8     Minētais krēsls ir līdzīgs taburetei, kam sēdeklis pīts no auklām Uz tā sēžas sievietes, jo vīriešu klātbūtnē viņas nedrīkst sēdēt uz gultām (sk. 27. nr., 2. piez.).

6       Desmits — tas pats, kas piecata (sk. 25. nr., 6. piez.).

81.  Motilals un pērles

Teicējs loliars godbuks, Raipura (Elwin, V, 5).

Tips AaTh — TbR 923 B I c, a, II c.

1      Burvju saldumi (parasti tās ir īpašas, saldas, eļļā vārītas miklas bumbiņas) vai plāceņi, kas spēj mirklī remdināt gan izsalkumu, gan slāpes vai arī vairot cilvēka spēku. Sādi saldumi indiešu folklorā minēti vairākkārt.

2      Vārdu spēle, kas balstās uz vārda moli (burtiski «pērle») skanējumu.

82.  Sliņķis

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 49),

Tips TliR 1539 g.

1      Parastais santala gurnauts sastāv no auklas, kas apsieta ap vidukli, un ne visai platas audekla strēmeles, kura izlaista starp kājām un kuras gali aizsprausti aiz šīs auklas. Cilvēks ar šādu gurnautu tiek uzskatīts par «neapģērbtu» atšķirībā no kaila cilvēka.

2      Kulšanas darbos Indijā nereti izmanto mājlopus. Nopļauto labību izklāj uz kula — ar māliem noblietēta laukuma — un dzenā pa to aplī rindā citu aiz cita sasietus vēršus. Pēc tam vēršus paved sānis, salmus rūpīgi izpurina un aiznes projām, bet graudus saslauka kaudzē un izvētī.

3      Aukstuma mērvienības te nav nosauktas. Acīmredzot stāstītājs grib teikt: tik daudz aukstuma, cik pietiek 50 lakhiem (tas ir, 5 milj.) cilvēku.

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 53).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta. Tā ir Indijā plaši izplatīta anekdote.

1 Sohre — ziemas ražas svētki. Santali tos svētī piecas dienas janvāra pirmajā pusē.

84.   Piekukuļotie liecinieki

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 54).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr AaTh 1684B* — stulbi liecinieki).

1        Netulkojama vārdu spēle. Tiesnesis uzrunā liecinieku urdu valodā, kura pagājušā gadsimta beigās un šā gadsimta sākumā bija valdošā valoda tieslietās Britānijas Indijā. Liecinieks sajauc no arābu valodas patapināto terminu, kas nozīmē apstākļi, ar līdzīgu vārdu hindi valodā, kas nozīmē arkls.

2       Sals (Shorea robusta), asons (Termlnalia tomentosa) un dhao (Anogeissus latiļolia) — Indijā izplatīti koki, no kuru koksnes darina dažādus izstrādājumus,

85.  Bārenis

Santalu pasaka. Pierakstījis SahramļS Murmu (Bodding, 11).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. AaTh 563; tomēr apmainītā manta nav apburta, bet parasta, un tā tiek atdabūta nevis ar jaunas burvestības palīdzību, bet caur tiesu, kaut gan ar pārcilvēcisku spēku iejaukšanos). Pasaka ir interesanta ar spilgtu santalu ģimenes attieksmju attēlojumu un ar detalizētu ciema šķīrējtiesas (pančajatas) atveidojumu.i

1        Santali turas pie patriarhālām parašām un bieži vien, tēvam dzīvam esot, un dažreiz arī pēc viņa nāves pieaugušie dēli joprojām dzīvo vienā mājā un saimnieko kopīgi. Tomēr nereti dēlam pēc kāzām piešķir patstāvīgu saimniecību. Tādā gadījumā viņš saņem savu daļu zemes, mājlopu un pārējās mantas proporcionāli vīriešu skaitam ģimenē (viņš pats, viņa brāļi un tēvs).

2        Dēls kā vīriešu kārtas pārstāvis, kuram ir noteiktas sabiedriskas tiesības, jau kopš mazotnes var būt mātei par morālu atbalstu.

3         Indiešu ģimenē, kas turas pie tradicionālām parašām, nav pieņemts saukt pieaugušus ģimenes locekļus vārdā. Tos uzrunā, nosaucot radniecības pakāpi, bet cilvēkus, kam ir bērni, nereti sauc, minot bērna vārdu, piemēram, «tā un tā māte».

f

*      Vairumam Indijas iedzīvotāju govs ir svēts dzīvnieks. Viss ar to saistitais, arī izkārnijumi, tiek atzīti par labvēlības zirni Pašu govi nereti uzskata par mājas pavarda sargātāju.

6 Vecāka cilvēka, it īpaši radinieka, godbijīga uzruna.

6      Sk. 25. nr., 6. piez.

7      Sk. 49. nr., 4. piez.

8     Sk. 75. nr., 1. piez.

* Sk. 18. nr., 2. piez.

10     Sk. 27. nr., 7. piez.

11                   Alu santali taisa no risu iesala vai prosas. Alus ir obligāts svētku galdam.

86.  Dumiķis znots

Santalu pasaka. Pierakstījis Salirams Murmu (Bodding, 27).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. 1675. sek.).

1      Krēslu vietā santali nereti izmanto līdz 10 cm biezas koka šķilas.

* Durvis santalu būdās turas auklu vai kriju cilpās.

87.  Kā apēda kazu

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 35).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. tomēr AaTh 1696).

88.  Divi brāli

Santalu pasaka. Stāstītājs Bhudžu Murmu no Dhopaharas (Bodding, 41).

Tips AaTh — ThR 1633 b, a.

' Sk. 61. nr., 3. piez.

89.  Radžas negods

Teicējs pardhans no Džhankas, Mandla (EIwin, 111, 5).

Pēc tipa vienāda ar AaTh — ThR 782. Draiska ekspozīcija un traģisks nobeigums.

90. Teli un viņa kalps

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 34).

Tips AaTh — ThR 1430A, kas Indijā ir visai parasts. Sajā variantā

saistoša ir tūļīgā nesēja spilgtā Fantāzija un abu darbojošos personu dabiskā reakcija.

1 Augu eļļu indiešu ciemos parasti spiež ar smagu koka presi, ko darbina vērši.

!)t. Gaisa piļu cēlājs

Teicējs gonds no Karandžijas, Mandla (Elsvin, X, 1).

Tips AaTh — TbR 1430A + TbR 1643A Ind.

92.  Sievietei neko nedrīkst stāstīt

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 18).

Tips AaTh — ThR 1381 C.

1                        Domāta meitene, kuru nolīgst uz veselu gadu darbam saimniecībā. Tādai strādniecei dod uzturu, apģērbu un bez tam nelielu daļu no ražas.

2      Sk. 22. nr., 5. piez,

93.  Slinkā vedekla

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 32),

Pēc tipa līdzīga ar AaTh 902*.

1                       Asara (asarh) un sana (savan) tnēneši aptver laiku no jūnija vidus līdz augusta vidum. Tad sākas lietus periods un jāveic galvenie lauku darbi.

2                       Saskaita pulsu. Santalu pūšļotājs (odiha) nodarbojas ar dziedināšanu, izdzen velnus, palīdz pret ļaunu aci utt.

3                       Tirra (Pueraria tuberosa), ko sauc arī par zemes ķirbi, ir meža vīteņaugs ar milzu saknēm, kuras lietojamas uzturā.

4      Ar plaukšķināšanu santali pauž neapmierinātību un izsmieklu.

94.  Pamāte

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 21).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta (sal. AaTh 765). Atspoguļo reālu sadzīves situāciju.

1                       Santalu zemnieks pēc sievas nāves nevar ilgi palikt atraitnī, jo viņam vienam ir ārkārtīgi grūti tikt galā ar saimniecību. Parasti viņš apprecas otrreiz nākamās lauku darbu sezonas sākumā, tas ir, pcc nepilna pusgada (gadā ir divas šādas sezonas). Šoreiz viņš katrā ziņā apprec atraitni, un otrās kāzas tiek svinētas daudz vienkāršāk nekā pirmās. Pēc santalu ticējumiem, otrai laulībai ir tīri pasaulīgs raksturs un tā beidzas, līdzko viens no laulātajiem nomirst, kamēr pirmās laulības saites saglabājas arī viņsaulē neatkarīgi no dažādām pārmaiņām dzīvē. Tāpēc jaunavas reti ir ar mieru precēt atraitņus.

2       Par santalu arkla konstrukciju sk. 5. nr., 2. piez.

95.  Teli un viņa dēli

Santalu pasaka. Pierakstījis Sahrams Murmu (Bodding, 90).

Kā tips AaTh un ThR nav atzīmēta.

1            Tā parasti sākas santalu mīklas, tomēr šo vārdu nozīme nav skaidra. Iespējams, ka tas ir mudinājums, lai minētājs nekavējas ar atbildi.

2            Oriģinālā šeit un tālģk minēti četri dēli, lai gan pēc satura jābūt tikai trim.

96.  Skudra un oglīte

Teicējs baiga no Talijapani, Pandarijas zamindāriste (EUvin, XXIV, 2).

Pēc tipa vienāda ar AaTh 2030 paveidiem. Ķēdes reakcija; notikumu sakarība nav motivēta.

97. Miegs un Bagātība

Teicējs murija no Aturhaonas, Bastara (EUvin, VII, 3).

Pēc tipa vienāda ar AaTh 298.

BIBLIOGRĀFISKIE SAISINAJUMI

AaTh — The Types of the Folktale. A Classification and Bibliography. Antti Aarnc’s Verzeichnis der Mдrchentypen, Translated and Enlarged by Stith Thompson, 2nd Revision, Helsinki, 1964.

Bodding — Santai Folk Tales, Edited by P. O. Bodding. Vol. I—

III,  Oslo, 1925—1929.

Bdk — Indian Animal Tales, A Preliminary Survey, by Laurits Bodker, Helsinki, 1957.

Elwin — Verrier Elwin, Folk-tales of Mahakoshal, Oxford University Press, Bombay, 1944.

ThR — Types of Indie Oral Tales; India, Pakistan and Ceylon, by Stith Thompson and Warren E. Roberts, Helsinki, 1960.

VĀRDNĪCA

Vārdnīcā doti indiešu vārdi, kas atstāti tekstā nepārlulkoti un sastopami pasakās vairāk nekā vienu reizi. Ja šādi vārdi lietoti vienreiz, tad tie paskaidroti piezīmēs.

Agarijas — gondu kalēju un ogļdeģu profesionāla grupa, kam ir kastas raksturs. Tās locekļi mājamatnieciski kausē dzelzi un izgatavo no tās dažādus lauku saimniecībā nepieciešamus priekšmetus.

Anna — sīka monēta (‘/io rūpijas).

Ardali (no angļu orderly) — sargs vai ziņnesis, kas ir oficiālās administrācijas rīcībā.

Baigas — neliela Centrālās Indijas dravidu tautība. Vēl nesen baigas galvenokārt dzīvoja kā nomadi džungļos, nodarbojoties ar medībām un lidumu zemkopību. Būdami paši senākie vietējie iedzīvotāji, kuri sava dzīves veida dēļ turklāt ir cieši saistīti ar dabu, baigas tiek uzskatīti par burvjiem un nereti darbojas par ciema priesteriem.

Bairagi — kopējs nosaukums dažādu višniešu sektu locekļiem, kuri piekopj askētismu un dzīvo kā ubagojoši sludinātāji. Parastajā izpratnē tie ir askēti, kuri atteikušies no pasaulīgās dzīves.

Banija — cilvēks, kas pieder pie kastas (dažreiz šo sociālo grupu uzskata par vairāku kastu konglomerātu), kura nodarbojas ar tirdzniecību un augļošanu. Kopš mazotnes baniju māca skaitīt naudu un tikt pie tās. Tas uzliek specifisku zīmogu viņa raksturam.

Bhadons, bhadors — indiešu gada sestais mēnesis. Tas ilgst no augusta vidus līdz septembra vidum, un tajā beidzas lietus periods.

Bhagavans — Visuaugstākais. Pasakās aprakstītais viņa greznais galms, kur dejo skaistules, stipri atgādina viduslaiku priekšstatus par Indras — Vēdu panteona galvenās dievības — rezidenci.

Bhatras — gondiem radniecīga dravidu cilts, kas dzīvo Bastarā. Tās locekļi nodarbojas ar zemkopību vai strādā algotu darbu ciemos.

Bhitars — santalu vienistabas mājas iekšējais stūris, kuru no pārējās telpas atdala ne visai augsta siena (parasti cilvēka augumā), veidojot kaut ko līdzīgu stiliņam. Tas ir zināma veida mājas altāris, kur liek mieloti senču gari. Svešām sievietēm, pat saimnieka precētām meitām, bhitarā ieiet aizliegts.

Bhuts — Jaunais gars (plašā nozīmē). Šaurākā nozīmē, pēc vispārējiem indiešu ticējumiem, bhuti ir varmācīgā nāvē mirušu cilvēku dvēseles, bet sanlaliem — bērnu dvēseles, kuri dzimuši nedzīvi vai miruši pirms šķīstītājas ceremonijas čhati un tāpēc nav sadedzināti. Bhuti mājo tīrumos, džungļos, upēs, akās. Viņiem patīk biedēt cilvēkus, un tie, lai viņiem pielabinātos, ziedo rīsus. Raksturīgi, ka bhuti nevar nolaisties uz zemes, kas personificēta kā dieviete, kura aizdzen visādus mošķus. Tāpēc pie kapiem un dažreiz arī pie mājām iedzen mietus vai uzkar laktām līdzīgas kārtis, kur bhuticrn apmesties.

Bigha — plašāk lietojamais zemes platības mērs Ziemelindijā un Centrālajā Indijā (apmēram '/« ha).

Bongas — gari, dievības (santaliem). Pie bongām vispirms pieskaitāmi tie gari, kurus santali pielūdz kā dievības. To loks nav pilnīgi noslēgts. Pie tiem pieder Mēness un Saule, dažreiz arī Visuaugstākais (sk. Cando); tiem pieskaita arī mirušo dvēseles, tomēr ne visu, tikai to, kas dzīvojot un mirstot pakļāvušies nepieciešamajām rituālās šķīstīšanas procedūrām (pretstatā, piemēram, bhutiem, čurelinām

u.c.).

Bramins — augstākās (priesteru) kastas loceklis. Kopš seniem laikiem bramini Indijā ir bijuši zinību krājēji un svēto grāmatu izskaidrotāji. Vēlāk viņi pievērsās daždažādām profesijām, pēc iespējas dodot priekšroku cienījamākajām no tām.

Cando — Visuaugstākais santaliem. Sini pašā vārdā viņi sauc Sauli un Mēnesi.

Caprasi — kalpotājs, kantora izsūtāmais.

Curclina, čurina — ragana. Kā stāsta ticējumi, tas ir dzemdibās vai drīz pēc dzemdībām mirušas sievietes gars. Pēc rituāla tā tiek uzskatīta par nešķīstu. Hindi tādas mirušās pēc augļa izņemšanas sadedzina, bet santali dod priekšroku apbedīšanai, ierokot zemē. Uzskata, ka šīs sievietes kļūst par vampīriem, kuri uzglūn vientuļiem ceļiniekiem. It īpaši šie vampīri bīstami jauniem vīriešiem. Vieni iztēlojas šīs sievietes kā briesmoņus ar milzu galvām un izspūrušiem matiem, bet. pēc citu domām, viņas pārvēršas par skaistulēm, lai pievilinātu jaunekļus.

Dana — ragana (santaliem).

Dano — rakšasam (sk.) līdzīgs radījums

Darbars — pieņemšana (galvenokārt radžas galmā), sapulce, padome. Tā var tikt dēvēta arī pieņemamā zāle pilī.

Deko — tā santali dēvē hinduistus (izņemot tos, kuri pieder pie zemākām kastām). Deko kaķi — nicinošs hindu augļotāju un tirgoņu nosaukums.

Devars — burvis baigām (sk.).

Dhoti — vīriešu gurnauts no 4—5 m gara plata audekla gabala.

Dtiubi jeb dubs (Cynodon dactylon) — zāle, kas aug visos apvidos, kur dzīvo santali. šīs zāles vīkšķi, ar kuriem apmainās abas puses, noslēgdamas līgumu, simbolizē abpusēju darījuma pareizības atzīšanu.

Divali — uguns svētki par godu laimes un bagātības dievietei Lakšmi. šos svētkus rīko kartikā, kad mēness ir augošs. Šajā naktī katra māja izliek ārā vismaz vienu aizdegtu lampu.

Divans — radžas padomnieks, ministrs.

Domi — viena no zemākajām hindu kastām. Tās locekji kāzās un citos svētkos spēlē un dejo (sk. Gandas).

Dons — populāra santalu deja, kurā var piedalīties visi ciema Iedzīvotāji neatkarīgi no dzimuma un vecuma. Donu dejo kāzās un svētkos, kas tiek rīkoti sakarā ar bērna atzīšanu par cilts locekli.

Džogmandžhi — santalu ciemā atbildīga administratīva persona, kuras pienākums ir uzmanīt jauniešu tikumus. Tā vada arī kāzu un citu svētku ceremoniālu.

Džugi, džogi — jogs. Klaiņojošs askēts, kurš saskaņā ar jogu filozofisko mācību valda pār savu miesu un garu. Vienkāršie lauku iedzīvotāji tic, ka džugiem piemīt brīnumains spēks un ka viņi pārzina viņpasaules noslēpumus.

Faķīrs — ubagojošs askēts musulmanis.

Gaita — stārasts vai priesteris gondu ciemā.

Gandas — viena no zemākajām kastām Chotanagpuras plato apvidū. Tās locekļi nodarbojas ar aušanu (darina rupjus audumus), kā ari dzied un dejo lauku svētkos. Parasti dejo divi par sievietēm pārģērbti un koši izgreznojušies jaunekļi; pie labā pleca viņiem piestiprina pāva spalvu pušķi, no rokām un muguras nokarājas krāsainas lentas, kuras dejojot plīvo. Gandu kastu pieskaitīja pie netīrajām. Tās locekļi dzīvoja atsevišķi no citiem ciema iedzīvotājiem, viņi nedrīkstēja apmeklēt ciema dievnamu un kopējo aku, tieša saskare ar viņiem bija aizliegta.

Gliats — noeja pie upes vai dīķa vietā, kur smeļ ūdeni, mazgājas un mazgā veļu.

Gondi — lielākā un visvairāk attīstītā dravidu tautība Centrālajā Indijā. Līdz 18. gs. gondiem piederēja plašas teritorijas līdzenumos, kur viņiem bija daudzas pilnīgi vai daļēji neatkarīgas valstiņas. Tās pārvaldīja gondu radžas. Vēlāk viņus marathi daļēji uzveica un daļēji atspieda grūti pieejamos kalnu un džungļu rajonos. Vairums pirmo kļuva par algotiem laukstrādniekiem, otrie nodarbojās ar medībām, zvejniecību un līdumu līšanu.

Guru — pamācītājs, skolotājs, hindiem uz visu mūžu izraudzīts garīgais vadītājs.

Hosaīns — plašākā nozīmē taisnprātīgais, svētais. Ar 5o vārdu apzīmē vairākas sektas, kuru locekli ir askēti (Centrālajā Indijā parasti Sivas mācības pielūdzēji), kas sludinādami staigā pa ciemiem.

Huka — kaljanam līdzīga pīpe. Tās konstrukcija un veidi ir dažādi.

Isors (no sanskritu išvara) — dievs, Visuaugstākais.

Jodžans — garuma mērs (ap 15 km).

Kahari — palankīnu un ūdens nesēju kasta, arī tās locekļi.

Kalari — hindu vīndaru un vīna tirgotāju kasta, arī tās locekļi.

Kalijuga — pēc hindu kosmoloģijas «dzelzs gadsimts» — pēdējais no četriem lielajiem periodiem, kuros sadalās pasaules vēsture kopš tās rašanās līdz gaidāmajai bojāejai. Tas raksturojas kā nelikumības un ļaunuma gadsimts.

Kanija — meitene.

Kartiks — indiešu gada astotais mēnesis. Tas iekrīt rudens beigās — septembrī un oktobrī.

Kauri — neliels gliemežvāks. Šādus gliemežvākus ciematos plaši izmantoja sīknaudas vietā.

Kavari — neliela dravidu tautība, kas dzīvo Chatisgarhas kalnainajos rajonos. Kavari uzskata par savu aicinājumu karadienestu, bet būtībā vairāk nodarbojas ar zemkopību.

Kevati — zvejnieku un laivinieku kasta Chatisgarhā. Tās locekļi nodarbojas arī ar zemkopību.

Koss — garuma mērs, dažādās vietās tas ir dažāds (vidēji apmēram 4—5 km).

Kotvars (kotvals — tā sauca indiešu viduslaiku pilsētas sardzes priekšnieku) — ciema sardzes vīrs, kurš atrodas kopienas dienestā. Tas parasti pieder pie kādas no zemākajām (netīrajām) kastām, visbiežāk pie audējiem — pankām vai gandām. Kotvars ir tautas pasaku pastāvīgais komiskais personāžs.

Lagrens — parastā santalu deja, kur meitenes iet riņķa dejā, bet jaunekļi ar bungām vai citiem mūzikas instrumentiem dejo viņu priekšā.

Lakhs — simt tūkstoši.

Lamanas — kasta, pie kuras pieder nastu nesēju vēršu dzinēji.

Lamsens — pretendents uz meitenes roku, kuram nav līdzekļu, lai izpirktu līgavu, un kurš izpirkuma vietā strādā bez algas noteiktu laiku (no trim līdz sešiem gadiem) nākamā sievastēva saimniecībā.

Lohari — kalēju kasta. Tās locekļi parasti kalpo ciemam, par ko saņem nelielu daļu ražas. Viņu ienākumi parasti ir visai mazi, un kalēji ir viena no trūcīgākajām lauku iedzīvotāju grupām.

Mačkunda (Pterospermum acerifolium) — koks ar smaržīgiem ziediem, ar kuriem santalu meitenes labprāt rotā matus. Šie ziedi noder arī pret galvas sāpēm.

Mahadeo (burtiski «diženais dievs») ir Šivas, iznīcības dieva, epitets; viņš ir lielās hindu triādes — Brahma—Višnu—Siva — loceklis. Šivas kults visai izplatīts Centrālajā Indijā un Dienvidindijā. Pasakās Siva parasti sastopams savas laulātās draudzenes Parvati sabiedrībā, kura skubina viņu darīt labu cietējiem.

Mahapurubs — 1) Visuaugstākais (sk. Bhagavans) ; 2) dažu sociālo grupu pārstāvju uzrunas forma.

Maharadža (burtiski «diženais radža») — godbijīgas uzrunas forma.

Maharas — hindu audēju kasta. Mandlā vairums viņu ietilpst Kabirpanthu sektā un viņus neuzskata par nepieskaramajiem.

Malilcs — santaliem tuvi radniecīga cilts, līdzīga tiem gan pēc ģints organizācijas, gan pēc valodas. Mahles nodarbojas ne vien ar zemkopību, bet arī izgatavo pinumus. Santali raugās uz mahlēm no augšas un neuzskata viņus par uzticības cienīgiem.

Mahua (Bassia latifolia) — koks ar skaistiem ziediem, no kuriem dara vīnu. Santaliem un vairākām Centrālās Indijas tautībām tas ir arī kāzu koks — kāzu ceremonijā izmanto tā ziedus, zarus vai no tā taisītu kārti.

Mans — svara mērs (ap 40 kg).

Mantri — sk. Divans.

Masans — ļauns gars, kas mājo līķu dedzināšanas vietā. Melni, drausmīgi masani slēpjas bēru sārta pelnos un uzglūn nejaušiem garāmgājējiem.

Murijas — neliela gondu grupa, kas dzīvo Baslarā.

Naharni — īpašs instruments, kurā ir knaiblītes, adata un naža asmens. To lieto skabargu izvilkšanai un nagu apgriešanai.

Paisa — sīka vara monēta ('/< annas); grasis.

Pargana — teritoriāla vienība, kas aptver vairākus ciemus. Santali tāpat sauc arī vietējās varas pārstāvi, kurš pārzina šo teritoriju.

Parvati — dieva Sivas (sk. Mahadeo) laulātā draudzene, kas ar šo vārdu uzstājas žēlotājas lomā.

Patsals (no sanskritu pathašala) — šeit tradicionālā hindu lauku skola.

Prets — rēgs. Nesen miruša cilvēka dvēsele, kurai, pēc ticējumiem, nav miera, kamēr nav notikusi apbedīšanas ceremonija. Dažreiz par pretiem uzskata arī kropļu un sakropļotu cilvēku dvēseles.

Puss — indiešu gada desmitais mēnesis; tas ilgst no decembra vidus līdz janvāra vidum.

Radža — feodāls indiešu valdnieks. Līdz pat Indijas neatkarības iekarošanai 1947. gadā radžas pārvaldīja formāli patstāvīgas, bet īstenībā Britānijas kontrolei pakļautas valstiņas, kuru skaits pēdējā laikā pārsniedza 500. Dažas no tām bija īstas valstis. Vienlaikus daudzu radžu īpašumi, it sevišķi to, kuri nebija oficiāli atzīti, aprobežojās ar dažiem ciemiem. Tādi ir ši krājuma pasakās attēlotie radžas. Viņu vidū vareni izskatās tie, kuru rezidence ir neliela pilsēta vai cietoksnis.

Rakšass — ļauns dēmons, kas parādās daždažādā baismīgā izskatā; kā milzis, ķēms, pārdabisks dzīvnieks u. c. Rakšasi ir mežonīgi, asinskāri cilvēkēdāji, un tomēr pasaku varoņus vilina to bagātība un visādas brīnišķas lietas, kuras tiem pieder; turklāt parasti rakšasiem ir skaistas meitas.

Rāms — leģendārs varonis, kuram hindi viduslaikos piedēvēja dievišķību un kuru plaši godināja. Ar viņa vārdu cits citu apsveic satiekoties un atvadoties, to lieto arī kā izsaucienu, kas pauž stipras jūtas.

Rani — radžas sieva, valdniece.

Rūpija — sudraba monēta, indiešu naudas sistēmas pamatvienība. Par rūpijām dēvē ari sudraba naudu vispār.

Rusi (no sanskritu rši) — viedais, kas, gremdēdamies dievbijīgā apcerē, kļuvis par svēto.

Sadliu — eremīts, svētais (sk. arī Bairagi). Lauku Iedzīvotāju izturēšanās pret šāda veida askētiem ir divējāda. Reliģiozai godbijībai dažreiz pievienojas aizdomas, jo ne mazums sadhu patiesībā izrādās esam šarlatāni vai arī sadisti (pēdējais izriet no Sivas kultam raksturīgās cietsirdības). Ne par velti pasakā «Kāzas ar Belu» sadhu maz atšķiras no rakšasa.

Sahibs — kungs. Visbiežāk tā sauc un uzrunā ierēdņus eiropiešus. Turklāt šo vārdu pievieno īpašvārdiem un titulējumiem.

Sanjasi — sk. Hosaīns.

Sari — Indijā plaši izplatīts sievietes apģērbs no taisna, plata, dažreiz bagātīgi izšūta, krāsaina auduma. Sari aptin ap ķermeni un ar tā vienu galu nereti apsedz galvu.

Sika — l U rūpijas. Pagājušā gadsimta beigās piecas sikas santaliem bija parastā soda nauda, ko ciema padome piedzina no vainīgā.

Sindurs — sarkana krāsa (antimons, cinobrs). Ar to uzvelk uz miesas rituālas zīmes, piemēram, laulības slēdzot, kā arī veido dekoratīvus rakstus.

Singli! — pēc gondu ticējumiem, pārdabiski gondu radžu palīgi, kuri darbojas līdzi kara lielās.

Teli — elļasspiedēju kasta. Tās locckji nodarbojas ar augu (sezama, sinepju u. c.) eļJas spiešanu un, staigājot pa ciemiem, tirgojas ar to. Viņu sociālais statuss nav augsts.

Tika — rituāla zīme, ko uzvelk uz pieres ar krāsu (sk. Sindurs), kurkumas pulveri, rūgušpienu u. c., dodot svētību vai izdarot kādu ceremoniju. Tāpat sauc ari kāzu ceremoniju, kas ir saistīta ar šīs zīmes uzvilkšanu uz pieres jaunlaulātajiem un ar dāvanu pasniegšanu.

SATURS

Priekšvārds — G. Zografs (Tulkojis O. Ambainis)

1.  Putnu valdnieks

2.  Nelaimīgā varde

3.  Šakālis un meža cūka ……

4.  Šakālis un vista

5.   Šakālis un santals .

6.  Zaglis, tīģeris, lācis un šakālis ….

7.  Tīģeris un krabis . •

8.  Tīģeris un zaķis . , .

9.  Tīģera solījums ……..

10. Slinkais baiga ……..

11. Krēslas spēks

12. Zaķis un santals

13.  Divas čūskas

14. Pateicīgie zvēri ……..

15. Žēlsirdīgais agarija

16. Laimes zivs

17. Kā apprecināja leopardu . , . . .

18. Šakālis un jaunais pāris

19. Dēla atriebība .

20.  Divpadsmit brāļi

21.  Pils pie strauta ……..

22.  Spīdošais āzis

23.  Zelta putns

24.  Jaunākā brāļa laime

25.  Gundžhira

26.  Kara un Gudža .

27.  Namdara dēls ……..

28.  Neizstāstītās pasakas ……

29.  Kadžalzivs

30.  Sieva pērtiķienc

31.  Princis krabis

32.  Langurs • » *

33.  Pērtiķa sieva •

34.  Znots pērtiķis

35.  Desmotina

36.  Basuks Nags un baiga

37.  Tīģera audžudēls. ..

38.  Zēns, kurš rotaļājās ar bumbiņām . . .

39.  Dzelzs rati ………

40.  Briežu mātes dēls …….

41.  Neatzītais dēls

42.  Meža rani dēls

43.  Greizsirdīgās rani …….

44.  Radžas meita

45.  Vedekla

46.  Radža Lohabandha

47.  Singhisurva

48.  Kāzas ar Belu

49.  Kā radžas dēlu izglāba siovfi ….

50.  Lepnais radža ……..

51.  Aklais radža

52.  Rakšasa līgava

53.  Izvēlīgais jaunekli? …….

54.  Lelle par līgavu

55.  Dano meitas

56.  Kā brāli gribēja apprecināt ar māsu .

57.  Kausējamā krāsns

58.  Balosundri

59.  Kā radusies sabai zāle

60.  Uzticamais suns

61.  Sastapšanās ar Vidatu ……

62.  Džugi svētība .

63.  Grifa spalva

64.  Kā mira radža un kā mira bairagi . . .

65.  Kā jaunais vīrs ieraudzīja savu nelaiķi siev

66.  Kā dzimst bērni

67.  Bramina grēks

68.  Attapīgā sieva

69.  Gudrais virs

70.  Rani mīļākais ,

71.  Veiklais kotvars ……..

72.  Divi blēži …..

73.  Kāzas par kauri ….

74.  Jokdaris ……

75.  Džhore un Badžuns .

76.  Gudrais dēls

77.  Kā divi brāli ķildojās

78.  Augļotāja atraitne .

79.  Veiksmīgais zīlnieks .

80.  Jauneklis, kurš pirka prātu .

81.  Motilals un pērles .

82.  Sliņķis

83.  Žūpa …….

84.  Piekukuļotie liecinieki .

85.  Bārenis

86.  Dumiķis znots ….

87.  Kā apēda kazu ….

88.  Divi brāļi

89.  Radžas negods ….

90.  Teli un viņa kalps .

91.  Gaisa piļu cēlājs .

92.  Sievietei neko nedrīkst stāstit

93.  Slinkā vedekla ….

94.  Pamāte

95.  Teli un viņa dēli ….

96.  Skudra un oglīte ….

97.  Miegs un Bagātība .

Piezīmes

Bibliogrāfiskie saīsinājumi . Vārdnīca .

СКАЗКИ ЦЕНТРАЛЬНОЙ ИНДИИ Издательство «Зинатне*. Рига 1977 На латышском языке

Сказки с английского перевела А. Баугг. Составитель, автор предисловия и коментариев Г. Зограф

Художник Г. Крутой

CENTRĀLĀS INDIJAS PASAKAS HB to 406

Redaktore S. Cepurnlece Māksi, redaktors V. Zirdziņš Tehn. redaktore A. Petikša Korektore M. Tirzīie

Nodota salikšanai 1976. g. 10. novembri. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 3. martā Papīrs Nr. 1. Papīra formāts 84X108/32. 12,50 fiz. iespiedi.; 21,00 uzsk. iespiedi.; 23,02 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 1 rbl. 98 kap. Izdevniecība «Zinātne» Rigā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Mlnistru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 5150-D.

Content

G. Zografs Centrālās Indijas pasakas

PRIEKŠVĀRDS

1.PUTNU VALDNIEKS

2.NELAIMĪGA VARDE

3. ŠAKALIS UN MEZA CūKA

4.ŠAKALIS UN VISTA

5. ŠAKĀLIS UN SANTALS

6.ZAGLIS, TĪĢERIS, LĀCIS UN SAKALIS

7 TĪĢERIS UN KRABIS

8. TĪĢERIS un zaķis

9 tīģera solījums

10 slinkais baiga

11. KRĒSLAS SPĒKS

12. ZAĶIS UN SANTALS

13. DIVAS ČŪSKAS

14. PATEICĪGIE zvēri

15. žēlsirdīgais agarija

16.LAIMES ZIVS

17. KA APPRECINĀJA LEOPARDU

18. SAKALIS UN JAUNAIS PĀRIS

19 DELA ATRIEBĪBA

20, DIVPADSMIT BRĀĻI

21. PILS PIE STRAUTA

22. SPĪDOŠAIS ĀZIS

23 ZELTA PUTNS

24 JAUNĀKĀ BRĀĻA LAIME

25 GUNDŽHIRA

26. KARA UN GUDŽA

27 NAMDARA DĒLS

28 NEIZSTĀSTĪTĀS pasakas

29 KADŽALZIVS

30 SIEVA PĒRTIĶIENE

31. PRINCIS KRABIS

32. LANGURS

33. PĒRTIĶA SIEVA

34 ZNOTS PĒRTIĶIS

35 DESMOTINA

36. BASUKS NAGS UN BAIGA

37. TĪĢERA audžudēls

38 ZENS, KURS ROTAĻĀJAS AR BUMBIŅĀM

39. DZELZS RATI

40 BRIEŽU MĀTES DĒLS

41. NEATZĪTAIS dēls

42 MEŽA RANI DĒLS

43 GREIZSIRDĪGAS rani

44 RADŽAS MEITA

45 VEDEKLA

46 RADŽA LOHABANDHA

47 SINGlilSURVA

48 KĀZAS AR BELLI

49 KA RADŽAS DĒLU IZGLĀBA SIEVA

50 LEPNAIS RADŽA

51 AKLAIS KADŽA

52 RAKŠASA LĪGAVA

53 IZVĒLĪGAIS JAUNEKLIS

54 LELLE PAR LĪGAVU

55 DANO MEITAS

56 KA BRĀLI GRIBĒJA APPRECINAT AR MĀSU

57 KAUSĒJAMA KRĀSNS

58 BALOSUNDRI

59. KA RADUSIES SABAI ZALE

60. UZTICAMAIS SUNS

61 SASTAPSANAS AR VIDATU

62 DŽUGI SVĒTĪBA

63 GRIFA SPALVA

64 KA MIRA RADŽA UN KA MIRA BAIRAGI

65 KA JAUNAIS VIRS IERAUDZĪJA SAVU NELAIĶI SIEVU

66 KA DZIMST BĒRNI

67 BRAMINA GRĒKS

68  ATTAPĪGĀ sieva

69 GUDRAIS VĪRS

70 RANI MĪĻĀKAIS

71 VEIKLAIS KOTVARS

72 DIVI BLĒŽI

73 KAZAS PAR KAURI

74 JOKDARIS

75 DŽHORE UN UADŽUNS

76 GUDRAIS DĒLS

77 KA DIVI BRĀĻI ĶILDOJAS

78 AUGĻOTĀJA ATRAITNE

79 VEIKSMĪGAIS ZĪLNIEKS

80 JAUNEKLIS, KURS PIRKA PRATU

81 AlOTILALS UN PĒRLES

82 SLIŅĶIS

83 ŽŪPA

84 PIEKUKUĻOTIE LIECINIEKI

85 BĀRENIS

86 DUMIĶIS ZNOTS

87 KĀ APĒDA KAZU

88 DIVI BRĀĻI

89 RADŽAS NEGODS

90. TELI UN VIŅA KALPS

91 GAISA PIĻU CELAJS

92. SIEVIETEI NEKO NEDRĪKST STĀSTĪT

93. SLINKA VEDEKLA

94 PAMĀTE

95. TELI UN VIŅA DELI

96 SKUDRA UN OGLĪTE

97. MIEGS UN BAGĀTĪBA

Piezīmes

BIBLIOGRĀFISKIE SAISINAJUMI

VĀRDNĪCA

SATURS