Kaldupe Skaidrīte

Cīruļmaize

Skaidrīte Kaldupe

Cīruļmaize

Pasakas

Ieskaņa

Šīs pasakas man pastāstīja putni.

Daudzas no tām esot tik senas, ka jau viņdienās pārtapušas par putnu dziesmām un kā dziesmas atbalsojušās līdz mūsu dienām.

Citas atkal tik jaunas, ka man šķita — vēl šorīt, vēl šodieniņ kāds putns tās atnesis kā egles, kā priedes sēkliņu un nolicis sirds tuvumā. Lai aug, lai skan.

Gāju, gāju, mācījos saprast putnu dziesmas, viņu lielo savas ligzdas zemes mīlestību, viņu vēlmi prieku izgavilēt un bēdas pārsāpēt dziesmā.

Eju, eju, tāpat kā putni esot kādreiz gājuši klausīties ļaužu valodā…

PAR MELNO PUTNU, PAR ZELTAINO

Tas, kuru mēs mīlam, ievaino mūs visdziļāk, — tā šalc jūrmalas priede. To pašu saka arī Melnais Svētelis. Mazrunātājs. Daudzdomātājs. Ir dzirdēts, ka šo rūgto patiesību vidžina arī mazais, zeltainais Kanārijputniņš. Mazdomātājs. Daudzvīvinātājs. Stāsti tu, pasaciņ! Daudzredzētāja. Daudzdzirdētāja.

Priede mīlēja jūrmalas vēju tik stipri, ka ik vējrītus tiecās tam pretim, savu vareno galotni tieši trakuļa ceļā sviezdama. Pasaules skrējējs nolauza galotni, pēc tam tika redzēts, vienīgi garām aulekšojot.

Melnais Svētelis žēloja priedi, žēloja tik stipri, līdz sirdī

pamodas mīlestība — tāda, kura vairs nejauj aiziet garām. Savija mājvietu Svētelis tuvu, tuvu pie bezgalotnes priedes sirds. Ko cerēja, ko necerēja? Vai mīlestību gaidīja vai tikai saprašanu?

Tā nu daudzklusētājs dzīvoja priedes tuvumā, bet priedei vienmēr satumsušas, tādas kā melnas rasas pielijušas acis. Satumsušais bieži vien dzīvē redz tikai savu bēdu.

—    Es ilgi domāju, priede…

—    Par ko tu domā, Svētelīt?

—    Kā varētu tev palīdzēt.

—    Kā gan tu vari man palīdzēt? Vai tad tu spēj noķert vēju un pierunāt, lai tas kaut uz brīdi atgriežas un redz, ka tieši viņa dēļ es pazaudēju galotni.

Vēju Svētelis tiešām nespēj noķert, bet vējš, tobrīd tepat tuvumā ar sarkano puceni dejodams, sadzird priedes žēlošanos. Sadzird, nosmīkņā un sadomā trakgalvis vēlreiz ar priedi paspēlēties.

Taču Svētelis, tiklīdz vējš sāk ap priedi riņķadanci, spārnus izpletis, metas mīļoto koku sargāt. Nenosargāja. Kā nosargāsi to, kas pats skrien nelaimei rokās? Muļķe priede! Gandrīz vai saknes no zemes izrāva, tiekdamās vēju apskaut. Vējš, trakgalvis, aumaļnieks, jau pēc brīža rāva dejā citu priedi. Svētelis palika guļam uz zemes ar ievainotu spārnu. Priedes zars bija tajā iecirtis dziļu brūci.

—    Tas, kuru mēs mīlam, ievaino mūs visdziļāk, — šalca tonakt jūra. Daudzsapratēja. Daudzredzētāja.

—    Muļķis putns, — čukstēja kāpu virši un, savākuši labi daudz rasas, pūlējās izmazgāt Svēteļa brūci. — Vai tad tu ne

zini, ka mīlestība dara aklus ne vien cilvēkus, putnus, bet arī kokus?

Svētelis nezināja, ka mīlestība dara aklus… Viņš tikai zināja, ka mīlestībai ir tūkstošiem cerību. Izteiktu, neizteiktu. Piepildāmu un nepiepildāmu.

Svētelis sapņoja — tiklīdz spārns būs vesels, viņš uzlidos augstu, augstu. Tik augstu, kur nekad nav šalkojusi nevienas priedes galotne, kur nekad nav trakojis vējš, un pastāstīs priedei, ko var redzēt no tāda liela augstuma. Kas zina, varbūt no tādiem padebešu tālumiem pat katra bēda izskatās citāda.

Spārns nekļuva vesels. Putns varēja pacelties tikai nedaudz augstāk par savu ligzdu.

Jau vasara skaitīja pēdējās dienas kā drebošas apšu lapas, vaicādama, kuru pirmo atdot rudens sārtajai krāsai, kuru vēl atstāt zaļu. Skaitīja, skaitīja, nepareizi saskaitīja. Vienā rītā visas apses sarkanas kā salnas rīta saullēkts.

Svētelis mēģināja lidot. Atkal lidojums iznāca pazems un sāpināja sirdi līdz izmisumam.

—    Pat no Dienvidu saules ceļa man būs jāatsakās… Nekad es nevarēšu parādīt priedei, ka spēju pacelties augstāk par vēju.

Virs jūras jau vā ojās mākoņi salnas norūsganoto vēlo krizantēmu krāsā. Šķita — debesis nokāpušas zemāk par koku galotnēm un uzlikušas katram uz sirds tumši pelēku plaukstu.

—    Neskumsti, Svēteli, — kādurīt teica raibais Dzenis, — pieradīsi pie šīm ziemīgajām debesīm tāpat kā daudzi citi. Kas zina, kļūsi pat laimīgs.

—   Vai tad kāds zem šādām debesīm ir arī laimīgs?

—   Ir, ir! — Dzenis apliecināja. — Dažam putnam debesis tik zemas, ka nemaz nevajag laisties. Ligzdā guļot, ar knābi var

mākoņus pabīdīt uz vienu pusi, uz otru. Un putniņš dzīvo. Dzied. Ir pat laimīgs.

—    Nevar būt, nevar būt! — šaubījās Svētelis.

—     Var gan būt! Parādīšu tev tādu putnu! — nerimās Dzenis.

Tajā pašā vakarā Melnais Svētelis devās līdzi Dzenim. Gāja, gāja, līdz nonāca pie krāšņas mājas jūrmalas kāpu ielokā. Mājas lielajā verandā spīguļoja mazs stikla namiņš ar krāsainu jumtu. Namiņā lēkāja koši dzeltens Kanārijputniņš.

—     Uzrunā viņu par Zeltspārnīti, to mazo zem krāsainajām debesīm! — pamācīja Dzenis.

—     Tās taču nav nekādas debesis. Tie ir tikai muļķīgi izkrāsoti stikla būra griesti! — Svētelis neslēpa sašutumu.

—     Tā tu nesaki! Tiem, kuri pārāk atklāti izsaka savu patiesību, zūd draugi. Bez draugiem grūti dzīvot! — noklabināja Dzenis. — Šoreiz, Svētelīt, labāk uzklausi manu padomu. Drīz vien šajā dārzā ietecēs mēnessceļš. Nostājies uz tā, tad tu izskatīsies mirdzoši sudrabains. Nezin, nezin, vai Zeltspārnīte ar tādu melnu putnu kā tu maz gribēs runāt.

—     Es nekad negribu izlikties labāks un glītāks, nekā īstenībā esmu! — Svētelis lepni pacēla galvu.

—     Dari nu, kā zini, bet ar tādu lepnumu kā tev grūts mūžs, vairāk nekā. — Dzenis nopūtās un pacēlās spārnos.

Patlaban dārzā tiešām ieslīdēja mēnessceļš. Neparasti gaišs, kā Svēteļa izsapņotais padebešu ceļš. Putns neviļus nostājās uz tā.

Maza un daiļa kā dzeltens ziedpumpurs atlidoja pie stikla būrīša sienas Kanārīte.

—    Vai tu būsi mans viesis, lielais, mirdzošais? — viņa mīļi ievaicājās.

—    Tā jau iznāk gan! Man stāstīja, ka tu esot ļoti laimīgs putns. Gribējās zināt, kā dzīvo, ko domā un kādas dziesmas dzied laimīgie.

—    Tā jau par mani saka, es esot ļoti laimīga, — atvidžināja mazā. — Arī visi mani draugi ir ļoti laimīgi!

—    Bet vai tev kādreiz negribētos pacelties augstu, augstu, augstu debesīs? — Svētelis nedroši pajautāja.

—    Kā nu ne! Es jau to daru katru dienu! — Un mazā, zeltainā pasitās augšup rotaļīgā dejas solī un pieskārās ar knābīti pie griestiem. — Nāc tuvāk! Apbrīno manas debesis! Vienu maliņu mans saimnieks nokrāsoja zilā, otru — sārtā krāsā. Tagad tās brīnum labi saskan ar manu košzelta tērpu.

—    Vai arī tavi draugi apbrīno šādas debesis? — Melnais Svētelis skumji ievaicājās.

—    O jā! Pundurpapagailītis, kas dzīvo uz otras terases, domā tieši tāpat kā es. Viņš ir krietns draugs, nekad nerunā man pretī. Tikai viņam grūti atdarināt manu balsi. Tā ir pārāk maiga un melodiska. Tāpēc viņš labprātāk atdarina mūsu saimnieka valodu.

Svētelis novērsās. Tur, Siltajās zemēs, kur viņš pavadīja ziemu, retumis bija redzēti arī papagailīši. Svētelim tie nešķita īsti putni.

—    Bet kā klājas tev, mirdzĢŠais viesi? — ierunājās Kanānte. Viņa bija ļoti pieklājīga. Zināja, ka jāapjautājas arī par viesa labklājību.

Nebūtu Svētelis bijis tik vientuļš, sarugtinats un ievainots, viņš nesāktu stāstīt mazajai Zeltspārnītei par sevi. Vientuļajiem un apbēdinātajiem vaļsirdība piezogas ar viltus soļiem. Un Svētelis stāstīja par ilgām uzlidot tik augstu, kur nekad nav šalkojusi nevienas priedes galotne, kur nekad nav trakojis vējš. Viņš stāstīja arī par ievainoto spārnu un par to, cik grūti zem rudenīgajām, pelēkdrūmajām debesīm.

Visu Zeltspārnīte nedzirdēja. Pārāk mirdzošs, pārāk sudrabots izskatījās Svētelis. Ne acu novērst, ne sirdī prieku apklusināt par tādu viesi.

—    Atnāc rītdien arī! Gribu tavu noskumušo sirdi iepriecināt. Palūgšu saimniekam, lai viņš tev noliek uz mājas kāpnītēm kādu cienastu.

Melnais Svētelis atnāca citu vakaru. Ne jau cienasta dēļ. Viņš nemaz nezināja, ko lai iesāk ar cukura graudu un mandeļu cepuma gabaliņu.

Nebūtu Svētelis bijis tik vientuļš, sarūgtināts un ievainots, viņš nesāktu mazajai Zeltspārnītei vēlreiz stāstīt par vēlēšanos uzlidot augstu, augstu. Tik augstu, kur nekad nav šalkojusi nevienas priedes galotne, kur nekad nav trakojis vējš…

Atkal kāpu mājas dārzā gaismoja mēnessceļš, un Svētelis uz tā izskatījās kā sudrabā kaldināts. Tāds draugs mazajai Kanārītei nekad vēl nebija bijis.

Kad Svētelis stāstīja par savām ilgām pēc augstajām debesīm, Kanārites sirds ieskanējās neparastā priekā.

—    Neskumsti, Svēteli! Es tev dāvināšu daļu no savām debesīm. Tūliņ palūgšu saimniekam, lai atšķeļ to gabaliņu, kurš tev vislabāk patīk. Zilais vai sārtais?

Svētelis pārsteigumā saplivināja veselo spārnu.

—    Mīļo zelta nieciņ, nedari tā! Tu man ar to neko nevari palīdzēt. Manas debesis taču ir pavisam citādas nekā tavējās. —

Un Svētelis lēni devās projām. Vēl aiz lielās kāpas viņš dzirdēja Kanārītes laimīgos saucienus:

—    Izvēlies, izvēlies tikai — zilo vai sārto debesu stūrīti…

Otrā dienā Svētelis atrada uz greznās mājas kāpnītēm koši zilu un koši sarkanu stikla gabaliņu…

—    Mīļo zelta nieciņ, ko tu esi padarījusi! Tu esi likusi sadauzīt savas debestiņas, bet man taču tās nevar palīdzēt. Manas ilgotās debesis ir pavisam, pavisam citādas…

Svētelis atkāpās sāņus no baltā mēnessceļa, lai Kanārīte ne* redzētu vilšanās sāpes viņa acīs.

—    Šausmas! Tu nemaz vairs neesi mirdzoši sudrabots… Tu taču esi melns kā rēgs, melns rēgs… — kliedza mazā Zeltspārnīte. — Vakar un aizvakar tu būsi tikai izlicies par sudrabotu, un izlikšanās ir meli. Kas tā par mīlestību, kurā ienāk tik briesmīgi meli…

Lēni vēzējot ievainoto spārnu, Svētelis devās mājup. Aizlidoja, lai nebūtu jāmelo. Noskumušo putnu gaita ir vienmēr lēna.

—    Un viņa dēļ es liku saskaldīt savas debesis! Es viņam atdevu vislabāko, kas man bija, — manas krāsainās debesis! — vaimanāja Kanārīte. Vaimanāja tik skaļi, ka viņas žēlabas izdzirda Papagailītis. Tas kliedza vēl skaļāk. yaimanāja tik nerimtīgi, ka saskrēja visi mājas ļaudis. Jo ilgāk abus žēloja, jo sāpīgāk raudāja mazais, zeltainais putns.

—    Es Svētelim atdevu savas krāsainās debesis, bet viņš aizgāja pat neatvadījies…

—    Tā jau vienmēr mēdz būt, ka tie, kurus mēs mīlam visvairāk, ievaino mūs visdziļāk, — sacīja mājas saimnieks un raudzīja, kā ātrāk un labāk salabot kanārijbūrīša jumtu.

Vēlā rudens dienā, kad jūra jau vizināja ledus vižņus kā sīkus sudraba gredzenus, cauri smagajiem, tumšzilajiem sniega debesiem iras kāds liels putns.

—    Es baidos, ka viņš nekur tālu neaizlidos, jo viņam ir ievainots spārns, — nopūtās jūrmalas priede, tikai tagad atcerēdamās savu kādreizējo sargātāju.

—    Nebaidies, priede, tie, kuri ievainoti un atguvušies no ievainojuma, aiziet ļoti tālu, galvenais, ka viņi zina, cik augstas ir viņu debesis, — atšalkoja Baltijas jūra, izsviezdama krastā sīkus ledus gredzenus, kurus viņa negribēja pieņemt.

TEIKSMA PAR SILAROZĒm un kĀdu putnu

Tēlnieks bija pazaudējis prieku. Vēl jau nebija pat dzīves viršu ziedu laiks, vēl saule nebrīdināja ar rieta ce|u, bet māksliniekam acīs bija iegūlušās tādas debesis, kā tikai novembra lietavās redzētās.

Agrā jaunībā viņš bija izveidojis zvērus, putnus, cilvēkus no koka, tagad viņš cirta akmenī.

Meitene, kuru viņš bija mīlējis tikpat ļoti kā savus darbus, bija aizgājusi no viņa. Aizgājusi tāpēc, ka viņa nespēja mīlēt meistara darinātos koka un akmens ļaudis tikpat stipri kā pašu meistaru. Līdzi viņai bija aizgājis prieks, nule mākslinieks

bēdājās par to, ka pazaudējis prieku. Mājās, kur nemājo prieks, ienāk Bēda.

Sākumā tā šķita melns lietuvēns, kas vandījās pa viņa darbnīcu. Vēlāk tā pārvērtās par melnas dzijas kamolu, ritināja, ritināja _va|ā melnus pavedienus, sasēja māksliniekam rokas. Ne dienām vairs darba, ne naktīm vairs sapņu un miega.

Zalgojošā granīta spožuma tēli satumsa, baltais marmors norasoja melnās asarās, uz gaišpelēkā laukakmens palika tumšas pēdas.

Dienā Bēdu īsti nevarēja saredzēt, bet, tiklīdz telpā sāka staigāt ēnas, tumša sievietes plauksta uzgūlās loga rūtij.

—    Dzen viņu projām, — mudināja meistara draugi, — tā nav nekāda lielā Bēda, ne|auj viņai sabojāt savu dzīvi.

Mākslinieks klausījās draugos. Nesadzirdēja sacīto. Viņš, kas katram savam darbam bija piešķīris veidu un arī sirdi, tagad nolēma akmenī izcirst arī savu Bēdu. Paņēma rāmi pelēku laukakmeni. Melnās dzijas no viņa rokām nokrita. Viņš sāka strādāt. Tumša ēna šaudījās pa darbnīcu, tad izlocījās kā čūska. Bezgalvaina čūska.

—    Es gribu dzīvot marmorā vai granītā, — viņa šņāca.

—    Lai nu paliek, — mākslinieks atgaiņājās. Nebija prieka meklēt citu materiālu. Tādai ēnai jau neiestāstīsi, ka esi pazaudējis meklēšanas prieku.

Arī akmens šoreiz negribēja klausīt. Daudzas dienas meistars cirta un kala, cirta un kala — iznāca mazs, jocīgs krupēns.

Sirds un acis teica māksliniekam, ka tas ir pavisam mu|ķīgs radījums. Prāts negribēja tik rūgtu patiesību pieņemt. Bet šis — kā cēlās, tā rādīja savu nelabo dabu. Nodzēsa liesmas

lomiņā, atrāva vaļā visas durvis un logus. Kā veļu laika migla āevalcījās istabā aukstums un drūmās domas.

—        Tu neļauj viņam vaļu! Tas ir tikai pamuļķis radījums, kuru vajag iztrenkt no mājas, — dusmojās mākslinieka vislabākie draugi. Vārdi kā ērkšķu krūma zari sitās uz dīvainā akmens radījuma pusi.

—    Tā ir mana Bēda, — mākslinieks aizstāvējās.

—        Sirmsena gudrība māca, ka bēdu vajagot palikt zem akmens, bet tu esi viņu iekalis mūžstiprā akmenī, — tā atkal citi •draugi.

—       Ja tev ši Bēda ir tuvāka nekā mēs, varam pie tevis vairs nenākt, — brīdina tie visu tuvākie draugi.

Tajā naktī mākslinieks, sapnī redzēja vientulību. Sabijās no redzētā un nolēma tiešām pabāzt savu Bēdu'zem akmens.

Vajadzēja sameklēt lielu, lielu akmeni, daudz lielāku par Bēdu, kuru arī viņš bija izcirtis no akmens.

Meklēdams mākslinieks gāja gar jūru. Gar jūru. Gar jūru. Meklēdams. Meklēdams. Akmeņu bija tik daudz kā debesīs zvaigžņu. Bet māksliniekam vajadzēja īsta akmeņu milzeņa.

Diži plecīgs, pelēksirms pūķakmens gulēja kāpās netālu no vietas, kur jūra pasniedz roku Lielupei.

—       Es jau zinu, ko tu gribi darīt, — atvērās mazā akmens radījuma pelēkās lūpas. — Dzirdēju, kā draugi tevi samācīja. Bet, pirms tu atvadies no manis, izpildi vienu lūgumu.

—    Saki!

—        Uzcel mani uz akmens! Gribu brīdi uz droša pamata pastāvēt.

Māksliniekam bija mīksta sirds, mīksta ka liepas lapa. Viņš uzcēla savu Bēdu uz akmens. Pats apmulsis pārlieku. Pats

šaubīgs kļuvis. Raudzījās uz jūru, kā padomu lūgdamies, raudzījās uz dižplecīgo akmeni un uz savu Bēdu.

—    Ļauj man šeit palikt līdz rītam, — lūdzās Bēda.

Un māksliniekam jau mīksta sirds, mīksta kā no liepas lapām izpīta.

Bet no rīta Bēdai cits lūgums:

—       Paliec man zem kājām vēl kādu lielāku akmeni, lai varu vēl augstāk pakāpties.

Mākslinieks pūlas, pūlas, līdz uzceļ uz dižplecainā akmens vēl otru varenu pelēci, uz tā nu uzstādina savu Bēdu.-

—       Ļauj man šeit palikt līdz rītam, — lūdzas atkal no akmens izcirstā, un meistars paklausa.

Bet citurīt uz akmens lūpām tas pats lūgums:

—       Sameklē un paliec man zem kājām vēl vienu akmeni, gribu vēl augstāk pakāpties.

Un mākslinieks iet izpildīt savas Bēdas vēlēšanos. Viņam jau sirds mīksta kā liepas lapa.

Tuvumā akmeņu nebija. Viņš atkal gāja gar jūru, gar jūru. Meklēja, sameklēja. Atgriezās, nesdams klēpī akmeni, lielu, lielu, rūsgani pelēku kā lāča galvu. Atsēdās noguris. Domāja un neko prātīgu nevarēja izdomāt. īstais negals ar tādu Bēdu! Rīt, parīt iekāros, lai viņai no akmeņiem torni līdz debesīm ceļ un pašu galotnē uzsēdina.

Piepeši mākslinieks pamana: cieši pie zemākā akmens uzaudzis mežrožu krūms. Zieds saulrieta košajā sārtumā skatās meistaram tieši acīs.

Mežrožu krūmam līdzās putns — gaiši pelēkā un mirdzoši brūnā ģērbā.

—    Nu, ko tu, meistar, tā dēdi, it kā pasaulē nekā cita nebūtu

kā tikai šie pelēkie akmeņi un uz tiem tava Bēda, — putna uzticības pilnās acis meklē mākslinieku.

—    Nav jau arī nekā cita, — nopūšas mākslinieks.

—       Ir jau arī vēl silarozes, — attrauc putns un ar knābīti bula augšā lejup nolīkušu mežrozes zaru.

—       Ko tas līdz, ja mana Bēda grib vēl augstāk pakāpties, bet man šo lielo akmeni nav spēka tik augstu uzcelt.

—       Mežrozes arī grib augstāk pakāpties un izaugt smuidrākas, un košāk saziedēt, — ta atbild putns.

Mākslinieks skatās kā apjucis, kā apreibis. Cits pēc cita raisās vaļā košsārti ziedi. Kur tādi te radušies?

—       Iesēju, — saka putns. — Jau pērngad, jau aizpērngad. Tikai tu, ar savu Bēdu noņemdamies, neredzēji. Kā akls garām staigāji.

—      Nevar būt, nevar būt, — mākslinieks šaubās, un apjukumā vārdi jūk.

—       Var gan būt, meistar! Tev ir gļēva sirds kļuvusi. Nevari Bēdu zem akmens pabāzt, tāpēc gribi to augstā akmens tornī celt, — putns saka tik labsirdīgi, ka meistaram ietrīso sirds, kā senaizmirstu draugu namdurvīs ieraugot.

—    Bet kas tu esi, gudrais putns?

—       Tava paša putns. Toreiz, kad tu vēl nekali akmeņus, bet izgriezi no koka zvērus, putnus, cilvēkus, tu izgriezi arī mani un palaidi pasaulē. Vārdu nedevi — teici, gan dzīve iedos. Tik to vien lūdzi, ja kādreiz tev kļūstot nestipra sirds, lai es to atgādinot …

Meistars paņēma skaisto putnu rokās un ilgi glaudīja viņa brūnpelēkos spārnus. Atceros! Atceros!

Cik ziedu uzplauka tajā brīdī silarozē, to neviens nekad

nepateiks. Pat jūra kāpa augstāk kāpu krastā paraudzīties, kas 4ādu brīnišķīgu ugunskuru sakūris.

—    Bet saki, labais putns, — ko lai es tagad daru ar savu Bēdu?

—    Nemaz neskaties vairs uz to! Nerūpējies par to! Nevienu vēlēšanos neizpildi. Tādi akmens rēgi pazūd, ja tiefn nepiegriež vērību. Bet tu pats, — putns turpināja maigā, noslēpumainā balsī, — tu varētu man palīdzēt vēl dažas silarozes iestādīt. Jūrai patīk, ja kāpu ielokos silarozes zied.

Tagad viņi strādāja divatā. Vīrs, kas ilgus gadus nemaz nebija pazinis silarozes, un putns, kurš zināja, ka silarozes spēj līdzās akmeņiem augt un pāri tiem.

Dienas aizritēja kā sīkie smilšu graudi smilšu pulksteņa saujā. Dienas mākslinieks pavadīja savā darbnīcā arvien darbā, arvien darbā. Vakaros atnāca jūras krastā par mežrozēm papriecāties, ar gudro putnu parunāties.

Kādu dienu mākslinieks savu putnu vairs nesatika.

—       Kur tu esi? Kur tu esi? — viņš sauca nepacietībā un ilgās.

—   Tieši šodien es tevi gribēju aicināt uz manu darbnīcu. So to labu csinu padarījis, gribu, lai tu redzi!

Putns neatsaucās. Pēkšņas bailes mācās māksliniekam virsū kā janvāra sniegputenis.

—    Vai tik tā muļķīgā Bēda nav manam putnam kaut ko |aunu nodarījusi? — meistars iekliedzās un steigšus sāka šķirt dzeloņainos zarus. Grūti bija aizkļūt līdz akmenim. Tas nu tur gulēja apsūnojis, nosirmojis, tālāk pa gabaliņu otrs — mazs, turpat trešais, kas atgādināja lāča galvu, un līdzās tam mazītiņš, gandrīz zemē iegrimis akmentelis, rēgains un neglīts. Meistars smaidīja. Bija taču pagājuši gadi kopš tā laika…

Par ko tu stāsti, jūra, tā nemitīgi šalkodama? Vai par to,, ka dzīvē ir tik daudz bēdu?

—    Nē, par to, ka dzīvē ir tik daudz silarožu, — atbildēja jūra, jo labi pazina māju, kur silarozes bija uz galda ne vien vasaras ziedos un rudenī paauglīšu sārtumā, bet arī ziemā. Tad ērkšķainajiem zariem sārtumu piešķīra saullēkts vai saulriets.

Kad meistars stāstīja draugiem par savu brīnišķīgo putnu,, kurš parādījies un atkal pazudis, kāds no vistuvākajiem mākslinieka draugiem sacīja:

—   Tas ir bijis Bēdrozis. Tu jau pats kādreiz jaunībā stāstīji, esot tāds putns, tikai reti redzams, tikai reti sastopams.

—    Reti gan, — atsmaidīja meistars, — tāpat kā reti ir arī tie mākslas darbi, kas atgriežas pie mums atpakaļ tieši tad„ kad to palīdzība ir visvairāk vajadzīga.

MŪŽĪgĀ vĒstule

Šī pasaka ir dzimusi Lielupes krastā. Ik vasaras dižā upe to aizvizina līdz jūrai, ik rudeņus paņem atpaka|, lai lielajā plašumā nenosalst.

Niedru strazdam bija Lielupes meldrājā māja. Citi putni sacītu — ne koša, ne apbrīnas vērta. Strazdam pašam — i koša, i apbrīnas vērta. Bija, bija — treji griesti un trejdeviņi logi šai mājai. Vieni griesti no zaļām niedru lapām, otri — no brūnajām ziedu skarām, trešie — saules audums mākoņa malā. Logi tik plati, ka itin labi varēja redzēt, ka saule Lielupes strau

mē skalo savu dzelteno dvieli. Tas trīsu|oja un mirguļoja, ka ne apskatīties. Tādu mirdzumu putns kāroja savā dziesmā ielikt.

Žēlojās Strazds Gulbim, kurš ik rītus peldēja tieši līdzās saules dvielim, ka neveicoties un neveicoties izdarināt dziesmu, kas līdzīga saules dvielim.

—    īsts mākslinieks nekad nežēlojas, ja tūliņ neizdodas, bet meklē, meklē, līdz atrod.

Žēlojās Strazds Lakstīgalai, ka neveicoties un neveicoties izdarināt dziesmu, līdzīgu saules dvielim.

—    Nepraša Strazdēn! Vai nebūsi par daudz uzdomājis? Es savu dziesmu darinu no irbeņu ziedu baltuma, no sarkanā āboliņa košuma, no zemesvēzīša grūtsirdības, — tā atbildēja Lakstīgala, piekrastes alksnājā Jāņunakts rasu lasīdama. — Tu tikai nedomā manu dziesmu atdarināt!

Strazds nemaz nekāroja atdarināt cita dziesmu. Arī rasas skaitīšana viņam šķita tikai tāda niekošanās, ja pašām pie mājas Lielupes ūdeņi. Kā lepnīga sieva, ieāvusies zilbaltās zeķēs, upe steidzās uz jūru, un plecos tai laistījās saules dvielis.

Tajā vasarā, kad Niedru strazds errojās dziesmas dēļ, Jūrmalas pastnieks bija pazaudējis kādu vēstuli. Auša, niekkalbis, steigas apsēstais, vai pār mēru skrējis, vai vējam ļāvis svešas vēstules šķirstīt? Raugies nu, raugies, pēkšņi vienas vairs brūnajā pasta somā nebija. Auša, niekkalbis, pinekļu mēle, kā viņš taisnojās savam priekšniekam, ka nelaime gadījusies, upmalas Lakstīgalā klausoties. Tai tāda dziesma, ka acij debespuses sajūk.

Arī Niedru strazds dzirdēja pastnieka taisnošanos. Tai rīta putns bija ielaidies lielajā bumbierē, kas auga pasta kantora

durvju priekšā. Tiklīdz putns sadzirdēja Lakstīgalu pieminam,, šis — šiku, šiku! — atpakaļ uz Lielupes piekrasti.

—    Dzirdi, dzirdi, tu, rasas lāšu skaitītāja, tava dziesma atnesusi nelaimi! Pastnieks pazaudējis kādu vēstuli.

—    Strazdiņ, Strazdiņ, skauģa sirds! Vī, vī, kāda nenovīdība tavā balsī runā. Par mīlestību dziedāju vakarrīt, kad pastnieksnaca še garām. Par mīlestību dziedāju arī vakarnakt, kad pastnieks savu sapni bija atsūtījis pie manis. Tas lūdzās, lai esdziedot vēl un vēl.

Strazds vairs neklausījās Lakstīgalā. Viņš sāka pārmeklēt alksnāju. Izložņāja visus krūmus, appētīja gan melnalkšņus, gan sudrabalkšņus. Pat mētrāju izmeklēja. Mētras smaržoja savādāk nekā niedres, bet tikpat mīļi un mājīgi. Katrai lāsei varavīksne plecos. Kad tai pieskārās, sāka varavīksne dziedāt. Strazds mēģināja dziedāt līdzi.

—    Nezodz, nezodz manu dziesmu, — brīdināja Lakstīgala.

—   Muļķa mēle, Lakstīgala! Es taču meklēju pazaudēto vēstuli. Tavu kļūdu gribu izlabot.

—    Mīlestībā izdarītu kļūdu neviens cits nevar izlabot, — smējās Sīlis, alksnājam garām skriedams.

Tālu, pašā krūmmalā, kur ziedoša irbene bija piekļāvusies klāt jaunam sudrabalksnim, it kā visu nakti būtu ar to dejojusi un vēl rītausmā nevarētu no tā pleca atrauties, Strazds atrada pastnieka pazaudēto vēstuli. Appētīja. Aptaustīja. Aploksne zila jo zila. Kā mazs debesu gabaliņš nokritis smilgājā.

—    Skaista jau esi gan! Skaista! Kā tik skaistas lietas var pazaudēt, klausoties kaut kāda pelēka putnēna dziedāšanā! j— sirdījās Strazds. Nu bija laiks pastnieku uzmeklēt. Krustām,

šķērsām izstaigāja visu Lielupes krasta pilsētu pelēkais putns ar vēstuli knābī.

—       Auša, nepraša, steigas apmātais pastnieks! Ne pēdas, ne miņas, ne nojausmas!

Vakars atnāca, satumsušos lietus mākoņos satuntuļojies, nu būtu labi savā upmalas mājā pasēdēt un sasildīties, bet Strazds — godavīrs ar goda sirdi — iet un meklē pastnieku. Tā meklēdams, upmalas dziesminieks pirmo reizīti mūžā līdz jūrai aizstaigāja. Tur priedes tik augstas, ka zaros ne vien zaļās skuju nastas, bet arī rudos lietus mākoņus šūpoja. Nu pirmās steidzās Strazdam labvakaru pasacīt.

—    Kāpēc tik laipni, kāpēc tik mīļi? — brīnījās Strazds.

—    To, kas dara labu darbu, mēs vienmēr sveicinām pirmās!

—    Lūk, kā! — Strazds laimīgs noraudzījās priedēs.

—        Kamēr lietus izrunās savas garās runas, tu paslēpies pie .mums! — aicināja pati smuidrākā.

Lietus tiešām runāja ilgi. Ne tikai runāja, bet arī dziedāja. Kopā ar viņu priedes, kāpu kviešu sudrabbārkstainās vālītes, viršu ceri un viss kārklājs.

—       Vai te sākas jau jūra? — Strazds appētīja viršiem apaugušu kāpu ieplaku.

—    Nē, te sākas dziesma par jūru, — atsmaidīja priede.

Ak, dziesmas prieks, ak, klausīšanās nediena! Kamēr putns klausījās dziesmā, mēģinādams to iegaumēt un vietām pat līdzi dziedāt, vēstule izkrita no knābja. Izkrita, samirka, atvērās. Skatās putns, skatās: daudzas baltas lapas noklātas ar tādiem kā sīku putneļu pēdu rakstiem.

Strazds nav lasītpratējs, bet dažus varen zinīgus putnus viņš

pazīst. Vai doties pie Plīvurpūces vai Opja, kam pieder gudrības acenes?

Strazds uzmeklēja Opi.

Atradu vēstuli, ja pati atvērusies, tad laikam grib, lai to kads izlasa. Tēvocīt Upi, man ar lasīšanu tā ne visai. Es vairāk ar dziedāšanu noņemos.

—       Ir dzirdēts, ir dzirdēts! — Ūpis uzlika acenes, spožas kā Lielupes piekrastes avoti. — Te kāds šajā vēstulē par mīlestību runā!

—    Par mīlestību atkal? — brīnījās Strazdiņš.

—       Kāds cits viņam ir lūdzis, lai pastāsta par savu mīlestību. Nu viņš stāsta par savu dzimto pusi. Ilgi stāsta, labi stāsta. Bet tā jau ir tā pati mūsu pilsēta pie Lielupes un pie jūras. Sīs pašas baltās un viršiem apaugušās kāpas, nekoši dzeltenais liedags un koši zaļie meži.

Opis lasīja. Strazds klausījās. Un putnam sirds dziesmu pārpilna, un vēl jaunas nāca klāt. Daudzas no vēstulē daudzinātajām vietām bija tās pašas, ko Strazds šodien tika redzējis.

—       Vēl rakstītājs saka, par mīlestību esot viegli stāstīt, ja zinot — kādam vajadzīgs šis stāsts.

—    Kādam vajadzīgs? — Strazds kļuva domīgs.

Atvadoties Strazds bija vēl domīgāks. Arī Ūpis šo naksniņu

pavadīja, aizprātojies par vēstuli. Ūpis bija garus mūža gadus aizvadījis vaidēdams. Ja kāds gribēja uzzināt, aiz kam tie mūžīgie vaidi, Ūpis pagrozīja galvu un nopūtās:

—    Par ļaužu muļķību vaidu, par muļķību!

šajā naktī Ūpis domāja, kaut Strazds atrastu vēl kādu tādu vēstuli, kuru lasot aizmirstas vaidi. Bet Strazds rītausmā izdziedāja visu, ko bija redzējis, pastnieku meklējot. Visu, k>

bija sadzirdējis, vēstulē klausoties. Tur bija gan priedes, kas saprata lietus runāšanu, gan viršu klājs, kura slkziedu zvanos sākās dziesma par jūru. Tur bija arī pasta priekšnieka paskarbais bāriens un pastnieka nebēdīgā svilpošana. Visu, visu to Strazds izvīteroja savā dziesmā.

Ilgi skandēdams jaunatrasto dziesmu, Strazds pēkšņi to aprāva, viņam iešāvās prātā, ka adresāts taču nekad nesaņems vēstuli, jo aploksne bija pazaudēta, bet tad atkal putns ņēmās dziedāt ar vēl varenāku spēku. Visi, Ivisi lai dzird! Starp visiem būs arī tas viens, kam vajadzēja vēstuli saņemt. Dzirdēs, sadzirdēs, sapratīs.

—   Kāpēc tu zodz manu dziesmu? — Lakstīgala pārsteigumā iesaucās. Abas saujas pilnas ar rīta rasu, nu tā nobira pār Lielupes pļavām, pār alksnāju, par niedrāju.

—    Vai tad es zogu? Es tikai stāstu, kas tajā vēstulē bija rakstīts! — Strazda līksmei nebija vairs gala. Viņš bija ieraudzījis, ka Lielupes šūpotais saules dvielis tagad sniedzas pāri visai pilsētai, līdz iešūpojas pašā jūrā. Strazda dziesma ritinājās kopā ar to.

—    Cik līdzīgi viņi dzied — Lakstīgala un Niedru strazds, it kā viņš būtu Lakstīgalas pusbrālis, — brīnījās ļaudis un klausīdamies apstājās, laikam arī viņi bija pamanījuši saules dvieli.

—    Nē, nē, viņiem ir katram sava dziesma, tikai dzimtā puse ir viena un tā pati, tāpēc arī dziesmas iznāk tik līdzīgas, — sacīja saule, ritinādama vēl tālāk savu košdzelteno dvieli.

PASAKA PAR JŪRAS ĶĪRI, PAR NEPAZĪSTAMO JŪRMALNIEKU UN PAR MAESTRO

Tas notika vasaras norietā, kad Jūrmalas dārzos smaržo jau pārziedējušās dilles, kad apīņi un kāršu pupas kāpj debesīm sūdzēties par īso vasaru, bet, uzkāpuši tikai lidz zedeņu sētas augšējai malai, liecas lejup kā noreibuši. Gluži kā pārmērīgi būtu dejojuši kādreizējā Jūrmalas Zemeņu ballē.

Viņš atmodās torīt uz Jūrmalas kāpas — mazs, jocīgs Rudsvārcis ar pelēkām acīm — un kliedza, ka gribot tikt projām

no šīs piekrastes, kur vējiem tik nesavaldīga daba, ka tie pat kadiķus plēšot laukā ar visām saknēm.

Patiesi, patiesi, pats lielais jūras vējš dzirdēja šo žēlošanos un saniknojās bezgala. Arī priedes ar nicināšanu noklausījās šajā žēlabu mēlē.

Dižens vilnis ar baltkrēpjainu galvu skrēja uz krastu. Baltāks par citiem, sirdīgāks par citiem.

Un naktī pret spoku stundu pats niknākais jūras vējš paķēra dīvaino Rudsvārci un iemeta devītajam vilnim tieši ķetnās.

—    Kas tu tāds esi? — ierūcās vilnis.

—    Es jau pats arī īsti nezinu! — atčukstēja Rudsvārcis.

—       Tad dzīvo pa krastu, jūrā tāds bezvārdis nevar nākt! — Un vilnis izsvieda Rudsvārci piekrastē. Tā viņš nokļuva trauslo gliemežvāku un sīksto aļģu pasaulē.

—       Kas tu tāds esi? — pašapzinīgs glicmežvāciņš plātīja violeti sārto muti.

—    īsti nezinu. Man neviens to nav teicis.

—        Kā tad tā? Kā tad tā? Es gan zinu, kas esmu. Es reiz spīdinājos Ziemeļmeitas kaklarotā.

—       Tukšas runas! Tukšas runas dižmaņoties ar to, kas reiz bijis. Mēs arī kādreiz ziedējām, — nopakšķēja aļģes. — Jūras pils paklājā. Vai tāpēc mums mēlē iesiets lielības mezgls? Taču, ja tu nezini, kas esi, tev var dzīvē ļoti grūti klāties.

—       Vai tu patiešām nezini? — Skaists putns, ģērbies spoži zilos svārkos un žilbinoši baltā kreklā, nostājās jocīgā svešinieka priekšā.

—       Nezinu. Man neviens to nav teicis. — Jocīgais samulsumā raudzījās putnā.

—    Bet kas esi tu, skaistais?

—    īstais jūrmalnieks. Ķīris.

—       Ai, ai! Ķīris samīdīs mūs ar saviem spožajiem zābakiem,— čaukstēja gliemežvāciņi un, drūzmēdamies kopā, paši mina cits citam uz papēžiem.

—       Tukšas runas, tukšas runas, — pakšķēja aļģes, — neviens putns nav tik stiprs, lai citus samīdītu.

Ķīris neklausījās piekrastniekos. Viņš vērīgi aplūkoja mazoRudsvārci, šķita, kaut ktir kaut kad to jau redzējis.

—    Un kur tad tu iedams?

—       Gribu iet tālu, tālu pasaulē. Gan jau tur varbūt uzzināšu* kas es īsti esmu.

—       Nu, skaties, ka nepazūdi! Arī drauga laikam neviena tev nav. Krietns draugs vienmēr spēj pasacīt taisnību.

Svešajam savādajam patika jūras Ķīris. Nepatika gliemežvāku un aļģu ziņkārība. Varbūt tur, aiz zilā mežu loka, būs labāk. Jo tālāk no dzimtās vietas, jo labāk.

—       Velns, kas tas par ķēmu! Ne jūrā tāds dzimis, ne uz sauszemes! — tā klaigāja pusaudži, kam galvā vējš, un, gluži kā viņdienā jūras vējš, tie iesvieda mazo, jocīgo, atkal devītajam' vilnim plaukstās. Un, gluži kā viņdienā, devītais jautāja, kas viņš tāds esot, tad pamācīja:

—       Ja tiešām nezini, kas tu esi, tad vismaz saki, kas tu gribi būt.

Mazais, jocīgais, klusēja. Vilnis atkal viņu izsvieda mala.

Slapjš, ar jūras zālēm aplipis, viņš gulēja piekrastnieku vidū..

—    Paskat, paskat, jūras velns! — iespiedzās kāda skuķe.

Tikai mirkli Rudsvārcis satrūkās no šī vārda un atkārtoja

itin priecīgi:

—    Esmu, esmu jūras velns.

Viņš izslēja mazo, stiegraino augumiņu, lai dotos tālākceļā.. Bet pusmūžgadīgas sievas jau lauza kārklu vicas, lokanas kā viņu pašu mēles, un sāka slānīt mazo ce|inieku.

—       Ak tad jūras velns gan! Domā, mūsu pilsētā spoku nepietiek, ja vēl kādam ļausim te spokoties.

—       Svied viņu jūrā, svied jūrā! — trakoja kliedzieni no visām pusēm, un mazais trešoreiz ielidoja devītajam vilnim ķetnās.

—    Vai tu atkal klāt? — errojās devītais.

—    Jā! Bet tagad es zinu, kas esmu — pats jūras velns!

—       Nelielies! Lielīšanās ir tas pats, kas meli. Melus jūra izsviež krastā, — nošņācās devītais un aizmeta Rudsvārci pāri liedagam kāpu malā.

Kāpās neviens viņu neuzrunāja. Klusēja virsājs. Klusēja priedes. Tikai priežu klusēšanā tāds kā pārākums, tāda kā nicināšana jautās.

Rudsvārcis cēlās un turpināja ce|u. Jau kuru dienu, jau kuru naksniņu, līdz vienu vakaru briesmīgs nogurums klauvēja piesirds.

Viņš nolika galvu uz pelēka jūrakmens. Vēja dzenātajos mākoņos raudzīdamies, pats par savu ceļu prātoja.

—       Neguli šeit! — atskanēja laipna putna balss. — Skriesnaktī lielie vēji ar jūru spēkoties. Būs rītu liedags ar visu visādiem juras izspļautiem niekiem noklāts. Nāks sievas tīrīt, aizslaucīs arī tevi mēslu kaudzē.

—       Paldies, Ķīrīt, bet kur lai.palieku? Jūra mani sviež krastā,, mežā man netīkas. Priedes nolūkojas ar pārākumu.

—       Turies man spārnos! Aiznesīšu tevi drošā vietā, kur varēsi netraucēts pārnakšņot. Rīt padomāsim, ko tālāk darīt.

Tā bija liela māja. Aizkāpās nostājusies.

—        Tālāk es nedrīkstu laisties. — Ķīris sakļāva spārnus.

—    Bet tu — žiks, žiksl — tiklīdz atvērsies durvis, manies iekšā. Tur uz galdiem milzum lielas grāmatas. Dažas ļaudis dēvē par albumiem. Ielien kādā, mierīgi pārnakšņosi.

Lielajā mājā iekļūt nebija grūti. Nosirmis vīrs pavēra durvis, īpažvadzināja atslēgu saišķi, tad krietnu laiku pētīja piekrasti, dārzu un jūru, pirms aizslēdza durvis. Bet mazais, jocīgais, jau rausās augšā uz kāda galda, kur tiešām atradās dižs albums. O, oho! Te gan ļaužu bez gala! Un tādi lepnīgi vien! Dažam cepure kā tornis, citam kā ar jūras aļģēm aplipis celms. Un neviens nepaskatījās uz Rudsvārča pusi, neviens nejautāja, kā viņu sauc. Mazajam, jocīgajam, tūliņ iepatikās kāds kungs, ikas stāvēja pašā albuma vidū..Galvā cepure kā milzīga, spīdīga laiva.

—    Varbūt tu esi kāda slavena kuģa kapteinis?

—    Nē, muļķīti! Esmu lielāks par visiem kapteiņiem, esmu "tiem vienmēr pa priekšu soļojis.

—    Ak tā! Varbūt tad tu būsi pats valdnieks šajā pilsētā?

—    Ak, apmātais, muļķības apmātais! Kas tevi, tādu muļķi, šajā mājā ielaidis? Te jau visas Jūrmalas pilsētas gudrība salasās vienkopus. Tev taču vairāk galvā nebūs kā Lielupes pļavu siena gruži…

—    Tā nu gluži nav. Un uz Lielupes pļavām es nemaz vēl nepaspēju aiziet. Man apžilba acis, uz tavu cepuri lūkojoties.

—    Neskati vīru tikai pēc cepures, mazais, paliec brīdi šaja lapaspusē, bet es izkāpšu no grāmatas un nostāšos tava priekšā visā augumā. Tad i sajēgsi pēc manas uniformas un manas stājas, kas es īsti esmu.

Bija gan varens šis vīrs! Pārējie ļaudis albuma lapaspuses

sarāvās maziņi un sīciņi. Bet dižā vīra uniformas pogas dej» un ņirb, ņirb un dižmaņojas, tad sastājas sešās rindās divu agrāko rindu vietā. Nu patiešām albumvīrs bija vēl lielmanīgāks, apbērts ar spožām pogu zvaigznēm.

—   Klau, klau, klau! — viņš pēkšņi sāka ausīties kā medību, suns, tauru skaņas izdzirdis.— Maršu dārdina! Tu saproti, mazais, jocīgais, maršu dārdina! Jāiet, tad man jāiet! — Viņš sāka soļot marša taktī pa istabu, tik augstu izslējis galvu, ka cepure klaudzināja pie griestiem.

—    Tēvocīt! Tas ir jūras putns Ķīris! Viņš sasaucis veselu pulku citu putnu un tagad rauj vaļā brīnumjauku meldiņu.

—    Nemāni mani, mazais! Es jau pats diezgan esmu citusmānījis. Klau, klau, trompetists atkal aplam lirlina!

Un lielais vīrs, sirms kā simtiem Jūrmalas salnas rītus izstaigājis, soļoja pa istabu, plātīdams rokas, tad, pamanījis mazas kāpnītes, aizdundurojās uz mājas augšējo stāvu.

—    Vai mans Maestro ir atkal aizmaršējis? — čukstēja veča no blakuslapaspuses. — Ak, briesmonis, briesmonis!

—    Kāpēc briesmonis?

—    Ko prašņā! Ja esi jūrmalnieks, pats zini. Visi jūrmalnieki zina, ka tikai viņa prombūtnē drīkstu aizmest dzelteno salmenīcu. Nolādēta salmenīca, grauž pieri, krīt uz acīm, neko nevaru dzīvē saredzēt.

—    Kā tevi sauc, māmulīt?

—    Ko nu prašņā! Visas kaimiņienes smejas, vaicādamas, kas es īsti esot, vai reņģu vērēja, vai smalksalmu mamzele. Cik reižu savam Maestro par to neesmu bildusi. Nesadzird. Taurespiekliegušas abi ausis.

—    Vai tad nekad klusāka runāšana neiznāca?

—       Neiznāca! Viņš jau vairāk pa svētkiem vien! Visur un visiem pa priekšu! — veča pūta skumji, skumji kā sila balodiene. — Gan Jūras svētkos, gan Zemeņu ballēs… Vai tu, mazais, tagad dzīvosi šeit, pie mums?

—       Nedzīvošu. Jau rīt iešu tālāk. Gribu pasauli apskatīt. Varbūt lidosim kopā ar jūras Ķīri, varbūt viņš man tikai labu padomu dos.

—       Nu saki viens cilvēks! Vai tad Ķīrim arī kāds vairs tic! — veča atkal pūta itin smagi, tad sāka rosīties ap savu cepuri.

—    Tu varētu palīdzēt man atbrīvoties no šīs salmu kaudzes. Varētu palīdzēt man piecelties. Sen neesmu aizstaigājusi uz mājām. Nezin vai dilles nebūs jau pārbriedušas… Es vienādiņ diļļu ziedlaikā esmu gribējusi pavisam aiziet projām no šī vecā, dullā, maršu apsēstā…

Nu skanēja smiekli no daudzām albuma lapaspusēm.

—       Vai dzirdat? Vai pareizi sadzirdējāt? Viņa gribējusi aiziet projām no Maestro, no Dimantpogas, no Zeltnesīša! No visas Jūrmalas lepnuma! — vecas, jaunas, pusvecas, pusjaunas sieviešu balsis skanēja kā milzīgs žagatu koris no visām pusēm.

Smagi soļi rībinājās lejup pa kāpnītēm.

—       Ko kliedzat, mamzeles, ko klaigājat! Vai mūziku gribat pārkliegt? Vai neredzat, ka Zemeņu balles gājiens jau sācies? — Maestro vārdi bira kā vareni bungu sitieni.

Pagriezies pret Rudsvārci, par Maestro dēvētais kļuva laipns un piemīlīgs.

—    Eima?

—    Eima!

—    Tas ir labi, ka tu gribi nākt līdzi uz Jūrmalas Zemeņu

balli. Es tev pagādāšu ceļabiedru, lai tu drūzmā nepazūdi. Se, ņem manu pulksteni! Tas pareizāk rāda laiku nekā Dubultu baznīcas torņa pulkstenis.

Tā viņi aizgāja Jūrmalas spoku naktī, kad dārzos smaržoja dilles un kāršu pupas kāpa debesīs, kad ķīru saucieni sajaucās ar trompetes balsi.

Svētki notika Asaru kūrmājā, gājiens sākās pie Dubultu stacijas.

—   Kas pirmoreiz piedalās svētkos, tam jāsoļo beigās, — nokliedzās Maestro. Rudsvārcis gāja pēdējā rindā. Labi arī tā. Nu jau orķestris dārdināja tik pērkonīgi, ka varētu pārkliegt pašu jūru rudens vējtrakumā. Gājienam pāri lidinājās pulks ķīru. .Rudsvārcis centās ieraudzīt savu labvēli. Neieraudzīja. Balsi gan dzirdēja. Cik līksmi viņš smējās, stāstīdams, ka pēdējā rindā ejošajiem vajadzējis iet pirmajā rindā… Tagad iznākšot tā, kamēr tikšot līdz Asaru kūrmājai, tur jau visas godazīmes būšot izdalītas.

Maestro pulkstenis, kas tenterēja blakus Rudsvārcim, mēģināja kliegt Ķīrim pretī, bet viņa balss bija tik klusa, ka to sadzirdēja tikai Rudsvārcis.

—   Vai mēs vēl satiksim šovakar arī pašu Maestro? — mazais ievaicājās.

—    Es nezinu, man sen vairs nav tas pats laiks, kas viņam, nu, tam …

—    Par Dimantpogu, par Zeltnesi, par Jūrmalas valdnieku dēvētajam, — Rudsvārcis piebilda.

—    Kur tu dzirdēji tik vecas tenkas? — pulkstenis savādi ietrinkšķējās un sāka smieties. Viņš smējās tik aumaļaini, ka Rudsvārcis neko citu nedzirdēja kā pulksteņa smieklus.

—    Un tu domā, ka arī es esmu Jūrmalas valdnieka pulkstenis? — Viņš aprāva smieklus, tad atvirzīja krietni atpakaļ savus rādītājus kā melnus pirkstus ar apzeltītiem galiem un parādīja uz sava vāciņa malas uzrakstu: Jūrmalas ugunsdzēsēju' biedrības kapelmeistaram 192… gadā.

—    A-ā! — Rudsvārcim aizrāvās elpa.

—    Ā-ā, ha-ha-ā! — gaisos smējās vesels ķīru koris.

Līdz Asaru kūrmājai vecais stundenis neko vairs nerunāja.. Arī Rudsvārcītis klusēja. Viņi tiešām bija atnākuši par vēlu. Ļaudis tērgāja, ka viss esot noticis tāpat kā pērno, aizpērno un aizaizpērno gadu.

Pirmo valsi spēlējot, Maestro atkal esot skatījies pāri plecam tur, kur viņam vienmēr aizliegusi skatīties paša sieva. Tā. pati, kas zem smalksalmu cepures allaž nēsājusi ar zemeņu ziediem rotātu lakatiņu. Maestro skatieni sapinušies jauno meiteņu matu pīnēs kā pērngad, kā aizpērno gadu. Sieva pierunājusi trompetistu, lai tas nepareizi spēlē, lai izjūk visi svētki* ja vīram tik nešpetna daba. Tā bijis, tā noticies, visi dejotāji apjukumā apstājušies dejas vidū un skaidri redzējuši un dzirdējuši, kā Maestro padzen trompetistu, padzen un nolād, novēlēdams tam par jūras ķīri pārvērsties.

Rudsvārcis gribēja vēl ko uzzināt un purināja pulksteni, lai tas kaut ko pastāstot. Kapelmeistara pulkstenis nesacīja ne vārda. Viņš atkal klusēs līdz nākamajai Jūrmalas Zemeņu ballei…

Mazais ceļinieks pamodās tieši tajā brīdī, kad Dubultos baznīcas pulkstenis zvanīja rīta piekto stundu. Rudsvārcis vairs neatradās albuma lapaspusē, bet līdzās tam uz galda. Vienā

no atvērtajām lapaspusēm stāvēja Jūrmalas pažarnieku kapelmeistars, otrā — viņa sieva. Rita krēslā tie bija tikpat pelēcīgi kā mazais Rudsvārcis.

Kad muzeja naktssargs apstaigāja telpas, mazais Zemeņu balles dzīrinieks jau bija aiz vārtiem.

Pēc brīža viņš sēdēja uz viršiem apaugušas kāpas, un viņu saka mocīt dīvainas ilgas pēc mājām. Ķīris atlaidās un nometās Rudsvārcim līdzās.

—    Kāpēc tu mani izjokoji, Ķīrīt?

—       Nedusmo, mazais! Negribēju tevi izjokot. Gribēju tikai parādīt, ka dzīvē jau daudzi nezina, kas viņi ir, un dēvē sevi daždažādos nepelnītos slavas vārdos.

Mazais klusēja.

—       Tu biji tik skumjš un nobēdājies un tik norūpējies par to, kā tevi sauks citi ļaudis. Man kļuva tevis žēl. Tu man atgādināji kādu jaunu trompetistu, kas reiz sēdēja krastmalā un baroja ķīrus. Tiem putniem, kuriem nav skaistas dziesmas, ļaudis reti pamet kādu kumosu.

—       Tā gan, pat īstajā vārdā ļaudis neprot šos putnus nosaukt. Visus par kaijām vien dēvē.

—    Bet tu? Vai tu tagad zini, kas esi?

—       Tur, mājās, uz lielās, baltās kāpas, es it kā zināju, šķiet, ka vajadzētu tur atgriezties… — Un atkal mazais juta, ka sirdspukstos jaucas dīvainas ilgas. — Jā, jā, man gribētos

atgriezties pie lielās kāpas, no kurienes reiz sāku savu ceļojumu. Nebiju izdomājis, kur īsti iet, ļāvu vējam, lai tas mani dzenā… Ikvienam, tā klejojot, katrs ceļš var kļūt nepareizais.

—    Meties manos spārnos! Aizlidosim tur! — skubināja Ķīris.

Nu nāca pretī meži kā zaļi svētku vainagi. Bet ceļš gar jūru,.

gar jūru, tikai gar jūru vien.

—   Vai es tik tālu būtu aizstaigājis, Ķīrīt?

—    Ķā to mēri, kā to mēri! — attrauca Ķīris. — Var jau mērīt ar jūras mēru, var arī citādi. Ļaudis sacītu — tas ir bijis ceļš daudzu gadu garumā, priedes apliecinātu — tas bijis ceļš daudzu dziesmu garumā. Es saku — daudzu pārdomu garumā.

Atvadoties bija noskumuši abi — gan mazais, nezināmais ceļinieks, gan Ķīris. Taču mazajam, tiklīdz viņš pieglaudās baltajai kāpai, sirds sāka dunēt sen piemirstā priekā. Spuraini, zaļoksnēji paeglīši sapulcējās ap viņu, tie neko nejautāja, tikai ieslēdza viņu savā lokā. Viņi jau zināja, kas šis pārnācējs ir, viņi pazina savējo pēc sirdspukstiem, pēc skatieniem, kas raudzījās uz jūru.

Burvestības pilnajās augusta naktīs Jūrmalas dārzos smaržo dilles, bet kāpās kadiķu un priežu smaržas sasilušajās takas staigā atmiņas. Tādās naktīs nevar gulēt.

Tad muzeja telpās klaiņo kapteiņi, no albuma lapaspusēm izslīd ievērojamu un šķietami ievērojamu viru sievas, bet pašā lielākajā zālē marša solī spokojas pažarnieku kapelmeistars — Dimantpoga, Zeltnesis.

Ar! jūras Ķīris neguļ. Iespējams, ka viņš tiešām ir kādreizējais trompetists, kuru kapelmeistars dusmās nolādējis.

Ķīris nejūtas nolādēts. Viņš sapulcina pārējos ķīrus, veselu ķīru orķestri savāc kopā, lai izvilinātu veco dižmani no albuma lapām un tam nebūtu miera pat smaržīgajās vasaras naktīs, tāpat kā visiem tiem, kuri atļāvušies dēvēt sevi nepareizos vārdos un pieņemt nepelnītu slavu.

Bet par mazo ceļinieku, ilgi nepazīto Rudsvārcīti, Ķīris stāsta daudziem.

Viņš arī bieži to apciemo. To stiegraino, rudi palseno Paegļa sakni, kuru vējš reiz bija izrāvis no dzimtās vietas, svaidījis šurp un turp, bet tad Paeglītis atgriezies ieaudzis zemē, baltajā, tomēr tik stiprajā Jūrmalas zemē, no kuras neviens vēl nav aizgājis, kas vien saucas Savējais.

KARALIS UN VIŅa putns

Viņš bija no līksmotāju putnu saimes, varen jautrs Kovārnītis, kam ļoti gribējās smieties. Tikai bieži vien nezināja nabadziņš, kad drīkst smieties, kad ne. Katru dienu viņš izstaigāja Jūrmalā ielu ielas, izlaidelējās pa dārziem, izskraidīja liedagu un kāpu silāju, meklēja prieku. Tā klaiņodams, reiz izdzirda kādu jautri svilpojam. Apstājās, uzrunāja svilpotāju. Kas viņš tāds esot?

—    Ļaudis mani sauc par Jumtu karali.

Kovārnītis nezina, vai par to drīkst smieties vai ne. Ne karalim kroņa, ne valdnieka zižļa, galvā melna cepurīte, rokā melna slota, uz pleca zaļa eglīte.

Kovārnītis palūdza Karali vēlreiz izsvilpot jautro dziesmiņu. Kamēr šis svilpoja, putns uzlaidās viņam uz pleca.

—    Ja es drīkstētu būt tavs draugs, tu, melnais…

—    Kāpēc tad nedrīksti būt mans draugs, tu, vēl melnākais?

Nu viņi smējās abi, viens otrā raudzīdamies.

Tajā pašā dienā Jūrmalas Jumtu karalis ielūdza Kovārni ciemos. Karalim nebija savas pils. Viņam piederēja neliela mājiņa Lielupes krastā. īsta jokmājiņa. Kā Jūrmalas bērnu spē|u groziņš, kurā dažreiz viņi ieliek arī kādu ķiršogu pāri vai riekstu sauju.

Jūrmalas Jumtu karaļa māja nesmaržoja nedz pēc ķiršiem, nedz riekstiem. Slieksnim bija upes aļģu smārds, logos kā apsudraboti priežu čiekuri ziemvakaros spīdēja zvaigznes. Vasaras vakaros abpus dārza takai, smilgās uzrausušies, spīguļoja jāņtārpiņi.

Māja atradās tuvu pie upes, un rudeņos Jumtu karalis pirmais pamanīja, ka Lielupe sāk sev adīt baltizaļus cimdus. Tad nāca garie rudens un ziemas vakari, kad pat jautrākā dziesmiņa palika pussvilpota. Tādos vakaros labi, ja apciemoja kāds draugs, kaut vai Kovārnis.

Vasarai Jumtu karalis nebija palicis parādā. Skursteņi meta debesīs priecīgi rudenas dūmu upes, pavardi dūdoja omulīgi kā baloži. Tā tas bija visās mājās, kur vien bija strādājis Jumtu karalis.

—    Kovārnīt, vakari gari kā ļaužu nevalodas! Ko ines darīsim? Varbūt spēlēsim ričuraču? — tā viņš uzrunāja savu jauno draugu. Un Lielupe skatījās logā un smaidīja — Karalis ar Kovārni spēlēja ričuraču.

Putnam gaužām patika melnie kauliņi ar spožajām, baltajām acīm. Kad viņam uzmetās sešinieks, viņš saplivināja spārnus un gavilēja:

—    Vai mums kā trūkst? Vai trūkst?

Netrūka jau ari. Jumtu karalis savu draugu pacienāja ar desas un baltmaizes gabaliņu, nu Kovārnftim bija spēks vienmēr uzripināt sešiniekus.

Gadījās arī tādi vakari, kad Jumtu karalis bija noskumis, bet, draugu sagaidot, viņš vienmēr sauca tam pretī:

—       Kovārnīt, spēlēsim ričuraču! Tad nebūs jādomā, ka visi mūs aizmirsuši.

—    Kāpēc aizmirsuši? — putns brīnījās.

—       Tāpēc, ka neesam tiem pašlaik vajadzīgi. Tiklīdz skursteņi sāks rūkot, pavardi kvēpos vaimanāt, ļaudis nāks un meklēs Jumtu karali…

—       O-ho! Vai es drīkstu par to smieties? — Kovārnītis klausījās vērīgi, melnās acis kā ričurača kauliņus zibinādams.

—    Var jau! Bet labāk ne, mīļo Kovārnīt!

Tajā vakarā Kovārnītim uzripinājās tikai trijnieki un Jumtu karalim tāpat.

Bet kādu citu vakaru ričurača kauliņi sāka spīdēt kā zvaigznes. Tad cēlās un, pašķirot uz loga rūtīm saplaukušās ledus ievas, izlidoja laukā.

Jumtu karalis iesita sev pa pieri.

—      Aizmārša, aizmārša! Kā es varēju aizmirst, ka šovakar ir lielais burvestību vakars?

Kovārnītis nezināja, kas tas ir — burvestību vakars. Viņš

zināja tikai, ka ir vakari ar desu, vakari bez desas un vēl tādi, kad draugam dziesma paliek pussvilpota.

—    Rīt agri no rīta iesim apsveikt jūrmalniekus Jaunajā gadā!

—      Arī tos, kuri tevi aizmirsuši? — Kovārnis domīgi grozīja galvu.

—    Arī tos!

—    Oho! Vai es tagad drīkstu smieties?

—    Var jau! Bet labāk vēl ne, mīļo Kovārnīt!

Nu sākās Lielupes mājā rosīšanās tā kā uz svētkiem. Karalis sadabūja vecu cilindru, spodrināja un pārspodrināja, līdz tas laistījās kā Lielupes ledus zvaigžņotā naktī. Tad Karalis apvilka baltu kreklu, baltāku nekā viņpus upes apsnigušās kāpas, tad apāva spīdīgus zābakus ar sudraba auklām. Tās nu patika Kovārnim par visu labāk. Tikai to vien neapjēdza putna sirds, vai tie ir joki, par kuriem jāsmejas, vai arī joki bez smiekliem.

Arī agrais ziemas rīts bija tāds kā apsudrabots, kad viņi abi izgāja uz ielas.

Apsnigušas svētku eglītes pārliecās pāri žogiem, atstūma no acīm savus baltos sniega lakatiņus un skatījās, skatījās. Nezināja, vai brīnīties vai apbrīnot: melns vīrs ar zaļu eglīti un kovārni uz pleca.

Tajā rītā Jūrmalas Jumtu karalis piezvanīja pie daudzām durvīm, pie daudziem vārtiem.

—       Kling-kling-ling! — iectancinājās dārza vārtiņu zvaniņš. Vienalga, vai vārti atvērās vai neatvērās, Jumtu karalis dziedāja apsveikuma dziesmu. Tikai dziesma katru gadu bija cita.

Gadījās tādas mājas, kur, izdzirduši Jumtu karaļa līksmo

balsi, no istabām izbira visi iemītnieki. Ka zirņu bērni no parbagatas pāksts.

—    Paldies, paldies! Kāda lieliska dziesma! Ko lai mēs jums pretī dodam?

—    Kā tad mums trūkst? Kā trūkst? — Kovārnitis sauca, cik spēdams. Gaužām gribējās kaut ko pasacīt.

—    Putnam taisnība, taisnība! — smējās bramanīga sieva, izrotājusies ar košām lentēm ka svētku dāvanu sainītis. — Lai iet pie mūsu kaimiņiem! Tie ir bagātu ļaužu un noteikti abus jokdarus uzcienās!

Jumtu karalis aizvēra vārtiņus un izkratīja no cilindra sniega pārslas. Viņš bija pārāk ilgi to turējis rokās, klusībā vēlēdamies, lai ļaudis atmet viņa Kovārnēnam kādu svētku rauša gabaliņu.

—    Kas tie tādi ir — bagāti ļaudis? — prašņāja Kovārnītis.

—    Tādi, kam pieder daudz prieka un viņi to labprāt dāvina tālāk arī citiem, — tā atbildēja Jūrmalas Jumtu karalis. Cits būtu atbildējis savādāk, bet Kovārnītim jau nebija cita drauga.

Pie bagātajiem ļaudīm viņus tiešām ieaicināja istabā. Mājas saimnieks bija pamanījis Jumtu karaļa zābakus ar sudraba aukliņām. Gribēja zināt, cik tadi maksā, kur pirkti. Viņš pat iedeva Jumtu karalim gabalu medus rauša un pats smējās, kad Karalis to iebāza kabatā, teikdams, ka gribot mājās dalīties katrā kumosā ar savu draugu. Vēl gardāk viņš smējās, izpētījis, ka Jumtu karaļa zābaku aukliņas ir tikai apsudrabotas.

—    Vai es arī tagad drīkstu smieties? — jautāja putns, pieliecies savam draugam pie auss.

—    Smejies vien, putnēn, ir taču Jaunā gada rīts, — pasmai-

clija Jumtu karalis un nodziedāja vēlreiz laimes vēlējuma dziesmiņu.

Viņiem tālāk ejot, pretī iznāca putenis. Apsniga Kovārnītis, apsniga Jumtu karalis. Putns nobažījies raudzījās uz drauga zābakiem. Baidījās sacīt, ka sudraba aukliņas pazaudējušas sudraboto mirdzumu. Kovārnītim sliktas acis — varbūt tās maldināja.

Tā bija māja, kuras vārtu zvaniņš dziedāja kā cīrulis pūpolu saplaukšanas rītā. Pagalmā atkal iznāca visi mājas ļaudis, jo skursteņslaucītāju Jaunā gada rītā gribēja redzēt ikviens. Bet, kad viņš sāka dziedāt, pie sētas pieskrēja ari visi kaimiņi. Dižmanīgā sēta nu izskatījās kā ar sārtiem svētku āboliem aplipuši. Visi smaidīja, bet neviens skaļi nesmējās. Taču Kovārnītim tik ļoti gribējās smieties! Viņš notupās uz drauga zābakiem, cerēdams, ka ļaudis sāks smieties, tiklīdz pamanīs Jumtu karaļa zābakus. Dīvaini cilvēki — viņi nesmējās.

Kad beidzot mājas saimnieks ieminējās, kādu dāvanu svētku rītā gribētu saņemt Karalis un viņa putns, Kovārnītis sauca no visa spēka:

—    Zābakus! Zābakus ar sudraba aukliņām. Arī man! Arī man!

Jumtu karalis pārsteigts paskatījās draugā, tad sāka smieties. Kā silti saules zaķīši uz visām pusēm dejoja viņa smiekli.

—   Jā! Jā! Dāviniet manam draugam burvju zābaciņus, zābaciņus septiņu jūdžu skrējējus, un es jums dziedāšu vēl otro un trešo reizi.

Tāda dziesma vēl nekad nebija dzirdēta Jaunā gada rītā. Sniegpārslas apstājās dejā un klausījās, bet ļaudis klausījās,

mutes atplētuši. Šķita — tūliņ, tūliņ viņu istabās ienāks pati Laima.

Mājas saimniece, kuras acis spīdēja kā grauzdēti rieksti svētku rausī, iznesa vecu, novalkātu zābaku pāri un devās pie Kovārnīša.

—       Stāt! Stāt! Lai nu kāds Jaunā gada rīts, bet savu mantu es neļaušu izniekot, — vīrs, savīstījies pūkainos rītasvārkos kā balts spēļu lācītis, izķēra zābakus sievai no rokām. — Uzliksim jaunus ielāpus, derēs vēl pašiem!

Otrreiz sieva iznesa vecas tupeles. Tās nu gan bija aizkrāsns iemītnieces! Ilgi pelnos gulējušas. Atirusī zole atgādināja smieklos sašķobītu muti.

—       Vai arī es tagad drīkstu smieties? — Kovārnītis pieliecās draugam pie auss.

—    Var jau, Kovārnlt! Bet labāk tomēr vēl pagaidīt.

—       Stāt! Stāt! — sauca pūkainais rotaļu lācītis. — Lai nu kāds Jaunā gada rīts, bet savu mantu es neļaušu izniekot. Ar šīm stiprajām kurpēm vēl pāris reižu var krāsni izkurināt. — Un, izķēris tupeles sievai no rokām, viņš metās istabā.

Tik jocīgu pūkaini Kovārnis nebija redzējis. Viņš atkal pieliecās draugam pie auss:

—    Vai tagad es drīkstu smieties?

—   Var jau, Kovārnīt, bet labāk tomēr vēl pagaidīt.

Trešo reizi sieva iznesa ar raibām lentēm savīkstītu sainīti un sacīja:

—      Mēs jau goda ļaudis. Kas solīts, tas solīts. Biju tikai aizmirsusi, ka svētku dāvana jāpasniedz jauki iesaiņota.

—        Paldies, paldies par brīnuma zābaciņiem, — tencināja .lurmalas Jumtu karalis un, piekļāvis pie krūtīm košo sainīti un savu apjukušo draugu, izgāja pa vārtiem.

Ielās smējās sniegputenis.

Mājās Jumtu karalis lāva, lai viņa draugs pats atraisa savu dāvanu sainīti. Kārtu pa kārtai laimīgais putns ritināja vajā za]ās, dzeltenās, sarkanās lentes. Viņš bija pirmoreiz dzīvē savēmis dāvanu.

Tie sadriskātie ādas lēveri, kas atradās sainītī, ļoti maz atgādināja zābaciņus.

Kovārnītis nolieca galvu, paplātīja knābīti, ilgi skatījās draugā, nevarēdams pasacīt ne vārda, beidzot izmurmināja:

—        Kā-āpēc tu tiem ļaudīm sacīji paldies par brīnuma zābaciņiem?

—        Jaunā gada rītā, Kovārnīt, brīnums atgriežas pie paša dāvinātāja atpakaļ, nes tam laimi, bet ne jau pie tiem, kuri ar ļaunu joku mēģina apmānīt sevi un citus, — atbildēja Jumtu karalis un aizklāja ar rokām seju.

Putns arvien vēl plātīja pelēko knābīti.

—    Kā-āpēc viņi tā darīja? Kā-āpēc?

—        Kovārnīt, draudziņ, tev taču nemaz nevajag viņu zābaceļu! Tu taču proti lidot daudzu jūdžu tālumā, bet, tā kā tu tik ļoti gribēji zābaciņus, tad es lūdzu, lai tev uzdāvina.

Putns vēlreiz noplātīja knābīti, tad izpleta spārnus.

—    Vai tagad es drīkstu smieties?

—       Tagad jau nu drīksti gan! — atsmaidīja Skursteņslaucītājs, un nu viņi smējās abi divi. Pēc tam Jūrmalas Jumtu karalis sēdās, lai rakstītu jaunu dziesmu. Bez smaida to grūti uzrakstīt, bet dziesma viņam vajadzīga, jo viņš taču ir savas pilsētas jumtu valdnieks, kas Jaunā gada rītā pirmais iet visus apsveikt.

Varbūt kādreiz viņš noskandēs tādu dziesmu, kuru klausīdamies ļaudis sapratīs, ka Jaungada rītā vairāk nekā jebkad dāvinātāja prieks atgriežas pie viņa paša atpakaļ.

Bet Kovārnītis kopš tās dienas smējās reti. Mezdams augstus lokus pār pilsētu un vērīgi ielūkodamies ļaudīs, viņš bieži sauca:

—    Kā-āpēc viņi tā darīja? Kā-pēc?

JŪras putni

Tajos tāltālajos laikos, kad Baltijas jūras zvejnieki vēl tikai zivju zvīņas par savu sudrabu dēvēja un, zelta naudu neredzējuši, par zeltu sauca saules strēli, kas nejauši atplaiksnījās uz viņu plānā maizes rieciena, dzīvoja jauns puisis ar savadu sirdi. Savādu. Par postu pašam, par patikšanu citiem.

Nebija, nebija nekādas dižās bagātības viņa mājelē, bet gluži plikai nabadzībai arī viņš nejāva savai darba slavai līdzi vazāties. Atdeva jūrai savu agrīnā rīta un vēlvēlā vakara sviedru lāsi, un, raugi vien, raugi, jūra sniedza viņam pretī itin brangu lomu.

Arī par māju nevarēja žēloties. Lai nāca vēji, no kuras puses nākdami, visi nolika uz palodzēm dziesmu. Lai pelēkoja jūr:» pelēkodama vai arī sudrabā mirdzēja, daļa no jūras gaišuma tika arī zvejniekpuiša būdas logiem. I pēc laimes viņš ilgojās, i par tukšo dienu noskuma tāpat kā visi citi, bet, kad sapnī reiz atnāca pati Laimes māte un vaicāja, kādus dārgumus viņš vēlētos savā dzīvē iegūt, ne zināja, ne prata atbildēt.

Savāda sirds puisim bija gan. Pašam par postu, citiem par prieku un lielu patikšanu. Aizdeva vienam kaimiņam strimalu ķoci, aizdeva otram.

—    Gan atdosi, gan, kad pašam kādreiz laimēsies, — tā zvejnieks smaidīja, un kaimiņš viņu dēvēja par draugu, par draugu vien dēvēja, bet atdošanas diena neatnāca nekad. Drīz vien tuvie un tālīnie slavināja zvejnieka krietno sirdi, drīz vien no viņa būdas izkliboja ārā pat no tēva mantotais galds un vienīgais krēsls, mātes pūra tīne un paša grebtā pavārnīca.

—    Gan atdosi, kaimiņ, gan, kad tavās mājās vairs nebūs godi svinami, — puisis mierināja kaimiņu, kaut šis nekādu mierinājumu negaidīja, jo zvejniekciemā — vai vēders smējās vai kurkstēja — goda dienas kā reņģes virtenēs vien, virtenēs vien.

Drīz pie zvejniekpuiša atklidzināja arī pārnovada zveji. Par viņa labo devēja sirdi gribēja papriecāties. Viņam jau jūrā esot neredzēta laime. Viņam jau sudraba dālderi kabatās vaukšķot. Daži dālderi skanēja gan. Cik nu bija, tie paši iegūlās tālciema kaimiņu plaukstās un kā liptin pielipa tur.

—    Ja neviens šim nedod atpakaļ, ko tad mēs, — tālīnie ļaudis vēl pēc gadiem raustīja plecus.

—    Cik nu viņam tās gudrības, kā reņģes galvā gaļas, — itin omulīgu jociņu izsvieda kāds savciemietis.

Jā, savāda, savāda bija šī sirds! Par postu sev, par lielu patiksanu citiem. Tā pat nedzirdēja, ka šur tur viņu jau sāka

dēvēt par Muļķi Reņģesgalvu. Tikai pamazām sirds iesūrstējās Vairāk un vairāk. Kā'toreiz. Kā toreiz, kad no zvejnieka smilšzemes dārziņa aizgāja kaimiņa lepnajā dārzā dzīvot mazais ķiršu kociņš.

-    Pie tevis ķirsēns nīkuļo, un edz, edz, kā strazdi apknābā ogasl Mana sieva varēs kociņu ik rītus apmīļot, — dudināja viņmājietis, piemetinādams, ka viņš no drauga neko par velti negribot. Ķiršu kociņa vietā kaimiņš atnesa pīlādzīti.

Savādā sirds sūrstēja kā paegļu cerā aizmesta, bet zvejniekpuisis neteica ne vārda. Jūra gan tonakt saniknota bārās.

—   Vai tu tiešām esi Muļķis Reņģesgalva! Reņģesgalva?

Tomēr jūras vējam bija drauga daba. Tas šo vārdu līdz būdai nemaz neaiznesa.

Rudens vakari nāca kā spoki, garajos samirkušo, nodzeltējušo l.ipu mēteļos ietinušies, un vaicāja, cik istabā gaismas, cik siltuma. Lampu zvejniekpuisis jau salnas mēnesī bija kādam aizdevis tāpat kā garās, dzeltenās sveces. Tās gan varētu palūgt atpakaļ, bet kā lūgsi, kaimiņš novaidēsies un brīnīsies: vai tad izdegušas sveces var atdot?

Tā nu puisis, kam tā savādā sirds, dēd rudens vēlvakarā, galvu plaukstās iekļāvis, un prāto, prāto. Ja tagad ienāktu I aimes māte un vaicātu, ko viņš dēvē par lielāko dārgumu, viņš sacītu: «Gaismu, gaismiņu!» Laimes māte nenāca. Melnas ēnas lodāja pa būdas kaktiem kā ļaundara vārdi.

Jūra jau pamazām kaldināja ledus vāku. Vienvakar puisis, i/.iet liedagā un ilgi, ilgi raugās uz jūru.

—   49 —

—    Kaut būtu mazliet spožāk starojusi, ma/īas mājas logos jau citas gaismas vairs nav kā tavs atspulgs/— tā viņš runāja vienu vakaru, tā otru, tā trešo. /

Vai pati jūra atsūtīja brīnumu vai. Lannes māte, to puisis ilgi neuzzināja. Bet kādudien visa māja gaiša kā Jaunā gada eglīte. Uz sliekšņa guļ dzintara grauds un laistās neredzētā spožumā. Vēl rudens saule aiz pelēksirmajiem mākoņiem, bet dzintarlāsē rīta saules košsarkanums. Nāk vakars, jau saule aiz drūmajām pirmsniega mākoņgubām, bet dzintarā vēl norieta saules sārtums. Arī naktī zvejniekmājcle gaiša kā balta bura, burvju lāse staro, gluži kā ziemeļblāzmu būtu līdzi atnesusi.

Puisis no prieka sāk svilpot, bet priekam līdzi tāda nelāga atmiņa gaužas. Muļķis Reņģesgalva, Muļķis Reņģesgalva, — sirdī kremtas kaut kur dzirdētie vārdi. Būtu nu atnācis jūras vējš, padziedātu logā un tos dzeloņainos vārdus nelaistu iekšā!

Iet puisis atkal pie jūras un stāsta, ka grūti būs sniega laiku pārdzīvot bez dziesmas. Stāsta vienu vakaru, stāsta otru, stāsta trešo. •

Vai jūra atsūtīja brīnumu vai Laimes māte, to neviens nezināja, bet viendien uz sliekšņa viz liela gliemežnīca. Tā skanēja kā pati jūra, dūca un dziedāja, vajadzēja tikai kā zēndienās piekļaut pie auss.

Nu sāktos īsteni gaišas un skanīgas dienas, ja tikai jauna rūpe nenomāktu savādo sirdi. To savādo — par postu pašam, par patikšanu citiem. Puisis nezināja, kam paldies sacīt.

Iet zvejnieks prātodams pa kāpu mežu. Prasa zilzīlītei, vai tā nav redzējusi brīnumlietu atnesēju, vai nezina, kam vajadzētu paldies sacīt.

—      Nezinu. Nezini^ Gudrs cilvēks vispirms pats savu prātu izvaicā.

Dzenis gravē priedē saules zīmes. Kas vēlā rudenī sauli piemin, tam vajadzētu būt gudram putnam. Zvejnieks jautā gudrajam putnam.

—    Nezinu. Nezinu. Ja paša prāts nezina, prasi sirdij.

Iziet zvejnieks no meža liedagā. Balta kaija apbrīno ledus, spogulī pati sevi.

—    Vai nezini, kam lai paldies saku par dārgumiem?

—    Zinu! Noteikti zinu! Bet ko tu pretī dosi par pasacīšanu?

Runāja un sarunāja, ka zvejnieks tūda| atstieps lielo ķoci

pilnu ar strimalām.

Vai, joku diena! Senis nebija tāda mūsu jūrmalā ne redzēta,, ne dzirdēta! Saskrēja kaijas simtiem. Ne vairs skaistas, ne gudras! Rāva cita citai reņģes no mutes laukā. Sita ar spārniem, cirta ar knābi. Kura vairāk dabūja, tā spiedzīgāk kliedza.

—       Te tev nu bija visa gudrība un zināšanas! — Zvejnieks nosmējās, aizvērdams mājas durvis.

Naktī viņš sapņoja, ka pagalmā plūcas viņa kaimiņi un lamā cits citu par strimalām.

Dienas nāca un gāja, jau ziemas priekšā drebēdamas, bet savadā sirds vaicā un vaicā, kam paldies sacīt.

Reiz liedagā zvejnieks atkal uzrunā skaistu jūras putnu. Tam balti, grezni svārki ar pelēkām un melnām apmalēm, tam spoži zābaki, it kā visu mūžu būtu pa zelta smiltīm staigājis.

—    Dārgumi, dārgumi? — putns brīnās. Vai tad šajā piekrastē arī kaut kas tāds esot, par ko paldies, jāsaka? Viņš patlaban pošoties aizlidot, šo ziemu viņš nepanesot. Zvejnieka dārgumus viņš vispirms apskatīšot, tad i zināšot, vai tie paldiesa vērti.

Ved puisis putnu uz savu māju. Lepns un priecīgs. Spulgo dzintars, kā būtu daļa no saules un jūras. Dzied paklusi gliemežnīca. Laimīgi dzied. Taču skaistais putns smīkņā un krata daiļo galvu. Tādus dzintariņus varot atrast katrā jūras aļģu čemuriņā. Tādu vienmuļu dziesmu jau žvīgājot katrs vītolēns kāpās. Velti puisis mēģina aizstāvēt savus dārgumus. Putns jau aiz durvīm un piebārsta ar smiekliem visu pagalmu. Vēl skaļāk tas smejas liedagā, ar spārniem rakstīdams tikko uzsegušajā sniega segā: «Muļķis Reņģesgalva! Muļķis Reņģesgalva!» Lai lasa ne vien putni, bet arī ļaudis.

—    Kam tu jūras žagatai sirdi rādi? — bārās vējš, iznākdams no priedāja. Pēc tam sila vējš sasēja lieiu priežu zaru slotu un visu dienu un nakti ņēmās, slaucīdams liedagu pavisam tīru.

No tās dienas puisis kļuva klusāks un klusāks. Kam rādīsi sirdi, kam nerādīsi? Savāda jau tā bija: par postu sev, par patikšanu citiem.

Ziemas vidū viņa mājā ielavījās šaubas. Kā tumši rēgi, ar lēverainām seģenēm apsegušies. Kas zina, varbūt dzintars un gliemežnīca nemaz nebija viņam domāti. Dzirdēja ļaudis spriedelējam, ka viņvasar jūrkrastā esot manīts labais burvis, kas šad tad mēdzot kādu apdāvināt. Varbūt burvis pārskatījies un nav nolicis dārgumus uz tās mājas sliekšņa, kur gribējis. Kas zina, krietnais burvis tagad iztālēm raugās, ko nu zvejnieļ<elis darīs, kam paldies teiks. Arvien biežāk nāca pretī kaimiņi

smīkņātaji, mejotaji, prašņaja, vai dzintara neesot paslēpts laimes pūķis, kas tagadiņ bagātību velkot pa logiem, pa durvīm iekšā.

-    Tu varētu mums katru dienu uzdāvināt kādu strimalu Ķocīīti, — ķiķinājās kaijas.

Kad pavasara vējš sāka viļņos dejot jau pūpollaika garo danci, puisis vairs neizturēja putnu un ļaužu nevalodas. Viņš paņēma abus dārgumus un iebrauca dziļi, dziļi jūrā. Ja nevar atrast dāvinātāju, lai jūra tos paņem sev.

Jūra pina zilibaltus vainagus, pavasari kā lielu svētku dienu gaidīdama. Zvejnieka laivā tāds spožums, it kā tur pati saule •('dētu. Dzintarā atmirdz kāpu priedes, visa, visa piekraste nāk zvejniekam līdzi. Dzied priede, dzied gliemežnīca, un atbalso Jura.

Bet zvejniekam tik smagi, tā kā piekrastes akmens būtu uzgūlies uz viņa savādās sirds. Zēl šķirties no gliemežnīcas un dzintara. Ilgi, ilgi viņš šūpo tos plaukstā, kamēr viļņi nes laivu arvien dziļāk jūrā.

Kad krasts vairs bija tik tikko saredzams, uz laivas malas uzlaidās sudraboti balts putns. Ne reņģu kaija, ne jūras žagata. Pavisam neredzēts putns. Tam ir melnas acis, dzintara atspīdumā tās kļūst zeltaini spulgas. Putnam ir mīļa, lūdzoša balss:

—   Neaizsvied dārgumus, zvejniek, pats savu laimi aizsviedīsi!

Ko nu par laimi! Puisis par laimi nemaz neiedrošinās minēt. Viņš jau ir Muļķis Reņģesgalva, kas šajā ziemā kļuvis klusāks par visklusāko no šīs piekrastes ļaudīm. Bet svešādajam putnam viņš stāsta, ka negribot vairs šos dārgumus. Tie noteikti neesot viņam domāti, jo tad jau kāds atrastos, kas gribētu paldies saņemt.

—       Ja tu patiešām gribi dārgumus atdot jūrai, tad dod man,, jūras putnam, es aiznesīšu tam, kam tie pienākas.

—       Aiznes gan! Un saki paldies, daudzreiz paldies par dzintaru, kas man deva gaismu, par gliemežnīcu, kas man dāvāja, dziesmu. Bet kā tevi pašu sauc, savādais jūras putns?

—       Es esmu Polārkaija. Dzīvoju dzi|i jūrā, piekrastē parādos reti.

—       Paldies tev, Polārkaija! Paldies, ka nenosauci mani par Muļķa Reņģesgalvu. Paldies!

Gliemežnīca jau vizēja Polārkaijai uz spārna, dzintara lāsi putns turēja knābī. Zvejnieks īrās uz krastu. Plats saulesceļšvizēja viņam pretī. Visa jūra dziedāja kā milzum liela gliemežnīca. Viņš tomēr daudzreiz atskatījās.

—       Paldies tev, Polārkaija, ka nenosauci mani par Muļķa Reņģesgalvu! Ja kādreiz būsi krastā, atnāc, apciemo mani! Mana būda ir tā, pie kuras aug mazs, ļaužu roku aplauzīts pīlādzītis.

Zvejniekam nemaz negribējās atgriezties mājās. Kas zina, tumšajā istabā būs jārunā ar savu savādo sirdi. Zēl bija dzintargrauda, žēl gliemežnīcas, bet visvairāk žēl, ka tik ātri ļāvisaizlidot brīnumskaistajam putnam.

Pie mājas durvīm viņš apstājas — izberzē acis ar roku. Vai sirdij ticēt vai prātam? Uz sliekšņa mirdz dzintars, uz sliek

šņa blāvi sudrabo gliemežnīca, bet durvīs stāv skaista meitene sudrabpelēkās drānās.

—       Nebrīnies, nebrīnies, atnesu tavus dārgumus. Atnesu tam, kam tie pieder. Jau otrreiz noliku tos uz tava sliekšņa.

—   Vai tu satiki Polārkaiju? — puisis vēl nevar attapties.

—       Es pati biju par Polārkaiju pārvērsta. Man vajadzēja sameklēt vislabāko sirdi šajā krastā, tad burvība pārvarēta. Paldies tev par tavu savādo sirdi!

Puisis no prieka gandrīz vai apstulbis. Tik to vien apjēdz, ka nu viņam pieder trīs dārgumi. Ja pie viņa kādreiz atnāks pati Laimes māte un vaicās, vai viņš zina, kas ir viņa dzīves lielākie dārgumi, viņš sacīs droši un nekļūdīgi: gaisma, dziesma un draugs, kas mani saprot.

NEUZRAKSTĪtĀ grĀmata

Todien es kāpu pīlādža tuvumā atradu daudzas aprakstītas lapas. Gribēju izlasīt, bet jūras vējš man izrāva tās no rokām.

— Vispirms jāpaklausās par Ūpi, — sacīja pīlādzītis un iemeta man plaukstās rūgti sūrsmainas ogas. Rūgti sūrsmainas kā dažas dzīves. Putnu, koku, ļaužu dzīves.

Kur tie gadi, kur tie negadi, šajā krastā pavadītie, kur tās vietas, nakts pārlidojuma ilgumā izmērītās, kuras bija pazinisjūrmalas Cpis. Viņa dzimtā puse bija priedēm apaugusī kāpu strēle, kur Dižupe pienāk tik tuvu pie jūras, it kā vēlētos ar jūru sadoties rokās.

Ilgus gadus Ūpis bija nodzīvojis ozola dobumā tik tuvu pie stiprā koka sirds, ka nevarēja nejust pumpuru laimīgo sarosīšanos atmošanās svētkos, ka nevarēja nedzirdēt ozola smagās nopūtas zemliku dienās, kad pati jūra vaidēja kā ievainota. Tad putns drošināja koku, koks — putnu.

Ozola un Ūpja draudzību izpostīja cilvēki. Tie uzaicināja Jūrmalas pilsētiņas kāpās jaunu iemītnieku — diži lepnīgu, diži augstu māju. Ļaudis cerēja cerēdami — tā būšot arī ļoti gudra māja, jo raudzījās uz trijām debess pusēm ar simtu acīm. Lepnīgajai dižmājai iekārojās tieši tur dzīvot, kur ozols un ozolā ūpja miteklis. Ūpis nopūtās un atraisīja spārnus skumjam lidojumam. Nezināja, kur jaunu mājvietu meklēt. Ozolam nebija spārnu, tas aizgāja aizsaules zemē. Kopš ozols bija nocirsts, naktīs Ūpja žēlabu atbalsīs vaidēja pat pacietīgā jūrmalas zeme. Putns mazāk bēdājās par savu izpostīto māju, vairāk skuma pēc pazaudētā drauga.

Tas viss notika tajos gados, kad cilvēki vairs neprata nedz putnu, nedz koku valodu. Ja prastu, gan jau kāds pavaicātu, kāpēc Ūpis naktīs vaid.

Jaunajā mājā sanāca dzīvot milži — cits par citu augstāk, jo māja sniedzās gandrīz līdz padebešiem. Mazās pilsētiņas ļaudis runāja, ka milži esot gudri, ļoti gudri, visgudri un pat pārgudri. Viņi paši dižojās, ka gribot iemācīt ļaudīm pazīt un mīlēt jūru, priedes, Dižupi un vēl neskaitāmi daudz citu upju daždažādās pasaules malās. Savu gudrību milži ierakstīja grāmatās.

Ūpis nekad nebija iedomājies, ka gudrību vajadzētu uzrak

stīt. Visu, ko viņš zināja un prata, putns labprāt stāstīja tālāk citiem. Rakstīt šis putns nemācēja.

Savu jauno mājvietu Ūpis bija atradis sudrabapsē, tepat pāris spārnu vēziena attālumā no lielās milžu mājas. Nebūtu milžu mītnei tik daudz zeltspīguļainu acu, Ūpis augas naktis neprātotu par gudrību. Ja milži tik skaļi nedaudzinātu savu visprātibu, Upis diennakti neraudzītos uz bramanīgās mājas pusi.

Tas notika tukšo vēju mēnesī, kad Dižupes niedrēs vairs nevizinājās gulbji, bet ledus vižņi. Kad jūras vēji jau skrēja ziemai pretī.

Ūpis nolēma gudrībā pamācīties. Saposās kā uz svētkiem. Apses berdzamaja blāvsudrabainajā lapā nospodrināja acenes, silto rudens cepuri paņēma rokās, lai neapklāj ausis, lai neviens zintniecības vārdiņš nepaspruk garām dzirdēšanai, tad aizplivinājās līdz lielās mājas zeltīto logu visaugstākajai rindai. Tā atradās gandrīz vai pie mākoņa malas. Pieklauvēja klusi, tā kā ziemā dzenitis prot klauvēt. Lepnīgs milzis piečāpoja pie loga. Ai, brīnumu brīnumi, zilāki par viszilāko jūru! Ne garāks, ne platāks kā šīs pilsētiņas visparastākie vīri. Ko ciemiņš vēloties? Arī balss milzim gluži kā cilvēkam.

Ūpis atteic, ka gribot gudrībā pamācīties.

Milzim seja kā smaidoša mēnesnīca. To var. Viņš esot sarakstījis vairāk gudrības grāmatu, nekā aug priežu šajā piekrastē. Arī visdižākās priedes esot apcerējis. Upis brīnās brīnīdamies un, viltībā īstais nepraša būdams, sāk savu izbrīnu skaļi klāstīt. Milzis taču dzīvojot tik augstā mājā, gandrīz pie padebešu malas, ja viņš no tāda augstuma raugoties^ priedes taču izskatoties tikai kā zaļi suņuburkšķu ķekari. Ne īsto staltumu saredzēt, ne sakņu spēku iepazīt.

Milzim satumst viens vaigs, milzim noraso piere, otrs vaigs vēl laistās kā pamuļķīga mēnesnīca. Kas tad vēlīnais ciemiņš tāds būtu, ja iedomājies viņa lielprāša gudrību apšaubīt, — norūc aizvainotais.

—    Naktsputns, kurš šaubās, vai tā kāda gudrība, ja uz priedēm noraugās tikai no augšas, — nopūšas Cpis un rosās uz promiešanu.

—    Pagaidi, putneli! Tu man nepastāstīji, kas tās tev par grāmatām, ko tu gar sāniem vicini, — milzis kļūst lēnīgāks.

—    Tās nav grāmatas, tie ir spārni, — salepojas Ūpis. — Kam spārni, tas var tālu aizlaisties un daudz ko labu redzēt un dzirdēt. — Un Ūpis jau paceļas spārnos.

Balta zvaigzne nokrita jūrā. Tik steidzīgi nokrita, ka Ūpis nepaguva tai pajautāt, vai tā tik nav tāda pundurgudrība, ja uz priedēm kāds noraugās no augšas.

Tai naksniņā Ūpis klusi vaidēja līdz rītausmai. Arī milzi mocīja bezmiega smagums. Milzim sirds kā jau milža sirds — i lepnumam diezgan vietas, i aizvainotībai, i ļauna darīšanas domām kāds stūrītis pāri palicies. Citu rītu gudrais milzis aizčāpatoja līdz sudrabapsei, kur atradās Ūpja mājvieta.

—    Nocirst! — viņš kliedz. — Nocirst!

Tūliņ bija klāt milža draugs kokuēdējs. Tam zobos divi zāģi, tam sirds vietā cirvja asmens.

Sudrabapsei nebija spārnu, ar.klusu vaidu tā aizgāja šalkot .lizsaulē. Ūpim bija spārni. Tas aizlidoja sev citu mājvietu meklēt. Jau otro reizi šajā drūmajā rudens laikā putns pazaudēja mājas.

Labi, ka līdzjūtība no mūsjūrmalas toreiz vēl nebija pazudusi. Kāpu pīlādzim vētra bija atrāvusi viskuplāko zaru. Pī-

lādžkoks, nelaimes sūrumu līdz serdei sajutis, tagad piedāvāja Ūpim mājvietu. Tā nu atkal divi apbēdinātie kļuva draugi, ūpis līdz pusnaktij posa savu jauno mitekli, otru nakts laiciņu vaicāja un vaicāja pīlādzītim:

—    Kā drīkst notikt, ka liela gudrība mazāk gudrajam pāri dara?

Pīlādzis nobirdināja sārto ogu ķekaru — neizdomāsi, neizdomāsi!

Balta zvaigzne nokrita jūrā. Pārāk steidzīgi nokrita. Ne Ūpis, ne pīlādzis nepaguva pavaicāt, kā drīkst notikt, ka liela gudrība mazāk gudrajiem pāri dara.

Taču citunakt Ūpis atkal raugās uz lepnīgās mājas pusi. Ies kādam citam milzim pēc gudrības pavaicāt. Saposās kā uz svētkiem. Nospodrināja acenes pīlādža brūnizeltainajā lapā.

Kluss un bijīgs kā ziemas dzenīša piesitiens atskanēja klauvējiens pie loga. Tas atradās daudz zemāk nekā visgudrā milža logs. Logu atvēra svešs milzis, vēlīgs un piemīlīgs kā jūrmalas pūpolkoks. Ai, brīnumi, brīnumi, zilāki par viszilāko jūru! Arī šis gudrības vīrs ne garāks, ne platāks par visparastāko cilvēku šajā pilsētā. Ko? Ko? Putns gribot gudrībā mācīties? Var. Noteikti var. Milzim tikai visupirms steidzams darbiņš jānorindā. Ūpis tūdaļ piedāvājas nākt palīgos.

Milzis rāda un stāsta, ka viņš darinot zelta spārnus. Kam spārni, tas varot tālu aizlidot un pulka gudrības sakrāt. Tā apgalvojot šīs mājas pats varenākais milzis.

Naktsputns Ūpis apslēpj smiekliņu un skatās, kur gan būtu tie zelta spārni.

—    Vai, vai! — Smiekliņam pa pēdām nak nopūta. — Tu jau, milzi, esi saspraudis kopā nodzeltējušās kļavlapas. Veselas vir

tenes aizgājušās vasaras kjavlapu. Ar tādiem spārniem tu nekur tālu neaizlidosi!

Milzis cilā savus zeltlapu spārnus un skaidri jūt, ka līdz ar vēlo ciemiņu istabā ienākušas arī šaubas.

—       Tas nu gan nebūs nekāds gudrības dāvinātājs, nedz gudrība pamacītajs, — nopūšas Opis un dodas projām.

Jūrā nokrīt balta zvaigzne. Tik ātri nokrīt, ka Opis nepagūst pavaicāt, vai tā tik nav tāda pundurgudrība, ja kāds ar nodzeltējušu lapu spārniem grib lidot.

Visu nakti, visu nakti putns runājās ar sevi. Vārdi drūmi kā rudens nakts tumsā samelnējuši.

Arī rīts atnāca melns kā nepārsāpējusi bēda. Skatās Ūpis un brīnās — līdz ar pirmo gaismiņu pie viņa mājvietas ieradies vakar sastaptais milzis.

—       Vai tu, Ūpīt, nevarētu sev citur māju sameklēt, tāltālāk no milžu dzīvesvietas. Ne man vairs gudrus rakstus rakstīt, ne. savus zelta spārnus darināt, ja tu naktīs tik žēli vaidi.

—    Vai tad es vaidu? — Ūpis brīnās.

—       Vaidi, vaidi! Un no katra vaida melnas šaubas atstaigālīdz manai sirdij. Pameklē gan, Upīt, sev citu mājvietu.

Torīt Ūpis ne vārda neatbildēja, bet, kad citunakt milzis atnāca un lūdza to pašu, Ūpis beidzot apsolīja paraudzīties pēc jaunas mājvietas.

Taču pirms tam apbēdinātais putns gribēja vēlreiz parunāt ar kādu no milžiem.

Šoreiz viņš pieklauvēja pie kāda no viszemākajiem logiem. Tas atvērās, un laipna balss aicināja putnu istabā.

—       Vai tu arī būtu kāds no gudrajiem milžiem? — Ūpis jautāja. Balsī — vēja noliekta kārklu krūma pazemība.

—    Tā jau sauc ikvienu, kas še dzīvo, man pašam gan tā neliekas. Es jau drīzāk tāds pusmilzītis vien, — atbild dižās mājas iemītnieks. Tā kā būtu milzis, kā nebūtu, tikai mazdrusciņ lielāks par šīs pilsētas parastu vīru. Ūpis stāsta, ka gribētu gudrībā pamācīties. Ilgi stāsta, un milzis ilgi groza galvu. Pēc grib zināt, kāpēc naktsputns neesot gājis pie kāda no lielajiem dižprāta milžiem, kas mitinoties augstāk par priedēm.

—    Bet kāpēc tavs logs ir majas viszemākais logs? — Ūpis Iedrīkstas pavaicāt.

—   Man tāda sirds. Tā vienmēr vēlas būt priežu sakņu tuvumā, citādi lāgā neskan.

—    Varbūt arī tu raksti par priedēm grāmatas?

—    Rakstu! Par priežu saknēm. Gudrības mezglus meklēju. Gribu uzzināt, kāpēc cilvēki aizmirsuši to kopīgo valodu, kuru reiz pratuši gan koki, gan ļaudis, gan putni.

—    Ai, milzīt! — Ūpis līksmi iesaucās. — Iemāci man arī lasīt un rakstīt. Putnu gudrībā ļaudis ne labprāt klausās, varbūt uzrakstīto viņi izlasīs.

Tā nu tajā pašā vakarā milzis, kas sevi tikai par pusmilzīti dēvēja, sāka Ūpim mācīt ābeci. Līdz vēlai naktij Ūpis mācījās, un pusmilzītim nenobrīnīties, cik putnam vērīgs prāts.

Mājupceļā balta zvaigzne nokrita jūrā. Tik ātri nokrita, ka Ūpis nepaguva pavaicāt, vai uzrakstīto gudrību ļaudis labāk iegaumē nekā vārdos izsacīto.

Tagad naktīs Upis nemaz vairs negulēja. Pusmilzīša ābeci mācoties, aizmirsās citas domas. Arī solījums, ka jameklē jauna mājvieta, izkūpēja kā smiltis vēja plaukstā. Drīz vien viedais putns bija tik talu ticis, ka pats varēja sākt grāmatu rakstīt.

Kadu vakaru, kad Ūpis atkal devās uz lepnīgo milžu māju, pusmilzītis nekur nebija sastopams. Centīgais skolnieks izkāpu|oja visas kāpņu kāpnes — pusmilzīša nav un nav. Tā meklēdams, zem paša mājas jumta mazu, jocīgu lodziņu pamanīja. Lodziņšskumjš kā pusaizbirušas akas acs. Ūpis mēģina ielūkoties. Nekas, nekas nav redzams, tikai vaidi, nopūtas un šņuksti dzirdami.

—    Vai tur kāds par lielu nelaimi gaužas? — jautā naktsputns.

—    Nelaime gan! — atskan tik bēdpilna balss, ka no pajumtes nolīst asaru mākonis un sašķīst Upim pie kājām lielas,, melnas lāses. — Milži mani iesprostoja šajā šaurajā kambarītī. Es traucējot darbā. Tas nav tiesa. Es gribēju tieši palīdzēt.. Tagad naktīs vaimanāju, jo man nežēlīgi slāpst.

—    Vai lai atnesu tev tīru ūdens lāsi?

—    Man nepietiek no lāses. Man vajag jūras. Es taču esmu jūras vējš.

—    Ū-ū! — Ūpim no sašutuma acīs iezalgo zibeņi. Jūras vējšiesprostots šaurā kambarītī! No visa spēka Upis sitas pret mazo logu. Tiklīdz parādās sīksīka spraudziņa, jūras vējš pats atplēš, to vaļā un — aidā, aidā! — kā laimes pūķim astē būtu ieķēries, dodas projām uz jūru.

Jau pēc brīža viņš dārdina viļņu veserus tā, ka dun viss jūras plašums, tad attopas, atgriežas krastā un sauc:

—    Paldies tev, naktsputn! Paldies! Raudzīšos arī tavā labā kaut ko izdarīt.

Pusmilzīti Ūpis tajā vakarā nesatika, bet sirds, labu darbu padarījusi, auļoja itin priecīgi. Pēc daudzām pelēkām dienām tagad nāca gaišas kā balti bangojošās jūras austuvēs izaustas.

Jūrā dziedāja vējš, krastā dziedāja priežu koris. Opis rakstīja grāmatu un sapnī redzēja laimigo brīdi, kad tā būs gatava.

Ai, ai, putna bērns, kāpēc tu gluži kā cilvēks sapni sajauc ar īstenību! Kas izmērīs tās aizas, kuras šķir sapni no tiešamības? Ne putnam pāri aizlidot, ne cilvēkam pārbrist.

Opis jau bija uzrakstījis par milzi, kurš uz priedēm noraugās no augšas, jau bija pieminējis arī to gudrinieku, kurš no dzeltenām lapām spārnus darina. Visvairāk Opis stāstīja par saviem draugiem, par aizdzīto ozolu un sudrabapsi, par pusmilzīti, kam priedes saknes apvijušās ap sirdi. Tāpēc rakstot Opis brīžam paklusi smējās, brīžam nopūtās, brīžam pat sāpīgu vaidu izmeta.

Grāmata jau bija gandrīz uzrakstīta, kad atkal jauna nelaime āva kājas un devās uz naktsputna mājām. Vienurīt Opis jūt — sāk jūras krasta zeme līgoties. Vienrīt Opis redz — nāk milzis, lielais dižprātis, tas, kurš dzīvo gandrīz uz padebeša malas, nāk zelta spārnu, darinātājs un vēl daudzi, daudzi citi. Pusmilzīša gan nav viņu vidū. Kā vētras nobrāzti zari nobirst pār Ūpi jaunvārdi, jaunvārdi vien. Kur ir tas putns, kas apšauba dižprāša milža gudrību? Kur ir tas, kas apsmej zelta spārnus? I\ur tas, kas nepilda solījumu un nemeklē sev citur mājas? Kur ir tas putns, kas iedrošinājās atbrīvot jūras vēju? Kur? Kur? Kur? Kā asi šķēpi caur pelēko rītu duras saucieni. Kur Opis? Naktīs vaidētājs, nolādētais darba traucētājs? — tā skanēja no visām pusēm.

Ūpis pazemīgi atdarīja durvis, brīdi sakņupis stavēja lielmaņu priekšā.

—   Vai tad es naktīs būtu vaidējis? Es tikai mācījos ābeci lasīt. — Opis nedroši paskatījās uz priedēm. Tās stāvēja smuidras un lepnas, ne klanīties domāja, ne liekties, tad ari ūpis izslējās.

—       Ābeci? Ābeci? — milži smējās garo smējienu un būtu visu rudeni smējuši, bet visgudrais milzis jau sauca savu draugu kokuēdēju un pavēlēja nocirst pīlādzi. Gauži lūdzās Opis, pīlādzi aizstāvēdams, solījās tūliņ atstāt savu māju, viņš tikai paņemšot līdzi aprakstītas lapas. Nule milži atkal sāk gargaro smējienu un būtu tā vai visu ziemu smējušies, ja pats gudrakais no visiem neizķertu Opim aprakstītās lapas no rokām.

—   Vai! Vai! — ievaidējās jūra.

—   Vai! Vai! — atbalsoja priedes.

Te, kur bijis, kur nebijis, atskrien jūras vējš, izrauj milzim grāmatu no rokām un kūleņu kūleņiem prom uz jūru. Aprakstītās lapas izkaisīja gan jūrā, gan liedagā.

Domādams neizdomāsi, vai labu vai sliktu darbu izdarīja.

Tajā rītā ūpis jau trešo reizi šajā rudenī pazaudēja mājas. «Kam spārni, tas var tālu lidot un kaut ko gudru saredzēt un sadzirdēt,» viņš mierināja pats sevi.

Kāpu pīlādzītis palika nenocirsts. Taču no visa redzētā kokam sirdī salija tāds rūgtums, ka turpmāk tas riesa tikai sūri rūgtas ogas.

Sveštālumā no lepnīgā milžu mitekļa trīskārt iz mājām izdzītais ūpis rakstīja savu grāmatu.

Rakstīja, raksta, rakstīs un kādreiz noteikti uzrakstīs. Tad viņš atgriezīsies dzimtajā Jūrmalā.

Bet jūras vējš vēl šobaltdien tajā ļaunajā stundā izglābtās lapas plivina uz visām pusēm. Rudens naktīs tās virpuļo kopā ar smilšu vāliem, ziemas sniegputeņi tās lasa skaļā balsī, bet priežu ziedlaikā vējš tās iešūpo dzeltenajās dūmakās un tās viz zaļajos zaros kā citur nekur neredzēts zelts.

Jūrmalas priedes jau sen ir izlasījušas Opja nepabeigto grāmatu un tagad zina, ka ir arī tādi putni un tādi ļaudis, kuri sadzird viņu saknēs ierakstīto gudrību.

Gan jau kāds būs izlasījis arī par milžiem, kas īstenībā nav lielāki par šīs pilsētiņas parastajiem ļaudīm, un pastāstījis to jūrai, tādēļ jūra dažreiz paklusi smejas. Citreiz, Opim nodarīto pārestību saprazdama, drūmi vaid un nopūšas. Bet tie, kuri paši sevi dēvē par milžiem, tic, ka zemliku laika naktīs kāpās vienmēr spokojoties Opis, tādēļ pašgudrie milži nekad naktīs liedagā nerādās.

Pats Opis, trīsreiz aizdzītais, tomēr no savas dzimtās vietas mūžam neaizdzītais putns, tic, ka reiz viņš pabeigs grāmatu, kuru varēs lasīt un saprast gan putni, gan koki, gan ļaudis. Arī tās lapaspuses, kuras būs sūrsmaini rūgtas kā piejūras pīlādža ogas.

VĒstules saulei

Tas notika Ziemeļu zemē, kur vasaras tik īsas, ka visas puķes nemaz nepaspēj uzziedēt. Vēlziedes bēgšus aizbēg no dārziem, tiklīdz salnu ieraudzījušas, tad apdomājas, lai visaukstākajās ziemas dienās atgrieztos un ziedētu aizsalušajās logu rūtīs.

Tas notika Ziemeļu zemē, kur vasaras tik īsas, ka putni nemaz nepaspēj visas dziesmas -izdziedāt, viņi tās atstāj koku zaros. Bet vējš, mūžīgais dziesmu jaucējs, tās norauj kopā ar lapām un nomet zemē. Tāpēc rudeņos zeme vēl ilgi dzied, dzied meža zeme mētrājos, dzied tīruma zeme zelmeņos.

Tas notika Ziemeļu zemē, kur putni nolēma rakstīt saulei vēstuli, lūgties, lai tā tik neparasti ātri nesteidzas rudenim pretī.

Sanāca kopā visi skaļidziedātāji un klusidziedātāji. Dziedātnepratējus savā pulkā nepieņēma. Doma bija skaidra kā rītrasā mazgāta — vēstule jāraksta dziedātājputniem un tieši dziesmā.

Dzenis stāvēja sāņus un klusēja. Klusēja. Klusēja. Vislabākā Gaujas krastu dziesminiece nolēma rakstīt garu, garu vēstuli. Tāpēc viņa to iesāka jau naktī, un, saulei lecot, vēstule tiešām bija tik gara kā visi Gaujas piekrastes miglas vāli, kopā sasieti.

Lakstīgala nežēlojās, ka vasara tik īsa un viņa visas dziesmas nespēj izskandināt. Viņa tikai stāstīja, ka tāda upe kā Gauja pelnījusi, lai to slavina garu, garu vasaras laiciņu.

Lakstīgala dziedāja tik jauki, ka ievām sāka birt baltas asaras. Pieraudāja ar prieka asarām visu upes piekrasti. Bet, tiklīdz, ievām vairs nebija mirdzuma, arī Lakstīgala bija piekususi. Nejaudāja vēstuli pabeigt. Kā nepabeigtu vēstuli sūtīsi?

Arī Cīrulim bija dziesma, tālskanīga kā vasaras rīti un dzidra kā vasaras rīti. Sāka rakstīt saulei vēstuli agrīnā pavasarī, un sējas laikā vēstule jau bija gatava. Stāstīja par miežu druvām, stāstīja par rudzu druvām. Teica — druvas esot pelnījušas, ka saule ilgāk pie tām pakavējas. Lai saule ātrāk saņemtu viņa vēstuli, Cīrulis nolēma to aiznest pats. Uzlaidās debesīs gaužām augstu, gandrīz pie pašām saules namdurvīm. No tādas brīnišķīgas dziesmas mākoņiem reiba galva. Tie bēgšus aizbēga. Nu dzidrajās debesīs bija Cīrulis viens pats ar savu vēstuli. Bet saule — gudrā sieva — nesēž vis pavasara laiciņā savā kambarī, tā, ieāvusies zelta pastalās, staigā pa tīrumu. Soli pa solim sējējam līdzi. Tavu jaukumu! Tavu jaukumu! Cīrulis no prieka visu pasauli varētu piedziedāt. Nolēma dziesminieks garajai vēstulei vēl dažus pantus pielikt klāt. Kad nu beidzot viņš devās lejā, lai pasniegtu savu vēstuli saulei, varenā mirdzētāja — nezin kur palikusi, tikai viņas zelta pastala spīdēja tīruma malā. Cīrulis domāja, domāja, gudri izdomāja. Ielika savu vēstuli saules zeltainajā pastalā. Pēc tam atkal pacēlās gaisā, stāstīdams citiem putniem, cik viņš gudri vēstuli nosūtījis.

Vakara stundā Cīrulis vēlreiz nolaidās lejā. Pavaicāja sējējam, varbūt šis redzējis sauli vēstuli lasām.

—       Redzēju gan, — atbildēja sējējs un noņēma cepuri, jo tas bija krietns darbavīrs un druvas malā vienmēr noņēma cepuri. Redzēju tavu vēstuli, Cīrulīt! Tu biji to atstājis mana kumeļa pēdā.

—    Kumeļa pēdā? Kas tad notika tālāk?

—       Saule paņēma vēstuli. Viņa jau augu dienu staigāja man līdzās.

—    Ko? Un runāja arī?

—    Kā nu ne! Saule mūždien ar arāju, sējēju runājusies.

Cīrulis kļuva domīgs. Ja jau saulīte pati ar arājiem un sējējiem runā, tad tie ir sevišķā godā turami vīri.

Un Cīrulis savija ligzdu druvas ežmalā, lai aug mazie cīrulēni pavisam tuvu sējēja ceļam.

Kādurīt viņš atkal jautāja tīruma vīram:

—    Vai tu nemaz nežēlojies, ka vasara tik īsa?

—    Ko žēlošos! Kam daudz darba, tam žēlabām maz laika.

Cīrulis klusēja. Vakarā aizmiegot savā ligzdā, viņam šķita,

ka būtu runājis ar pašu sauli.

Arī lielais Dumpis bija sadomājis vēstuli rakstīt. Citi putni

jau gan Dumpi par dziedātāju neatzina. Bet viņam balss — skaļāka par visiem. Jau sendieniņ īsās vasaras bija Dumpi kaitinājušas. Liekņas nostūrī niedrājs, kur atradās Dumpja māja, noziedēja tik ātri, ka ne apskatīties. Bet niedres Dumpim mīļas pārlieku. Kāpēc saulei vēstuli neierakstīt niedru čabēšanā, zuzēšanā, sanēšanā? Palūdza lielais putns niedrēm, un niedres rakstīja arī. Bet Dumpis klaigāja klaigādams, stāstīja visiem, ka purvpļaviņas niedrājā esot nolikta saulei adresēta vēstule.

Vakaros priecājās Dumpis un mazie dumpēni — nu būs gara, gara vasara. Pēkšņi kādunakt niedru zaļās acis kļuva brūnganas, rudenīgs lietus sitās sejā. Neviens nezināja, vai saule vēstuli atradusi, vai izlasījusi vai ne.

Vēl daudzi putni rakstīja šajā vasarā vēstules un šaubījās, vai saule tās saņēmusi vai ne.

Arī Dzenis domāja, ka vajadzētu uzrakstīt saulei vēstuli. Dziedāt nepratējs. Augstu lidot nepratējs. Varētu iet pie cilvēkiem padomu prasīt. Bet nekāds dižais vārdotājs arī nebija. Dzenis mācēja tikai klauvēt un uzmanīgi klausīties, vai atbalss skanēs tuvāka, tālāka vai arī neatbildēs nemaz.

—    Tuk, tuk, priede, vai tu zini, kā var uzrakstīt saulei vēstuli? — Dzenis pieklaudzināja pie priedes durvīm un gaidīja atbildi.

—    Kāpēc vēstuli? Mēs, priedes, katru rītu runājām ar sauli, — priede atšalkoja.

Dzenis sastostījās, padomāja brītiņu, tad turpināja:

—    Tuk, tuk, priedīt, vai tu zini, kā jāiet pie cilvēkiem?

—   Nu, tāpat — atklāti, draudzīgi, tieši! Jāpieklauvē un jāgaida, līdz atvērsies durvis.

—    Bet ja neatveras?

—    Tad jāklauvē pie citām durvīm, pie cita sliekšņa!

Dzenis posās apciemot (audis. Izmazgāja strautā baltu kreklu

un kakla lakatiņu. Tie nu mirdzēja pa gabalu. Uzvilka jaunus svārkus un tikai tad devās ce|ā.

Tuvākā māja atradās netālu no meža. Varena māja, ar varenu žogu apjozta. Gar žogu sarindojušās košziedu dālijas un lielmanīgas kāršu rozes. Pie vārtiem smaidīja savāda, meža pasaulē nekad neredzēta puķe ar platām, zilām acīm un zelta skropstām.

Ieraudzījusi Dzeni, viņa iekliedzās un aizvainotā balsī purpināja kaut ko svešā valodā.

—       Es gribēju iekļūt pie cilvēkiem. Gribēju pavaicāt… jā, kā lai tevi uzrunāju, svešādā puķe?

Lepnīgā puķe arvien vēl kaut ko purpināja.

—       Klematis saka, tu, putnēn, nevarēšot ne izrunāt, ne atcerēties viņas vārdu, un vispār mums aizliegts laist nepiederošos šajā pagalmā! — paskaidroja dālija.

Dzenis nemaz nezināja, ko nozīmē «nepiederošs», viņš pazemīgi pieklauvēja vēlreiz.

—       Vai tu tiešām nesaproti, ka te nav brīv ienākt nepiederošiem, — dālija sapurināja savas zelta cirtas.

Uz sliekšņa parādījās mājas saimnieks.

—    Es gribēju lūgt… — es ļoti gribēju lūgt… — Dzenis iesāka.

—      Mēs nekādus lūdzējus nepieņemam, visi lūdzēji ir vazaņķi! — Durvis aizcirtās.

Šārtkošā kāršu roze smīnēja. Zilacainā puķe aizgrieza galvu sāņus.

tonakt Dzenītis prātoja, līdz aizprātojas, ka ļaudīm laikam patīk koši apģērbi, tādi kā dālijai, tādi kā zilacei puķei. Dzenītis

uzvilka zilsārtu kreklu un tumšzilus svārkus. Viņš devās vēlreiz pie |audīm.

Šoreiz viņš izgāja cauri trejiem mežiem. Trešā meža ielokā ieraudzīja mazu māju kā pelēku viršu norā norūsganojušu celmu. Sētas tai nebija. Durvis puspievērtas kā labsirdībā piemiegtas acis. Dzenītis pieklauvēja.

—      Ja esi labu |aužu, nac iekšā… — aicinājums bija laipns. Veca māmiņa kā vēja sašķobīta ābelīte paliecās uz durvju pusi. — Ak tad mani arj kāds beidzot atcerējies!

Nu skrēja vārdi kūleņu kūleņiem uz neparastā ciemiņa pusi. Kas viņš? Kādu labu vēsti atnesis? Bet, tiklīdz večiņa izdzirda par vēlēšanos saulei vēstuli rakstīt, viņa sasita plaukstas, un nu brīnumiem nebija gala. Kas tā par aplamu iedomu saulīti traucēt? Viņas laikos gan neviens tik aplam neizdomājis. Vai saulīte pati nezina, cik ilgi jāspīd? Un kam gan vairs vajag garas vasaras, ja mūža norietiņš tepat aizdurvē jau gaida.

Tencināja Dzenis tencinādams, tad vaicāja savai noskumušajai sirdij pēc mājupceļa.

Pērkons tovakar vēla pa debesim lielas ūdensmucas, tad sākās lietavas — garas kā Dzenīša sadrūmušās domas.

Dzenis ilgi sēdēja uz pielijušas priedes zara.

—       Klau, klau, dzirdi, priede, es jau divās mājās klauvēju — viņi neko negrib zināt par vēstuli saulei.

—       Klauvē vēl, Dzenīt! Esmu dzirdējusi, ka arī starp ļaudīm esot tādi, kas klauvējot visu mūžu.

Jaunā dienā, kad pielijušās priedes slaucījas rītsaules dvieļos, Dzenis vēlreiz devās pie cilvēkiem.

Gāja, gāja, nonāca pakalnā, kas viss zaļā gaismā laistījas.

Skatās — pasirms vīrs stāda mazas priedītes. Vienu, otru,

trešo, trejdevīti devīto. Dzenis domā — kur pieklauvēt, kur ne? Padod laburītu un laba vēlējumu. Tad atkal stāv un skatās. Zaļš lietus raso pār zaļajām priedītēm un atmodina Dzeņa vārdus. Par vēstuli saulei viņš jautā.

—    Pār vēstuli saulei! — atšalko mazās priedītes.

Tad sāk runāt arī pats meža dēstītājs.

—       Vai tad neredzi, meža kalēj, — viņš saka, noglāstīdams Dzenīša plecu, — es jau arī rakstu saulei vēstules. Izaugs jaunā priede, būs galotnē vēstule saulei. Gan saulīte izlasīs. Tā jau pie ziemeļkoka — pie priedes — dzīvo visu gadu.

—       Bet tu taču pats vairs neredzēsi savas priedes lielas izaugam, — Dzenis saka pavisam pārsteigts.

—       Neredzēšu! Bet vai tādēļ nerakstīšu vēstules saulei? Tāds mans darbs. Tāds mans mūžs.

Aukstās ziemas dienās, kad saule, ar blāvi sudrabotu seģeni apsegusies, slīdēja cauri mežiem, augstā priedē uzkāpis, Dzenis klauvēja un klauvēja.

—       Ko tu ņemies tik aukstā dienā, kad pat saules smaids sasalis! — īgņojās Zīlīte.

—       Saule ir te, te, te, un saulei rakstītās vēstules arī ir te, — sauca Dzenītis. — Saule nekur nav pazudusi, saule ir te!

Un, ja kaut kur neskanēja atbalss, viņš gāja pie citas priedes.

—    Tuk, tuk, tuk, saule ir te, ir te!

KAD KOKI UN PUTNI RUNĀja

Notikās tā: Sarkankrūtītis mīlēja blīgznu. Lokano līganzaru koku, pieticīgo ziedētāju, rāmi zaļo zaļotāju. Augas dienas putns šūpojās tās zaros: pret saules lēktu, uz saules rietu.

—    Kā tu vari tā mūždien? Vai neapnīk? — smīkņāja vējš. Māneklis vējš nesacīja, ka īstenais blīgznas zaru šūpotājs ir viņš pats.

—   Vai tad mīlestība var kādreiz apnikt! — atvidžināja Sarkankrūtītis un ļāva plivināties savam košsārtajam kakla lakatiņam — pret saules ausmu, uz saules norietu, no saules no

rieta uz jaunu atausmu. Tā i nepamanīja, ka blīgzna jau dzeltē. Arī to nepamanīja, ka vējš ik dienas rauj blīgznai lapas nost. Vienurīt līganā kā apzagta sirds. Kaila rudens salā. Arī Sarkankrūtītis jutās kā apzagts.

—   Kāpēc tu tagad tik skumji vīvo, kad tevi šūpoju? Vai tad mīlestībai tādas skumjas piederas?

—    Ne jau tu, bet vējš mani šūpoja un līdz ar maniem zariem arī tevi. Bet kāda tev, putnēn, daļa par manu un vēja mīlestību?

Sarkankrūtītis klusi aizspurdza projām. Nokaunējies. Apjucis. Tā kā ar apzagtu sirdi.

—    Nepastāvīgais viegli padodas vējam, — vīpsnāja pēcsalnu dienas lietus mākonis, kaisīdams nespodras, pelēkzilas krelles uz kailajiem koku zariem.

—    Jā, jā, blīgzna viegli pakļaujas vējam… — stāstīja Sarkankrūtītis pats savai sirdij un ielaidās apses zarā. Apsē bija vairāk nekā citos kokos rudens lietus mākoņa atstāto pērļu. Putnam šķita, ka apsei ir smagi. Notikās tā, kā jau daudzreiz notiekas, — apbēdinātais uzmeklēja to, kas, viņaprāt, arī bija apbēdināts.

—    Kas tas par brīnumjauku putnu! — apsei iegavilējās sirds. Salnas nopalsenotajos un miglas norūsganotajos rītos, kad vējš dzenāja nodzeltējušu lapu vālus kā skumjas, projām aizmestas domas, košsārtais lakatiņš mirdzēja uz putna krūtīm kā liels, mežā nekad neredzēts zieds. Un apse sāka čukstēt Sarkankrūtītim tik siltus vārdus, ka visas rudens lāses pārvērtās par brīnumsvecēm. Tik labiem vārdiem nespēj pretoties neviena putna sirds, un viņš palika ilgas dienas pie apses.

Sniega mākoņi aizdzina lietus mākoņus. Apsniga visi koki. Apse neapsniga. Apse runāja tik mīļi, ka sniega pārslas, tik tikko zariem pieskardamās, izdzisa, un no apses siltajiem vārdiem apmedojās visi tās pumpuri — tumšbrūnie, gaišbrūnie, medusspīdīgie.

Augu ziemu Sarkankrūtītis šūpoja apses zarus, un spīdīgie pumpuri pirms laika atsauca mežā pavasari. Jau saule nesa pūpollaika sniegā balināt spoždzeltenus lakatus. Jau mežs mazgājās brūklenāju košajā zaļumā.

Spridzīgas meitenes un trokšņaini puiši ieklaigājās mežā. Aiz viņiem līkločoja omulīgas slēpju pēdas.

—    Paskat, paskat, kāds apsei koši sarkans zieds! — sauca meitene, kuras acīs smaidīja ziemas vakaros izlasīto pasaku brīnumainība.

—    Zieds, zieds! Tiešām zieds! Apse sākusi ziedēt ar košsārtiem ziediem. Pati pirmā agrajā pavasarī! — sauca jaunie cits caur citu. Viņi jau visi bija tajos gados, kad sirdis pašas skrien dīvainībām pretī.

Apse notrīsēja lepnumā no saknēm līdz galotnei. Medainie pumpuri izvilka spoguļus, tajos atmirdzēja Sarkankrūtīša sārtais lakats. Nu patiešām izskatījās, ka viss koks zied.

—    Kā viņi mani apbrīno! — čukstēja apse. — Drīz viss mežs apskaudīs manu skaistumu.

Tajā brīdī garām gāja mežinieki — koku, putnu, zvēru valodas sapratēji.

—   Melu koks! Kā jau allažiņ bijis — apse ir melu koks, — nosmējās vīrs ar sirmozola godīgumu acīs.

Sarkankrūtītis satrūcies aizspurdza pazarēs.

—    Tu taču nedomā lidot projām? Tu taču nedomā ievainot mūsu mīlestību? Tu taču tagad esi mans zieds.

—    Nē, mī|ais koks, — putns atbildēja, — es nevaru izlikties, ka esmu tavs zieds. Tā jau nav mīlestība — ziedēt tādēļ, lai apmānītu citus.

—    Muļķa putneli, bez manis tevi neviens neievēros, neviens neapbrīnos! — nule apse sprakstēja kā milzīgi liela dusmu pagale. Jo skaļāk viņa kliedza, jo tālāk aizlaidās putns, kurš negribēja kļūt viņas zieds.

Tajā pavasarī un vasarā Sarkankrūtītis bija klusākais no visiem putniem. Koki nesaprot mīlestību, tā viņš sacīja pats sev un visām blīgznām un apsēm meta līkumu apkārt.

Atkal baltoja ziema, atkal sniega mākoņi peldēja kā milzīgas sudrabķērpju noras, kas izbēgušas no meža un uzkāpušas debesīs. Kad caur mežu joņoja sniegputenis, katrs glābās, kur patapdamies.

—    Košsvārcīt, tu varētu patverties manos zaros, — aicināja egle. Ar mūža labestību piebirusi egle.

—    Nē, paldies! — Sarkankrūtītis aizlidoja garām. Baidījās, ja viņu atkal varētu noturēt par ziedu.

—    Sarkankrūtīti, manos zaros ir silti, un sniega aurotājs trakos vēl ilgi. Tāda ir Vējamātes ziņa.

—   Nē, paldies! Man nekad nav auksti! — Un košsvārcis jau pazuda putenī.

Taču sniegavējš auroja aurodams, nelaiķa nelaiķu piesaukdams jau kuro dienu, jau kuro nakti. Bēgdams neizbēgsi no tāda auļotāja, kas visu mežu sadomājis debešos uzraut. Nu jau

viesulis, baltas dūres vīstīdams, izsauca uz cīņu vislielākās priedes un egles.

Kur paslēpties? Kur? Putns raudzījās pēc mazākiem kokiem un krūmiem. Smuidrajiem, dižajiem neticēja vairs.

Noguris un nosalis Sarkankrūtītis sakņupa zem kāda ar mīkstam skujām klāta zara.

—    Kā lai uzrunāju tevi, laipnais koks, kas mani pasargāji nelaiķa naktī? — putns jautāja, atmozdamies no rīta.

—    Kurzemes īve, — ar tumšzaļu zaru pamāja sargātājs koks. Nokrita pārslu sauja. Sarkankrūtītis uzlaidās uz kāda augstāka zara, nokrita vesels klēpis pārslu. Putns uzlidoja īves galotnē.

—    Tu izskaties ļoti skaista apsnigusi, bet daudz skaistāka bez sniega. Varbūt tu vēlies, īve, lai kļūstu tavs zieds? — tā bija Sarkankrūtīša pateicības pilnā sirds, kas mudināja tā vaicāt.

—    Nē, brīnumainais putns, tu nevari būt mans zieds. Man ir mazi, necili ziedi, es negribu lepoties ar košumu, kas pieder citam, — tā sacīja Kurzemes īve, un Sarkankrūtītis pavisam apmulsa, jo nekad nebija dzirdējis kādu tā runājam.

Arī nākamajā naktī aulekšoja puteņi. «Labi tam, kam īve piedāvā patvērumu,» domāja putns. Bet pierimušo vēju rītausmā viņš cēlās ļoti agri un notrauca sniegu no īves zariem.

«Labi tam, kurš pazīst tādu putnu kā Sarkankrūtītis,» domāja īve.

Taču drīz vien nāca naktis, kad putns vairs nevarēja aizmigt, skatījās uz īvi un domāja, kā varētu pateikties mīļajai saudzētājai, kura pati arī noteikti sala šajā ziemas bargumā. Prasīja padomu sirdij, sirds zināja.

Klusā rītā, kad pierimušie puteņi kā balti lāči gulēja meža vidū, Sarkankrūtītis devās tālajā ceļā pie saules.

—     Uzdāvini man, Saulesmāt, dažus spožus starus, ne tos bāli dzeltenos, kurus tu sniega laikā atvēli mežu zemei.

—    Ko tu gribi darīt, ziemas dziesminiek?

—     Sakuršu ugunskuru mazās Kurzemes īves tuvumā. Viņai taču salst. Bet īve nežēlojas un tādā nelaikā spēj sasildīt vēl pat citus.

Saule vēlīgi atsmaidīja un iedeva Sarkankrūtītim veselu klēpi siltu, siltu, brīnišķīgi mirdzošu staru.

Toziem mežā zaļās īves tuvumā augas dienas dejoja sārtu liesmu ugunskurs. Pat naktīs, kad tas nodzisa, uz tumšzaļajiem zariem vēl dzirksteļoja mazas, sarkanas uguntiņas. īve bija tik skaista kā nekad.

Drīz vien arī citi putni pamanīja Sarkankrūtīša sakurto ugunskuru un nāca sildīties. Taču mazo ugunskūrēju neredzēja neviens. Paslēpās nabadziņš. Ļoti baidījās labsirdīgais putns, lai, uz viņu raugoties, kāds neatceras, ka reiz viņš it kā bijis melīgās apses zieds.

Taču visspožākajām liesmām arvien bijis īss mūžs.

2agata, mēlnese, Žagata, vējgrābsle, visu nakti negulēja, vāķēdama novāķēja, kas tas tāds ugunskūrējiņš. Tad izkliedza pa visu mežu:

—     Vai zināt, zināt, putni, vai zināt, zināt, koki, kurš putns ir raganas pusbrālis? Tas, kurš burvības uguni kurina pie mazās īves. Apburs visu mežu. Kokus par ķēmiem, putnus par raganas olas perējumiem.

To dzirdot, ausījās koki, šausminājās putni.

Taču Žagata, naida dvēsele, nerimās dvēsele, ielaidās īves tumšzaļajos zaros un ķērcinājās bez mitas:

—       Pērnvasar Sarkankrūtītis šūpojās blīgznā, pērnvasar mīlēja melu koku apsi! Čāk, čāk — kādas liesmas viņš sakūra gan apses, gan blīgznas tuvumā! Ne jau burvestības’ apsēstas ka šodienīgas.

īve satrūkās, atlieca zarus projām no ugunskura, bet citurīt lūdzās putnam skumjā, skumjā balsī:

—       Nekurini manā tuvumā ugunskuru! Blīgzna raud, apse raud aukstumā, gan jau arī es ziemu bez uguns pārcietīšu.

—      Vai tu no sirds tā vēlies? — ieūvinājās Sarkankrūtītis, iemezdams ugunī vēl dažus saules starus.

—       Nekurini, nekurini uguni! Tavai ugunij ļauna slava, — nopūtās īve un aizklāja acis.

Vēl ilgi noraudzījās košais putns Kurzemes īvē, tad gāja un aizgāja projām. Dziļos mežos, ziemas mežos, nepazīstamos mežos.

Tā neviens putns vēl nebija smējies, kā toziem smējās Žagata. Tikai pēc gadu gadiem Kurzemes īve saprata, kādēļ Žagata tā smējās. Tā pati Žagata, kura daudzas dienas bija sildījusies pie Sarkankrūtīša kurinātā ugunskura.

Bet mežinieki, īvei garām iedami, saka:

—    Tāds skaists, bet skumjš koks …

Daži papriecājas par sārtajām oglītēm īves zaros, nezinādami, ka tās ir pēdējās dzirkstis no kāda ugunskura. īve ir klusa. Kam stāstīsi, kam nestāstīsi, ka arī koki pazīst tādu mīlestību, kuras dēļ saknes varētu izraut no zemes, lai tikai spētu mežu mežus izstaigāt un vēlreiz sastapt Sarkankrūtīti.

Sarkankrūtīša sārtais lakats no tā laika uzziedēja vēl košāk.. Viņu apbrīnoja daudzi, viņu gaidīja parādāmies gan rudens pelēkajās, gan ziemas baltajās dienās. Gaidīja arī tie, kuri nekad neuzzināja — Sarkankrūtītis reiz pazinis tādu mīlestību,, ka spējis rokās nest saules starus, pie kuriem sildījies viss lielais Kurzemes mežs.

VIŅpus sudraba sĒtas

Žubīte aizprecējās uz svešu ciemu. No ligzdaszemes līdz jaunajām mājām ceļš garš kā viņas pašas pūra josta, ar dziesmu zīlēm izmargota.

Žubītei jaunajās mājās iebraucot, svešādi šķindēja zvani, svešādas magones žilbinājās ciema sievu lakatos. Arī kāzu deju soļos dimdinājās līdz šim nepazīstams prieks.

—    Lai nu kāds, ka tikai prieks! — Žubīte iegavilējās, rituļu rituļos ritinādama vaļā arī savu dziesmu jostu. Nošķinda zīles, novizuļoja, noņirbēja saules un zvaigžņu krāsas. Tā kā no Ziemeļzemes dzintariem savērpta, tā kā no saules lāsēm izausta — tāda bija Žubītes pati labākā dziesma. Gan kāzu, gan

atkāzu dienā tādā brīnumjaukā dziesmā klausīdamies, svešciemieši sirdis pazudināja. Bet pēckāzu dienā viņiem jau citāda runa: sievas lakats nedrīkstot dziesmās plandīties. Žubīte aprāva dziesmu nepabeigtu. Tādas runas viņas dzimtajā pusē nebija nekad dzirdētas.

—    Dziedi vien, — vīrs noglāstīja viņai plecu, — bet nedziedi, jaunajā mājā ienākusi, tikai savas dzimtās puses dziesmas. Pamācies mūsējās. Ļaudīm savējās vairāk sirdi silda.

Žubīte paklausīja. Vēl jau mūžs tik tikko ābe]ziedu laikā sabaltojies, vēl jau jaunā laime visā mūžā neizdziedama rādījās. Taču drīz vien Žubīte uzzināja, ka šajā ciemā dzied tikai svētku dienās.

—    Bet citreiz? — viņa samulsusi jautāja.

—   Citās dienās gaiļi dzied, agri darbam modinādami. Un visbagātākajās mājās arī pulksteņi dzied, — attrauca vīrs un nu dižmaņojās ar saviem pulksteņiem. Kādu gan tur nebija! Mazie — sienāžbalsīs sisinātāji —, puslielie — kā smagas lietus lāses skanētāji — un vēl lieli jo lieli, kas skaldīja laiku kā ar varenu sudraba cirvi. Bija arī pulksteņi — dzegužbalsu atbalsotāji — un vēl tādi, kuri dziedāja kā rītstundu gaiļu koris.

—    Kāpēc tik daudz pulksteņu vienā pašā mājā? — Žubīte nesaprata.

—    Lai neviens ne mirkli nenokavē darba sākšanu un katram darbam savs pulkstenis un katram labam nodomam arī savs.

Žubītei no pārsteiguma acis kļuva lielas kā brīnumzirņa graudi. Viņai jau pūrā nebija neviena pulksteņa.

Bagātajā mājā darbi paši nāca pa logiem un durvīm iekšā.

Prasījās steidzīgi darāmi. Darbiem līdzi bagātība. Ir tā šo'dieneja, ir ta, kas jaunajam vīram tikai sapņos rādījās. Labi, ka Žubītei no Laimes mātes dāvināts gaužām veikls darba solis. Kā lidot aizlidoja no klēts uz istabu, no istabas uz pagrabu un simts kārtām atkal pa to pašu ceļu.

Jaunais vīrs gribēja, lai viņa mājā visiem labi klājas, lai nevienam nav jāžēlojas. Bet gadījās tā, ka dižistabas durvis sāka gausties; čīkstēja negaušas, it kā tām virās būtu melnie vilkuzobi sabāzti. Vīrs vērīgi aplūkoja durvis.

—    Jāieliek jaunas! Mājai nepatīk jau nosirmojušās ozolkoka duravas. Kaldināsim no sudraba!

Vēl agrākās rītstundās tagad dziedāja pulksteņi. Tā īsināja naktis, ka visskopākā zvaigžņu sauja nespēja nomirdzināties lejā, lai kaut brīdi paspīdētu uz spilvena malas.

Auļoja dienas lielajā auļojumā, nu jau ne tikai dižistaba, bet visa māja lepojās ar sudraba durvīm.

Taču pavisam negaidot kāds atkal sāka žēloties. Delvergadu rukši un vecgadu ruksienes sūdzējās par savām silēm. Lepnīgākas bija iekārojuši.

Saimnieks vērīgi aplūkoja baltcūcīšu pulku.

—    Pareizi dara, par sevi atgādinādami. Bagātā mājā arī cūkām pienākas sudraba siles.

Atkal rītos zvanīja pulksteņi, vēl vairāk īsinādami nakts atpūtas stundas. Saimnieks nopirka pat dažus jaunus un pavēlēja arī tiem ielikt skanīgas sudraba mēles.

Nu jau sudrabs laistījās istabās, klētīs un kūtīs. Nu jau visas lietas runāja tikai sudraba valodā. Kādu laiku šajās mājās nežēlojās neviens. Tad kādu rītu saimnieks izdzird dižskurstenī tādus kā šņukstus, kā vaimanas, kā žēlabas.

—    Žubīt, tev veiklāks solis, kāp augšā, paskaties — kas tur niekojas, nedrīkstēdams atklātu valodu runāt?

Uzkāpj Žubīte jumta korē un ilgi nenāk lejā.

Beidzot atgriežas un stāsta vīram — ar pašu vēju esot runājusies. Vējam nepatīkot viņu bagātā māja. Sen neesot dzirdējis kokus dziedam, sen neesot manītas puķes smaržojam, arī ļaudis kopš atkāzu svētkiem neesot dzirdēti dziesmas skandinām.

—    Paskat, kāds nopēlējs! Kas tad šo te aicinājis! — saimnieks sirdījās. Aizmirsis darbu un aizmirsis pulksteņus, visu dienu sirdījās.

—    Žubīt, skrien vēlreiz augšā! Saki vējam— ja nepatīk, nav te nākšana!

Aizskrēja Žubīte, un atskrēja Žubīte. Vējš gaudās, kā jau gaudies. Launaga stundā saimniekam iešāvās prātā dižgudra doma. Piesolīja vējam dižsudraba zābakus. Lai skrejot tālīnā pasaulē, lai te vairs nerādoties. Nu sāka vējš lielos joksmieklus bārstīt. Smējās ka negudrs, uz jumta kārniņiem atspēries. Saimnieks paķēra sudraba rungu, pacēla rungu pret lielo smējēju, bet šis nu smejas i par rungu, i par saimnieku.

Tajā naktī vējš izdarīja vēl kādu īstu vellatas stiķi — apgāza cūku sudrabsiles, atrāva vaļā istabu sudrabdurvis un smējās tieši pie saimnieka gultas.

Citurīt saimnieks, dusmās burbuļodams kā cūkkartupeļu katls, sāka celt majai apkārt sudraba sētu. Kārtu pa kārtai. Lai ne sīki, ne lieli vēji pāri netiek. Strādāja gargaras dienas, naktīm miegu zagdams. Uzauga sēta līdz mākoņiem, brīnījās mākoņi, mutes atplētuši.

—    Redzi, tā šīspuses ļaudis cīnās ar vēju! Vai nu vēja muļ-

ķībam ceļu griezīsi, — saimnieks sacīja Žubītei. Kā nobijusies staigaja jauna sieva šajās dienās. Kā nobijušās klusēja ābeles darza un oši pagalma vidū. Vējš tiešām uz bagāto māju vairs nenāca. Zvanīja pulksteņi, rītstundas vēstīdami, aizdzina nakts miegu un sapņus, bet nevarēja aizdzīt krēslu. Augas dienas krēsla dzīvoja istabās, pagalmā, dārzā.

Nenobrieduši āboli aizbēga no zariem, rožu pumpuri palika ar neatvērtām plaukstām. Pagalma mauriņš sabozās un nopalsenoja, drīz vien kļūdams kā novalkāta vecgadu sega. Naktīs uz palodzēm raudāja mirtes. Kāzu dienā jaunie ļaudis bija solījušies tās visu mužu saulē turēt. Sudraba sētai saule vairs netika pāri.

Žubītei visur līdzi nāca skumjas kā smaga veļu nakts migla. Labi, ka šajās melnsmagajās dienās mātes padomu atcerējas:

—   Visgrūtākajā dienā ataicini sirdī dziesmu!

Atcerējās arī to, ka šīspuses ļaudis tikai godos dzied, tomēr zagšus sameklēja savā pūrā dziesmu jostu un noglāstīja varavīkšņainās zīles. Nezināja pati, kura dziesma tagad vislabāk palīdzētu. Mēģināja dziedāt, bet dziesma tūliņ atsitās pret augsto sudraba sētu un noslāpa.

Atkal staigāja dienas ar krēslas soļiem.

Tad kādurīt Žubīte izgāja ārpus sudraba sētas. Iesāka dziesmu, kuru bija dziedājusi bērnībā, sakot saulei laburītu.

Sākumā dziesma skanēja tāda nedroša un apjukusi, bet, tiklīdz tai pretī iznāca saule, apbira viss ceļš ar zelta lāsēm, arī Žubīte pati. Pagalma oši izslēja galotnes, it kā gribētu sētai pāri kāpt. Viņpus sētas puķes atvēra plakstus un platām, zilām acīm raudzījās Žubītē. Nu jau gaviles ieskanējās Žubītes dziesmā, bet tad — dziesma pēkšņi pārtrūka.

—    Zube, Žubīt! — sauca vīrs no pagalma puses.

—       Zube, Žubīt! — Viņš iznāca pa vārtiem. — Vai tev kaut !<ā trūka mūsu bagātajā mājā, ka tu rītausmā viņpus pagalma

dziedāt ej?

—       Trūka gan! Saules nebija. Mēs jau paši izdzinām sauli no mūsu mājas.

Vīrs taisnoties nepaguva. Visās malās skanēja rīta pulksteņi. Tajā dienā viņš bija nodomājis ielikt sētas vārtiem greznus izrotājumus.

Neielika. Sievas dziesma visu dienu ausīs skanēja.

Nākamajā rītā sieva atkal dzied viņpus vārtiem, un vīrs atkal viņu uzmeklē un atved atpakaļ pagalmā. Tiklīdz sievas dziesma sastapās ar sauli, tā kļuva gaviļaini gaviļaina, tikai vienmēr ātri pārtrūka, vīra saucienus izdzirdusi.

Vienurīt Žubīte, saulei pretī steigdamās, bija aizgājusi tik tālu no mājas, ka nesadzirdēja vairs vīra saucienus.

Melnas bailes iekrita vīram sirdī. Skriešus viņš metās meklēt pazudušo. Tur, aiz kaimiņu kalna, pašu dziedātāju neredzēja, bet dziesmu sadzirdēja. Kāda brīnumaini brīnumaina dziesma! Vai tajā zelta gredzeni nešķinda, vai kāzu mirtes nesmaržoja, vai garais vedību ceļš nevizēja, ar saules lāsēm nokaisīts?

—       Zube, Žubīt! Kam tu nevari pagalmā vai istabā dziedāt? — tā viņš lūdzās, sievu beidzot panācis.

—        Nevaru, nevaru! Te jau nav kā manā dzimtajā pusē, kur dziesmas var izdziedāties, gan maizi cepot, gan namiņu slaukot, gan Jāņu rozes un Pēterrozes ravējot.

—    Zube, Žubīt, vai tad tev nepatīk šī zeme, kur esi atpre

cēta? Zube, Žubīt, vai tev kaut kā trūka mūsu bagātajā mājā? Varbūt tev sudraba pulksteņu nepietika?

—    Trūka gan! — Zubite nolieca galvu vīram uz pleca. —Viena pulksteņa nebija. Tā, kas sadzird sauli.

Beidzot vīrs saprata, kāpēc Žubīte gājusi dziedāt viņpus sētas.

Gluži nokaunējies, citurīt viņš sāka nojaukt augsto sudraba sētu. Kārtu pa kārtai, dienu pa dienai. Drīz vien pagalmā ienāca vējš un gluži kā apreibis, Žubītes dziesmā klausīdamies, dejoja ošu, dejoja ābe]u zaros, tad pārgalvīgi pieskrēja pie cūku sudraba silēm un tās apgāza.

Skatījās, gaidīja, kas nu būs? Vai sudrabrunga bārties nāks vai arī saimnieks pats?

Jaunais saimnieks uzsmaidīja vējam.

—   Ja tu dziedi, tad dziedi tik brīnumskaisti kā mana sieva. Raugies, raugies, pati saule nāk pretī viņas dziesmai!

Vējš klusēja, jo tik lieliski dziedāt viņš neprata. Bet, kad Žubīte dziesmu pēkšņi pārtrauca, lai pēc brīža to turpinātu, vējš, staigādams pa saules pielijušo dārzu, stāstīja kokiem un puķēm:

—    Viņa vienmēr pārtrauc dziesmu tādēļ, lai pavērotu, vai viņas vīram tiešām pietiks spēka nojaukt paša uzcelto sudraba sētu.

PAR KLUSĒjoŠo rozi

Sārti pelēkais Balodis, kurš tagad tik bieži redzams ostas krodziņa tuvumā, kādreiz dzīvojis īstā brīnumparkā.

Sārti pelēkais Balodis, kurš vienmēr pēc kaut kā saukā vai lūdzas, dažreiz pat baras ar matrožiem sapūties un saerrojies, kādreiz bijis pārlieku maigas dabas. Mīlējis dziesmas un rozes, dzēris tikai no visskaistākās strūklakas krūzes — kā todien, kā todien___

Nevienam putnam nebija tādas dziesmas kā tā, kas tajā vasarā sāka skanēt lielajā parkā. Ne parkam putnu, ne dziesmu

trūka jau viņgados, jau sen sengados. Pat visgudrākie Jaudis, saskaitījuši visus šīs koku valsts putnus, tomēr nespētu iepazīt un iztulkot viņu dziesmas. Tāpat kā putni nepazina to dziesmu, kura viendien atskanēja no parkmalas mājas baltā balkona.

Strūklaka pievēra acis un klausījās. Vējš pārtrauca akāciju ziedlaika deju un klausījās. Sārtpelēkais Balodis, kas pašlaik dzēra no strūklakas krūzes, pacēla galvu un klausījās.

—    Uh, uh-ū! — cauri parkam aizskanēja viņa sauciens, mudinādams arī citus putnus ieklausīties neparastajā dziesmā. Bet visi putni jau bija to pamanījuši un klausījās. Bez skaudības. Ar apbrīnu. Pat Gpis, lielā parka naktssargs, nesaprata, kur tāda dziesma pēkšņi radusies.

Vienīgi sārtpelēkais Balodis, kurš labi pazina gan parku,, gan pilsētu, apriņķojis pāris reižu ap balto māju, līksmi paziņoja:

—    Cilvēks spēlē vijoli!

Balodis vēl sacīja, ka vijolē skanot cilvēka paša sirds. Visi putni tam ticēja. Tikai parka koki, to izdzirduši, nemierīgi sarosījās:

—    Kādē] tad vienīgi cilvēka sirds. Tā ir arī mūsējā. Vai tad sārti pelēkais dūdotājs nav ieklausījies, ka vijolē skan ošu un ozolu lapotnes dziedājums, bērza vijīgo zaru vīvošana, liepas liegā rūtošana, apšlapu skandinājums, kļavlapu aplausi, akācijas balto uguņu dziesma?

Vijolnieks ik rītus spēlēja tad, kad virs pamales priežu vainagiem atmodās saule, un vienmēr vakaros, kad saule aizmiga jūrā. Vienudien viņam līdzās nostājās arī sieviete. Viss parks raudzījās tik skaistā sievietē. Pats savādākais bija tas, ka viņai

rokās lepojās ziedu pilns dārzs. Tādas acālijas nebija redzētas pilsētas parkā, tik dīvainas tulpes arī te neauga, tik lielziedainas prīmulas nepavisam ne. Bet neparasto puķu vidū ziedēja nekad nekur neredzēta roze. Tieši brīnumainā roze nu kļuva par sārtpelēkā Baloža laimi un arī nelaimi. Sieviete nolika dīvaino dārzu uz balkona malas. Tas nu tur palika arī vēl tad, kad viņi abi ar vijolnieku jau bija aizgājuši. Agrīnā rītstundā, kad pat saule vēl nebija atstaigājusi līdz parkam, Balodis pielaidās pavisam tuvu svešatnīgajai rozei. Apmulsis viņš tvarstīja vārdus kā slāpdams:

—    No kurienes tu esi, svešiniece roze?

Roze skatījās Balodim tieši acīs un neatbildēja neko. Balodis pienāca vēl tuvāk. Maigi dūdodams, vēlreiz nodūdoja savu jautājumu. Roze klusēja.

Kad uz balkona parādījās vijolnieks un sieviete, Balodis paslēpās tuvējā akāciju krūmā. Vijolnieks spēlēja tā, ka visas parka rozes atvēra ziedus, bet tā, uz balkona, šķita uzziedam nekad neredzētā skaistumā.

Otrajā rītkrēslā Balodis atkal uzrunāja klusējošo rozi:

—   Nevar būt, ka tu esi no lepnajām, svešatnīgā. Varbūt tevi kāds apbēdinājis, ka tu tik ilgi klusē?

Roze arī šoreiz neko neatbildēja.

Visu dienu un visu nakti Balodis pavadīja tuvējā akāciju krūmā, vērodams rozi.

—   Ja tu esi tik loti apbēdināta, ka nespēj pat runāt, Jauj man uzzināt tavas bēdas, es mēģināšu tev palīdzēt.

Roze klusēja. Kādas bezgalīgi garas domu virtenes atšķetināja Balodis, mēģinādams uzminēt rozes klusēšanas noslēpumu! Varbūt viņš neprata pietiekoši saudzīgi un mīļi uzrunāt

svešinieci? Visu mūžu viņš bija runājies ar puķēm, ar kokiem, pat ar Jaudīm. Bija dzirdējis sevi dēvējam par gudru putnu, par laimes pastnieku.

Kādu dienu viņam sāka likties, ka svešatnīgā roze ir par kaut ko aizvainota.

—       Vai tas varētu būt, — Balodis ieminējās pavisam bikli,

—   ka tev grūti paciest savā tuvumā citu rožu skaistumu?

Roze klusēja. Putnam tomēr šķita, ka viņa paloka galvu.

Tajā naktī klusētāja atnāca pie Baloža sapnī. Tik dižciltīga un košziedaina, tik lepna un aizvainota! Solījās pavisam aizbēgt, ja citas rozes viņas tuvumā leposies ar ziediem.

Bet Balodis torīt, kā caur burvju liesmām izgājis, gluži aplamīgu ceļu izdomāja, gluži aplamīgā ceļā iegriezās. Devās pie parka rozēm un lūdzās, lai tās tik krāšņi neziedot. Viešņai taču esot tiesības būt skaistākai par visām.

Baltā roze — Sniega karaliene — sadrūmusi nopūtās:

—       Es tevi vairs nepazīstu, Balodi, kas tevi tik ļaunprātīgi apbūris?

Dzeltenā roze — Dzintara lāse —, izdzirdusi putna lūgumu, paslēpa ziedlapās rasas pilienu.

—       Neapciemo mani vairs, Balodi, ja tikai tādu lūgumu vari izsacīt.

Bet tumši sarkanā roze — Ugunsdeja — izslējās lepnumā, sapurināja krāšņo ziedlapu vainagu un pasvieda Balodim tik nicīgus vārdus, ka zeme viņas tuvumā ievaidējās:

—       Man žēl visu to, kuri mīlestības dēļ pazaudē prātu, bet es dzīvoju daudzu priekam, nevis lai izpatiktu vienam ar neziedēšanu.

Vējš pacēlās uz pirkstgaliem, un saule pašķīra akāciju zarus,, lai labāk redzētu i tumšsarkano rozi, i Balodi.

Tas viss notikās tieši tajā dienā, kad uz balkona neparādījās, vairs vijolnieks. Daudzas dienas viņš nenāca, bet tad kādurīt vijole atkal skanēja. Sadrūmusi vijole. Tā kā aizlijuši debesu mala. Putni saskatījās. Putni nesaprata, kā tik skumji var dziedāt, ja saule vēl kāpj vasaras kalna un visas priecīgās dziesmas nav vēl izdziedātas.

Arī sievietei laikam nepatika tik drūmas dziesmas, viņa uz balkona vairs netika redzēta. Svešatnīgā’roze ziedēja, kā ziedējusi, un Balodis lūdzās, lai taču pasakot kaut dažus vārdus.

Kādu rītu atgadījās kaut kas pavisam negaidīts. Dārzs ar visu krāšņo rozi bija no balkona nozudis.

Balodis pūta tik smagi, it kā visas pasaules grūtums būtu uzgūlis viņam uz spārniem. Viņš izmeklēja visu parku. Sauca,, lūdzās, lūdzās un sauca, gaidīdams, kad atsauksies tā, kura nekad nebija viņam pat ne vārdu pasacījusi.

Parks dūca, dzimza, trīcēja, skanēja putnu mūzikā. Parka rozes uzziedēja vēl krāšņāk par tās dienas sauleslēktu, kad uz balkona pirmoreiz līksmoja vijole. Neviens, neviens neskuma par pazudušo rozi. Balodim izmisumā šķita degam ne vien sirds,, bet arī spārni. Viņš nolaidās pie tumši sarkanās rozes:

—    Jūs viņu aizdzināt, jūs, parka puķes, tikai tādēļ vien, ka viņa bija skaistāka par jums visām.

Tumši sarkanā roze novērsās. *

Tad notikās tas, kas parkā nekad nebija noticies. Balodisnorāva un aizsvieda tumšsarkanās rozes ziedu. Pēc tam viņš. devās pie dzeltenās, saplosīja viņas maigās ziedlapas. Ne vaimanas dzirdēja, ne kliedzienus. Balto rozi viņš samina. Vienīgi.

mazā ērkšķroze lūdzās, lai to saudzējot. Ne viņai krāšņu ziedu, ne viņa svešinieci vispār redzējusi. Viņa protot tikai smaržot un ziedēt pašā dārza stūrī.

Klausoties lielajā pieticībā. Balodim dusmas pierima, viņš pažēloja nostūrī ziedētāju, pacēlās spārnos un devās meklēt savu brīnumrozi. Visu pasauli izmeklēs, sauks, līdz sasauks brīnumaino klusētāju.

Pilsēta bija liela kā pasaule. Visvisādu pasaules puķu pārpilna. Pat uz palodzēm dižmaņojās sārtas, dzeltenas, baltas — visas uzsmaidīja Balodim. Meklētās nebija.

Vakara krēslā Balodis iespurdza ostmalas krodziņā. Putnu valodas sapratēju tur nebija. Putni tikai retumis tur iegriezās — pa galdu klejoja kāds zvirbulis, uz jumta kraucinājās dažs kovārnis, kāda vārna mēģināja vilkt meldiņu līdzi ieskurbušajiem.

—    Vai tu, Zvirbuļpuika, neesi redzējis šeit manu brīnumrozi? — Balodis jautāja, zinādams, ka neviens cits viņu te nesapratīs.

—    Atradis, kur meklēt rozi! Pat saulespuķu sēklas te netiek līdz ziedam, — smējās Zvirbulis. Un matroži arī smējās, kaut nebija neko sapratuši.

—    Vai tā tava roze prata arī dziedāt? — prašņāja Zvirbuļpuika, labi zinādams, ka par dziesmu šeit var iegūt kaut ko maltītei derīgu.

—   Noteikti! — Balodis apliecināja, kaut nekad nebija dzirdējis iemīļoto dziedam.

Pašlaik sāka kāda ermoņika trakot. Tā nu gan prata vellakoties, smējās un kraucinājās, brīžam aicinādama dejā, brīžam visus izsmiedama. Zilibaltie matrožu krekli sajuka ar meiteņu

raibajām jakām. Dažām skuķēm matos iesietas varavīksnes* citām zigzagu čūskas. Pat griestu lampas griezās šajā trakajā dancī. Balodis iekliedzās no prieka. Tā tur, pašā vidū, bija viņa* roze. Putns iejaucās dejotāju viesulī. Sauca un lūdzās, lai roze nākot laukā no pūļa.

—       Tiš, tiš, projām, putna ķēmi! Projām! — kliedza vīrs, kas visu laiku bija stāvējis pie durvīm. Elsa un pūta kā lokomotīve. — Ja dabūšu rokā, noraušu spārnus, ķēmi, ne putni!

Balodis un Zvirbulis vēl paspēja iespurgt pagalma ceriņ* krūmā.

—       Eku, šeku, bija gan tev roze! — mēdījās Zvirbulis. — Tāda aplamīga Baloža dēļ pazaudēju labas vakariņas.

Pavisam noskumis Balodis atgriezās parkā. Tur nu bija sākusies lielā tiesas diena. Neviens putns negribēja piedot Balodim par sapostītajām rozēm.

—       Tas ir noziegums, — kliedza Ūpis, jau pirms krēslas iznākdams dārza vidū.

—       Tas ir zemiskums, kāds putnu pasaulē nekad nav redzēts, — vaimanāja Pūce un pieprasīja, lai putni Balodim vairsneatļauj parkā dzīvot.

Maigā Vālodze nespēja ticēt Baloža nežēlībai. Neparasti sāpīgs bija viņas sauciens ozolzarā:

—    Vai tiešām, vai tiešām, vai tiešām…

—       Nolādēt tādu Baložputnu, — spļaudījās Dzeguze, kaut nekad nebija pamanījusi, kā rozes zied.

Pat Vārna, pati ogļu melnumā un pelnu pelēkumā, metās Balodim virsū un sita ar spārniem cik spēdama.

—    Putni, putni, ko jūs darāt? — tas bija vijolnieks, kurš.

pažēloja gaužām sasisto Balodi. Saudzīgi paņēma putnu rokas un aiznesa uz balkonu. Tajā pašā vietā, kur kādreiz ziedēja ^brīnumskaistā roze, gan savu laimi, gan savu nelaimi izstāstīja Balodis savam glābējam.

Izdzirdis, ka nelaimīgais Balodis pamanījis rozi ostas krodziņā, vijolnieks aizklāja ar plaukstām seju. Ilgi klusēja. Kad atkal ierunājās, balss skanēja tā, it kā viņš būtu gājis pret asu vēju.

—    Nabaga Balodīt, tu esi iemīlējis rozi, kura nesmaržo, kura neprot ne runāt, ne dziedāt, kura pat nesadzird to, ko tai saka citi. — Tad, atspiedies pret balkona margām, kur daudzas dienas pamests bija balojis ar svešatnīgajām puķēm un neparasti krāšņu rozi izšūtais viņa sievas plecu lakats, vijolnieks piebilda: — Tā jau mīlestībā gadas ne tikai putniem vien.

ZELTA GREDZENS

Tas notika nevis daudzu gadu aizmirstos viņlaikos, tas notika šodienā tepat manai un tavai sirdij vismīļākajā novadā.

Ilgi nebija Bagātais redzējis savu dzimto pusi. Reiz zēngados viņš bija sadomājis iegūt dižu mantu un devies uz nepazīstamām zemēm. Kad beidzot prāts un sirds pieprasīja atskatīties uz šūpuļa novadu, viņam jau piederēja dižas bagātības, daudz gudrības, daudz goda un .gaužām daudz sudraba matu.

Jo tuvāk peldēja kuģis dzimtās zemes krastam, jo spožāka kļuva vakarzvaigzne, kas Bagāto pēc daudziem gadiem bija -aicinājusi mājupceļā.

Viņš staigāja pa kuģa klāju, katrs baltākais vilnis šķita

atgadinām jaunības dienu steigu un drosmi. Bagātais jutās jauneklīgs, spēcīgs, lepnuma pārpilns.

Mazs, zilspārnains putns uzmetās uz kuģa malas.

—    Vai tu atsteidzies man pretī? Nāci sagaidīt?

—       Nē! Mēs jau krietnu gabalu braucam kopā. Piekusu lidojumā un nolēmu maķenīt pavizināties ar kuģi.

—    Vai tu arī atgriezies pēc daudziem gadiem, putnēn?

—    Nē. Pēc vienas garas ziemas.

—       Zēl. Man labāk patiktos, ja tu būtu nācis mani sagaidīt.. Ek… — Bagātais uzvilka cepuri dziļāk pāri pierei, vējš pārāk asi sūrstināja acis. — Man, putnēn, brīžam kļūst skumji, jo dzimtajā zemē neviens mani negaida atbraucam.

—       Tā nemaz nevar būt, ka neviens negaida. Gan jau ir kāda; māja, kāds ezers, kāda skola, kas mūždien gaida.

Putns vērīgi ielūkojās vīrā, tad līksmīgi saplivināja spārneļus.

—       Atceros! Atceros! Tagad es tevi atceros. Pie skolas loga> mēs bieži tikāmies.

Bagātais pavīpsnāja:

—       Niekkalbīt, putna bērns, kur tie gadi! Tavam mūžiņam tik garu ceļu atpakaļ neizmērot.

—       Kādēļ ne? Varbūt mana vecvecmāmiņa vai vecvecvecmāmiņa par tevi ir stāstījusi, un visas atmiņas, kas pieder viņām, pieder arī man. Mēs, putni, neko nepazaudējam.

Jūra uzšļāca kuģa klājam sudrabbaltas atmiņu dzirksteles. Dažas iemirgoja Bagātajam sejā.

—       Tur, dzimtajā pusē, kādā mājā man palika zelta gredzens, tāpēc arī braucu. Gredzens ir rūpīgi noglabāts, gadi nebūs to pazudinājuši, — atzinās Bagātais, un viņa balsī šobrīd ieskanējās aprīļa lapu lietus maigums.

Putns nolieca galvu sānis un paklusi iesvilpās. Nevarēja saprast, vai sacīja gari stieptu «jā-ā-a» vai arī «nē-ē-e, nebūs».

—    Nu es nesaprotu tavu valodu. Runā skaidrāk un skaļāk,— atbraucējs kļuva pikts.

—    Gan jau atkal citudien sapratīsi, kad apciemosi savu kādreizējo skolu. Es arvien vēl dzīvoju šīs skolas paspārnē. Es tikai nezinu, kā lai tevi tagad uzrunāju?

—    Tur, tālajās zemēs, kur es sakrāju daudz mantas un daudz gudrības, mani sauca par Bagāto* vīru, kas cēlies no kādas mazas, nezināmas pilsētiņas.

Putns vēlreiz nosvilpās gari jo gari, tad pacēlās spārnos. Tālumā jau pavīdēja ar priedēm apaugusi krastmala un kādas lielas pilsētas torņu smailes.

Sajā pilsētā atbraucējam nebija ne radinieku, ne draugu. Steigšus viņš devās tālāk uz savu bērnudienu pilsētiņu, kuru sasniedza tikai novakara krēslā. Neviens paziņa nenāca pretī. Vientulība nolaidās viņam uz pleca. Par pelēku Opi bija pārvērtusies.

—    Vai tu tagad iesi sasveicināties ar savu ezeru? — Ūpis ziņkāri ievaicājās.

—    Iešu jau, iešu. Ļoti labi atceros to mazo peļķīti, ko šaja pilsētelē dēvē par ezeru.

Ezeram bija trejas salas: viena — apaļa kā no ozolzariem savīts svētku vainags, otra — iegarena kā ar zaļām meijām piekrauta laiva, trešā saliņa bija tik mazītiņa, ka atgādināja viļņos iemestu appušķotu cepurīti.

Sveicienu līdz krastmalai atnesdams, ezera vējš sašūpoja mazo cepurīti, tad izbrīnījies jautāja:

—    Kas tu tāds esi, svešiniek, ka neatņem manu sveicienu?

—    Tur, tālajās zemēs, kur es sakrāju daudz mantas un daudz gudrības un kur es paveicu varenus darbus, mani sauca par Bagāto vīru, kas cēlies no kādas mazas, nezināmas pilsētiņas.

—    Kāpēc tad nezināmas? — Ezers sarauca pieri tā, ka visi piekrastes niedru raksti sabozās.

— Tāpēc, ka visā pasaulē nav tik maza punktiņa, lai šo pilsētiņu atzīmētu uz kartes. — Atbraucējs iesmējās, pasizdams augstāk greznā mēteļa apkakli. Ezera vējam bija dzedra elpa.

Sīka, brūna taciņa kā veikla ķirzaciņa aizlocījās gar krastmalu. Tālāk bērzu puduris ar vienu vienīgu ozolu vidū, tad pelēkkārkliem apaudzis stiegrājs. Sirmi dzeltena migla dūmakoja pret norieta sārtajām debesim. Nevarēja un nevarēja atcerēties atbraucējs, kur tādu jau bija redzējis. Ezervējš klusi pieklauvēja pie sirds. Atcerējās gan — tā bija ziedošo kārklu dūmaka. Līdzās bērzu audzītei — māja, koši balta. Vai kāds brīnumputns nometis šajā piekrastē dižvarenu spārnu spalvu?

Bagātajam vīram norasoja piere un iesāpējās sirds.

—    Ak tad tu, baltā pāvene, esi aizdzinusi projām manu bērnības dienu māju! — Māja neatbildēja. Ar ērcīgu skatienu atbraucējs appētīja ozolu. — Esi gan tu nosirmojis, kādreizējais līgotāj! Varbūt tu vari pasacīt, kur lai tagad meklēju savu zelta gredzenu? — Tikai vienu zaru ozols papurināja. Ne saprast, ne nesaprast, ko šis gribēja sacīt.

Mazs, rūsgans Krupītis uzļekatoja uz celiņa un, tumšās acis kā burvja spoguļus iepletis, raudzījās Bagātajā.

—    Kas jūs, lūdzu, tāds būtu?

—    Tur, tālajās zemēs, kur es sakrāju daudz mantas un daudz gudrības, kur es paveicu varenus darbus, mani sauca par Bagāto vīru, kas cēlies no kādas mazas, nezināmas pilsētiņas.

—    Kāpēc mazas? — Krupītis ievaidējās.

—       Vai tad nav maza? Ezers kā peļķīte, visa pilsēta var tajā spoguļoties. Ielas tik šauras, ka vējam nav kur ieskrieties, mūždien tāds ezerpiekrastes blandoņa vien bija.

—       Vai, vai, vai! Kam tu savam ezeram dubļus sirdī svied? — Krupītis vēlreiz novaidējās.

Tad ar lielu troksni atrāvās vaļā baltās mājas durvis un atbraucējam pretī skrēja brīdinājuma vārdi:

—    Tu nesamin manu laimes Krupīti! Vai dzirdi, svešais!

Atbraucējs skatās — uz mājas kāpnēm stāv pusmūžgadu vīrs,

ģērbies tādos pašos rudos svārkos kā Krupītis, un pētī un pētī atbraucēju.

—       Tā kā redzēts kādreiz būtu! Vārdu gan nevaru atcerēties. Būs pašam jāpasaka!

—       Tur, tālajās zemēs, kur es sakrāju daudz mantas un daudz gudrības, kur es paveicu vareni varenus darbus, kur mani daudzi apbrīnoja un cienīja, mani sauca par Bagāto vīru, kas cēlies no mazas, nezināmas pilsētiņas.

—       Kāpēc par Bagāto sauca? — grib zināt Krupīša saimnieks.

Kas tur ko jautāt! Bagātību saredz pat aklais. Zelta skaņu sadzird pat kurlais. Ja šajā pilsētiņā kāds grib zināt, kā Bagātajam tālzemēs klājies, viņš var augu nakti stāstīt, līdz šai pilsētiņai galva apreibst.

Tā nu notikās, kā notiek gan dzīvē, gan pasakās. Bagāto ieaicināja baltajā mājā, lai viņš’ varētu garum gari par sevi izrunāties. Sanāca kaimiņi un kaimiņu kaimiņi. Ka lepnīgas kāzās, kā pēctalku saiešanās. Klausījās, brīnījās, beidzot atgadināja viesim, ka viņu tiešām kādreiz pazinuši. Lieli nodomi viņam bijuši zēnībā. Solījies savai pilsētai jaunu skolu uzcelt ezera vislielākajā salā, lai bērniem ezervējš acīs un sirdī dzelksnī. Lai tālu redzētāji, tālgudri ļaudis izaug. Solījies savai dzimtajai pilsētai visapkārt ozolus apstādīt. Solījies… solījies…

Viens bijušais kaimiņš gribēja uzzināt, kādus krietnus darbus atbraucējs tagad nolēmis uzsākt savas dzimtās pilsētas labā.

Neko. Neko. Tikai ciemos atbraucis. Neba šajā miestiņā kaut ko lielu varot iesākt vai pabeigt. Te jau ezers kā peļķīte, te jau vējam neesot kur ieskrieties. Kumeļa gados jau dažs labs savus sapņus visvisādos vārdos dēvējot. Tā sacīja Bagātais un pēc tam iesāka klāstīt, ko viņš paveicis tajās tālajās, lepnajās zemēs: jaunus ceļus viņš bija būvējis, sākums vienā pasaules daļā, beigas — citā. Izmērīt nevarot, tad būtu jādzīvo pieci mūži. Jo ilgāk viesis stāstīja, jo lielāks auga viņš pats. Skatieties, skatieties! Nu jau galva pie griestiem dudinās, nu jau pleci tik plati, ka aizēno visus logus. Vakara saulesriets samulsis aizbēg no rūtīm un paslēpjas pārezera niedrēs. Baltās mājas saimnieks atver logus, jo arī dārzā ir sapulcējušies klausītāji.

Ziņkārīgas vardītes stāv rindā un pūš un vēkš:

—    Ko-o-ko-o? Tas ir tik jocīgi, ko viņš stāsta, izklausās gandrīz vai neticami.

Pēkšņi baltās mājas saimnieks satrūkstas tā, it kā viņš redzētu pašu lielo ezeru paceļamies gaisā. Arī citi ļaudis blenž un blenž Bagātajā viesī. Ne acīm ticēt, ne prātam — Bagātā vīra brūnajiem samta svārkiem visas vīles plīst pušu. Dažas skaņāk, dažas klusāk sprakstēdamas, it kā svārki būtu šūdināti no papīra vai skaliem.

Laikam Bagātais pats arī šo nedienu pamanījis. Pārtrauc

stāstīšanu un pošas projām. Pienākšot atkal rīt. Rīts vienmēr gudrāks nekā vakars. Ļaudis labāk varēšot novērtēt viņa svešzemēs paveiktos diždarbus.

Tā viņš aizgāja, pavasara kūpošo pūpolziedu miglā pamazām atkal kļūdams cilvēcīgi mazs. Baltajā mājā vīri vēl ilgi šūpoja galvas, bet vardītes turpināja savu kvākstīšanos, kas izklausījās, it kā viņas par visu šaubītos.

Tuvākajā krūmu biežņā errodamies un piktodamies Bagātais vīrs nosvieda sairušos svārkus, uzvilka citus, košākus un dārgākus, trīsreiz pārbaudījis vīļu izturību.

Pelēkais Opis atkal nometās viņam uz pleca.

—    Ne es pēc tevis saucu, ne tu man vari kaut ko palīdzēt, — Bagātais nopūtās, — ar to mīļo, šorīt satikto putnu gan es labprāt patērzētu. — Atceroties zilspārnīti, viņš atcerējās arī savu kādreizējo skolu. Tepat tuvumā tai vajadzēja atrasties.

Iet, iet Bagātais, bet skolas ceļš kā deviņu vadātāju viltus cilpā samezglojies. Stājas ceļā muklājs, stājas ceļā tāds kā izrakņāts tīrums. Grimst kājas zemdegu vagās, iesitas acīs sarkanas sprikstis, tad, ķēmīgas zaru rokas izpletuši, dejo ap viņu nepazīstami koki. Aizdejo, aiz sevis atstādami tikai pelēkbrūnu dūmu gabanas. Kas zina — pati vecā ragana kvern tepat tuvumā un kūpina ļaunuma pīpi. Smejas, riebekle, noteikti smejas, ka Bagātais pazaudējis skolas ceļu.

Visu nakti viņš maldījās. Brīžam sakņupa uz kāda akmens, brīžam mēģināja pieķerties kādam garām aizslīdētājam kokam. Sirds sāpēja kā piebērta ar kvēlojošām oglēm. Visvairāk dedzināja tā, kas atgādināja pazaudēto zelta gredzenu.

Kad rīta gaismā atblāzmoja ezers kā zilibalta krūze mazas pilsētiņas rokās, atbraucējs aizklāja ar plaukstām seju.

—       Nekā, nekā, no skolas ce]a vairs nekā! — vīvināja zilspārnains putns, nometies uz Bagātā vira ceļasomas.

—       Muļķīti, kāpēc tu man atgādini to, ko pats redzu! Kāds ir aizbēris manu skolas ceļu, un es to vairs nevaru atrast.

—       Tu pats to aizbēri. Vēl vakardien pašu beidzamo taciņu aizraki ciet.

—       Muļķa putns, es tur, tālajās zemēs, esmu tik daudz lepnu ceļu uzbuvējis, ka šajā slkieliņu pilsētiņā neviens to pat saprast nespēj.

—       Cik jaunu ceļu tur būvēji, tik savu dzimto pilsētu nopēli. Ar katru nicīgu vārdu tavs skolas ceļš gruva un aizgruva arvien vairāk.

—       Ne pēlu, ne nopēlu, tikai taisnību runāju. Te jau pat vējam nav kur ieskrieties un ezers kā peļķīte…

—       Ja tu novilktu savus lielmanīgos svešzemju svārkus, noņemtu cepuri, kas tev krīt uz acīm, ja tu pēc tam izmazgāta acis kādā no piekrastes avotiem, tu šo pilsētu redzētu pavisam citādu, — sacīja putns.

—       Es to nevaru darīt, mīļo zilspārnīt! Esmu bagāts vīrs. Nedrīkstu staigāt kā nevīža klaidonis. Man arī nepieklājas noliekties tik zemu, lai izmazgātu acis kādā avotā.

Putns vairs neatbildēja. Tas pacēlās spārnos. Pret austošā rīta blāvi zaļajām debesīm spārni atvizēja spoži zili, kā mazgāti ezera ūdeņos.

Baltajā mājā, kura bija nostājusies atbraucēja kādreizējās bērnības mājas vietā, Bagātais vairs neatgriezās.

Naktī pirms aizbraukšanas viņš redzēja nelāga sapni. Viņam bija skolā jāraksta uz tāfeles, bet tāfele atradās tik augstu, ka to nevarēja aizsniegt.

—       Kas nekā laba nav paveicis dzimtās pilsētas labā, tas īstenībā nav paveicis nekā, nekā, — kaut kur skanēja skolotāja balss.

Viņš gribēja uzrakstīt kaut daļu no šī teikuma, bet tāfele slīdēja arvien augstāk un augstāk. Klases logs bija atvērts, un bezdelīgas kā zilas šautras zibsnījās gar logu. Viņš izstiepa roku, un viens putns nometās uz viņa plaukstas.

—       Bezdelīgai — Bagātais iekliedzās atmozdamies. — Tas putns, kas ar mani sarunājās uz kuģa un vēlāk pie pazaudētā skolas ceļa, bija taču Bezdelīga.

—       Vai tu atnāci mani pavadīt, zilspārnīt, Bezdelīdziņa? — Bagātais jautāja nākamajā dienā, jau stāvēdams uz kuģa klāja.

—       Atnācu. Man kļuva žēl, ka tu aizbrauc tikpat nabags, kā ieradies.

—    Vai tu tiešām domā, Bezdelīga, ka esmu nabags?

—    Nabags gan! Pat savu skolas ceļu tu esi pazaudējis.

—       Jā, skolas ceļš tiešām kaut kur tumsā nozuda. Taču visvairāk man žēl, ka neatradu savu zelta gredzenu.

Putns iesvilpās skumji. Izklausījās, it kā tas gari stieptā balsī sacītu — nekā, nekā, nekā.

Bagātajam vīram nodrebēja sirds.

—       Nepazūdi, Bezdelīga, nepazūdi, — viņš lūdzās, redzēdams, ka putns jau saplivina spārnus. — Tu vienīgā mani sagaidīji,

tu vienīgā mani pavadi. Tev tāda godīga, atklāta valoda. Varbūt es kādreiz vēl atbraukšu savu zelta gredzenu sameklēt. — Bagātais izstiepa roku. Sirds ticēja, ka gluži kā sapnī uz viņa rokas nolaidīsies zilspārnainais putns, tad pēkšņi viņš pamanīja, ka vakara ugunīs mirdzošā pilsēta jūras krastā pārvēršas par lielu, spožu zelta gredzenu. Ne tikai pilsēta, bet visa plašā jūras līča piekraste bija mirgojošs gredzens. Taču kuģis slīdēja projām tik steidzīgi, ka attālums starp Bagāto vīru un zelta gredzenu ik brīdi kļuva lielāks un lielāks.

PASAKA PAR ĶĪVĪTI, PŪĶI UN PAR AIZMIRSTO CEĻU

Ķīvīte tikko bija atgriezusies ligzdaszemē. Tikko ierakstījusi aprī|a avotaini skaidrajās debesīs pārnākšanas sveicienu. Ligzdasvietu nebija grūti atrast. Kur saule, pelēkzaļai norai pāri slīdēdama, arī mazmazās iedobitēs atstāja savus starus, mundri zāles stiebriņi šūpoja zaļas cepurītes un sauca: — Pie mums, pie mums!

Dienas rubeņoja tāpat kā pavasara ūdeņi. Ķīvīte jau cēla māju. Koši dzeltens saules stars palīdzēja. Solījās visu vasaru sliekšņa tuvumā mirdzēt. Taču šopavasar Ķīvītes laimei bija

malduguns daba. Jau pēc dienām trijām vai pustrijām prieks aizgāja pa asaru ceju.

Kādurīt Ķīvīte bija paskrējusies dažus pakalnus tālāk, palūkojusies, vai arī jau citur uzziedējušas aprīļa baltās vējotnes. Mājās atgriezusies, viņa iekliedzās bailēs un sāpēs: ne vairs pelēkzaļās noras, ne mājas. Brūni melnas, sakārpītas zemes vidū vēl pussaliecies stāvēja lielais ozols, kuru zaļpelēkā nora šorīt lepni turēja sev uz pleca. Bet netālu no tās vietas, kur agrāk nora sadevās rokās ar bērzu birzīti, tagad staigāja kāds nezvērs. Kārtu kārtām dzelžu svārkos ieģērbies, briesmonis, brīžam smagi norēkdamies, dūkdams ēda zemi. Eda un atkal spļāva laukā.

Ķīvītei bailēs pamira sirds. Viņa nekad nebija redzējusi Pūķi. Tikai pasakas par Pūķi bija dzirdējusi. Sis laikam bija Pūķis — zemes ēdējs. Bezgalīga žēluma pilns kliedziens aizstaigāja pāri sapostītajai ligzdasvietai, pāri bērzājam un apstājās pie ozola. Zēl, žē-ēl, žēl…

—    Nežēlojies, Ķīvīt! — mierināja ozols. — Gudrāks tas, kurš sāpes atklāti neparāda. Labāk aizsteidzies pie bērzaja pļavas avota. Palūdz tā spoguli. Avota spogulim deviņu burvju stipruma spēks. Tad ej un runā ar Pūķi — zemes cdeju. Saki atklāti, ka šim briesmonim nav labas acis!

Tā pamācīja lielais, lepnais ozols, ar smagu skatienu noraudzīdamies uz savām ievainotajām saknēm.

Avots nebija grūti sameklējams. Avots nebija lūdzams. Pats pasniedza Ķīvītei spoguli. Dzidru kā aprīļa debesis, skaidru kā lielā ozola valoda.

Ielūkojās Ķīvīte spogulī: visa pasaule pārvērtās citāda. Pūķis — zemes ēdējs — vairs nebija liels un briesmīgs, bet mazs

kā inaija vabolēns. Baltās pļavmalas vējotnes stiepās smuidrumā un drīz vien izskatījās kā baltziedos saplaukušas ābeles. Bet ozols ar ievainotajām saknēm izauga līdz padebešiem, un viņa zari kā milzu vainags savija visas debesu pamales kopā.

Pašai Ķīvītei, spoguli raugoties, baiļu vairs nekādu. Viņa lepni nostājās Pūķa — zemes ēdēja — priekšā. Spoguli tūliņ nerādīja. Zem melniza]ās villaines paslēpa. Taču vēl ne vārda nepaguva pateikt, jau Pūķis baras:

—    Bēdz, Ķīvulīte, nestāvi ce|ā, apbēršu tevi ar zemi.

—        Pamēģini tikai! — Ķīvīte attrauca. — Ja kādam tik sliktas .acis kā tev, tad nav ar ko lepoties.

—       Kādēļ sliktas? Labu darbu daru, un arī acis man labas,— Pūķis atrūc gluži pārsteigtā balsī.

—       Sliktas, Pūķi, sliktas! Ozolu noras vidū neredzēji. Manu māju i manīt nemanīji.

—       Ozolu redzēju. Sis man negrieza ce]u, tāpēc arī drusku viņa lepnumu patricināju.

—       Kādēļ labajam ozolam būtu tev ceļš jāgriež? Mēs visi viņam pirmie laburītu sakām. Saudzēt tev vajadzēja ozolu, nevis ievainot.

—    Kāpēc lai saudzēju, ja šis man kavē labu darbu darīt?

—       Kāds tad ir tavs labais darbs? — Ķīvīte uzprasa, pavisam pikta kļuvusi.

—       Vai, vai, putna bērns! To tu nesapratīsi! Tev maza galviņa.

—        Tādi lielībnieki līdz šim mūsu pusē nebija redzeti! — atcērt Ķīvīte.

—        Ak tu, nabadziņ, putna bērns! Kāpēc tu tik ļoti ozolu žēlo? Ne tev ozolā māja, ne tev ozols dziesmas dāvina.

—       Ozolam tāpat majas šajā norā kā man. Pēc ozola pazīstu* savu dzimto pusi. Ne jau tikai es vien, bet daudzi putni. Ari saule vakaros tieši ozolā savu vainagu iekar.

—       Tās nu gan būs sievu runas, — smējās Pūķis. — Bet tagad nekavē mani darbā, Ķīvulīt! Līdz vakaram arī bērzu smalknītejanovac.

—       Ko? Pūķi — zemes ēdēj! Arī jaunos bērzus tu gribi apēst! — Ķīvīte iekliedzās tik skaļi, ka visas apkārtnes putni, kas jau kopš rītausmas bailēs no Pūķa bija paslēpušies bērzājā, tagad saskrēja ap Ķīvīti. Bet Pūķis smejas un smejas.

—       Miļo Ķīvīt! Arī bērzu birzītes tev žēl. Bet tu taču neesi meža putns. Pa tīreļiem vien savas klaigas izbārsti.

—      Neesmu meža putns! Bet paraugies, Pūķi, cik daudziem' putniem bērzājā mājas. Un baltaudzītes tuvumā dzīvo avots. Neizskaitīsi, cik daudzi meža iemītnieki tur slāpes dzesējuši.

—    Taisnība Ķīvītei! Taisnība! — sauca putni no visām pusēm..

—       Bez tam avotam pieder burvju spogulis. Ja tu, Pūķi, kaut reizi būtu aizstaigājis pie avota … — Ķīvīte nerimās.

Nu smējās Pūķis, cik vien jaudas. Vai tiešām meža un lauka putni sākšot viņu mācīt? Tādi niekkalbīši! Sīkmanīši! Cits ar basām kājām, cits novalkātos zābaķeļos. Dažs vēl naktsrasā samirkušu un neizžuvušu lakatiņu apsējis. Lūk, arī mazā Zīlīteviņu pulkā. Tā pati, kas tik bieži bija klaudzinājusi pie Pūķa mājas loga.

Zīlīti pamanījis, Pūķa skatiens kļuva silts kā svētku rīts.

—    Vai jūs tiešām, mīļie putni, esat sanākuši mani mācīt?

Bet Zīlītei šoreiz mīļuma balsī nekāda:

—       Ko mācīsim, ja tu prātā nepieņemies? Bet, ja esi tik varen gudrs, kā pats sev izliecies, tad pasaki — kā sauc to ceļu

no tavas mājas līdz noras ozolam un tālāk līdz bērzājam un

.avotam?

—    Tu domā, Zīlīt, to kādreiz iemīto un tagad gluži aizaugušo ganu taku?

—    Tas nav nekāds ganu ceļš! — atkal sauca putni cits caur citu.

—    Nu, tad mežarukšu ceļš, kad mežinieces būs devušās pie ozola ar zīlēm mieloties, pēc tam atgriezušās birzītē atpūsties. — Pūķis pažvadzināja dzelžaino apģērbu. Lai taču putni protas, ka viņš grib doties projām.

—    Nav nekāds mežacūku ceļš! — nerimās Zīlīte. — Tavā pagalmā ieved.

Tagad laipnais Pūķis pārvērtās dusmu Pūķī.

—    Vai prātu esat izdziedājuši, ka pēkšņi mani, tādu spēkavīru, sāksiet par niekiem tincināt? — viņš norēcās tik nikni, ka daļa putnu pacēlās spārnos. Kā pelēki balts sniegputenis tie riņķoja ap Pūķa galvu. Bet Ķīvīte izvilka avota dāvināto spoguli un pagrieza uz Pūķa pusi. Gaisma bija tik žilbinoša, ka lielais Pūķis salīgojās un aizklāja acis. Beidzot attapies un paraudzījies visapkārt, viņš uzlika roku uz krūtīm. Laikam baidījās, ka sirds varētu izbēgt no krūtīm un aizaulekšot jaunajā brīnumu pasaulē.

Ozols, kuram Pūķis pats šī rīta agrumā bija ievainojis saknes, tagad zarojās līdz pamalēm. Bērzāja pļaviņā visas pavasara puķes — Pūķis nemaz nezināja, kā tās sauc, — vienā mirklī bija izaugušas dižas un kuplas kā ābeles, bet putni, milzīgi kā balti, mēļi, zili, rudi padebeši, šūpojās ap viņu.

—    Vai tas ir spogulis no bērzāja avota? — Pūķis čukstēja.

—    No avota, avota, avota… — skanēja balsis un aibalsis no visām pusēm.

—    Bet to ceļu, to ceļu no tavas mājas līdz ozolam, līdz avotam, — ka sauc to ceļu! — putni jautāja nemitīgi.

—    Nezinu. Būšu aizmirsis… mēģināšu atcerēties… — Pūķis duldināja gluži apjucis. — Ja jūs man atļautu padomāt līdz rītam! Tur, savas mājās.

—   Jā,jā, lai viņš padomā līdz rītam tur, savās mājās, — ieskanejas pieļāvīgā Zīlītes balss.

Bet Ķīvīte iesaucās žēli jo žēli:

—    Kur vēl rīts, kur vēl rīts! — un paslēpa atkal burvju spoguli. yiņai nekur nebija māju un līdz rītam būs jāpārnakšņo zem vēsajām aprīļa debesīm.

Kad putni bija izklīduši, Pūķis — zemes ēdējs — novilka dzelžainos svārkus, noāva dzelžainos zābakus un devās nevis uz savām mājām, bet uz avota pusi. Varbūt avotam vēl daudz tādu spoguļu, kuros raugoties pasaule citāda rādās? Avota vietu Pūķis nezināja. Jautāja rietošās saules staram, tas aizslīdēja garām. Jautāja bērziem. Tie klusēja. Reiz agrā bērnībā Pūķis bija pratis bērzu valodu. Tagad neviena vienīga vārda nevarēja atcerēties. Ilgi meklēdams, pamanīja tādu kā zālē nomestu aprūsējušu kokles stīgu. Noliecās, appētīja. Noliecās zemāk, vēl zemāk, stīga klusi, aicinoši ieskanējās. Tā varētu būt senis iemīdīta,' tagad aizmirsta taka, domā Pūķis un dodas uz priekšu. Taka gan! Pie paša avota apstājās. Avots vakara krēslā kā mēļi zaļš spogulis. Pārlieku spožs spogulis. Pūķis noliecas pār avotu, liecas arvien zemāk un zemāk. Žilbst acis, žilbst prāts. Mūždien brīnumiem neticējis, tagad viņš skatās brīnumiem tieši acīs: bērzi tik lieli kā milzīgas ķīvītes meln

balti spārni, baltās pavasara puķes kā varenas ziedošas ābeles, noras vidus ozols sazarojis līdz visām debesu pamalēm.

Savu seju Pūķis neredz. Beidzot ierauga mazu, mazu vīreli. Tā kā būtu viņš pats, tā kā nebūtu.

—      Laikam tomēr acis man labi nerāda, — Pūķis nosūrojas un noliecas vēl dziļāk, lai izskalotu tās avotā…

Atpakaļceļā viņš gāja tieši pa to taku, kuru bija atradis pie avota. Vietām tā pazuda, vietām bija tik tikko jaušama.

Pie lielā ozola atkal notika brīnums.

—       Zēl, žēl, žēl, — Pūķis dzirdēja pazīstamo Ķīvītes saucienu. Tā kā iz paša sirds tas skanēja. Viņš ilgi raudzījās uzozolu, kuram pats bija šorīt ievainojis dažas saknes, tad noliecās un rūpīgi, rūpīgi sāka saraustītās saknes siet kopā. Mezglu mezglos samezgloja stiegrainās, tad saudzīgi pieskārās ozolapazaru brūcēm.

Rīts ausa gaiši sārts kā silarozes zieds. «Drīz atgriezīsies putni,» Pūķis domāja, «bet es vēl nebūšu izprātojis, kā varētu saukt to ceļu. Kas nu par ceļu,» viņš mēģināja atvairīt smaga domu. «Taka vietām bija redzama, vietām pilnīgi pazudusi.»

—       Zēl, žēl, žēl… — no tāluma atkal atstaigāja Ķīvītes sauciens.

Tajā rītā atmodies, mehanizators ilgi berzēja acis, tad apmulsis raudzījās visapkārt.

—    Tāds dīvains sapnis… ārkārtigi dīvains sapnis, māt!

—       Vakara stundā, dēls, izstāstīsi, tagad jau tev tā lielā darba steiga.

—       Varbūt izstāstīšu, varbūt nemaz nepratīšu izstāstīt. Vai mūsu pusē ķīvītes sen vairs nav redzētas?

—        Izgājušo gadu vēl paretam redzēju. Šogad gan neviena nav manīta. Zēl, žēl, žēl.

Dēls satrūkās. Viņš atkal dzirdēja kādu tālu saucienu, kas lauzās krūtīs gan sāpinādams, gan pārmetumus izteikdams.

—        Bet to ceļu no mūsu mājas līdz noras vidus ozolam un tālāk līdz bērzājam un avotam — vai tu nezini, māt, kā to •sauc?

—       Kas nu vairs par ceļu! Bija vēl vakar redzama tāda sīka taciņa, pats aizraki…

—    Bet agrāk, bet agrāk — kā to sauca?

—        Kā nu kurš! Cits par Avotceļu, cits par Laimas ceļu. Daži sakās redzējuši, ka pie lielā ozola Jāņu naktīs pati Laima nākot vainagus pīt… Zēl, žēl, ka tā vairs nav.

Tie nevarēja būt mātes vārdi. Tas noteikti bija Ķīvītes sauciens. Dēls gribēja to satikt. Sajā pašā rītā, šajā pašā stundā.

Mēļi zaļgans kā visa austošā rīta debesmala, avots mirdzēja pretī atnācējam. Tas noliecās tik zemu, kā nekad dzīvē nebija noliecies, un pacēla spožās lāses pie acīm.

—        Tagad es zinu, kā sauc šo ceļu. Tas ir Atgriešanās ceļš! Atgriešanās pie Dižozola, atgriešanās pie tevis, Avot, un šo Atgriešanās ceļu neviens nedrīkst izpostīt.

MAIZES PUTNS UN SVILPAUNIEKS

Svilpaunieks dzīvoja ļoti spožā pasaulē. Zaļsvārku pīļukiņām spārni kā rasā mazgāta, tikko uzdīgusi zāle. Bet Svilpaunieks vēl spožāks. Avenam abi ragos pa varavīksnei. Bet Svilpaunieks vēl varavīkšņaināks. Māla krūžu spožumu ne izmērīt, ne aprakstīt. Kaut vēl ne ūdens, ne bērza sulas nebija šajās krūzēs ielietas, saule rītstundā nāca padzerties un visu dienu slavēja gan Meistaru, gan viņa krūzes. Nepraša saule — Svilpaunieku aizmirsa slavēt. Viņš taču bija vēl spožāks.

—    Skan, skan, kā laba dziesma skan, — priecājās Meistars, pietrinkšķinādams pie savām krūzēm. Bet, pie Svilpaunieka.

pienākdams, viņš skumji nodudināja: — Tu gan neskani! No ievis laba dziesma bēgtin bēgs…

Svilpaunieks sabozās ne pa jokam. Viņš taču sēdēja kumeļā, kam krēpēs brīnumsvecītes dzirksteļoja, kas bija tik spodrs, kā mēness apmirdzētā ezerā būtu izpeldējies. Svilpauniekam rokās taure, tā laistījās spožāk nekā sauleslēkts Meistara mājas logā. Svilpaunieks dosies un sameklēs dziesmu, kādas šaipusē nevienam nav. Viņš tikai nevar to Meistaram pasacīt. Meistars nesaprot Svilpaunieka valodu.

Meistars rāj Svilpaunieku, ka tas lieloties ar savu spožumu. Kā nelielīsies, ja pat ezeram tāda spožuma nav. Ezers mirdzinās tepat pie Meistara mājas, un Svilpaunieks, ieraudzījis pāri ezeram sudraba ceļu, nolemj tūliņ doties pasaulē dziesmu meklēt.

—   Tas ceļš tev nederēs. Tu jau neskani. Tev jājaj pa pelēko lielceļu pāri pakalniem, — saka ezers.

—    Es skanu un mirdzu, tikai neviens to skaudībā negrib atzīt, — atcērt Svilpaunieks un dodas ceļā. Pa pelēko lielceļu.

Drīz vien ne Meistara māja, ne ezers vairs nav saredzami. Trešās dienas gaiļa stundā pie sveša ciema vārtiem kumeļš apstājas. Vārtu staba galā zelta Zīle dzied.

—    I-hī-ī! — kumeļš nosprauslojas. — Skaista Zīle. Zelta Zīle.

—    I-hī-i! — Svilpaunieks iesmejas. — Tev, Zīlīt, laikam galva noreiba, redzot, cik mēs spoži.

—    Ne reiba, ne noreiba. Neba pirmā reize, kad kads ar spožumu plātās.

—    I-hī-i, Zīlīt, tev laikam galva no mūsu ātras aulekšošanas noreiba, ja tu pie vārtu staba turies?

—    Ne reiba, ne noreiba. Neba pirmā reize, kad lēnu riksi kāds par aulekšiem dēvē.

Ko? Ko? Svilpaunieks dusmās salecas, it kā būtu karstās dzirkstīs iemests. Nokrīt taure ceļa putekļos, nokrīt lepnajam jātniekam cepure, bet zirdziņš paceļas gandrīz vai lidojumā. No krēpēs degošajām brīnumsvecītēm visa debess mala apsudrabojas.

Ar tiem putniem, kuri dzied, vārtu stabā pakāpušies, Svilpaunieks nekad vairs nerunās.

Jau saule rieta pamalē vēdina koši sarkanu lakatu.

—    Vai tu, saulīt, nobijies no manas ātrās auļošanas, no manas spīdēšanas, ka gribi mežos paslēpties?

—    Nenobijos, Svilpauniek, gan jau sastapsimies citurīt. Dos rītiņš tev gudrāku prātu.

Svilpaunieks grib sarāt sauli par tādu nevalodu, bet šī jau paslēpusies aiz mežu galotnēm. Svilpaunieka ēna gara, gara kā maldu ceļš. Un, paraug, lielā rudzu laukā iestiepusies. Bet lauka malā stāv Grieze.

—    Vai nobijies no manas ātrās auļošanas, ka aiz rudzu stiebriem slēpies? — sauc Svilpaunieks.

—   Nenobijos, Svilpauniek! Labs jātnieciņš vienmēr gar rudzu lauku lēnā solī rikšo. Gluži kā tu! — Griezei valoda nedzirdēti mīļa. Arī acis labsirdības oilnas, un vakara atblāzmā tērps laistās zaļās, dzeltenās, sārtās krāsās. Svilpaunieks nokāpj no zirga, piesien savu bēro pie branga rudzu stiebra. Stāsta, ka šis ceļinieks esot, labu dziesmu meklējot. Savmājās tādas neesot bijis.

Griezei smaidā pirmā vakara zvaigžņu virtene ievijas. Lai paliekot tepat, paklausīšoties, cik klusu dziedādami rudzi augot.

—    Rudzi aug? Vai tad to var dzirdēt?

—       Var redzēt, var dzirdēt pat vienas pašas nakts laikā, ne tikai tajā garajā ce|ā, ko noiet saule no pavasara ielejas līdz. vasaras kalnam.

Tiklīdz Grieze par ceļu ieminas, Svilpaunieks atkal steidz stāstīt — viņš jau esot tik garu gabalu noaulekšojis, ka to varētu trejdeviņas reizes visiem pamales mežiem apkārt aptīt.

—       Un tik garā ceļā nevienas dziesmas neatradi? — brīnāsGrieze.

—       Neatradu. Nebija jau arī laika meklēt. Vajadzēja ātri aulekšot. Gribu pasaulei apkārt apaulekšot.

—       Ai, ai, tas laikam tāls ceļš! Kad tu atgriezīsies, rudzuziedi būs jau aizsmaržojuši.

—    Kas nu tie par ziediem!

—       Ir gan ziedi! Un paklausies, kādas dziesmas rudzi ziedlaikā šūpo! — Griezes skatiens tik mīļš, ka rudzu stiebri tiešāmsāk paklusi zuzēt.

—       Kas nu tās par dziesmām! — Svilpaunieks jau grasas. projām doties.

—    Ir dziesmas, ir. Tikai vērīgāk jāieklausās.

Ne Svilpauniekam vairs dziesmas rūp, ne Griezes padomi. Viņš raugās Griezē pašā tik ilgi, ka nokrēslas miglā izgaist gan tālais ceļš, gan ceļa steiga.

Vakara azaida galdu Grieze klāja kā viesim, ne garamgajejam. Galda sega bija balta kā no pļavu madarām darināta. Tējas krūzei — zilo rudzupuķu košums. Lauza Grieze smaržīgo medus rausi un raudzījās viesim sejā. Vai tiešām viņš nedzirdēs, ka šajās mājās arī maizes šķēlei ir dziesma? Laikam nedzirdēja. Sniedza Grieze viesim zilo krūzi, krūzei līdzi viņas

pašas rokas skanēja. Savādais viesis raudzījās kā apburts. Laikam dzirdēt tomēr neko nedzirdēja.

Tumsa tajā vakarā nemaz neatnāca. Zaļajā krēslā zvaigznes vizēja kā debesīs ielidojuši rudzu ziedi.

Tad Grieze sāka runāt savādā, noslēpumainā, it kā čukstošā, bet ļoti tālu skanošā balsī.

—       Vai tā ir tava dziesma? — Svilpaunieks pārsteigumā jautāja.

—       Nē, es tikai saucu kopā ļaužu labās domas. Atgādinu par druvas ceļu. Atgādinu, ka rudzi drīz briedīs.

—    Un tā katru vakaru tu saukā?

—        Katru vakaru gan! Drīz sākšu ļaudīm atgādināt, ka tecilas jāgriež, ka izkaptis jāasina. — Grieze atkal atsāka kluso, 'bet tālu skanošo saukšanu.

—    Vai tad ļaudis tevi saprot?

—    Saprot. Kas sadzird rudzu dziesmu, tie saprot.

—        Tas nu gan lieliski! Vai tu varētu arī man iemācīt to valodu, kuru ļaudis saprot? Mājās gribēju savam Meistaram pastāstīt, ka iešu brīnumdziesmu meklēt, bet neveicās īstos vārdus atrast.

—        Labi, Svilpauniek, iemācīšu tev šo valodu. Tikai vispirms tev pašam būs jāsameklē trīs labas, labas dziesmas.

Svilpaunieka acis iemirdzējās priekā kā lieli, mēnessgaismas -apspīdēti rudzu graudi.

—        Redzi, tur aiz pakalna ir māja. Mājas pagalma stūrī klēts. Klētī dzīvo burvis. Ja būsi gudrs un redzīgs, pats ātri viņu atradīsi. Tad palūdz viedo zinšu vīram, lai viņš atļauj tev izstaigāt visu klēti. Saki — maizes putns Grieze lika tev atrast un atnest trīs visbrīnišķīgāk dziedošās lietas. Tikai iegaumē,

ka līdz rīta stundai tev jātiek atpakaļ. Ja netiksi, burvis tevi pārvērtīs par akmeni. Bet, ja nesameklēsi trīs dziedošās lietas, arī nenāc atpakaļ. Rudzu lauks tevi nepieņems.

Svilpaunieks noklausās visu itin prātīgi un tūdaļ dodas pāri pakalnam.

—       Burvi, burvi, kur tu esi? — viņš nepacietīgi čukst, galvu pie klēts durvīm piekļāvis.

—       Tepat vien esmu. Vai tad neredzi? — no paša klēts stūra atstaigā vēlības pilna balss.

—       Neredzu, neredzu! Griezīte teica — tu pats man pretī nākšot. Gribu brīnumlietas meklēt.

—       Zēl, ka mani neredzi. Iedegšu lukturī mēnesstaru, būs tev vieglāk brīnumlietas sameklēt.

—       Paldies, burvīt, nevajag luktura. Es pats, Svilpaunieks, esmu tik spožs, ka savas gaismas pietiek, — Svilpaunieks padižojas, smagiem soļiem plādams caur klēti. Vienā kaktā tomēr iedegās zeltaini zils mēnesstars. Tā gaismā aroda malā atmirdzēja rudzu sauja.

—    Vai nezināt, kas te visskaistāk varētu dziedāt?

—       Ak debestiņ! No kurienes tu tāds nokritis? Te jau visa klēts dziesmu pārpilna.

Svilpaunieks raudzījās visapkārt. Sakaltis ozollapu vainags mēnessgaismā izskatījās sudrabots.

—    Varbūt tu kādu dziesmu proti?

—       Daudzas zinu. Visas Zāļu vakarā aizsāktās, izdziedātas un neizdziedātās palika manī. Visu ziemu dziesmās sildījos.

—    Bet tagad?

—    Tagad, ja tu iesāktu, es dziedātu līdzi!

Svilpaunieks iesmējās. Mēnesstars lukturī iesprakstējas un

kjuva tumšāks. Zaļdzelteno māla krūzi uz galda vēl labi varēja saredzēt.

—      Vai tu nezini, kas šajā klētī prot vislabāk dziedāt? — Svilpaunieks taujāja.

—       Visi prot. Arī es. Man ir avota dziesma! — Krūze atmirdzēja neparasti spoža.

—    Kas tā ir — avota dziesma?

—       Tā, ko pasme| ar avota skaidro lāsi. Slāpju dzesētāju. Prieka dāvinātāju. Tu jau pats būsi daudziem avotiem garām rikšojis. Vai tad nedzirdēji?

—       Avota dziesmu? Nē! Nedzirdēju. Neapstājos. Tik sīkas dziesmas es nemeklēju! — atcirta Svilpaunieks. Mēnesstars lukturī satumsa kā dziestoša svece.

Vēl ar izkapti runāja dziesmas meklētājs. Tā laikam bija aizsapņojusies par rudzu pļauju. Kaut ko par graudiem noskandināja, kaut ko par maizi. Svilpaunieks tajā neklausījās.

—       Tīrās blēņas, tīrās blēņas tāda meklēšana pa tukšu klēti, — viņš dudināja un nosēdās uz klēts sliekšņa. Nevarēja īsti apjēgt, uz kuru pusi ir rudzu lauks.

—       Pasteidzies, pasteidzies, drīz nāks rīta stunda. Krēslā labāk iesākt rikšošanu nezināmā ceļā, — tepat tuvumā skanēja burvja balss. Dzedra kā rudens vējš. — Pasteidzies, pasteidzies! Labo dziesmu tā ir neatradi.

—       Vai nu dzīvē tik vien dārgumu kā dziesma, — atcērt Svilpaunieks un skatās pēc ceļa, kas ved atpakaļ uz rudzu lauku. Tur Griezīte, tur viņa kumeļš.

Nu jau saule spīdēja viņam tieši sejā tik spoža, it kā tīšu prātu gribētu kaitināt.

—    Nemirkšķini, nemirkšķini, saulīt, savas platās zelta acis,

vai tad neredzi, ka es pats esmu spožāks par tevi. Arī tur, mājās, es biju visspožākais… — aprāvās vārdi, aprāvās solis. Arī sirds tā savādi pagura — Svilpaunieks sakņupa tīruma malā. Kājas vairs nevarēja izraut no māla zemes, viņš grima dziļāk un dziļāk.

Tajā paša rītā pie pelekbrunā laukakmens attecēja maizes putns — Grieze. Runāja klusi, tā kā žēlodama, tā kā rādamās.

—    Kā tu varēji tā joņot pa pasauli, neko labu neredzēdams un nedzirdēdams. Pat to tu nemanīji, ka sirmajam klēts baļķim ir acis, gudras burvja acis, kas vienmēr iemirdzas, ja sastop kādu dziesmas meklētāju. Ka tu varēji nedzirdēt labos brīdinājuma vārdus?

Tajā pašā rītā viņa atraisīja pie rudzu stiebra piesieto Svilpaunieka kumeļu. Skubināja steigšus doties mājupsolī. Taču kumelēns vēl ilgi stāvēja pie pelēkbrūnā tīruma akmens un bubināja reizēm skumji, reizēm pabargi:

—   Svilpauniek, Svilpauniek, ka tu varēji nedzirdēt dziesmas, ja tajās skan visa šī māla zeme, no kuras veidoti esam arī mēs abi, pat tava taure, kuru tu viņdien pameti ceļa putekļos!

SUDRABA TAURE UN GĀrnis

Ganu zēns raudzījās, kā Vējamāte stumdīja mākoņus. Kad starp mežu torņiem un tumši violeto mākoņu grīstēm iezīmējās zila debesu upe, viņš pamanīja tajā peldam sudrabbaltu putnu.

Acis apžilba. Acīs sudrabs ielija. Paskatījās visapkārt: zied atālpuķe sudraba ziediem, laistās sudraba lāsēs mārsils, arī uz ce]malītēm kāds uzlicis platas sudraba plaukstas.

Taču, acis atkal augšup paceļot, ierauga: dzidri zilajai debesu upei slīd pretī tāds kā sadrūmojis melni violets mākonis. Sniega vēstnesis.

—       Vējamāt, Vējamāt, nejauj melnajam mākonim aizsegt zilo debesu upi! Pazudīs sudrabputnam ceļš.

Vai nedzirdēja, vai negribēja dzirdēt lielā spēksieva, mākoņu stumdītāja?

—       Vējamāt, Vējamāt! — pāri tuvējiem tīreļiem, pāri tālīniem siliem skanēja tāšu taures sauciens. Ganiņa tauri gan sadzirdēja vējceļos staigātāja. Pavirzīja mākoni sānis. Sudrabbaltais putns atskatījās. Vienreiz, otrreiz, tad pie ganiņa kājām nolaidās liels Sudrabgārnis.

—    Vai tu mani sauci, mazais?

—       Pats nezinu, vai saucu, bet tādu skaistumu baidījos pazaudēt. No taviem spārniem laikam visa pasaule sudrabā laistās.

—       Kāpēc tad baidījies pazaudēt? — Putns domīgi noraudzījās ganiņā.

—       Sirdī iedegās vēlēšanās, kaut varētu citiem arī tādu skaistumu parādīt.

Tagadiņ Gārnis grib zināt, vai zēnam vēl daudz tādu lielisku vēlēšanos. Bet puika tā apmulsis, ka nevienu vārdu vairs nevar noķert. Tikai pēc brīža viņš atbild klusi, klusītiņām:

—       Kaut vismaz ar savu tauri es varētu citiem par tādu skaistumu pastāstīt.

Bet sudrabotais putns, pirms atkal paceļas lidojuma, pieskaras ar spārnu vienkāršajai tāšu taurei un saka:

—       Paldies, spēlmanīt! Paldies tavai taurei, kas atbīdīja melnos rudens mākoņus no mana ceļa. Pavasarī, mājupnakšanas svētkos, atkal uzmeklēšu tevi!

Aizzuzēja sudrabspārnu sašūpotais gaiss. Brīnumainais viesis izgaisa tālumos.

Zēns paskatās visapkārt: zied parastās atālpuķes, rūsgano

pārziedējis āboliņš, baltas un brunpelēkas avitiņas plūc gluži parastu za|u zālīti.

—    Ū-ū-ū! — Viņš paceļ tauri pie lūpām, grib ardievas pateikt aizejošajam sudrabsapnim, tad pēkšņi atkal viss no jauna atmirdz sudrabzilajā gaismā.

Zēnam prieks tik milzīgs, ka mazajā sirdī to nekādi nevar paturēt. Vakarā viņš ilgi, ilgi stāsta visu saimniekam un saimniecei — gan par svešatnīgo viesi, gan par savu tauri, ar kuru nu varot visas lietas sudrabā pārvērst.

Saimniece smīkņā, saimnieks smejas. Puģelis būšot ganossnauduļojis, uz pelašķu cintiņas galvu nolicis, tad jau visādi rēgi rādoties. Kas nu tāšu taure par mūzikas instrumentu, lai brīnumus atsauktu?! Saimnieks pats gan esot savās jaunībasdienās diži slavens muzikants bijis.

Ar saimnieka mūziķa slavu īstenībā bija tā: dučiem kāzu naktis un dučiem talkas godu viņš ar savu vijoli pieskandināja gan. Bet tad gadījās kāds apkārtklejojošs spēlmanis un izņēma tagadējam saimniekam — toreizējam vijolniekam — viņa vijoli no rokam ar traki jocīgu valodu:

—    Dāvināšu tev divus avenus un trijās aitenes, bet tu rimsties ar savu spēlēšanu ļaudīm nelabu dienu piespēlēt!

Vijolniekam no dusmām acis kļuva raibas kā putna olas, bet, kad viņš aitiņas apskatīja, sirds no prieka sāka plaukstiņpolku.

Tā kādreizējais vijolnieks kļuva aitu saimnieks. Auga ganāmpulks tā, ka ne apskatīties. Vajadzēja ganiņa. Salīga puiku, tāšu taures lūlinātāju, bet darbā krietnu. Mclumēlcs luncināšanā nebija vēl pieķerts, bet nu šodieniņ sadomājies par kaut kādu sudrabputnu.

Taču saimniecei saimnieces prāts, plats kā bajāru maizes •galds. Viņa paņem puiku pie rokas un aizved uz kūti.

—    Mīļdēliņ, spēlē nu! Tad i redzēsi, vai no tavas taures ziņ•ģēšanas manas pelēkaitiņas pārvērtīsies sudrabaitiņās.

Spēlēja puika, klausījās saimniece. Klausījās visa aitu kūts, sudraba gaismā atmirdzēdama.

Nu sākās šaismājās laimestibas dienas. Saimniece cirpa sudrabaitiņas, saimnieks veda sudrabvilnu uz tirgu, tīnēs un tīnītēs, mucās un mučelēs virteņu virtenēs iedejoja sudraba dālderi. Puiku ganos vairs nelaida. Lai stāv aitu kūts durvīs un skandina tauri. Bet šis — saimnieku acīs gaužais pamuļķītis — plēšas un plēšas uz ganiem. Vēl ar vēlajām rudens puķēm gribot parunāties, vēl ar Vējamāti sasaukties. Vai tādu gudrībā izskolosi, pukojās saimnieks. Varbūt tad viņš prātā pieņemsies, kad pūcei aste ziedēs.

Saimnieks nolēma turpmāk tāšu tauri spēlēt pats. Taure sākumā klusēja. Tad iekliedzās skaļi, tad kaut ko čukstēja gaužām klusi, beidzot iesāka dīvaini guldzināties. Arī pārlieku -smaga tā šķita. Saimnieks pūta no visa spēka. Taure smējās. Taure tiešām smējās. Neprašas, muļķagalvas pelēksvārces aitas, arī tās smējās līdzi nekrietnajai taurei. Sadusmojās saimnieks tā, kā nekad nebija sadusmojies. Pret durvju stenderi, pret kūts paksi sita tauri un slānīja.

Taure drīz vien drisku driskās.

—     Nevajag, saimniek, nevajag! Tā jau dziesmu nevar atsaukt, — lūdzās ganiņš. Bet saimnieks, tā kā ar velnu butu dusmu derības noslēdzis, iztrieca puiku no mājas.

Kādos ceļos lai rudenī bārabērns maldās? Ne radu, ne draugu, ne taures, ar ko Vējamāti sasaukt.

Viņš iegriezās meža ce]ā.

—       Vējamāt, Vējamāt, vai nezini to zemi, kur sudraba putns dzīvo?

Vējamāte neatsaucās. Tikai brīžam bērza zari sašūpojās kā vijīgas rokas. Zēns piekļāvās bērzam. Gribēja sudraboto putnu atcerēties, bet ausīs vēl skanēja saimnieka niknā balss. Ganiņš paskatījās visapkārt. Nebija neviena. Egles mierinoši vējoja zarus, šur tur jau klaiņoja kāda maza, balta sniega pārsla.

Tā jau vienmēr bijis, ka visvairāk apbēdināta sirds vēl zina’ labu padomu dot. Ar nosalušiem pirkstiem zēns sāka darināt sev jaunu tauri.

—       O-ū-ū, Vējamāt, parādies, parādies! — Viņš pielika pie^ lūpām jauno tauri. — Kā izdzīvošu ziemu, Vējamāt?

Sudraba strēles nolija pār mežu.

—    O-ū-ū, Vējamāt, kā izcietīšu ziemu!

—       Ar savu dziesmu! Ar savu silto sirdi, ar ccju … — atskanēja Vējamātes balss. Pati tomēr neredzama palika, kaut nu jau viss mežs laistījās sudraba gaismā.

—       Ar dziesmu, ar dziesmu, ar meža ceļu, — atšalca egles,, sudrabā vizēdamas. To pašu atbalsoja bērzi. Pat sīkie paeglīši atkārtoja Vējamātes vārdus. Tagad zēns gāja tikai pa meža ceļu.

Cik ilgi, cik ilgi? Zēns nezinā’ja. Pēc izspēlētajām dziesmām sirds apmulsumā garos ceļa gabalus apjauta.

Pavisam cita, pavisam sveša meža malā mazais ieraudzīja kādu māju. Vēro, vēro — uz mājas sliekšņa sēž meitene un raud.

—    Kāpēc tu raudi? Vai tie meži rudens lietus pielijuši? — vaicā puika, labvakaru padodams.

—        Rudens pelēkuma dēj ari raudu, — atšņukst meitene.

—    Būtu kaut sniega diena atnākusi, neredzētu jaunie radinieki, cik pelēks mūsmājas jumts, cik pelēkas palodzes, sliekšņi un •durvis.

Tā nu mazais ceļinieks uzzina, ka rit ir meitenes kāzu diena. Ari vēl otra bēda viņai sirdi sāpinot: muzikantu kāzās nebūšot. Sajā pusē neesot neviena vienīgā.

Puikam, to dzirdot, uzplaukst sejā smaids kā pirmā pavasara māllēpīte.

—    Pamēģināšu tavās kāzās kādu dziesmu izspēlēt. — Viņš rāda apbēdinātajai savu tāšu tauri. Meitene noslauka vienu asaru, bet skatiens vēl arvien tik skumjš kā aizlijuši diena. Kas nu tas par muzikantu ar tāšu tauri!

—    Nebaidies vis! Taurei daudzas dziesmas. Tev tikai jāapsola, ka citiem Jaudīm mani nerādīsi. Paslēpšos kaut vai klētiņas aizdurvēs vai pirtiņas tumsā un spēlēšu, spēlēšu.

Meitene noslauka otru asaru un domā, kur labāk mazo spēlmani paslēpt.

Kāzu rīts uzausa sudrabots. Brīnījās ciemiņi — tuvie un tālie. Vēl jo vairāk brīnījās savmājieši. Tik sudrabspoži sliekšņi, durvis un palodzes nebija redzēti nevienā mājā.

Pat vissirmākie Jaudis neatcerējās, ka šajā novadā būtu svinētas tik jaukas kāzas. Kā raiba puķu pļava plivinājās vēja, kad jaunieši griezās dejā. Gavilēja trompetes, cīruļoja vijoles, ūvināja flautas laimīgu putnu balsīs.

Līgava slepus aizskrēja uz klēti. Pati no laimes un burvību brīnumiem apreibusi.

—    Kur tavi citi spēlmaņi, kur citi?

—        Kādi citi? — Puika panācās viņai pretī. — Viens pats spēlēju. Tikai manai taurei tāda daba, ka ikvienu kāzinieku grib uzrunāt citās skaņās.

—       Nestāsti niekus, mīļo spēlmanīt! Ļaudis grib muzikantiem pateikties, visiem jānāk uz istabu!

Mazais neļāvās pierunāties.

—       Tev noteikti jānāk uz istabu! Tēvs un māte grib zināt, kādēļ viss sudraba gaismā laistās.

—       Saki — viņu pašu prieks visu sudrabā saredz. Saki kāziniekiem — viņu pašu prieks daudzās dažādās balsīs spēlē, — atbildēja mazais un atkal satvēra savu tauri.

Trejas dienas un trejas naktis brīnumainajās skaņās gavilēja svētku māja, pagalms un dārzs, tad pēkšņi apklusa. Pamazām dzisa arī sudrabotā gaisma uz sliekšņa, uz palodzēm, uz pagalma taciņām. Kāzinieki pagrieza savus zirgus mājupceļā. Tie rikšoja lēni, it kā baidīdamies. No lielas gaismas izejot krēslā, jau ikvienam ir bailīgs solis.

Tā kā no neparasti laba sapņa atmodusies, bet vēl īstenību nespēdama apjaust, jaunā sieva meklēja mazo muzikantu.

Klēts pusaizvērtās durvis paklusi ūvināja kādas dziesmas atbalsi. Klētī nebija neviena. Jaunā sieva izskrēja pagalmā un sauca, paskrējās uz meža pusi un sauca, sauca. Neviens neatsaucās.

Vēlā rudens migla ir brūni zilgana, kā būtu izausta no salnas ievainotajām puķu ziedlapām. Labi tam, kam rokās brīnumtaure, tad migla pašķiras un skaidri saredzams meža ceļš.

—       O-ū-ū, Vējamāt, vai tu zini, kur Sudrabgārnis dzīvo? —• sauca mazais spēlmanis, jau tālu, tālu viņpus kāzu mājas.

—   Zinu gan! Arī tu drīz vien zināsi. — Vairāk neko viņa nesacīja, vairāk arī zēns nejautāja.

Ziemas sniegputeņi ir ka asas, ledainas rīkstes, bet, tiem pierimstot, pārslas atgādina mazus, baltus zvaniņus.

Labi tam, kam rokās brīnumtaure, tad sniegputeņi pašķirasun skaidri saredzams baltos zvaniņos skanošais meža ce]š.

Tajā ziemā kādreizējais aitu gans spēlēja daudzās kāzās. Visur viņš lūdza, lai ļaujot viņam paslēpties, visur gadījās sastapt tādus ļaudis, kas to labprāt atļāva. Ne viņam bija goda drēbju, ne lepnas, brangas runas kā citiem muzikantiem. Lai viņš spēlē, nolīdis kādā klēts vai pirtiņas stūrī, ja tikai tauresskaņas staigā pa visu māju. No visām godībām viņš pazuda nemanot. Daudzi ļaudis, kāzu dienām aizskanot, vēl ilgi atcerējās neredzētā muzikanta brīnišķīgo spēlēšanu, bet vairāk bija to, kas ātri vien aizmirsa.

Jau pavasara migla, mēļi zaļgana kā plaukstošo bērzu birzis,, šūpojās abpus meža ceļam, kad viņa priekšā nolaidās liels,, sudrabbalts putns.

—    Paldies, ka tu mani sauci, visu ziemu sauci!

Zēns pārsteigumā piekļāva tauri pie krūtīm.

—    Laikam saucu gan. Bet bieži vien man šķita, ka tu esi tepat līdzās.

—   Vai tev vēl daudz tādu skaistu vēlēšanos kā toreiz, kad es tevi satiku aitu tīrelī? — Sudrabgārnis jautāja un atkal ar spārnu pieskārās zēna taurei.

Zēns gribēja atbildēt, ka visas vēlēšanās tagad satecejušasvienā vienīgā — nekad nepazaudēt savu tauri —, bet putnsjau pacēlās gaisos. Zēns raudzījās aizslīdošajā brīnumā, viņšzināja, ka tas atgriezīsies.

Gadi aizvijās kā sudrabaini raksti garā, garā ce]u jostā.

No novada uz novadu staigāja kāds nostāsts par viru, kurš spēlējot godībās, bet vienmēr aizejot neparnanits, nesasaucams, neatsaucams. Ari sudraba gaisma viņa dziesmām līdzi staigājot un vienmēr nodziestot, tiklīdz apklustot dziesmas.Vari ticēt šim nostāstam, vari neticēt. Bet tas gan taisnība, ka reiz uz ceļa mazs zēns, kas nekad nav ganos gājis, sastapis vecu, vecu, sirmu muzikantu un varen denkti tam noprasījis:

—    Vai tu tiešām savos puikas gados esi sarunājies ar Sudrabgārni — šo reti sastopamo putnu?

—    Esmu gan! Arī tagad viņu vēl sastopu. Mēs taču dzīvojam vienā un tajā pašā zemē.

—    Bet kādēļ tu, tēvoci, no visām dzīrēm aizej neatvadījies un nepamanīts? Kāpēc tu neuzkavējies ilgāk, ja tev tik labas dziesmas?

—   Ja es pakavētos, ļaudis atņemtu manu tauri un visas sudrabdziesmas pārvērstu dālderos, kur tad es, nabags, ietu?

Tieši tā viņš esot atbildējis: kur tad es, nabags, ietu…

ZELTA RIEKSTA MEKLĒtĀjs

Bija, bija, visa bija gana šaismājās. Maize smaržīga un balti dzeltena kā liepziedu klēpis. Pavardā uguns mīļa un vēlīga kā uzticīga drauga devīga roka. Galdiem oša stiprums, sliekšņiem ozolu atbalšu spēks.

Maizes sātību un uguns svētību saprata tēvs un māte. Dēls nesaprata. Mīļvārdos šūpotajam, mīļdziesinās auklētajam nebija apjēgas saprast.

Naktī skumjas liecās pār viņu kā melnogu ievu krūma zari pār satumsušo upes līci. Dienās īgnums dēdēja līdzās.

—    Bez spožuma diena, bez zvaigznēm nakts, — puisis skumdinājās.

Ausmas stundas vienmēr mājas rītpuscs logos ievijās sarkani zvīļotā gaismā, it kā pamalei kāds būtu apvijis Tērvetes kazu vainagu. Vakaros rietpuses logi dega košsārtās Jāņu rozēs. Dēls neredzēja. Tiešām neredzēja. Diezin no kurienes viņš bija sadabūjis blāvi pelēku lakatu. Kā to pavēdināja, visa istaba, pagalms un dārzs pielija ar skumjām.

Kādudien gadījās svešas puses meitenei ienākt sētsvidū. Tāda šaipusē nebija redzēta — balti sārta kā griķu zieds vasaras saulē. Reibināja tik stipri, ka puisis aizmirsa vēdināt savu skumju lakatu.

—    Varbūt, dēliņ, man jāsāk šūdināt tev kāzu kārta? — māte aizsaka gādnieces valodu.

Dēls klusēja un skatījās uz meiteni, balti sārtenu kā griķu zieds.

Jau rītos vasara melsa kaut ko par atvadīšanos. Tomēr vēl neatvadījās. Tikai baidīja. Tikai brīdināja.

Jau silmalā nora sakūra violeti sārtu ugunskuru. Nesadega. Tikai baidīja. Tikai brīdināja ar sadegšanu.

Jau kāzu muzikantu vijoles lūkojās uz šīsmājas pusi, jau, maizi cepot, krāsns mutē košsārtās ogles dzirksteļoja kā sveces, vedību svečturos aizdegtas.

—    Saki, dēls, taisnību — vai tavam tēvam jau nesākt spodrināt kāzu kumeļu pulksteņus? .

Dēls aizklāja acis ar gaiši pelēko skumju lakatu. Nezināja, vai stāstīt mātei vai nestāstīt, ka savāds viesis nāca pie viņa ik vakarus. Neredzams, nesataustāms, bet skaidri sadzirdams. Klusi klauvēja, klusi nosēdās uz gultas malas, tad stāstīja,

stāstīja, cik daudz ceļu, pa kuriem varot aiziet projām no šīs pelēkās mājas. Un kādi viņam vārdi… brīžam kā asas, degošas paegļu slotas, brīžam kā smagas ozola vāles. Dažreiz vārdi pārvērtās dīvainos putnos ar sarkaniem, plandošiem spārniem. Tie piepildīja visu telpu, sitās pret logiem un durvīm. Otrā dienā logi izskatījās kā saraudātas acis un durvju viras klusu vaimanāja. Tad nu dēls svaidīja uz visām pusēm niknus vārdus:

—    Vai šeit var dzīvot starp tādiem vaidētājiem?

Vienīgi tad, kad dienas vidū atskrēja meitene, balta kā griķu zieds, dzimtā māja uz brīdi ieguva varavīksnes krāsas. Tādā gaišā dienas vidū māte atmērīja brūnu vadmalas kārtu un atritināja zilu linu audumu. Baltā kāzu krekla vietā dēls labāk gribēja gaiši zilu. Nu jau arī viņš pats līksmi runāja par kāzām, taču bezmiega naktīs kā apmats raudzījās uz viršu noras pusi, it kā viņu tur kāds gaidītu un aicinātu sev līdzi.

Vaicāja vaicādami tēvs un māte, pat vecaistēvs nepiekusa, prašņādams, aiz ko viņam vēl kāzu priekšvakarā tik noskumis vaigs.

—   Viņš saka — aiz trejiem kalniem esot vēl trejdevītie, aiz trejiem siliem šalcot vēl trejdevītie un vēl tālāk atrodoties zelta lazdu birzs, kurā augot rieksti ar zelta kodoliem.

—   Kas to saka, mīļais, kas to saka? — Apvijās mātes rokas dēlam ap pleciem.

Dēls klusēja. Nakts viesi viņš bija tikai dzirdējis, ne redzējis.

Atnesa meitene pilnu priekšautu ar spoži brūniem riekstiem.

—    Raugi, kā laistās! Dalīsim nu katru kodolu uz pusēm tapat kā laimi un nelaimi, — viņa skubināja tik siltā balsī, ka

dārza vidū rozes par jaunu uzziedēja, domādamas vasaru atgriežamies.

—   Tur, aiz trejdeviņiem kalniem un siliem, esot brīnumaina zelta lazdu birzs. Tā man jāsameklē. Sameklēšu, atradīšu. Atgriezīšos ar zelta kodoliem saujās! — Tādas neprāta runas viņš bārstīja bez mitas. — Atradīšu, atradīšu zelta birzi! Vai tu nāksi man līdzi?

Meitene, balta kā griķu zieds, rožaina kā griķu zieds, novērsās. Viņa jau neticēja zelta birzij.

Pašā kāzu dienas priekšvakarā, uzvilcis rāmi brūnos svārkus un jauno, gaiši zilo kreklu, puisis aizgāja pasaulē.

Ievaidējās kāzu vijoles, jau pie sliekšņa pienākušas. Zēlumā par neizspēlētajām dziesmām vijolēm pārtrūka stīgas. Kāzu pulksteņiem satumsa acis.

Dēls gāja pāri mežmalas norai, kas dega tik sārtās viršu ugunīs, it kā uz tās būtu nometušies simtiem sārtspārnotu putnu. Viņam pa priekšu slīdēja melns stāvs, ne cilvēks, ne īsti rēgs. Mošķi jau šaipusē nebija redzēti. Nepazīstamā ceļā saucēja pēdās rasa palika nenotraukta. Debess malā atplaiksnījās un aizplandījās rūsa, brīžam izgaismodama pār egļu galotnēm dīvainu, ķeburainu rakstu.

—    Rēgu zīmes, rēgu… — nopūtās tēvatēvs un ilgi tajā vakarā rāja vedeklu, kādē| neesot pie vārtiem iestādījusi pīlādzi. Visvisādu mošķu, ļaundaru, viltus draugu atbaidītāju.

—    Liktens zīmes, liktens zīmes gan, — purpināja vecāmāte un pārmeta savam dēlam. Sliktu māju esot uzcēlis. Aizmirsis slieksnī iecirst lietuvēna krustu.

Bet vectēvs drūmi prātuļoja:

—    Kad pamalēs pāragri rūsa uguņo, tad vadātāji kāpj no

purviem laukā un uzmeklē mājas, kur jaunie ļaudis maizes svētību aizmirsuši…

Pirmajos krustceļos dēls samulsinājās.

—       Pa kuru ceļu jāiet? — viņš jautāja tumšajam stāvam, kas tagad gluži nerunīgs gāja pa priekšu.

Tumšais parādīja vienu no trim ceļiem. Gabaliņu gājis, dēls pamana, ka nezināmā ceļā aicinātāja vairs nav. Nu viņš steidzināja soli, gribēdams ātrāk nokļūt zelta birzī. Visu nakti ceļš veda caur bieziem mežiem, tik zilas tumsas pielijušiem, ka tuvējos ceros šausminājās bailes. Rītausmā pretī nāca ar paeglīšiem noauguši pakalni kā pinkaini jēri — palēkdamies vien, palēkdamies. Jau nogurums pinās ap kājām.

—       Kur tu esi, ceļā aicinātāj? Ne tevi vairs redzu, ne lazdu birzi!

—    Vajadzēja iet pa otru ceļu! — no tālienes atskanēja balss.

—    Kā tad tā? Kā tad tā?

—    Nebūsi pareizi redzējis, uz kuru pusi es rādu.

Dēls nopūtās un meklēja atpakaļceļu. Tas bija garš kā vēla rudens lietavas. Nevis vairs vienu nakti, bet daudzas dienas un naktis.

Arī otrs ceļš sākumā steidzās caur tumšiem mežiem. Atkal kādā rītausmā pretī iznāca kalni, sīkpriedītēm apauguši kā milžu vīru nesukātas galvas. Sur tur ceļa malā stāvēja arī kāda lazda. Parastā. Ar parastiem riekstiem. Dēls neapstājās pie tās.

Nogurums kā smagi, pelēki pinekļi valstījās ap kājām.

—    I\ur tu esi atvedis mani, ceļā vilinātāj!

—      Vajadzēja iet pa trešo ceļu! — tā kā no tāla purva dziļumiem dunēja balss.

—    Kā tad tā, kā tad tā! Es gāju tur, kur tu rādīji.

—    Nebūsi pareizi redzējis.

Šoreiz atpakaļceļš bija smags kā ar pelēkpaurainajiem akmeņiem piekrauts vezums. Sapņos tikai paretam parādījās birzs ar zelta riekstiem.

Krustceļos nepazīstamo dēls nesatika, bet skaidri juta — kāds pagriež viņa galvu uz trešā ceļa pusi.

Tas bija labs ceļš, jo iesākās tieši tad, kad saule sniedza mežiem rītišķa maizi. Baltas bērzu birzis smaidīja kā meitenes, svētku tērpus uzvilkušas. Tad nāca kalni, kalni, kalni. Nudien kā zaļās māla krūzes, mātes istabā uz plaukta sarindotas. Diena ritēja pēc dienas un beidzot atritēja tā, kad ceļa malā atmirdzēja zelta lazdu birzs. Riekstu čemuri spīguļoja zaros kā spožas brīnumputnu ligzdas. Dēls pārkoda pirmo riekstu. Tam bija mazs, negatavs kodoliņš. Pārkoda otro — tam bija labi nobriedis, bet gluži parasts kodols. Trešajā riekstā kodola nebija. Daudzos kodola nemaz nebija.

Dēls vērīgi paskatījās visapkārt. Tā bija gluži parasta lazdu birztala, tik pret rieta zeltaini sārtajiem padebešiem tā bija izskatījusies zelta birzs.

—    Kur tu mani esi atvedis, maldinātāj!

—    Nebūsi mani pareizi sapratis. Pašam vajadzēja zināt,kurp iet! — pazīstamā balss skanēja tepat pie kājām, kaut neviens nebija redzams. Tad sāka guldzēt smiekli — zālē, krūmos, lazdu pacerēs. Pat klusās vēj pūtas šķita smeļamies. Tad vējš kļuva stiprāks, un jauni kārklu krūmi locījās smiedamies, aušīgi smiedamies. *

Dēls uzvilka cepuri pāri ausīm. Tur, tēva mājās, nekad neviens par viņu nebija smējies. Veltīgā garā gājuma nogurums uzspieda plaukstu viņa acu plakstiem.

Kad viņš atmodās, silta rīta saule mazgāja pieri.

—       Te tu neguli vis! Drīz mani putni sāks rīta stundas slavināšanu. Tiem aizlūzīs balss, ja ieraudzīs kādu mūsu meža zemē tik apbēdinātu.

Dēls skatās un brīnās — pati Mežamāte viņu uzrunājusi. Zaļais tērps no liepu lapām un mežezera ūdenszālēm darināts, bet acu skatiens tikpat mīļš kā viņa paša māmuļai.

Dēls ceļas un aizgūtnēm stāsta par treju ceļu nomaldiem, par ceļā aicinātāju, kurš tagad pazudis, vienīgi ļaunus smieklus atstājis šajā tukšo riekstu birzī.

—       Ko tad tava paša sirds teica, kad ceļā devies, kad krustceļos stāvēji? — vēlas zināt mežu sargātāja.

Paša sirds? Netika jautāts.

—       Varbūt sirdi šajā ceļā nemaz līdzi neņēmi? Varbūt tikai par zelta riekstiem biji sasapņojies?

Nē, nē, dēls pat tagad dzirdot savu sirdi nemierīgi auļojam. Bet, kad zaļā māmuļa neticīgi krata galvu, viņš saplēš gabalu gabalos gaiši zilo linu kreklu. Saplēš tieši uz krūtīm, kur joņo pašam īsti nesaprotamā nemierā iekvēlinātā, tagad nomaldos sasāpinātā sirds.

—       Tālāk viņpus šīs birztalas neej! — dod padomu Mežamāte. — Tur sākas purvs. Bet purvā naktīs zilas ugunis dejo. Ieraus tevi nelabā dancī.

Neba dēls vairs labam padomam ticēs.

—       Raugi, raugi, Mežamāt, kāds skaists putns riekstus šķin! Un tik priecīgi klaigā! Tas nu gan būs atradis zelta riekstu!

Kā apmāts dēls metas putnam klāt. Bet putns saplivina spārnus tieši uz purva pusi.

—    Mežamāt, Mežamāt, kaut es varētu tā kā viņš tik stei

dzīgi laisties! Vai, vai, nu jau viņš viens pats visus zelta riekstus pievāks!

—    Bīsties, bīsties šādu vēlēšanos purva tuvumā trejas reizes izteikt. Vai neapjēdz, ka tas ir tavs maldu ce]ā aicinātājs, kas atkal tevi vilina! — brīdina Mežamāte, bet veltīgi brīdina. Puisis jau izskrējis birztalai cauri, tagad metas iekšā zilajās ugunīs, ar rokām tverdams gaisā dejojošos riekstus.

—    Kaut es varētu būt tāds kā šis putns! — puisis kliedz no visa spēka. Un tā ir jau trešo reizi izkliegtā vēlēšanās.

Tās mājas pievārtē, kur pirms daudziem, daudziem gadiem jauns puisis aizgāja rēgu ceļos tieši savu kāzu priekšvakarā, za]o lazdas, tik varenlgi košas kā milzīgi svētku vainagi. Katru gadu šīs mājas (audis iestāda vēl un vēl jaunas lazdas. Riekstlaikā tur salasās sīļi. Trokšņo un klaigā, kuplos čemurus šķīdami.

—    Varen jautri putni! Bezmaz kā apreibuši kāzinieki, — priecājas sveši garāmgājēji. Savmājieši tā nesaka. Sirmbalta māmuļa un pusmūžgadu sieva jau sen pamanījušas, ka viens sīlis nekad neaiziet projām no lazdām. Dienu un nakti tas šķirsta zarotnes un kaut ko meklē, meklē.

—    Tas noteikti ir viņš! — vienudien iekliedzas pusmūžgadīgā sieviete. — Es viņu pazīstu pēc gaišzilā kāzu krekla un brūnajiem svārkiem. Kas zina, kāpēc viņš kreklu uz krūtīm saplēsis, tikai divas koši zilas strēmeles vēl mirdzinas gar svārku malām.

—    Veltīgi, veltīgi būsi gaidījusi savu zelta riekstu meklē

tāju. Labi, ka lazdas sastādījām. Tagad par putniem varam papriecāties, — nodudina sirmais tēvs un skatās tālumā. Kas zina, kur tagad dēls? Nē, nē, ilgotos brīnumriekstus viņš nebūs atradis,jo aizskrēja meklēt tos citu ļaužu stādītās lazdās… Pats jau nevienu vienīgu koku netika iedēstījis.

Bet, kad sīlis iekliedzas neparasti sāpīgi un spalgi, arī vecaistēvs, no launaga miega iztrūcināts, sāk appētīt dīvaino putnu.

—    Edz, edz, nu viņš savu vajātāju gaiņā! Beidzot būs apjēdzis, ka rēgu ceļos aizvilinātājs bija vecu vecais no purva izlīdušais vadātājs.

—    Vadātājs? Vadātājs? — brīnās kaimiņu bērni, teiku un burvestības nostāstu nepazinēji.

—    Vai tad jums nav stāstīts — tas, kurš dzīvē neko krietnu nav padarījis, parādās šaudīgām dvēselēm sapnī, vilina tās līdzi, iegrūž nezināmos ceļos, vēlāk pats ņirgājas un smejas, — tā nu stāsta vecaistēvs, vārtu tuvumā pīlādžu rindu stādīdams.

—   Bet ja nu viņš kliedz pēc pazaudētām mājām? — nopūšas māte un klusē.

Pret pusnakti, kad pierimst sīļi, lazdās sāpīgi žēli žvīdzina vējš. Var jau būt, ka tās ir no kādreizējā kāzu priekšvakara atnākušās vijoles, kas tagad meklē toreiz nenospēlētās dziesmas.

MEŽu sĒjĒjs

Tas notika lielajā silā, tuvu pie pašas Rīgas. Aprīļa dienās, : kad visi meži ir pārpilni ar putnu dziesmām un valodām, kad notiek mājvietu meklēšana, darināšana un pat ķildas labāka mitekļa dēļ, vienu svētdienu saucot par Ciemos iešanas svētdienu. Tad pasērst dodoties kaimiņš pie kaimiņa, draugs pie drauga. Kam lepnāka daba, tas dižojoties ar savu māju un rādot to, gandrīz vai plātīdamies. Kas tāds klusāks un pēc dabas kautrīgāks, tas ļaujot, lai ciemiņi paši redz, ko šis uzcēlis, kā iekārtoj ies.

Meža Balodis bija trakoti pļāpīgs putns. Jau kopš agrajām sērsnu dienām, kad mežs vēl nebija aizvācis projām ziemas

saplīsušā kažoka baltās stremeles, Balodis skaļā balsī stāstīja citiem, kada viņam esot varena māja un kur tā atrodoties.

—    Pus-jūdzi, pus-jūdzi no šejienes ir mana māja! — tā viņš plātījās, jo bieži vien nedūdoja vis savas mītnes tuvumā, bet,, slavinadams to, laidelējās pa visu mežu. Gribēja lielībnieks, lai citi putni tālu ceļu mēro, viņa skaisto māju meklēdami. Taču tie putni, kuri patiešām bija apskatījuši Balodēna māju, stāstīja, ka tai esot caura grīda un pavisam šķības sienas. Kad Balodis izdzirda šādas runas, viņš dusmās kliedza vēl skaļāk:

—   Skauģi — vien, skauģi — vien!

Strazdam bija maiga, lokana valodiņa, priecīga kā vēju šūpota jauna kārklu atvasīte. Bet krūtīs Strazdam — varen pašapzinīga sirds. Dziesminieks lielījās ar to, ka bieži vien pats nemaz nebija māju sev būvējis, bet tikai iekārtojis. TeicāsStrazdēns, ka ļaudis tik ļoti mīlot viņa valodošanu, ka daudzas skaistas mājiņas meža malas priedēs ieceļot. Kurš strazdiņš, atsteidzoties visagrāk, tas varot izvēlēties visjaukāko.

Tāpēc Strazds, stāvēdams uz savas lepnās mājas sliekšņa* jau agrīnā pavasarī lūdza citus putnus, lai nāk pie viņa paciemoties.

—    Nāc šurp, nāc šurp! — viņš vēlīgi aicināja ikvienu.

Tā nu putni gāja cits pie cita — gan apbrīnoja, gan apskauda.. 1 mājas celšanas gudrību cits no cita aiztapināja, i dziesmu,, i valodu.

Zeltgalvītim, vissīkākajam no visiem meža putniem, piederēja pavisam maza, pelēka, ļoti vienkārša mājiņa. Citi putni, steigā garām laizdamies un par savām mītnēm domādami, Zeltgalvīša mājelīti pat nepamanīja. Viņš to bija uzcēlis pie lielas,

vecas egles zara un ik dienas pateicas eglei par aizvēja siltumu.

Atpūtas brīžos Zeltgalvītis priecājās par egles zeltaini brūnajiem čiekuriem, kas pavasara saulē k|uva tik mirdzoši, ka sārta gaisma atstaigāja līdz pašam Zeltgalvīša mājiņas slieksnim. Gudri bija darījuši mazā putna tēvutēvi, izvēlēdamies savam apģērbam pelēkus svārkus, dzeltenu kreklu, dzeltenu cepurīti. Ari Zeltgalvītis staigāja tādā pašā apģērbā un izturējās pret to ar tikpat lielu cieņu kā agrākās paaudzes. Kad mazais putns sēdēja netālu no savas mājeles lielās egles zarā, viņš pats šķita līdzīgs jaunam čiekuram, kaut bija par to daudz mazāks.

Taču ielūgt savā mājā kādu viesi viņš nevarēja. Pa tik niecīgām, tik šauram durtiņām varēja ieiet tikai Zeltgalvītis.

—    Ja kāds pie manis atnāktu, es varētu viņam launagu piedāvāt tepat uz egles zara, — Zeltgalvītis sacīja pats sev, bet egle tomēr sadzirdēja šos vārdus, klusus kā pieticīgus sirdspukstus. Sirmajai eglei bija ne vien siltas rokas, bet arī ļoti līdzjūtīga sirds. Viņa nolēma parunāt ar citiem putniem un palūgt, lai tie neaizmirst apciemot Zeltgalvīti.

Lepnus zvanus skandinādamas, mežam pāri ezeru ceļā laidās dzērves. Ne tās egli, ne Zeltgalvīti pamanīja. Zeltgalvītis, raudzīdamies uz augstumos lidotājām, sarāvās pavisam maziņš, un dziesmiņa skanēja tik klusu, it kā būtu aukstā rasā samirkusi.

Egle ilgi domāja, ar kuru putnu vispirms parunāt. Tepat tuvumā strādāja Dzenis. Tam rāma, prātīga valoda, tas augu dienu pavadīja darbā. Tāds vīrs gan sapratīs Zeltgalvīti.

Dzenis uzklausīja egles lūgumu, nolika āmuru sāņus, ilgi noraudzījās uz Zeltgalvīša māju, tad sacīja:

—   Ja kādam tik vienkārša, pelēka māja, tad pašam vajag uzģērbt košākus, raibākus svārkus, lai visi redz. Bet tavs Zeltgalvītis, egle, jau līdzīgs mazam, mazam čiekuriņam. To grūti pamanīt. Ko nepamana, to necieni. Tāds likums mežā, tāds ārpus meža! — skarbā balsi noskaldīja Dzenis un turpināja darbu.

Tad egle nolēma uzrunāt Lakstīgalu. Tā nēsāja vienkāršus, pelēkus lindrakus, tā nebūs tik pašapzinīga kā Dzenis un neatteiksies apciemot Zeltgalvīti.

Taču Lakstīgalu nekādā veidā nevarēja atsaukt. Meža pļavas malā jau bija ziedus atvērušas pirmās ievas. Un garu garajās pavasara naktīs Lakstīgala vija baltus ķekarus savās dziesmu virtenēs, uz meža vidus egles pusi pat nepaskatīdamās.

Sauca, sauca egle Lakstīgalu, tā i nesasauca. Jau sen bija pagājusi Ciemu svētdiena, jau noziedēja meža jomiņās baltie vizbuļi, jau plauka vēlīnie — dzeltenie.

Zeltgalvītis vakaros sēdēja uz savas mājas sliekšņa. Pats maziņš un grūti pamanāms, bet acīs tik lielas, lielas skumjas, kādas rodas, ilgi un veltīgi gaidot.

Tad egle nolēma parunāt ar Zīlīti. Tā bija īstenā mežu strādniece ar krietnu sirdi un krietnu valodu, tā sapratīs arī vismazāko no visiem meža putniem.

—   Vēlu, vēlu tu mani aicini apciemot Zeltgalvīti. Ciemošanās svētdiena taču jau aiz viņiem kalniem. Un kāpēc, eglīt, tavam putnam tik maza, pelēka māja? Tajā taču nav nekā neparasta. Ja es dotos pasērst, tad tikai tur, kur varu kaut ko neparastu apbrīnot.

Zeltgalvītis bija dzirdējis egles un Zīlītes sarunu un kļuva pārlieku domīgs. Gaužām ilgi prātoja, kā viņš varētu savu māju neparastu padarīt. Beidzot apskrēja visus Rīgas pievārtes mežus, meklēdams kaut ko neparastu. Meklēja, neatrada. Samirka lietū pelēkie svārki, saburzījās dzeltenā cepurīte. Atgriezās mājās un atkal stāvēja uz sava rudā sliekšņa kā noraudājies neveiksminieks. Kad tādā izskatā viņu ieraudzīja lielā egle, zaļās šalkotājas līdzjūtīgā sirds gauži iesāpējās.

Nolika egle citurīt uz Zeltgalvīša sliekšņa dāvanu.

—    Labdien! Labdien! — priecīgi I sauca Zeltgalvītis. — Kas tu esi, vai mans ciemiņš? — Un viņš ziņkārīgi apskatīja tādu kā mazu kukaini ar caurspīdīgu spārniņu.

—    Esmu dāvana! Esmu labas sirds dāvana! — atčukstēja neparastais viesis.

—    Tu man patīc! Es tevi pielikšu pie savas mājas durvīm. Citi putni domās, ka tu esi zelta atslēga, un teiks, ka man ir neparasta māja, — Zeltgalvītis iesaucās vēl līksmāk, bet jau pēc brīža viņa balsī atkal bija skumjas.

—   Jā, jā! Lai viņi domā, ka man ir zelta atslēga un esmu aizslēdzis durvis, un neviena, neviena vairs negaidu ciemos…

—    Neesmu zelta atslēga. Esmu dāvana — esmu egles sēkliņa. Iesēj mani kādā skaistā vietā. Seit, zem lielajiem kokiem, man būs grūti augt.

—    Es to labprāt izdarīšu, ja mans ciemiņš to vēlas. Lai gan būtu bezgala jauki, ja tu paliktu dzīvot manā tuvumā, — teica Zeltgalvītis un, paņēmis dāvanu, pacēlās spārnos.

—    Es jau esmu maziņš un niecīgs. Nepratīšu tev skaistu mājvietu atrast. Izvēlies un parādi pati, kur tu gribētu dzīvot.

—    Tadā vietā, no kurienes var redzēt i juru, i Daugavu, i pašu Rīgu.

Uz lielas, plašas noras līdzās sirmajam mežam mazais putns todien iesēja egles sēkliņu. Bet, atgriezies savā mājvietā, ieraudzīja, ka uz viņa sliekšņa mirdzēja otra tada pati egles dāvana. Arī to viņš aiznesa un iesēja netālu no pirmās un, atgriezies mājās, atkal atrada uz sliekšņa mazu, brūnu lidoni. Tagad dienas pagāja darbu darbā. Zeltgalvītis bija kļuvis meža sējējs. Varen ātri auga mazā putna iesētie egļu meži. Pats viņš bija tā nostrādājies un vakaros pēc darba tik noguris, ka nekad vairs nebija laika noskumt un atcerēties pavasari, kad neviens putns nebija atnācis ciemos viņa vienkāršaja mājā.

Auga jaunie meži gan īstenībā, gan mazā mežu darbinieka -sapņos. Vienā diena jaunās eglītes atvēra sārtas ziedu sveces, citu dienu jau skandināja sārti zaļus, pēc tam brūni zeltainus čiekurus.

Pavisam retajos atpūtas brīžos mazais putns apstājās mežezera malā un paraudzījās pats sevī. Viņam bija kājās nodriskāti zābaķeļi, pelēkie svārki pavasara un vasaras saulē izbalējuši kā mežmalas kūla, bet acīs tik priecīgs smaids, it kā viņš nekad nebūtu dzīvē pazinis skumjas.

Nu jau daudzus gadus viņš bija strādājis, mežus sēdams. Pavasaros, kad mežezeru zosis un dzērves laidās pāri jaunajam eglītēm, tas nometa zemē ziņkārības pilnus saucienus:

—    Kam pieder šie lielie, jaunie meži? Kam? Kam?

—    Jums visiem, jums visiem! — atsaucās Zeltgalvītis.

Viņš bija laimīgs, ka tagad varēja runāt ar lielajiem putniem, kuri agrāk viņu nebija pat pamanījuši.

—    Nē, nē! Jaunie meži vispirms pieder tam, kas ir tos sējis, — atšalkoja lielā, sirmā egle, kura auga vecā meža vidū.

—    Tie ir Zeltgalvīša, Zeltgalvīša! Tā paša, kam pelēkā,mazā, neizskatīgā māja! — stāstīja zīlītes cita pēc citas, un arī žubītes piebalsoja.

—      Nieki! Nieki! — dzedrā balsī putnus apsauca vecā egle.

—    Kā gan jūs drīkstat runāt par mazu māju, ja Zeltgalvītim pieder neparasti liela māja. Kam gan vēl ir tik diži brīnumaina, ar milzīgu, zaļu jumtu, ar logiem, kuros var ieskatīties gan rīta, gan vakara saule?

Čaklais mežu sējējs dzirdēja putnu sarunas, dzirdēja arī vecās egles vārdus, bet pats klusēja. Viņš baidījās ar skaļiem vārdiem iztraucēt mazo putnu ligzdas, kas ir tik mazītiņas, tik vienkāršas un pelēcīgas, ka tās spēj pamanīt vienīgi pati krietnākā sirds.

PIECI, PIECI KAMOLI, PIECI…

Pazīsti, pazīsti, kā nu nepazīsti to māmuļu zaļās villainēs, zaļos lindrakos. Lakatā, tiklīdz to pavēdina, izplaukst meža zemeņu un aveņu ziedi, aprīļa bērns — smaidošais vizbulis, rudens aicinātājs — mārsils. Kurpes viņai no baltbērza tāsīm, tāpēc gaita tik klusa kā vakara miglas tecējums. Acis kā mežapļavas avoti. Garām neaiziesi. Aizmirst nevarēsi.

Visus meža putnus tā vakara stundā sasauc kopā, pārskaita, vai sanākuši visi aicinātie, tad runā ar viņiem putnu valodā, kuru saprot arī egle, priede, ozols un liepa, agri ziedētājs kārkls un vēlu ziedētāja pucene.

Rudens dienās zaļā māmuļa staigā pa mežiem, mādama ardievas aizejošajiem putniem, bet vakaros atkal saaicina kopā tos, kuriem tik stipra sirds, ka tajā nav ne mazītiņas, mazītiņas vietiņas bailēm no ziemas.

—    Ko tu, Krauklīt, visvairāk vēlies, sagaidot sniega dienas? — viņa vaicāja putnam, kurš, garos, spīdīgos zābakos ieāvies, tuvojās lepni un cēli, rudens miglas vāliem apkārt apstaigādams.

—    Gudrību, gudrību, Mežamāt! Lai mani visu šo garo ziemu dēvē par gudrāko putnu, kuru nedz sniegi, nedz vēji nebaida, kurš prot pareģot pavasara sākumu. '

Mežamāte pasmaidīja un turpināja vaicāšanu:

—    Un tu, draugs, Ziemeļu svilpi?

—     Lai mežos silta jo silta ir mežinieku sakurtā uguns, lai tajā sildās ikviens, kam salti.

—    Un tu, mīļo Paceplīt, sīkputniņ? — Mežamāte uzrunāja pelēksvārcīti, kam bija kautrīga, bikla sirds, bet tajā mājoja brīnumskaistas vēlēšanās.

—    Lai dižās egles aiztur vēju, lai vējš neievaino ne lielās, ne mazās. Lai dižās egles paglabā putnu dziesmas līdz pavasarim, lai tās paliek pat vismazākās mājvietas tuvumā.

Mežamāte noglāstīja Paceplīti un jautāja, jautāja atkal citiem putniem. Kā daudzkrāsainas rasas lāses rieta saules apmirdzētajos brūklenājos bija šīs vēlēšanās.

Cits tīkoja pēc padebešu labvēlības, lai tie pārāk nešķiežas ar baltajām pārslām, lai neapsnieg visi čiekuri, lai nepietrūkst bagātības putnu galdam. Dažs pat ilgojās pēc garas, garas ziemas. Tas, par sniega dienām domādams, bija pašuvis sev košin košas drānas un vēlējās ar tām ilgāk padižoties.

Kad Mežamāte bija uzklausījusi jau veselu pulkļu putnu* viņa jautāja, ko ziemā vēloties Zilzīlīte.

—    Es gribētu noadīt tik daudz cimdu un zeķu, lai nevienam šajā ziemā nav auksti, lai neviens nesaka — mežā salst.

—    O-ho! O! — nu brīnījās visi putni. Kur tāda vēlēšanās dzimusi? Vai meža dziļumos, vai pie cilvēku sliekšņiem atrasta?

Bet Mežamātei atstaroja acis tādā gaismā, it kā Zilzīlīte jau būtu simtiem pāru cimdu noadījusi ar sudrabziliem rakstiem.

—    Es jau bieži vien pie ļaužu mājvietām pakavējos. Bieži esmu dzirdējusi ļaužu rūpes un žēlošanos — kur garā, saltā ziemā ņemšot cimdus un zeķes? Visvairāk gaužas mežinieku sievas. Mums, putniem, grūti pārziemot tādā mežā, kur ļaužu soļos skan žēlošanās un nopūtas. Ne tādā ugunskuri gaiši deg,, ne egles vējos dzied.

Tā stāstīja Zilzīlīte, un visi klausījās viņā. Tajā vakarā Mežamāte uzdāvināja Zīlītei dzijas kamolus: koši sārtus kā brūkleņu ogas, spoži pelēkus kā sudrabķērpji, baltus kā bērza tāss* zaļus kā eglīšu audzes un zilus kā no marta zilajiem vējiem savērptus. Melnā neviena. Neviena.

—   Varbūt tu, Zilzīlīt, gribēji arī kādu melnu rakstu cimdos ieadīt?

—    Nē, nē, Mežamāt, melnās krāsas jau pārāk daudz esmu ļaužu dzīvē redzējusi. I to zinu, kā viņu sejas satumst, melnasmeža izdegas ieraugot, i to zinu, cik melnas rētas ir pērkona ievainotā kokā.

Mežamāte noglāstīja Zilzīlītes spārnus, tad lēnām brida pa vakara krēslu mājupceļā.

Krasaino kamolu vidū stavēja Zīlīte un priecājās par gariem, gariem darba rītiem un dienām.

Tad sāka šķindēt adatas, tad sāka trīsuļot dzijas, tad viss mežs raudzījās čaklajā adītājā. Tikai paretam Zīlīte pārtrauca •darbu, klausījās un vēroja, vai nedzirdēs kādu baiļojoties par auksto ziemu. Vai nedzirdēs žēlojoties, ka nav siltu cimdu un zeķu.

Kādus gaužām skaistus cimdus atrada mežinieki nākamajās dienās noliktus gan uz sirmiem celmiem, gan damakšņu malās, gan avenāja krūma pazarēs, gan vienkārši uz brūklenāju zaļā klāja.

Dažu cimdu rakstā — zaļu skujiņu rinda, citos — dzeltenu dedestiņu vija, vēl citos — sarkans rīta saules stars.

Ziema ieradās pēkšņi. Vairāk negaidīta kā gaidīta. Ne putni, ne cilvēki neticēja, ka mēļi rūsganajam mākonim kabatas tik pilnas ar pūkainām zvaigznēm. Bārstīja un bārstīja bez mitas, bez jēgas.

Egles gan sākumā centās nokratīt mākoņa dāvanas, dažas pat sašūpoja tik spēcīgi zarus, it kā gribētu aizlidot rudens putnu ceļā, tad pierima, piekusa, apsniga pavisam.

Jau vāvere bija uzvilkusi sudrabbrūnu kažoķeli, bet cimdu — •cimdu nekādu.

—    Ņem, lazdas šūpotāj, šos gaiši brūnos dūraiņus! Arī sārtos lazdas ziedus tajos ieadīju. — Pasniedza Zīlīte cimdu pāri kā mīļu labvakaru.

—   Vai tu garo ziemu domā darbā ieadīt? Jau agrā rītausma -dzirdu tavas adatas šķindam, — vāvere apvaicājās.

—    Visu ziemu gan! Negribu, ka mežā kāds salst. Raugi,

raugi, riekstu lobītāj, cik daudz dzijas kamolu man uzdavināja Mežamāte.

Briedis saņēma pelēkbrūnu kaklautu. Ar baltām zvaigznēm izmargotu. Viņš lepni izslēja galvu, lūkodams ar ragiem aizstumt zili rudos ziemas mākoņus, kas arī kaisīja baltas zvaigznes.

—    Nepūlies, staltradzi! Ziemas mākoņus putnu cejā neaizstumsi. Ņem siltu kaklautu, noderēs.

Zvēri žēlojās par ziemu mazāk nekā cilvēki. To Zilzīlīte jau izsenis bija ievērojusi. Tie, kuriem sala visvairāk, negaudās nemaz. Viņi tikai vērīgi klausījās, kā adot šķindēja Zilzīlītes adatas: dzinn, dzinn, dzinnn-n! Tā bija laba dziesma. Sirds sildītāja.

Tā būtu bijusi laba, silta ziema, ja mežā neiemaldītos Žagata. Ļaužu pagalmu pieklaigātāja, mēlnesības paunu zem spārna paslēpusi, skaudību sirdī nevarēja noslēpt. Klausījās un nenoklausījās, ko Zīlīte runāja ar ļaudīm, tik to pamanīja, cik labprāt ļaudis gaidīja Zīlīti parādāmies. Pamuļķi, pamuļķi šķita Žagatai visi ļaudis, ne tie viņas melnbalto tērpu slavēja, ne dižajā valodošanā klausījās. Daži pat dzina Žagatu projām no pagalma. Kam sūdzēties? Ne tiem pašiem muļķa ļaudīm, ne Mežamātei, kas Zīlītei tik daudz košu kamolu sadāvinājusi, ka dažuviet mežs kā raibās puķēs saziedējis?

—    Ko tu, Zīlenīt, vienādiņ ar ļaudīm tērgo? — tā melnbaltā žvadziriātāja vienurīt uzrunāja čaklo putnu.

—   Es jau netērgoju! Stāstu par mežu, kas ļaudīm vienmēr labasdienas sūta, — tā stāstīdama, ļaudis iepazīstu. Zinu, kur kuram cimdu vai zeķu pāri nolikt.

—    Mīļā, mīļā māsiņ, noadi man arī vienu cimdu pāri! Zie-

mas aukstums man gaužām pāri dara. Baltus, baltus cimdus es gribētu ar melniem rakstiem.

Nu atzinās Zīlīte, ka viņai melnas dzijas kamola nemaz neesot. Nu pastāstīja Žagata, pati savu gudrību slavēdama, ka šai deviņu vēju tālumā esot zināms kāds koks: ne aug|i, ne ziedi tam zaros, bet melni dzijas kamoli.

Noticēja Zīlīte Žagatai, devās ceļā, kas deviņu vēju garumā. Jau līdz Saulgriežu puteņiem cerēja mājās pārnākt, jau līdz Jaunajam gadam būšot Žagatai cimdi noadīti.

Bet Žagata pa to laiku sacirta gabalu gabalos Zīlītes krāsainos dzijas kamolus. Ciks, Čaks, čiks, Čaks! I baltie, i pelēkie, i sārtie, i zilie un zaļie — visi gabalu gabalos sīksakapāti. Tad iesvieda visus piecus kamolus mežezera neaizsalušajā dzelmenī. Tagad mežā nāca smagas, apsnigušas dienas, kad neviens vairs nedzirdēja mežā dzinstinoties Zīlītes adatas.

Garu garos ceļus izskrējusi, Zīlīte pārnāca mājās nogurusi un apbēdināta. Vecavu ievu krūmu ar melnām ogām viņa bija sastapusi. Vairāk neko. Gluži neko. Veltīgi viņa meklēja savus piecus krāsainos dzijas kamolus. Neviena. Neviena. Arī Žagatas vairs — nekur, nekur!

Tās ziemas serdes laiciņā Zīlīte vairs nenoadīja nevienu cimdu pāri. Kad Mežamāte vakaros saaicināja kopā visus savus putnus, Zīlīte nekad neatsaucās. Mīkstu sirdi kauns sāpina vairāk nekā cietu.

Klusi laidelēdamās pa mežu, viņa meklēja pazudušos kamolus. Februāra beigās, kad rīti jau agrāk iezīmēja gaišzeltaino saules atgriešanās ceļu, Zīlīte sāka sūdzēties saulei:

—    Pieci, pieci bija man dzijtiņas kamoli… pieci, pieci…

Marta mēnesī, kad saule arvien ilgāk pakavējās damaksnī,

vienudien Zīlīte pamanīja neaizsalušajā meža tērces dzijumā za|as, sārtas, zilpelēkas ūdenszāles šūpojamies.

—    Ai, ai, pieci, pieci, pieci, visi pieci, visi pieci…

Žagata tai ziemā vairs mežā netika redzēta. Skaudības tirdītas sirdis jau ilgi vienā vietā nepaliek.

Bet Zīlītes saucienos klausījās daudzi, kaut cimdus neviensvairs mežā neatrada. Dzijas viņai vairs nebija, bet viņa arvien vēl šķindināja adatas, it kā adītu, un caur adatu dzindzēšanu varēja dzirdēt — pieci, pieci, pieci!

Ļaudis klausījās Zilzīlitē un sacīja:

—       Zīlīte pavasarim cimdus ada, — un viņiem bija silti klausīties Zīlītes dziesmā, jo silti kļūst vienmēr tad, ja zini, par tevi kāds domā, tevi atceras, tev labu vēlēdams, nes tev zaļā meža labvakaru.

VĀlodzes sauciens

Aka bija sirma, bet aka vēl nebija veca. Citu dzīvēm līdzi dzīvodama, citu sāpes un slāpes izsāpēdama, bija nosirmojusi šī dzelksnīgā ūdens dāvinātāja.

Pamāte bija veca, bet nebijane drusciņ sirma. Viņai citu bēdas bijušas nebijušas. Nekad neko nevienam nedāvināja. Ja retumis ar vienu roku sadomāja kaut ko kādam kaimiņam dot, ar otru roku glāstīja sev vaigus, jo, prātojot, vai vērts kaut ko dāvināt, pamātes seja sašķobījās greizum greizās vagās, līdz

abas rokas ieslīdēja kabatās, sažņaugdamās cietās dūrēs. Sejā krunkas vairs neizlīdzinājās, bet palika gluži kā samudžinājušās tumši brūnu diegu šķeteres. Tā arī pamāte mēdza teikt, ka devēja dvēsele nabadzības diega galā karājoties.

Māla krūze, kas piederēja pameitai, nebija ne veca, ne sirma.. Tā nesa no akas ūdeni un tiecās atveldzēt slāpes ikvienam izslāpušajam.

Togad viņciemā, par kuru pasaka stāsta, ieradās ļaunā bezsirde vasara. Sausā vasara. Purvu, ezeru, upju un aku žāvētāja. Arī sirmajā akā ūdens bija atlicies ļoti, ļoti nedaudz. Šņukstēja gan zāle, gan koki, gan puķes. Šņukstēja slāpēs arī ļaudis, bet vairāk bija to, kuri, iztvīkuši svelmainajā saules pirtī, ķildīgi blenza cits citā, vai tikai kāds nav atradis neizsīkstošu avotu, ko sirds skopumā nerāda ne draugiem, ne radiem.

Pameita nesa ūdeni no sirmās akas, piekļāvusi pie krūtīm brūno māla krūzi. To tikai līdz pusei varēja piesmelt ar ūdeni. Akas taka — akmeņaina kā nedrauga padoms. Abi malās takai — izslāpušie. Bez asarām klusi raudāja ievu krūms, bez asarām šņukstēja biškrēsliņu cers, nogurušās lūdzēja rokas stiepa augšup dzeltenais dedestiņš.

Tikai dažas ūdens lāses varēja uzdāvināt pameita katram izslāpušajam.

Tikai šo dažu ūdens lāsīšu dēļ pamāte pameitu izdzina no mājas.

—    Tādai nevīžai, kas dārgo ūdensmalku pa sētmalām izšķiež, manā mājā nav vietas. Nav vietas, nav vietas! — tā kliedza, tā klaigāja nešpetnā sieva. Tik bramanīgi kliedza, ka sirmā aka nodrebēja līdz dziļumiem un sudrabpelēkie grodi novaidējās, it kā tiem būtu pārtrūkusi sirds.

Uzmetusi plecos skumji izdilušu seģeni, meitene atstāja māju. Neraudāja. Tikai māla krūzes mala noasaroja.

Izskatījās, it kā krūzei būtu daudzas, daudzas acis un tāsvisas raudzītos atpakaļ nevis uz pamātes pagalmu, bet uz aku, kuras grodiem tajā novakarē salūza sirds.

Iet un iet pameita, nemaz neapjauzdama, vai tas būs labais vai ļaunais ceļš, kas viņu tālumā aizvedīs. Acis sausas, lūpas vēl sausākas. Krūzē tikai nedaudz ūdens, bet, tiklīdz viņa to paceļ pie lūpām, visi ceļmalas koki, sīkstiebru zālīte un vīstošās puķes lūdzas un lūdzas, lai taču uzdāvinot kaut dažas ūdens lāses.

Pameita ielej ūdeni saujās, cer cerēdama, ka viena lāsīte pārvērtīsies trejdeviņās, tad noliecas pat pie vissīkākā zieda.

—     U-ū-ū, — kāds sauc tepat ceļmalas birzī, brīžam tuvāk, brīžam tālāk, nu jau maiga atbalss pieklauvē pie māla krūzes.

—    Ū-ū, kaut vienu rasas lāsi, kaut vienu rasas lāsi…

Vakara nokrēslī meži jau metas tumši zili — vai jūrā iebriduši, vai tikai pie jūras malas pienākuši…

Ja nu zinātu, ka tā ir jūra, varētu iet visu nakti, aiziet un piesmelt pilnu krūzi, bet nav ne jūras, ne ezera, nav pat ne rasas piliena zālē, tikai tās sīkās asaru lāsītes uz krūzes malas, kas tumsā sāk pērļaini vizēt.

—     0-ū, vai tev pašai nemaz neslāpst, ja visu ūdeni citiem izdali? — vaicā dzeltens putns bērza zarā.

—     Nabaga vālodzīt, ko nu par mani! Zēl tikai, ka nule izlēju no krūzes pēdējo lāsīti, kā lai tagad pažēloju tevi?

—     Es jau vienīgi rasu dzeru. Bet sausā vasara aizdzinusi visus lietus mākoņus, un slāpēs vairs pat dziesmai nav spēka.

—   Rītu noteikti atradīšu kādu rasas lāsi, — sola pameita, bet vairās paskatīties tukšajā krūzē.

Nāk vakara tumsa, nāk tā kā ar melniem lāsta vārdiem, baismu un izmisumu līdzi nesdama, sāk baiļoties pameita, kaut tikai vālodzīte neaizlidotu, kaut nebūtu vienai pašai jāpaliek svešā ceļa malā.

—    Padziedāsim abas kopīgi. Ātrāk atnāks rīts, — skubina pameita un sāk dziesmu par aku, par aku, kas ir sirma, bet nav veca, par lietus mākoņiem, kas noteikti atpeldēs parīt vai rīt.

Vālodze nedziedāja līdzi. Vālodze klausījās.

Saule lēca sudrabaini sārta, it kā nakti būtu lielam, mirdzošam ezeram pārpeldējusi. Pameita pamodās uz ruda ceļmalas akmens. Vālodzes birzī vairs nebija. Visu garo rīta cēlienu sauca pēc vālodzītes. Putns neatsaucās. Saule jau steigšus tina kamolā koku garās ēnas, mētādama uz visām pusēm spožas staru jostas. No alkšņu birzs puses kāds nāca. Nepazīstams. Neredzēts. Jauns puisis, un rokās tam pameitas māla krūze. Nāk •gausi, gausi, un sejā tads samulsums, it kā paša vadātāja pēdās būtu ieminis.

—   Slikti gadījās, — viņš taisnojas. — Gāju te rītausmā garām, pamanīju tavu krūzi un krūzē nedaudz ūdens. Biju tā izslāpis, ka nekā atturēties. Dzēru, līdz izdzēru visu. Nu gan tu ļaunu prātu uz mani vērsīsi.

—   Ai, ceļiniek! Krūze jau vakar bija tukša. Pat vālodzītes tiesai neiznāca, — pasmaida pameita un vērīgi nolūkojas puisī. — Vai, kādi tev skrandaini svārki mugurā! Tev gan būs dzīvē klājies vēl ļaunāk nekā dažam labam.

Nē, nē, tik ļauni neesot vis. Puisis stāsta aizgūtnēm. Mājās viņam esot diži skaisti svārki ar sudraba pogām. Viņš no tala

ciema nākot. Arī tur sausā vasara izdzērusi visus ūdeņus. Viņšgājis kaimiņu ciemos kādu avotu meklēt. Neatradis. Tepat netālajās mājās par vienu ūdens krūzi savus lepnos svārkus iemainījis, pretī saņemdams šos skrandainos. Nu būšot kā tukšiniekam jāatgriežas mājās. Kauns tādam tālāk doties. Vai nu nezināms, ka |audis cits citu pēc cepures, pēc svārkiem vērtējot.

—   Nebēdā, puisi, pielāpīšu tavus svārkus, — atsmaida pameita un jau šķetina laukā no savas villaines pašus stiprākosdiegu pavedienus.

Nē, nē, to viņš nevarot atļaut, viņam šeit, svešos ceļos ienākušam, neesot ar ko samaksāt.

Tādu smaidu, kāds tagad pavīd meitenes sējā, puisis nekad' vēl nav redzējis. Tas ir kā zelta pavediens, kas stiepjas noviņas novalkātās villaines līdz puiša ielāpainajiem svārkiem. Vai tad viņciemā ļaudis par katru niecīgu darbiņu gribot samaksāt, tā nu brīnās pameita, un viņas rokas jau pilnas ar zeltainajiem pavedieniem.

Svārkus viņa lāpīja ilgi. Katru atirušo ielāpiņu rūpīgi, rūpīgikā ar saules staru sašuva. Nu jau puisis varēja doties projām, bet viņš arvien vēl nevilka svārkus mugurā, it kā baidīdamies saraustīt zeltainos pavedienus.

—   Tu atnāc kādreiz uz mūsu mājām, tur tajā ciemā aiz trejiem mežiem. Mājas jumts sarkans kā saules lēkts, līdz visām palodzēm svešzemju puķes, māte saka — kā lieli sudraba dālderi katrs zieds. Mājai visapkārt ozoli, ozolos — vālodzes.

—   Vālodzes?

—   Vālodzes gan! Tu noteikti atnāc! Māmuļa tev gribēs pateikties par svārku lāpīšanu. Mēs jau tādi ļaudis, kas nevienam parada nepaliekam.

Atvadoties viņiem savādi savijās rokas, tā kā sapinās, tā kā sarežģījās pirksti. Brūnā krūze apgāzās, un sīka ūdens stīdziņa nosudraboja pār akmeni.

—   Vai, vai, krūzē vēl bijis ūdens! Kā mēs to nemanījām, kā es to neredzēju! — puisis iesaucās tik skaļi, ka akmens notrīsēja. Viņš pielika krūzi pie lūpām un ieguva tiešām vēl dažas lāses. Tad steigšus devās projām. No pakalna viņš atskatījās. Maza un sīka, dzeltenas matu pīnes pār pleciem pārsviedusi, tāda viņa tur palika stāvam. Nevarēja jau zināt, vai viņa ar skatieniem pavadīja aizejošo vai arī meklēja bērzos naktī pazudušo vālodzlti.

Neviens pasaku teicējs nevarētu pastāstīt, cik ilgi pameita stāvēja ceļa malā, turēdama rokās tukšo krūzi.

—  Slāpst, — viņa sacīja pati sev un satrūkās, blakus izdzirdusi guldzošu ūdeņu balsi. Atskatījās. Atskatījās un neticēja: sirmā aka stāvēja ceļa malā. No pamātes mājas šurpu atnākusi, un brūnajā krūzē tieši tik daudz ūdens kā vakar, kad ūdensnesēju pašu izdzina no mājas.

—   Es tev visu laiku nācu līdzi. Neredzama. Gaidīju, līdz tu pati pamanīsi, ka tev pieder burvju krūze. Tā nekad nekļūs tukša. Jo vairāk citiem dāvāsi, jo vairāk gūsi atpakaļ, — ta sacīja aka. Sirmā, bet ne vecā. Kā ticēsi, kā neticēsi, ja krūzē tiešām ūdens.

Tagad pameitas dzīvē sākās laimīgas dienas, kaut apkārt vēl plosījās ļaunā bezsirde vasara. Drīz vien visā novadā izplatījās vēstis par meiteni, kas laikam atradusi apslēptu avotu. Viņas krūzē vienmēr esot ūdens. To pameita sniedza katram izslāpušajam. Izslāpušo bija daudz, laba vēlētāju arī bija daudz.

Cik garus ceļus tajā vasarā izstaigāja pameita, neviens ne

skaitīja, neviens neiedomājās skaitīt. Ļaudis priecājās, ka bija tāda meitene un bija tāda krūze.

Dienām pret rudeni ejot, sausā vasara beidzot atkāpās. Sāka runāt akas un avoti, atmirdzēja upes un ezeri. Meiteni un viņas māla krūzi dažs labs pat piemirsa.

Kad vasara jau apstājās rudens vārtos, pameita uzmeklēja ozolos iekjauto māju. Aiz trejiem mežiem. Jumts tiešām mirdzēja saullēkta sārtumā, bet, vai svešatnīgās puķes atgādināja sudraba dālderus, pameita nezināj?. Viņa jau nekad nebija sudraba dālderi redzējusi.

Pie vārtiem solis apstājās. Ja šeit tik daudz vālodžu, kā puisis bija stāstījis, tad jau noteikti kādu varēs sadzirdēt.

Smaidīga sieva dižas gobas kuplumā izlīgojās pretī.

Pameita notrīcēja kā rugaines rudzupuķe rudens vēja rokā. Neko, neko viņa nevēloties, tikai paraudzīties uz šo māju. Reiz šīs mājas saimniekam grūti klājies, tas bijis pasen, kad vēl sausā vasara kaltējusi zemi un ļaužu sirdis. Tagad, kad nedienas pārsāpējušas, viņa iedomājusies paraudzīties, vai šeit patiešām simtiem vālodžu dzīvojot.

Kad, istabā atgriezusies, māte par savādo viešņu stāstīja dēlam, viņa acis sāka laistīties nebijušā priekā. Steigšus viņš steidzās viešņai pretī, tad apstājās, tikko slieksnim kāju pārspēris.

Vai, vai! Kālab viņa bija nākusi tajās pašās vecajas, pelēkajās drānās? Kauns tādu istabā vest. Kauns no mātes un no kaimiņiem.

Aumaļām, aumaļām viņš ieklupa klētī, tad aizgūtnēm steidzās stāstīt mātei, ka parādnieks esot. Vajadzētu tai svešajai

meitenei kādu zelta dālderi iedot. Reiz lielā slāpju brīdī viņa tam udensmalku neliegusi.

_•— Vai tad tie pāris ūdensmalki bija zelta vērti, — nosmīkņāja mate un izņēma dēlam zelta dālderi no rokām.

Vēl parbrīnišķīgo krūzi viņš, smagi elpodams, stāstīja, cilādams rokas sudraba dālderi.

—        Vai nu tas māla trauks bija sudraba vērts, — smaidīja mate un izņēma dēlam no rokām sudraba dālderi.

Vēl par salāpītajiem svārkiem viņš stāstīja, izgrābis no tīnes dažus vara grašus.

—        Vai nu tie ielāpi un diegi bija tik daudz vērti, lai par tiem ar naudu atlīdzina, — māte smējās, un viņas smiekli kā lieli» apaļi smalkvilnas kamoli vēlās pāri pagalmam un aizripinājās līdz pat vārtiem.

Dēls tomēr iebāza kabatā rudos vara grašus. Vismaz līdz vārtiem viņš gribēja aiziet, vismaz brītiņu paskatīties uz atnācēju.

Pie vārtiem neviena vairs nebija. Mazs, dzeltens putns ūvināja ozola zarā. Tad pacēlās spārnos. Brīdi gaisā šķita nozibam zeltaina strēle.

Mazs, dzeltens putns ūvināja arī tā bērza pazarē, kas noliecās pāri ceļmalas akmenim. Uz akmens ūdenskrūze, uz akmens nogurusi gājēja.

—        Nevajag, vālodzīt, tādas skumjas dziesmas, nu jau visos avotos guldz ūdens, nu jau var bagātīgi smelt un neatsmelties.

—   Tā ir tavas pašas dziesma, ko tu tajā sausās vasaras

naktī dziedāji, kad zeme bija izslāpusi un ļaudis noguruši ilgās pēc ūdens lāses.

—    Mana dziesma?

Pameita ilgi klausījās vālodzē. Brīžam tās balsī tiešām skanēja viņas pašas dziesma, bet brīžam aprauti, ilgu pilni saucieni kā vaicājums, kā neziņa, vai tiešām ir kāds mērs, ar kuru var izmērīt cilvēka slāpju dziļumu.

Bet tālāk, pasaciņ, kas notika tālāk? Gadi pasakās aizsteidzas tikpat ātri kā īstenajā dzīvē.

Pēc gadiem pameita satika kalēju. Viņam nepiederēja ozolos iekļauta māja, viņam nepiederēja tīnes, pilnas ar zelta un sudraba dālderiem, bet viņš pazina trīs lielās dzīves vērtības: tīru ūdens lāsi, karstu, spēcīgu uguns liesmu un krietna cilvēka sirdi. Nu jau izsenis kādreizējā pameita ir viņa sieva.

Kad kalves tuvējos ozolos vasarās ielaižas vālodze, kalējs brītiņu pārtrauc darbu, lai vesera sitieni neaizbaida putnu, lai sieva var paklausīties vālodzes maigajā saucienā.

—       Kāpēc tu tik ļoti esi iemīļojusi tieši šo putnu? — kalējs grib zināt.

—       Toreiz, tajā sausās vasaras naktī, vālodze vienīgā man pajautāja, vai arī man pašai neslāpst pēc skaidras ūdens lāses.

ZIRGU GANS UN SLOKA

Ūsiņš mācēja zāles augšanas un puķu ziedēšanas vārdus. Kas viņu nepazina, tas nemūžam nesaprata, kāda brīnumaina skanēšana dzirdama mēļiza|ās maija naktīs. Vai cilvēks putna balsī runāja, vai zāle ar pieguļā ataicinātajiem zirgiem sačukstējās?

Tā bija. Tā bija. Ūsiņš skandēja zāles augšanas vārdus, un zaļie stiebri stiepās garumā. Tā bija. Tā bija. Rasa sajuka ar zvaigznēm, bet Ūsiņš sēdēja zem kārklu krūma, un labie vārdi saziedēja ap viņu kā lieli, balti sila zvani.

Sloka gāja klausīties šos vārdus. Apmaldījās jau krietni garajā zālē. Pie zirgu gana — pieguļnieka — atnāca. Trīskārt apkārt mežnorai aptecēja, nevarēja un nevarēja acu novērst.

Puisis jau aizpērno vasaru bija aizaudzis pāri kumeļa gadiem, bet, kārklu stabulē savu sirdi priecēdams, arī cita sirdi ielīksmoja.

Kad sirmi dābolainais, satrūcies no Slokas klusā soļa, izsvieda tādu kā baiļu, tādu kā pārsteiguma kliedzienu, stabules dziesma brīdi pieklusa, un zirgu gans pienāca pie dābolainā tik tuvu, ka Sloka ieraudzīja stabules dziesmu tieši puiša acīs. Apmulsusi tā brida atpakaļ uz mežpļavu, bet zirgu ganu aizmirst vairs nekā. Nekā.

Puisim bija sava meitene. Trešajā ganu naktī tā pati atnāca pie viņa ciemos. Teicās, cimdu rakstus gribot sameklēt puķēs saziedējušajā pļavā. Meloja melotāja. Nedz uz meža pļavu, nedz meža noru puķes nemaz vēl nebija atnākušas. Tikai rasa pērļojās Slokas atstātajās pēdās un Osiņš zem kārklu krūma bija pīpē iespraudis tikko atmodušos pīpenes ziedu.

Nakts zaļoja tumši zaļa un smaržīga. Stabules dziesma bija tāda pati.

Aiz zirgnoras tālāk pletās liekņājs. Aiz liekņāja dūkņojās purvs. Purvā dzīvoja zilsārtas uguntiņas. Vai, vai! — tam, kas tās ieraudzīja un ļāva tām ienākt savā sirdī!

Meitenei bija redzīgākas acis nekā viņas puisim.

—   Skaties, skaties, tur nauda kaltējas!

—   Kā tu to zini? — puisis šaubījās.

—       Man jau šūpļa dziesmā nrāte dziedāja, ka tas, kurš mani iemīlēšot, atradīšot apslēptu mantu.

—   Vai tad tā dziedāja? Patiešām dziedāja?

—   Dziedāja gan! Un tēvs māti apprecēja tikai tāpēc, ka

inātes pagalmā liela sudrabapse aug, zem apses saknēm esot pilna muca ar naudu. Tēvs visu mūžu rok.

—   Vai tad nav vēl atracis?

—        Nav atracis! Bet neba mums viņu zeltnaudas vajag. Aiziesim abi uz purvu, dabūsim to naudu, kas tur kaltējas. Negurdinās rokas grūtais rakšanas darbs. Vieglāk jau tikai paņemt.

—   Vai tad mums vajag tās dumbrāja naudas?

—        Vajag! Skauģiem ko mutes aizbāzt. Nenovīdīgos kaimiņus dusmās izdancināt. I zelta vainags man kāzu dienā derētu, — tā stāsta un stāsta meitene, zeltnaudas ilgās iekvēlojusies.

—   Un tev pietiktu drosmes naudas dēļ dumbrājā brist?

Sloka vairs nedzirdēja meitenes atbildi. Jau kāzu runas iz-

dzirdusi, tā atkal bēga atpakaļ uz meža pļavu. Osiņš gan dzirdēja šīs zeltkāres runas. Viņš nodzēsa balto pīpeni savā pīpītē.

—        Vai tad tev nepietiktu ar vienkāršu vara gredzenu? Kopš pirmās sējas dienas to līdzi nēsāju, lai tev uzdāvinātu. — Puisis izvilka no kabatas gredzenu, bet gredzens tikai mirkli gulēja meitenes plaukstā.

Tad viņa teciņus, teciņus — prom uz purva malu.

Dzin, dzin, — aizdzindz gredzens purva biezokņos. Vai akacī iekrita, vai cūkpriedītes zarā uzvirinājās.

—        Nu, raugi, raugi, ja negribēji zelta naudu purvā sameklēt, savu gredzenu gan laikam iesi meklēt. Kas zina, nauda pati laimītes veidā parādīsies un laimei blakus — mīlestība, kā jau māte šūpļa dziesmā dziedāja, — tā viņa kaitējās visu vakaru un atkal par to pašu.

Citu novakaru zirgu gans tiešām atnāca uz noru, nesdams

Ildzi smagu lāpstu. Sadzina zirgus kopā, nolika kārklu stabuliti zāles pudurī un negribīgiem soļiem slāja uz dumbrāja pusi.

Tā i nezināja, vai tā zelta nauda būs jāizrok, jāsaķer vai ar lūgšanos purvam jāizlūdzas. Zilās uguntiņas viņš neredzēja. Savas meitenes acis gan atcerējās. Re, re, nu jau dažas sprikstis izšāvās caur cūkpriedīšu tumsu. Bija vai nebija gaidītās ugunis? Brīžam gar acīm aizlocījās tāda kā sarkanizili svītrota čūska. Puisis skrēja, klupa un cēlās. Melni melnā tumsā kaut kas tiešām gailēja. Rēgains akacis izšļāca tumši zilu tumsu līdz acīm, līdz sirdij. Baltas uguntiņas nozibēja pie kājām. Puisis grāba ar abi roki. Saujā sabirza purva vaivarāju čemurs. Otrreiz tas bija sūnekļa andromedas zieds. Priedītes smējās ar spīganu smiekliem. Tad satumsa viss. Ne takas zem kājām, ne debesu virs galvas. Puisis izmisis sauca pēc palīdzības.

—   Nāc man pa pēdām un nedomā vairs par uguntelēm. Tās jau tikai dumbrāja maldu acis, — atskanēja klusa, piemīlīga balss. Tumsā varēja redzēt tādus kā sakļautus spārnus, vairāk neko.

—   Vai tu mani izvedīsi no purva?

—   Izvedīšu!

Pār mēru noguris, viņš vilkās līdzi glābējam. Akači atkāpās, zem kājām atvijās taka. Lielā dumbrāja malā viņi apstājās. Kā tad! Putns gan! Putns ar īsām kājām, garu knābi, spārni rītkrēslā rūsganoja kā rasā nomazgāti tīri meža ceļi. Uz viena spārna neparasts gredzens. Spožs kā dimantā dzimis.

Puisis tencina tencinādams un nezina, kādu algu solīt glābējam putnam.

—   Nāc man līdzi uz mājām! Izstāstīšu visu mātei un līgavai. Visu mūžu varēsi dzīvot pie mums. Dalīsimies priekos un bēdās.

—        Ai, ai, piegujniek! Neba vienmēr tiem, kam kopīga bēda, ir arī kopīgs prieks! — saka Sloka un sniedz puisim gredzenu. To viņa atradusi, ilgi meklējusi, vēl ilgāk spodrinājusi.

Puisis netic, ka tas varētu būt viņa gredzens. Bet nule zina, ko varētu dāvināt glābējam putnam.

—        Lai tas pieder tagad tev, Sloka! — Un viņa balsī ir kārklu stabules maigums.

Taču Sloka skumji pakrata galvu.

—        Ņem vien gredzenu, tas tiešām ir tavs. Es taču to spodrināju, tavas stabules dziesmu atcerēdamās, tāpēc arī tas kļuva tik spožs. Tikai nekad to neuzvelc tādā rokā, kas par visu vairāk zeltu kāro…

—   Bet kādu pateicību tu gribētu, mīļā Sloka?

—   Atdod man savu kārklu stabuli!

Puisis kā tic, kā netic. Vai tad tik maz var prasīt par tādu lielu, labu darbu? Šobrīd gan pats nezina, kurā smilgu cerā stabuli nolicis. Bet viņš meklēs un sameklēs. Ja nesameklēs, darinās jaunu.

Un tā viņš aiziet pretī uzlecošai saulei un neredz, ka tai tuvojas pelēks mākonis kā saraudāts lakats. Ari Sloka aizslīd grīšJājā, pa reizei atskatīdamās, pa reizei tādu mazu, mazu daļu no stabules dziesmas vilkdama.

Tajā ciemā, kur kāzām pošas, skrien dienas kā kumeļi, krēpes plandīdami, pakavos smieklus trinkšķinādami.

Naudu pieguļnieks purvā nebija atradis, tomēr pārnesa gredzenu. Spožu kā dimantā dzimušu. Tikai paretam paguģojās meitene par neatrasto naudu, tikai vienu vakaru rāja tēvs dēlu par pazaudēto lāpstu. Tiklīdz gredzenu atcerējās — pieklusa.

—   Nesūrojieties, sābru ļaudis, — bramaņojās līgavas tēvs,

—   gan mantu dēls izraks pie vecās sudrabapses. Neviens nezina, kur kuram laime aprakta.

Stabulīti un solījumu dēls aizmirsa. Sloku gan atcerējās. Tāds dīvains putns. Tāds dīvains putns. Tāds ļoti, ļoti labs putns.

Jau pie vārtiem dīdījās kāzu vijoles, bungas un trejdekšņi. Jau kāzu zirgi mielojās ar vedību auzām.

Dienas patiešām ziedēja un reibināja kā smaržīgas liepas, kas vēl nemaz netaisījās ziedus riest.

Kāzu priekšvakara līgava ielika lāpstu savam mīļotajam rokās un aizveda viņu pie sudrabapses.

—        Pamēģini nu rakt! Varbūt laimēsies. Būs divkārši laimīga svētku diena!

Puisis skatās uz apsi un skatās uz savu līgavu. Bet sirdi tāda kā sen pazaudēta dziesma sāk sāpināt.

Vēl nepagūst lāpstu pie apses saknēm piedurt, kad viņam pretī nostāja pelēki rūsgans putns.

—   To stabuli, to stabuli visupirms sameklē… to stabuli!

Puisis nolieca galvu. Kauns dedzināja sirdi un acis.

Tā viņi aizgāja kāzu priekšvakarā. Sloka pa priekšu, puisis aiz tās. Meklēja un pārmeklēja visu zirgnoru. Neatrada stabuli. Solījumu izgatavot jaunu puisis bija piemirsis. Sloka arī to neatgādināja. Tā viņi atkal izšķīrās — zirgu gans un Sloka. Tonakt puisis negulēja. Stabules dziesma staigāja gar māju.

Kāzu rītam bija pelēki skumjas acis, un debess mala izskatījās kā noraudājusies. Bet bungas sētsvidū smējās, un vijoles jau pārkāpa pār slieksni.

Protams, pie brokastu galda viņi sēdēja blakus. Puisis, kam piederēja dimanta gredzens, un meitene, kas dega nepacietība

to iegūt. Balta kā rožu krūms viņa noliecās uz nākamā vīra pusi.

—   Vai tu neiedotu man gredzenu jau tagad, gribu apbrīnot.

Viņš izvilka gredzenu un saņēma līgavas roku. Zilibalts zibens iešķīda istabā, gredzens nokrita zemē un steidzās uz durvju pusi. Līgava skrēja tam līdzi. Viņa to vēl redzēja sliekšņa tuvumā mirdzam.

Bet puisis redzēja kaut ko gluži citu. Rūsgans putns tur stāvēja un runāja tikai viņam saprotamā valodā:

—   To stabuli, to stabuli, to stabuli sameklē vispirms…

Puisis cēlās un gāja. Ai, melnas šausmas, ai, melnas bailes!

Visi kāzinieki redzēja viņu aizejam, tikai līgava arvien vēl meklē aizbēgušo gredzenu. Kad nu beidzot attapās, vaimanāja vaimanādama:

—        Neej, neej! Kā mēs tā dzīvosim, bēdu dienu sastapuši un projām neaizdzinuši?

—        Bēdu diena būtu dzīvot ar sašķeltu sirdi, — tā saka aizejošais un vairs neatskatās.

Pie zirgnoras kārkiājiem Sloka apstājās.

—       Vai tu arvien vēl, uz sūnekli raugoties, sārtas uguntiņas redzi?

—        Nē, mī]ais putns, es tās nekad neesmu redzējis, vienīgi tad, ja raudzījos ar citu acīm. — Viņš iesmējās gaiši un noglāstīja Slokas rudipelēkos spārnus. Tad viņš raudzījās pēc laba kārklu zara, lai izdarinātu stabuli.

Zirgnorā jau smaržoja jāņuzāles.

Vēl pēc balti sirmiem gadiem par viņiem runāja daudz un dažādi. Visvairāk gribējās ticēt muzikantiem, kuri, no sētas uz sētu staigādami, labi zināja, kad viņu vijoles dzied īstai, kad neīstai mīlestībai.

Tie teicās bijuši pārnovada kāzās, kur šī novada zirgu gans atvedis mājās varen skaistu meiteni. Viņa kādreiz bijusi apburta par Sloku. Burvību varējis pārvarēt tas, kurš tai atdod savu dziesmu. Tāpēc viņa par labo darbu neko citu neesot prasījusi kā tikai dziesmu.

—   Vai tā var būt, vai tad tāda mīlestība arī kaut kur vēl ir, — šaubījās sirmgadu vīri, ap mūsciema sudrabapsi sasēduši. — Tā jau tikai pasakās notiek ar dziesmu, ar mīlestību…

Bet meža norā kārklu cerā smējās Ūsiņš un aizdedzināja pīpē koši sarkanu ugunspuķes ziedu. Viņš ticēja mīlestībai, viņš ticēja arī dziesmai par mīlestību.

CIGLIS UN SNIEDZE

Ciglis toziem strādāja mežā par malkas cirtēju. Ne ziemas saltums viņu baidīja, ne saules skopums. Kad dienas iesniga jau pašā ziemas serdē, varēja kādu laiciņu rokas atpūtināt, diezgan bija vasarā par darbu rūpējies. Bet Ciglis gribēja sev nopelnīt jaunu zābaku pāri. Un kādus zābakus? Ar ko kāzu dancī palīksmoties. Kas zina, kas zina, varbūt pats savas kāzas bija uzdomājis. Tāpēc paklusie cirvja sitieni skanēja kā tāla svētku mūzika, un sniegs, krizdams no koku platajiem pleciem, smiedamies uzdejoja uz Cigļa mežinieka cepures.

Brūnizaļa bija Cigja māja. Turpat mežā. Brūna kā ziemas saule smaidošie egļu čiekuri, za|a kā egļu un priežu ziemīgi zaļie svārki. Ciglis bija pieticīgu ļaužu. Snieglaika vakaros mājas logos dega uguntiņa — bāli dzeltenīga kā meža noras kaķpēdiņu ziedi. Iztālēm tādu nepamanīsi.

Kādā pūkaini zilā vakarā, kad putenis trenca caur mežu baltus sniega briežus, pie mājiņas durvīm atskanēja klusa klauvēšana. Kāds tomēr bija pamanījis uguntiņu aizsnigušajā logā. Ciglis ielaida vēlo viesi. Nogurusi Sniedze bija puteņos atskrējusi.

—   Labvakar, labvakar, Sniedze, vai tu no ziemas sniegputeņa nobaidījusies?

—   Labu vakaru, labu vakaru, mežiniek, no sniegputeņiem nebaidos. Taču tādā nelaikā katrs sasildīties vēlas.

Ciglis plaši jo plaši atvēra durvis. Ciglim jau sirds kā visiem meža vīriem — vienmēr atsaucīga kā pats mežs saules dienai.

Kad bija sasildījusies, vēlā viešņa pēc azaida lūdza. Visu baltu dienu un vakaru esot skrējusi un skrējusi. Ciglis nu gādāja un nesa, ko tik spēja. Kad vēlinā viešņa bija paēdusi, sāka atkal lūgties. Dažas degošas pagalītes no pavarda laipnais mežinieks varētu viņai uzdāvināt. Noderētu mājupceļā. Mežā jau ziemas tumsa kā viltus drauga roka nomaldu ceļos varot aizvilināt.

To nu Ciglis nevarēja atļaut. Lai sildās tepat. Cik nu tādam sievišķim prāta, aizdedzinās vēl-mežu.

Palika Sniedze sildīties Cigļa būdā. Trejas dienas un trejas naktis bija par maz. Puteņos samirkušais baltais lakats vēl nebija izžuvis. Palika vēl trejas dienas un trejas naktis. Vakaros Ciglis aizdedzināja garas, baltas sveces. Tās smaržoja

kā vasarās naktsvijoles darnakšņa pjavās. Sveces gan bija taupītas kāzu dienai, bet nevarēja taču ļaut viešņai vakaros sēdēt pie bāli dzeltenā kvēpeklīša. Tajās dienās Ciglis mežā nestrādāja. Kurināja pavardā uguni, lai viešņai silti. Nebija arī darbs vairs steigā liekams. Istabas kaktā spīdēja jaunie zābaki kā neparasti lieli apšu sveķotie pumpuri pavasarī.

Kādu vakaru Ciglis sadomāja pavaicāt, vai Sniedzīte esot no mājas izdzīta?

Nepavisam ne tā! Esot tikai putenī skrējusi, putenī dejojusi. Viņai mūždien sirds prasoties sniegainēs pajokoties. Nu gan būšot jāpošas atpakaļ. Sapnī mājupceļš sirdi rājot. Taču pāri meža galotnēm vēl arvien tāds sniegpūtis, ka aizdejot nevarēšot vis. Ja Ciglis aizdotu savus jaunos zābakus, būtu vieglāka aizbrišana.

Aizdeva Ciglis zābakus. Viņam jau sirds kā visiem meža vīriem — silta un atsaucīga kā mežs saules dienai.

Sniedzītes prieks līdz saulei aizspurdza, kauču tā zemā, bālā ziemas saule todien puteņos nemaz nebija redzama. Sāka Sniedzīte Cigļa jaunos zābakus appētīt, negribēdama vainu atrast, tomēr atrada. Vai šis nekad neesot redzējis zābakus ar sudraba piešiem? Nebija Ciglis redzējis zābakus ar sudraba piešiem. Bet, ja Sniedzīte tādus gribētu, viņš tūdaļ varētu doties ceļā un sameklēt sudraba kalēju. Gan gudrs kalvis zinās, kādi ir sudrabpieši un kā tie kaldināmi. Vēl putenis rādīja vellatas dabu, kad Ciglis devās ceļā uz Diždzeņa māju. Dzenis pieprata visvisādus kalēja darbus, taču sniegpūtis neļāva vis vieglā ceļā atrast gudrā kalēja māju.

—   Kur tādā nelaikā iedams, kur tādā nelaikā skriedams, — bažījās egles.

—    Ne nakti no dienas atšķirt, ne mežu no debesīm, — nopūtās priedes.

Diždzenis nebija lepnības apsēstu ļaužu. Uzklausīja Cigli kā draugs draugu. Meža cirtēja ielāpainos svārciņus gan pamanīja, kaut izlikās nemanām. Sadriskātos zābaciņus arī. Par tālo ceļu bez vaicāšanas zināja.

—    Izkalšu, izkalšu sudrabpiešus. Tik to vien atceries, ka smalks darbs lēni darāms. Sudraba laikam tev pašam nebūs?

—    Nebūs, mīļo kalēj, nebūs. Par sudrabu apsolu tev malku sacirst. Cik daudz vien gribēsi, cik gadus gribēsi.

Sniegpūtis auļoja arī ap Dzeņa māju. Kalējs kala un kala. Ciglis kurināja uguni, lai kalējam silti, lai rokām uguns spēks. Kurināja un par Snicdzīti domāja. No labām domām pašam sirds sasila un saziedēja kā Jāņudienas pļava.

Arī visu atpakaļceļu Ciglis par Sniedzīti domāja. No tādām siltām domām putenis nokaunējās un aizvilkās projām pār klajumu klajumiem, pār tālumu tālumiem. Savu māju Ciglis cerēja baltā ziemas saulē ieraudzīt un pie pavarda Sniedzīti. Neieraudzīja vis. Ne saules, ne Sniedzes. Uz bērza tāss sīki, mazi raksti trīsuļoja. Gaidījusi, nesagaidījusi. Aizgājusi. Zābaciņus gan paņēmusi. Tos spīdīgi brūnos, bez piešiem. Atsūtīšot atpakaļ ar jaunāko māsiņu, kad ziemas ceļš būšot pavasara ceļā pārtapis.

Kā nelaimes pēdās iekāpis, stāvēja Ciglis tukšās istabas vidū. Sudraba pieši rokās. Pavardā ogles tik melnas kā rudens puķu nosalušie pumpuri. Pie loga Zilzīlīte tītināja:

—    Tu jau, Ciglīt, biji projām pusziemu, pusziemu…

—    Vai tad pusziemu, pusziemu? — Ciglis atjautāja un iešķīla liesmiņu tumšā pavarda acīs.

Tā jau nebija, ka Sniedze negribēja atnest zābaciņus atpakaļ. Taču pavasara ceļš mežā atkal izrādījās nomaldu ceļš. Sniedze pati nāca, ne jaunāko māsiņu sūtīja. Pašai gribējās Cigli satikt. Arī šoreiz apmaldījās. Tā kā pa vadātāja pēdām garo ceļu loku lokos izmērīja. Nakts tumsā pie kādas mājas nonāca. Ne nosalusi, bet aplamīgi nogurusi, lūdza atļauju atpūsties. Meža pļavas Vakarlēpis atvēra durvis.

Atpūtās baltā Sniedze, un atkal atpūtas brīdis ilgumā ieilga. Vakarlēpim pārlieku iepatikās tāda viešņa. Tam vairs naktīs miega nekāda. Sāka dziedat, labi dziedat neprazdams, tikai tā mīļi valodoja, it kā sauktu kādu, it kā lūgtos. Sniedzei patika Vakarlēpja valoda. Runāja ko runādams, vienmēr par kāzām daudzināja.

Sarunāja, sadziedāja kāzas tieši tai laikā, kad meža valka malā pelēkie kārkli jau sāka pielaikot dzeltenziedu mēteļus.

Zilzīlīte — meža pastniece — nekad nav bijusi un nebūs tenku vācele. Viņa vienmēr tīru taisnību saka, arī tad, ja labāk būtu neteikt. Uzmeklēja un uzrunāja Cigli meža cirsmā.

—• Sniedzītei kāzas, vai neesi ielūgts?

Dzirdēja egle, dzirdēja priede un nopūtās. Ciglis dzirdēja, bet neticēja. Ciglim tāda sirds, kas ļaunai ziņai neatver durvis. Kaut ticēt neticēja, tomēr devās uz Vakarlēpja māju. Sudraba piešus līdzi paņēmis. Ap viņu uzziedēja mežs pavasara brīnumā.

—   Kāpēc tu tik agri šopavasar atver acis, zilais vizbuli? — pat saule apmulsusi brīnījās.

—   Par Cigli domāju, par Cigli, kuram tāda sirds, kas doto solījumu neaizmirst.

—   Kāpēc tu šopavasar tik ātri uzziedi, sārtais zalktenāj?

—   Par Cigli domāju, par Cigli, kuram tāda sirds, ka senis doto solījumu noteikti izpilda.

Vakarlēpja māja dūca un skanēja. Pat pagalms mūzikas un dziesmu pārpilns. Meža valka kārkli stabulēja, pats strauts — ērģelēja. Sīki, mazi putnēni istabā dziedāja, istabā danci veda. Vējš, takti sizdams, jau piekusis šķita.

Vakara miglā Ciglim aizmiglojās acis. Palika nelūgtais ciemiņš uz sliekšņa stāvot. Jaunais pāris jau dejoja trešo deju. Līgavai kājās sudraba kurpītes, arī vainagā zīļojās sudrabs.

Nometa Ciglis savus sudrabpiešus kāzu mājas pagalmā. Zeme norībēja, zeme nodunēja. Brīnījās kāzinieki, pirmos agrīnos pērkonus izdzirduši. Ciglis gāja jau projām.

Baskājis. Kā nācis, tā aizgāja baskājis. Tajā strautā, kas gar meža pļavu steigtin steidzas, vēl šo baltu dienu pavasara ūdeņos sudraba pieši skan. Dažs to sadzird skaļāk, dažs klusāk, bet pieši arvien vēl skan…

Tas putns, kas mūždien sniegputeņos lido, ir Sniedze. Jus jau zināt, ka viņai ir māja un silts pavards, bet puteņu laikā viņa aizmirst i māju, i pavardu, maldās mežu mežos un saukā:

—   Ciglī, cig-lī, cig, cig-lī!

VECRĪgas teiksma

Tas nebija tas Krauklis, kas sēdēja ozolā ar zelta spēlēm rokās. Cita pasaka, citi laiki, cits Krauklis un citas spēles.

Ne īsti zeltrausējs, ne īsti skopulis, bet mantas krājējs gan bija šis putns. Tajos gados, par kuriem tagad stāstu, Krauklim Vecrīgā piederēja mūzikas instrumentu veikaliņš. Viņš nopirka jau novecojušos mūzikas instrumentus, salaboja tos, pārskaņoja un uzskaņoja, spodrināja un pārspodrināja, līdz tie ieguva ne vien atjaunotu izskatu, bet arī jaunu balsi. Tad Krauklis tos pārdeva tālāk. Pirkt nāca diždziedātāji putni, paklusām dūdinātāji, skāņie lielībnieki, pieticīgie vīterotāji. Krauklis pats īsti nemācēja spēlēt nevienu mūzikas instrumentu. Sad tad vaļas brīžos paskandināja trompeti — krietna dziesma neiznāca, tikai tāds paskarbs sauciens.

Citiem putniem gan bija katram savs mūzikas instruments, un viņi prata spēlēt kā īsti mākslinieki.

Taču tas, ko stāstu, notika taislaikos, kad putni jau bija no cilvēkiem iemācījušies skaudību. Tā balodēns nevarēja paciest, ka rītsaule žubītes dziesmu slavināja vairāk nekā viņa dūdas. Tā vārna ik dienas atklāti irgojās, ka kovārnēnam Krauklis pagatavojis tik izturīgu tauri, kas, pat ar rūsas kaiti saslimusi, piečerkstināja Daugavas abi krastus. Strazdam piederēja īsta brīnumstabule, bet šis burvju stabulnieks augas dienas sēdēja liepā, kas auga Kraukļa veikaliņa tuvumā, vērodams, vai tikai kāds cits radinieks neiegādājas tādu pašu brīnumskaistu instrumentu.

Tā putni pirka un pirka Kraukļa kokles, stabules, flautas, trompetes, dažs pat katrā gadalaikā gribēja sev jaunu.

Krauklis labprāt vēlējās maksu saņemt zeltā. Ja kāds putnelis nabadzīgāks, nekas, nekas, lai dod sīknaudu, vai tādēļ šim neatļausi spēlēšanas prieku. Jaunībā Krauklis nemaz nebija zeltkārīgs, bet, kad mūža gadi sāka gudrībā apzeltīties, zelta spožums ielīksmoja sirdi. Ja kāds īsta zelta vietā pusapzeltītu naudas gabalu atnesa, Krauklis piemiedza aci. Varbūt šim putnelim tikai pusdziesmas vajadzēja?

Vēlos vakaros Krauklis klīda pa Rīgu, meklēdams vecus mūzikas instrumentus, kurus atkal varētu pārvērst jaunos.

Reiz pirmssniega mēnesī, kad naktis jau bija melnas kā Kraukļa paša acis, amatmeistars Daugavmalā atrada savādu tauri. Kā no apsūbējuša sudraba darinātu. Ari balss taurei neparasta — smagnēja nopūta, aizturētas elsas, apslāpētas

skumjas. Nē, nē, no tadas laikam labu dziesmu neviens vairs neizvilinās.

Pārnes Krauklis mājās savādo tauri, spodrina, spodrina — nespīd. Palsi zaļiruda kā apsūbis sudrabs. Balss tāda pati.

So tauri neviens nepirka. Tādai jāpaliek pie Kraukļa uz pastāvīgu dzīvošanu. Dažs labs putns to pat nepamanīja, cits ņēmās Kraukli pamācīt:

—       Svied projām to neglīteni, to vecmēli, to apsūbējušo ērmu, aizņem tikai vietu!

Krauklis jau toreiz bija bagāts vīrs. Neba bagātais ies uzklausīt citu padomus, kas nav ne tukša vēja vērti.

Krauklis sāka taurē bērt zelta naudu. Būs drošāka glabāšana nekā tinītēs. Taure pāris reižu ievaidējās, tad apklusa.

—   Zelts jau visiem aizbāž mutes, — Krauklis smējās. *

Amatmeistars dzīvoja turpat blakus veikaliņa telpām un kā-

dunakt sadzirdēja veikaliņā vaidus. Kā tad — savādā taure vaidēja.

—       Vai tu par savu neglītumu gaudies? Neraudi, taurīt, kas nespēj spīdēt no ārpuses, spīd no iekšas, — Krauklis mierina.

—        Negribu sveša spožuma, svešs spožums sirdi spiež, — nopūšas taure. Nopūšas tik grūši, ka nakts ēnas kā sirmi rēga pirksti sāk taustīties ap Kraukļa sirdi. Ar gadiem viņš bija aizmirsis, ka arī viņam ir sirds, kas var baiļoties un sāpēt.

Nebūtu rudens naktis tik garas, Krauklis nemaz nesāktu iztaujāt savādo tauri.

Nesāpētu taurei tik ļoti svešais smagums un spožums, tā nerunātu pārmēra atklātu valodu. Pie katra vārda no taures mutes izbirst maza zelta ripiņa un aizdejo pa gludo grīdu.

—   Neba tik melnā naktī tās salasīšu, — prāto Krauklis un klausās, ko stāsta taure.

—   Es arī varētu kļūt sudrabbalta un skanīga, ja mani rokās paņemtu kāds, kas spēj palikt nomodā, kad vairs neviena cita nav nomodā.

—   Vai tev dziesma arī būtu, taurīt?

—   Būtu. Kas zina, tāda, ko daudzi dēvētu par brīnumdziesmu.

Krauklis klausās un domā. Domā un klausās. Diezgan, diezgan viņš citiem putniem slavu vairojis, lieliskus instrumentus pārdodams, tagad būtu pašam jāpamēģina spēlēt.

Citu vakaru amatmeistars atkal iztaujāja savādo tauri. Atbilde tā pati:

—   Es arī varētu kļūt sudrabbalta un skanīga, ja mani rokās paņemtu kāds, kas spēj palikt nomodā, kad vairs neviena cita nav nomodā.

Nu arī Kraukļa miegam piesitās klaidoņa daba. Domas ap tauri, ap tauri vien. īsā sapnī grimstot, šķita, zelta naudas gabali pārvēršas par melniem akmeņiem un uzguļas uz krūtīm. Elpa tik smaga, it kā trejdeviņiem klinšu kalniem būtu cauri lauzusies. Krauklis atrāva vaļā mājas durvis.

—   Ņem mani līdzi, — lūdzās savādā taure, aizsviezdama projām beidzamās zelta ripiņas. Labi. Ņems tauri un dosies kaut vai ar Daugavas vēju parunāties.

Pilsēta klusēja. Pilsēta bija aizmigusi. Vienīgi Vecrīgas paši visaugstākie torņi, šķietami neaizsniedzamie, izgaismojās^ pret zvaigžņotajām debesīm. Izsenis apslāpusi jauno dienu vēlēšanās paskatīties uz savu pilsētu no visaugstākā torņa smailes

pēkšņi pieklauvēja Krauklim pie sirds. Sur tur kā burvja acs spīguļoja kāds gaišs logs, tad arī tas apdzisa.

—        Ja mēs_ pameklētu kādu, kas vēl ir nomodā… — taure klusi mudinaja. Brīnums — te augšā, tuvu pie torņa smailes, viņas balss bija kļuvusi tīrskanīga un līksma.

Pāri Daugavai Krauklis ieraudzīja lielu māju ar daudziem gaišiem logiem.

—        Ja mēs dotos turp, mēs noteikti sastaptu kādu, kas vēl nomoda, — nu jau taures balsij bija spoža sudraba skaņa.

Viņiem nonākot pie Pārdaugavas mājas, daudzi logi jau bija satumsuši. Krauklis vairāk reižu apriņķoja apkārt lielajai mājai. Laikam drosmes bija pietrūcis, laikam bailes māca. Viņš gaidīja, līdz austrumos parādīsies pirmā gaismas strēle.

Beidzot Krauklis nometās pie kāda loga. Ieskatījās telpā, apžilba acis. Pret palodzi atspiedies, stāvēja baltās drānās ģērbies cilvēks. Viņš nemaz neizbijās, ieraudzīdams Kraukli.

—   Vai tev arī kaut kas sāp, vēlais ciemiņ?

—        Nē, nesāp, — Krauklis samulsis atbildēja, — man tikai šonakt tāda savāda sirds.

Tad nu notikās tā, kā tikai pasakās notiek, bet būtu labi, ja notiktos arī dzīvē.

—        Bet kādēļ tu neguli? — jautāja Krauklis laipnajam vīram. — Es austrumu pamalē jau tā kā rīta blāzmu nojaušu.

—   Man tāds darbs. Esmu bieži vien visu nakti nomodā.

—   Kas tad tev tādu smagu darbu uzlicis?

—        Paša sirds un paša prāts! — cilvēks atsmaidīja. Tas bija gaužām labs smaids. Uz loga rūtīm uzziedēja baltas narcises, kaut bija vēla rudens krēslainās rītausmas brīdis.

—   Bet kāpēc tu, Krauklīt, neguli?

—   Es meklēju savai taurei dziesmu. Laikam dziji apslēpta, grūti atrast. Kad pacēlāmies augstu, augstu pār mūsu pilsētu, tad gan taures balss kļuva sudrabaina un līksma. Vēl vakar tāda skumja vien bija mana taure. Jā, laikam dziesma dziji apslēpta, — Krauklis sacīja, kjuvis pavisam domīgs.

Cilvēks atvēra logu, jo gribēja apskatīt neparasto tauri.

Tad nu notika tā, kā tikai pasakās notiek, bet būtu labi, ja notiktos arī dzīvē.

Taure iemirdzējās sudrabbaltā gaismā, ik brīdi kļūdama vēl spodrāka. Nu jau spožums izstaroja uz visām pusēm, it kā telpā būtu ienākusi liela, sārta rītausma.

Sajā mājā bija daudzas, daudzas istabas. Dažu istabu durvis atvērās, un nedrošā gaitā ļaužu stāvi slīdēja uz žilbinoši baltās taures pusi.

—   Es redzu gaismu, es atkal redzu gaismu, ko ilgi neesmu redzējis! — līksmā balsī sauca kāds vīrs.

—   Arī manas acis redz gaismu. Abas manas acis redz gaišu logu un aiz tā liepas un kļavas! — sauca cits.

Pēkšņi no kādas istabas izskrēja nikna, saraina slota, žvadzēdams nāca ūdensspainis un aiz tā sieva, dusmās sasārtusi kā milzīgi liela mušmire.

—   Meli, meli, dakter! Tas ir tikai jūsu baltais virsvalks, ko tas pusaklais sakās redzam. Kāda nekārtība sacelta tik agrā rīta stundā!

—   Vai! Es laikam esmu ienācis slimnīcā, — Krauklis bailīgi čukstēja un aizklāja ar spārnu acis. Liela, saraina slota tuvojās viņam kā melns negaisa mākonis. Bet atkal telpā kā spožs saules stars ielauzās laimīgs sauciens:

—   Arī es redzu gaismu, arī es!

Tajā bridi slimnīcas gaitenī atskanēja vēl cits sauciens. Taure skanēja, skanēja tik līksmi, kā nekad nebija skanējusi neviena putna balss.

Izbira slotai visi asie sari, aizlīgoja ūdensspainis, vienīgi niknā sieva vel pukstēja pukstēdama:

—   Mūsu dakteris ir kļuvis traks. Ielaidis slimnīcā melnu rēgu putnu un nu liek kaut kādai taurei piekliegt visu Rīgu. Arī slimniekus apmāna, ļauj tiem pusaklajiem ticēt, ka viņi kļuvuši redzīgi, neko jau vairāk par ārsta paša balto ķiteli neredz.

—   Un tomēr tā ir gaisma, — atkal līksmoja kāds no slimniekiem, tuvodamies ārstam, kas arvien vēl turēja rokās tauri.

—   Es labāk tagad iešu, — ierunājās Krauklis. — Paldies, dakter! Jūsu rokās mana taure ieguva savu dziesmu. Laba dziesma, nedzirdēti skaista dziesma. Es tikai nezinu, kā to lai sauc!

—   Es gan zinu, Krauklīt! Tā ir Cerība. Cerība! — Ārsta roka noglāstīja Kraukļa spoži melnos spārnus, kas, rītausmai tuvojoties, kļuva iesārti zeltaini, tad viņš devās pie ļaudīm, par kuru dzīvību bija bijis nomodā visu nakti.

Krauklis atgriezās mājās gluži pārvērties. Gan īsto, gan neīsto zeltu viņš atdeva putniem atpakaļ. Drīz vien ne tikai Vecrīga, bet visa Rīga runāja, ka Krauklim piederot brīnišķīga taure. Parasti Krauklis to spēlējot, visaugstākajiem, šķietami nesasniedzamajiem Rīgas torņiem pārlidodams, bet glabājot šo

tauri kādas Pārdaugavas slimnīcas dārzā, lai tur nekad nepietrūktu gaismas starojuma.

Mūzikas instrumentus Krauklis putniem vairs nepārdeva, bet tikai dāvināja. Ja kāds putns lūdzās, lai taču ļaujot viņam samaksāt, amatmeistars Krauklis lepni papurināja galvu.

—   Vai tad par Cerību var samaksāt, — viņš sacīja.

—   Vai tad par Cerību vispār var samaksāt, — tā atbalsoja Vecrīgas visaugstākie torņi un viszemākais akmens bruģis. Bet amatmeistaram Krauklim, kad viņš atkārtoja šos vārdus, bija tāda pati balss kā tam cilvēkam, kurš rītausmas brīdī stāvēja pie slimnīcas loga, būdams nomodā par daudzām, daudzām dzīvībām.

PŪCES BALSS

Tu atkal melo, mans kaimiņ, mans draugs, un arī tu, par vistuvāko cilvēku dēvētais. Tu mūždien žēlojies, ka pūces naktīs tev nejaujot gulēt. Kliegdamas un vaimanādamas tās sitoties logos, kaut ko stāstīdamas — pusmiegā grūti saprotamu.

Tas nevar būt tiesa, tev tikai tā šķiet. Es par Pūcīti zinu gluži citādu stāstu.

Lasi to rītausmā, kad dārzs ir rasā nomazgājies tik tīrs kā cilvēka skatiens, kad viņš sajūt gandarījumu par pārciestām sāpēm. Dārzs ir arī kluss, rīta lielais klusums ir uzlicis plauk

stu uz lūpām pat vecajai, runīgajai apsei, lai trīsuļojošas valodas neievaino šo rītu. Tam, kas pakļaujas katram vējam, nekad nevar ticēt, kaut tieši sirmo gadu apsē toreiz atradās Pūcītes mājvieta.

Pūcīte bija kā jau pūcīte. Staigāja pelēkos lindrakos, nēsāja rūsganu lakatiņu ar baltiem ielokiem. Acis — lielas un platas, tāpēc daudziem tās šķita gudras.

Tās vasaras dienas ziedēja Lielajā dārzā kā košdzelteni ķeizarkroņu zvani. Ne puķe, ne koks, ne Pūcītes platās acis nesaskatīja nelaimes tuvošanos.

Kādudien dārzā iedrāzās viesuļvējš, sabradāja ķeizarkroņus, savēla grīstēs apīņu stīgas, pēc tam ilgi smējās negantnieks — saukts par Velnasmieklu — tieši sirmās apses tuvumā. Apse bija sašķelta gabalu gabalos, un apsē atradās Pūcītes mājvieta. Pašai Pūcītei savainots plecs. Izbaiļu brīdī tā bija meklējusi patvērumu vilkābeles zaros. Vilkābele pretī viesulim izstiepusi pašus asākos dzeloņus. Tie nu Pūcītei plecā. Izmisusi sāpēs, izmirkusi lietus gāzmās, Pūcīte pieplaka samīdītajiem ķeizarkroņiem.

Lielos, tukšos ūdensspaiņus žvadzinādams, lēni vilkās projām viesuļlietus mākonis. Pa brīžam tas atskatījās. Iesmējās. Viņam patika dzirdēt vaidus savās pēdās.

Melna sieva stāvēja Pūcītei līdzās. Acis kā sažuvušas ievu ogas, rokas kā salnā nomelnējuši dāliju kāti.

—   Esmu tava Bēda, nu mums vienmēr jāturas kopā. — Viņa noliecās, lai noglāstītu sakņupušo putnu. Smags bija šis glāsts. Nu jau sāpēja ne vien ievainotais plecs, bet viss augums.

—   Kur iet? Ku-urr iet? — Pūcīte ievaimanājās tik žēli, ka pat sētmalas dzelzsnātrēm iedrebējās aukstā sirds.

Ievainotais _ putns gausi aizvilkās līdzi savai izpostītajai ligzdai. Melnā sieva vilkās līdzi. Bēdai acīs paskatoties, Pūcītes tumšās acis kļuva pelēki blāvas, balss — sāpju nomākta, neskaidra un nedroša.

—   Klausies, ķeizarkroni, ko dara ļaudis, ja tiem visur līdzi iet Bēda, tik melna, ka grūti pat elpu atvilkt? — Pūcīte piekļāvās vēl ciešāk vakar lepni dzeltenajam, bet šodien arī jau ievainotajam ķeizarkronim. Tas auga tik tuvu pie ļaužu logiem, ka droši vien bieži bija klausījies viņu gudrībās.

—   Ļaudis dalās bēdās ar citiem. Viņi apgalvo, ka dalīta bēda esot tikai pusbēda, — ķeizarkronis vēl kaut ko gribēja sacīt, bet arī viņam sāpīga roka uzgūlās uz lūpām.

Pūcītes platās acis kļuva nedaudz gaišākas. Ļaudis ir gudri, un ķeizarkronis arī ir gudrs, ļaužu runās uzziedēdams.

Nu notikās tā, kā parasti notiek, ja kāds viens pats nevar savu nelaimi panest. Pūcīte sāka savas bēdas klāstīt citiem.

Pirmā pagadījās ceļā Vārna — pelēka kā pelavās apvāļota, acis kā no dubļiem pacelti akmenteļi. Par sasisto plecu stāstīja Pūcīte, par izpostīto mājvietu, par Bēdu, kas viņai tagad stāv cieši blakus.

—   Krā, krā, kā, kā! — Vārna svaidīja ziņkārības saucienus uz visām pusēm. — Krā, krā, kā-ā? Tev abi pleci pagalam. Tev nekad vairs nebūs māju, tu staigāsi līka un greiza kā ubadze! — Vārna grozīja galvu uz visām pusēm.

«Laikam Vārna vēlas mani saprast, bet nesaprot…» Pūcīte ieprātojās un domīgi noraudzījās, kā Vārna aizlidinājas uz kaimiņu dārzu.

—  Krā, krā, kā-ā! — Vārna steidza stāstīt visu dzirdēto, un svešdārza putni smiedamies skrēja tai pretī.

Nākamo Pūcīte savā cejā sastapa Ķīvīti. Tā šķita gaužām uzmanīgi klausāmies apbēdinātās stāstā, taču dzirdēja tikai daļu — par izpostīto mājvietu.

—   Vī, vī, cik tu, Pūcīt, neuzmanīgi izmeklējies sev mājvietu, es tā ne, es tā ne! — Ķīvīte izslēja savu košo vainadziņu un lepni sašūpoja savus spīdīgos, melnbaltos lindrakus. — «Kur vīt, kur vīt!» — tā es saukāju visu pavasara laiciņu, līdz atrodu vislabāko vietu savai ligzdai! — Ķīvīte ilgi stāstīja par «evi. Brīžam rāja Pūcīti, brīžam žēloja. Pūcītei sirds nek]uva vieglāka. Melnā Bēda ne soli neatkāpās no nelaimīgā putna.

Turpat uz samīdītajiem ķeizarkroņiem abas pārgulēja nakti.

Nākamajā rītā Pūcīte nolēma uzmeklēt Lakstīgalu. «Kam skaista dziesma, tam būs arī mī|a, līdzjūtīga sirds.» Lielais dārzs bija īsts lakstīgalu dārzs: viena gaišo nakti pievīteroja, otra ar maigiem vārdiem rītausmā puķes atmodināja. Vēl bija dzirdēta arī tāda, kas launagstundā tik maigas dziesmas locīja, ka sārtais āboliņš jau pirms laika sāka medaini smaržot.

To tad ari Pūcīte nolēma uzmeklēt. Ne liepā, ne ābelē nesastapa brīnumaino dziesminieci, bet dziesma tomēr skanēja un vilināja, vilināja, līdz pie skaistas, baltas mājas aizvilināja. Pūcīte nometās uz aizvērtā loga palodzes, klausījās, brīnījās. Skaistā dziesma dzīvoja šajā mājā.

Jauna sieviete locījās krāsns priekšā, vilka no krāsns mutes laukā brūnus maizes klaipus un brīžam iegavilējās īstas lakstīgalas balsī.

—   Vai, kādas tev bēdīgas acis, Pūčelēn! Ko tad stāstīsi, pašā launagstundā attecējusi?

—    Par savu Bēdu nācu parunāties, — tā Pūcīte nu izstāstīja visu savu yiesuļnakts nelaimi.

Sieviete klausījās, tajā pašā laikā uzmanīdama krāsni. Visā telpā vēdījās salda smarža — laimes smarža. Maizes cepēja» uzmācās bailes, kaut tikai Pūcītes sāpīgais stāsts neaizbaiditu šo smaržu.

—   Kāpēc tu vairs nedziedi? — no blakustelpas sauca maizes cepējas vīrs.

—   Pagaidi, pagaidi! Pie manis ir atnākusi nelaimīga viešņa, man jāparunājas ar viņu.

—   Tās ir lielas bēdas, bet bēdām nedrīkst pakļauties. — Sieviete noglāstīja Pūcītes plecu. — Tu droši vien esi arī izsalkusi, es tev pasniegšu tīra ūdens lāsi! — Tiklīdz sieviete ar ūdenstrauku noliecās pie Pūcītes, melna ēna pārslīdēja traukam, tas apgāzās, un spožās lāses noritēja Pūcītei pie kājām.

—    Siev, siev, kāpēc tu vairs nedziedi? Vai tev pie manis slikti klājas, ja, maizi cepot, vairs nedziedi? — sauca nepacietīgais vīrs.

Sieva atsāka dziedāt. Smaržoja maize. Smaržoja dziesma. Tā bija laimīga māja, kur citu Bēda drīkstēja uzturēties tikai īsu brīdi.

Vēl ilgi tajā vasarā staigāja Pūcīte ar savu Bēdu. Meklēja kādu, kam varētu stāstīt apbēdinātās sirds stāstu.

Dzenis bija meža ārsts, tas uzklausīja Pūcīti, kā jau ārstam pienākas. Viņš mierināja, ka plecs drīz sadzīšot, mierināja, kā jau ārstam pienākas, tad aizsteidzās pie citiem sasāpinātajiem.

Dzeltenā Cakstcnīte arī vērīgi uzklausīja Pūcītes bēdu stāstu, tad sāka šaubīties: — Nezinu, nezinu, vai tava Bēda maz ir tik liela, kā tu to iztēto? Man pērnvasar kaimiņiene izplēsa dzeltenajai svētdienas cepurei spalvu tieši dziesmu svētku priekšva

karā, bet es savu Bēdu izbēdāju viņa pati! — Cakstenīte sāka pētīt Pūcīti. Reizēm piemiedza ačeles, reizēm iepleta neredzēti platas.

Lielā dārza kaimiņsētas Pērļugailītis bija Pūcīti jau gaidījis.

—        Tā Vārna, kas aizviņu nedēļu klukstēja par tavu nelaimi, ir viens velnam pielaulāts sievišķis. Tai tu neuzticies, Pūcīt! — viņš kliedza. — Nāc līdzi uz manām mājām, es tur no savas kūtiņas jumta izdziedāšu visu tavu nelaimju stāstu.

Liela bija dubļu plančka, liela bija mēslu kaudze Pērļugailīša durvju priekšā. Pūcīte sabradāja kājas. Pūcīte notraipīja pelēkos svārkus. Bet Pērļugailītis jau dziedāja savas mājeles jumta čukurā.

—   Pūcīte apzagta! Pūcīte sasista! Pūcīte izdzīta no mājām!

—        Pagaid’, pagaid’, Gailentiņ! Tā jau nemaz nebija. Es tev vēl neko neesmu stāstījusi.

—        Klus’, kius’, Pūcentiņ, es pats zinu, kas ļaudīm tālāk stāstāms, ko tie visvairāk grib dzirdēt. Nemāci mani! Ja reiz pie dižvaroņa esi ciemos atnākusi.

Citurīt Pūcīte negāja nekur. Visu dienu nogulēja salauzto ķeizarzvanu krūmā. Saulē žuva dubļos un mēslos sabristie zābaciņi. Kad Pūcīte pati sāka raudzīties saulē, tai priekšā nostājās melna, plušķaina sieva.

—   Kas tad tu tāda, tik neglīta?

—   Tava Bēda, Pūcīt!

—   Nē, nē! Mana Bēda bija melnās, bet tīrās drēbēs ģērbusies.

—        Esmu gan tava Bēda. Tādu mani savazāji, pa ciemiem apkārt vadādama, citiem putniem rādīdama.

—        Vai, kādi tev uz apģērba pelēki ielāpi, ar rupjiem diegiem savārstīti! — Pūcīte šausminājās.

—   Tāda jau izskatās neīstā līdzjūtība, — Bēda rūgti nopūtās. — Un tik pavirši uzdiegta, ka riebj skatīties.

—  Un skrandainajās lindraku apmalēs tādi kā dzeloņi vai adatas rēgojas, — Pūcīte ieminējās pavisam apjukusi.

—   Daudzi no putniem, kuriem tu par mani stāstīji, gribēja uzzināt, vai tiešām esmu tik liela, kā tev šķita. Tie zagās pie manis slepus, plēsa un pētīja, ne šuvīti neatstāja neizokšķerētu.

—   Bet tie dub|u traipi uz tava apģērba? — Pūcīte bailīgi iejautājās.

—    Ļauni smiekli vienmēr pārvēršas par dubļu pikām vai pat akmeņiem. Vai tad mazums bija smējēju šajās dienās, Pūcīti Dažs smējās par tavu vientiesību, kad tu savu Bēdu apkārt vazāji, cits par tavu nespēku un bailēm palikt vienatnē ar mani.

Nu klusēja Pūcīte ilgi jo ilgi. Tik ilgi, ka tai laikā samīdītie ķeizarkroņi atraisīja jaunus pumpurus un tie izstaroja uz visām pusēm spožu gaismu.

Pūcīte pamanīja sudrabotas lāses uz savas Bēdas netīrā apģērba un gribēja zināt, kas tās esot.

—  Tās ir tās nedaudzās īstās līdzjūtības lāses, kas paretam gadījās, ja kāds gribēja tev tīru ūdens lāsi pasniegt.

Nu bija atkal sāpīgs klusums. Bet, kad nakts tumsa kļuva tik dziļa, ka tajā varēja saskatīt tikai ķeizarkroņa jaunatvērušos zvanus, nelaimīgais putns sāka tīrīt savu Bēdu. Noberza dubļu pēdas, norāva pelēkos ielāpus, izvilka no rētām dzeloņus.

—   Lai nu kāda mana Bēda, bet tā bija tīra un tīrai tai atkal jākļūst! — tas bija sauciens caur asarām.

—   Tīrai, tīrai tai jākļūst! — vēl daudzreiz naktī skanēja sauciens. Pūcīte mudināja pati savu sirdi paraudzīties uz ķeizarkroņu pusi.

No tā brīža Pūcīte nekad vairs dienas gaismā nerādījās ne citiem putniem, ne cilvēkiem. Kaunējās, atcerēdamās laiku, kad staigāja apkārt, žēlodamās par savu Bēdu.

—   Tīrai, tīrai tai jākļūst! — viņa sauca ik naktis. Maldījās, domādama, ka viņas saucienus neviens nedzird.

Dārza vidus ozols dzirdēja. Viņš mūždien bijis nomodā par tiem, kuri runājas paši ar savu sirdi.

Bet ozols? Ko ozols?

—   Tu melo, mans kaimiņ, mans draugs, un arī tu, par vistuvāko dēvētais cilvēk, tu melo, sacīdams, ka esi kādreiz dzirdējis ozolus žēlojoties, trīcot vējā vai raudot negaisa naktīs. Ozoli pat lūstot neraud. Dārza vidus ozols nav lūzējs koks. Viņš smaida pat zibenim pretī, jo ozola dobumā ir Pūcītes jaunā mājvieta.

Par melno nelaimes sievu pasaka neko nezina tālāk stāstīt. Pasakas nekad nelūkojas aizejošās nelaimes pēdās. Dārza vidus ozols arī neļautu savā tuvumā Bēdai dzīvot, jo stipro tuvumā nekad nelaime un Bēda ilgi nepaliek.

CĪruĻmaize

Šī pasaka nav apsnigusi, kaut aizsākās ziemā. Tā skrēja tik ātri caur pēdējiem puteņiem, ka sniegs tās tuvumā dejoja, dejoja, bet nenosēdās tai uz pleciem. Kādu dienu tā ieskrēja pagalmā, kur sniegā smaidīja sīkas, zeltotas zvaigznītes. Zvaigznītes? Tīrauzu skaras.

Cīrulis atkal piedziedājis pilnas zirgu siles ar dzeltenajām auzu skarām, dažas nobirušas pagalmā, priecādamās par labo dziesmas ceļu.

Cīrulis bija zirgu puisis pelēkos paltraciņos, brūnganā cepurītē, kā jau par viņu stāstīja no aizviņuviņu laikiem attecējusi tautasdziesma.

Peļu vanags bija bagāts un dižlepnīgs kungs. Tam piederēja

liels zirgu stallis, tam piederēja tiesības aizliegt Cīrulim dziedāt. Bija, bija Peļu vanags dzirdējis, ka Cīruļa dziesmām tāds spēks, ka pieber pilnas siles ar auzām. Neticēja kungs tādām runām, ka Cīrulis varētu būt dziedātājs. Taču dziesmās dižmanīgais miļuprāt klausījās.

Kādurīt kungs, uz sliekšņa stāvēdams, atsauc pie sevis Cīruli.

—   Cīruļpuika, tu atrodi man to dziedātāju, kurš zirgu staļļa tuvumā tik lieliski dzied! Gribu viņam uzdāvināt zelta svārkus un ieaicināt savā pilī. Kad sabraukp manu viesu pulks, lai viņš piedzied visu pils lielo, balto zāli.

Ne Cīrulim zelta svārku vajag, ne viņam kārojas pilī dziedāt. Gudra putna sirds un prāts šādiem solījumiem vispār netic.

—   Nevaru, kungs, atrast šo dziedātāju, — Cīrulis žēlojas savam saimniekam. Saimnieka melnās acis nozibeņoja nelabā gaismā, bet tūliņ atkal norima. īstā zelta doma bija iešāvusies prātā — ja tāds dziedātājs prot no vienas auzu skaras trejdeviņas iztaisīt, tad pratīs arī vienu zelta dālderi trejdeviņos pārvērst. Peļu vanags pats devās meklēt brīnišķīgo dziedātāju. Izvandīja visu zirgu stalli. Prasīja bērajam zirgam, tas kratīja galvu, prasīja sirmi ābolainajam, tas nozviedzās — nī, nī, nī! Arī citi zirgi izlikās neko nezinām. Vienīgi mazais, riekstu brūnais kumeliņš, kam tik vien prāta kā aprīļa vējam pirmajā auļojumā, līksmi raudzījās uz tās siles pusi, kur bija paslēpies Cīrulis. Pieskrēja Peļu vanags pie siles. Izmeklējās, izvandījās. Nekā! Taču, tā ārdoties, uzmina lielais Vanags mazajam Cīrulītim uz spārna. Cietās, nabadziņš, skaļi neraudāja. Bet, kad Vanags jau ieplīvinājās dižmājas durvīs, Cīrulis ar otro spārniņu saslaucīja lielu asaru peļķi.

Pienaca vecais Sirmis pie sava gādnieka.

—   Klau, klau, Cīrulīt, mīļputniņ! Ļauj man šovakar atstāt zirgu stalli. Man svārki pelēki kā vakara migla. Neviens nemanīs, ka es aizslīdēšu līdz Svētavotam. Tur jau uzdīgusi brīnumzālīte. Tā sadziedēs tavu spārnu.

Arī citi zirgi lūdzās, lai ļaujot Sirmītim atnest brīnumzālīti.

Sirmītis Peļu vanaga acīs jau sen bija nonācis apsmejamo kārtā. Kur tie gadi, kad viņš bija karietes zirgs, pēc tam kādu laiku Vanaga kalpotāji viņu pa tirgiem trenkāja. Tagad Vanags bija pavēlējis Sirmo novietot staļļa vistumšākajā stūrī, bet šis ne dila, ne aizsaulē aizgāja. Sirmītis stāstīja jaunākajiem zirgiem savas atmiņas. Tā stāstīja, ka staļļa krēslainais stūris kļuva gaišs kā baltābola pļava.

Tovakar Vanaga mājās posās uz dzīrēm. Kungs stallī vairs neiegriezīsies. Cīrulis atļāva Sirmītim aiziet uz Svētavotu.

Viesu godos Cīrulim bija jāveic arī kučiera pienākumi. Peļu vanagam piederēja pati varavīkšņainakā kariete visā valstī. Vanagam aplamīgi kārojās to lieku reizi saviem viesiem izrādit arī viņa paša mājās. Tāpēc katrā dzīru vakariņā Vanags pavēlēja, lai viņu trīsreiz apkārt paša mājai apvizina, tad lepni pieved pie diždurvim. Plašā pagalma viens stūris jau mirdzēja kā ar spīguļainiem zelta diždālderiem piestumdīts. Tur stāvēja Vanaga viesu karietes, dažai riteņos iekalti zibeņi, citās lukturi lielījās, ka tie no lepnās Vāczemes esot atvizināti. Bet, kad Vanaga paša kariete pieripoja pie viņa namdurvīm, visas ciemiņu karietes nobālēja, nopalsenoja, palika it kā ar pelniem apklātas.

Kamēr viesi ēda un dzēra, Cīrulim bija jāsēž uz bukas. Kas

zina, kad Peļu vanagam iekārosies vēlreiz pa savu pagalma riņķa dancī izlepoties.

Kad lielmājas istabās iegaismojās svētku sveces, bet pagalms k|uva tikpat tumšs kā zirgu stallis, Cīrulis sāka dziedāt.

—      Klausies — vai tev nav kauna tik skaļi dziedāt? — ieprasījās Ķauķis, pie karietes pienācis.

—   Kāpēc man jākaunas?

—   Tu taču esi tik pelēks, tik sīciņš.

—   Tāds jau ir laucinieka apģērbs.

—   Vai tad tu nemaz nekaunies, ka esi laucinieks?

—   Nekaunos! Es ar to lepojos!

—      Ko? Ko? Ko? — Ķauķis apvainojies tenterēja projām. Viņš bija ielavījies svētku nama virtuvē un nedaudz paguvis iebaudīt vīnu. Nu sāka sarūgtinātā sirds nelabu klaigāšanu:

—    Cīrulis lielās! Cīrulis plātās! Puspasauli varot piedziedāt.

Izskrēja Peļu vanags. Kas noticis, kas noticis? Ak tā, Cīrulis lielās! Pieskrēja lielais varenais pie mazā nevarenā, sapurināja to pārlieku.

—      Kā tu drīksti lielīties, zirgu puika! Staļļa mēsls! Pelavu pabira! Tu drīksti lielīt tikai savu kungu. Saprotu!

—      Saprotu! — Cīrulis atčirkstēja. Vairāk nekā samītais spārns sāpēja sirds.

Dusmās nomelnējis kā negaisa mākonis, Vanags ieklunkurēja istabā.

—      Palien zem karietes, Cīrulīt, paguli, atpūties! — deva padomu bērais zirgs. — Vai tev jārunā ar katru muļķi.

—      Atpūties gan, Cīrulīt, ja atkal kāds skries tevi rāt, mēs padosim ziņu, — sacīja otrs karietes zirgs, dižkrēpjainais Brūnais.

Cīrulis paklausīja. Taču Cīrulim cīruļa daba. Ne priekā spē) klusēt, ne bēdās nedziedāt. Dziedāja, līdz piedziedāja sev atkal jaunas raizes. Soreizīti nelaime atnāca melnipelēkas Vārnas izskatā. Dzīrēs neielūgta, ziņķārībā pati atskrējusi, savu lielīšanās kāri novaldīt nevarēdama, tā viņa katrā dzīru vakarā grozījās Vanaga pagalmā. Kādreiz pabijusi gudru ļaužu tuvumā, Vārna bija redzējusi, kāds izskatās globuss un uzzinājusi, ka uz tā atrodas visa pasaule. Kādreiz vēlāk Vārna bija atradusi zilu bumbu, un nu visur to vazāja sev līdzi, rādīdama katram pretī nācējam.

—   Krā, krā, no manis jūs varat uzzināt, kāda izskatās pasaule. Krā, krā, man taču pieder visa, visa pasaule!

Tā klenderējot pa Vanaga pagalmu, Vārna izdzirda zem karietes kādu dziedam. Nu bija svētki arī Vārnas sirdī. Nu bija cerība iekļūt pilī.

—  Krā, krā, krā! Nāk, nāk, nāk! — viņa kliedza pusaizclsusies. — Nāk, nāk klausīties, kā Lielvanaga karietes zelta riteņi ziņģē!

Pārtrauca vijoles žvīgošanu, pārtrauca bungas bungošanu. Saskrēja pagalms kā tirgus laukums pilns.

—   Peļu vanaga kariete dzied! Pat mierīgi stāvot, dzied!

Vanags noglāstīja Vārnai plecu. Iešvepstēja laimē apreibušajai ausī, ka visas nākamās dejas tagad piederot viņai. Vārnai vēl vairāk apdulla galva. Viņa palaida vaļā globusu.

—   Ļautiņi, ļautenīši! Tā jau ir bērnu spēļu bumba, ko Vārnas tante pievākusi! — kliedza Zvirbulis, Vārnas sengadu ienaidnieks. Nu zviedza viesi, un smējās pat karietē iejūgtie zirgi. Spēļu bumba gan! Arī Cīrulis aprāva dziesmu. Kad pamazām pieklusa smieklu tirgus, viesi vēl gribēja paklausīties karietes dziedāšanā. Sī klusēja. Pats Vanags, dzīvē liekties nepratējs, noliecās un appētīja savas karietes riteņus. Gaužām lūdzās lepnīgais, lai taču šie dziedot. Mīņājās Vanags, klusēja riteņi, līdz atkal jauna nelaime klāt. Uzmina lielais varenais mazajam nevarenajam uz otra spārna. Nu bija panesīgā putna pacietībai gals. Iztenterēja Cīrulis ārā, abus spārnus pa zemi valcīdams, nostājās lepni pret visu lielo viesu baru.

—   Tādas karietes šaizemē nemaz nav, kas spēj dziedāt!

Stāvēja ciemiņi, mutes ieplētuši. Dižvanaga kučieris, zem karietes gulšņātājs, pelēkākais no visiem redzētajiem kučieriem, bet valoda tik lepna, it kā būtu septiņas karaļvalstis redzējis. Raugieties, raugieties, Vanaga mājas sienas tā kā smieklos sašķobās un slieksnis met kūkumu.

Pašam Vanagam acis no sašutuma izpletās lielas kā Vārnas viltus globuss. Aiztrenca Cīruli uz zirgu stalli, pavēlēja nekad vairs pils tuvumā nerādīties.

Ak, briesmu pilns vakars, kas sākās ar brīnišķīgu dziesmu un beidzās ar brīnišķīgu dziesmu! Neba kādam tik daudz žēlotāju bijis kā tovakar Cīrulim. Sanāca ap viņu visi zirgi, arī tie, kuri bija no zelta karietes paši izjūgušies. Žēloja savu gādnieku un mierināja kā prazdami.

Caur rītkrēslu pa miglas ceļu brida mājās vecais Sirmītis, nesdams veselu klēpi brīnumzālīšu.

Atskrēja arī dakteris, tas labais Sermulītis, kam virsvalks tik balts, it kā būtu Cīru]a dziesmā mazgāts. Uzlika uz Cīruļa spārniem brīnumzālītes. Visi sakaltušie āboliņa ziedi, visas pussabirzušās siena zālītes atdzīvojās un sāka smaržot.

—   Tā ir asinszālīte, visa laba darītāja, — priecīgi nopūtās bērais zirgs.

—       Tā ir atmiņu zālīte, ta smaržoja manos kumeļgados pieguļnaktis, tā smaržoja tīrums, kad es arklu vilku, — stāstīja abolainais zirgs.

—   Tā ir slāpju remdētāja zālīte, — laimīgi nopūtās raudais.

—         Es atkal dzirdu, kā dzied vecās akas spainis, jūtu, kā smaržo ūdens un mana saimnieka rokas, kad viņš, mani padzirdījis, noglāsta manas krēpes.

—        Tā patiešām ir īsta brīnumzālīte! — iegavilējās jaunais kumelēns. — Tajās pjavās un tīrumos, par kuriem jūs runājat, es nemaz vēl neesmu bijis, bet man tā vien šķiet, ka pašlaik man kāds būtu uzdāvinājis jaunus, ašus zābaciņus, gribas skriet projām tieši pa to ceļu, pa kuru Sirmītis atnāca ar smaržīgo zāļu klēpi.

Jaunā kumeliņa sirds skanēja tik skaļi, ka visi zirgi sāka ausīties. Dakteris Sermulītis rūpīgi apskatīja jauno kumeliņu.

—   Iedzimta kaite, neārstējama…

Kumeliņa māte, staltā, sudrabaini brūnā auļotāja, sakratīja savas zīžainās krēpes tā, ka nošalca viss stallis, it kā tajā būtu ielauzies marta vējš, tad brūni sudrabotā sāka nepacietīgi grauzt savu valgu.

—        Nedari tā! Atceries, ka arī es še esmu! — lūdzās Cīrulītis. — Bet, ja jūs visi gribat, es aizvedīšu jūs uz kādu upes līci papriecāties par zaļo zāli. Pagaidiet tikai, lai mani spārni sadzīst.

Taču, tiklīdz Cīrulis mēģināja celties, ai, pavasara brīnums, abi spārni veseli!

—        Aizved mūs, Cīrulīt, uz kādu pļavas malu, kur var miglā izvārtīties, izpriecāties zaļajā zālē, — tā viņi lūdzās cits pēc cita. Un Cīrulis atvēra staļļa durvis tik plaši, kā nekad nebija atvēris.

Dzeltenais asinszālītes zieds pārvērtās par dzeltenu zvaigzni. Tā bija ceļa rādītāja.

Pirmais steidzās jaunais kumeļš. Tam sirds tik kūsājoša prieka pārpilna, ka rītkrēslas migla priekšā pašķīrās. Tad nāca bērais un losais, tad raudais un brūnsirmi dābolainais. Tad zīžkrēpjainā kumeļmāte. Beidzot līdz baltmūža gudrībai aizdzīvojušie zirgi — Sirmītis un Sainītis. Nebūtu zvaigznes — ceļa rādītājas —, pēc sirdspukstiem zinātu ceļu.

Upes aizlīča pļavā Cīrulis apstādināja savus sargājamos, savus saudzējamos. Pats mudināja beidzot brīvībā paganīties.

Tā nu bija nakts, kāda arī pasakās tikai retumis redzēta. Zvaigznes nokāpa lejā, bradāja pa pļavu ar basām kājām. Runājās ar zirgiem, pieklauvēja pašam zirgu ganam pie sirds. Starp padebešu zvaigznēm brīnumzālīte — spožāka par visām. Priecādamies par veselajiem spārniem, Cīrulis pacēlās augstu, augstu gaisā. Dziedāt tomēr vēl neiedrošinājās. Tik lielu prieku drīkstēja izdziedāt tikai saules atnākšanas stundā.

Sajā pasakaini labajā rītā arī kāds ciemiņš ieradās — Dzilna no tuvējā meža.

—   Aiz kam tu, Cīrulīt, nedziedi?

—   Sauli gaidu!

—   Sauli? Vai tad sirds nekāro saulei pretī doties?

—   Sirds kāro! Prāts neļauj! Redzi, zirgi jāgana.

—        Paganīšu tavā vietā. Raugi, raugi, saule jau mostas pie pamales ozolu galotnēm.

Cīrulim priekā iedrebējās sirds, laimē sašūpojās spārni, pirms

Dzilna trešo reizi izteica savu solījumu, ausmasputns jau devās sauli sastapt.

Jaukāku dziesmu nebija dzirdējuši ne pamales ozoli, ne šejienes pjavas un tīrumi. Saule priekā slaucīja acis. Saulei jau tā brīnumlabā sirds, kas priecājas par ikvienu, kurš atmodiesun strādā jau pirms viņas.

Kad Cīrulis bija dziesmā apsveicis sauli, viņš gribēja izdziedāt visas daudzu gadu nedienas, melnas kā izdegas, rūgtas kā vērmeles. Bet nedienas jau pašas bēgtin bēga no tādas dziedāšanas. Palika tikai baltas prieka lāses, kas pašas nolija pār pļavām, tīrumiem, pār pamales ozoliem.

Paskat, paskat, jau brokastlaiks klāt!

Kur zirgi? Kur zirgi? Izmeklēja Cīrulis tuvējās un tālīnās pjavas. Zirga neviena. Kur Dzilna? Kur Dzilna? Sauca Cīrulis Dzilnu. Sauca un rāja. Rāja un sauca.

Dzilna nāca no Svētavota puses. Uz spārniem Cīruļa dziesmu lāses. Rokās brīnumzālītes. Arī varavīkšņainām lāsēm apbirušas.

—   Nedzen, Cīrulīt, zirgus atpakaļ Vanaga kūtī! Ne tev tur vieta, ne zirgiem. Vai neredzi, ka viņiem ir arāja daba, tāpat kā tev arāja dziesma sirdī.

—   Bet atvadīties no viņiem es tomēr gribētu! — Cīrulis raudzījās visapkārt.

—   Kam tev atvadīties! Visu mūžu bijāt kopā un arī tagad būsiet kopā. — Dzilna pamāja uz lielā tīruma pusi. Tur jau viņi visi strādāja. Pret sauli skatoties, Cīrulim tikai bija apžilbušas acis. Dažs vilka arklu, dažs jau ecēšas. Cits, jau riežu riežas ar brūnkūpošām velēnām apvēlis, stāvēja tīrummala, piekļāvis galvu arāja plecam.

Bet Dzilna, bet Dzilna? Drīz še, drīz tur! Tā viņa skraidīja, jautri saukādama: tru, trū, tū, tū!… Par Pe]u vanagu mīļā nebēdniece smējās. Zirgi viņai bija pastāstījuši, kā Vanags bija licis sevi karietē apkārt pagalmam vadāt, tad dižmanīgi pie namdurvīm uzsaucis: trū-trū-trū! Tagadiņ Dzilna nu visai pasaulei pastāstīja par Peļu vanaga mu]ķību, un neviens nevarēja Dzilnu ne apsaukt, ne norāt.

Bet Cīrulis atkal pacēlās augstu debesīs un kā brīnumzālī1es ziedus bēra lejup savas dziesmas. Viņš redzēja visus savus zirgus un bija laimīgs, jo laimīgi bija arī viņi visi.

Jauns arājs, kas bija dzirdējis nostāstu par Sirmīti — brīnumzālītes meklētāju un atradēju —, apstājās vagas galā un noņēma cepuri.

Māte, brokastu atnesusi, priecīgi iesaucās:

—    Nu, ko tu tā skaties! Vai Cīruļa ligzdu ieraudzījis vai dziesmas pēdas, varbūt vagas galā kāds tev maizi nolicis un citas nemaz vairs nevajag?

—     Tā jau arī ir! Sajā gadā tīrumiem būs bagātas acis, raugies, raugies — Cīruļmaize vagas galā.

—    Cīruļmaize?

—   Nu jā! Cīruļmaize gan! Vai tad laba dziesma nedod tikpat daudz spēka kā laba maize?

Saturs

Ieskaņa 3

Par Melno putnu, par Zeltaino 5 Teiksma par silarozēm un kādu putnu 13 Mūžīgā vēstule 20

Pasaka par jūras Ķīri, par nepazīstamo jūrmalnieku un par Maestro 26 Karalis un viņa putns 38 Jūras putni 47

Neuzrakstītā grāmata 56

Vēstules saulei 67

Kad koki un putni runāja 74

Viņpus sudraba sētas 82

Par klusējošo rozi 89

Zelta gredzens 97

Pasaka par Ķīvīti, Pūķi un par aizmirsto ceļu 107

Maizes putns un Svilpaunieks 115

Sudraba taure un Gārnis 123

Zelta rieksta meklētājs 132

Mežu sējējs 141

Pieci, pieci kamoli, pieci… Vālodzes sauciens 155 Zirgu gans un Sloka 164 Ciglis un Sniedze 172 Vecrīgas teiksma 178 Pūces balss 186 Cīru]maize 194

Скайдрите Калдупе ПЕСНЯ ЖАВОРОНКА

Сказки

Рига «Лиесма» 1989 На латышском языке Художница Виэма Крисвиня

Skaidrīte Kaldupe CIRUĻMAIZE

Redaktore G. Līvensone. Mākslinieciskā redaktore M. DragūneTehniskā redaktore I. Barvige. Korektore L. Smilga Nodota salikšanai 12.08.88. Parakstīta iespiešanai 17.01.89. JT 01211. Formāts 60x90/24. Tipogrāfijas papīrs .\e I. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 8.G6 uzsk. iespiedi.: 8,9f uzsk. krāsu nov.; 8,38 Izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 939-4. Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma». 226256 RīgāPadomju bulv. 24. Izdevn. № 36/33039,1 J-2941. Iespiesta tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

/

Kalilupe S.

K 187 Cīruļmaize: Pasakas / Māksl. V. Krieviņa. — R.j Liesma, 1989. — 205 lpp.; il.

ISBN 5-410-00109-5

4702370201 36 ļ4(> _ gg 84 L7 _44

MSUl(ll) 89

Content

Kaldupe Skaidrīte Cīruļmaize

Ieskaņa

PAR MELNO PUTNU, PAR ZELTAINO

TEIKSMA PAR SILAROZĒm un kĀdu putnu

MŪŽĪgĀ vĒstule

PASAKA PAR JŪRAS ĶĪRI, PAR NEPAZĪSTAMO JŪRMALNIEKU UN PAR MAESTRO

KARALIS UN VIŅa putns

JŪras putni

NEUZRAKSTĪtĀ grĀmata

VĒstules saulei

KAD KOKI UN PUTNI RUNĀja

VIŅpus sudraba sĒtas

PAR KLUSĒjoŠo rozi

ZELTA GREDZENS

PASAKA PAR ĶĪVĪTI, PŪĶI UN PAR AIZMIRSTO CEĻU

MAIZES PUTNS UN SVILPAUNIEKS

SUDRABA TAURE UN GĀrnis

ZELTA RIEKSTA MEKLĒtĀjs

MEŽu sĒjĒjs

PIECI, PIECI KAMOLI, PIECI…

VĀlodzes sauciens

ZIRGU GANS UN SLOKA

CIGLIS UN SNIEDZE

VECRĪgas teiksma

PŪCES BALSS

CĪruĻmaize

Saturs