D.Sauka

Gulbju karaliene

Gulbju karaliene

Lietuviešu tautas pasakas

.

ZEMNIEKS, LAPSA UN VILKS

Kādā ziemas dienā zemnieks braucis no tirgus un vedis pilnu mucu siļķu. Lapsa, uzodusi siļķu smaku, panākusi zemnieku un sākusi lūgties:

— Paved mani kādu ceļa gabalu.

— Nevaru, — zemnieks saka. — Jau tā smaga braukšana.

— Tad ļauj man ielikt ragavās vismaz vienu kāju.

— Kāju vari likt.

Pēc kāda brīža lapsa atkal činkst:

— Ļauj man ielikt ragavās arī otru kāju!

— Liec vien arī otru kāju, — zemnieks saka.

Pēc laiciņa lapsa izlūdzās atļauju ielikt ragavās trešo kāju, bet drīz vien sāka činkstēt, lai zemnieks vedot arī viņas ceturto kāju.

Zemnieks saka:

— Ja tu visa gribi ierāpties ragavās, mans zirgs vairs nejaudās palikt.

— Nestāsti niekus, — lapsa apvainojas. — Es nemaz negribu kāpt agavās, paved tikai manas kājas un asti, bet es pati tecēšu nopakaj.

Zemnieks pasmējās par lapsas vārdiem un atļāva:

— Liec savas kājas un asti ragavās, bet pati skrien teciņiem nopakaļ.

Kad lapsa bija ievēlusies ragavās, viņa visas siļķes no mucas izmeta uz ceļa, pēdīgi arī pati izlēca ārā, ka zemnieks ne manīt nemanīja. Tad siļķes savāca, aiznesa uz mežmalu un našķojas. Te — kur bijis, kur ne — gadījās vilks un ieraudzīja, ka lapsa ēd siļķes.

— Labdien, kūmiņ! Kur tu ņēmi tik daudz zivju?

— Biju zvejot, — lapsa atbild.

— Dod, kūmiņ, arī man nogaršot.

Lapsa nometa vilkam vismazāko siļķi.

— Dod vairāk, kūmiņ, — vilks lūdzas. — Tavas zivtiņas man ļoti garšo.

— Nevaru dot, pati esmu izsalkusi. Ej, lūdzams, pats un zvejo vesels!

— Un kur tu zvejoji? — vilks vaicā.

— Es tev parādīšu. Vai man žēl?

Vakarā, kad visi nolikās gulēt, lapsa aizveda vilku pie kāda dīķa aiz sādžas un sacīja:

— Ja gribi dabūt zivis, bāz asti āliņģī. Kad iebāzīsi, turi to tik ilgi, kamēr zivis pieķersies.

Vilks iebāž asti un gaida. Aste vilkam sāk salt, šis vairs nevar izturēt un saka:

— Kūmiņ, es vairs nevaru ciest, vilkšu asti ārā.

— Pacieties, kūm, pacieties. Sākumā ķeras tikai sīkās zivis.

Pēc laba laika vilks atkal saka:

— Ai kūmiņ, man klājas pavisam plāni, aste tik briesmīgi salst, ka nevaru izturēt. Tagad vilkšu ārā.

— Pacieties, kūm, pacieties, kamēr lielās zivis pieķersies.

Vilks cietās arī, bet āliņģis tikmēr sala ciet. Gaismiņai austot, vilks atkal saka lapsai:

— Tagad gan asti vilkšu ārā.

— Velc arī, — lapsa atbild.

Vilks velk, cik spēj, bet nekādi nevar izvilkt.

— Tu, kūmiņ, iesaldēji manu asti! — vilks nelabā balsī iekaucās.

— Kāpēc tad es, mīļais? Tur pieķērušās lielās zivis, tāpēc arī nevari Izvilkt.

Vilks visādi locījās un staipījās, tomēr aste — ne no vietas. Tikmēr lapsa aizjoza prom no dīķa un, skriedama caur sādžu, sauca pilnā kaklā:

— Steidzieties, ļaudis, steidzieties! Vilks visas jūsu zivis no dīķa izķers.

Lapsa sacēla sādžu kājās. Sievas no malu malām aši skrēja sist vilku — daža ar krāsns kruķi, daža ar slotu, daža ar lizi, daža ar degošu pagali, daža ar vangali, daža ar vāli, — visas steidzās vilkam ādu velēt. Vilks, ieraudzījis, ka skrien tik liels bars sievu un visām rokās sitamie, nobijās: nu nekas labs nav gaidāms! Viņš griezās riņķī kā tītavās, raustīdams asti no visa spēka. Aste notrūka, bet vilks nepaguva aizmukt un dabūja vairākus belzienus pa sāniem. Tā aste palika āliņģī, apķērusies ar zivīm. Vilks, aiz sāpēm kaukdams, skrēja meklēt lapsu, lai atriebtos šai par pārestību.

Bet lapsa, kamēr sievas ņēmās pie dīķa, aptecēja mājas, apošņāja krāsnis un, uzgājusi, kur cep desas, aptina tās sev ap kaklu, aiznesa uz apsnigušas siena kaudzes un ēd.

Vilks pēc smaržas uzgāja viņu un vaicā:

— Ai kūmiņ, kāpēc tu piekrāpi mani? Asti pazaudēju, bet zivis nedabūju.

— Vai tā mana vaina? — lapsa saka. — Jāprot zvejot.

— Ko tu tik gardu ēd? Nomet arī man kādu kumosu, — izbadējies vilks lūdzas, siekalas rīdams.

— Pati esmu izsalkusi, tāpēc velku sev ārā no vēdera zarnas un ēdu. Se tev kumoss.

Lapsa nometa kumosu desas, vilks — caps! — norija, — neko ne-:lksl, garšīgs.

— Vai es savas zarnas arī varētu ēst? — vilks vaicā.

— Skaidrs, ka varētu. Pārgriez sev vēderu un tik velc zarnas ārā. Vilks pārgrieza vēderu, tomēr zarnas nedabūja nogaršot — drīz vien

obeidzās.

Bet lapsa ar savu gudrību vēl ilgi dzīvoja, kamēr vien cilvēks no vi-as ādas nepašuva sev cepuri.

.

KĀ LAPSA VILKAM KAŽOKU ŠUVA

Vilks iet gar mežmalu, bet dzenis kaļ kokā. Vilks paceļ

galvu un saka:

— Dzeni, dzeni, tu cauru ziemu un vasaru kal vienā kalšanā, tikai zābaku tev kā nav, tā nav!

Dzenis šim cērt pretī:

— Zābaku man nevajag. Un tu, aituģēģeris vilks, aitas kauj vienā kaušanā, tikai ziemu salsti, jo nespēj pašūdināt sev ne kažoka.

Vilks atcerējās, kā viņš ziemas salā klabinājis zobus, noskuma un raudādams gāja prom. Satika lapsu. Lapsa vaicā:

— Kādēļ tu, kūm, raudi?

— Kā lai neraudu, ja dzenis man saka: «Tu, aituģēģeris vilks, aitas kauj vienā kaušanā, bet kažoku sev nespēj pašūdināt.»

— Par to nav jāraud. Es tev, kūm, pašūdināšu kažoku, tikai atnes man vienu aitu.

Vilks aizgāja, nokoda aitu un atnesa to lapsai.

— Atnāc rīt, kažoks būs gatavs, — lapsa saka.

Lapsa, notiesājusi aitu, vārtās piekalnē un sildās saulē.

Atnāca vilks.

— Nu, lapsas kundzīt, vai kažoks gatavs?

— Gatavs, tikai apkakles trūkst. Ja apkaklei varētu sadabūt kādu zirga ādu ...

— Kur to lai ņem? — vilks vaicā.

Lapsa saka:

— Tepat atmatā ganās skaists kumeļš, no tā iznāktu labu labā apkakle. Ņem grožus un ejam! Tu pieturi, bet es nogriezīšu tik, cik vajag apkaklei.

Lapsa ar dzirklēm pieiet pie kumeļa un šņirkstina tam pie auss, bet vilks met grožus virsū. Kumeļš sabijās un tā spērās prom, raudams vilku līdz, ka šim pat vilna putēja pa gaisu gaisiem. Lapsa kliedz, ko māk:

— Turi, kūm, kumeļu, es vēl apkakli neesmu nogriezusi!

Vilks grožus jau gribētu palaist, bet pats sapinies tajos un vairs netiek vaļā. Kumeļš vilku nes taisnā ceļā uz mājām.

— Kūm, kūm, turies pie vārtiem! — lapsa kliedz no tālienes.

Kā vilks lai noturas, ja kauli jau pa zemi grab. Tā vilks arī nedabūja lapsas šūdināto kažoku.

,

VILKS UN LAPSA

Reiz vilks ar lapsu skrēja garām lamatām. Lamatās karājās zoss. Abus ļoti mocīja izsalkums, jo sen nebija ēduši, bet lapsa uz zosi ir nedomāja skatīties.

— Kāpēc tu, kūmiņ, nekamp ciet zosi? Re, kur tā karājas! — vilks jautāja.

— Šodien trešdiena, tāpēc es gaļu neēdu, — lapsa atbildēja.

Vilks nekādus gavēņus neievēroja — ēda gaļu, kad vien to dabūja. Viņš tūdaļ devās pie lamatām, bet, nesasniedzis zosi, — žvīks! — uzkārās cilpā. Tagad lapsa droši uzkāpa pēc zoss un to gardu muti notiesāja.

— Tev, kūmiņ, šodien trešdiena, — pusdzīvais vilks sacīja.

— Trešdiena ir tam, kam kājas pie zemes nesniedzas, — lapsa atbildēja.

Un uztaisīja sev ragavas. Tad lapsa iejūdz jēru un saka:

— Viens un divi izmainīju Rausīti pret jēru!

Un tik brauc vienā braukšanā. Skatās — nāk vilks. Vilks saka:

— Lapsiņ, kūmiņ, pavizini mani!

— Tu manas ragavas salauzīsi!

— Nē, nesalauzīšu vis, pavizini tikai vienu manu ķepu!

— Liec ķepu virsū, — lapsa atļauj.

Vilks uzliek vienu ķepu un atkal lūdzas:

— Pavizini arī otru ķepu!

— Tu manas ragavas salauzīsi!

— Nē, nesalauzīšu vis.

— Tad liec ķepu virsū!

Vilks ieliek ragavās otru ķepu, lūdz pavizināt arī trešo. Kad lapsa ar mieru, vilks vēl lūdz pavizināt ceturto ķepu.

Ragavas sāk krakšķēt. Vilks gaužas, ka viņam aste velkoties pa zemi. Lapsa noskaišas un saka:

— Liec virsū arī asti un apsēdies, kā nākas!

Vilks ietrausās ragavās un apsēdās, kā nākas.

Te — krakš, krakš! — ragavas salūza.

Nu lapsa vilkam saka:

— Ej uztaisi man ragaviņas!

— Bet es, lapsiņ, kūmiņ, neprotu ...

Lapsa pamācīja, kas jāteic, lai ragaviņas pašas uztaisītos.

Vilks aiziet uz mežu un teic teicamo:

— Taisnais koks būs sliecēm,

Līkais koks būs ilksīm!

Bet ragaviņas netaisījās vis.

Vilks atgriežas pie lapsas un saka:

— Man ragavas netaisās!

Tad lapsa lūdz:

— Pieskati manu jēru!

Bet pati aiziet uz mežu un maigā balsī saka:

— Līkais koks būs sliecēm,

Taisnais koks būs ilksīm!

Un ragaviņas uztaisījās.

Pa to laiku vilks nobeidza jēru, izēda tam iekšas, piebāza vēderu ar sūnām, aizšuva ciet un pats aizskrēja uz mežu. Lapsa atvelk ragaviņas, skatās — vilka vairs nav. Iejūdz jēru un saka:

— Žviku žvaku!

Ragaviņās jūgtais,

No ganiem iemainītais!

Bet jērs nekust ne no vietas. Lapsa skatās — jērs piebāzts ar sūnām.

.

KĀ ZAĶIS AR VILKU TIESĀJĀS

Garausis zaķis reiz nāk no vakarēšanas mājās un klaigā:

— O-ū, mājā netieku!

— Jods tevi rāvis, kūm, kā tu mani nobaidīji! — vilks, sēdēdams pie ugunskura, saka. — Nu gan es tevi apēdīšu.

— Ai, neēd, kūm, neēd! Es biju piedzēries un neapjēdzu, ko daru, —

zaķis sāka lūgties.

— Labi, lai šoreiz paliek, neēdīšu. Bet rīt no rīta pats atnāc uz tiesu. Zaķis nu sāka steidzīgi meklēt lieciniekus, bet nevarēja atrast. Tad

aizcilpoja uz dārzu kāpostus grauzt un tur ieraudzīja kaķi. Zaķis nu ņēmās lūgt kaķi, lai tas nākot šim par liecinieku. Kaķis ar mieru. Zaķis iet ar savu liecinieku un satiek gaili. Zaķis nu ņēmās lūgt gaili, lai tas nākot šim par liecinieku. Gailis ar mieru. Zaķis iet ar kaķi un gaili un pašā meža malā satiek āzi, kas mielojas ar zāli.

— Kurp tu, zaķīt, tā steigdamies? — āzis vaicā.

— Man jātiesājas ar vilku, tāpēc sameklēju sev lieciniekus un tagad eju uz tiesu.

— Ņem arī mani par liecinieku, — āzis saka.

— Labi, — zaķis atbildēja un paņēma āzi par liecinieku.

Iet visi kopā. Vilks ar lāci gaida un nevar sagaidīt, kad zaķis ieradīsies ar saviem lieciniekiem. Vilks lācim lika uzkāpt kokā un paskatīties, vai jau nenāk. Lācis uzkāpj kokā un saka:

— Re, kur viņi nāk ar izkaptīm, ar cirvjiem un nažiem, sev līdzi vilkdami vēl skrotis. Viņi mūs nositīs! Es labāk nemaz nekāpšu zemē no koka.

— Bet kur lai es paslēpjos? — vilks vaicā.

— Palien zem žagaru kaudzes un tupi, kamēr viņi aizies.

Vilks palīda zem žagaru kaudzes un guļ. Atnāca zaķis, kaķis, gailis un āzis uz tiesu un skatās: neviens nekur nav redzams. Kaķis saka:

— Kur nav, tur atradīsim, kur nav, tur atradīsim!

Gailis dzied:

— Nepadosimies, nepadosimies!

Āzis blēj:

— Te bija, te nav, te bija, te nav!

Kaķis skatās — zem žagaru kaudzes kāds kustas. Viņš domāja, ka tur ir pele, un nenocieties — caps! — ķēra vilku aiz astes. Vilks pārbīlī metās bēgt tieši uz mežu. Gailis nobijies pacēlās spārnos un uzlaidās tajā kokā, kur tupēja lācis. Bet lācis domāja, ka tagad jau brūk viņam virsū, un kā lēca no koka, tā nositās.

Zaķis, redzēdams, ka vilks nozudis, bet lācis nosities, saka:

— Tiesas nav bijis un nebūs!

Un zaķis ar lieciniekiem devās atpakaļ uz mājām.

.

LAPSA, VILKS UN ZAĶIS

Gāršas malā dzīvoja kāds zemnieks. Gribēdams noķert vilku, viņš gāršā izraka dziļu bedri. Bedres vidū ieraka stabu un tikai tā galu atstāja divas pēdas ārā. Tad bedri pārsedza ar žagariem, uzlika salmus un uzkaisīja virsū sniegu, lai vilks atskrējis bedri neredzētu. Staba galā piesēja dzīvu pīli. Pa dienu to ņēma nost, bet pa nakti sēja klāt, lai pīle ar saviem pēkšķieniem pievilinātu vilku.

Tikko vilks izdzirda pīles pēkšķēšanu, tā spicēja ausis un klausījās. Brīdi paklausījies, sāka skriet uz to pusi, kur pīle pēkšķēja. Pieskrējis paošņāja, vai tuvumā nav cilvēks, un droši metās pie pīles. Kā lēca, tā — buldinkš! — garšļaukus ievēlās bedrē, ka dzirksteles vien gar acīm pašķīda. Nobijās gan, nabadziņš, jo tik tikko kaklu nenolauza, bet ko lai dara? Grābstās gar bedres sienām, izrāpties nevar. Sašļucis notupās malā un gaida savas beigas.

Rītausmā medību suņi gāršā dzina zaķim pēdas. Tas, nabags, suņu trenkāts, cilpo pret vēju un, bedri nepamanījis, uzkrīt vilkam taisni uz galvas. Vilks briesmīgi nobijās un iekaucās, arī zaķis aiz pārbīļa iespiedzās.

Nu bedrē jau ir divi. Viens tup vienā malā, otrs — otrā.

Arī lapsa izdzirda pīles pēkšķēšanu un skrēja uz to pusi. Atskrējusi skatās — pīle staba galā, bet ap stabu dziļa bedre, un tajā tup vilks ar zaķi. Lapsa pasmīn un saka:

— Labdien, kūmi! Kas jūs te iegrūdis?

— Redzi, kaimiņien, — vilks atbild, — naktī izdzirdu pīles pēkšķēšanu un tūlīt steidzos šurp — gribēju pīles gaļu nogaršot, bet te gadījās lamatas: kā lēcu, tā iekritu.

— Mani vajāja suņi, — zaķis sūdzējās. — Muku, ko mācēju, bet sniegs vēl acis aizķepēja, tā bedri nepamanīju un iekritu.

Lapsa, pār bedri lēkādama, par vilka un zaķa nelaimi zobojas:

— Kāpēc es bedrē neiekritu, bet jūs abi iekritāt? Es neiekritu tāpēc, ka esmu svēta! Es esmu svēta! Es esmu svēta! Svētie bedrē neiekrīt!

Tā lēkādama, lapsa grib notvert stabā piesieto pīli. Te pīles gaļas kārumniecei aiz staba aizķērās kāja un viņa ar visu savu svētumu iekrita bedrē.

Nu bedrē tup jau trijatā. Vilks lapsai saka:

— Āre, kūmiņ, tev ir svētums nepalīdzēja — tikpat bedrē iekriti.

Lapsa vilkam atcērt:

-г— Nolādētā kāja aizķērās aiz staba un mani ierāva.

Visi tup un cits uz citu skatās. Lapsa vilkam vaicā:

— Ko tu, kūm, domā?

— Man simts domu prātā, — vilks atbild.

— Un ko tu, kūm, domā? — lapsa vaicā zaķim.

— Man arī simts domu prātā, — zaķis nodreb.

— Bet ko tu, kūmiņ, domā? Tagad mēs visi esam pagalam, — vilks saka.

— Man ir viena laba doma prātā, — lapsa atbild. — Ko mēs visi noskumuši sēžam? Sāksim dziedāt!

Un iesāk: vilks kauc — aūūūūū, aūūūū, lapsa rej — au, au, bet zaķis

spiedz — kvī, kvī. Kā vesels orķestris skan. Brīdi kaukuši, apklust. Lapsa, lūk, saklausījusi, ka cilvēks pie bedres nākot, un saka:

— Cilvēks nāk pie mums. Izliksimies, ka visi esam beigti!

Tā arī izdarīja: vilks izstiepās kā nosprādzis, zaķis novēlās zemē un nemaz neelpoja, lapsa apgūlās uz sāniem un izlikās beigta.

Cilvēks pienāk pie bedres un redz: visi zvēri beigti, izstiepušies guļ uz sāniem. Un viņš domā: «Kas noticis? Nesen visi vēl kauca, bet nu jau nedzīvi guļ! Laikam šie pirms nāves tā būs kaukuši?»

Cilvēks iekāpa bedrē un sāka taustīt lapsu. Jūt, ka tā vēl silta, un pie sevis runā: «Nu, lapsiņ, tu vēl esi silta; labi, ka nobeidzies. Tava āda kažokam gluži labi noderēs, bet tava gaļa tiks suņiem.» Un izmeta lapsu no bedres.

Tikko lapsa nokrita zemē, tūdaļ paskrēja desmit soļu tālāk, pagriezās pret cilvēku un saka:

— Vēju tu dabūsi rokā, nevis manu ādu savam kažokam! — To pateikusi, aizmetās uz gāršu.

Cilvēks muti vien ieplēta un tā arī palika stāvam.

— Ak tu nekauņa! Vajadzēja man zināt, ka esi dzīva, pats tevi būtu nobeidzis. Tava laime, ka tik veikli mani apmuļķoji! — cilvēks pukojās.

Pēc tam viņš atnesa mietu un nobeidza vilku un zaķi. Tad atbrauca ar ratiem, abus izvilka no bedres, aizveda uz mājām un nodīrāja tiem ādu.

Bet lapsa ar savu gudrību palika dzīva.

.

LAPSA UN KRŪZE

Kāda sieva reiz gāja sienu pļaut un paņēma līdzi krūzi piena. Laiks bija karsts. Sieva nolika krūzi krūmos, lai piens nesaskābst. Tā gadījās, ka garām skrēja lapsa, kas svelmainajā laikā ļoti gribēja dzert. Viņa uzoda pienu, iebāza galvu krūzē un izdzēra to tukšu. Sieva bija aizņemta ar siena pļaušanu un neredzēja, kas notiek ar viņas krūzi. Lapsa galvu viegli iebāza krūzē, bet izvilkt nekādi vairs nevar: groza galvu gan šā, gan tā, ceļ to uz augšu un noliec uz leju, bet izvilkt nevar — un cauri. Redzēdama, ka neko nevar panākt, lapsa sāka krūzi lūgties: «Laid mani vaļā, krūzīt, esam diezgan spēlējušās un draiskujojušās, man vairāk nav laika.» Bet visa lapsas gudrība neko nelīdz — krūze kā nelaiž vaļā, tā nelaiž. Lapsa nav muļķe; viņa krūzei saka: «Nu, pagaidi, ja tu mani nelaidīsi vaļā, es tevi noslīcināšu.» Un aizskrēja uz upi krūzi slīcināt. Tas taisnība — krūze noslīka, bet, piesmēlusies ar ūdeni, tā aizvilka dibenā arī lapsu līdzi.

SUNS PAR ĀDMINI

Suns reiz ganam līdzi aizskrēja uz ganībam. Skraidīdams ielīda krūmos un uzdūrās vilkam. Vilks sagrāba suni aiz skausta un piespieda pie zemes. Ticis nelaimē, suns sāka vaukšķēt. Gans to izdzirda un sauc:

— Meistar, Meistar, Meistar! — Tāds bija suņa vārds.

Vilks, dzirdēdams gana saucienu, pārstāja suni žņaugt un vaicā:

— Kāda amata meistars tu esi?

Es labi protu ādas miecēt, — suns attapies atbildēja.

Vilkam tajā nedēļā bija laimējies: piecas ādas bija nodīrājis — trīs vecām kazām un divas milzu ērgļiem. Viņš suni palaida vaļā, abi stāv un mierīgi runājas. Vilks saka:

— Nāc man līdzi, man ir piecas ādas. Tu man tās izmiecēsi, bet es tevi labi pacienāšu.

Runāts, darīts. Suns pārnesa ādas un iemiecēja tās zem tilta. Taču suni piemeklēja nelaime. Reiz viņš ielavījās virtuvē un gribēja aizlīst aiz mūrīša, lai siltumā apgultos, bet, spraukdamies garām, aizķēra krūzi ar pienu un to apgāza. Saimniece turpat virtuvē vārīja vakariņas. Viņa aizsvilās dusmās, pakampa pavārnīcu ar karstu putru un iešļāca Meistaram acīs. Suns metās ārā pa durvīm, bet noskaitusies saimniece kliedza viņam paka):

— Lai es tevi, nolāpīto, šeit vairs neredzētu!

Izskrējis pagalmā, suns ar ķepām kasa karsto putru no acīm, bet viena acs applaucēta, un Meistars vairs lāgā neredz. Sākās bēdīgas dienas: neviens suni nelaiž istabā, nedod ēst, bet pats, pusakls būdams, neprot sameklēt barību, bads Meistaram klāt. Ko darīt? Pagalam izsalcis viņš izvilka no tilta apakšas vienu ādu un apēda. Tajā dienā bija labi. Otrā dienā apēda otru ādu un tā visas līdz pēdējai.

Pēc kāda laika suns ar puisi gāja apskatīt zirgus un — tavu nelaimi! — satika savu draugu vilku. Vilks tūdaļ vaicā:

— Nu, meistar, vai ādas jau izmiecētas?

Suns nodūra acis un atbild:

— Slikti iznāca, ādas laikā nepaspēju izmiecēt: saslimu ar acīm, bet iemiecētās ādas pa to laiku sapuva.

Vilks saka:

— Ļoti slikti, es tev to nepiedošu. Piecas ādas nav joks, es tevi tiesā iesūdzēšu.

— Sūdzi, — suns atbildēja. — Ko es lai daru? Ne jau tīšu prātu tās sapūdēju, bet nelaime gadījās.

— Kādus soģus tu gribi izvēlēties no savas puses? — vilks vaicā.

— Es izvēlēšos taisnīgus soģus, — suns atbild, — savus labākos kaimiņus: āzi, kaķi un gaili. Un kādi būs tavi soģi?

— Man pietiks ar diviem vien. Es aicināšu lāci un lapsu — meža dzīvnieki ir gudrāki par mājas dzīvniekiem.

Mežmalā auga liels ozols. Pie tā arī norunāja sapulcēties nākamās dienas rītā ap brokasta laiku. Tā norunājuši, šķīrās.

Nākamajā dienā vilks pasauca lāci ar lapsu un visi ieradās norunātajā vietā. Viņi kādu brīdi gaidīja, skatīdamies uz sādžas pusi, bet suns ar soģiem kā nav, tā nav manāms. Lācis saka:

— Iesim pie ozola. Es uztrausīšos kokā un palūkošos — no augšas labāk varēšu redzēt.

Visi aizgāja pie ozola. Lācis tūdaļ uzrāpās ozolā un skatās. Beidzot ieraudzīja, ka no sādžas puses nāk suns ar saviem soģiem. Lācis nu ņēmās stāstīt:

— Slikti mums būs, suns ved ļoti varenus soģus: vienam gara, sirma bārda un balts apmetnis mugurā, bet priekšā divi šķēpi; kad tas iet gar krūmiem, vēl lauž saujā rīkstes; otrs nāk ar svītrainu mundieri mugurā, nesdams augstu paceltu pīķi; beidzot nāk trešais — tas laikam ir karavīrs — ar sudrabu izrakstītā tērpā, sarkaniem atlokiem, katrā rokā nes pa līkam zobenam.

Lācis aiz bailēm pakāpās vēl augstāk ozolā. Lapsa — drošs paliek drošs — nogūlās aiz žagaru kaudzes. Mājas dzīvnieki atnāk un redz: pie ozola stāv tikai vilks. Gailis apstājies iesaucas:

— Dievs palīdz, puis! Kur ir tavi soģi?

Lapsa gribēja paskatīties, kas tas par runātāju, un sakustējās aiz žagaru kaudzes. Kaķis domāja, ka tur žurka, un metās virsū. Lapsai šķita, ka tai uzbrūk ar pīķi. Viņa ņēma kājas pār pleciem un spruka uz mežu. Suns, ieraudzījis, ka lapsa mūk, dzinās tai pakaļ un sauca:

— Pagaidi, pagaidi, pagaidi!

Nobijās arī kaķis, iešņācās un joza ozolā. Šajā juceklī gailis sāka kliegt:

— Vai jūs traki, vai jūs traki?

Tā kliegdams, gailis uzlaidās ozolā. Lācis nobijās, domādams, ka viņam uzbrūk divi briesmoņi — viens ar pīķi, otrs ar diviem zobeniem; viņš uzreiz — blauks! — zemē un kūleņodams ļekoja uz mežu. Āzis, tādu kņadu redzēdams, atkāra lūpu un aiztipināja pie ganāmpulka. Tā vilks palika viens. Šāda tiesāšanās viņam apnika, un viņš tāpēc nolēma ādas vairs nedirāt, bet saplosīt tās un apēst reizē ar gaļu.

ļ

STĀRĶIS UN DZĒRVE

Kādā purvā dzīvoja stārķis un dzērve. Atsevišķi dzīvot bija garlaicīgi, un stārķis sadomāja precēties. Sadomāja un iet pa purvu trīs verstis — žļaks, žjaks, žļaks. Aizgājis klauvē pie dzērves mājas un saka: — Dzērve, dzērve, es tevi gribu precēt. Vai nāksi pie manis par sievu?

Dzērve paskatījās pa logu un, pat durvis neatvērusi, saka:

— Tu, stārķi, neesi nekāds glītais: tavas kājas tik vien ir kā stilbu kauli, pats izkāmējis un tūļīgs, tev nav nekādas veiklības. Ar tevi, stārķi, es neprecēšos. Vēl nav pienācis mans laiks. Pagaidīšu.

Stārķis nokaunējās par tādu atbildi un atkal pa purvu kājo uz mājām — žļaks, žļaks, žļaks.

Tikko stārķis bija prom, dzērve sāka prātot un, lūk, ko izprātoja: «Lai arī kāds ir šis stārķis, tomēr vīrs. Kaut gan viņa kājas tik vien ir

kā stilbu kauli, bet sarkanas, un, ja garas, — purvā dzīvojot, tās visai noderīgas, spalvas tik daudz nenotraipās. Un vispār — stārķis ir stalts vīrs un lidodams skaisti vēcina spārnus, ne viena vien mani apskaudīs, ka dabūju tādu vīru. Un kāda es muļķe: stārķis pats atnāca precībās, bet es atteicu! Simtreiz labāk būtu apprecēties nekā palikt vecmeitās. Iešu pati pie viņa, atvainošos, un lai viņš tad mani ņem par sievu.»

Un dzērve iet pie stārķa, daili cilādama kājas pa purvu — plikš, plikš, plikš... Aizgāja, pieklauvēja pie stārķa durvīm un saka:

— Es pārdomāju, kaimiņ. Tas nebija labi, ka atsacījos no tava piedāvājuma. Tu esi labs un glīts vīrs, tāpēc arī nācu pie tevis: ņem mani par sievu, divatā mums dzīve būs priecīgāka.

— Ja nenāci, kad tevi bildināju, tad tagad vari tukšā doties uz mājām. Arī bez tevis dabūšu sievu, varbūt vēl skaistāku.

Dzērve nokaunējās, nodūra knābi un tipina uz mājām — plikš, plikš, plikš...

Pa to laiku stārķim sirds atmaiga, un viņš gremžas, ka slikti darījis, noraidīdams dzērves piedāvājumu: «Labs putns ir šī dzērve, pati atnāca, velti es viņu neņēmu par sievu.»

Un atkal stilbo pie dzērves — žļaks, žļaks, žlaks... Dzērve negrib ne runāt, ne iet pie viņa par sievu, bet, tiklīdz stārķis bešā aizdipā uz mājām, dzērve bēdājas:

— Pietiek man meitās dzīvot. Vēl kāda cita dzērve stārķi pievāks. Iešu un atvainošos, varbūt sāksim dzīvot kopā.

Tā viņi aizvien vēl nevar izlīgt un līdz šim laikam viens pie otra staigā.

.

VĒZIS UN VĀRNA

Reiz vārna, klaiņādama pa ezermalu, noķēra vēzi. Vēzis redz, ka labi nebūs, un sāk vārnu slavēt:

— Cik skaistas jūsu spalvas, vārniņ, visskaistākās pasaulē!

Vārna klusē, neko nesaka, bet vēzis turpina savu:

— Varbūt arī jūsu balstiņa ir skaista?

Vārna vai ģībst aiz prieka, tomēr neko nesaka. Tad vēzis vēl uzslavē:

— Jums tiešām jākjūst par visu putnu ķēniņieni!

Vārna tikai:

— Jā, jā!

Vēzis — plunkš! — ūdenī un aizpeldēja, bet vārna palika bešā.

.

RUNCIS UN ZAĶIS

Dzīvoja reiz runcis — ļoti liels kārumnieks: ko tikai sievas nolika, to visu viņš aprija. Kādu dienu vīri brauca uz mežu un aizveda arī runci. Runcis, briesmīgi izsalcis, staigāja pa mežu, atrada beigtu meža cūku un sāka ēst. Garām gāja vilks, ieraudzīja, ka tik mazs ēd tik lielu, un runcim saka:

— Veseli ēduši, Runča kungs!

Bet runcis atbild:

Kad šito apēdīšu, tad nokaušu citu.

Vilks nobijās un aizmuka. Mukdams satika lāci un stāsta:

— Vadzi, kūm, ko es tev teikšu: mazs lielu nokāvis; tu esi drošsirdīgs, varbūt to aizbaidīsi.

— Ejam, es aizbaidīšu, — lācis atbild. Un abi devās pie runča. Aizgāja un saka:

— Veseli ēduši, Runča kungs!

Runcis savu:

— Kad šito apēdīšu, tad nokaušu citu.

Lācis nobijās un muka prom. Muka un satika lapsu:

— Vadzi, kūmiņ, ko es tev teikšu: mazs lielu nokāvis; tu esi drošsirdīga sieva, varbūt to aizbaidīsi.

— Ejam, es aizbaidīšu, — lapsa atbildēja, un visi devās pie runča. Lapsa šim saka:

— Veseli ēduši, Runča kungs!

Bet runcis kliedz pilnā kaklā:

— Kad šito apēdīšu, tad nokaušu citu!

Zvēri nobijās un atkal muka prom. Satika zaķi:

— Vadzi, kūm, ko mēs tev teiksim: mazs lielu nokāvis; tu esi drošsirdīgs vīrs, varbūt to aizbaidīsi.

— Ejam, es aizbaidīšu, — zaķis sacīja, un visi devās pie runča. Kad aizgāja, zaķis saka:

— Veseli ēduši, Runča kungs!

Bet runcis kliedz no visa spēka:

— Kad šito apēdīšu, tad nokaušu citu!

Visi nobijās vēl vairāk un laida ļekas vaļā; bija bail, ka arī viņus nenokauj. Tad lapsa izgudroja:

— Mēs viņam sarīkosim lielas dzīres, varbūt viņš mūs neaiztiks. Lācis apņēmās uzcelt māju, vilks — nokaut cūku, lapsa — atnest zosis, bet zaķis — kāpostus. Kad viss jau bija gatavs, vilks gāja aicināt runci dzīrēs:

— Runča kungs, ielūdzam jūs dzīrēs.

— Aiziešu, aiziešu, — runcis atbildēja.

Gaidīja ilgi, bet runcis kā nenāk, tā nenāk. Tad lācis gāja aicināt:

— Runča kungs, ielūdzam jūs dzīrēs.

— Aiziešu, aiziešu, — runcis atcirta.

Gaidīja, gaidīja, bet nevarēja sagaidīt. Tad lapsa gāja aicināt:

— Runča kungs, ielūdzam jūs dzīrēs.

— Aiziešu, aiziešu, — runcis atkal atbildēja.

Gaidīja, gaidīja, bet tā arī nesagaidīja. Nu zaķis devās aicināt:

— Runča kungs, ielūdzam jūs dzīrēs.

— Aiziešu, aiziešu, — runcis izmeta.

Atkal gaidīja, tomēr nesagaidīja. Tad gāja aicināt lapsa:

— Runča kungs, ielūdzam jūs dzīrēs.

— Eju, eju, — runcis noņurdēja.

Galdā salika gan ceptu, gan vārītu gaļu, gan kāpostus. Vilks, baidīdamies runča, paslēpās zem žagaru kaudzes, lācis uzkāpa uz mājas jumta, lapsa ielīda alā, bet zaķis palika saimniekot. Atnāca runcis, zaķis atvēra durvis un ielaida ciemiņu. Tas tūdaļ uzlēca uz galda un sāka tiesāt gaļu. Bet nabaga vilks arī ļoti kāroja gaļu, viņam pat siekalas saskrēja mutē un aste sakustējās. Runcis ieraudzīja, ka aste kustas, un domāja, ka tur ir pele, tāpēc metās ķert ciet. Vilks pārbijās, laidās bēgt, izdūra sev acis, salauza ribas un nobeidzās. Lācis — būkš! — novēlās no mājas un nositās, bet lapsa bēgdama trāpījās sunim ķetnās, un tas viņu saplosīja.

Palika tikai zaķis ar runci, abi ilgi un laimīgi dzīvoja, un gaļas viņiem bija papilnam.

.

KAĶIS UN GAILIS

Dzīvoja kaķis un gailis. Kaķis gailim iedeva graudus, krūzīti ūdens, piekodināja tupēt uz krāsns un teica:

— Nevienu istabā nelaid, jo es iešu lūkus plēst!

Paņēma cirvi un aizgāja.

Kad gailis palika viens, atnāca lapsa un saka:

— Gailīti, gailīti, taisi vaļā durtiņas!

Nosaldēju kājiņas, uz ledus stāvēdama, villainītes velēdama.

Gailis atbild:

— Es augsti tupu.

Bet lapsa:

— No krāsniņas uz laktiņas, no laktiņas uz muciņas,

no muciņas uz slieksnlša — un tad vaļā ver.

Gailis tā ari darīja. Atvēra durvis — lapsa šo tūdaļ sakampa, ielika tarbā un nes prom. Bet gailis kliedz:

— Runcīti, kaķīti, lapsa mani nes pa zaļu birzīti, pa strauju upīti.

Kaķīti, ū-ū-ū!

Kaķis izdzirda, panāca lapsu un atņēma gaili. Atkal notupināja gaili uz krāsns un piekodināja nevienu nelaist iekšā, jo viņš šoreiz tālu iešot lūkus plēst.

Bet, tikko kaķis prom, lapsa tūdaļ klāt. Un atkal lūdzas:

— Gailīti, gailīti, taisi vaļā durtiņas!

Nosaldēju kājiņas, uz ledus stāvēdama, villainītes velēdama.

Gailis to pašu saka:

— Es augsti tupu.

Bet lapsa:

— No krāsniņas uz laktiņas, no laktiņas uz muciņas,

no muciņas uz slieksnīša — un tad vaļā ver.

Lapsa tik mīļi lūdzas, ka gailis ari šoreiz atvēra durvis. Ka atvēra, ta lapsa sakampa gaili, ielika tarbā un nes prom. Bet gailis kliedz:

— Runcīti, kaķīti, lapsa mani nes pa za)u birzīti, pa strauju upīti.

Kaķīti, ū-ū-ū!

Kaķis to nedzirdēja, nepanāca lapsu un gaili neatņēma. Lapsa gaili pārnesa mājās, piekala važās pie dzirnām un lika rudzus malt.

Bet kaķis, pārnācis no lūku plēšanas, gaili vairs neatrada un raudāja vienā raudāšanā. Paņēmis cirvi un vijoli, devās pie lapsas. Uzkāpa uz lapsas mājas jumta un spēlē:

— Lapsiņa gudrā, lapsiņa skaistā, bērnu barā pati piektā, gailītis tur sestais,

pie dzirnām piekalts, ar kājām min, ar sauju ber!

Lapsa meitai saka:

— Teci, meitiņ, paraudzīt, kas tur tik skaisti spēlē.

Tikko lapsas meita uzkāpa uz mājas, kaķis tūdaļ tai zvēla ar pietu pa galvu un iemeta tarbā — lapsas meita bija beigta. Un atkal spēlē:

— Lapsiņa gudrā, lapsiņa skaistā, bērnu barā pati piektā, gailītis tur sestais,

pie dzirnām piekalts, ar kājām min, ar sauju ber!

Lapsa tagad otrai meitai saka:

— Tec paraudzīt, varbūt viņa jau danci lec, ja tik skaisti spēlē.

Kaķis atkal ar pietu pa galvu un tarbā iekšā — arī šī beigta.

Lapsa savai trešajai meitai saka:

— Tec paraudzīt, kas tur spēlē, varbūt viņas tur jau danci lec.

Kaķis atkal ar pietu pa galvu un tarbā iekšā — trešā tāpat beigta.

Tā kaķis nobeidza visas lapsas meitas.

Lapsa tad nospriež:

— Iešu pati paraudzīt, kas tur tik skaisti spēlē, varbūt meitas danci lec.

Tiklīdz lapsa uzkāpa uz jumta, kaķis nolēca zemē, paķēra gaili un aiznesa uz mājām. Aizvēra durvis un lapsu vairs nelaida iekšā.

Bet lapsa vēl tagad raud pēc savām meitām, kuras nobeidzis kaķis. Un kaķis vairs neiet lūkus plēst, tāpēc staigā bez vīzēm.

.

DEBESIS GĀŽAS

SEnos laikos dzīvoja kāda veca māmiņa un viņai bija runcītis. Reiz abi gāja pirts slotas griezt. Māmiņa nolieca bērziņu, te — plaks! — lapiņa uzkrita runcītim uz astes. Runcītis sāka kliegt:

— Māmiņ, māmiņ, debesis gāžas, es mukšu!

— Nemūc, runcīt, nekas negāžas.

Tad otra lapiņa — plaks! — runcītim uz astes. Runcītis atkal kliedz:

— Māmiņ, debesis gāžas, es mukšu!

Un mūk! Un mūk!

Satika zaķi:

— Zaķi, strupasti, muksim prom, muksim — debesis gāžas!

— Kas tev to teica?

— Pats redzēju: man uz astes bija uzgāzušās!

Un abi mūk! Un mūk!

Satika lapsu:

— Lapsa, kuplaste, muksim prom, muksim — debesis gāžas!

— Bet kas tev, runcīt, to teica?

— Pats redzēju: man uz astes bija uzgāzušās!

Un visi mūk! Un mūk!

Satika vilku:

— Vilciņ, pelēci, muksim prom, muksim — debesis gāžas!

— Kas tev to teica?

— Pats redzēju: man uz astes bija uzgāzušās!

Un visi mūk! Un mūk!

Satika lāci:

— Lāci, pinkaini, muksim prom, muksim — debesis gāžas!

— Bet kas tev to teica?

— Pats redzēju: man uz astes bija uzgāzušās!

Un visi mūk! Un mūk!

Aizmuka uz mežu, atrada kādu būdu un saskrēja tanī. Visi ļoti gribēja ēst, bet nekā nebija.

Sprieda, sprieda un nosprieda aicināt pusdienās briedi. Norunāja:

— Tagad visi paslēpsimies, bet, tiklīdz briedis atnāks, uzreiz klupsim tam virsū un saplosīsim.

Lapsa uzkāpa uz krāsns, runcītis uzlēca uz kārts, zaķis palīda zem slotas, vilks ielīda pakrāsnē, bet lācis — krāsnī.

Kad visi paslēpās, vairs nebija neviena, kas ietu aicināt briedi pusdienās. Lapsa nolēca no krāsns un, aizgājusi pie brieža, saka:

— Briedīt, briedīt, nāc pusdienās, visādus gardumus esam izcepuši un izvārījuši.

Lapsa atskrēja atpakaļ un uzkāpa uz krāsns. Atnāca briedis. Tikko tas atvēra durvis, visi, kā bija norunājuši, metās tam virsū. Bet lapsa, slelga lēkdama no krāsns, nolauza kaklu, runcītis, lēkdams no kārts, izmežģīja kāju, zaķis, līzdams no slotas apakšas, izdūra sev acis, vilks, rāpdamies ārā no pakrāsnes, salauza sev ribas, lācis, līzdams no krāsns, pārlauza mugurkaulu. Tā briedis palika dzīvs un pārnāca mājās.

.

ZVĒRI SŪDZ GRĒKUS

Dzivoja vecs jo vecs kaķis, visvecākais no visvecākajiem kaķiem. Dzīvoja vecs jo vecs vilks, visvecākais no visvecākajiem vilkiem. Dzīvoja vecs jo vecs lācis, visvecākais no visvecākajiem lāčiem. Dzīvoja vecs jo vecs zaķis, visvecākais no visvecākajiem zaķiem.

Kādreiz viņi sapulcējās kopā patērzēt. Un kaķis saka:

— Mēs visi esam lieli grēcinieki, un mums jāiet grēkus sūdzēt.

Visi bija ar mieru un devās ceļā. Gāja, gāja pa mežu, kamēr nonāca

pie lielas bedres. Kaķis pārlika kārti pār bedri un saka:

— Te mēs sūdzēsim grēkus; kurš pāries pa kārti un bedrē neiekritīs, tas būs bez grēka.

Un kaķis pirmais pārgāja pār bedri neiekritis. Tad gāja vilks. Tas — bunkš! — iekrita. Gāja lācis — tāpat iekrita. Gāja lapsa — arī iekrita. Gāja zaķis — arī tas iekrita. Tad kaķis saka:

— Jūs, kā redzams, esat lieli grēcinieki, tāpēc palieciet bedrē, bet es iešu pastaigāties.

Un aizgāja.

Zvēri tup bedrē vienu dienu, tup otru un trešo, bet izkāpt nevar. Izsalkums moka, tomēr nekāda glābiņa nav. Tad lapsa saka:

— Bjausim. Kurš nevarēs pabļaut, to nokausim.

Un visi zvēri sāka bļaut. Zaķis bļāva, bet nevarēja pabļaut. Viņu ari saplosīja. Zvēri palika bedrē vēl trīs dienas, un viņiem atkal sagribējās ēst. Tad lapsa saka:

— Bļausim. Kurš nevarēs pabļaut, to nokausim.

Šoreiz vilks nevarēja pabļaut. Lapsa ar lāci sadalīja vilka gaļu un dzīvoja tālāk. Tikko lācis aizmiga, lapsa izraka bedrīti un paslēpa daļu gaļas. Pēc dažām dienām lācim gaļas vairs nav, bet lapsa ēd vienā ēšanā. Tad lācis vaicā:

— Kur tu, kūmiņ, dabūji gaļu?

— Izrāvu sev gabalu no sāniem un ēdu! — lapsa atbildēja.

Lācis noticēja, pārplēsa sev sānu un arī izrāva gabalu gaļas, bet, nabags, nobeidzās. Bedrē palika tikai lapsa. Nu viņai laba dzīve — gaļas papilnam.

Reiz strazds atlidoja pie bedres un svilpo:

— Civ-čiv-čiv! Cik skaisti mani bērni!

Bet lapsa saka:

— Ja tu būtu tik labs, salauztu zariņus un samestu bedrē, tad es varētu ieraudzīt tavus bērnus.

Strazds sāka vākt, lauzt un mest bedrē zariņus. Lapsa tos sakasīja kaudzē un izķepurojās no bedres. Tad viņa strazdam saka:

— Tagad parādi man savus bērnus.

Strazds tūdaļ atnesa vienu bērnu, iedeva to lapsai apskatīt, vai ir skaists, un aizlidoja pēc otra. Kamēr atnesa otru bērnu, lapsa pirmo jau bija apēdusi. Strazds iedeva otru bērnu un aizlidoja pēc trešā. Lapsa tikmēr slavēja bērnus, kamēr strazds viņai bija atnesis visus. To ieraudzīja vārna un strazdam saka:

— Kāds tu muļķis! Lapsa taču tavus bērnus apēd.

Bet lapsa vārnai saka:

— Drīz arī tevi, gudrinieci, dabūšu ciet!

Lapsa aizgāja uz purvu, izkāra mēli un guļ kā beigta. Atlidoja tā pati vārna un ņēmās knābāt lapsai mēli. Lapsa vārnu kā kampa ciet, tā arī sakampa. Nu lapsa saka:

— Re, kā iekriti, gudriniece!

Saplosīja vārnu un aizskrēja uz mežu.

.

VĒRŠA BŪDA

Reiz vērsis gāja uz mežu un satika aunu. Vērsis aunam vaicāja: — Kurp iedams?

Auns atbildēja:

— Ziemu es atstaju, Vasaru meklēju.

Tad iesim abi kopa!

— Labi.

Un abi gāja tālāk.

Gāja, gāja un satika cūku. Vērsis iebaurojās:

— Kurp tu, cūka, iedama?

Tā atbildēja:

— Ziemu es atstaju, Vasaru meklēju.

— Tad iesim tagad visi kopā!

— Labi.

Un visi gāja tālāk.

Gāja, gāja un satika zostēviņu.

— Kurp tu, zostēviņ, iedams?

— Ziemu es atstāju, Vasaras siltumu meklēju.

— Tad iesim visi kopā, — vērsis sacīja.

— Labi.

Un visi gāja tālāk.

Gāja, gāja un satika gaili. Vērsis iebaurojās:

— Kurp tu, gaili, iedams?

Gailis atbildēja:

— Ziemu es atstaju,

Vasaru meklēju.

— Tad iesim visi kopā!

— Labi.

Un gāja visi kopā, bet vasaru nekur nevarēja atrast.

Vērsis sadomāja celt būdu un saka aunam:

— Celsim būdu!

Auns atbildēja:

— Mana vilna ir silta, es arī tāpat pārcietīšu ziemu.

Vērsis saka cūkai:

— Celsim būdu!

Cūka atbildēja:

— Es ierakšos zemē, un man nebūs auksti, tā arī pārcietīšu ziemu. Vērsis saka zostēviņam:

— Zostēviņ, celsim būdu!

Tas atbildēja:

— Es vienu spārnu paklāšu apakšā, ar otru apsegšos, tā arī pārcietīšu ziemu.

Vērsis saka gailim:

— Gaili, celsim būdu!

Gailis atbildēja:

— Es tāpat pārcietīšu ziemu.

Ko lai dara, vērsim vienam pašam jāceļ būda. Uzcēla arī. Atskrēja auns:

— Ļauj, vērsi, man dzīvot kopā ar tevi!

Vērsis atbildēja:

— Tava vilna ir silta, tu arī tāpat pārcietīsi ziemu!

— Ļauj, bet, ja neļausi, es ar ragiem būdai sienas salauzīšu un tev būs auksti dzīvot.

Un vērsis aunam atļāva.

Atskrēja arī cūka:

— Ļauj man būdā dzīvot!

— Tu taču ieraksies zemē un tā pārcietīsi ziemu!

— Ļauj, bet, ja neļausi, tad es izrakšu zemi no tavas būdas pamatiem un tev būs auksti dzīvot.

Vērsis arī cūkai atļāva.

Atskrēja zostēviņš un saka:

— Ļauj arī man dzīvot ar tevi kopā!

Vērsis atbild:

— Tu tāpat iztiksi: vienu spārnu paklāsi apakšā, ar otru apsegsies, tā arī pārcietīsi ziemu!

Zostēviņš saka:

— Ļauj gan, ļauj, bet, ja neļausi, tad es izplūkāšu sūnas no tavas būdas sienām un tev būs auksti dzīvot.

Vērsis atļāva arī zostēviņam.

Atskrēja gailis un saka:

— Ļauj arī man!

Vērsis gailim saka:

— Tu pārcietīsi ziemu tāpat kā zostēviņš.

— Ļauj, bet, ja nejausi, tad es uzlaidīšos uz tavas būdas un nokārpīšu zemi no bēniņiem.

Ko lai dara, jāatjauj arī gailim.

Un nu visi dzīvo siltumā. Gailis uzlaidās uz būdas un dzied savas dziesmas.

To sadzirdēja lapsa, aizskrēja pie vilka ar lāci un saka:

— Man iekārojās gaiļa gaļas, iesim ķert to visi kopā.

Norunājuši aizgāja pie būdas. Lapsa pieklauvēja un iegāja iekšā. Vērsis paņēma lapsu un piespieda ar ragiem pie sienas, bet auns, skraidīdams apkārt, tikmēr sita ar ragiem, kamēr lapsa pārstāja elpot.

Vilks un lācis, stāvēdami aiz durvīm, sprieda:

— Kāpēc viņa tik ilgi nevar noķert gaili? Iesim paskatīsimies.

Lācis saka:

— Ej tu, vilk!

Vilks iegāja, lācis palika gaidīt. Vērsis ņēma ar ragiem un piespieda vilku pie sienas, bet auns skraidīja apkārt un tikmēr sita, kamēr vilks pārstāja elpot. Tad lācis gāja iekšā un tāpat dabūja savu daļu. Vērsis ņēma ar ragiem un piespieda lāci pie sienas, auns skraidīja apkārt un tā dauzīja ar ragiem, ka vilna vien putēja. Tā nobeidza arī lāci.

Nu visi dzīvnieki pēc uzvaras šādā karā priecīgi dzīvoja tālāk.

Neviens viņus vairs nebiedēja.

Bet jūs, iepletuši mutes, salikuši rokas, turiet ausis vaļā un klausieties šo pasaku!

.

GAILIS, SUNS UN LAPSA

Kāds saimnieks maz gādāja par saviem mājas dzīvniekiem — sunim nedeva ēst, ari gaili turēja badā, un tāpēc tie abi norunāja bēgt uz mežu un tur dzīvot uz savu roku. Gailis izraudzīja sev laktu augstu ozola zaros, bet suns ielīda ozola dobumā un tur ierīkoja sev migu. Tā viņi visu mūžu būtu dzīvojuši, draudzīgi gādādami sev barību, ja gailim nebij is paradums naktī dziedāt un cilvēkus modināt uz darbu.

Viņš mežā iedziedājās pirmo reizi, un viņa balsi sadzirdēja lapsa; bet sadzirdējusi tā pielēca kājās un izlīda no alas. Gailis iedziedājās otru reizi, lapsa izslien ausis un klausās, no kurienes nāk skaņas. Iet uz balss pusi, nonāk pie ozola un domā: «Es šo gaili no ozola novilināšu zemē, noķeršu un apēdīšu.» Paceļ purnu uz augšu un mīlīgi saka:

— Tu esi vienīgais gailītis mežā, bet es vienīgā lapsiņa. Laidies, gailīt, zemē, un mēs draudzībā mīļi dzīvosim.

— Es šeit neesmu viens, — gailis saka. — Drusciņ zemāk dzīvo mans draugs — vārtu sargs. Pieklauvē pie vārtiem un palūdz, lai viņš tevi ielaiž iekšā; varbūt viņš tavu lūgumu izpildīs.

Lapsa domāja, ka šis vārtu sargs ir otrs gailis, un jau nopriecājās, ka noķers abus gaijus un varēs to gaļu saēsties papilnam. Ar asti pieklauvēja pie ozola un gaidīja, kad atvērs vārtus. Te pēkšņi suns metās ārā no dobuma un sagrāba lapsu aiz sprandas. Notvertā lapsa sāka gārgt un kaukt aiz sāpēm, tikko paspēdama nodomāt: «Gaiļa gaļu es iekāroju gan, bet savu gaļu atnesu gailim un sunim.» Suns viņu tā sapurināja, ka beigas bija visām lapsas gudrībām.

1

.

SUŅA UN VILKA DRAUDZĪBA

Kadam zemniekam bijis ļoti vecs suns. Kamēr suns vel bijis jauns, visi to mīlējuši, glaudījuši un barojuši, kad palicis vecs, — padzinuši.

— Tu nekam vairs nederi, pat cūku vairs nespēj izdzīt no dārza. Ej uz mežu, lai tur vilki tevi saplosa.

Nu suni sita, spārdīja un nemaz nedeva tam ēst. Suns aizbēga uz mežu un satika vilku. Vilks vaicā:

— Kurp skriedams?

— Kalpoju pie zemnieka, cik jaudāju, bet, kad pienāca vecumdienas, man vairs nedeva ēst un aizdzina uz mežu pie vilkiem.

Vilks saka:

— Es tevi nevaru saplosīt. Tev kauli un āda vien ir. Kāds man tur labums, ja tevi apēdīšu? Labāk tev palīdzēšu. Kad ļaudis sāks rudzus pļaut, zemniece atnesīs pļāvējiem ēdienu. Bērnu viņa noliks zemē, bet pati sāks statiņus sliet. Tad es gulēšu vagā un, tikko viņa būs patālāk aizgājusi, pakampšu bērnu un nesīšu prom, bet tu dzenies man pakaļ, meties virsū, kod, ķer aiz astes un purini, kamēr es bērnu pametīšu. Ļaudis domās, ka tu izglābi bērnu, un tevi mīlēs, cik ilgi vien dzīvosi. Tikai tu, ticis labā dzīvē, neaizmirsti arī mani, atmaksā man par labo sirdi.

Suns aizskrēja uz māju, bet zemniece paķēra slotu un atkal dzina laukā no sola apakšas:

— Ak pārnāci, vecais kraķi, velti maizi ēst?

Otrā dienā šī zemniece strādniekiem nes uz lauka pusdienas un bērnu ņem sev līdz. Aizgājusi pie rudzu druvas, bērnu nogulda paēnā, bet pati iet statiņus sliet. Tikko viņa paiet tālāk, vilks pielec no vagas, pakampj bērnu un nes prom. Zemniece kliedz:

— Sunīt, dzenies pakaĻ, dzenies pakaĻ vilkam, atņem bērnu!

Suns nu skrēja vilkam pakaļ. Panāca, sāka to plēst, purināt aiz astes. Vilks pameta bērnu, zemniece piesteidzās pie bērna, vairs nezinādama, kā priecāties un tencināt suni. Tagad viņa saka:

— Cik tu labs sunītis! Kamēr vien dzīvošu, tikmēr tu ēdīsi to pašu, ko mēs.

Sunim pa īstam sākās labas dienas: neviens viņam neteica ļauna vārda, visi tikai glaudīja un deva gardāko kumosu.

Kad zemnieks sarīkoja kristības, suns atcerējās vilkam doto solījumu, aizskrēja uz mežu un ielūdza to ciemos.

Abi ielien kambarī un tiesā, kas tikai pagadās: te maizi, te gaļu, te pīrāgus. Vilks pat krūzi alus izdzēra. Sievietes istabā sāka dziedāt, vilks arī vairs nevarēja valdīties:

— Dziedāšu viņām līdzi.

— Nedziedi, posts vien būs, — suns šo brīdina. Bet kā vilks lai savaldās! Tikko ciemiņi uzņēma skaļāku dziesmu, tā arī šis laida vaļā savu meldiņu. Kad cilvēki izdzirda vilka kaucienu, dažs pakampa mietu, dažs kruķi, dažs pavārnīcu un visi steidzās sist vilku. Šis tik tikko dzīvs izspruka no kambara. Tā arī beidzās vilka un suņa draudzība.

KAZA UN VILKS

savā būdā reiz dzīvojusi kaza, un tai bijuši pieci kazlēni. Kad kaza gājusi meklēt barību, tā sacījusi:

— Aizveriet durvis un nevienu nelaidiet iekšā. Pārnākusi es pie loga sacīšu:

— Mani mīļie bērniņi, Durvis vaļā veriet!

Sienu jums uz ragiem nesu, Saldu pienu tesmenī.

Vilks noklausījās kazas vārdus. Tikko kaza prom no loga, šis tūdaļ klāt un rupjā balsī saka:

— Mani mīļie bērniņi, Durvis vaļā veriet!

Sienu es jums nesu,

Pilnu klēpi ūdeni.

— Nē, nē, nelaidīsim iekšā! — kazlēni saka. — Mūsu māmiņai ir smalka balss, bet tev rupja. Tu neesi mūsu māmiņa.

Vilks aizskrēja uz smēdi:

— Mīļo kalēj, kalējiņ,

Uzasini manu mēli!

Sietu pupu es tev došu,

Sietu zirņu es tev došu,

Sietu miežu es tev došu.

Kalējs vilka mēli nolika uz laktas, uzsita ar veseri, un tā kļuva plānāka. Tagad arī vilka balss skanēja smalkāk. Vilks bija ieklausījies, kā runāja kaza, tāpēc, piegājis pie kazas loga, sāka runāt tikpat smalkā balsī. Kazlēni nu priecīgi domāja, ka pārnākusi māmiņa, un atvēra durvis.

Vilks iegāja būdā un aši ķērās pie darba. Četrus kazlēnus viņš ātri norija, bet viens nobijies palīda zem krāsns un tur noslēpās.

Kaza pārnāca un atrada durvis atvērtas. Iegāja būdā. Sauc kazlēnus — neviena nav. Tad zem krāsns sameklēja vienu, kurš no bailēm drebēja. Paņēma to, aizgāja pie avota, iekūra uguni un vārīja zivis.

Atnāk vilks.

— Ko, kūmiņ, te vāri? — šis vaicā.

Kaza saka:

— Zivis.

— Vai man arī dosi? — vilks vaicā.

Kaza saka:

— Aizej aiz žoga, iebāz mēli žoga spraugā, bet es tev atnesīšu zivis.

Vilks notupās aiz žoga, iebāza mēli žoga spraugā un gaidīja. Kaza

paņēma lāpstu, pagrāba kvēlojošas ogles un uzbēra vilkam uz mēles. Vilks ar izdedzināto muti tik ilgi kauca, kamēr nobeidzās. Tad kaza ar ragu pārplēsa vilkam vēderu. Kazlēni sveiki un veseli izlēca ārā, un viņi nekad vairs nevienu vilku neielaida savā būdā.

4-93

KA VILKS SADOMĀJA MAIZI CEPT

Vilks reiz meža satika cilvēku un lūdza:

— Dod man maizi!

Cilvēks iedeva. Vilks apēda un laizījās: maize tam likās ļoti garda. Nu vilks cilvēkam vaicā:

— Kas jādara, lai man allaž būtu maize? Pamāci mani!

— Labi, — cilvēks ar mieru un sāk vilku mācīt. — Vispirms zeme jāuzar...

Un, kad zeme uzarta, vai tad jau maizi var ēst?

— Vēl ne. Tad rudzi jāiesēj.

Un, kad rudzi iesēti, vai tad jau var ēst?

Vel ne. Tad jāpagaida, kamēr tie izaugs.

— Un, kad izaugs, vai tad jau var ēst?

— Vēl ne. Tad jānopjauj.

— Un, kad nopļauj, vai tad jau var ēst?

— Vēl ne. Tad jāizkuļ.

— Un, kad izkuļ, vai tad jau var ēst?

— Vēl ne. Tad jāsamaļ.

— Un, kad samaļ, vai tad jau var ēst?

— Vēl ne. Tad maize jāizcep.

— Un, kad izcep, vai tad jau var ēst?

— Var!

Vilks domāja, domāja un beidzot sacīja:

— Es labāk necepšu maizi, ja tik ilgi jāgaida. Kā līdz šim bez maizes iztiku, tā iztikšu arī uz priekšu.

It

.

KĀRKLU GRĪSTES TELĒNS

Reiz dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņi bieži cieta trūkumu, jo pašiem nebija ne sava telēna, ne kāda cita lopiņa. Kad pienāca rudens, jaudis, rudzus nopļāvuši, uz rugaini veda ganīties telēnus.

— Va dzi, vecais, — vecenīte gaužas, — kaut mēs kādā telēnā iedzīvotos!

Un vecītis savija kārklu grīstīti, aplēja ar sveķiem, iesprauda tajā īlenus — izskatās gluži kā radziņi, iedūra adatiņas — izskatās gluži kā spalva, no sprungulīšiem iztaisīja kājas, aiznesa rugaines malā un piesēja pļavā pie mieta. Skatās — telēns zāli ēd. Vecīša un vecenītes priekiem nebija gala. No meža atnāk lācis, ierauga kārklu grīstes telēnu un saka:

— Telēn, telēn, es tevi ēdīšu!

— Ai lācīt, kāpēc tev mani jāēd? Es labāk tev skaistu dziesmu nodziedāšu!

— Tad dziedi!

Telēns dzied:

— Es — nekāds telēns:

No kārkliem savīts,

Ar sveķiem apliets, īlenu radziņiem,

Adatu spalviņām,

Sprunguļu kājiņām, —

Lec tu man pāri!

Lācis kā lēca, tā arī pielipa.

Otrā dienā — kur bijusi, kur ne — atskrien lapsa, ierauga kārklu grīstes telēnu un saka:

— Telēn, telēn, es tevi ēdīšu!

— Ko nu, lapsiņ! Es no lielāka zvēra izlūdzos, lai neēd, vai nevarētu arī no tevis izlūgties. Es labāk tev skaistu dziesmu nodziedāšu!

— Tad dziedi!

Un telēns dzied:

— Es — nekāds telēns:

No kārkliem savīts,

Ar sveķiem apliets, īlenu radziņiem,

Adatu spalviņām,

Sprunguļu kājiņām, —

Lec tu man pāri!

Lapsa kā lēca, tā arī pielipa.

Trešajā dienā — zaķis cilpo. Jau rudens, dārzi nokopti, sievas kāpostus sen nogriezušas. Garausis kaut kur vēl atrada panīkušu kāpost-galviņu, izrāva un, zobos iekodis, nes. Arī tas, ieraudzījis telēnu, saka:

— Telēn, telēn, es tevi ēdīšu!

— Ko nu, zaķīt! Es no lielākiem zvēriem izlūdzos, lai neēd, vai tad no tevis nevarēšu izlūgties. Es labāk tev skaistu dziesmu nodziedāšu!

— Dziedi!

Un telēns zaķim dzied:

— Es — nekāds telēns:

No kārkliem savīts,

Ar sveķiem apliets, īlenu radziņiem,

Adatu spalviņām,

Sprunguļu kājiņām, —

Lec tu man pāri!

Zaķis kā lēca, tā arī pielipa.

Telēns, aplipis ar zvēriem, pārnāk mājās. Vecīši skatās, ko telēns pārnesis, un savām acīm netic.

— Veries, vecenīt, kas notiek ar kārklu grīstīti!

Viņi telēnu ieveda istabā.

— Jāsasilda, lai zvēri atliptu.

Telēnu atpūtināja, pie krāsns sasildīja, atlipināja lāci, lapsu un zaķi. Tad vecenīte saka:

— Laikam, vecīt, lācis jau būs jākauj nost.

Vecītis nazi trin, vecenīte sili mazgā.

Zaķis, to ieraudzījis, sāk drebēt un dziedāt:

— Vecītis jau nazi trin,

Vecenīte sili berž,

Drīz vien nokaus lāci!

Bet lācis noskaities urkšķ:

— Varbūt tevi pašu nokaus!

Un lācis vecītim saka:

— Vecīt, vecīt, laid mani prom. Es tev atdzīšu veselu ganāmpulku govju.

Vecenīte saka:

— Ko darīt, vecīt? Gotiņas mums nav, labi būtu, ja veselu ganāmpulku govju atdzītu.

Un viņi lāci palaida vaļā.

Zaķis atkal skraida un dzied:

— Vecītis jau nazi trin,

Vecenīte sili berž,

Drīz vien nokaus lapsu!

Bet lapsa pārskaitusies zaķim saka:

— Tevi pašu nokaus, bet mani atstās. Es vecītim atdzīšu veselu pulku zosu.

Vecenītei lapsas solījumi patika.

— Lai tik iet, vecīt! Atdzīs veselu pulku zosu, mums būs ij gaļa, ij spalvas!

Un viņi lapsu palaida vaļā.

Zaķis redz, ka beigas klāt, un atkal dzied:

— Vecītis jau nazi trin,

Vecenīte sili berž,

Drīz vien nokaus zaķi!

Vecītis zaķi ved, turēdams pie auss, bet tas saka:

— Vecīt, vecīt, tu lielākus zvērus palaidi vaļā, laid arī mani, es jums kāpostus atnesīšu! Ēdīsiet svaigus un ziemai ieskābēsiet.

Palaida vaļā arī zaķi. Tas aizcilpoja kā apsvilis.

Vecīši gaida solītās dāvanas un nevar sagaidīt.

Pēc kāda laika lācis atnes govs galvu un iemet vecīša sētā:

— Vecīt, vecīt, es tev veselu ganāmpulku govju atdzinu!

Otrā dienā lapsa atnes sen nokautu, noplūktu zosi — plakš! — iemet sētā un saka:

— Skat, vecenīt, es atdzinu tev pulku zosu! Būs ij gaļa, ij spalvas!

Bet zaķis iemeta seta šķipsniņu zaķa kāpostu, un vecīši tik vien šo redzēja.

— Telēn, telēn, — vecenīte saka, — rau, kādus zvērus tu biji atvedis. Es tiem uzticējos, palaidu vaļā, bet ziemā mums varēja būt kažoki un pilns kubls sālītas gaļas.

Vecenīte skatās, kur palicis telēns, bet telēna kā nebijis: sveķi siltumā izkusuši, adatas nobirušas, kājas izļodzījušās. Te tev nu bija kārklu grīstes telēns!

.

VĪRS, LĀCIS UN LAPSA

Kads virs reiz mežmala zemi ara. Tuvuma gulēja lācis savā dzeni. Tas ieraudzīja vīru un iesaucās:

— Klausies, vīrs, es tavus vēršus apēdīšu.

Virs noskuma un nezināja, kā glābties no lāča, bet te pagadās lapsa un saka:

— Ko tu man dosi, ja es tavus vēršus izglābšu?

— Es tev atnesīšu pilnu maisu ar vistām, tikai, lūdzama, neļauj lācim manus vēršus apēst.

Tā abi norunāja, un lapsa aizjoza uz mežu. Tad viņa atskrēja no otras puses un pilnā kaklā kliedza:

— Klausies, vīrs, — vai tu neredzēji kaut kur tuvumā lāčus, stirnas, vilkus vai meža cūkas? Kungs ar pieciem simtiem mednieku jāj medībās, bet dzinējsuņu ir divtik.

— Netiku redzējis ne lāčus, ne vilkus, ne meža cūkas, — virs sacīja.

— Bet kas tur midzenī guļ?

— Tur guļ sieksta.

— Ja tā būtu sieksta, tai zari būtu nocirsti, — lapsa teica un atkal aizskrēja uz mežu.

Lācis nobijies no kunga un dzinējsuņiem, saka:

— Klausies, nocērt man kājas.

Vīrs nocirta, bet lapsa atkal izskrien no meža un kliedz:

— Klausies, vīrs, — vai neesi redzējis lāčus, stirnas un vilkus? Kungs jāj medībās. Pieci simti mednieku, bet suņu divtik.

— Netiku redzējis, — vīrs atbildēja.

— Bet kas tur midzenī guļ?

— Tur guļ koks.

— Ja tas būtu koks, tam galā cirvis būtu iecirsts.

Lapsa atkal aizskrēja uz mežu, bet lācis nobijies sauc vīru:

— Klausies, iecērt man galvā cirvi.

Kā iecirta, tā lācim beigas vien bija. Tad lapsa atskrien pie vīra un kaulējas:

— Redzi nu, kā es tavus vēršus izglābu! Tagad tu izpildi savu solījumu — jau rīt atnes man pilnu maisu ar vistām.

Otrā dienā vīrs pasauca savus suņus, iebāza tos maisā, maisu aizsēja un aiznesa uz mežmalu. Tur lapsa jau bija priekšā un laizījās, gaidīdama maltīti.

— Klausies, laid ārā vistas, es pati tās notveršu.

Vīrs izkratīja no maisa suņus, un tie metās vajāt lapsu. Lapsa pa galvu pa kaklu, pat nevarēdama atvilkt elpu, iespruka savā alā, bet suņi ārpusē nikni rēja, vai pušu plīsdami. Nu lapsa, tikusi sveikā ar veselu ādu, brīnās un savām acīm vaicā:

— Actiņas, actiņas, ko jūs darījāt, kad es muku?

— Mēs skatījāmies, vai ala vēl tālu, vai skrienam pa pareizo taku.

— Jūs, actiņas, man labi palīdzējāt. Bet ko darījāt jūs, manas austiņas?

— Mēs uzmanīgi klausījāmies, vai tālu suņi rej.

— Un tu, deguntiņ?

— Es ošņāju, vai kāda nelaime nedraud tev priekšā vai no malas.

— Un jūs, kājiņas?

— Mēs cita par citu ātrāk steidzāmies, gluži kā sacenzdamās.

— Tas bija labi. Bet ko darīji tu, astīt, pakaļ vilkdamās?

— Mētājos no vienas puses uz otru, lai suņi notvertu nevis mani, bet tevi.

— Ak tāda tu esi! — lapsa iesaucās. — Ņemiet, suņi, riebīgo asti! — un lapsa no alas izbāza asti. Tikko suņi sakampa asti, tūdaļ arī pašu lapsu izvilka ārā un saplosīja.

.

VILKS UN SKRODERIS

Skroderis reiz gāja pa mežu un satika izsalkušu vilku. V ts viņam sacīja:

— Tagad liecies garšļaukus, es tevi apēdīšu!

Skroderis sāka lūgties un iestāstīt, ka vilka vēderā viņam nepietik jt vietas. Vilks lika paņemt olekti un izmērīt. Skroderis mērīdams caps! — sakampa vilku aiz astes. Tad asti aptina ap roku, paņēma ļo azotes gludekli un sāka vilkam zvetēt pa muguru, pa sāniem — 1 ir vien pagadījās. Vilks kauca un gaudoja, bet nekādi nespēja izmukt. I -dzēdams, ka beigas vien būs, vilks sāka skroderi lūgties:

— Paga, labo cilvēk, ja tev vajag manas astes, tad ņem to, tikai p laid mani vajā dzīvu; es neko ļaunu tev vairs nedarīšu!

Skroderis paņēma dzirkles — šņiks! — nogrieza vilkam asti un pa laida pašu vaļā.

Vilks aizjoza uz mežu, briesmīgi iekaucās un sasauca vilku apspriedi. Saskrēja milzum daudz vilku. Bezastainais vilks pastāstīja, kā skroderis šo izsmējis un piekāvis, tad nogriezis asti. Visi vilki nolēma mesties skroderim pakaļ, panākt to un saplosīt. Tā arī darīja — visi diedza pakaļ. Skroderis pamanīja, ka tuvojas vilku bars kaukdams un gaudodams, un vairs nezināja, ko iesākt. Viņš pavērās apkārt un vienā mirklī uzrāpās eglē. Vilki saskrēja ap egli un sāka spriest, kā dabūt skroderi rokā. Tad viens vilks sacīja:

— Paga! Sis tik un tā mums neizmuks. Tu, bezastaini, nostājies apakšā, bet mēs kāpsim cits uz cita un sasniegsim šo.

Skroderis, to dzirdēdams, ļoti pārbijās. Viņš redzēja, kā vilki kāpj cits uz cita un grasās kampt viņu aiz kājas, un iesaucās:

— Kāpiet vien, kāpiet! Kuram tiks, kuram netiks, bezastainajam vilkam visvairāk tiks!

To dzirdot, bezastainais vilks no apakšas spruka prom, un visi citi vilki novēlās zemē. Daudzi nositās, bet pārējie aizmuka uz mežu. Skroderis nokāpa no egles un laimīgi gāja savu ceļu tālāk.

.

KĀ KLAUŠINIEKS LĀCI MĀCĪJIS VIJOLI SPĒLĒT

Sensenos klaušu laikos kāds kungs pagraba turējis niknu lāci. Ja vien kāds klaušinieks nogrēkojies, kungs tūdaļ licis vainīgo iemest pagrabā un lācis to apēdis. Reiz nogrēkojies kāds gudrinieks un kungs pavēlējis viņu iemest pagrabā, lai lācis šo apēdot. Šim cilvēkam bijusi vijole, kalts un bārdas nazis. To visu viņš paņēmis līdzi, iegājis pagrabā, nostājies kaktā un mierīgi čīgājis savu vijoli.

Lācis klausījies, klausījies, tad sācis viņu lūgties:

— Iemāci arī mani spēlēt vijoli!

Cilvēks atbildējis:

— Tavi pirksti pārāk resni.

Tad lācis lūdzis:

— Vai manus pirkstus nevari pataisīt tievākus?

— Varu gan, — muzikants bijis ar mieru.

Cilvēks tūdaļ ar kaltu iešķēlis stabu un licis lācim bāzt ķetnu spraugā. Tikko lācis pinkaino ķetnu iebāzis spraugā, virs aši izrāvis kaltu, un lāča ķetna nu bijusi sprukās — vairs nevarējis to izvilkt. Tad muzikants ar bārdas nazi noskuvis lācim no muguras lielu gabalu vilnas un pa to vietu ņēmies zvetēt ar mietu. Zvetējis, zvetējis, kamēr lācis šim apsolījies, ka cilvēkus vairs neēdīšot, bet iztikšot tikai ar avenēm un bišu medu.

.

KAZA — PA PUSEI PLŪKĀTA PA PUSEI PLUCINĀTA

Reiz dzīvoja vecītis ar vecenīti un viņiem bija kaza. Abi kazu tā mīlēja, ka pārmērīgās lutināšanas dēļ tā izlepa un pārstāja vecīšiem klausīt. Kādu dienu vecītis vairs nespēja izturēt, pārskaitās uz nerātni un sāka to aiz vilnas plūkāt, plucināt. Gandrīz jau vienu sānu izplūca, bet te kaza saniknojās, izspruka no vecīša rokām un aizskrēja uz mežu. Mežā tā atrada lapsas alu, ielīda tajā un guļ.

Lapsa, pārnākusi no medībām, redz, ka viņas alā kāds ielīdis, un vaicā:

— Kas manā mājā mitinās?

Bet kaza atbild:

— Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem,

Asiem krama nadziņiem,

Stiprām lūku austiņām!

Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

Lapsa nobijās, bēg pa mežu un nemitīgi skatās atpakaļ, vai nedzenas briesmīgais zvērs, kas viņai māju atņēmis. Bēgot satiek lāci. Lācis vaicā:

— Kurp, lapsiņ, bēgdama, kas tev dzenas pakaļ?

Lapsa sūdzas:

— Kā es lai nebēgu? Kāds zvērs man māju atņēmis un solās pašu sabadīt. Lāci, kūm, palīdzi man to zvēru aiztriekt prom!

Lācis saka:

— Nekunksti. Es tūdaļ ar to tikšu galā!

Piegājis pie lapsas alas, lācis vaicā:

— Kas mitinās lapsas mājā?

Kaza atbild:

— Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem,

Asiem krama nadziņiem,

Stiprām lūku austiņām!

Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

Lācis nobijās un lapsai saka:

— Muksim ātrāk prom! No tiesas šī metīsies virsū un sabadīs!

Abi diedz pa mežu. Satiek vilku. Vilks vaicā:

— Kurp jūs, kūmas, tā steidzaties?

— Steigtos ап tu, kur kajas nes, ja zinātu, kāds zvērs lapsas maja ielīdis!

— Iesim to zvēru palūkot! Es tūdaļ viņu dabūšu ārā!

Visi trīs piegāja pie alas. Vilks vaicā:

— Kas lapsas mājā mitinās?

Kaza atbild:

— Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem, Asiem krama nadziņiem, Stiprām lūku austiņām! Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu, Ar ausīm sīvi pēršu!

Arī vilks nobijās:

— Jozīsim prom no šejienes, iekams tas zvērs nav saniknojies.

Visi aizjož. Satiek meža cūku. Tā vaicā:

— Kas jūs tā nobiedējis?

— Labāk ij nevaicā! Visādus zvērus esam redzējuši, bet tādu, kāds lapsas mājā ielīdis, vēl nav gadījies redzēt!

— Parādiet man to zvēru, — meža cūka saka. — Es tūdaļ to padzīšu! Visi atgriežas pie lapsas alas. Meža cūka vaicā:

— Kas lapsas mājā mitinās?

Un kaza atbild:

— Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem, Asiem krama nadziņiem, Stiprām lūku austiņām!

Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

Arī meža cūka nobijās:

— Jūs, mīļie, taisnību sacījāt! Muksim prom!

Un atkal visi ņēma kājas pār pleciem. Satika zaķi. Zaķis, ieraudzījis, ka lielie zvēri no kaut kā nobijušies, sadūšojas un vaicā:

— Paklau, zvēri! Kurp tā skriedami?

— Neklaigā! Var padzirdēt briesmīgais nezvērs, kas lapsas mājā ielīdis!

— Nu, parādiet man viņu!

Visi atkal atgriezās pie lapsas alas. Zaķis vaicā:

— Kas lapsas mājā mitinās?

Kaza atbild:

— Es, veča kaza,

Pa pusei izplūkāta,

Pa pusei plucināta,

Tīra zelta radziņiem,

Asiem krama nadziņiem,

Stiprām lūku austiņām!

Ar ragiem sabadīšu,

Ar nagiem saskrāpēšu,

Ar ausīm sīvi pēršu!

— Draugi, bēgsim! — zaķis iesaucās un pats pirmais laidās lapās, ka zeme vien nokūpēja.

Zvēri bēg, mēles izkāruši, un te — kur gadījusies, kur ne — no mežmalas pretī lido bite.

— Vai mežs aizdedzies, vai debesis gāžas, — bite vaicā, — ka jūs visi tā bēgat?

— Mežs nav aizdedzies, un debesis arī negāžas, bet briesmīgs nezvērs lapsas mājā ielīdis, — visi atbild.

— Parādiet man to nezvēru!

— Vai tev prāts! Neba tu, tik maza būdama, to padzīsi! Ja jau mēs, lielie zvēri, nevarējām padzīt, tad par tevi nevar būt ne runas!

— Labi, pamēģināsim!

Un zvēri atgriezās pie lapsas mājas. Bite, daudz neprātodama, ielidoja alā. Skatās — tur vecīša kaza guļ, izplūkto sānu dziedē. Bite izplūktā vietā kā dzēla, kaza kā lēca, tā no alas laukā un prom, ko kājas nes!

Ne manīt nemanīja, kā simts jūdzes bija noskrējusi. Bet zaķis sāka tā smieties, ka pārplīsa lūpa.

,

EZIS UN KUNGS

Reiz kungs brauca pa ceļu. Līdzās skrēja ezis. Tas skriedams atrod grasi un dzied:

— Es grasi atradu, es grasi atradu!

Kungam apnika klausīties ezī, un viņš lika, lai sulainis ezim atņem grasi. Sulainis atņēma. Tad ezis atkal dzied:

— Nabags man atņēma, nabags man atņēma ...

Nu kungs sulainim saka:

— Met šim acīs to grasi!

Sulainis meta. Ezis atkal dzied:

— Nobijies atdeva, nobijies atdeva ...

Kungs ļoti noskaitās, lika sulainim pārsviest ezi pār žogu. Sulainis tūdaļ pārsvieda.

Nu ezis aiz žoga skrien un pukšķ:

— Kā kazaks pārlēcu, kā kazaks pārlēcu ...

Kungs lika uzrīdīt ezim suņus. Sulainis uzrīdīja. Ezis sarāvās kamolā, un suņi šim neko nevar padarīt.

Tā ezis palika, suņu neaiztikts, bet kungs, eža izjokots, aizbrauca savu ceļu.

.

KĀ GAILĪTIS KUNGA MUIŽU GRĀVA

Dzīvoja reiz vecītis un vecenīte. Viņiem nekā cita nebija kā tikai gailītis un dzirnas. Tikko gailītis atrod kādu graudu, vecītis tūdaj samaj un dzirnas ir pilnas miltu. Vecenīte izcep maizi, pīrāgu, un tā iztiek. Kad muižas kungs dabūja zināt, ka vecītim ir tādas dzirnas, kas no viena grauda piemalas pilnas miltu, atbrauca un tās atņēma. Kādreiz viņam tāda vara bija! Vecenīte ar vecīti raud: «Beigas mums klāt, maizes vairs nebūs.» Gailītis redzēja, ka vecīšiem sākušās nedienas, tāpēc izlīda no aizkrāsnes un devās uz muižu dzirnas glābt.

— Kā tu tik mazs atņemsi kungam dzirnas? — vecītis vaicāja.

— Tas nekas, ka esmu mazs. Atņemšu!

Un gailītis devās uz muižu. Gāja pa mežu dziedādams; pretim skrēja lapsa.

— Gailīt, gailīt, kurp tu tā iesi dziedādams? — lapsa jautāja.

— Iešu atņemt dzirnas, kunga muižu sagraut!

— Ņem mani līdz, — lapsa sacīja.

— Lien manā guznā.

Lapsa — buldinkš! — kūleniski ielīda gaiļa guznā. Gailītis dziedādams iet tālāk pa mežu. Satiek vilku. Vilks jautā:

— Gailīt, gailīt, kurp tu tā iesi dziedādams?

— Iešu atņemt dzirnas, kunga muižu sagraut!

— Ņem mani līdz, — vilks saka.

— Lien manā guznā.

Arī vilks ielīda gaiļa guznā. Gailītis atkal iet dziedādams. Satiek lāci.

— Gailīt, gailīt, kurp tā iesi dziedādams?

— Iešu atņemt dzirnas, kunga muižu sagraut!

— Ņem mani līdz, — lācis saka.

— Lien manā guznā.

Lācis ievēlās guznā, gailītis kļuva resns un apaļš kā muca. Un atkal iet pa ceļu. Aiziet līdz muižai, uzlaižas uz žoga un dzied:

— Kikerikū!

Es šo muižu sagraušu,

Pašu kungu padzīšu,

Kikerikū!

Kungs iznāca paklausīties, kas tik vareni dzied. Klausās, klausās, bet gailītis dzied vienu un to pašu:

— Kikerikū!

Es šo muižu sagraušu,

Pašu kungu padzīšu,

Kikerikū!

Kungs noskaitās, lika notvert gaili un iemest pie zosīm. «Lai pa nakti šo noknābā!» Tikko gailīti tur iemeta, viņš tūdaļ sacīja:

— Lapsa, lapsa, lien ārā no guznas, nokauj zosis!

Lapsa nokāva visas zosis, izraka alu zem kūts pamatiem un aizmuka uz mežu. No rīta kungs kalpiem lika izmest gaili, jo domāja, ka tas jau

būs beigts. Tiklīdz kalpi vēra durvis vaļā, tā gailītis tiem pār galvām — špurks! — uzlaižas uz žoga un dzied:

— Kungam zosu nebūs, kungam zosu nebūs!

Kungs noskaitās vēl vairāk: «Iemetiet šo gaili stallī, lai zirgi to sabradā!» Tikko gailīti iemeta, tā viņš tūdaļ sacīja:

— Lien ārā, vilks, no guznas un nokauj zirgus!

Vilks izlīda un nokāva visus zirgus, izkašņāja alu zem staļļa pamatiem un aizmuka uz mežu. No rīta kungs sūtīja kalpus paskatīties, vai gailītis vēl dzīvs. Tikko pavēra durvis, gailītis tūdaļ izlidoja ārā, notupās uz žoga un dziedāja:

— Kungam zirgu nebūs, ar ko ciemos braukt! Kungam zirgu nebūsr ar ko ciemos braukt!

Nu kungs saka:

— Metiet šo gaili kūtī, lai vērši pa nakti to nobada!

Kā iemeta pie vēršiem, tā gailītis sacīja:

— Lāci, lāci, lien ārā no guznas un nokauj vēršus!

No rīta kungs klāt — visi vērši nokauti. Gailītis — špurks! — izlidoja pa durvīm, notupās uz žoga un atkal dziedāja pilnā kaklā:

— Kungam vēršu nebūs, kungam vēršu nebūs!

Kungs jau nobijās. Viņš kalpiem lika notvert gailīti un iemest akā. «Lai šis noslīkst!» Gailīti iemeta akā, uzlika vāku virsū, lai nevarētu gailītis izsprukt. Gailītis tūdaļ sacīja:

— Guzna, guzna, dzer ūdeni! Guzna, guzna, dzer ūdeni!

Guzna izdzēra ūdeni, aka palika sausa jo sausa. No rīta kungs devās apskatīt gailīti, jau gribēja pavēlēt kalpiem, lai tie beigto gailīti aizmet prom. Tiklīdz pacēla vāku, tā gailītis — špurks! — uz žoga un dzied:

— Kungam tējai ūdens nebūs! Kungam tējai ūdens nebūs!

Kungs vairs nezina, ko iesākt, visa kā baidās. Tad kalpiem liek labi izkurināt krāsni. «Metiet šo krāsnī, lai sadeg!» Kalpi gailīti iemeta krāsnī, bet gailītis sāka pilnā balsī kliegt:

— Guzna, guzna, laid ūdeni ārā! Guzna, guzna, laid ūdeni ārā!

Krāsns nodzisa, visas istabas pārplūda, kungam vairs nebija glābiņa.

Gailītis uzlaidās uz žoga un atkal dziedāja:

— Kungs malku sadedzināja, krāsni neizkurināja! Kungs malku sadedzināja, krāsni neizkurināja!

Kungs nevarēja valdīties no dusmām: «Sitiet šo gaili nost, vārīsim to katlā!» Kalpi baidās sist: kas tas par gaili — zirgus un vēršus nokāva, istabas pārplūdināja! Tad kungs pats paņēma cirvi un gāja gaili nogalēt.

Gailītis uzsāka savu:

— Cirvi, cirvi, cērt nost kungam galvu!

Cirvis nocirta kungam galvu, bet gailītis, pievārējis muižu un pašu kungu, paņēma dzirnas un atgriezās pie vecīša un vecenītes. Tā vecīši joprojām dzīvo un ēd pīrāgus, bēdu nepazīdami.

.

ANUTE

Dzīvoja vīrs ar sievu, un viņiem bija meitiņa, vārdā Aņute. Aņute nemazgāja muti, nesukāja matus, staigāja nosmulējusies un vecākiem neklausīja. Tēvs Aņuti sadomāja aizvest pie dīķa un tur viņu iemērkt, lai kļūst balta. Kā tēvs teica, tā arī izdarīja — aizveda Aņuti un iemērca dīķī. Pēc tam katru dienu gāja palūkot, vai Aņute jau tīra, atnesa viņai ēst. Atnācis pie dīķa, sauc:

— Aņute, meitiņa, paradi pirkstiņu — Melns tas vai balts?

Aņute parada pirkstiņu, bet tas arvien vel melns. Tēvs uz pirkstiņa uzliek ēdienu un Aņuti atkal atstāj dīķī.

Tuvuma aiz krūma paslēpies tupēja vilks. Viņš dzirdēja tēva vārdus. Atnācis pie dīķa, iesaucās:

— Aņute, meitiņa, parādi pirkstiņu —

Melns tas vai balts?

Aņute saka:

— Tā nav mana tēva balss. Manam tēvam ir smalka.

Vilks aizskrēja pie kalēja, lai tas viņam pataisot plānāku mēli. Kalējs vilkam ar knaiblēm izrāva mēli, nolika to uz laktas un ar lielu veseri saplāja. Tajā dienā tēvs atkal bija atnācis pie Aņutes un atnesis viņai ēst.

— Pagājušo reizi mani kāds ļoti rupjā balsī sauca, — Aņute stāsta.

Tēvs saka:

— Tu neatsaucies, jo tava tēva balss ir smalka.

Tēvs uzlika meitai uz pirkstiņa ēdienu un atkal to atstāja dīķī. Atnāk vilks un sauc:

— Aņute, meitiņa, paradi pirkstiņu —

Melns tas vai balts?

Aņute izbāza pirkstiņu, vilks to sakampa un Aņuti aiznesa uz mežu. Nākamajā dienā atnāk tēvs, sauc Aņuti, bet neviens neatsaucas. Vēl reizi sauc — Aņute pirkstiņu tik un tā nerāda. Tēvs pārnāk mājās, pastāsta mātei, ka Aņutes vairs nav, un nu abi raud, sacīdami:

— Paņemsim tīkliņu baltajās rociņās,

Iesim un meklēsim Aņuti, meitiņu.

Abi aizgāja pie dīķa, iemeta tīklu, bet Aņuti neatrada. Tēvs un māte vel gaužāk sāka raudāt, līdz beidzot tēvs teica:

— Tas droši vien būs vilka darbs. Iešu savu meitiņu meklēt.

Un tēvs gāja pa laukiem un mežiem, Aņuti meklēdams. Ejot pa mežu, satiek medniekus un vaicā:

— Vai vilku neesat redzējuši?

Mednieki atbildēja, ka neesot redzējuši. Jau satumsa, mežā kļuva baismi, tēvs tomēr gāja tik uz priekšu. Pēdīgi viņš ieraudzīja mazu uguntiņu. Piegāja tuvāk — tur vilks ragavas taisa. Tēvs viņam vaicā:

— Vai tu nezini, kur dzīvo Aņute, mana meitiņa?

— Zinu, — vilks atbildēja. — Tepat dzīvo.

Tēvs iegāja vilka mājiņā. Iekšā atrada Aņuti vakariņas vārām. Aņute pacienāja tēvu ar vakariņām, noguldīja pārnakšņot. Otrā rītā tēvs aicināja Aņuti un vilku ciemos. Aņute apsolījās atbraukt, tikko vilks pabeigšot ragavas taisīt, bet viņa — raušus cept. Tēvs atgriezās mājās un mātei pastāstīja, ka Aņute ar vilku ciemos atbraukšot. Tēvs ar māti nolēma saaicināt kaimiņus un vilku nosist, bet Aņuti paturēt pie sevis.

Kad vilks bija iztaisījis ragavas, bet Aņute izcepusi raušus, viņa iejūdza vilku ragavās un brauca uz dzimto pusi. Te vecāki un saaicinātie kaimiņi jau gaidīja. Aņute izjūdza vilku, atstāja viņu ārā, bet pati ieskrēja istabā. Visi Aņuti mīļi sagaidīja un apsveica, bet pēc tam paķēra mietus, krāsns kruķus, pavārnīcas un gaidīja vilku. Vilks atver durvis un apstājas uz sliekšņa: baidās nākt iekšā. Kaimiņi sauc:

— Pelecīt, ciemavīr, tuvāk tu nac, Pīrāgu nogaršo, našķoties sāc!

Vilks ienāca. Tad visi metās vilkam virsū un to nosita. Tēvs nodīrāja ādu un pašuva Aņutei kažoku. Viņa šo kažoku vēl šodien valkā. Es arī tur biju, pavārnīcu rokā turēju, pavārnīca no rokām izkrita, vilkam kāju sasita.

.

EGLE — ZALKŠU KARALIENE

REIZ vēl sensenos laikos, dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņiem bija divpadsmit dēlu un trīs meitas, no kurām jaunākā — vārdā Egle.

Kādā vasaras vakarā visas trīs māsas gāja peldēties. Izplunčājušās un nomazgājušās izkāpa krastā ģērbties. Jaunākā skatās — viņas krekla piedurknē saritinājies guļ zalktis. Ko nu iesākt? Vecākā māsa tūdaļ pakampa mietu un jau grasījās zalkti dzīt prom. Zalktis tanī brīdī, pagriezies pret jaunāko māsu, ierunājās cilvēka balsī.

— Dod, — viņš saka, — Eglīt, vārdu, ka nāksi pie manis par sievu, tad es pats labu prātu līdīšu laukā!

Egle apraudājās: kā viņa pie zalkša lai iet par sievu! Pēc tam bargi sacīja:

— Atdod manu kreklu un ceļo vesels, no kurienes nācis!

Bet zalktis paliek pie sava:

— Dod vārdu: ja nāksi pie manis par sievu, tad pats labu prātu līdīšu laukā.

Ko nu darīt, Egle ņēma un apsolījās iet pie zalkša par sievu.

Pēc trim dienām redz — vesels pulks zalkšu rāpo uz viņas sētu. Mājinieki aiz pārbīļa vairs nezin, kur dēties. Zalkši čum un mudž pa sētu — tinas, vijas un lokās. Tad precinieki sanāca istabā aprunāties ar vecākiem un līgavu.

Sākumā vecāki tiepās, negribēja piekrist, tomēr — ko tādās sprukās lai iesāk? — gribot negribot jaunākā un skaistākā meita jādod zalktim par sievu. Viņi tik viegli vēl nepiekāpjas. Zalkšiem liek uzgaidīt, bet paši iet pie vecas kaimiņienes un visu izstāsta. Kaimiņiene saka:

— Zalkti viegli var piemānīt: meitas vietā dodiet viņam zosi un sūtņus laidiet prom.

Tā arī izdarīja. Saģērba baltu zosi, un precinieki ar viņu devās ceļā. Drīz vien dzirdēja, kā dzeguze bērzā kūko:

— Kukū-kukū, kukū-kukū,

Jūs pievīla:

Līgavas vietā jums baltu zosi iedeva,

Kukū-kukū!

Zalkši atgriezās, nikni nometa zosi un prasīja līgavu. Vecāki atkal rīkojās pēc vecās kaimiņienes padoma — saģērba baltu aitu. Ceļā dzeguze atkal kūko:

— Kukū-kukū, kukū-kukū,

Jūs pievīla:

Līgavas vietā jums baltu aitu iedeva,

Kukū-kukū!

Zalkši šņākdami atgriezās un atkal prasa līgavu. Tagad viņiem deva baltu govi. Dzeguze arī šoreiz brīdināja, un zalkši atgriezās vēl niknāki. Par dotā vārda laušanu draudēja ar sausu laiku, plūdiem un badu. Mājinieki Egli gauži apraudaja un atdeva zalkšiem. Zalkši Egli ved prom, bet dzeguze ceļmalā kūko:

— Pasteidzieties, pasteidzieties,

Līgavainis gaida līgavu!

Beidzot Egle ar visiem pavadoņiem sasniedza jūras krastu... Tur viņu gaidīja skaists jauneklis. Jauneklis pateica, ka esot tas pats zalktis, kas ielīdis viņas krekla piedurknē. Visi tūlīt pārcēlās uz tuvējo salu, bet no turienes nolaidās pazemē, zem jūras, kur bija ļoti grezna zalkša pils. Te viņi sarīkoja kāzas — trīs nedēļas dzēra, dejoja un priecājās.

Zalkša pilī valdīja pārpilnība, un Egle nomierinājās, kļuva priecīgāka, beidzot tēva mājas pavisam aizmirsa.

Pagāja deviņi gadi. Egle jau bija sagaidījusi trīs dēlus — Ozolu, Osi un Bērzu un vienu meitu — Apsīti. Tā bija visjaunākā. Reiz vecākais dēls draiskuļodams Eglei pavaicāja:

— Māmiņ, kur dzīvo tavi vecāki? Iesim kādā dienā viņus apciemot.

Tā viņa atkal atcerējās savus vecākus, brāļus, māsas un visu dzimtu.

Un Egle sāka raizēties, kā viņiem tur klājas: vai visi dzīvi un veseli, vai daži varbūt jau sen miruši. Un viņa ļoti sailgojās pēc tēva mājām. Tik daudzus gadus dzimtajā pusē nav bijusi un savējos nav redzējusi! Bet zalktis to negrib ne dzirdēt.

— Labi, — viņš saka, — ļaušu tev viņus apciemot, bet papriekš savērp šo kodaļu zīda, — un parādīja viņai ratiņu.

Zalkša sieva ķērās pie ratiņa, vērpa augas dienas un naktis. Vērpa vienā vērpšanā, tikai zīda kodaļa nemaz neplaka. Viņa redz, ka te slēpjas viltība: kodaļa droši vien ir apburta. Vērp vai nevērp — tik un tā to nesavērpsi. Egle aiziet kaimiņos pie kādas vecenes, kas prot zīlēt un burt. Aizgājusi saka:

— Māmulīt, puķīt, pamāci mani, kā savērpt šo zīda kodaļu.

Vecene tūdaļ pastāstīja, kas darāms:

— Kad kurēsies krāsns, iemet tajā — un cauri, citādi tu nekad nebeigsi vērpt.

Egle pārnākusi tūdaļ kodaļu iemeta krāsnī, ko kurināja maizes cepšanai. Zīds mirklī aizsvilās, un Egle redzēja, kā vārpstiņa, tik liela kā krietna vāle, ugunī lokās un no šīs vārpstiņas nāk laukā zīds.

Tā pabeigusi vērpt, Egle atkal lūdz vīru, lai viņš atļauj viņai kaut dažas dienas paciemoties tēva mājās. Tagad vīrs izvilka no sola apakšas dzelzs kurpes un saka:

— Kad šis novalkāsi, tad varēsi doties ceļā.

Egle u/.ava kurpes, staigā, lēkā, trin pret ķieģeļiem un akmeņiem, kur vien var, bet kurpes ir biezas, cietas un it nemaz nedilst. Valkā vai nevalka tik un tā pa visu mūžu nenovalkāsi. Viņa atkal iet pie vecenes pēc padoma. Vecene viņu pamāca:

— Aiznes kurpes pie kalēja un palūdz, lai viņš tās ēzē pakarsē.

Egle la ari darīja. Kurpes stipri apdega, un Egle trijās dienas tas

novalkāja.

Pee novalkāšanas atkal lūdz vīru, lai atļauj viņai apciemot vecākus.

— Labi, — zalktis saka, — bet, iekams tu iesi, tev jāizcep vismaz ciemkukulis, — ar ko tad pacienāsi brāļu un radu bērnus?

Bet pats lika paslēpt visus traukus, lai Egle rausi nevarētu izcept. Egle domā un gudro, kā viņa bez spaiņa lai atnes ūdeni, kā bez abras lai iejauc raušiem mīklu. Un atkal iet pie vecenes. Vecene saka:

— Ar ieraugu notriep sietu, ar šo sietu iesmel ūdeni un tajā iejauc raušus.

Zalkša sieva tā arī izdarīja: iejauca un izcepa raušus. Tagad viņa atsveicinājās no vīra un, vezdama bērnus pie rokas, devās uz dzimto pusi. Vīrs pavadīja, pārcēla pāri jūrai un piekodināja, lai viņa tēva mājās ciemojas ne ilgāk par deviņām dienām, tad atkal lai ceļo mājup.

— Mājup nākot, — viņš teica, — ej viena ar bērniem un, atnākusi jūras krastā, mani pasauc šādiem vārdiem:

— Žilvin, Žilvinīti!

Ja dzīvs esi, — piena pūta,

Ja beigts esi, — asins pūta ...

— Un, ja ieraudzīsi, — viņš teica, — ka atpeld pa jūru piena pūta, tad zini, ka esmu vēl dzīvs, ja asins pūta — tad esmu dabūjis galu. Bet jūs, bērni, nevienam nestāstiet, kā mani jāpasauc.

To pateicis, viņš no visiem atvadījās, novēlēdams pēc apciemojuma laimīgi atgriezties.

Tikko Egle ieradās tēva mājās, tur sākās neizsakāmi prieki: visa dzimta, visi radi un kaimiņi sanāca apraudzīt Egli. Cits pēc cita taujāja, kā viņa tur dzīvojusi ar zalkšiem. Egle aizgūtnēm stāstīja. Visi viņu cienāja, mīlīgi uzrunāja; Egle ij nepamanīja, kā deviņas dienas bija paskrējušas.

Viņas brāļi, māsas un vecāki pa to laiku gudroja, kas būtu darāms, lai viņai vairs nevajadzētu ceļot prom. Un norunāja: vispirms jāiztaujā bērni, kā māte, atgriezusies pie jūras, sauks savu vīru, bet pēc tam paši aizies uz jūras krastu, pasauks zalkti un to nositīs.

Tā norunājuši, viņi aizveda Egles vecāko dēlu Ozolu uz mežu. Sastājās apkārt un prašņāja, bet Ozols izlikās neko nezinām. Viņu pēra ar rīkstēm, visādi mocīja, bet neko nevarēja izdabūt. Laižot uz mājām, piedraudēja, lai savai mātei ne vārda nestāsta. Otrā dienā aizveda Osi, tad — Bērzu, tomēr arī no tiem neko nespēja izdibināt. Beidzot aizvilināja Egles jaunāko meitu Apsīti. Sākumā arī Apsīte sacīja, ka neko nezinot, bet, ieraudzījusi no svārku apakšas izvelkam rīkstes, tūdaļ visu izpļāpāja.

Nu visi divpadsmit Egles brāļi paņēma izkaptis un devās pie jūras. Nostājās krastā un sauca:

— Žilvin, Žilvinīti!

Ja dzīvs esi, — piena pūta,

Ja beigts esi, — asins pūta ...

Tikko zalktis atpeldēja, visi puiši klupa virsū un sacirta viņu gabalos. Atgriezušies mājās, Eglei nebilda ne vārda, ko izdarījuši.

Paskrēja norunātās deviņas dienas. Egle atvadījās no visas dzimtas, aizgāja uz jūras krastu un sauca savu vīru:

— Žilvin, Žilvinīti!

Ja dzīvs esi, •— piena pūta,

Ja beigts esi, — asins pūta ...

Jūra iczaigojās un sakustējās līdz pašām dzīlēm, Egle ieraudzīja, kā, šūpodamās uz bangām, atpeld asins pūta. Un viņa dzirdēja sava vīra balsi:

— Tavi divpadsmit brāļi mani ar izkaptīm sacirta gabalos. To, kā mani pasaukt, viņiem pastāstīja mūsu vismīļākā meitiņa Apsīte!

Egle sadrūma, apraudājās, pagriezās pret bērniem un teica Apsītei:

— Par drebuli apsi tu pārvērties,

Ne dienu, ne nakti vairs nerimsties,

Un saltajā lietū tu mazgājies,

Un niknajā vējā tu sukājies.

Dēliem:

— Par stiprajiem kokiem jūs kļūstiet,

Man, zaļajai eglei, blakus jūs šalciet.

Kā viņa pateica, tā arī notika: ozols, osis un bērzs ir mūsu visstiprākie koki, apse arī šodien visniecīgākajā vēja pūsmā sāk drebēt tāpēc, ka viņa drebēja savu tēvoču priekšā un nodeva savu miesīgo tēvu un māti.

.

KĀ PUISIS VELNUS UZ ELLI DZINA

Reiz puisis pie saimnieka nokalpoja veselu gadu, bet nopelnīja tikai kapara vērdiņu. Puisis paņēma savu vērdiņu un aiz niknuma to ietrieca akā. Vērdiņš nogrima.

Bet kur nabaga puisim dēties? Viņš palika pie tā paša saimnieka otru gadu.

Kad gads bija galā, puisis paņēma savu vērdiņu un atkal to ietrieca tajā pašā akā.

— Ja man nav kārtīgas algas, tad arī tādas nevajag!

Sis vērdiņš tāpat nogrima.

Puisis vēl vienu gadu lieca muguru pie tā paša saimnieka — un atkal par vērdiņu. Gada beigās paņēma vērdiņu un ietrieca to akā. Arī šis vērdiņš nogrima, bet drīz vien uzpeldēja visi trīs.

— Kā redzams, nabaga cilvēka pārestību tik viegli nevar noslīcināt. Došos pasaulē laimi meklēt.

Viņš paņēma naudu un gāja. Satiek vecīti. Vecītis lūdz:

— Vai tu nevarētu man kaut kā palīdzēt?

— Ņem vērdiņu. Man paliks vēl divi — iztikšu.

Vecītis patencināja un puisim iedeva kārtis.

— Kad spēlēsi ar šīm kārtīm, — viņš sacīja, — tu pašu velnu apspēlēsi!

Puisis iet tālāk. Satiek otru vecīti. Arī šis vecītis lūdz:

— Vai tu man nevarētu iedot kaut ko?

— Man ir divi vērdiņi. Dalīsimies uz pusēm: viens tev, viens man. — Un puisis vecītim atstāja vienu naudas gabalu.

Vecītis patencināja, iedeva puisim savu grozu un pamācīja:

— Ja gribēsi, lai kāds ielien šajā grozā, pasaki: «Lien grozā!» — un pēc tam ar to cilvēku dari, ko gribi.

Puisis paņem grozu un iet tālāk. Satiek vēl vienu vecīti. Vecītis lūdz:

— Vai tu man kaut kā nepalīdzētu?

— Man ir vērdiņš — varu tev atdot. Ar to es tik un tā nevarēšu iztikt, būs jāiet kalpot. — Un puisis atdeva vecītim pēdējo vērdiņu.

Vecītis patencināja un teica:

— Tu no manis par to dabūsi tādu kūju, kura pati sit.

Puisis paņem kūju un iet tālāk. Nonācis pie muižas, lūdz naktsmājas. Kungs saka:

— Es dotu tev pajumti, bet šo muižu apsēduši velni. Mēs paši mājās neguļam, kā tu šeit pārnakšņosi?

— Nekas, — puisis saka, — gan kaut kā izgulēšos.

Kungs paraustīja plecus un gāja gulēt uz citām mājām, bet puisis sameklēja gultu un likās uz auss. Pusnaktī — kur bijis, kur nebijis — puiša priekšā nostājas velns un nomet zemē pilnu maisu naudas.

— Puis, nāc trumpot ar mani!

— Labi, — puisis saka.

Viņš paņēma vecīša dotās kārtis, trumpoja vienā trumpošanā ar velnu un vinnēja veselu maisu naudas. Kad iedziedājās gailis, velns tūdaļ nozuda. Puisis naudu nolika zem spilvena un aizmiga. Kungs pēc atgriešanās redz, ka puisis ir sveiks un vesels. Aiz priekiem kungs lūdz:

— Tu varbūt šeit pārnakšņotu vēl vienu nakti?

— Kāpēc ne? Varu, — puisis bija ar mieru.

Vakarā kungs atkal aizbrauca prom, bet puisis palika. Pusnaktī puiša priekšā nostājas cits velns un nomet sev pie kājām maisu naudas.

— Nāc, puis, trumpot ar mani!

— Kāpēc ne? Trumposim!

Viņi apsēžas un trumpo. Puisis ar savām kārtīm apspēlēja arī šo velnu — līdz rītausmai vinnēja veselu maisu naudas. Tikko iedziedājās gailis, velns nozuda, bet puisis mierīgi aizmiga.

No rīta kungs brīnās, ka puisis ir dzīvs, un lūdz:

— Paliec vēl kaut vienu nakti.

— Labi, — puisis saka.

Kungs atkal aizbrauca pārnakšņot citur, bet puisis palika. Naktī velni aurodami saradās muižā gluži kā melns mākonis! Tie metās virsū puisim, bet puisis pakampa savu kūju, kura tā sāka zvetēt visus velnus, ka tie brēca nelabās balsīs. Tad puisis pavēlēja:

— Visi lieniet grozā! — un velni tūdaļ salīda grozā.

Tad puisis grozu ar velniem aiznesa uz smēdi, pamatīgi uzbēra ogles, ilgi dedzināja, pēc tam uzlika uz laktas un tā gāza ar veseri, ka grozs pat izjuka, bet velni, izsprukuši no groza, nocēla smēdes jumtu un aizrībināja uz elli.

Puisis atkal likās uz auss un aizmiga. No rīta atgriežas kungs un saka:

— Tu visu esi labi nosargājis, bet kāpēc ļāvi nocelt smēdes jumtu? Tagad samaksā man par to!

Puisis noskaitās un iesaucās:

— Lien grozā, kungs!

Kungs tūdaļ — špuks! — grozā iekšā, bet puisis jau vicina kūju un grasās sist kungu. Nu kungs sāk lūgties:

— Esi žēlīgs, nesit! Ņem, ko gribi, tikai nesit mani! Laid ārā no groza!

Puisis atmaiga un saka:

— Staigā vesels, bet, ja tu vēlreiz ņemsi mutē tādus vārdus, tad noslānīšu tevi tāpat kā tos velnus!

SIGUTE

Kadreiz dzīvoja brālis ar skaistuli masu, vārdā Sigute. Viņiem bija neganta pamāte, bet viņi nezināja, ka tā ir ragana. Raganai bija arī sava īstā meita — neglīta un lempīga.

Brālis aizjāja karā uz tālām zemēm, un viņa māsa palika viena pie pamātes. Pamāte Siguti ne acu galā neieredzēja un visādi viņu mocīja. Sigute darīja visgrūtākos darbus, apkopa mājas, bet vasarā ganīja lopus.

Pamāte Sigutei neļāva rādīties savā tuvumā: bārenīte ēda un gulēja kūtī kopā ar lopiem. Tāpēc Sigute allaž staigāja netīra un pinkaina. Turpretim pamātes meita sēdēja goda vietā, gluži kā viešņa, grezni ģērbusies, uzposusies un neko nedarīja.

Tajās mājās bija melna kucīte un melna gotiņa. Tās abas prata runāt, jo senatnē, kā stāsta, arī lopi runājuši. Sigute augas dienas nešķīrās no kucītes vai arī no gotiņas. Iegrimusi valodā ar vienu vai otru, viņa bieži aizmirsa darbu vai slaukšanu un tāpēc no pamātes dabūja pērienu. Pamātei allaž šķita, ka Sigute pārāk maz strādā, ka viņa vēl pārāk daudz slaistās bez darba.

Kādu dienu, kad Sigute dzina lopus uz ganībām, ragana viņai lika novilkt kreklu, iedeva pakulu kodaju un rupjā balsī pateica:

— Savērp kodaļu,

Noaud audeklu,

Pašuj kreklu — valkā!

Neko darīt, Sigute izģērbās, paņēma pakulu kodaļu un raudādama dzina lopus uz mežu. Aizdzinusi ganāmpulku, apskāva melnās gotiņas kaklu un tā raud, tā vaimanā, ka liekas — sirds pušu plīsīs: kad viņa pašūšot sev krekliņu? Gotiņai Sigutes kļuva žēl, un tā smalkā balsī saka:

— Sigutīt, manu meitenīt,

Nevajag raudāt, vaimanāt:

Krekliņu es tev darināšu!

Govs ar purnu saviļāja pakulu kodaļu, apēda un pēc stundas atgremoja skaistu audekla krekliņu. Sigute gotiņai par to ļoti pateicās un apmīļoja. Kad vakarā Sigute pārdzina lopus un ragana ieraudzīja viņu skaistā audekla krekliņā, viņa nevarēja vairs rimties aiz kārdinājuma uzzināt, kā Sigute varējusi pagatavot sev tik skaistu krekliņu. Kad nākamajā dienā Sigute dzina lopus ganos, ragana atkal viņai lika novilkt kreklu, iedeva pakulu kodaļu un sacīja:

— Savērp kodaļu,

Noaud audeklu,

Pašuj kreklu — valkā!

Tikko Sigute bija izdzinusi lopus, ragana sūtīja savu meitu, lai paskatās, kā viņa darinās kreklu. Raganas meita paslēpās aiz koka un redzēja visu: kā Sigute, apskāvusi govs kaklu, raudāja, kā govs apēda pakulas un kā pēc tam atgremoja kreklu. Tad pārnāca mājās un visu redzēto pastāstīja savai mātei. Raganai pēkšņi iešāvās prātā: «Ja Siguti aizstāv un viņai palīdz arī lopi, tad viņa pēc brāļa atgriešanās var visu tam izstāstīt, var lopus pasaukt par lieciniekiem, un man tad slikti klāsies.» Tāpēc raganai radās kārdinājums par katru cenu tikt vaļā no Sigutes — viņa sadomāja sadedzināt bārenīti.

Ragana ar savu meitu istabā zem sliekšņa sāka rakt bedri — raka augu dienu un augu nakti. Otrā dienā, kad Sigute dzina lopus ganos, ragana viņai vairs neatņēma kreklu, bet, gluži otrādi, vēl apmīļoja viņu. Tikko Sigute lopus bija aizdzinusi uz mežu, ragana izkurināja pavardu, sagrāba kvēlojošās ogles un sabēra tās bedrē zem sliekšņa. Pēc tam bedri pārsedza ar žagariem, uz žagariem uzklāja salmus un uz salmiem uzbēra zemi; vēlāk to nolīdzināja, un bedres tikpat kā nebijis. Kad Sigute pārdzina lopus, ragana pirmo reizi pēc brāļa aizjāšanas sāka aicināt viņu istabā, rupjā balsī sacīdama:

— Nāc šurp, Sigut, nāc šurp, meitiņ!

Silta maize šodien cepta,

Skāba dzira vakardienas:

Ēd un padzeries!

Sigute jau taisījās iet, bet te pagadījās kucīte, kas visu bija redzējusi, un smalkā balsī brīdināja:

— Neej, Sigut, neej, māsiņ!

Apakš sliekšņa ogles kvēlo,

Ja tu iesi, iekritīsi.

Ragana uzbrēca kucītei: «Kāpēc tu priekšnamā vistas biedē!» — noķēra to un ieslēdza kambarī. Bet Sigute negāja un palika dzīva. Dienu vēlāk atkal tas pats. Kad Sigute pārdzina lopus, ragana sāka aicināt viņu istabā:

— Nac šurp, Sigut, nac šurp, meitiņ! Silta maize šodien cepta,

no

Brālīt mī|o, jātnieciņi!

Svešā māte — raganiņa Grāba manus karstos pelnus,

Kaisīja pie pašiem vārtiem.

Brālīt mīļo, jātnieciņi!

Melnā govs tos palaizīja,

Zaļa slienā nopakšķēja:

Es par pīli lidot sāku.

Brālis skatījās apkārt un beidzot ieraudzīja pīlīti, kura viņam dziedāja. Viņš māsu sāka iztaujāt, un viņa brālim visu sīki jo sīki izstāstīja. Brālis ļoti noskaitās uz raganu un taisījās viņai atriebties. Tāpēc viņš notriepa savu zirgu ar biezu darvas un sveķu kārtu un tad jāja uz mājām. Kad ragana izdzirda, ka padēls jāj mājās, viņa no klēts iznāca sagaidīt ar zelta kausu un vīnu. Padēls, ieraudzījis raganu, nolēca no zirga uz otru pusi. Pamāte saka:

— Dēliņ, aizved šo melni no takas, man bail no tā.

— Labs zirgs nesper, tikai tu, māmiņ, pastum ar roku, un viņš ies prom.

Ragana kā sita zirgam ar roku, tā roka pielipa. Nu viņa saka:

— Dēliņ, man roka pielipa.

— Sit ar otru — atlēks.

Sita ar otru, un arī otra pielipa.

— Sper ar kāju, abas atlēks.

Kāja tāpat pielipa.

— Sper ar otru.

Arī tā pielipa.

Ragana izbīlī sāka lūgties.

— Sit ar pieri, visa atlēksi.

Ragana trieca ar pieri, arī piere pielipa. Tad Sigutes brālis sacīja:

— Tas tev, ļaunā raganiņa, Sods par māsas bendēšanu! Tas tev, ļaunā raganiņa,

Lasts par viņas daiļumiņu!

Un, pagriezis zirgu, sacīja:

— Rikšo, melnīt, kur kājas nes, kur acis redz, un izkaisi raganas kaulus pa visu pasauli.

Un tā zirgs aizrikšoja.

Vēl tagad ziemā, kad stipri salst, sniegs saulē mirdz. Tur mirdz izkaisītie raganas kauli.

.

GOVS PAR VĒRPĒJU

Kādai mazai meitenītei nomira mate. Tēvs drīz vien parveda pamāti ar divām meitām. Pamāte bija briesmīgi neganta un bārenīti kopš pirmās dienas neieredzēja. Viņa uzvēla tai visgrūtākos darbus, Jļērba vissliktākajās drēbēs un guldināja viscietākajā gultā.

Kad pienāca pavasaris, pamāte lika bārenītei ganīt lopus. Izvadīdama ganos, viņa vēl iedeva linu kodaju un piekodināja līdz vakaram to savērpt bez vārpstas un satīt bez tītavām. Ja nesavērpšot un nesatīšot, lai nenākot mājās.

ltārcnitc aizdzina lopus ganībās, apsēdās uz celma un raud. Te pienāk Brūnaļa un cilvēka balsī vaicā:

— Kāpēc tu, meitiņ, tā skumsti, kāpēc tā raudi?

— Ka lai es neskumstu un neraudu, mīļo Brūnaļiņ, — meitene atbild, — pamāte man iedeva linu kodaļu un līdz vakaram lika to savērpt bez vārpstas un satīt bez tītavām. Nezinu, ko lai iesāku.

— Neraudi, meitiņ! — govs atbildēja. — Uzliec kodaļu man uz ragiem, tad lini paši savērpsies un diegi satīsies.

Bārenīte uzlika kodaļu uz ragiem, un govs aizgāja. Pievakarē Brūnaļa atgriezās ar skaistu šķeteri diegu uz ragiem.

Kad meitene pārdzina lopus, pamāte tūdaļ vaicā:

— Vai linus savērpi?

— Savērpu, — bārenīte atbildēja un atdeva šķeteri diegu.

Pamāte pat iepleta muti: kā bārenīte varējusi savērpt bez vārpstas un satīt bez tītavām? Un viņa nolēma visu uzzināt.

Otrā rītā pamāte atnesa jau divas kodaļas, iedeva bārenītei un sacīja:

— Līdz vakaram tu savērpsi bez vārpstas un satīsi bez tītavām.

Meitene aizdzina lopus, apsēdās uz celma un atkal raud. Pienāk Brūnaļa un saka:

— Neraudi, meitiņ, bet liec linus man uz ragiem, tie savērpsies un satīsies.

Meitene linus uzlika uz ragiem, un govs aizgāja.

Kad pamāte bija izvadījusi bārenīti ar lopiem, viņa savai jaunākajai meitai sacīja:

— Ej uz ganībām un novēro, kā mūsu ganu meitene vērpj.

Meita aizgāja un ganu meiteni atrada bez liniem. Vakarā bārenīte ieraudzīja, ka Brūnaļa nāk ar savērptiem diegiem, un māsai saka:

— Ej, māsiņ, atcel vārtus, dzīsim lopus mājās.

Kad pamātes meita aizgāja atcelt vārtus, tajā brīdī Brūnaļa uz ragiem atnesa bārenītei savērptos diegus.

Pēc lopu pārdzīšanas pamāte bārenītei vaicā:

— Vai linus savērpi?

— Savērpu, — meitene atbildēja un atdeva divas šķeteres diegu.

Pamāte atkal brīnījās un taujāja savai meitai:

— Nu, vai redzēji, kā ganu meitene vērpa?

— Nē, neredzēju, — meita atbildēja. — Kad es aizgāju, viņai linu vairs nebija.

— No tevis nav nekāda labuma! — māte sarāja meitu.

Trešajā rītā pamāte sacīja bārenītei:

— Še tev trīs kodaļas linu. Savērp tās bez vārpstas un satin bez tītavām.

Kad pamāte bija izvadījusi bārenīti, viņa pasauca vecāko meitu un saka:

— Ej uz ganībām un novēro, kā mūsu ganu meitene vērpj.

Bet arī tā māsu atrada bez liniem. Lini jau bija atdoti govij.

Vakarā bārenīte ieraudzīja, ka Brūnaļa atgriežas ar savērptiem diegiem, un māsai saka:

— Ej, māsiņ, atcel vārtus, dzīsim lopus mājās.

Bet māsa negāja atcelt vārtus un ieraudzīja, kā Brūnaļa uz ragiem atnesa savērptos diegus.

Kad bārenīte pārdzina lopus, pamāte vaicā:

— Vai linus savērpi?

— Savērpu, — bārenīte atbildēja un atdeva trīs šķeteres diegu.

Drīz vien pārnāca īstā meita, un māte taujā:

— Nu, vai redzēji, kā ganu meitene vērpa?

— Kā vērpa, to neredzēju, — meita atbildēja. — Tikai redzēju, kā Brūnaļa uz ragiem atnesa savērptos diegus.

Pamāte noskaitās un saka:

— Rīt nokausim to govi.

Bārenīte noskuma, aizgāja pie Brūnaļas, raudādama apskāva tās kaklu un saka:

— Mīļo gotiņ, saimniece tevi solās nokaut.

— Neko darīt, — govs atbildēja. — Bet es tev arī mirdama palīdzēšu. Iegaumē labi! Kad mani kaus, ielūkojies, kur nopilēs pirmā asins lāse. To lāsi tu iespied ar pirkstu zemē. Pēc tam kad iztecēs visas asinis, iemērc tajās priekšautu un vēlāk aproc to dārzā pirmā loga priekšā. Tikai pielūko, lai neviens to neredzētu.

Nakamaja diena govi nokava. Bārenīte pirmo asins lasi iespieda zemē, bet asinis iemērkto priekšautu apraka dārzā.

Pagāja vairāki gadi. Bārenīte izauga par lielu, skaistu meiteni. Bet arī tagad pamāte viņu tramdīja un māsas zoboja.

Kādā pavasarī tajā vietā, kur bārenīte bija iespiedusi zemē govs asins lāsi, pavērās dzidra vīna avots, bet dārzā, kur viņa apraka asinīs iemērkto priekšautu, izauga ļoti skaista ābele, uzplauka ziedos, un vasarā visi tās zari līka no zelta āboliem.

Reiz garām jāja tās zemes ķēniņa dēls. Viņš ieraudzīja neparasto ābeli un iegriezās palūgt tās augļus. Pagalmā ieraudzīja vīna avotu un gribēja iebaudīt no tā. Saimniece pasauc savu vecāko meitu un saka:

— Ej, meitiņ, dārzā, noplūc ābolus, iesmel vīnu un pacienā augsto ciemiņu.

Bet vecākā meita nevarēja nedz noplūkt ābolus, nedz iesmelt vīnu: kad viņas rokas sniedzās pēc āboliem, ābele zarus pacēla uz augšu, kad viņa liecās pēc vīna, vīns kritās dziļāk. Tad māte sūtīja otru meitu — arī tā nespēja nedz ābolus noplūkt, nedz vīnu iesmelt. Noskaitusies gāja pati — arī viņa neko nevarēja izdarīt. Tad pamāte teica bārenītei:

— Ej tu, varbūt būsi laimīgāka.

Bārenīte aizgāja un sāka dziedāt:

— Manu zelta ābelīt, zemāk, zemāk!

Manu vīna avotiņ, augstāk, augstāk!

Ābeles zari tūdaļ nolīka uz leju, vīns avotā pacēlās uz augšu. Meitene noplūca ābolus, pasmēla vīnu un pacienāja ciemiņu.

Tad viņa atkal sāka dziedāt:

— Manu zelta ābelīt, augstāk, augstāk!

Manu vīna avotiņ, dziļāk, dziļāk!

Un ābeles zari pacēlās tik augstu, ka neviens vairs nevarēja aizsniegt ābolus, bet avots nokritās tik dziļi, ka neviens vairs nevarēja pasmelt vīnu.

Ķēniņa dēlam bārenīte ļoti patika. Viņš uzdāvināja tai zīda kleitu un zelta kurpes. Šis tērps viņai tā piestāvēja, ka ķēniņa dēls nespēja atraut ne acu no viņas.

Tad ķēniņa dēls sacīja:

— Skaisto meitenīt, vai esi ar mieru kļūt par manu sievu?

Bārenīte tikai zemu nolieca galvu, bet ķēniņa dēls uzsēdināja viņu uz zirga. Tikko zirgs spēra soli, ābele dārzā tūdaļ iešalkojās, avots pagalmā sāka mutuļot, un abi sekoja jaunajam pārim līdzi.

.

ČUŽUKS

Dzlvoja vecītis un vecenīte. Viņiem bija dēls, vārdā Cužuks. Kad vecāki nomira, Cužuks palika viens. Viņš mantoja visu bagātību: salnos zirgus, brūnraibos vēršus, medību suņus.

Cužukam patika vizināties no kalna ar ragutiņām. Reiz viņš, pabarojis zirgus un vēršus, iedevis suņiem ēst, iztaisīja sev ragutiņas un aizvilka tās uz kalna. Tur vizinās un dzied:

— Žvīku žvāku — vizinos.

Ļaunās laumas izdzirda, ka Cužuks vizinās. Agri no rīta viņas jau stiepj milzīgas ragavas. Uzstiepušas kalnā, vizinās un dzied:

— Žvīku žvāku — vizināmies.

— Zirgus baroju,

Zirgus dzirdinu.

Vēršus baroju,

Vēršus dzirdinu.

Tītarus baroju,

Suņus ēdinu.

Cužuks, ar laumām parunājies, paņēma ragutiņas un gāja vizināties. Laumas jau vizinās un dzied:

— Mūsu kalni, tavas lejas.

Cužuks viņām atbild:

— Mani kalni, jūsu lejas.

Laumas saka:

— Lai tie kalni būtu tavi, — un velk milzīgas ragavas, cita citu vizina. Cužuks arī vizinās: žvīks — un lejā!

Laumas bija pašuvušas lielum lielu maisu. Kā Cužuks laidās no kalna, tā — žvīks! — ar visām ragutiņām maisā iekšā. Laumas maisu aizsēja, uzlika uz ragutiņām un vilka mājup. Aizvilka, nolika klētī. Tad iekurināja krāsni — un taisījās Cužuku cept. Bet Cužukam kabatā bija nazis, viņš pārgrieza maisu un izlīda ārā. Izlīdis pavērās apkārt un redz: klētī laumas dēls guļ. Viņš dēlu iebāza maisā un aizsēja. Pats uzrāpās klētsaugšā, nolīda pažobelē un sēž.

Laumas sakarsēja ūdeni, atskrēja, pakampa maisu un aiznesa. Laumas dēls brēc, taču viņas domā, ka brēc Cužuks. Bet Cužuks tikai skatās, kā laumas dēlu iebāž krāsnī un izcep. Pēc tam laumas nolauž viņa pirkstiņu, grauž un dzied:

— Cik gards un cik salds mūsu Cužuka pirkstiņš!

— Nav gards un nav salds jūsu laumēna pirkstiņš!

Tad laumas ieraudzīja, ka Cužuks dzīvs. Cužuks nolēca no klēts un bēg prom. Laumas dzenas viņam pakaļ. Cužuks pieskrēja pie ozola — hop! — uzlēca pašā galotnē un sēž. Laumas pieskrēja, bet neko viņam nevar darīt. Aizgāja atpakaļ uz mājām, atnesa cirvjus un cērt ozolu, bet cirvji truli — necērt.

Tajā brīdī lapsa, garām skriedama, laumām vaicā:

— Kūmiņas, kūmiņas, ko jūs te darāt?

— Ozolu cērtam.

— Dodiet, es jums uztrīšu cirvjus! Lieciet man uz astes.

Laumas cirvjus uzlika lapsai uz astes. Lapsa aizskrēja uz piekalni, pret akmeni notrulināja tos un atnesa ar izlocītiem asmeņiem.

— Re, uztrinu!

Laumas atkal sāka cirst ozolu — cirvji ne tik necērt! Viņas zvetē ar cirvjiem, grauž ar zobiem. Cužuks redz, ka ozolu drīz nograuzīs. Viņš nobijās un sāka saukt savus lopus:

— Suk, šuk, šuk, salnie zirgi,

Tpru, tpru, tpru, raibie vērši,

Se, se, se, baltie suņi!

Lopi viņu sadzirdēja: zirgi izlauza durvis, vērši norāvās no valgiem, suņi — no ķēdēm, un nu visi skrien, ko kājas nes. Zirgu pakavi, pa ledu skrienot, klaudz — klip, klip, klip! Laumas, to izdzirdušas, vaicā:

— Puisīt, puisīt, kas tur klipina?

Cužuks, ozolā sēdēdams, atbild:

— Kunigaikstls jāj šurp, pakaviem ķlipinot.

Lopi atsteidzas un redz: laumas ozolu cērt, bet Cužuks tup virsotnē. Zirgi metās laumām virsū, spārdīja tās ar kājām, mīņāja, vērši ar ragiem badīja, suņi koda — tā laumas sabradāja un samala sīkās druskās. Tās vēl tagad saulainā dienā mirguļo sniegā.

DEVIŅI BĀLIŅI UN VIENA MĀSA

Dzivoja deviņi balini un viena masa, varda Elemte. Vecāki mirdami dēliem atstāja katram kumeļu, bet meitai ķēvi — šo deviņu kumeļu māti. Kādā jaukā pavasarī tai zemei uzbruka ienaidnieki un bāliņi aizjāja karā. Elenīte palika mājās viena.

Māsa ilgi gaidīja bāliņus. Pagāja deviņi gadi, bet viņu kā nav, tā nav. Tad Elenīte iejūdza savu ķēvīti un brauca meklēt bāliņus. Brauca ilgi ilgi, nezinādama, vai viņas bāliņi vēl tālu. Un Elenīte sāka dziedāt:

— Iezviedzies, ķēvīte,

Iezviedzies, bērīte:

Kur tavi deviņi dēliņi,

Tur mani deviņi bāliņi!

Ķēvīte iezviedzās, un Elenīte aiz simts jūdzēm sadzirdēja deviņu kumeļu zviedzienus. Viņa brauca uz to pusi, no kuras skanēja zviedzieni. Brauca pa lielu mežu un redzēja — pretī cilpo zaķis. Tas saka:

— Elenīt, paved mani ratos, mednieks ar suņiem dzenas man pakaļ!

Elenīte paņēma zaķi un ielika ratos. Tā suņi paskrēja garām.

Viņa brauca uz priekšu un panāca laumu — raganu. Lauma šļūca, silē cūku iejūgusi, zarnu grožus turēdama, riebīgās skrandās ietuntulē-jusies. Abas piebrauc pie divām upēm. Nu lauma saka:

— Elen, EIen, ejam peldēties! Šinī upē pieniņš plūst, bet tanī upē asins verd!

Zaķis brīdina:

— Elenīt, Elenīt, neklausi laumu! Šinī upē asins verd, bet tanī upē pieniņš plūst.

Lauma pārskaitusies saķēra zaķi un izgrieza tam kāju. Elenīte laumai neklausīja un peldēties negāja. Brauca abas uz priekšu un atkal piebrauca pie divām upēm. Lauma sauc:

— Elen, Elen, ejam peldēties! Šinī upē pieniņš plūst, bet tanī upē asins verd!

Zaķis brīdina:

— Elenīt, Elenīt, tanī upē pieniņš plūst!

Lauma pārskaitās un izgrieza zaķim otru kāju. Elenīte zaķim paklausīja un peldēties negāja. Drīz atkal piebrauca pie divām upēm. Zaķis Elenītei atkal neļāva peldēties. Lauma viņam izgrieza abas pakaļkājas. Beidzot lauma viņam norāva galvu un zaķis nobeidzās. Elenīte un lauma atkal piebrauca pie divām upēm. Lauma Elenīti aicina asins upē peldēties. Tagad vairs nebija kas Elenīti brīdina un viņa ar laumu gāja peldēties. Lauma pirmā izmetās no upes, uzvilka Elenītes drēbes un iesēdās viņas ratos. Elenīte neko citu nevarēja darīt: bija jāietuntulējas laumas skrandās. Viņa iesēdās silē un brauc. Lauma rupjā balsī sāk dziedāt:

— Iezviedzies, ķēvīte,

Iezviedzies, bērīte:

Kur tavi deviņi dēliņi,

Tur mani deviņi bāliņi!

Ķēvīte laumai neklausīja un neiezviedzās. Tad lauma lika, lai Elenīte dzied. Elenīte dziedāja, un ķēvīte iezviedzās. Arī deviņi kumeļi tagad iezviedzās pavisam tuvu. Lauma brauca uz to pusi, bet Elenītei pateica, lai braucot nopakaļ. Drīz vien abas iebrauca bāliņu sētā. Bāliņi laumu nepazina; pēc drēbēm tā izskatījās kā māsa, tikai nevarēja beigt brīnīties: Elenīte bija ļoti skaista, bet šī ir tik briesmīgi neglīta.

— Un te — mana ganu meita! — lauma pateica bāliņiem un parādīja Elenīti. Bāliņi Elenīti nepazina, tomēr viņas seja tiem atgādināja māsu un bāliņi gribēja vest viņu uz pili. Lauma neļāva un lika Elenītei pa nakti jāt pieguļā. Bāliņi laumu ieveda pilī, apsēdināja pie galda, cienāja ar miestiņu un vīnu, bet Elenīte aizjāja zirgus pieguļā. Elenīte gana zirgus un raudādama žēli dzied:

— Miestiņu, vīnu ragana bauda,

Bāliņu māsa kumeļus gana!

Tad, vērdamās pilnajā mēnesī, atkal uzsāka:

— Pastāsti visu man, mēnestiņ mīļo, —

Kā mani vecāki debesīs dzīvo?

Un mēness viņai atbildēja:

— Tētiņš tavs debesīs miestiņu bauda,

Māmiņa tava tur šķetina zīdu.

Lauma — ragana iznāca uz lieveņa un, dzirdēdama šādu dziedāšanu, rupjā balsī uzbrēca:

— Tēvs tur mēslus mēž un ārda,

Tava māte skaidas lasa.

Bāliņi saklausīja Elenītes dziesmas. Šīs dziesmas viņiem ļoti patika. Otrā nakti vecākais bāliņš gāja viņai līdzi pieguļā, gribēja paklausīties, kā viņa dzied. Bet viņš ātri aizmiga un neko nedzirdēja. Trešajā naktī

gāja otrs bāliņš. Arī tas ātri aizmiga un dziesmas nedzirdēja. Tā visi bā-liņi pēc kārtas gāja, bet neviens dziesmas nedzirdēja. Beidzot aizgāja jaunākais bāliņš. Viņš aizgājis apgūlās un izlikās aizmidzis. Tad Elenīte, tāpat kā visas citas naktis, sāka raudāt un dziedāt:

— Miestiņu, vīnu ragana bauda,

Bāliņu māsa kumeļus gana!

Kad Elenītes dziesma bija galā, bāliņš sacīja:

— Paieskā man galvu!

Elenīte viņam galvu ieskā, bet pašai asaras no acīm birtin birst uz bāliņa galvas. Tanī brīdī viņas rokā kaut kas iespīdējās un bāliņš pazina Elenītes gredzenu, ko viņai bija atstājusi māte. Bāliņš pārsteigts vaicāja, no kurienes šis gredzens. Elenīte viņam visu izstāstīja. Nu bāliņi norunāja laumai atriebties: nākamajā dienā viņi notriepa ķēvīti ar piķi un piesēja pie durvīm. Tad aizgāja pie laumas un sacīja:

— Nāc, māsiņ, pastaigāties pa dārzu!

Lauma gāja un, ieraudzījusi pie durvīm nopiķotu zirgu, uzbrēca:

— Kāpēc tā ķēve te stāv?

Bāliņi saka:

— Uzšauj, māsiņ, viņai ar roku, pati ies prom.

Lauma uzšāva ķēvītei, un viņas roka pielipa. Bāliņi saka:

— Uzšauj ar otru roku, pirmā atlēks!

Lauma uzšāva, un arī otra roka pielipa.

Pēc tam viņa spēra ar kāju, kāja pielipa, spēra ar otru, arī tā pielipa. Tagad bāliņi saka:

— Pagrūd, māsiņ, ar vēderu, tad atlēks ij rokas, ij kājas!

Lauma pagrūda un visa pielipa. Nu bāliņi ķēvītei saka:

— Aiznes, ķēvīt, ļauno laumu, kur saule neiespīd, kur vēji nepūš, kur neviens zvērs neiegriežas, kur neviens putns neatlido!

Pēc tam viņi lika ķēvītei vīna upē nomazgāties, zīda pļavā izvārtīties un atgriezties mājās. Ķēvīte tā arī darīja. Bet bāliņi ar māsu ilgi uir laimīgi dzīvoja. Un dzīvo vēl šodien, ja nav miruši.

BĀRENIS UN RAGANAS

Bārenis reiz devies pasaulē laimi meklēt. Gājis, gājis, līdz nonācis lielā muižā. Tajā muižā dzīvojuši divi vecīši. Bārenis viņiem palūdzis naktsmājas. Vecīši bijuši ar mieru, tikai sacījuši:

— Tev, dēliņ, pie mums neklāsies labi, jo te ir daudz raganu; tās mums izrāva acis. Arī tevi tas pats var piemeklēt.

Bet zēns nenobijās un palika pie vecīšiem. Vecīši sūtīja viņu ganīt kazas. Zēns iztaisīja stabuli, nolauza lunkanu vicu un sadzina kazas augļu dārzā. Ganīdams ierauga — laižas ragana un kliedz:

— Kāpēc tu kazas gani mūsu dārzā? Mēs tavam tēvam un tavai mātei izrāvām acis, izrausim arī tev!

Zēns nesatrūkās un sacīja:

— Ko lai dara, ja izrausiet, tad būs izrautas. Tikai vispirms atļaujiet man paspēlēt stabuli.

Ragana atļāva. Zēns sāka spēlēt, ragana — dejot. Dejoja, dejoja, kamēr nogura, bet nogurusi sāka šļūkt uz vēdera. Tad zēns pieskrēja pie raganas, sadeva tai ar vicu un nosita. Zēns pārdzina kazas mājās un pastāstīja vecīšiem par notikušo. Vecīši ļoti priecājās par tādu zēna drošsirdību.

Otrā dienā zēns atkal dzina kazas uz augļu dārzu. Atkal kliegdama brēkdama atlaidās ragana:

— Kāpēc tu kazas gani mūsu dārzā? Mēs tavam tēvam un tavai mātei izrāvām acis, izrausim arī tev!

Bet zēns atbild:

— Ko lai dara, ja izrausiet, tad būs izrautas. Tikai vispirms atļaujiet man paspēlēt.

Arī šī ragana atļāva. Tikko zēns stabuli pielika pie lūpām, ragana sāka dejot. Dejoja, dejoja, kamēr nogura, bet nogurusi sāka šļūkt uz vēdera. Tad zēns pieskrēja pie raganas un ar vicu viņu nosita.

Nākamajā dienā zēns atkal augļu dārzā ganīja kazas. Kliegdama atlaidās trešā ragana:

— Kāpēc tu kazas gani mūsu dārzā? Mēs tavam tēvam un tavai mātei izrāvām acis, izrausim arī tev!

— Ko lai dara, ja izrausiet, tad būs izrautas. Tikai vispirms atļaujiet man paspēlēt.

Arī trešā ragana atļāva. Tikko zēns sāka spēlēt, ragana — tūlīt dejot. Dejoja, dejoja, kamēr nogura, bet nogurusi sāka šļūkt uz vēdera. Tad zēns pieskrēja pie raganas un sacīja:

— Atdod mana tēva un manas mātes acis, tad tevi laidīšu vaļā.

Ragana saka:

— Aizej uz pirti un tur zilā kārbiņā atradīsi tēva acis, bet sarkanā — mātes acis. Tur būs pudelīte asiņu, kuras vispirms iepilini dobumos, un tad liec iekšā acis.

Kad ragana visu bija pateikusi, zēns viņu nosita. Kazas aizdzina uz mājām un vecītim ar vecenīti vaicāja:

— Vai gribat, mīļie, lai jums būtu acis?

Abi vecīši saka:

— Kā, dēliņ, lai mēs negribētu gaismas!

Tad zēns izkurināja pirti, nomazgāja vecīšus, dobumos iepilināja asinis un ielika viņiem acis. Vecīši ļoti priecājās par atgūto redzi un no sirds zēnam pateicās.

Reiz atlidoja pie vecīšiem vārna un ķērca:

— Krā, krā, ielūdzu jūs kāzās!

Vecītis ar vecenīti izcepa raušus, uzsēdās āžiem mugurās un jāja uz kāzām, bet mājās atstāja zēnu vienu pašu. Visas atslēgas atdeva viņam, tikai vienu negribēja dot. Zēns sāka lūgties:

— Tētiņ, tik daudz laba esmu tev darījis — no raganām atdabūju dārzu, ieliku acis, bet tev žēl atstāt man atslēgu.

Vecītis nokaunējās un atdeva zēnam atslēgu. Palicis viens, zēns tūdaļ atslēdza aizliegto istabu un ieraudzīja ļoti skaistu zirgu. Viņš izveda zirgu ārā, apsegloja un jāja paklejot pa pasauli.

Vecīši atgriežas no kāzām un skatās: mājās nav ne zirga, ne zēna. Un vecītis sāka dzīties pakaļ. Dzinās, dzinās, kamēr zēnu panāca; tad lūdza, lai atdodot zirgu. Bet zēns saka:

— Tētiņ, tik daudz laba esmu tev darījis — no raganām atdabūju dārzu, ieliku acis, bet tev šā zirga žēl.

Vecītis nokaunējās un atgriezās mājās. Mājās vecenīte sarāja vecīti, kāpēc atdevis zirgu, un atkal lika dzīties pakaļ. Vecītis dzinās, dzinās pakaļ, kamēr panāca. Un zēns atkal izlūdzās, lai vecītis viņam neatņem zirgu. Tā vecītis tukšā atgriezās mājās, bet sieva atkal viņu sarāja un lika jāt un atņemt zirgu. Vecītis aizjāja. Dzinās, dzinās pakaļ, tomēr zēnu vairs nepanāca.

Bet zēns tikmēr jāja un jāja tālāk un vairs neatgriezās.

.

TRĪS BRĀĻI

Dzivoja trīs brāļi — divi gudri, trešais muļķis. Tēvs mirdams vienam dēlam atstāja suni, otram kaķi, bet jaunākajam — muļķim — milnu. Vecākie brāļi pārdeva suni un kaķi un dabūja daudz naudas. Jaunākais milnu nepārdeva, aizbildinādamies: «Gan man noderēs.» Pēc kāda laika visi trīs brāļi devās pasaulē.

Gāja, gāja un ieraudzīja mājiņu. Ap mājiņu bija rāceņu dārzs. Muļķis ieskrien dārzā, rauj no zemes rāceņus un met kaudzē, rauj un met. Brāļi nobijušies viņam sauc:

— Ātrāk nāc šurp! Vēl nelaimi uzvelsi mums kaklā!

Muļķis atbild:

— Es rauju tikai sārtos! — un atkal rauj un met kaudzē.

Tajā brīdī no mājiņas izsteidzās ragana, noķēra visus trīs brāļus un

sabāza pakrāsnē. Tā nebija pati ragana, bet tikai raganas vecākā meita. Divas pārējās meitas ar māti bija aizlaidušās vakarēt.

Pēc kāda laiciņa sāka trakot negaiss un vējš... Vecā ragana aurēdama atlaidās mājās.

— Skaties, māt! — meita iesaucās. — Es trīs veprus noķēru, būs gaļa!

— Bet kur ir tie vepri? — ragana vaicāja.

— Iesprostoju pakrāsnē!

Ragana lika, lai meita izcep vienu «vepri», un atkal aizlaidās prom.

Raganas vecākā meita atvēra pakrāsni un mīlīgā, smalkā balsī vaicāja:

— Vai esat vēl dzīvi, brālīši?

Muļķis atbildēja:

— Esam!

Brāļi nobijušies liek, lai muļķis klusē, bet šis neklausa un vēlreiz iesaucas:

— Esam, esam!

Raganas meita saka:

— Izlieniet ārā kaut viens, brālīši!

— Lien tu, muļķi! — un brāļi izstumj ārā muļķi. Raganas meita muļķi nomazgā, uz pavarda iesēdina skaistos ratos un saka:

— Nogulies, brālīt, es tevi pavizināšu.

Lai arī muļķim nav prāta, tomēr viņš saprata, ka raganas meita viņu ar ratiem grib iestumt krāsnī un izcept. Viņš noguļas ratos te šķērsām, te slīpi un tik saka:

— Es neprotu, jaunkundz, neprotu!... Es neprotu, jaunkundz, neprotu!

Tad viņa pati apgūlās ratos un sacīja:

— Paskaties, kā jāguļ! Šitā, šitā!

Tajā pašā mirklī muļķis ņēma un iestūma viņu krāsnī, bet pats atkal Ielīda pakrāsnē.

Kad svīda gaisma, vecā ragana ar abām meitām atlaidās mājās, atvēra krāsni, izvilka vecāko meitu, nepazina to, apēda un aizlaidās pasaulē cilvēkus ķert. Laizdamās prom, ragana atstāja mājās vidējo meitu un lika, lai tā Izcepot otru brāli. Viss notika tāpat kā iepriekšējo reizi: māte no

atlaidās mājās un apēda vidējo meitu. Kad ēda, vecā ragana teica, ka abas meitas esot aizlaidušās kaut kur pasaulē vakarēt vai cilvēkus ķert.

Trešajā dienā jaunākajai meitai pienāca kārta saimniekot. Ragana lika, lai viņa izcepot trešo brāli, un pati aizlaidās prom.

— Izlieniet ārā kaut viens, brālīši! — jaunākā meita smalkā balsī ierunājās.

Un brāļi atkal izstūma muļķi. Tas ratos gūlās šķērsām un sacīja vienu un to pašu:

— Es citādi neprotu, jaunkundz!

Raganas meita muļķim gribēja parādīt, kā pareizi jānoguļas ratos, un pati apgūlās. Muļķis tūliņ ratus iestūma krāsnī, bet pats atkal ielīda pakrāsnē.

Atlaidās vecā ragana un apēda savu pēdējo meitu. Kad beidza ēst, kaut kas iezibējās. Ragana pazina jaunākās meitas gredzenu un apraudājās:

— Es visas savas meitas esmu apēdusi!... Nu gan es viņiem rādīšu! Iznīcināšu visus trīs, ka ne smakas nepaliks!

Ragana atvēra pakrāsni un smalkā balsī sacīja:

— Vai jūs vēl esat šeit, brālīši!

Muļķis atsaucās:

— Esam, esam, kā lai nebūtu!

— Izlieniet ārā kaut viens, brālīši!

— Izvelc pati, ja gribi! — muļķis atsaucās.

Ragana bāž galvu un lien pakrāsnē. Muļķis kā zvēla viņai ar milnu pa galvu, tā šo nosita.

Nu brāļi izlīda no pakrāsnes un gāja tālāk. Muļķis paņēma līdzi beigto raganu un pakrāsnes skaisto aizbīdni ar zvaniņiem. Brāļi viņam to negribēja atļaut, bet muļķis neklausīja.

Tā brāļi iet tālāk. Iestājās nakts. Viņi iegāja mežā, uzkāpa kokā, lai pārgulētu. Naktī uz mežu ar lepniem zirgiem skaistā karietē atbrauca dārgās drēbēs ģērbušies laupītāji. Viņi apstājās zem tā koka, kurā gulēja brāļi, un sakūra uguni. Pavārs uzlika katlu un vārīja putru. Muļķis paskandināja pakrāsnes aizbīdņa zvaniņus. Brāļi viņam lika rimties, bet muļķis sāka skandināt vēl skaļāk un nometa zemē raganu. Laupītāji nobijās un aizmuka. Pavāram bija žēl putras, un viņš nāca atpakaļ. Pie putras katla ieraudzīja muļķi. Muļķis vaicā:

— Vai tava putra labi garšo?

— Vēl neesmu nogaršojis, — pavārs atbildēja.

— Tad atver muti, došu nogaršot!

Pavārs atvēra muti, un muļķis nogrieza viņam mēli. Pavārs steberē-dams metās skriet! Laupītāji nobijās vēl vairāk un muka prom, ko kājas nes. Nu muļķis pasauca pārējos brāļus. Viņi nokāpa no koka, paņēma zirgus, karietes un laupītāju atstāto naudu, pārbrauca mājās un dzīvoja laimīgi.

.

BĀRENĪTE ELENĪTE UN VIŅAS BRĀLĪTIS AVĒNTIŅŠ

Kadreiz dzīvoja brālis Jonuks un masa Elenite. Kad vecāki nomira, brālis ar māsu devās pasaulē laimi meklēt.

Bija vasara, saule stipri cepināja. Jonuku saka mocīt slapēs, gribējās dzert, bet tuvumā nebija upītes. Iedams pa ceļu, viņš ieraudzīja smiltīs iemītu zirga pēdu, pilnu ar ūdeni, un māsai saka:

— Elenīt, es ļoti gribu dzert! No šīs pēdas visu ūdeni izdzeršu!

Bet māsa atbildēja:

— Nedzer, brālīt, par kumeliņu pārvērtīsies.

Un viņi gāja tālāk. Tad Jonuks ieraudzīja vērša pēdu, pilnu ar ūdeni, un gribēja to izdzert, bet Elenīte atkal teica:

— Nedzer, brālīt, par vērsēnu pārvērtīsies.

Gāja tālāk. Jonuku tā moka slāpes, ka vairs nespēj paiet. Viņš smiltīs ieraudzīja avēntiņa pēdu ar ūdeni un, nepajautājis māsai, izdzēra to sausu. Māsa redz, ka brāļa vairs nav; viņa pavērās apkārt un brāļa vietā ieraudzīja avēntiņu. Elenīte apskāva avēntiņa kaklu un ilgi raudāja, bet asaras neko nelīdzēja: brālis tik un tā palika par avēntiņu.

Elenīte devās tālāk, vezdama avēntiņu. Pievakarē nonāca pie kādas ķēniņa pils. Ieiet sētā baidījās, jo tur bija neganti suņi. Viņa uzkāpa uz siena kaudzes, uzcēla augšā arī avēntiņu un aizmiga. No rīta ķēniņš, ieraudzījis kādu uz siena kaudzes gujam, sūtīja savus kalpus, lai tie paskatās, kas tur ir. Kalpi atgriezušies ķēniņam stāsta, ka uz siena guļot ļoti skaista meitene un klēpī turot avēntiņu. Ķēniņš lika meiteni atvest pie viņa. Kalpi atveda. Kad ķēniņš dabūja zināt, ka meitene ir bārene, apņēmās viņu uzaudzināt. Tā Elenīte palika ķēniņa pilī.

Pēc kāda laika ķēniņš nodomāja avēntiņu nokaut. Elenīte ķēniņu lūdz, lai avēntiņu nekauj, jo tas esot viņas brālītis. Sākumā ķēniņš negribēja tam ticēt, bet pēc tam meiteni paklausīja un avēntiņu atstāja dzīvu.

Pagāja vairāki gadi. Elenīte izauga liela. Viņa bija slaida, skaista un laba meitene. Viņa ķēniņam ļoti patika, un viņš apprecēja meiteni. Bet turpat dzīvoja ļauna ragana, kura briesmīgi gribēja, lai ķēniņš šo precētu. Tagad šī ragana Elenīti ļoti apskauda: nozvērējās par katru cenu viņu nobeigt.

Reiz Elena gāja peldēties. Ragana viņu iegrūda ūdenī, pati uzvilka viņas drēbes un aizgāja uz ķēniņa pili, lai ieņemtu Elenas vietu. Ūdenī iegrūstā Elena nenoslīka, bet pārvērtās par zelta raudu. Ragana, aizgājusi uz pili, izlikās slima. Viņa atlaidās gultā un ķēniņam sacīja:

— Kā man apriebies tas avens! Esi tik labs un liec viņu nokaut!

Ķēniņš nobijies saka:

— Vai tu murgo? Tu gribi nokaut avēntiņu! Bet aizvien man sacīji, ka tas esot tavs brālis Jonuks... Tu viņu tā saudzēji un mīlēji!

Ragana atbildēja:

Es tad biju muļķe ... Tīšām tā sacīju ... Vai gan avens varētu būt mans brālis? Tagad esmu slima un, ja nedabūšu tā avena gaļu, tad nomiršu.

Ķēniņš viņai saka, lai ēdot aitas gaļu, bet ragana tikai runā savu, ka nedzīvošot, ja ķēniņš avenu nenokaušot. Ķēniņam avēntiņa bija ļoti žēl, un viņš to nekāva. Tomēr viņam likās pārāk dīvaini, ka viņa sieva, kura avēntiņu tik ļoti mīlēja, tagad grib ēst tā gaļu.

Ап aventiņš atskarta, ka ragana grib viņu nokaut; aizgaja pie tā ezera, kurā māsa bija noslīkusi, un sāka dziedāt:

— Mana māsa — Elenīte, Elenīte!

Ķēniņš taisās nokaut mani, nokaut mani.

Visi kalpi trin jau nažus,

Meitas steigā kublus skalo,

Ļaunā ragana grib manu gaļu.

Elenīte no ezera atbildēja:

— Manu brālīt — avēntiņ, avēntiņ!

Ķēniņam tu ej un saki, ej un saki,

Visu ciemu lai sauc kopā,

Zīda tīklu lai auž aši,

Zelta raudu lai ķer rokā!

Kalpi dzirdēja, kā avēntiņš dziedāja un kā zivtiņa no ūdens viņam atbildēja. Viņi par dzirdēto pastāstīja ķēniņam. Ķēniņš nākamajā dienā devās pie ezera un noslēpās krūmā, lai avēntiņš viņu neredzētu. Avēntiņš atkal atnāk pie ezera un dzied:

— Mana māsa — Elenīte, Elenīte!

Ķēniņš taisās nokaut mani, nokaut mani.

Visi kalpi trin jau nažus,

Meitas steigā kublus skalo,

Ļaunā ragana grib manu gaļu.

Māsa no ūdens viņam atkal atbildēja. Ķēniņš visu to dzirdēja; pārnācis mājās, viņš sasauca kopā visus sādžas ļaudis un lika aust zīda tīklu. Kad tīkls bija noausts, viņš tūdaļ pavēlēja noķert raudu. No ūdens izvilktā rauda un avēntiņš tūlīt pārvērtās par cilvēkiem. Ķēniņš pazina savu īsto sievu un saprata, ka ragana Elenu bija noslīcinājusi, gribēdama ieņemt viņas vietu, un lika raganu nogalēt, bet pats ar Elenu un Jonu palika pilī un dzīvoja laimīgi jo laimīgi.

LIKTENIS

Dzīvoja divi brāli — viens bagāts, otrs nabags. Lai kā nabags pūlējās — viņam galīgi neveicās, nekādi nespēja sagādāt iztiku savai ģimenei. Reiz naktī viņš iet gar bagātā brāļa lauku un redz: kāds uz brāļa druvu kūļus nes. Nabags pavaicāja:

— Kas tu tāds esi?

Un izdzirda balsi:

— Tava bagātā brāļa liktenis.

— Bet kur ir mans liktenis?

— Tev likteņa nav, tavs liktenis ir posts.

Nabaga vīrs nolēma aizbēgt no posta. Iesēdināja rateļos sievu un bērnus, sakrāva savu bēdīgo iedzīvi un brauc, kur acis rāda. Te jūt — rokas salst, cimdi mājās aizmirsušies. Viņš atgriežas pēc cimdiem un dzird — uz krāsns kāds žēli vaid.

— Kas tu esi? — vīrs vaicā.

— Es esmu tavs posts. Nepamet mani, paņem līdzi. Es tik un tā tevi panākšu.

— Bet mani rateļi jau pilni. Nav vairs vietas, — vīrs saka. — Ja gribi, ielien pudelē, tad tevi paņemšu līdzi.

Posts ielīda pudelē, vīrs to aizkorķēja un ieraka zemē zem tilta. Pats ar ģimeni atgriezās savās mājās un sāka dzīvot. Tagad viņam jau labāk sāka veikties: kūtī radās lopi, arī govi iegādājās.

Nopļāvis rudzus, jaunākais brālis vecāko uzaicināja ciemos. Vecākais brālis mielojas ar rausi un nevar vien beigt nobrīnīties:

— Kā tu, brāl, tā iedzīvojies mantā?

Nabaga brālis pastāstīja, kā viņš postu zem tilta apracis. Bagātais ēdienus tā tiesā, ka ausis kust, un sevī gudro, kā viņš postu varētu izlaist ārā un brālim uz kamiešiem uzsēdināt.

Nabags lūdz:

— Paliec, brāl, paciemojies vēl, pārnakšņo.

Bet brālim ciemošanās vairs nav prātā. Viņš pa galvu pa kaklu steidzās prom un palīda zem tilta pudeli meklēt. Atrada, atkorķēja, izlaida postu ārā un saka:

— Ej tik pie mana brāļa! Viņš, re, mantā iedzīvojies. Tev darba būs papilnam, kamēr viņu atkal izputināsi.

Bet posts šim neklausa. Ieķērās bagātā brāļa svārku stūros un čukst:

— Tavs brālis ir ļauns cilvēks, viņš mani piecus gadus turēja, iespundējis pudelē, bet tu mani atbrīvoji. Labāk es iešu tev līdzi.

Un veltīgi bagātais brālis mēģināja tikt vaļā no posta — tas pieķēries turējās, kamēr bagātais izputēja un pēdīgi aizgāja ubagot.

.

GULBJU KARALIENE

Senos laikos dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņi abi katru rītu gāja līdumus līst. Kā viņi aiziet, tā pagalmā nolaižas gulbīte, noliek spārniņus, pārvēršas par meiteni, izkurina krāsni, izvāra ēdienu, visu izmazgā un atkal lido prom. Vecītim ar vecenīti par mājām nav nekādu iiipju: tur visi darbi allaž padarīti. Viņi abi brīnījās, kur tāds labdaris radies. Kādu dienu vecītis paliek mājās, paslēpjas zem kubla un gaida, kas atnaks. Te redz — nolaižas gulbīte, noliek spārniņus, pārvēršas par inellenl un iet pēc ūdens. Vecītis tūda} paņem spārniņus un sadedzina. Meitene atnāk ar ūdeni, skatās — spārnu vairs nav. Viņa sāka raudāt, gaužas asaras liet: žēl tēva, māmiņas, žēl sava mīļotā. Meitene tā arī palika dzīvot pie vecīšiem.

Reiz karalis vecīšu majas tuvuma medija un ieraudzīja meiteni. Meitene viņam ļoti iepatikās, un viņš vecītim saka:

— Es tev došu miljonu naudas, tikai tu atdod man viņu par sievu! Ko vecītim darīt — atdeva meiteni. Karalis pārveda viņu mājās un

apprecēja, bet pēc kāda laika viņi sagaidīja dēlu.

Vienu dienu karaliene ar dēlu staigāja pa dārzu. Skatās — lido gulbji. Pašā priekšā lido viņas tēvs un dzied:

— Raugos, raugos — ieraudzīju Manu meitu staigājot,

Savu dēlu auklējot.

Zīda lakats galviņā,

Zelta gredzens pirkstiņā,

Zelta raksti rociņā!

Es tev, meitiņ, spārnu došu —

Atstāj dēlu postā nīkt!

Meitai sirsniņa iesāpējās, sāka birt asariņas. Un viņa dziedādama tētiņam atbild:

— Nemet, tētiņ, spārnu lejā,

Neļaušu es dēlam nīkt!

Karalis viņu satiek un vaicā:

— Kāpēc tavas acis saraudātas?

Viņa atbild:

— Dēliņš raudāja, raudāju arī cs.

Otrā dienā atkal tas pats: gulbītes māte lido un to pašu dzied. Tad atlido brālis, māsa, un visi dzied to pašu dziesmiņu. Karaliene nevienu no viņiem neklausa. Beidzot skatās — lido viņas mīļotais un dzied:

— Raugos, raugos — ieraudzīju Manu mīļo staigājot,

Savu dēlu auklējot.

Zīda lakats galviņā,

Zelta gredzens pirkstiņā,

Zelta raksti rociņā!

Es tev, mīļā, spārnu došu —

Atstāj dēlu postā nīkt!

Viņa vairs neizturēja un atbildēja:

— Met man, mīļais, spārnu lejā,

Ļaušu dēlam postā nīkt!

Mīļotais viņai nometa spārnu, un viņa aizlidoja.

Drīz vien viņas mīļotais aizgāja bojā. Viņa atkal nerod mieru, bet karalis, nevarēdams sagaidīt dēla māti, apprecēja raganu. Tā ne acu galā neieredzēja gulbītes dēliņu. Bet gulbīte allaž atlido pie karaļa, noliek spārniņus, nomazgā dēliņu un, lidodama prom, dzied:

— Sievas vēl guļ,

Kungi vēl guļ,

Sievas vēl guļ.

Sardze vēl guļ,

Sargi vēl guļ,

Sardze vēl guļ.

Mans dēliņš naktī Kājgalī guļ,

Asaras lej.

Tā aizmidzinātais dēls guļ un guļ, kamēr māte atkal atlido. Karalis brīnās par tādu bērna miegu. Kādu reizi viņš ieraudzīja atlidojušo gul-bill un dzirdēja, kā viņa, lidodama prom, dziedāja. Karalis domā šā, domā ta un netiek gudrs, kā gulbīti varētu notvert. Te atnāca uz pili vecītis. Karalis viņam vaicā, kā notvert gulbīti. Vecītis saka:

— Paskaties, pa kuru logu viņa ielido, tad uz palodzes uzlej darvu,

tur pielips viņas kājas un spārni; pēc tam ar kreiso roku kamp, ar labo met — viņa kā bija karaliene, tā ari pārtaps.

Karalis tieši tā ari izdarīja: uzlēja darvu — gulbītes kājas un spārni pielipa, ar kreiso roku viņš kampa, ar labo meta — viņa kā bija karaliene, tā atkal kļuva par karalieni. Karalis raganu nonāvēja un pēc trim dienām sarīkoja dzīres.

Arī es tajās biju, vīnu, miestiņu dzēru, pār bārdu tecēja, bet mutē netika; caur priedulāju braucu, vīzē naudu vedu, mana nauda izbira zemē, tu to savāci, nopirki sev svārkus, bet tagad dod man tos šurp!

.

ZELTMATĪTIS UN ZELTZVAIGZNĪTE

Vienreiz dzīvoja karalis, kurš citādu meiteni sev negribēja ņemt par sievu kā tikai visskaistāko un vislabāko. Un karalim izprecināja tik jauku meiteni ar zelta matiem, ka, viņā raudzīdamies, tas varēja jūsmot bez gala. Karalis meiteni iemīlēja un apņēma sev par sievu, bet viņa vecā un jaunā māte briesmīgi neieredzēja savu vedeklu un drīzāk viņu būtu nobūrusi nekā savās mājās pacietusi. Pēc kāda laika jaunajai karalienei piedzima ļoti skaists dēls. Vecā karaliene dēlu ietīstīja autiņos un It kā apguldināja šūpulī, bet patiesībā to iemeta vācelītē, aizvēra vācelei vāku, aiznesa pie upes un tur, ielikusi vāceli ūdenī, palaida pa straumi. Bet šūpulī vecā ļaundare noguldināja autiņos ietīstītu runci.

Visi, kas no rīta atnāca raudzībās, brīnījās par tik dīvainu — pinkainu bērniņu, bet, iztīstījuši no autiņiem, ieraudzīja, ka tas ir runcis. Karaliene nezināja, ko teikt; arī vecā riebekle klusēja, tomēr ātri sāka visiem skandināt, ka vedekla esot ragana un dzemdējusi runci. Otrā gadā vecā atkal izdarīja to pašu. Kad karaliene sagaidīja meitiņu, tik skaistu kā saules meitu, vecā karaliene bērniņu aiznesa uz upi, bet šūpulī ielika autiņos ietīstītu kaķi. Karalis noskaitās uz savu sievu, karaliene noskuma un bērniņus vairs negaidīja, bet visi ļaudis teica, ka karaliene esot nejauka ragana.

Tanī naktī, kad piedzima pirmais dēls, kāds vīrs, jūrā pa tumsu zvejodams, sadzirdēja bērna raudāšanu. Pieairējās klāt un ieraudzīja virs ūdens vācelīti; viņš to izzvejoja un iekšā atrada mazu bērniņu. Vīrs priecīgs steidzās uz mājām, lai parādītu to sievai. Pārnesis vaicā:

— Uzmini — ko es vācelītē pārnesu?

Sieva nevarēja uzminēt, un tāpēc vīrs, pacēlis vāku, parādīja aizmigušu bērniņu, sacīdams:

— Tu man bērniņu neuzdāvināji, un es tev pārnesu kaut vai atradeni.

Iztinot bērniņu, viņi ieraudzīja brīnišķīgus autiņus un drēbītes, bet vācelītes dibenā — arī žūksnīti naudas. Kad abi aplūkoja bērniņu, tam aiz auss ieraudzīja trīs zelta matus, tāpēc zēnu iesauca par Zeltmatīti un audzināja kā savu dēlu. Bet naudu un autiņus paslēpa vācelē, sacīdami:

— Naudas mums nevajag — pašiem maizes ir diezgan un bērnam arī pietiks, labāk visu viņam pataupīsim. Kazi, viņam kādreiz tas noderēs.

Pēc gada zvejnieks atkal pārnesa izzvejotu vācelīti un tajā atrada skaistu meitenīti, kura bija tikpat brīnišķīgi saģērbta, arī pūra nauda bija ielikta; šķita, ka viņa ir pirmā bērniņa māsa. Tikko zvejnieku pāris meitenītei aiz auss atrada trīs zelta zvaigznes, iesauca viņu par Zelt-zvaigznīti un audzināja ar priecīgu sirdi.

Ilgus gadus abi bērni auga zvejnieka mājās. Jau bija paaugušies gluži ņipri, kad reiz atskrēja mājās, vaicādami:

— Tētiņ! Māmiņ! Vai tas taisnība: citi bērni teica, ka mēs neesot jūsu bērni, bet atradeņi, no ūdens izzvejoti.

Ko nu lai dara? Vajadzēja pastāstīt taisnību, parādīt katra vācelīti un to, kas tajā katram piemiņai ielikts. Visu uzklausījuši un apskatījuši, abi bērni tūdaļ sacīja:

— Pateicamies jums par audzināšanu un visu labo, bet tagad mums laiks doties pasaulē vecākus meklēt.

Viņi ilgi staigāja pa pasauli, taujādami pēc vecākiem, līdz beidzot nogura. Kādā pilsētā abi nopirka mājiņu un iekopa tik skaistu dārzu, ka Zeltmatlša un Zeltzvaigznītes slava aplidoja visu pilsētu. Tikai bērni nemaz nezināja, ka tuvumā atrodas tēvs un māte, jo bija apmetušies tajā pašā pilsētā, kurā viņu vecāki valdīja.

Karaļa vecā un ļaunā māte izdzirda valodas par šiem bērniem un pēc viņu vārdiem atskārta, kas viņi tādi ir, — zelta matus un zelta zvaigznes pati bija pamanījusi, kad toreiz viņus tīstīja.

Šī ragana pārģērbusies aizgāja pie bērniem uz mājām, visādi viņiem pieglaimojās un visu slavēja:

— Ak, cik jauka jūsu mājiņa, un jūs paši tik jauni un skaisti kā pūciņas! Es gribētu, sirsniņ, redzēt arī jūsu dārzu. Tiku dzirdējusi, meitiņ, ka tas esot varen skaists!

Kad ļauno karaļa māti aizveda uz dārzu, viņa atkal visu slavēja:

— Ak, cik te skaisti! Vai tu, manu aitiņ, pati audzēji jaukās puķes? Un tu, Zeltmatīt, laikam visus kokus pats tik glīti iestādīji? Jums, mani cālīši, ļoti skaists dārziņš, bet, ja pie katra koka piekārtu zvārgulīti, cik jauki tie skanētu!

— Kur mēs tos varētu dabūt? — Zeltmatītis tūdaļ vaicāja.

— Es zinu: kalnā ir dārzs, tur to papilnam, jāpārnes tikai viens zvārgulītis, un pa nakti to jau būs bez sava gala. Ja jums, mani gaišumiņi, būtu tādi zvārgulīši!

To pateikusi, viņa kā sauss miets steberēja prom, atstādama savas pēdas. Bērnus viņa sūtīja taisni nāvei ķetnās, jo raganas bija apbūrušas kalna dārzu un, kas tur palika ilgāk nekā vienu mirklīti, no turienes vairs netika prom, bet pārvērtās par kādu koku.

Tikko vecā karaļmāte aizgāja, abi aprunājās, kas būtu darāms. Zelt-matītls saka:

— Es lešu un atnesīšu zvārgulīti.

— Neej, neej! — māsa liedza. — Sazini, kas tur ar tevi var atgadīties.

— Ko tu baiļojies! Es iešu — un cauri! Es nekā nebaidos.

— Tad nekavējies tur ilgi un drīz nāc atpakaļ, — māsa lūdza.

Zeltmatītis agri no rīta piecēlās, uzskrēja kalnā, piegāja pie brīniš-ķlgā dārza, kuram ne gala, ne malas nevarēja saskatīt, aizsniedzies norāva vienu zvārgulīti un tad, atpakaļ neskatīdamies, skrēja kā vajāts no kalna mājup. Pieskrējis pie koka, viņš zvārgulīti uzkāra tā zarā. Otrā rītā viss viņu dārzs skanēja, ka prieks klausīties!

Vecā ragana atkal atnāca un atkal sāka cildināt:

— Tagadiņ, manu meitiņ, dārzs ļoti jauki skan! Bet, mana labā, ja ezerā būtu zelta zivtiņas, tad, manu dūjiņ, būtu vēl jaukāk.

— Kur tās var dabūt?

— Atkal tur kalnā, mana daiļā, atradīsi tās ezeriņā.

To teikusi, viņa vilkās prom.

Agri no rīta Zeltmatītis uzskrēja kalnā pēc zivīm, bet atradis ātri steidzās atpakaļ un ielaida dārza ezerā. Otrā rītā viss ezers čumēja un mudžēja — tik pilns bija ar zelta zivtiņām! Tās mirdzēdamas nira ūdenī, ka prieks skatīties.

Vecā ragana, to padzirdējusi, brīnījās, kā Zeltmatītis palicis dzīvs un izkļuvis no apburtā dārza. Viņa sadomāja katrā ziņā pazudināt ja ne abus, tad kaut vai vienu.

Atnākusi trešo reizi, viņa atkal slavēja jauko dārzu, sacīdama:

— Mani dāboliņi, pie jums ir skaisti, ļoti skaisti, bet viena jums vēl trūkst — patiesības putniņa!

— Un kur tas dabūjams?

— Tur, sirsniņ, tajā kalnā, pēdējā mājā tup uz krāsns.

To teikusi, viņa gāja prom, pie sevis smiedamās: «Tagad vienam no viņiem noteikti jāpazūd.» Kad viņa bija aizklumzājusi, Zeltmatītis tūdaļ sacīja:

— Tāds putns man jādabū rokā!

Māsa kā prazdama pūlējās viņu atrunāt, bet veltīgi. Otrā rītā pamodusies, viņa atkal brāli brīdināja:

— Neej, mīļais, man sirdī tāda baisma nojauta. Un šonakt par tevi tādu savādu sapni redzēju. Paliec mājās, brālīt, es tevi ļoti lūdzu!

Bet brālis, māsu neklausīdams, no rīta, sev par nelaimi, uzskrēja kalnā. Laika viņam bija diezgan, tāpēc klaiņoja pa dārzu, apskatīdams kokus un puķes, pēc tam iemanījās mājā. Tur pirmajā istabā atrada tik jaukas mantas, ka brīnumiem nebija gala, otrajā istabā — visskaistākos sudraba un zelta traukus, trešajā — gleznas vien, ceturtajā — visskaistākos apģērbus, piektajā — naudu un dārgakmeņus; visu viņš gribēja apskatīt un tā aizkavējās. Beidzot ieraudzīja, ka tup arī putns, pakāpās un grasījās to kampt ciet, te — džinks! — pats kā stikla gabaliņš nokrita uz grīdas un palika guļam.

Māsa gaidīja savu brāli cauru dienu, gaidīja cauru nakti, bet otrā rītā piecēlusies gāja raudādama kalnā meklēt. Viņa tur staigādama satika vecu sieviņu. Tā iztaujāja māsu, pažēloja un pamācīja, kas jādara. Māsa visu labi iegaumēja: neskatīdamās sāņus, izskrēja caur dārzu un istabām, savāca priekšautā stikla gabalus, pakāpusies sakampa patiesības putnu un atkal skriešus steidzās uz mājām. Kā viņa izskrēja no dārza, tā stikli izbira no priekšauta un tūdaļ pārvērtās par bērniem, kuri kādreiz visi bija iekārojuši putnu. Viņu vidū māsa ieraudzīja arī savu pazudušo brāli, aši satvēra viņu pie rokas un veda uz mājām. Bet, pārnākusi mājās, putnu ielika grozā.

Atkal vēsts par šo bērnu guvumu aplidoja visu pilsētu, un karalis ar karalieni, dabūjuši to dzirdēt, nāca skatīties. Abi brīnījās par visu, bet jo sevišķi par patiesības putnu. Viņi tūdaļ sāka to iztaujāt par saviem bērniem, kā viss bijis un vai bērni vēl esot dzīvi. Putns pastāstīja visu patiesību, un uzreiz, visiem par brīnumu, vecāki atrada savus bērnus, bet bērni savus vecākus, un priekiem nebija gala. Kad putnu iztaujāja, kas visu to izdarījis, tad atklājās, ka pie visa vainīga karaļa māte. Karalis noskaities pavēlēja viņu notvert, sasiet un tādā pašā vācelē palaist ūdenī. Nezin kur tā aizpeldēja?

Karaļa pilī vecāki saviem atrastajiem bērniem sarīkoja diženas godības, kurās saaicināja daudz ciemiņu. Tikai tevi un mani aizmirsa uzaicināt, tad arī mēs būtu redzējuši šīs dzīres.

.

PASAKA PAR TRIM MĀSĀM

karalis reiz aizjāja medībās. Meža vidū viņš atrada mājiņu, piegāja tai tuvāk un skatās, kas notiek iekšā. Tur trīs meitas vērpj un tērzē.

Viena saka:

— Ja karalis mani ņemtu par sievu, es ar vienu linu šķiedru visu karaļa galmu apģērbtu.

Otra saka:

— Ja karalis mani ņemtu par sievu, es ar vienu rudzu vārpu visu viņa galmu pabarotu.

Trešā — jaunākā saka:

— Ja karalis mani ņemtu, es viņam dzemdētu ļoti skaistus bērniņus: pierē tiem būtu saulīte, pakausī — mēnestiņš, bet pie ausīm — zvaigznītes.

Karalis visu noklausījās, atgriezās mājās, bet otrā dienā sūta savus kalpus, lai aicina visas trīs meitas uz viņa galmu.

— Ko jūs, meitenes, vakar vakarā vērpdamas runājāt?

Māsas nobijās un jaunākā visvairāk, bet karalis viņai teica:

— Tu nebaidies, es tevi ņemšu par sievu.

Abas vecākās māsas viņš izprecināja savam pavāram un maizniekam. Pagāja gads. Karalis aizjāja karā, bet karaliene, palikusi viena, dzemdēja tik skaistu dēlu, kā bija solījusi: pierē tam saulīte, pakausī — mēnestiņš, bet pie ausīm — zvaigznītes. Ļaunās māsas apskauda karalieni, ka viņa sagaidījusi tik skaistu dēlu, naktī nozaga puisēnu un viņa vietā šūpulī noguldīja suni. Karaliene sūtīja pie karaļa ziņnesi ar grāmatu, kurā vēstīja: «Man ir dēls,» — bet māsas apmainīja grāmatu pret tādu, kurā tās bija ierakstījušas: «Man ir suns.» Tikko karaliene pamodās, viņa nobijās, sāka meklēt dēlu, bet kur nu vairs atradīsi — ļaunās māsas to jau bija aprakušas dārzā. Kad karalis atgriezās, māsas viņam saka:

— Kāds tev labums no tādas sievas? Ved viņu uz mežu.

Bet karalis neved. Karaliene raudāja un raudāja, bet pēc gada dzemdēja meitu, kas bija tikpat skaista kā dēls. Karalis atkal bija karā, bet māsas arī meitenīti apraka un tās vietā šūpulī ielika vāli.

Kad karalis atgriezās, māsas viņam saka:

— Tādu sievu ved uz mežu. Kāds labums tev no viņas?

Karalis šoreiz aizveda, bet pats apņēma sev par sievu raganu, kuru māsas viņam bija ieprecinājušas.

Bet tajā vietā, kur puisēns un meitenīte dārzā bija aprakti, izauga ābele un bumbiere. No ābeles augļus plūca karalis, no bumbieres — ragana.

— Kas nekait tev, brālīt, ka miesīgais tēvs no tevis plūc augļus, bet no manis plūc ragana.

Ragana dzirdēja bumbieres vārdus un karalim saka:

— Cik rūgti āboli un meža bumbieri! Šie koki jānocērt un no tiem jāiztaisa gultas.

Karalis nocirta ābeli un bumbieri, iztaisīja gultas. Ābeļkoka gultā apgūlās karalis, bet bumbierkoka gultā — ragana.

Naktī viņi dzird — gultas runā. Bumbierkoka gulta saka:

— Kas nekait tev, brālīt, ka miesīgais tēvs guļ uz taviem dēļiem, bet uz manējiem guļ ragana.

Ragana to dzirdēja un saniknojās:

— Šīs gultas jāsadedzina, ķirmji tās jau sagrauzuši, skaidas vien birst, — kāds no tām labums?

Karalis paklausīja raganai, gultas sacirta un sadedzināja, bet ragana pelnus sarausa sietā, iznesa dārzā un izsijāja. Garām skrēja aita un palaizīja šos pelnus. Pēc tam tai atnesās divi neredzēti skaisti jēriņi: pierē tiem bija saulīte, pakausī — mēnestiņš, bet pie ausīm — pa zvaigznītei. Karalis paņēma auniņu klēpī un glauda, bet aitiņu paņēma ragana. Aitiņa auniņam saka:

— Kas nekait tev, brālīt, ka tevi miesīgais tēvs glauda, bet mani glauda ragana.

Ragana dzirdēja, ko aitiņa teica, un aizsvilās dusmās:

— Šie jēri jānokauj, tie tikai blēj un brēc, posta dārzu, — kāds no tiem labums?

Karalim jēriņu bija žēl, tomēr viņš paklausīja raganai un abus jērus nokāva. Asins lāse uzpilēja uz skaidas. Garām lidoja vanags, paķēra šo skaidu un aiznesa karalienei uz mežu. Karaliene paņēma skaidu, pārsvieda pār vienu plecu, pār otru plecu, tad pār galvu, un bērni pārvērtās par tādiem, kā bijuši, — ar saulīti pierē, mēnestiņu pakausī un zvaigznītēm pie ausīm.

Kad dēls paaugās, viņš vaicāja:

— Māmiņ, kur ir mūsu tēvs? Vai viņš ir dzīvs vai miris?

— Tavs tēvs dzīvo sveiks un vesels, tikai viņš pārvedis mājās raganu. — Un viņa pastāstīja visu, kas ar bērniem bija noticis.

— Es iešu palūkoties, kā tēvam klājas, — dēls sacīja.

— Neej, tur ragana un manas ļaunās māsas tevi pazīs pēc saulītes pierē, mēnestiņa pakausī un zvaigznītēm pie ausīm, bet pazinušas tevi pārvērtīs par ābeli vai jēru.

— Tu uzliec man cepuri galvā!

Karaliene no savām drēbēm pašuva cepuri un palaida dēlu ceļā pie tēva.

Kad puisēns aizgāja uz karaļa galmu, viņš lūdza naktsmājas. Karalis

saka:

— Varēsi pārnakšņot.

Bet ragana saka:

— Pie mums ir ļoti šauri, nav vietas.

— Es varu pārgulēt uz krāsns, — puisēns lūdzas.

Karalim nebija mantinieku, un viņš tajā laikā bija izsludinājis tādu ziņu: kas izskaitīs riekstus grozā, tas dabūs pusi valsts. Daudzi augstmaņi mēģināja skaitīt, bet neprata. Tad pieteicās šis puisēns:

— Dod, karali, man šos riekstus, varbūt es izskaitīšu.

— Ņem, puisēn, skaiti, — karalis teica. Bet ragana norūca:

— Lien uz krāsns un sēdi! Ja nesēdēsi, es paņemšu slotu un tevi aiztriekšu prom, lai manai galvai būtu miers!

— Dzīvoja karalis, divi rieksti grozā, viņš gāja medībās, divi rieksti grozā, mežā atrada mājiņu, divi rieksti grozā, tajā mājiņā bija trīs meitas, divi rieksti grozā. Meitas sēž, vērpj un joko, divi rieksti grozā, karalis klausās, ko viņas tur runā, divi rieksti grozā. Viena saka: «Ja karalis mani ņemtu par sievu,» divi rieksti grozā, «tad es ar vienu linu šķiedru visu karaļa galmu apģērbtu,» divi rieksti grozā. Otra saka: «Ja karalis mani ņemtu par sievu,» divi rieksti grozā, «tad es ar vienu rudzu vārpu visu viņa galmu pabarotu,» divi rieksti grozā. Bet trešā saka: «Ja karalis mani ņemtu,» divi rieksti grozā, «es viņam dzemdētu ļoti skaistus bērniņus,» divi rieksti grozā. «Pierē tiem būtu saulīte, pakausī — mēnestiņš,» divi rieksti grozā, «bet pie ausīm — zvaigznītes,» divi rieksti grozā... — Un tā, kamēr puisēns izskaitīja riekstus, viņš bija pastāstījis par visiem notikumiem ar māti, par savām un māsas nedienām.

— Es esmu tavs dēls, divi rieksti grozā, — viņš beidza skaitīt riekstus un norāva no galvas cepuri. Kļuva tik gaišs kā dienā: zēnam pierē spīdēja saulīte, pakausī — mēnestiņš, bet pie ausīm — zvaigznītes. Karalis apskāva savu dēlu un tūdaļ ar viņu devās uz mežu, lai pārvestu pilī savu īsto sievu. Ļaunās māsas un raganu karalis lika ar dzelzs ecēšām aizvest uz lauka un izkratīt.

Karalis otru reizi sarīkoja kāzas. Arī es tajās biju, vīnu, miestiņu dzēru, pār bārdu tecēja, bet mutē netika. Kad dejot gāju, visiem kurpes nomīņāju.

ZALKTIS UN DIVAS MĀSAS

Tēvam un mātei bija divas meitas — Marijana un Katrīna. Marijana bija vecākā, bet Katrīna — jaunākā.

Reiz māte viņas pamodināja agri no rīta un sūtīja uz avotu pēc ūdens. Te zalktis izbāž galvu no avota un Katrīnai neļauj smelt ūdeni. Viņš tā arī saka:

— Ja apsolīsies būt man par sievu, tad drīkstēsi iesmelt, ja neapsolīsies, tad nedrīkstēsi.

Katrīna nobijās un apsolījās būt zalktim par sievu. Pārnāk mājās un nevienam nesaka ne vārda, tikai pie sevis domā: kas gan tagad būs?

Pēc kāda laika atnāca skaists puisis, izlīda no zalkša ādas un to iedeva paturēt Katrīnai. Viņa ādu ielika azotē. Kad puisis gāja prom, viņa tam ādu atkal atdeva.

Pēcāk par puisi pārvērties zalktis vecākiem lūdza, lai viņi tam dodot Katrīnu par sievu. Vecāki Katrīnu negribēja dot, jo Katrīna bija jaunākā, un lika ņemt vecāko meitu Marijanu. Bet zalktis nebija ar mieru ņemt vecāko.

Tad zalktis abām māsām iedeva divus kublus un divus vienādus sietus un lika atnest ūdeni. Katrīna atnesa, bet Marijanai ūdens iztecēja. Katrīnas ūdens bija dzidrs kā kristāls, bet Marijanas — pilns ar čūskām, ķirzakām, vardēm un krupjiem, jo viņa nesdama bija lamājusies.

Pēc tam zalktis abām māsām lika satīt miglas kamolus: kura lielāku satīs, tā arī būs zalkša sieva. Abas aizgāja pie avota un sāka tīt. Katrīna satina, bet Marijanas kamols izjuka. Tad Marijana dikti noskaitās, paņēma cirvi, Katrīnai nocirta galvu un apraka zem alkšņu krūma. Pārnāca mājās ar miglas kamolu un apprecējās ar zalkti.

Svinēja kāzas. Gans, ganīdams aitas, nogrieza alkšņa zaru, iztaisīja stabuli un svilpo. Stabule skumji sāka sacīt šādus vārdus:

— Spēlē, manu ganiņ,

Lielo vārgdienīti!

Mani māsa kāva

Un zem alkšņa raka,

Miglas kamols lai tiek.

Gans dzina lopus uz mājām un pie tās sētas, kurā notika Marijanas kāzas ar zalkti, sāka spēlēt:

— Spēlē, manu ganiņ,

Lielo vārgdienīti, un tā tālāk.

Tad ganu pasauca uz istabu un lūdza parādīt stabuli. Vispirms to paņēma līgavas māte un sāka spēlēt. Stabule ļoti skumjā balsī sacīja:

— Spēlē, manu māmiņ,

Manu sirmgalvīt, un tā tālāk.

Pēc tam tēvs paņēma stabuli un sāka spēlēt:

— Spele, manu tētiņ,

Manu dārgumiņ, un tā tālāk.

Pec viņa spēlēja brālis:

— Spele, manu brālīt,

Spēlē, jauniņais, un tā tālāk.

Nakamais ņemas spēlēt līgavainis. Stabule sengi iesaka:

— Spēlē, mans vismīļais,

Spēlē, mans visjaukais,

Spēlē, lolotais, —

Odeni kad smēlu,

Tevim apsolījos — un tā tālāk.

Līgavainis stabuli iedeva Marijanai un lika spēlēt. Stabule iesaka:

— Spēlē, manu māsiņ, Nositi tu mani Un zem alkšņa raki, Miglas kamols lai tiek.

Marijana stabuli aizsvieda prom, no azotes izvilka zalkša ādu un to

iemeta krāsni. Nogranda pērkons, Marijana pazuda, bet zalktis ievaidējās: — Nu man atkal būs jācieš tik ilgi, cik esmu jau cietis.

.

ZIRŅU BRADĀTĀJS

vecs atraitnis vienu vasaru bija iesējis mežmalā pūru zirņu. Kad zirņi izauga, vecais vīrs ievēroja, ka tie vairākās vietās nobradāti. Vakarā viņš savai vecākajai meitai saka:

— Nezin kas pa nakti nobradā mūsu zirņus, būs tie jāsargā. Šonakt sargāt iesi tu.

Tiklīdz satumsa, meita aizgāja. Pusnaktī viņa dzird: no meža kāds klaudzinādams nāk šurp. Un ieraudzīja: balstīdamies uz spieķa, kleino kāds neredzēts briesmonis ar vienu aci un vienu kāju. Tas atnāca, nobradāja zirņus, pakampa meitu un aiznesa uz mežu.

Otrā naktī tēvs sūtīja sargāt zirņus otru meitu. Zirņu bradātājs arī viņu aiznesa uz mežu.

Trešajā nakti tēvs aizsūtīja savu pēdējo meitu — arī tā vairs neatgriezās.

Tēvs saprata, ka viņa meitas nolaupītas, un devās tās meklēt.

Vecais virs iet un satiek zili, kas ripo pa ceļu.

— Sveiks, vectētiņi — zīle sveicināja. — Kurp iedams?

— Eju meklēt savas meitas, — vīrs atbildēja.

— Arī es iešu tev līdzi, — zīle piedāvājās. — Es zinu ceļu, uz kurieni tavas meitas aizvestas. Vai ņemsi mani palīgā?

— Lūdzu, lūdzu, — vīrs nopriecājās, — ja tikai vari palīdzēt.

Vecais vīrs, iedams kopā ar zīli, satika virvi.

— Sveiki, ceļinieki! — virve sveicināja. — Kurp iedami?

— Ejam meklēt meitas.

— Arī es iešu jums līdzi, — virve piedāvājās. — Vai ņemsiet mani palīgā?

— Lūdzam, lūdzam. Būs jautrāk.

Tad ceļinieki satika spieķi.

— Esiet sveicināti, ceļinieki! — spieķis sveicināja. — Kurp iedami?

— Ejam meklēt meitas.

— Arī es iešu jums līdzi, — spieķis piedāvājās. — Vai ņemsiet mani palīgā?

— Lūdzam, lūdzam. Būs jautrāk un drošāk.

Drīz visi četri sasniedza mežu. Pavērās apkārt un ieraudzīja mājiņu. Ceļinieki iegāja iekšā un redz — tur visas trīs tēva meitas raujas nosvīdušas, briesmonim putru vārīdamas. Viņas pastāstīja, ka briesmonis drīz būšot klāt un tad visiem klāšoties plāni.

— Esi bez baiļu, tēvs! Mēs tev palīdzēsim atbrīvot meitas, — zīle, virve un spieķis piedāvājās.

Kad pienāca vakars, vecais vīrs likās gulēt uz krāsns, spieķis uzkārās virs durvīm, virve saritinājās durvīs, bet zīle ielīda putras katlā.

Naktī ar troksni pārradās vienacainais briesmonis un sēdās pie putras katla. Zīle tūdaļ no putras kā lēca acī, tā izsita to. Briesmonis metās bēgt pa durvīm laukā, bet iepinās virves cilpā un pakrita, pēc tam spieķis no augšas kā zvēla, tā briesmonim bija beigas.

Tēvs ar meitām pateicās zīlei, virvei un spieķim par palīdzību un devās uz mājām.

Kopš tā laika vecā atraitņa zirņus neviens vairs nebradāja un viņa meitas neviens vairs nelaupīja.

DIVPADSMIT BRĀĻU — DIVPADSMIT MELNU KRAUKĻU

kada kunga sieva mirdama atstaja viņam divpadsmit dēlus un vienu meitu.

Nepagāja ilgs laiks, kad tēvs sagudroja apņemt citu sievu. Tā bija ragana un sacīja:

— Meita lai paliek, bet savus dēlus sadedzini, viņu pelnus ieber papīros, apzīmogo un atsūti man, tad es iešu pie tevis par sievu.

Tēvs domāja gan šā, gan tā, tomēr nezināja, ko iesākt. Viņš ņēma un visu izstāstīja savam sulainim. Tas viņam sacīja:

— Kāpēc jāraizējas? Muižā ir daudz lielu suņu: divpadsmit sadedzināsi, pelnus iebērsi papīros, apzīmogosi un aizsūtīsi viņai. Vai nu viņa ko atskārtīs? Bet pēc kāzām, ja arī pamanīs, viņa dēliem tik un tā neko vairs nevarēs izdarīt.

Kungs tā arī rīkojās: sadedzināja divpadsmit suņus, pelnus iebēra

papīros, uzspieda zīmogu un nosūtīja raganai. Tā visus papīrus apskatīja, apošņāja un pateica, ka esot ar mieru iet par sievu. Kad viņa pēc kāzām atbrauca uz muižu, tūlīt sāka ošņāt visas malas, bet izošņājusi sacīja:

— Kas tā par smaku? Lai visi tie, kas šeit ir lieki, lido prom kā kraukļi!

Viņas padēli tobrīd atradās pagrabā. Visi tūdaļ cits pēc cita uzlēca uz palodzes un aizlidoja.

Tēvs nu palika tikai ar meitu vien. Meita neko nezināja par saviem brāļiem — tēvs muižas ļaudīm bija aizliedzis viņai par tiem stāstīt.

Reiz, kad meitenei jau bija divpadsmit gadu, muižas ļaudis savā starpā sāka runāt:

— Vai nelaiķei kundzei auga tikai šī meita vien?

Kāds atbildēja:

— Kur nu! Viņai bija divpadsmit dēlu, bet, tikko kungs apprecēja raganu, tā visus apbūra, pārvērta par kraukļiem un viņi aizlidoja!

Meitene dzirdēja šo muižas ļaužu sarunu un saposās meklēt savus brāļus. Pašūdināja divpadsmit kreklu, divpadsmit bikšu, divpadsmit palagu, divpadsmit spilvendrānu un, visas mantas sasējusi pauniņā, devās prom.

Viņa gāja pa laukiem un mežiem. Ko tikai sastapa, katram vaicāja, vai neesot redzējis viņas brāļus, kas lidinoties kā kraukļi. Iedama caur lielu gāršu, satika vientuļnieku; meitene iegāja viņa mājiņā un vaicāja, vai šis neesot redzējis viņas brāļus, kas lidinās kā kraukļi. Vientuļnieks viņai atbildēja:

— Netiku redzējis, bet man ir vara pār visiem mākoņiem. Pārguli pie manis! Rīt es sasaukšu visus mākoņus, varbūt tie būs redzējuši.

No rīta vientuļnieks sasauca visus mākoņus. Kad mākoņi nogūlās ap viņa būdiņu, kļuva tumšs kā melnā naktī. Vientuļnieks izgāja ārā un mākoņiem vaicāja:

— Vai kādā vietā neesat redzējuši divpadsmit brāļus — divpadsmit melnus kraukļus?

Mākoņi atbildēja, ka neesot redzējuši, un izklīda katrs uz savu pusi. Tad vientuļnieks meitenei teica:

— Tu šodien, iedama pa gāršu, pievakarē nonāksi pie mana brāļa — tāda paša vientuļnieka kā es; viņam ir vara pār visiem vējiem; viņš pavaicās vējiem, vai tie nav kaut kur aizpūtuši tavus brāļus.

Meitene gāja tālāk. Gāja, gāja, līdz vakarā nonāca pie otra vientuļnieka. Iegāja būdiņā pavaicāt, vai viņš nav redzējis vai dzirdējis par viņas brāļiem, kas lidinās kā kraukļi. Vientuļnieks atbildēja:

— Es neko nezinu. Pārguli pie manis! Rīt no rīta es sasaukšu visus vējus; ja tie kaut kur būs brāļus aizpūtuši, tad tev pateiks.

No rīta vientuļnieks sasauca visus vējus. Tie pulcēdamies pūta, šalca un auroja. Iztaujāja visus, un visi atbildēja, ka neviens neesot redzējis, neviens nekur brāļus neesot sastapis. Tad vientuļnieks meitenei sacīja:

— Šodien, iedama pa šo gāršu, pievakarē nonāksi pie mūsu trešā brāļa. Viņam ir vara pār visiem putniem; ja kāds putns tavus brāļus būs manījis, tad pateiks.

Un meitene atkal devās tālāk.

Gāja cauru dienu un pievakarē nonāca pie trešā vientuļnieka. Tas viņai sacīja:

— Pārguli pie manis! Es rīt sasaukšu visus putnus, un tie pateiks, ja kaut kur tavus brāļus būs manījuši.

Rīta pusē vientuļnieks sasauca visus putnus. Atlidoja gan lielie, gan mazie putni. Vientuļnieks izgāja ārā un visus izprašņāja. Putni atbildēja, ka neviens brāļus neesot redzējis, neviens neko nezinot. Vientuļnieks putnu barus aizlaida prom, un visi izklīda. Drīz vien — kur bijis, kur nebijis — atlidoja klibs ērglis. Vientuļnieks viņam uzkliedza:

— Kāpēc tu nepasteidzies, kāpēc noseboji?

Ērglis atbildēja:

— Mednieks man sašāva kāju, un es nevarēju ātri palidot.

Vientuļnieks ērglim vēl vaicāja:

Vai tu kaut kur neesi redzējis divpadsmit brāļus — divpadsmit kraukļus?

Ērglis atbildēja:

— Redzēju gan: viņi pa dienu lidinās kā kraukļi, bet naktī pārvēršas par cilvēkiem un dzīvo uz kāda kalna.

Tad vientuļnieks meitenei iedeva divpadsmit mietiņus un piekodināja, lai, kāpdama kalnā, tos iedur zemē.

— Tikai uzmanies, — viņš sacīja, — lai neviens mietiņš tev neizkristu no rokām: ja izkritīs, tad vairs nevarēsi uzkāpt kalnā.

Bet ērglim pieteica:

— Tu pieskati, lai meitene nepakrīt un nedabū galu!

Nu meitene devās ceļā kopā ar ērgli: ērglis lidoja, vēcinādams spārnus, un tā abi nokļuva pie kalna. Kalns bija tik augsts, ka sniedzās pāri mākoņiem. Meitene tūdaļ sāka durt zemē mietiņus un kāpt kalnā. Dūra un sprauda, kamēr bija atlikusi kāda pusversts, un būtu jau nonākusi virsotnē, bet te pēkšņi viens mietiņš viņai izkrita. Skatīdamās uz krītošo mietiņu, arī viņa pati sāka krist. Tad ērglis, kas tupēja piekalnē, aši pacēlās gaisā, ar veselo kāju sakampa viņu aiz jostas un pacēla virs mākoņiem. Pienesa pie lielas alas, palaida vaļā un sacīja:

— Te ir tā ala, kurā viņi, vakaros atlidojuši, iet iekšā. Kad tajā ieiesi, tur atradīsi divpadsmit gultas, tām uzklāj palagus un visiem spilveniem uzvelc drānas, bet kreklus un bikses noliec katram uz gultas. Pie katras gultas būs galdiņš, bet uz galdiņa nolikts maizes klaipiņš; no katra klaipiņa tu varēsi nogriezt riku un apēst. Pie durvīm būs mazākā brāļa gultiņa; zem tās tu varēsi palīst un pati pārnakšņot.

To pateicis, ērglis aizlaidās, bet meitene ielīda alā. Tur viņa atrada visu tā, kā ērglis bija stāstījis. Meitene uzklāja gultām palagus, uzvilka spilveniem drānas, bikses un kreklus nolika katram uz gultas, no katra klaipiņa nogrieza pa rikai un apēda, tad palīda zem mazākā brāļa gultas un apgūlās. Kad pienāca vakars, viņa tūdaļ izdzirda: kraukļi ieķērcās, nolaidās un ienāca iekšā kā cilvēki; viņi visi priecājās, ka gultas uzklātas un nolikti krekli ar biksēm. Visi apģērbās un gāja ēst, bet nu ieraudzīja, ka no viņu maizes klaipiem nogriezts pa rikai. Vecākais sacīja:

— Tas ir labi, ka uzkoptas gultas un par mums pašiem padomāts, tikai nav labi, ka maize paņemta; tomēr — ko lai dara!

Brāļi pārnakšņoja, bet no rīta piecēlās, ieķērcās un aizlidoja. Tad no pagultes izlīda arī māsa. Viņa uzklāja gultas, izslaucīja istabu, visu uzkopa un gaidīja brāļus. Vakarpusē viņa atkal no katra klaipiņa nogrieza pa rikai un palīda zem jaunākā brāļa gultas.

Vakarā brāļi atlidoja, ieķērcās un sanāca iekšā.

Vecākais sacīja:

— Vei, atkal kāds maizi ir ēdis! Te kaut kas nelāgs būs ieperinājies. Tagad es neko vēl nedarīšu, bet, ja tas atkārtosies ari trešajā dienā, tad izjaukšu kaut vai visu kalnu un vainīgo katrā ziņā atradīšu!

Meitene nobijās un domāja, kas nu būs. Brāļi jau aizmiguši, krāc, tikai māsai nekādi nenāk miegs. Viņa ilgi cietās, līdz beidzot nolēma pamodināt savu jaunāko brāli un parāva viņu aiz kājas. Tas vaicāja:

— Kas tur ir?

Viņa klusi atbildēja:

— Es, brālīt, jūsu māsiņa! Atnācu un jūs sameklēju, bet vecākais brālis dusmojas un pukojas. Ko tagad lai daru?

Brālis viņai atbildēja:

— Ko tu tagad lai dari? Paliec vien manā pagultē, bet rīt redzēsim, ko darīt.

No rīta, kad visi brāļi piecēlās un taisījās doties prom, jaunākais ierunājās:

— Tu, brāl, vakar solījies izjaukt un izvandīt visu kalnu. Bet ko tu darītu, ja atrastu kādu radinieku vai māsu?

Vecākais brālis sacīja:

— Es redzu, ka tu jau zini, kas šeit slēpjas. Saki nu — kas tas ir?

Jaunākais brālis pacēla palagu un sacīja:

— Lien ārā, māsiņ, lai būtu kas būdams!

Tad vecākais brālis teica:

— Ja tu mājās būtu pacietusies vēl vienu gadu, tad mūs būtu sagaidījusi, bet tagad, māsiņ, kā mums, tā tev būs jāmokās vēl divpadsmit gadu. Ja tik ilgus gadus tu varēsi nociesties, nebildusi ne vārda, tad mēs vēl redzēsimies.

To sacījis, brālis lika māsai sēsties viņam mugurā. Tad visi pārvērtās par melniem kraukļiem un aizlidoja. Viņi māsu aiznesa uz lielu gāršu, uzsēdināja augstas egles galotnē, atvadījās un paši aizlaidās. Māsa tur sēdēja tik ilgi, kamēr noplīsa pat drēbes.

К<idи dienu tajā gāršā ieradās medībās ķēniņa dēls ar saviem galminiekiem. Drīz vien suņi ielenca to koku, kurā sēdēja meitene, un sāka riet. Tūdaļ bija klāt arī ķēniņa dēls ar medniekiem; viņi ieraudzīja — kokā sēž cilvēks. Mednieki pūlējās uzrunāt cilvēku gan šā, gan tā, bet tas klusēja. Tad viņi aicināja, lai kāpjot lejā, biedēja, ka nošaušot, tomēr nekas nelīdzēja. Beidzot ķēniņa dēls savam sulainim teica:

— Kāp kokā un nocel zemē šo cilvēku, tad redzēsim, kas tas ir.

Sulainis uzkāpa. Meitene rādīja zīmes, it kā gribētu pateikt, ka viņai

nav drēbju. Sulainis nokāpa zemē un pastāstīja ķēniņa dēlam: kokā esot skaista, jauna sieviete, tikai bez drēbēm. Ķēniņa dēls sulainim iedeva drēbes, un tas uznesa meitenei. Viņa apģērbās un nokāpa no koka. Meitene ķēniņa dēlam tik ļoti iepatikās, ka viņš nespēja ne acu novērst. Aizvedis uz mājām, pateica saviem vecākiem, ka gribot ņemt viņu sev par sievu. Vecākiem nepatika mēma vedekla, tomēr viņi pēc ilgas lūgšanās bija ar mieru. Un ķēniņa dēls apprecēja divpadsmit brāļu māsu.

Pēc dažiem gadiem jaunais pāris sagaidīja bērnu. Kēņina dēls todien nebija mājās, un kopt jauno ķēniņieni bija ataicināta viņas pamāte — ragana. Ragana bērnu izmeta ārā, noķēra tā vietā suni un visiem rādīja:

— Skatieties, kāds viņai bērns!

Ķēniņa dēla vecāki nobijās un savam dēlam aizrakstīja vēstuli, lai viņš ātrāk atgriežoties mājās un tiekot vaļā no savas sievas. Ķēniņa dēls atgriezās, pavērās sievā un nolēma viņai neko nedarīt: viņa bija tik skaista un tik laba!

Pēc gada viņi sagaidīja otru bērnu. Arī šoreiz ķēniņa dēls nebija mājās, un jaunās ķēniņienes bērnu viņas pamāte atkal izmeta ārā, noķēra vietā kaķi un visiem rādīja:

— Skatieties, kāds viņai bērns!

Visi brīnījās, bet vecāki aizrakstīja dēlam vēstuli. Dēls atrakstīja, lai neviens viņa sievai nekā nedarot, kamēr viņš pats atgriezīšoties. Pēc atgriešanās ķēniņa dēls teica, ka viņa sieva esot ļoti skaista, viņam ļoti patīkot un viņš vēl padomāšot, ko darīt.

Pēc gada, kad ķēniņa dēls atkal nebija mājās, piedzima trešais bērns. Pamāte — ragana atkal to izmeta ārā un visiem rādīja, ka jaunajai sievai piedzimis suns. Vecāki vēlreiz rakstīja, lai ķēniņa dēls ātrāk steidzoties uz mājām un darot savai sievai galu. Ķēņina dēls pārradās mājās, viņam bija ļoti žēl nogalināt savu sievu. Vairs nezinādams, ko iesākt, viņš sacīja:

— Dariet ar viņu, ko gribat!

Soģi sievu apsūdzēja, ka tā esot ragana, un nosprieda viņu sadedzināt.

Sakrāva milzīgu sārtu, aizdedzināja to un veda notiesāto, bet te pēkšņi uznāca stiprs lietus un uguni apdzēsa. Atkal tika pavēlēts atnest sausu malku. Šai laikā jau divpadsmitais gads tuvojās beigām, trūka tikai vienas stundas līdz brāļu atlidošanai. Tieši tad, kad no jauna sāka iekurt uguni, māsa ieraudzīja: spārnus vēcinādami, šurp lido divpadsmit kraukļi. Pirmais tūdaļ nolaidās, pārvērtās par cilvēku un atveda pie rokas dēlēnu, kuram jau bija iesācies trešais gads; tad nolaidās otrais brālis un atveda dēlēnu, kuram jau bija iesācies otrais gads; pēc tam brāļi atnesa vēl autiņos ietītu tikko dzimušu bērniņu. Visi brāļi žigli piesteidzās pie sārta un iesaucās:

— Ko jūs šeit darāt? Kāpēc jūs gribat nogalināt mūsu nevainīgo māsu? Labāk metiet ugunī pamāti — raganu!

Brāļi izstāstīja visu, kā ragana tikko piedzimušos bērnus izmetusi ārā, kā viņi tos tūdaļ pievākuši un audzinājuši. Nu arī māsa izstāstīja visu: viņa ļoti mīlējusi savus brāļus, tāpēc tik ilgi klusējusi. To dzirdot, ļaudis sagrāba raganu un iemeta ugunī.

Ķēniņš sarīkoja lielas dzīres. Arī es tur biju, visu pats redzēju, gardus ēdienus ēdu, saldus dzērienus dzēru, pār bārdu man tecēja, bet mutē netika.

,

PRINCESE UN SAULES MEITA

Kādreiz dzīvoja ķēniņš. Viņam bija dēls un ļoti skaista meita. Drīz pēc sievas nāves sasirga arī pats ķēniņš un nomira. Tā dēls un meita palika vieni.

Kad dēls bija pārņēmis savās rokās valsti un visu tēva mantojumu, viņš sadomāja precēties. Sūtņi devās uz visām pasaules valstīm, lai sameklētu tādu meiteni, kas skaistumā vai nu pārspētu viņa māsu, vai arī būtu tikpat skaista.

Pēc kāda laika sūtņi atgriezās un princim pavēstīja, ka esot izstaigājuši visas valstis pasaulē un redzējuši daudz skaistu meiteņu, bet tik skaistu kā viņa māsa nekur neesot nedz sastapuši, nedz redzējuši.

Tad princis sadomāja apprecēt māsu. Drīz vien viņš pastāstīja māsai par savu nodomu. Princese sāka raudāt, tomēr tas neko nelīdzēja: brālis stingri pateica, ka māsai jāprēcoties ar viņu.

Princese ļoti noskuma: kā viņa var precēties ar brāli? Trīs dienas un trīs naktis princese raudāja, bet ceturtajā dienā sāka posties kāzām.

Kāzu dienā princis pirmais apģērbās un gaida māsu. Gaida, gaida, bet māsa kā nenāk, tā nenāk. Beidzot viņš vaicā:

— Vai tu, māsiņ, jau apģērbies?

— Jau apāvu kājas! — māsa atbildēja un iegrima zemē līdz pus-lieliem. Princis gaida vēl, bet, nesagaidījis māsu atnākam, atkal vaicā:

— Vai tu, māsiņ, jau apģērbies?

— Jau uzvilku kleitu! — māsa atbildēja un iegrima zemē līdz kaklam.

Princis gaida vēl, bet nesagaidījis pēc brīža atkal vaicā:

— Vai tu, māsiņ, jau apģērbies?

— Jau uzliku vainadziņu, — princese atbildēja un visa iegrima zemē.

Princis gaida vēl brīdi un atkal sauc māsu, bet neviens vairs neatbild.

Tad viņš pats iegāja istabā un ieraudzīja, ka tur neviena nav. Viņš izmeklēja malu malas, tomēr māsu tik un tā neatrada.

Tā izjuka prinča kāzas.

Bet princese, kad bija iegrimusi zemē, pēc brīža atvēra acis un ieraudzīja, ka viņa guļ skaistā pļavā. Visapkārt smaržo puķes, pie debesīm spīd saule. Princese piecēlās un sāka staigāt pa pļavu, lasīt zemenes un ēst.

Pievakarē viņai kļuva baismi, jo viņa šeit staigāja gluži viena, nekur neredzēja nekādu dzīvu radību. Princese pavērās visapkārt un beidzot devās taisni uz mežu. Jau metās krēsla, bet princese, baiļu pārņemta, aizvien gāja uz priekšu un nemitīgi skatījās uz visām pusēm.

Piepeši viņa pamanīja, ka caur kokiem mirgo maza uguntiņa. Piegāja tuvāk un ieraudzīja mazu mājiņu. Iegāja iekšā un tur atrada ļoti skaistu meiteni: tā sēdēja pie galda un šuva. Abas sasveicinājās un sāka runāt.

— Es esmu princese, — ceļiniece sacīja, — man nav ne tēva, ne mātes, ir tikai brālis. Pēc tēva nāves brālis sāka valdīt valsti, bet viņš nevarēja sev sameklēt piemērotu meiteni, tāpēc spieda, lai es precos ar viņu. Kamēr es posos kāzām, neizprotamā veidā viņam pazudu un nezinu, kā gadījos pļavā un atnācu uz šejieni.

— Bet mans vārds ir Saules meita, — sacīja meitene. — Nav labi, ka tu esi šeit. Šī mājiņa pieder briesmīgai raganai. Tā mani te sarga un nekur nelaiž prom. Arī tev neklātos labi, ja ragana pārnākusi atrastu tevi.

— Bēdz prom no raganas, — princese deva Saules meitai padomu.

Bet Saules meita atbildēja:

— Es bēgtu, tikai nezinu, uz kurieni. Ragana mani nozaga mātei, kad biju vēl maza, un neviens nezina, ka es atrodos šeit. Man te ir ļoti garlaicīgi, un es nezinu, kā dzīvošu tālāk.

Kamēr viņas tā runāja, uzpūta salts vējš, nobrīkšķēja koki un nodrebēja zeme. Saules meita juta, ka ragana laižas uz mājām. Viņa tūdaļ princesei lika nostāties pie sienas un blakus tai iesprauda adatu ar diegu. Tā bija brīnumaina adata — tās tuvumā ragana neko nespēja saskatīt.

Tikko ragana ienāca mājiņā, tūdaļ sāka kliegt:

— Kāpēc šeit cilvēka smaka?!

— Nav nekādas smakas, — Saules meita atbildēja, — laikam tu pati, pa pasauli skraidīdama, būsi cilvēku smakas saodusies.

Ragana pavērās visapkārt, tad — blauks! — apsēdās un pukšķēdama pūtās. Brīdi pūtusies, atkal aizlaidās.

Kad ragana bija prom, Saules meita izvilka adatu no sienas un sāka no jauna ar princesi runāties.

— Kā tas varēja notikt, ka ragana mani neredzēja? — princese brīnījās.

— Lūk, tā, — Saules meita atbildēja, — šo brīnumaino adatu, diegu kamolu, suku un dvieli man nesen atnesa kāds vecītis. Viņš sacīja, ka drīz vien mans brālis nākšot mani meklēt un tad man šīs mantas noderēšot.

Princese tencināja Saules meitu un lūgdamās lūdzās, lai viņa tagad bēgot prom no raganas.

— Ar šīm brīnumainām mantām, — viņa sacīja, — tu viegli aizbēgsi no raganas un izglābsi arī mani. Savas zemes ceļus es zinu. Bēgsim!

Saules meita paklausīja princesei, paņēma līdzi brīnumainās mantas, un abas aizbēga.

Pārlaidās mājās ragana un Saules meitu vairs neatrada. Nu šī briesmīgi pārskaitās un visur steidzās ošņāt un okšķerēt, kamēr uzgāja bēgles pēdas, turklāt ne tikai vienas pēdas vien. Ragana pakampa no kakta piestu, uzsēdās tai virsū un laidās pakaļ Saules meitai.

Saules meita izdzirda, ka zeme dreb, un saprata — ragana dzenas viņai pakaļ. Abas bēgles ļoti nobijās un nometa zemē kamolu. No kamola radās briesmīgs kalns — augsts, stāvs un ļoti garš. Ragana atlaidās lidz kalnam, mēģināja tajā uzkāpt, bet nevarēja, mēģināja laisties pāri — nespēja pacelties tik augstu; tad ragana sāka skriet apkārt kalnam, bet bija pārāk tāls ceļš. Ragana aizlaidās uz mājām, paķēra lāpstu un ņēmās rakt. Drīz vien izrakās kalnam cauri un atkal metās bēglēm pakaļ ar tādu skubu, ka sacēlās viesulis un koki nolīka.

Pa to laiku Saules meita un princese jau bija aizbēgušas labi tālu. Tomēr drīz viņas juta, ka zeme dreb: ragana atkal dzenas pakaļ. Tad Saules meita nometa suku. No sukas radās tik biezs un plašs mežs, ka ragana nespēja nedz cauri tam iziet, nedz apkārt apiet, nedz pāri pārlaisties. Nevarēdama neko izdarīt, ragana steidzās uz mājām pēc cirvja. Atnesa cirvi, izcirta sev ceļu un, vēlreiz uzsēdusies uz piestas, ošņādama pēdas, dzinās bēglēm pakaļ.

Saules meita ar princesi atkal dzird, ka zeme dreb, un saprata, ka ragana atkal dzenas pakaļ. Saules meita tūdaļ nometa dvieli. No dvieļa radās tik plašs un dziļš ezers, ka ragana nekādi nespēja to pārpeldēt vai pārlaisties tam pāri. Tad, nometusies uz vēdera, sāka lakt ūdeni, runādama: «Loc, piesta, ūdeni, arī es loku! Loc, piesta, ūdeni, arī es loku!» Bet kāda piestai daļa! Tā ij nedomā lakt. Tikai ragana lok vienā lakšanā un mudina piestu bez mitas. Tā ragana lakdama uzpampa un uzpūtās kā kalns, tomēr ezerā vēl bija palicis kāds kubls ūdens. Ragana gribēja arī to izlakt, bet — blīks! — pārsprāga ...

Saules meita un princese juta, ka ragana vairs nedzenas pakaļ, un bez bailēm abas devās uz priekšu. Drīz viņas nonāca pie ļoti skaistas muižas. Princese pazina sava brāļa pili.

Kad abas iegāja pilī, princis ļoti nopriecājās un reizē arī noskuma, jo nevarēja pazīt, kura ir viņa māsa: abas bija vienādas. Viņš skatās šā, skatās tā — nevar un nevar savu māsu atšķirt. Tad princis ķērās pie viltības: sarīkoja lielas dzīres, bet pirms tam miesniekam pavēlēja, lai pūslī Ielej teļa asinis un slepus iedod viņam. Princis šo pūsli piesēja sev zem kakla tā, lai neviens nemanītu.

Sākās dzīres. Ciemiņi ļoti priecājās, bet visvairāk pats princis. Viņš jūsmīgi tērzē ar skaistulēm, tikai vēl arvien nezina, kura ir viņa māsa, jo abas bija norunājušas viņam to neteikt. Princis visādi lūdzās, tomēr šis nav pierunājamas. Tad viņš izrava zobenu, novilka sev gar kaklu un viss noplūda asinīm.

Ciemiņi ļoti pārbijās un steidzās glābt princi, bet viena meitene sāpes Iekliedzās, piesteidzās klāt un raudādama pārsēja viņam kaklu. Princis Izlikās beigts un gulēja nekustēdamies. Tad meitene kļuva vēl sērīgāka, glāstīja princi un skaļi raudāja:

— Ai manu brāli, mīļo brālīt! Ko es, muļķīte, izdarīju!...

Otra meitene arī žēloja princi, tomēr ne tik gauži.

Tagad princim bija skaidrs, kura ir viņa māsa. Viņš sveiks un vesels pielēca kājās, jautri iesmējās un nobučoja māsu. Nu viņš iepazinās ar Saules meitu un solījās viņu precēt. Saules meita bija ar mieru, tikai vispirms gribēja tikties ar savu brāli. Brālis esot solījies nākt viņu meklēt.

Kamēr viņi tā runāja, visi ieraudzīja, ka jāj ļoti skaists princis. Saules meita pazina savu brāli.

Grūti izteikt, cik liels bija visu prieks. Abi prinči samainījās māsām un apprecēja skaistās meitenes. Kāzas bija tik varenas, kādas vēl nekur nebija ne redzētas, ne dzirdētas.

.

APBURTĀ MEITENE UN PŪĶIS

I

Pie jūras reiz dzīvojis kāds zvejnieks, un viņam bijuši divi dēli: Petrs un Jons. Visi trīs diendienā zvejojuši un zvejojuši, bet nekādi nav varējuši tikt pie mantas — kā nabagi bijuši, tā arī palikuši. Viendien, viņiem zvejojot, atīries ar laivu kāds vecītis, sācis runāt un izvaicāt:

— Kā jums te sokas, vai daudz zivju nozvejojat, vai bagāti dzīvojat?

Zvejnieks atbildējis:

— Zvejojam augu dienu un nakti, šķiet, arī krietnus lomus velkam, tomēr kā nevaru, tā nevaru tikt pie mantas — esmu nabags, vecīt!

Vecītis atbildējis:

— Pārdod man savu vecāko dēlu Petru, es tev veselu sieku zelta dālderu samaksāšu un pateikšu, kā tu vari kļūt bagāts.

Zvejnieks domājis gan šā, gan tā, beidzot sacījis:

— Pārdošu gan, bet kur tu, vecīt, manu dēlu liksi?

Vecītis atbildējis:

Nebaidies, tavam dēlam klāsies labi. Ja viņš kādreiz gribēs, es viņu atvedīšu paciemoties pie tevis.

Tā arī salīguši. Vecītis samaksājis viņam sieku zelta dālderu un pateicis:

— Tu vairs nezvejo, bet atver krogu, tur tirgodamies, arī kļūsi bagāts.

Vecītis Petru aizvedis sev līdzi, bet zvejnieks vairs nav zvejojis — atvēris krogu.

Vecītis ar Petru vai trīs dienas īries un īries pa jūru, kamēr sasniedzis kādu muižu: tās ēkas bijušas uzceltas pašā ūdens malā, zemes nebijis ne tik, kur soli spert. Nu vecītis Petram sacījis:

— Tu izkāp un ej iekšā, bet es piesiešu laivu.

Petrs taisni no laivas iegājis istabā, staigājis un skatījies: visur tukšs, nav neviena cilvēka, bet uz galda nolikts ēdiens un dzēriens. Viņš vecīti ilgi gaidījis, tomēr tas nenācis un nenācis. Atvēris durvis un paskatījies uz to vietu, kur vecītis bija palicis piesiet laivu, bet tur nekā vairs nav bijis. Pavēries tālāk jūrā un ieraudzījis laivu jau lielā gabalā — tā tik tikko bijusi samanāma.

Ko viņš lai tagad iesāk, palicis viens pats? Staigājis, staigājis pa istabām, bet tajās nekas nav atrodams. Tā Petram kļuvis garlaicīgi, un tanī dienā viņš pat ēdienam neesot pieskāries. Tur bijusi arī uzklāta gulta. Kad pienācis vakars un satumsis, viņam uzmākušās lielas bailes. Bet ko lai dara — licies gultā, apsedzies un gulējis. Te jutis, ka istabā viņš nav viens. Sakampis aiz bizēm un sapratis, ka tā ir sieviete. Viņš tūdaļ piecēlies, iededzinājis uguni, paskatījies — nekā nav. Ja jau nekā nav, tad viņam iešāvies prātā: laikam es būšu redzējis sapni. Un atkal licies gulēt. Tikko apgūlies, atkal kaut kas sācis skrapstēt. Nu viņš sācis runāt — nav nekādas atbildes. Tā viņš pārgulējis to nakti, bet rītausmā piecēlies — galds bijis apkrauts ar visādiem ēdieniem, gan siltiem, gan aukstiem. Viņš paēdis, ko vien gribējis, un atkal sācis staigāt pa istabām, arvien vēl cerēdams satikt kādu dzīvu būtni. Bet neviena kā nav, tā nav. Pienācis pusdienas laiks, atkal viņš varējis ēst un dzert, ko tikai gribējis. Vakariņas tāpat bijušas galdā, bet naktī ieradusies tā pati neredzamā.

Petrs tur nodzīvojis veselu gadu, jau pieradis un juties labi. Tomēr, kad pagājis gads, sācis ilgoties pēc sava tēva, mātes un brāļa, radusies vēlēšanās viņus redzēt, apciemot. Te atbraucis vecītis ar laivu un sacījis:

— Varbūt tu, Petr, gribi paciemoties pie saviem radiniekiem un paskatīties, kā viņi tagad dzīvo?

Petrs atbildējis, ka ļoti gribot. Vecītis viņu tūdaļ iesēdinājis laivā un vedis. Pa ceļam sacījis:

— Tēvam un brālim tu vari pastāstīt, kā šeit dzīvoji, bet mātei gan nestāsti.

Viņš aizbraucis. Agrākajā vietā vecākus vairs neesot atradis, bet sameklējis pilsētā — tur viņi bija atvēruši lielu krogu un nu bagāti dzīvojuši. Petrs ciemojies pie vecākiem, un vecāki viņu iztaujājuši, kā viņam tur klājies. Viņš tēvam un brālim stāstījis: tā un tā, naktī viņu allaž apciemojot kāda neredzamā. Abi pasmējušies un sacījuši:

— Labi vien ir, ka nav jādzīvo vientulībā.

Tad māte sākusi viņu iztaujāt:

— Kāpēc tu, dēls, ar mani tik maz runā? Kāpēc tu man nepastāsti, kā tu dzīvo?

Māte jautājusi neatlaidīgi, ar asarām acīs. Beidzot Petrs ņēmis un visu viņai izstāstījis. Tad māte teikusi:

— Es tūdaļ aizstaigāšu pie mācītāja, gan viņš zinās, kas darāms.

Māte aizgājusi pie mācītāja, visu pastāstījusi, un mācītājs viņu pamācījis:

— Tagad dēlam, kad viņš brauks prom, jāņem līdzi vaska svece, pa dienu tā jāaizdedzina un jāpārsedz, bet naktī, kad viņš manīs kādu istabā, svece jāatsedz.

Petrs atvadījies no saviem māj niekiem un atkal devies prom kopā ar to pašu vecīti. Vecītis viņu aizvedis pie tās pašas muižas, ielaidis iekšā un pats atkal aizīries savu ceļu. Petrs pa dienu aizdedzinājis sveci, palicis zem poda un gaidījis nakti. Naktī viņš apgūlies un drīz vien manījis, ka Istabā kāds ienācis. Petrs tūdaļ podu nocēlis un ieraudzījis — blakus stāv skaista meitene ar dzeltenām bizēm. Viņa sākusi gauži raudāt un bārties:

— Kā tu varēji izturēt veselu gadu, tā būtu varējis izturēt vēl vienu — tad beigtos mana lāsta spēks un manas ciešanas, un pēc tam labi klātos gan tev, gan man. Tagad tu mani esi pazudinājis un tev pašam arī būs jāiet bojā. Tu nemaz nezini, ka šeit katru dienu pie manis atpeld pūķis ar divpadsmit galvām. Līdz šim, kamēr tu mani neredzēji, arī viņš tevi neredzēja, bet tagad, tāpat kā tu redzi mani, arī viņš tevi redzēs. Šodien viņš norīs ij tevi, ij mani.

Un Petram kļuvis žēl, kāpēc viņš visu bija pastāstījis savai mātei, — ja māte ar mācītāju tā nebūtu viņu pamācījusi, viss būtu beidzies labi. Tad meitene noskaitusies uz Petru un sacījusi:

— Labāk tad viens ej bojā nekā mēs abi, — un iegrūdusi Petru ūdenī. Viņš labi pratis peldēt, tāpēc, uz ūdens atpūzdamies, peldējis vienā peldēšanā. Tā peldējis kādas trīs dienas un aizpeldējis līdz nezināmai salai. Viņš jau bijis ļoti noguris un izsalcis. Izkāpis uz salas, skatījies un meklējis, vai neatradīs kāda putna olu, ko varētu apēst. Te arī sastapis savu vecīti. Vecītis viņam vaicājis:

— Kā tu, Petr, gadījies uz šīs salas?

Viņš izstāstījis visu: kas un kā viņu samācījis, ko viņš darījis un kā tagad nokļuvis uz šīs salas. Tad vecītis viņam sacījis:

— Vai es tev netiku teicis, ka mātei nav jāstāsta, kā tu dzīvo. Es tev rādīšu — mani neklausīt! Ko nu vairs darīt, — vecītis vēl sacījis, — kas bijis — izbijis. Tagad es tev došu šo kamoliņu, — un iedevis Petram kamoliņu, — kad tu to tīsi, tad varēsi pārvērsties, par ko vien gribēsi.

Petrs paņēmis no vecīša kamoliņu, pagudrojis, tūdaļ pārvērties par visātrāko putnu pasaulē un atkal aizlidojis pie tās pašas meitenes. Meitene ieraudzījusi viņu un vaicājusi:

— Kā tu atkal šeit radies?

Viņš meitenei pastāstījis, kā viss bijis, uz kurieni viņš aizpeldējis, kā vecītis viņam iedevis kamoliņu un kā viņš tagad varot pārvērsties, par ko vien gribot. Viņa sacījusi:

— Tad labi. Šodien pulksten divpadsmitos te atpeldēs pūķis, tu pārvērties par lakstīgalu. Tepat mājas tuvumā aug liepa, un, tupēdams šajā liepā, tu pogo, bet, tikko pūķis nāks tevi skatīties, laidies prom.

Petrs viņai atbildējis:

— Tu pūķim pavaicā, kur ir viņa nāve.

Dienas vidū ūdens sācis mutuļot un duļķoties, no tā izlīdis briesmīgs jo briesmīgs pūķis ar divpadsmit galvām. Pūķis, iegājis istabā, runā ar

PĒRKONS UN KUNIGAIKŠA MEITA

Kunigaikstis, dodamies prom uz svešām zemēm, vaicāja savām trim meitām, kādu ciemkukuli viņām pārvest.

— Pārved man ratiņu, kurš pats vērptu, — vecākā meita lūdza.

— Pārved man otiņu, kura pati visādas lelles izkrāsotu, — lūdza vidējā meita.

— Bet man pārved vijoli, kura pati spēlētu un pati dejotu, — jaunāka meita pačukstēja tēvam pie auss.

Kunigaikstis piecus gadus ciemojās tālās zemēs, tur skatīja visvisādas neredzētas mantas, par lielu naudu nopirka ratiņu un otiņu, bet tādu vijoli, kura pati spēlētu un pati dejotu, nekur nevarēja atrast. Viņš brauca uz mājām noskumis, ka mījotās meitas lūgumu nav izpildījis. Savas zemes robežas tuvumā viņš satika Pērkonu, kurš dobjā balsī sāka taujāt, no kurienes kunigaikstis atgriežoties un kāpēc esot tāds sadrūmis.

Kunigaikstis tam visu izstāstīja, un Pērkons viņam solījās tūdaļ uzdāvināt šādu vijoli.

— Tikai tu man atdod to, kas no tavas zemes atskries uz manējo.

«Kas gan varētu atskriet? Varbūt tikai kāds lops vai zvērs,» kunigaikstis pie sevis nodomāja un tūdaļ bija ar mieru Pērkonam to atdot, bet tas viņam pretī iedeva brīnumaino vijoli. Kunigaikstis vēl nebija paguvis vijoli izmēģināt, kad mežs nobrīkšķēja un no biezokņa izlēca zirgs, kura mugurā sēdēja kunigaikša jaunākā meita, tagad jau izaugusi par skaistuli. Viņa krita tēvam ap kaklu, priecājās, ka sagaidījusi to, bet vijoli — savu bērnišķīgo untumu bija pavisam aizmirsusi. Kad viņi atgriezās mājās, priekšā tos jau gaidīja dzīres — kunigaikša pilī todien tika alus dzerts mucām un kliņģeri ēsti kaudzēm. Tikai vecais kunigaikstis nespēja nedz alu iebaudīt, nedz kliņģeri nogaršot: viņa sirdi māca nemiers — kā nu būs ar solījumu. Pagāja viena diena, otra, un Pērkons pašā pusnaktī jau dārdina pie kunigaikša loga:

— Atdod man to, ko solīji. Balti galdi man jau klāti, raibas dzegas darinātas.

Kunigaikstis lika kalponei grezni saģērbties un izstūma viņu pa logu. Pērkons dūkdams un rūkdams aizstiepa viņu uz savu pazemes pili un iedeva viņai trauku ar zaļu vīnu, lai nomazgā kājas.

— Ki-ki-ki, — kalpone smējās. — Kaut kas neredzēts — vīnā mazgāt kājas!

Tad Pērkons sagrāba viņu aiz stērbelēm, aizlidināja atpakaļ uz kunigaikša pili, iemeta pa logu lielajā istabā un nodārdināja:

— Kāpēc tu mani piekrāpi? Kāpēc man neīstu meitu izprecināji? Dod šurp savu jaunāko meitu! Balti galdi sen jau klāti, raibas dzegas darinātas.

Tagad kunigaikstis saviem ļaudīm izdalīja kramenīcas un lika šaut uz Pērkonu. Tas pa īstam sāka spert zibeņus, rībināt un drebināt pils pamatus, cilāt jumtu, tricināt rūtis! Daudz lopu kūtīs nospēra, labību salieca veldrē, ābolus nopurināja, kokus ar saknēm izrāva.

— Ja tu vārdu neturēsi un savu jaunāko meitu man nedosi, es tavu pili nolīdzināšu ar zemi!

— Kā lai nedodu, ņem, — kunigaikstis nobijies teica un pa logu atdeva savu jaunāko meitu.

Pērkons ar kunigaikša jaunāko meitu aizsvilpa un aizšalca uz savu pili, tur nolika viņai priekšā trauku ar zaļu vīnu, lai mazgā kājas.

— Vai tu proti vīnā mazgāt kājas?

— Kas tur ko neprast, — kunigaikša meita atbildēja. — Tēva mājās es katru dienu pienā mazgājos. Tāpēc esmu balta, kā pienā peldējusies.

Pērkons saprata, ka tā ir kunigaikša īstā meita, un centās viņai visādi iztapt. Taisnība, Pērkons reti bija kopā ar viņu, allaž padebešos trenkājās, grāva, spēra zibeņus, bet pēc atgriešanās pārvērtās par skaistu jaunekli un visādi iepriecināja savu sievu, stāstīdams par dažādiem atgadījumiem, ko viņš redzējis, skraidīdams zemei apkārt. Reiz Pērkons viņai teica:

— Vai tu zini jaunumu? Tava vecākā māsa precas. Viņa jau cep pīrāgus, un to smarža pat padebešos man kutina nāsis.

— Lai precas vesela, — kunigaikša meita sacīja. — Man visas takas uz mājām jau aizaugušas.

Kunigaikša meita tikai izlikās, ka mājas būtu aizmirsusi, bet sirds viņai sāpēja, ka savu māsu nevarēs nedz apdziedāt, nedz izvadīt, nedz nomičot. Pērkons ieraudzīja viņas sirdēstus un sacīja:

— Debesu takas nav aizaugušas. Es aizvedīšu tevi uz māsas kāzām. Tikai tur tu ne pušplēsta vārda nebilsti par mani.

Vecāki un māsas cienāja kunigaikša jaunāko meitu, deva pīrāgus ēst un saldu medu dzert, bet, tikko sāka vaicāt par viņas vīru Pērkonu, jaunākā meita izlikās nedzirdam. Pusnaktī pēc kāzām atdārdēja Pērkons un viņu aiznesa prom.

Pēc kādiem pāris gadiem Pērkons sievai atkal saka:

— Tagad precas tava vidējā māsa. Tur tik daudz zosu plūc, ka visa pils no tālienes izskatās balta, bet viena pūciņa man pakutināja nāsis, un es padebešos pat nošķaudījos. Ja tu apsolies nebilst ne vārda par mani, es tevi atkal aizvedīšu uz turieni, bet, ja solījumu neturēsi, tu nekad pie manis vairs neatgriezīsies.

— Kā es pie tevis lai neatgriežos? Kas mūsu dēlus audzinās? Es klusēju viņā reizē, klusēšu arī tagad.

Kunigaikša jaunākā meita ar Pērkonu jau bija sagaidījusi divus dēlus.

Bet, tikko viņa nokļuva sava tēva pilī pie balta galda, tikko tuvinieki viņu sāka cienāt ar saldu miestiņu un iztaujāt visādiem viltīgiem vārdiem, kunigaikša meitai noreiba galva un viņa izstāstīja par savu laimi, par savu vīru un saviem dēliem.

— Es te ēdu un dzeru, bet mans vīrs Pērkons tagad stāv aiz loga un briesmīgi dusmojas.

Tā arī bija. Pērkons sāka briesmīgi trakot, kunigaikša pili ar visiem ciemiņiem un dzīru galdiem aiztrieca nezin kur aiz deviņām upēm, bet kunigaikša meita, Pērkona sieva, palika klajā laukā stāvam. Ne vairs māju, ne vīra, ne bērnu. Kunigaikša meita gāja, aiz asarām neredzot taku zem kājām, savu vīru mīļiem vārdiem piesaukdama. Bet Pērkons bija aizkūlies uz pašu zemes malu un nerādīja nekādas zīmes, kur viņš atrodas. Tad kunigaikša meita devās pie Saules.

— Vai tu, Saulīt, māmuliņ, nezini, kur ir mans vīrs?

Bet Saule nezināja, tikai izvārīja viņai vistas viras maltīti un kauliņus lika ietīt lupatiņā.

Tad kunigaikša meita aizceļoja pie Mēness. Arī tas viņai lika apēst vistu, bet kauliņus ietīt lupatiņā. Mēness aizsūtīja viņu pie Vakaru vēja, un tas sasauca kopā mazākos vējus: Dienvidu, Rītu un Ziemeļu. Tie visi reizē sāka pūst, tomēr nekādu vēsti neatpūta. Tad Viesulis Vētru sūtīja meklēt un Vētra dabūja zināt, kurā zemes malā Pērkons atrodas. Kunigaikša meita nogurusi gāja un gāja, kamēr nonāca pie stāva un slidena stikla kalna. Tādā kalnā nevar nedz uzkāpt, nedz uzjāt, nedz uzrāpties — cilvēks slīd atpakaļ un sašķīst kā ola. Te viņa nolika citu aiz cita vistas kauliņus, kauliņi turējās klāt kā pieauguši, un viņa pa tiem devās uz augšu kā pa kāpnēm. Jau bija saredzama padebešu pils, bet kunigaikša meitai pietrūka viena kauliņa, un viņa vairs ne soli netika uz priekšu. Tad viņa nokoda savu mazo pirkstiņu un tas pieauga pie stikla kalna. Kunigaikša meita uzkāpa kalnā, iesteidzās Pērkona pilī un ieraudzīja savus bērnus divu aukļu gādībā. Pērkons jau grasījās nospert savu sievu, jo viņa bardzība par tās nepaklausību un vārda laušanu vēl nebija pārgājusi, bet bērni izspruka no aukļu klēpjiem, izstiepa mātei pretī rokas un sāka priecīgi viņu saukt. Tad Pērkons vairākas reizes apjoņoja apkārt zemei, ar dzelzs ratiem rībinādams, ar uguns pātagām cirzdams, kamēr atkal uz zemes un padebešu pilī iestājās miers. Kas notika pēc tam ar kunigaikša meitu un viņas bērniem, to neviens nezina, jo neviens vēl nav iekļuvis Pērkona pilī.

PAR DIVIEM BRĀĻIEM, KAS BIJA LĪDZĪGI VIENS OTRAM

Upmalā stāvēja būdiņa, un tajā dzīvoja vecītis ar vecenīti. Viņiem it nekā cita nebija, tikai viena kucīte. Pa vasaru vecītis un vecenīte zvejoja, bet pa ziemu vecītis zivis ar vizuli ķēra, vecenīte mājā linus vērpa. Reiz vecītis pārnāca no zvejas un ieraudzīja, ka vecenītei piedzimuši divi dēli. Vecītis kļuva priecīgs un sacīja:

— Izaudzināsim dēliņus, būs mums meža cirtēji.

Pagāja vairāki gadi. Abi brāļi izauga par skaistiem puišiem un bija ļoti līdzīgi viens otram. Viņi izlūdzās, lai tēvs nopērk viņiem pa kumeļam un laiž pasaulē laimi meklēt. Abi jāja pa laukiem un mežiem, kamēr sasniedza krustceles, bet krustcelēs auga priede. Brāļi apstājās pie tās un sacīja:

— Ja mēs kopā jāsim, neko lielu nedabūsim zināt; labāk jāsim viens pa vienu, otrs pa otru ceļu.

Tā nosprieduši, abi iedūra priedē pa nazim un norunāja: kurš pirmais atgriezīsies šajā vietā, tas tūdaļ aplūkos otra nazi. Ja nazis būs spožs, tad tā īpašnieks ir sveiks un vesels, bet, ja nazis būs sarūsējis, tad tas jau būs miris. Pēc tam brāļi atvadījās un aizjāja katrs savu ceļu — vecākais pa labi, jaunākais pa kreisi. Vecākais jādams satika zaķi un gribēja šaut, bet zaķis sacīja:

— Nešauj mani: ja tev kāda liksta atgadīsies, es tev palīdzēšu.

Vecākais brālis dāvāja zaķim dzīvību, un zaķis skrēja viņam pakaļ.

Brālis jāja tālāk un satika vilku. Gribēja to šaut nost, bet vilks lūdzās,

lai nešaujot, un solījās brālim palīdzēt. Nu arī vilks skrēja brālim pakaļ. Tā vecākais brālis satika vēl lauvu un lāci. Visi šie zvēri skrēja brālim pakaļ un solījās viņam nelaimē palīdzēt.

Kad vecākais brālis aizjāja līdz pilsētai, viņš ieraudzīja, ka pilsētā ir sēras un visi cilvēki staigā sēru drēbēs. Jauneklis gribēja zināt, kāpēc šīs sēras. Viņš pavaicāja to vecajam ganam, kas ceļmalā ganīja lopus. Tas pastāstīja, ka princese tikšot atdota deviņgalvainajam pūķim, kurš dzīvojot akmens alā. Tā pūķis katru gadu prasot viena cilvēka dzīvību, un tāpēc tiekot mesti kauliņi, kuram kārta doties pūķa rīklē. Šogad kauliņi krituši princesei, tāpēc visa pilsēta un iedzīvotāji aiz žēlabām sēro.

To dzirdēdams, jauneklis uzšāva savam kumeļam un iejāja pilsētā. Jādams satika ļaužu pūļus, kas princesi augstos ratos veda pūķim. Jauneklis ar visiem zvēriem sekoja nopakaļ. Aizveduši uz to vietu, kur dzīvoja pūķis, ļaudis princesi atstāja vienu, bet paši devās atpakaļ. Jauneklis ar zvēriem aizjāja līdz tai vietai un, tikko pūķis izlīda no alas un vilkās uz princeses pusi, lai viņu sagrābtu atņirgtajos žokļos, laida tam virsū zvērus. Lauva ar vilku grāba ciet pūķi un iecirta tam ādā nagus, bet lācis savās ķetnās sakampa pūķa asti un turēja, lai šis neaizmūk. Tad jauneklis metās klāt un ar šķēpu nocirta pūķim visas deviņas galvas, pēc tam izgrieza visas mēles, ielika tās tarbā un princesei sacīja:

— Tagad ej uz mājām. Pūķis jau ir beigts!

Princese lūdza, lai viņš aizejot pie tās tēva, kurš atmaksāšot viņam par meitas izglābšanu, bet jauneklis bija briesmīgi noguris un turpat aizmiga kopā ar saviem zvēriem.

īso

Kad princese gāja uz mājām, viņai ceļā nostājās darvdeģis un, draudēdams ar cirvi, lika nosolīties pateikt tēvam, ka šis izglābis viņu no nāves; tad viņš savāca maisā visas pūķa galvas un veda princesi uz mājām. Mājās darvdeģis ķēniņam tūdaļ sāka lielīties, ka šis pūķi nogalējis, un parādīja tā galvas. Ķēniņš jautāja meitai, vai tas taisnība. Meita, domādama, ka īstais glābējs negrib nedz rādīties, nedz saņemt atalgojumu, pret savu gribu pateica, ka darvdeģis viņu izglābis. Viņa baidījās taisnību teikt, jo darvdeģis solījies viņu nogalēt, ja viņa tā neteiktu.

Ķēniņš lika darvdeģi nomazgāt un skaisti apģērbt. Tad ķēniņš pavēstīja, ka viņš savu meitu atdodot glābējam par sievu un visu zemju ķēniņus un kungus ielūdzot kāzās. Arī mūsu jauneklis to dabūja dzirdēt un nodomāja: kur tāds gadījies, kas dižojas ar princeses izglābšanu. Viņš ar visiem zvēriem aizjāja uz kāzām un ieraudzīja, ka princesi ved laulāties ar darvdeģi. Jauneklis tūdaļ iedeva zaķim zīmīti, kurā jautāja, kāpēc princese precoties ar citu, ja viņš to izglābis. Zaķis — žvīks, žvīks! — izlīda caur ļaužu pūli, aizsteidzās princesei priekšā un nometa zīmīti viņai pie kājām. Tikko princese paņēma zīmīti, izlasīja un ieraudzīja, ka tepat stāv arī tas jauneklis, kurš pūķim nocirta galvas, tūdaļ pasauca tēvu, parādīja jaunekli un pateica, ka viņš esot īstais glābējs. Darvdeģis metās jauneklim virsū, sagrāba viņu pie kakla un uzbrēca:

— Vai tev ir kāda zīme, ka tu nocirti pūķi? Es gan nocirtu, jo man ir pūķa galvas!

Jauneklis atbildēja:

— Galvas tu savāci, bet es tām papriekš izgriezu mēles.

Tad viņš izbēra no maisa visas pūķa mēles. Ļaudis steidzās apskatīt pūķa galvas, ko bija atnesis darvdeģis, un ieraudzīja, ka tām nav mēļu. Tagad ķēniņš lika apcietināt darvdeģi, iebāzt salmu kūlī un sadedzināt. Bet jaunekli ķēniņš paņēma sev par znotu.

Tajā pilsētā, kur dzīvoja šis ķēniņš, nekad nespīdēja saule. Tūlīt pēc ka/.am, kad vecākais brālis ar princesi aizgāja gulēt uz savu klēti, pa logu viņi tālu kalnos ieraudzīja mazu uguntiņu un jauneklis vaicāja princesei, kas tur dzīvojot. Princese atbildēja, ka tā esot ragana, kas aizsegusi sauli.

No rīta, kad neviens neredzēja, jauneklis paņēma savus zvērus un devās kalnos pie raganas. Aizgāja un ieraudzīja mazu būdiņu, kurā

sēdēja vecene, ar slotu aizsegusi sauli. Jauneklis lika viņai nākt ārā no būdas un mest prom slotu. Vecene atbildēja:

— Man bail tavu zvēru: tie mani saplosīs. Šeit ir katls ar ūdeni, ņem un apslaki sevi un zvērus, tad es vairs nebaidīšos.

Tikko jauneklis tā izdarīja, tūdaļ viņš pats un viņa zvēri pārvērtās par akmeņiem.

Viņa jaunākajam brālim apnika ceļot pa pasauli, un viņš atgriezās tajā vietā, kur abi ar brāli bija iedūruši nažus. Brāļa nazi viņš atrada sarūsējušu un sacīja:

— Manu brāli piemeklējusi nelaime: iešu viņu meklēt.

Un jaunākais brālis jāja pa to ceļu, pa kuru bija aizjājis vecākais brālis. Un viņš tāpat satika ir vilku, ir lauvu, ir lāci un katru gribēja nošaut, bet zvēri izlūdzās, lai tos nešaujot, un visi sekoja viņam pakaļ. Aizjāja līdz pilsētai, kur bijis viņa brālis, un ieraudzīja, ka visa pilsēta sēro. Pavaicāja vecajam ganam, kas ganīja lopus, kāpēc šī pilsēta sēro, un vecais gans viņam atbildēja:

— Tāpēc, ka ķēniņš nevar atrast tevi. Kālab tu pameti viņa meitu?

Nu jaunākais brālis saprata, ka šeit bijis viņa brālis, jo viņi abi ir

ļoti līdzīgi viens otram. Jaunākais brālis iejāja pilsētā, un visa pilsēta, viņu ieraudzīdama, tūdaļ kļuva priecīga. Tikko to dabūja zināt ķēniņš un princese, abi priecīgi steidzās viņam pretim un vaicāja:

— Kur tu biji aizbēdzis?

Ar lielām gavilēm un mūziku visi sagaidīja viņu, un tā ķēniņš jaunāko brāli ieveda savā pilī ar visiem zvēriem. Ne ķēniņš, ne princese nepazina, ka tas nav vecākais brālis, bet jaunākais.

Kad pienāca vakars, princese aizveda jaunekli uz klēti gulēt; tas pa logu tālu kalnos ieraudzīja uguntiņu un vaicāja, kas tur mirgojot. Princese viņam sacīja:

— Un atkal tu vaicā to pašu? Tagad tev vairs neatbildēšu, jo atkal aizbēgsi no manis.

Jauneklim iešāvās prātā, vai tikai uz turieni nebūs aizgājis viņa brālis, un viņš vēl neatlaidīgāk sāka taujāt, kas tur esot. Pēdīgi princese nelabprāt atbildēja, ka tur dzīvojot ragana, kura ar slotu aizsegusi sauli. Pēc tam viņi aizgāja gulēt, bet jauneklis starp abiem nolika zobenu. Princese nodomāja: «Kas viņam lēcies? Agrāk viņš bija tik labs.» Tikko

princese aizmiga, jauneklis tūdaļ piecēlās, pasauca savus zvērus un devās kalnos, kur dzīvoja ragana. Aizgājis atrada būdiņu, kurā sēdēja vecene. Viņš aši tai jautāja:

— Kur liki manu brāli?

Vecene sāka liegties, ka nezinot, tad jauneklis uzrīdīja viņai zvērus. Vecene nobijās un ļoti lūdzās, lai tikai padzenot zvērus. Viņa tūdaļ atnesa tādu ūdeni, ar kuru apslakot akmeņus, tie mirklī atdzīvojas. Drīz viens akmens pārvērtās par vecāko brāli, pārējie — par viņa zvēriem. Abi brāļi sasveicinājās, bet ragana atkal gribēja paslēpt dzīvības ūdeni, tomēr jaunākais brālis izrāva viņai katliņu no rokām un sāka slacīt visapkārt. Kad viņš tā slacīja, arī citi akmeņi sāka pārvērsties par cilvēkiem un dzīvniekiem un kalns kļuva mazāks un mazāks, kamēr beidzot radās pavisam līdzena vieta. Tad jaunākais brālis atvadījās no vecākā, patencināja visus un jāja mājup apciemot vecākus, bet vecākais brālis atgriezās ķēniņa pilī un pēc sievastēva nāves vēl ilgi un laimīgi valdīja. Tajā zemē nemitīgi spīdēja saule, bet mežos brīvi dzīvoja zvēri, jo neviens tos nemedīja, tāpēc ka tie abiem brāļiem bija palīdzējuši izglābt tik daudz cilvēku un zemei atdot sauli.

.

MUĻĶĪTIS

Sensenos laikos dziļa meža vidu dzīvoja kāds zemnieks. Viņam bija trīs dēli. Divus vecākos dēlus tēvs ļoti mīlēja, bet jaunāko ne vecāki, ne brāļi neieredzēja un aizvien viņu saukāja par muļķīti. Ja jaunākais brālis ko pateica vai izdarīja, to citi uzskatīja par blēņām un smējās. Ja vecākajiem brāļiem nepatika kāds apģērba gabals, tas jaunākajam bija jānovalkā; ja vecākajiem negaršoja kāds ēdiens, viņi pastūma to jaunākajam; ja tie abi kaut ko lūdza, allaž prasīto dabūja, bet jaunākais palika tukšā, un, ja vecākajiem brāļiem kāds darbs nebija pa prātam, to uzvēla jaunākajam. Tā jaunākajam brālim katru dienu nācās cūkas ganīt, jo vecākajiem brāļiem tāds darbs nepatika. Bet, katru dienu cūkas ganīdams, jaunākais brālis domāja, domāja, līdz sadomāja izpētīt, kādi ļaudis dzīvo meža viņā pusē. Tā kādu rītu viņš pameta cūkas un devās meklēt mežam otru malu. Pēc veselas dienas gājuma viņš otru malu vēl nesasniedza un, apēdis azaidu, iekāpa kokā, piesēja sevi pie zariem un pārgulēja. Tad gāja visu otro dienu, apēda pusdienas, bet vakarā, baidīdamies no zvēriem, atkal iekāpa kokā un pārgulēja. Trešajā dienā viņš devās tālāk pa meža taku, apēda arī launagu, tomēr meža otru malu vēl neredzēja. Ceturtās dienas rītā viņš, tupēdams kokā, izdzirda gaili dziedam un devās balss virzienā. Tā jaunākais brālis iznāca meža otrā malā un tur atrada pilsētu.

Brālis iegāja pilsētā un brīnījās, ka tur bija neparasti daudz cilvēku. Tad kādam pavaicāja, kāpēc šie cilvēki skraida pa ielām raudādami un kāpēc nami ar melnu audeklu pārklāti. Tas viņam atbildēja:

— No kurienes tu esi nācis, ja nezini, ka rīt pūķim tiks atdota ķēniņa meita? Šoreiz viņai krita loze. Pūķis draudēja iznīcināt visu pilsētu, ja rīt viņam nedos meiteni.

— Bet kāpēc neviens šo ļauno pūķi nenosit?

Vīrs atkal atbildēja:

— Tāpēc, ka visi baidās no pūķa, jo tas ir ļoti negants. Ķēniņš apsola savu meitu, bet pēc nāves arī valsti tam, kurš viņa meitu izglābtu no pūķa, tikai līdz šim vēl nav atradies tāds drosminieks.

— Nu tad es gribu pamēģināt! Ved mani pie ķēniņa!

Vīrs aizgāja pie ķēniņa un pastāstīja, ka svešinieks gribot uzvarēt pūķi un atbrīvot ķēniņa meitu.

Daži domāja, ka jaunākais brālis ir melkulis. Bet ķēniņš bija priecīgs, ka atradies kaut viens drosminieks, un lika viņam dot visādus ieročus: zobenus, stopus, lingas, bises, bruņas, cirvjus un vēl šo to. Bet jaunākais brālis paņēma tikai pamatīgu cirvi un sacīja:

— Ar citiem ieročiem es neprotu rīkoties, bet cirvi gan protu lietā likt!

Vieni par to zobojās, bet citi pie sevis domāja: «Ko šis muļķītis ar cirvi pūķim izdarīs!»

Otrā dienā ķēniņš savu meitu aizveda uz mežu, piesēja ar dzelzs važai» pie koka un raudādams gāja mājās. Meita vaimanāja un gaidīja savu nāvi, bet muļķītis palika turpat tuvumā un gaidīja pūķi. Bija auksts rīts, tāpēc viņš sacirta malku un netālu no ķēniņa meitas sakūra uguni, lai sasildītos.

Kamēr muļķītis kurināja uguni, pūķis šņākdams rāpoja šurp un, atņirdzis žokļus, jau grasījās ķēniņa meitu norīt. Bet, tikko pūķis bija pielīdis tuvāk, muļķītis pakampa lielu degošu pagali un tik sparīgi trieca tam atņirgtajos žokļos, ka tā visa salīda rīklē. Pūķis, glābdamies no uguns, muti vēl vairāk vēra vaļā, un tā muļķītis visas degošās pagales tam sagrūda rīklē. Pūķis sāka nelabā balsī rēkt un locīties pa zemi. Muļķītis tūdaļ tam pieskrēja klāt un ar cirvi sāka cirst tikpat kā koku! Nocirta galvu, bet asti sacirta sīkos gabalos. Tikmēr cirta, kamēr nogura. Ķēniņa meita bija tuvumā un to redzēja. Sākumā viņa no bailēm drebēja, bet pēc tam priecājās. Kad muļķītis viņu atraisīja no koka, viņa apskāva savu glābēju un bučoja, jo nebija cerējusi, ka paliks dzīva.

Ķēniņš pievakarē nāca skatīties un ieraudzīja, ka pūķis sacirsts gabalu gabalos, bet drošsirdīgais glābējs, galvu nolicis ķēniņa meitas klēpī, guļ. Ķēniņš nopriecājās, aši apkampa savu karotāju un raudāja prieka asaras. Nu ķēniņš muļķīti cienīja un mīlēja par visiem vairāk.

Ar laiku muļķītis sadomāja apciemot savus vecākus, un jaunā sieva apsolījās viņu pavadīt. Abi zeltītā karietē brauca uz muļķīša dzimto pusi. Meža malā viņš lika apturēt karieti, uzvilka savas vecās skrandas un atkal, kā bija radis, gāja cūkas ganīt. Bet sievai lika braukt pie viņa vecākiem, lūgt naktsmājas un izlikties, ka viņu nepazīst, un ne par ko nebrīnīties. Viņa tā arī darīja. Muļķītis cūkas atrada, pamestas bez uzraudzības, ņēmās tās ganīt un vakarā, pātagu plīkšķinādams, klaigādams kā parasti dzina tās uz mājām. Tā vien skanēja: «Ukš, daglainā! Ukš, baltā!» Tēvs izskrēja pretī un apsauca viņu, lai jel klusējot. Bet muļķītis vēl skaļāk klaigāja. Tēvs viņu otru reizi apsauca, sacīdams:

— Ķēniņa meita pie mums atbraukusi ciemos!

Bet jaunākais dēls izlikās par muļķīti un atbildēja:

— Kāda man daļa gar ķēniņa meitu, man cūkas kūtī jāsadzen! Briesmīgi izlaidušās, kamēr neviens tās neganīja, negrib mani klausīt, tāpēc tām brīžam jāuzkliedz.

Iegājis istabā, muļķītis, kā agrāk, apsēdās un ēda vakariņas, it kā nekas nebūtu noticis. Tēvs aplinkus iztaujāja, kur dēls tik ilgi bijis.

— Biju paskatīties, vai meža viņā pusē arī dzīvo cilvēki, un ieraudzīju, ka tur viņu vairāk nekā pie mums. Viņi mani mīļi sagaidīja, turēja lielā godā, nevis tā kā mājās, un galu galā iecēla mani par savu ķēniņu.

Tādus vārdus dzirdēdams, tēvs paraustīja plecus un vairāk neko nejautāja, jo pietika ar to pašu. Bet māte pa to laiku rosījās, kā pamielot ķēniņa meitu, pagatavoja ēdienu, tomēr tik augstai viešņai baidījās ienest. Sūtīja vienu, sūtīja otru, neviens neiet — baidās. Beidzot muļķītis sacīja:

— Ja neviens negrib nest, tad es ienesīšu ēdienu. Ķēniņa meita mani neapēdīs, jo viņa mani ļoti labi pazīst. Es viņu ļoti mīlu, un viņa man varētu būt par sievu.

Māte paskatījās uz dēlu, pašūpoja galvu un nopūtās: redzams, dēls vēl arvien tāds pats kā bijis, nemaz prātā nav pieņēmies. Tomēr iedeva viņam bļodu, lai nes.

Muļķītis paņēma bļodu gaļas, ienesa to istabā un kā lika uz galda, tā saplēsa: gaļa pašķīda uz visām pusēm. Muļķītis pateica: «Še, ņem!» — un steidzās ārā. Māte skatījās pa durvju spraugu un visu redzēja. Tikko dēls iznāca, viņa tūdaļ to nostrostēja: kāpēc viņš tik rupji izturoties.

— Pie cūkām dzīvodams, neko labāku neesmu iemācījies.

— Ganījis vai neganījis, tāds pats vien esi palicis, — māte atbildēja.

Otru reizi viņš ienesa bļodu zupas un atkal pateica: «Ņem, te ir

putra!» — un kā trieca uz galda, tā apšļāca ķēniņa meitai drēbes. Pēc tam viņš drāzās ārā. Bet ķēniņa meitai nāk smiekli. Māte atkal baras uz dēlu:

— Kaunies, sivēn! Tu ķēniņa meitai drēbes nolaistīji!

— Gan viņai būs citas drēbes, — dēls atbildēja.

Beidzot viņš ienesa kartupeļus, iebēra tos ķēniņa meitai klēpī un sacīja:

— Še, ņem!

Bet viņa aiz smiekliem gandrīz vai mirst.

Kad visi gāja gulēt, māte muļķītim vaicāja:

— Kur tu tagad gulēsi? Tavā vecajā vietā iekārtojušies brāļi, tev būs Jālet uz kūti, jo istabā vairs nav vietas.

Viņš atbildēja:

— Tad es iešu uz ķēniņa meitas gultu, ja te man nav vietas. Ķēniņš kūtī neguļ.

— Tu allaž biji muļķītis, — māte sacīja, — bet nu gan tīrās blēņas mels. Ko tikai tu nesadomāsi?! Ķēniņa meita tevi pieņemšot?! Pamēģini ieiet — tenteriski izlidosi ārā!

— Redzēsiet, ka ķēniņa meita mani pieņems. Viņa mani jau galda, jo viņa ir mana sieva.

Khe! Khe! Khe! Visi smējās un gāja uz savām migām, bet muļķītis — uz ķēniņa meitas gultu. Viņa, protams, savu vīru mīļi sagaidīja, vēl arvien nespēdama valdīt smieklus.

Nākamajā rītā vecākiem un brāļiem bija lielu lielie brīnumi, kad muļķītis skaistā tērpā parādījās ar savu sievu. Tad visi kopā brauca apciemot viņa sievastēvu un brīnījās, kā muļķītis varējis tikt par ķēniņu. Rasi, viņš vēl šodien dzīvo. Arī es viņa kāzās biju aicināts un, tur izciemojies, uz dāvināta pīrāgu zirga pārjāju mājās.

.

LIDOJOŠAIS KUĢIS

Kādām tēvam bija trīs dēli. Divi vecākie domājās varen gudri esam, bet jaunāko neviens negribēja atzīt, visi viņu uzskatīja par muļķi. Viņš to arī nemaz neņēma ļaunā.

Kādu dienu vecākais dēls saviem vecākiem sāka stāstīt par lidojošo kuģi, kuru viņš, aizgājis uz mežu, būvēšot. Māte dēlam iedeva pilnu grozu ēdiena, tēvs — visādus rīkus. Dēls visu iebāza maisā un devās uz mežu.

Tur viņš apsēdās uz pakalna un sāka ēst. Atnāca vecs, līks ubags un mīlīgi lūdza kumosu maizes, jo esot ļoti izsalcis. Vecākais dēls ubagam neko nedeva, bet sāka to lamāt un zākāt par muļķi. Ubags bailīgi gāja prom, sacīdams:

— Tavs darbs nebūs sekmīgs.

Dēls strādāja vairākas dienas, tad nocirstos kokus sakrāva maisā un

vakarā pārnesa mājās. Bet ko viņš otrā rītā atrada maisā? Tikai koka tupeles!

Otrais brālis par viņu zobojās un teica:

— Ko tu jēdz?! Rīt es iešu kuģi būvēt!

Bet arī otrajam brālim klājās tāpat kā pirmajam.

Tad trešais dēls taisījās iet un būvēt lidojošo kuģi, bet visi viņu izsmēja.

— Ko tu gribi iztaisīt, ja abi vecākie brāļi nav varējuši.

Ne viņam māte grozu deva, ne tēvs rīkus, tukšām rokām jaunākajam brālim bija jāiet uz mežu.

Jaunākais dēls aizgāja uz mežu, apsēdās uz celma un domā, kā sākt būvēt. Atkal atnāca vecais ubags, izstāstīja, kālab viņš nācis, un apsolījās palīdzēt. Kad jaunākais dēls no rīta pamodās, kuģis jau stāvēja gatavs, tikai jāsēžas iekšā un jābrauc. Tikko dēls iesēdās, tūlīt viss notika tā, kā viņš domāja. Ja domāja — celšos gaisā, kuģis cēlās arī, ja gribēja laisties lejā, kuģis laidās lejā, ja gribēja ceļot turp, ceļoja arī. Un kuģī bija ij nauda, ij ēdiens, kas it nekad nebeidzās. Nu jaunākais dēls varēja lidināties pa pasauli; kur tikai gribēja, tur arī nokļuva, visu zemi apskatīja. Te ceļodams ieraudzīja kaudzi zelta, kas gulēja zemē. Dēls nolaidās zemē un to paņēma. Drusku tālāk ieraudzīja arī zelta knaibles, bet vēl tālāk zelta cirkuli, — dēls nolaidās zemē un arī tos paņēma. Pēc tam, kādu gabalu pa zemes virsu lidojis, ieraudzīja vīru, kas bija piesējis pie katras kājas pa kokam un tomēr skrēja kā vējš. Jaunākais dēls pavaicāja:

— Kurp tu tā skriedams?

Vīrs atbildēja:

— Skrienu aiz prieka, bet, lai neskrietu pārāk ātri un netiktu pārāk tālu, pie katras kājas piesēju pa kokam.

— Nāc pie manis! Ceļosim abi pa pasauli, man vienam garlaicīgi.

Vīrs bija ar mieru.

Pēc brīža viņi ieraudzīja otru vīru, kas sēdēja uz bērza un to grauza.

— Ko tu šeit dari? — abi viņam vaicāja.

— Esmu drusku izsalcis, uzkožu. Azaidam dažus bērzus nograužu.

— Nāc pie mums, labāku ēdienu dabūsi, — jaunākais dēls sacīja.

Arī šis vīrs paklausīja.

Lidoja visi tālāk un ieraudzīja trešo vīru, kas bija pieplacis pie ezera un dzēra: ūdens kritās acīm redzami.

— Un ko tu šeit dari?

— Esmu izslāpis un gribu padzerties, bet ar šo ezeru man lāgā nepietiks, būs vēl jāmeklē cits.

— Nāc pie mums!

Un vīrs paklausīja. Tā jaunākais dēls savā kuģī vēl pieņēma tādu vīru, kas simts jūdžu tālumā ar bultu odam varēja trāpīt, tad tādu, kas, pielicis ausi pie zemes, dzirdēja, kā zāle augdama sprakšķ, tad vēl tādu vīru, kas īkšķi turēja, iebāzis mutē, bet, līdzko izvilka, tūdaļ uznāca liels sals.

Viņi visi ceļoja pa pasauli un apstājās pie kādas pilsētas, kurā dzīvoja ķēniņš. Ķēniņš bija izsludinājis vēsti, ka tam, kurš viņa meitu gribot dabūt par sievu, jāizdarot trīs smagi darbi, kurus ķēniņš uzdošot. To dzirdēdams, jaunākais dēls nodomāja ķēniņa meitu iegūt sev par sievu un saviem draugiem pavaicāja, vai viņi tam palīdzēšot.

— Labu prātu, — visi atbildēja.

— Man prieks to dzirdēt.

Jaunākais dēls tūdaļ aizgāja pie ķēniņa un solījās izdarīt visus darbus, kādus ķēniņš tam uzdošot.

Ķēniņš vispirms lika dēlam skrieties ar viņa skrējējiem. Kas būšot pirmais, tas uzvarēšot. Otrā dienā ķēniņa skrējēji jau klāt. Jaunākais dēls sūtīja savu skrējēju, un tas atkal ieradās, piesējis sev pie kājām smagus kokus. Visi vaicāja, kāpēc šim tie koki. Skrējējs atbildēja:

— Man tā patīk!

Bet kā sāka skriet, tā viņš ar visiem kokiem aiznesās kā vējš citiem priekšā, un drīz vien viņu vairs nevarēja saredzēt. Ilgs laiks pagāja, kamēr ķēniņa skrējēji parādījās atkal, jau skriedami atpakaļ. Ļaudis runāja, ka skrējēja ar kokiem pie kājām viņu vidū neesot. Un tā arī bija! Viņš viens, aizskrējis tālu citiem priekšā, domāja: kāpēc man jāsteidzas? Drusciņ nosnaudīšos. Un, palicis celmu zem galvas, aizmiga. Bet brīnum-strēlnieks paņēma loku un izšāva celmu viņam no pagalvja. Skrējējs pielēca kājās, paskatījās apkārt, aizskrēja visiem priekšā un pirmais bija mājās.

Ķēniņš uzdeva otru darbu — pasacīt, cik rāda pulkstenis, kas atrodas divi simti jūdžu tālumā, un cik reizes tas sit.

— To pateikt man ir tīrais nieks!

Jaunākais dēls pasauca divus savus draugus un pamācīja, kas viņiem darāms. Viens redzēja, cik pulkstenis rāda, bet otrs dzirdēja, cik tas sit, un dēlam to klusi pačukstēja. Tad jaunākais dēls ķēniņam droši

sacīja:

— Tavu brīnumu! Pulkstenis rāda desmit, bet sit divpadsmit!

Tas bija taisnība, jo ķēniņš tā bija norīkojis pulksteni nostādīt.

Tad jaunākajam dēlam uzdeva trešo darbu — vienā naktī apēst visus ēdienu krājumus, kādi vien pilī atrodami.

— Šāds darbs man ir vieglāks par vieglu, nekas cits nav jādara kā tikai jāēd. Un kādu draugu vai sulaini arī drīkstu ņemt līdzi, vai ne?

— Drīksti, drīksti! — ķēniņš atbildēja.

Viņš paņēma bērzu grauzēju par sulaini, bet pārējos par draugiem un iegāja ēdienu glabātavā. Ķēniņš pats aizslēdza durvis un nolika sargu, lai nebūtu nekādas viltības.

Kad viņi iegāja, negauša sacīja:

— Steidzieties nu paēst pirms manis: kad es likšos klāt, tad ir pliki kauli nepaliks pāri!

Bērzu grauzējs tā arī izdarīja un, kā par brīnumu, apēda ēdienus ar visām bļodām, ka ne lauska nepalika pāri.

Trīs darbi nu bija padarīti, tomēr ķēniņš tādam pasaules blandoņam vēl negribēja atdot savu meitu. Kāds viņam bija iestāstījis, lai liekot darīt ceturto darbu: lai jaunākais dēls vienā naktī visu vīna pagrabu izdzerot.

— Tas ir vēl vieglāks darbs nekā ēšana, — jaunākais dēls sacīja.

Pagrabā lielais ezeru dzērājs draugus mudina, lai šie pirms viņa padzeroties, cik vēloties, jo viņš neatstāšot pāri ne piliena. Visi sadzērās, ka vai plīst, tad ezeru dzērājs kā sāka dzert, tā izdzēra visu pagrabu tukšu. Bet bērzu grauzējs sagrauza tukšās pudeles un mucas ar visiem paliktņiem. Ķēniņa pagrabs no rīta bija kā izslaucīts. Tomēr ķēniņš savu meitu vēl negribēja atdot. Nespēdams vairs nekādu citu darbu izdomāt, ķēniņš sagudroja jaunāko dēlu nobeigt. Vakarā viņš visus draugus ievilināja lielajā istabā un ieslēdza. Kamēr draugi šeit priecājās, grīda sāka stipri silt. Cits pēc cita viņi cilāja kājas, tomēr pēdas jau svila. Draugi visādi izgudrojās, kas būtu noticis. Ķēniņš, lūk, zem dzelzs grīdas bija sakūris uguni, gribēja viņus dzīvus izcept. Kad draugi pamanīja, ka grīda top arvien karstāka, tūdaļ viens izņēma no mutes savu īkšķi un iestājās tāds aukstums, ka pat lausks spēra.

Otrā rītā ķēniņš atslēdza durvis un skatās, vai visi jau izcepuši, bet, Iebāzis istabā degunu, to nosaldēja. Tas viņam bija par sodu.

Nu gan ķēniņš nobijās un atdeva savu meitu jaunākajam dēlam par sievu. Jaunākais dēls savu sievu bieži vizināja ar lidojošo kuģi un dzīvoja ilgi priecīgs un laimīgs. Varbūt vēl šodien dzīvo.

.

DZĪVNIEKU valoda

Tēvs mirdams dēlam saka:

— Mans dēls! Kad es sēju labību, tad nabagiem devu žēlastības dāvanas; kad man bija mājas, tad devu pajumti ceja gājējiem. Tu dzīvodams dari to pašu.

Tēvs nomira. Dēls viņu lepni apglabāja un darīja tā, kā tēvs bija licis: palīdzēja nabagiem, deva pajumti ceja gājējiem.

Reiz viņš sadomāja aiznest zivīm maizi. Aiznesa un iemeta upē maizes drusciņas. Zivis iznira un tās norija. Dēls nu domā: «Jūrā ir daudz zivju. Tās arī jāpabaro.»

Viņš izcepa maizi, piekrāva pilnus ratus ar klaipiem, aizveda pie jūras un tik met iekšā. Te redz — peld klāt milzīgs valis. Arī tam nometa klaipu. Maize valim ļoti labi garšoja, un viņš lūdza vēl. Puisis atbildēja, ka vairāk neesot. Valis noskaities tā sakūla ar asti ūdeni, ka pārplūdināja krastu, ierāva puisi ūdenī un tūdaļ viņu norija.

Norītais puisis staigā vaļa vēderā, bet valis visu laiku viņam draud:

— Es tevi samalšu sīkās driskās!

— Vai tāpēc mani samaisi, ka es tevi baroju? — puisis vaicā.

Valis aizpeldēja pie zivju ķēniņa un pastāstīja, ka esot norijis cilvēku. Zivju ķēniņš vali iztaujāja, ko šis cilvēks nodarījis. Valis izstāstīja, ka cilvēks metis jūrā maizes klaipus un barojis zivis. Zivju ķēniņš, to dzirdēdams, pavēlēja iemācīt šim cilvēkam zivju un dzīvnieku valodu un laist viņu uz mājām.

Valis visu to puisim iemācīja un piekodināja nevienam neatklāt šo noslēpumu. Pēc tam puisi izmeta krastā. Puisis aiz noguruma ilgi gulēja jūras malā. Vārna netālu kokā audzēja savus bērnus. Puisis vēl snaudā izdzirda, ka vārnulēns saka:

— Es nolaidīšos lejā un izknābšu viņam aci.

— To nedari, — vārna viņu apsauca. — Puisis vēl trīs dienas te gulēs, gan paspēsi.

Vārnulēns nepaklausīja. Viņš domāja, ka šis cilvēks ir noslīcis, un, uzlaidies tam uz krūtīm, gribēja izknābt aci. Tikko vārnulēns uzlaidās, puisis aši viņu noķēra. Noķertais vārnulēns nobijies saka:

— Ja viņš zinātu, ka zem tuvākā akmens ir aprakta nauda, tad mani palaistu vaļā.

Puisis, to dzirdēdams, vārnulēnu palaiž vaļā, iet pie tuvākā akmens un atrod daudz naudas. Viņš to izrok, pārnes mājās, apņem sev sievu un dzīvo laimīgs.

Kādu reizi puisis dzird: vērsis runā ar āzi:

— Kāpēc tu tik smagi els? — āzis vaicā vērsim, kad tas vakarā noguris pārnāk no aršanas.

— Tu tāpat elstu, ja tev augu dienu tik smagi būtu jāar, — vērsis āzim atbild.

Tu neēd, sasirgsti, un tad nebūs jāar, — āzis šo pamāca.

Vērsis tā arī dara: nākamajā dienā neēd un sasirgst. Saimnieks visu saprot, tāpēc ecēšās iejūdz āzi. Iejūgtais āzis tikai bārdu krata, blēj un asti groza. Viņam ir briesmīgi grūti. Bet saimnieks ar pātagu tikai uzšauj un uzšauj pa sāniem. Āzis velk smagās ecēšas un blenž, vai saule vēl augstu. Vakarā viņš tikko dzīvs pārvelkas mājās.

Vērsis, Izbāzis galvu no kūts, zobojas:

— Kā nu ir? Vai ecēšas tev patīk? Varbūt rīt pavilksi arī arklu?

— Bet tevi kaus nost, ja tu vēl sirgsi, — āzis nikni atsaka.

Saimnieks dzird tādu dzīvnieku valodu un tik smejas.

Viņa sievai gribējās zināt, kāpēc vīrs, skatīdamies uz dzīvniekiem, allaž smejas.

— To nevaru stāstīt, — viņš atbild.

Bet viņa sieva bija ļoti ietiepīga un vaicā tam vienā vaicāšanā. Vīrs viņai tik un tā nestāsta. Tad sieva, izraudājusies un līdz apnikumam izspītējusies, vīram pavēl:

— Taisi zārku, brūvē alu, es miršu! Kāpēc man šeit jādzīvo, ja tu man neko nestāsti!

Vīrs groza galvu, nezinādams, ko iesākt: izpaust viņai šo noslēpumu vai ne. Tā gudrodams, viņš iznesa suņiem maizi. Tie pakampa savu tiesu un aizskrēja. Gailis ieraudzīja maizes druskas un sauc vistas:

— Nāciet šurp knābāt, nāciet šurp knābāt!

Un tūdaļ atsteidzās viss vistu bars. Gailis lepni staigā tām apkārt un runā:

— Viņš nevar savaldīt vienu sievu, bet es savaldu divdesmit.

Saimnieks saprot — gailis smejas par viņu, ka viņš nevarot savaldīt

vienu sievu. Viņš tūlīt ņem vicu rokā un sievu noper. Tagad sieva apsolās allaž klausīt viņu un nejautāt to, ko nevajag.

Tā gailis paglāba saimnieku, lai viņš neizpļāpā noslēpumu.

.

DZELZS VILKS

Kādreiz dzīvoja dzelzs vilks. Viņš bija tik nikns, ka saplosīja visus cilvēkus pasaulē. Iedams pa mežu, reiz sastapa dzīvu vēl vienu vecu sievu.

— Ehē, — vilks saka, — kur tu līdz šim slēpies? Tagad es tevi apēdīšu.

— Neēd vis mani, — sieva saka, — es tev parādīšu vēl divus dzīvus cilvēkus — ķēniņa dēlus.

— Tad iesim, rādi — kur viņi ir?

Aizgāja uz mežmalu, tur sieva iesprauda zemē divus mietiņus un tūdaļ izlīda divi ķēniņa dēli. Nu vilks saka:

— Tagad es jūs saplosīšu.

— Neplosi vis mūs, — viņi abi saka, — uz kurieni tu iesi, uz turieni iesim arī mēs.

— Labs ir, ejam.

Viņi gāja, gāja, un vilkam sāka niezēt galva. Sis lūdz, lai pakasot tam galvu. Kā ķēniņa dēli ņēmās kasīt, tā vilks aizmiga. Atlido žagata un saka:

— Sēdieties man mugurā, es jūs izglābšu!

Viņi uzsēdās, bet žagata uzlaidās uz jumta. Vilks pamodās — ķēniņa dēlu vairs nav. Ieraudzīja viņus uz jumta. Vilks paņēma akmeni un tā sāka skrāpēt to ar nagiem, ka dzirksteles vien šķīst. Žagatai apsvila spārns, bet ķēniņa dēli no jumta novēlās zemē. Vilks saka:

— Tagad gan es jūs saplosīšu.

Bet viņi abi lūdzas:

— Neplosi vis mūs: uz kurieni tu iesi, uz turieni iesim arī mēs.

— Nu, pielūkojiet, lai vairāk tas neatkārtotos!

Un visi iet tālāk. Vilkam atkal sāka niezēt galva, un šis atkal lika pakasīt. Kā ņēmās ķēniņa dēli kasīt, tā vilks aizmiga. Atskrēja kraupains telēns un saka:

— Uzklājiet man uz muguras lakatu, tad parociet šeit zemi. Tur atradīsiet sāli, sarus un nagliņas; vienā lakata stūrī iesieniet sāli, otrā — sarus, trešajā — nagliņas, bet ceturtajā stūrī — drusku zemes. Tad sēdieties man mugurā un es jūs izglābšu no nāves.

Ķēniņa dēli tā arī izdarīja, kā telēns sacīja, un sēdās viņam mugurā. Tad telēns sāka skriet tik ātri, ka dēliem vējš gar ausīm svilpoja.

Vilks pamostas un skatās — viņa draugu vairs nav, — un metas telēnam pakaļ. Telēns jau bija noskrējis trīs jūdzes. Tad viņš vienam ķēniņa dēlam lika nokāpt lejā, pielikt ausi pie zemes un paklausīties: ja zeme dun, tad vilks dzenas pakaļ. Ķēniņa dēls nokāpis klausās — jā, zeme dun. Telēns lika atraisīt vienu lakata stūri un izkaisīt sarus. Tikko sarus izkaisīja, triju jūdžu platumā izauga tik biezs mežs, ka vilkam ļoti grūti tikt uz priekšu. Telēns atkal noskrēja trīs jūdzes. Tad vēlreiz lika nokāpt, pielikt ausi pie zemes un klausīties, vai nedun zeme. Ķēniņa dēls paklausījās — jā, dun. Tad telēns lika izkaisīt zemi no lakata stūrīša. Kad zemi izkaisīja, triju jūdžu platumā radās tik augsti kalni un dziļas gravas, ka vilks tikai ar mokām tiek uz priekšu. Bet telēnam — līdzens ceļš. Noskrējis trīs jūdzes, telēns no jauna liek nokāpt un paklausīties, vai nedun zeme. Ķēniņa dēls pielika ausi pie zemes — jā, dun.

Telēns pavēlēja atraisīt trešo lakata stūri un izkaisīt nagliņas. Kā izkaisīja nagliņas, tā triju jūdžu platumā radās tik asi rugāji, ka vilks, kāju uzdūris, vairs nespēja lāgā izraut. Bet telēnam priekšā līdzens ceļš.

Telēns aizskrēja uz skaistu jo skaistu muižu un lika atraisīt pēdējo lakata stūri un izkaisīt sāli. Visapkārt muižai radās plata upe. Nu telēns ķēniņa dēliem piekodina:

— Tagad vilks atskries pie šīs upes un gaidīs, kamēr tā izžūst, lai varētu pārbrist. Bet jūs, kad skalosiet šo lakatu, pielūkojiet: nesamērcē-jiet to stūri, kurā bija sāls. Ja samērcēsiet, tad upe izžūs, vilks atnāks un saplosīs jūs.

Pēc tam ķēniņa dēli telēnam saka:

— Kā lai mēs tevi atalgojam par tādu labu darbu?

Telēns atbildēja:

— Ņemiet cirvi un pārcērtiet mani uz pusēm, tad no manis radīsies divi lieli suņi, un tie jums būs draugi — uz kurieni iesiet jūs, uz turieni ies arī viņi.

— Tu mums esi tik daudz laba darījis, bet mums tevi tagad jānogalina?

— Nekā nebaidieties, cērtiet uz pusēm!

Tad viņi paņēma cirvi un telēnu pārcirta uz pusēm. Radās divi lieli suņi, kuri ķēniņa dēliem visur staigāja līdzi un viņus no visādām likstām sargāja.

.

JAUNEKLIS UN ČŪSKA

Palangas tuvumā reiz dzīvoja jauneklis, kuru tēvs sūtīja jaudīs, lai sameklē sev sievu. Viņam gadījās jāt caur lielu mežu. Jau pavisam satumsa, tomēr meža malu vēl nevarēja saskatīt: zari duras acīs, rauj cepuri nost no galvas. Te jauneklis piepeši labajā pusē ierauga gaismu, bet, piejājis tuvāk, redz, ka lielu ozolu no visām pusēm apņēmušas zilas liesmas un pašā galotnē lokās čūska.

Čūska pīkst, īd un cilvēka balsī lūdz, lai viņu paglābjot no uguns. Jauneklis metas šur, metas tur — baidās tuvoties ugunij, baidās, ka izglābtā čūska viņam nenodara jaunu.

— Tu manis nebaidies, — čūska saka. — Nolauz garu kārti un aizsniedz ar to mani. Ja tu palīdzēsi man, arī es tev nelaimē palīdzēšu. Jauneklis nolauza kārti, caur zilajām liesmām aizsniedza čūsku, un

tā locīdamās atlīda pa kārti taisni pie viņa. Tad uzmetās viņam uz pleciem, aptinās ap kaklu un sacīja:

— Tagad jāj uz to pusi, uz kurieni mana galva pagriežas.

Jauneklis aulekšoja kā vējš, nesās pa gaisu, kamēr sasniedza tik augstu kalnu, ka tā virsotne nebija saredzama. Kalns izskatījās melns, kā ar piķi apliets. Piekalnē rēgojās akmens — pelēks kā aita un liels kā māja. Čūska no jaunekļa kakla norāpoja uz akmens, lika arī viņam nokāpt no zirga un tūdaļ šo akmeni pavelt nostāk.

— Kā es lai paveļu, ja akmens ir tik briesmīgi liels? — jauneklis vaicā.

— Nav tava daļa — liels vai mazs. Dari, ko lieku!

Viņš tvēra akmeni, un tas izrādījās vieglāks par spalviņu. Zem akmens atrada simt kopā sasietu atslēgu.

— Paņem šīs atslēgas, un jāsim uz priekšu, — čūska sacīja un atkal aptinās jauneklim ap kaklu.

Kamēr viņi joņoja ap kalnu, meklēdami vietu, pa kuru var tikt augšā, bija nojājuši kādas desmit jūdzes. Visapkārt kalnam pletās slīkšņas, purvi un meži, bet pašā virsotnē slējās melna pils ar simts durvīm.

— Tagad es tevi atstāšu vienu, — čūska sacīja. — Tev ir visu durvju atslēgas. Ej un dzīvo bez bailēm. Tev nekas ļauns nenotiks. Ja tev draudēs kādas briesmas, es atkal būšu klāt.

Jauneklis atslēdz pirmās durvis un skatās — viss sagatavots ceļa gājējam: var nomazgāties un iztīrīt drēbes. Atver otras durvis — mīksta gulta uzklāta, bet spilvenu kaudze līdz griestiem sniedzas. Atver trešās durvis — silti ēdieni kūp, visādas smaržas kutina nāsis. Jauneklis atrod paspārni arī zirgam — siena, āboliņa un auzu tur pilnas redeles, bet silē dzidrs ūdens tek zirgam pie pašas galvas. Jauneklis nomazgājās un izpērās, visādus gardumus saēdās, pēc tam ielīda mīkstajā gultā un saldi izgulējās. Brokastu laikā galds atkal vai lūza no ēdieniem un jauneklis tā mielojās, ka ausis kustējās, bet paēdis un padzēris viņš glīti paklanījās neredzamo saimnieku priekšā un sacīja:

— Tencinu jūs, viesmīlīgās mājas, par naktsguļu, par cienastu, par paspārni man un zirgam! Tomēr es jāšu prom, jo tēvs man lika sameklēt sev sievu, bet šeit nav manāma ne dzīva dvēsele, ne arī kāds darbs rodams.

Tad atvērās vienas durvis, viesistabā ienāca vecītis, nobēra jaunek|a priekšā divas saujas zelta un sacīja:

— Tas tev atalgojums par pirmo nakti. Paliec vēl vienu nakti, un tev nebūs jānožēlo.

Jauneklis palika vēl vienu nakti — kāpēc viņš lai steidzas prom? Zirgs pabarots, pats mīkstās cisās izguldināts, pie pilna galda sēd — pat tēva mājās viņš tādus labumus nebija baudījis. Taču pānakšņojis viņš atkal pošas prom.

Nu atvērās otras durvis, ienāca vecenīte un nobēra viņa priekšā divas saujas zelta.

— Tas tev par otru nakti, kuru pavadīji pie mums. Pārguli trešo nakti, un tev nebūs jānožēlo.

Jauneklis pārgulēja arī trešo nakti, jau apsegloja zirgu un atgriezās pilī ar simts durvīm, lai paņemtu cepuri, bet nu pa trešajām durvīm ienāk jauna meitene un lūdz:

— Paliec pie mums veselu mēnesi. Še tev divas saujas zelta par trešo nakti, tikai esi žēlīgs un paliec veselu mēnesi.

— Ja tu tik mīļi lūdz, — jauneklis saka, — es varu arī palikt. Tikai man vienam te briesmīgi garlaicīgi — pat ausis džinkst no klusuma. Slinkodams baidos apaugt ar piepēm un apsūnot — pie jums šeit nevar nedz zemi art, nedz ecēt, nedz ķerties pie kāda cita darba.

— Es tevi lūdzu, paliec veselu mēnesi, — meitene sacīja. — Es tevi apciemošu katru dienu, lai nebūtu jāgarlaikojas, tikai tu man neko nejautā un mani neaizkavē, kad iešu prom.

Un patiešām — meitene allaž nāca un aiz gara laika sadomāja jaunekli dīdīt tikpat kā lāci: mācīja viņu rīkoties ar zobenu, mest šķēpu, nesviest zem galda apgrauztos kaulus, neslaucīt svārku stūros taukainos pirkstus. Meitene mēģināja iemācīt viņu spēlēt, tomēr nekas neiznāca — rupjie pirksti rāva pušu kokles stīgas. Jauneklis nekādi nevarēja saprast, kāpēc meitene radina viņu pie bajāru ieročiem, kāpēc māca smalki uzvesties, tomēr jautāt nebija drosmes. Tā arī paskrēja vesels mēnesis. Pēdējā dienā viņš atkal palika gluži viens un atkal, apseglojis zirgu, paklanījās labās mājas priekšā:

— Tencinu, ka mani skaisti uzņēmāt, garšīgi barojāt, pacietīgi mācījāt. Tagad man pienācis laiks doties jaudīs un sev sievu meklēt.

Te atvērās visas trīs durvis un tajās parādījās vecītis, vecenīte un meitene:

— Lūdz, ko gribi, neko tev nežēlosim par to, ka mums paklausīji un melnajā pilī paliki veselu mēnesi. Tagad pils atbrīvosies no lāsta: atdzīvosies ij pils, ij kalns, bet mēs, tikuši vaļā no ļaunās burvestības, atkal varēsim atgriezties pie cilvēkiem.

Un jauneklis patiesi redzēja, kā pils sienas kļūst baltas, kā gaišs kļūst kalns, kā zāle sāk zelt un koki plaukt, bet koku zaros — putni dziedāt. Pats kalns it kā pieplaka, un jau pa gabalu bija saskatāms gluds lielceļš, pa kuru var tikt lejā.

— Ja jūs sakāt, lai es lūdzu, ko gribu, — jauneklis teica, — tad es gribētu tādu zobenu, ar kuru vienā cirtienā varētu pāršķelt mūri, mežu vai arī noripināt tūkstoš galvas. Un tādu kreklu, kuru uzvelkot viss notiktu tā, kā es vēlētos.

— Ņem, bet ar šīm mantām rīkojies prātīgi, — vecītis sacīja. — Ja tev nebūs galvas uz pleciem, daudz posta pieredzēsi.

Dabūjis bagātīgās dāvanas un mīļi atvadījies, jauneklis jāja prom un nokļuva tādā zemē, tādā pilsētā, kur ļaudis cieta lielu badu. Bērni raudāja, izkāmējušās roķeles stiepdami pretī garāmgājējiem, bet pieaugušie — vieni, aiz bada saļimuši, vārtījās uz ielām, citi, nespēdami paiet, tenterēja un streipuļoja. Pilsētā nevarēja ieraudzīt ne kaķus, ne suņus, ne peles — ļaudis visu jau bija apēduši, pat kokiem mizu nograuzuši. Mūsu jauneklis jāj pa šo pilsētu un bēdīgs domā: «Ak, ja šīs pilsētas ielās, krustcelēs, šķērsielās un laukumos rastos galdi ar tādiem ēdieniem un dzērieniem, kādi man bija melnajā pilī! Ak, ja katrs bērns dabūtu krūzi piena un gabalu pīrāga! Ak, ja visi noģībušie un pakritušie pieceltos un paēduši atgūtu spēkus!»

Kā viņš gribēja, tā arī notika. Radās galdi ar ēdieniem un dzērieniem, un cilvēki tūdaļ atlaba, atžirga, sāka dejot, lēkāt, dziedāt un iet rotaļās. Bērni guldzieniem dzēra pienu, ēda pīrāgus, plaukšķināja rokas un klaigāja. Līksmās balsis sasniedza arī karaļa pili. Karalis nobijās, ka cilvēki no ligās badošanās būs prātā sajukuši, steidzās ārā skatīties, kas tur notiek, bet, ieraudzījis paēdušus, apmierināti smaidīgus cilvēkus un klātus galdus, pats iebaudīja un brīnījās, ka ēdieni šeit garšīgāki nekā paša karaļa pilī.

— Kas izdarījis tādu brīnumu un manus ļaudis pabarojis? Ja es glābēju satiktu, savas meitas roku viņam nežēlotu.

— Es esmu glābējs, — jauneklis sacīja. — Es tieši meklēju sievu, tālab vari izprecināt man savu meitu.

— Paga, paga, — karalis saka. — Kur tu tāds prātvēders radies? Kas redzēja, ka tu šos gardumus te nometi?

— Ja tādu runu tu sāc, tad galdi lai nozūd, — jauneklis sacīja.

Un galdi nozuda. Nu karalis jaunekļa varenības nobijās un no tiesas sāka gudrot, kāds viņam būtu labums no šāda znota, jo pats jau bija diezgan vecs. Viņš aizveda jaunekli uz savu pili, tas — žviks! — sarīkoja dzīres, bet karalis lika savai meitai iet pie jaunekļa par sievu. Karaļmeita bija saderinājusies ar kaimiņu zemes valdnieku un negribēja ne skatīties uz jaunekli — vienkāršu puisi. Tomēr — vai kāds šķērslis viņas negribēšana! — karalis, kārtīgi paēdināts, padzirdināts un zelta apžilbināts, ar varu atdeva jauneklim meitu.

Kaimiņu zemes valdnieks noskaitās uz karali, kāpēc tas nav turējis doto vārdu un līgavu izprecinājis citam, savāca lielu karaspēku un devās uz bada noplicināto zemi.

— Tu, znotiņ, mani ēdināji un dzirdināji, bet nupat varens karapulks nāk mums virsū. Vai spēsim turēties pretī?

— Ko citu lai darām, — znots sacīja. — Dod man acu apmānīšanai kādus simt vīrus, bet tu pats ar savu meitu — manu sievu vari tupēt aizkrāsnē.

Jauneklis paņēma simt vīru, tomēr pat tie bija lieki, kaut arī ienaidnieka karaspēks trīs dienas un trīs naktis vēlās uz karaļa zemi kā miglas vāli: jauneklis pacēla savu burvju zobenu un ar vienu cirtienu apkāva visus ienaidniekus kā mušas. Palika dzīvs tikai svešās zemes karalis, jo karaļi allaž aiz savu vīru mugurām slēpjas un savu dzīvību saudzē. Šis karalis nekādi nevarēja aizmirst bijušo līgavu, tāpēc laiku pa laikam slepeni tikās ar viņu un neatlaidīgi izprašņāja, kur viņas vīra spēks slēpjoties, ka ar vienu vēzienu visus šā karavīrus pieveicis.

— Ja tu mani mīli, — viņš sacīja, — tad uzzini sava vīra noslēpumu, un pēc tam mēs dzīvosim kopā kā divi dūjiņas.

Karaļmeita to ļoti vēlējās, tāpēc ar laipnību, mīlību un visādu viltību piespieda savu vīru pateikt noslēpumu. Tad svešās zemes valdnieks sarīkoja lielas izlīguma dzīres, aicināja ciemos karali, karaļmeitu un viņas vīru. Jaunekļa vīna traukā svešās zemes valdnieks iebirdināja miega zāles, un, tikko jauneklis aizmiga, valdnieks novilka viņam brīnumaino kreklu, atsēja zobenu un ar to pašu zobenu sakapāja viņu sīkos gabaliņos. Sos gabaliņus iebāza maisā, uzmeta zirgam mugurā, uzšāva ar pletni un padzina pāri savas zemes robežām. Karaļmeitu valdnieks paturēja sev, bet viņas tēvu iemeta pagrabā un visu viņa valsti pievienoja savējai.

Zirgs slien un glauž ausis: nezin, kurp jāt. Atcerējies, ka nekur citur viņš netika tā cienāts kā melnajā pilī un nekur citur arī tik daudz auzu nebija dabūjis, tik viegli, bez bēdām vadījis dienas, zirgs aiznesa jaunekļa pīšļus uz šo pili un pie pirmajām durvīm iezviedzās. Atvērās visas simt durvis, saimnieki un viņu ļaudis izbāza galvas, vecītis noņēma maisu no zirga muguras un atrada briesmīgi sakapāto jaunekli. Viņš visas ķermeņa daļas salika kopā un uzlēja dziedinošo ūdeni. Jauneklis tūdaļ sāka berzēt acis un grozīties, tad sacīja:

— Cik ciets miegs, vai tikai nebūšu pārlieku daudz vīna dzēris.

— Tavs cietais miegs bija pārvērties mūžīgā miegā, — vecītis teica, un tad jauneklis atcerējās visu notikušo: kā sieva mīlinādamās uzzināja viņa noslēpumu, un kā viņš nežēlīgi tika piekrāpts. Jauneklis raudāja, ka visu zaudējis — brīnumaino kreklu, apburto zobenu, negodīgo sievu un godīgo sievastēvu.

— Neraudi, — vecītis sacīja. — Es tev mēģināšu palīdzēt, tomēr daudz posta vēl dabūsi ciest. Ņem manus ratus, pieber tos ar zeltu, brauc uz to pilsētu, kurā cilvēkus pabaroji, pēc tam zirgu ar ratiem palaid uz mājām.

Jauneklis tā arī darīja. Aizbraucis uz sava sievastēva pilsētu, kurā tagad saimniekoja svešās zemes karalis ar viņa negodīgo sievu, sāka bārstīt uz ielām naudu, pats izlikdamies piedzēries. Pēc tam viņš novēlās uz naudas kaudzes un aizmiga. Cilvēki grābstīja naudu no viņa sān-apakšas, kamēr tās palika pavisam maz. Tad garām brauca kāds nabaga vīrs ar pilniem ratiem riteņu. Jauneklis viņam atdeva pēdējo naudu, aizveda sāņus un sacīja:

— Tavu riteņu man nevajag, pievāc tos atpakaļ, bet izdari man vienu pakalpojumu. Es pārvērtīšos par zirgu, tu aizved mani uz zirgu tirgu un nevienam citam nepārdod kā tikai savam jaunajam karalim.

Vīrs bija ar mieru. Jauneklis pārvērtās par tik strauju zirgu ar zelta krēpēm, ka zeme zem tā pakaviem rībēja. Un karalis uz zirgiem bija kā apmāts, tāpēc, tikko ieraudzīja neredzētās sugas zirgu ar zelta krēpēm, par katru cenu gribēja to iegūt. Vīrs pat nezināja, cik par tādu zirgu lai prasa, tāpēc abi drīz vien salīga. Karalis aši uzlēca zirgam mugurā, aizjāja uz savu pili, piesēja zirgu pie lieveņa un izveda sievu, lai viņa papriecājas par pirkumu. Bet sieva nodrebēja kā apse un sacīja:

— Ne jau zirgu tu pārvedi, bet manu pirmo vīru.

Karalis nobijās, tūdaļ pavēlēja zirgu sakapāt sīkos gabalos, sadedzināt uz septiņiem sārtiem, bet pelnus izšaut no divpadsmit dižgabaliem. Uz lieveņa izsteidzās karalienes kalpone, paglaudīja zirgam zelta krēpes un teica:

— Zirdziņ, zeltkrēpīt, karalis jau lika tevi nokaut.

— Je tev, meitenīt, manis kaut cik žēl, — zirgs cilvēka balsī sacīja, — tad palīdzi man. Tikko mani nokaus, samitrini lupatiņu manās asinīs un aproc to karaļa sētā.

Kalpone tā arī izdarīja, kā zirgs bija lūdzis, un tajā vietā, kur viņa apraka lupatiņu, izauga brīnumaina ābele ar zelta āboliem. Nākamajā rītā karalis, ieraudzījis ābeli, priecājās, ka tādas nevienam neesot, un veda sievu, lai viņai to parādītu.

Sieva sadrūma kā melna nakts:

— Tā nav ābele, tas ir mans pirmais vīrs.

Karalis kalpiem pavēlēja ābeli nocirst, sadedzināt un tās pelnus izšaut. Tā pati kalpone atkal atnāca pie ābeles, pieglaudās pie stumbra un šņukstēja:

— Ai ābelīt, zeltlapīt, karalis liek tevi ar saknēm izraut, sadedzināt ugunī un izšaut no dižgabala.

— Ja tu man labu vēli, — ābele cilvēka balsī pačukstēja, — noplūc vienu manu ābolu un iemet karaļa dārzā.

Kalpone tā arī izdarīja. Nākamajā rītā karalis gāja pastaigāties pa dārzu un ieraudzīja: viļņojas dīķis, bet ūdens pēc vijolītēm smaržo, un pašā vidū — pīļtēviņš peld. Karalis pakampa šauteni un šāva uz pīļtēviņu. Kas to lai zina, trāpīja vai ne, bet pīļtēviņš apgāzās augšpēdu un dīķa vidū peldēja virs ūdens. Karalis izģērbās, nolika zobenu un peldēja uz pīļtēviņa pusi. Tad dīķis pēkšņi izgaisa, pīļtēviņš nolaidās pie drēbēm, ar spārnu pieskārās pie brīnumainā krekla un atkal pārvērtās par cilvēku. Paņēmis apburto zobenu, vispirms atvēzējās pret negodīgo karali, pēc tam lika sadedzināt savu viltīgo sievu un viņas pelnus no divpadsmit dižgabaliem izšaut. Tad viņš izlaida no pagraba sievastēvu un abas valstis mierā un saticībā valdīja, jo visi kaimiņi viņa brīnumainā zobena baidījās. Pēc tam viņš sarīkoja kāzas. Jūs jautāsit: ko ņēma par sievu? To pašu kalponi, kura bija pārvērsta par čūsku un kura visā šajā garajā pasakā jaunekli glāba no likstām. Arī es tajās kāzās biju, man medus cepuri uzdāvināja, pēcāk šī cepure saulē izkusa. Kaut tikai jūsu ausis, pasaku klausoties, arī neizkustu!

.

DIVAS DEJOTĀJAS

Kādai atraitnei bija divas meitas — īstā meita un pameita. Pameitu viņa neieredzēja un allaž gudroja, kā ātrāk varētu tikt no viņas vajā. Bet pameita, kā par spīti, bija ij skaistāka nekā īstā meita, ij gudrāka un čaklāka, tāpēc viņa arī ļaudīm vairāk patika.

Reiz pamāte aizdzina pameitu gulēt rijā, kurā spokojās, iepriekš nodomājusi: «Tur viņa pārbīsies, saslims un nomirs, tad mana meita mantos visu saimniecību.» Ko pameita lai dara? Aizgāja gulēt rijā.

Viņa atlaidās uz spaļu kaudzes, bet ap pusnakti dzird: rībēdami dārdēdami brauc tādi kā kāzinieki. Tad visi ieklundurēja rijā, iededza gaismu, muzikanti sāka spēlēt. Tas bija velnu bars. Daži pienāca pie viņas un saka:

— Nu, meitiņ, celies. Iesim dejot!

— Es pa dienu esmu nostrādājusies, nekāda lāga dejošana nesanāks, — pameita mēģina atrunāties.

— Tas nekas, gan pamazām iekustināsies, — velni uzplijās.

— Bet es, uz spaļiem gulēdama, esmu notraipījusies, man jānomazgājas, tikai ūdens te nav.

Velni atnesa ūdeni. Pameita, vairs nezinādama, kā vēl novilcināt laiku, saka:

— Ūdeni jūs atnesāt, bet ziepju nav.

Velni atstiepa visvisādas smaržīgas ziepes.

— Man jānoslaukās, bet dvieļa te nav, — pameita teica.

Velni sadabūja dvieli un mudina:

— Ašāk slaukies, un iesim dejot!

— Mati arī jāsasukā, bet sukas nav.

Velni atnesa suku.

Pameita skaisti sasukāja matus, sapina bizes un saka:

— Man nav piemērotu brunču, ko uzvilkt.

Velni atnesa brunčus — skaistus, rūtainus, visvisādās krāsās zaigojošus.

— Man nav blūzes.

Velni atnesa blūzi — ar izšūtām piedurknēm, ar krokām un kro-ciņām.

— Man nav zeķu, kājas var salt.

Velni atnesa zeķes un skubina:

— Naskāk uzauj, un iesim dejot!

— Bet man nav kurpju.

Velni nometa kurpes — čīkstošas un spožas kā spogulis.

— Bet man nav kreļļu, ko uzlikt kaklā.

Velni atnesa krelles — dzeltenas kā liepu medus.

— Man nav gredzenu.

Velni sadabūja dārgus gredzenus. Pameita uzvilka tos pirkstos, ka mirgot mirgoja.

— Vajag arī aproces.

Velni sameklēja aproces.

Tā pameita prasīja arvien vairāk rotaslietu. Un ikreiz tikai pa vienai. Bet velni elsdami pūzdami, mēles izkāruši, nemitīgi tās nesa. Kamēr

viņa tik gausi posās, pienāca pusnakts un iedziedājās gailis. Velni pa galvu pa kaklu metās prom. Pameita palika viena ar bagātu pūru.

Kad viņa no rīta ienāca istabā, pamāte saķēra galvu: pameita izskatījās pēc princeses — uzposusies, krelles ap kaklu, zīda drēbes mugurā.

— Kas gan teit lēcies, ka tu tāda uzposusies? — pamāte vaicāja.

Pameita visu izstāstīja.

Vakarā pamāte saka:

— Šonakt pameita gulēs istabā, bet mana meitiņa ies uz riju.

Labi, pameita apgūlās istabā, bet īstā meita aizgāja uz riju un nolikās uz spaļu kaudzes. Ap pusnakti viņa dzird: rībēdami dārdēdami brauc tādi kā kāzinieki. Visi ieklundurēja rijā, iededzināja gaismu, muzikanti sāka spēlēt. Velni pienāca pie meitas un saka:

— Ē, te ir meitene! Celies, iesim dejot!

— Bet man nav ar ko nomazgāties un sasukāties, nav brunču, blūzes, kurpju, kreļļu, gredzenu, sukas, aproču ...

īstā meita visu vienā reizē pateica, ko gribēja, un velni viņai tūdaļ visu atnesa, saģērba viņu un veda dejot. īstā meita rijā bija viena vienīgā dejotāja, tāpēc visi velni ar viņu vien dejoja. Vispirms viens, tad otrs, pēc tam trešais, un tā visi pēc kārtas bez mitas, kamēr viņa nodejojās līdz nāvei.

No rīta māte aizgāja uz riju un tur savu meitu atrada beigtu.

’

.

LĀČA BŪDIŅA

Dzīvoja vecītis ar vecenīti, un viņiem bija meita. Vecenīte nomira, vecītis paņēma citu sievu, bet tai pašai bija sava meita. Pamāte ļoti neieredzēja pameitu. Viņa vīru allaž mudināja, lai tas savu meitu aizvedot uz mežu un tur atstājot. Vecītis vairs nevarēja izturēt un aizveda meitu uz mežu. Tur atrada pamestu būdiņu, ielaida meitu iekšā un sacīja:

— Tu paliec te, nebaidies. Es mežā cirtīšu kokus, un tu mani dzirdēsi!

Viņš piesēja pie priedes dēli, vējš to kustināja, un dēlis klaudzēja, bet vecītis kā gāja, tā aizgāja uz mājām. Tēva meita dzird, ka mežā klaudz; viņa domā: tur tēvs skalda malku. Gaida, gaida, vakars jau klāt, laiks gatavot ēdienu. Viņa atraisa kulīti, kurā pamāte ielikusi ceļa maizi, un skatās: tur nav milti, bet pelni, speķa vietā ogles gabals. Nu ies

pasaukt tēvu. Aizgāja un ieraudzīja: pie priedes piesiets dēlis, un voļš to klaudzina. Tēva meita noskuma. Iestājās nakts, kļuva tumšs, viņai vienai palikt bail. Atvēra būdiņas durvis un sauc:

— Kas mežā,

Kas silā,

Lai nāk pie manis ciemā!

Meža atsaucas lacis:

— Es mežā,

Es silā,

Pie tevis eju ciemā!

Lācis atnāca un saka:

— Meitiņ, meitiņ, atver durvis —

Vai nu rokām, vai ar mietu.

Tēva meita gāja, laipni atvēra durvis ar rokām, nevis ar mietu un ielaida lāci. Tad lācis saka:

— Meitiņ, meitiņ, vāri putru!

Tēva meita iekūra uguni, vārīja putru. Atskrēja pele un klusi saka:

— Meitiņ, meitiņ, dod piciņu putras; es tev būšu laba palīdze!

Tēva meita paņēma piciņu putras un iedeva pelei. Lācis, to pamanījis,

vaicā:

— Meitiņ, meitiņ, ar ko tu runā?

Tēva meita atbildēja:

— Vējš te pūstin pūš,

Salmi grabēt grab,

Tā es arī runāju.

Tēva meita izvārīja putru, nogaršoja — nekas, laba, lai arī no pelniem. Paēda abi ar lāci. Tad lācis saka:

— Meitiņ, meitiņ, uzklāj man gultu. Vienu kārtu akmeņu, vienu kārtu malkas pagaļu, virsū dzirnakmeni!

Tēva meita uzklāja gultu, lācis uzrāpās uz krāsns, bet kur nu šis aizmigs — liek tēva meitai paņemt atslēgas un skraidīt pa istabu. Tad pele saka:

— Dod man atslēgas, bet pati lien zem krāsns!

Pele skraida un žvadzina atslēgas. Lācis met zemē pagales un vaicā:

— Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

— Dzīva.

Pele atkal skraida ar atslēgām, viņa ir maza, akmeņi un pagales viņu netrāpa. Lācis nometa visu kārtu pagaļu un visu kārtu akmeņu, beidzot — blauks! — arī dzirnakmeni.

- Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

— Dzīva.

Pēc tam lācis nokāpa no krāsns un saka:

— Meitiņ, meitiņ, pakasi man galvu — vai nu rokām, vai ar mietu!

Tēva meita ar rokām laipni pakasīja lācim galvu.

— Meitiņ, meitiņ, iepūt man ausī!

Kā pūta, tā radās rauši, visvisādi garšīgi ēdieni un kariete ar sešiem zirgiem priekšā. Tēva meita brauc uz mājām, kur dzīvo tēvs un pamāte. Kuce to dzird un rej:

— Vau, vau, mājās jau brauc,

Vau, vau, tēva meita,

Vau, vau, raušus tā ved,

Vau, vau, lielāko man!

Tēva meita piebrauca ar pilnu vezumu raušu, kucei nometa vislielāko. Pamāte aiz skaudības briesmīgi noskaitās, ka viņas meitai nav ne raušu, ne karietes. Lika tēvam arī viņas meitu aizvest uz mežu. Savai meitai iedeva līdzi baltos miltus un speķi. Tēvs pamātes meitu aizveda u/ mežu un pameta lāča būdiņā. Kad iestājās nakts, mātes meita iznāca uz sliekšņa un sauc:

— Kas mežā,

Kas silā,

Lai nāk pie manis ciemā!

Lācis atsaucās:

— Es mežā,

Es silā,

Pie tevis eju ciemā!

Lācis atnāca un saka:

— Meitiņ, meitiņ, atver durvis —

Vai nu rokām, vai ar mietu.

Mātes meita nevīžoja atvērt ar rokām, tāpēc atvēra ar mietu. Tad lācis saka:

— Meitiņ, meitiņ, vāri putru!

Mātes meita iekūra uguni, vāra balto miltu putru. Atskrēja pele un mīlīgi lūdz:

— Meitiņ, meitiņ, dod man piciņu putras; es tev būšu laba palīdze!

— Vai negribi pa galvu? — mātes meita saka. — Es kuram katram putru nedošu vis!

Lācis vaicā:

— Meitiņ, meitiņ, ar ko tu runā?

Mātes meita atbild:

— Te atskrēja pele, plijas virsū un prasa putru.

— Sper ar kāju, sit ar slotu!

Mātes meita spēra pelei ar kāju un sita to ar slotu. Pele iemuka savā alā.

Lācis nu saka:

— Meitiņ, meitiņ, uzklāj gultu. Vienu kārtu akmeņu, vienu kārtu malkas pagaļu, virsū dzirnakmeni!

Mātes meita uzklāja.

— Meitiņ, meitiņ, uzcel mani uz krāsns — vai nu rokām, vai ar sekumiem.

Mātes meita paņēma no kakta sekumus un ar lielām mokām uzcēla lāci. Lācis apgūlās un saka:

— Meitiņ, meitiņ, paņem atslēgas un skraidi pa istabu, lai žvadz.

Mates meita cītīgi skraidīja un nogura. Lacis nometa visu kārtu pagaļu:

— Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

— Dzīva.

Lācis nometa visu kārtu akmeņu un atkal vaicā:

— Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

Mātes meita tik tikko vairs spēj atsaukties. Lācis — blauks! — nometa dzirnakmeni.

— Meitiņ, meitiņ, vai tu vēl dzīva?

Mātes meita vairs neatsaucās. Lācis izkurināja krāsni, sadedzināja mātes meitu, savāca pelnus, iebēra vācelītē, noķēra sešus zvirbuļus, iejūdza tos ratos un lika braukt.

Zvirbuļi piebrauca pie vecīša mājas, bet kuce atkal rej:

— Vau, vau, mājās jau brauc,

Vau, vau, mātes meita,

Vau, vau, zvirbuļi ved,

Vau, vau, ratos pelni!

Pamāte iznāca uz sliekšņa, izdzirda kuces riešanu un aiz dusmām pārplīsa.

Bet tēva meita ar savu tēvu vēl šodien dzīvo laimīgi un ēd raušus.

.

bārenīte un ĪKŠĶĪŠI

Reiz dzīvoja atraitnis un atraitne. Katram bija pa meitai. Abi dzīvoja kaimiņos, un meitenes allaž spēlējās kopā. Atraitne kādudien sacīja atraitņa meitenei:

— Ja tavs tēvs mani ņemtu par sievu, tad es tevi ļoti mīlētu, tu allažiņ varētu mazgāties pienā un vīnu dzert. Bet manai meitai allažiņ būtu jāmazgājas ūdenī un ūdens jādzer.

Meitene pastāstīja tēvam, ko atraitne tika sacījusi. Tēvs tūdaļ atraitni pārveda mājā. Bet kā pārveda, tā pamāte savai meitai tūdaļ lika mazgāties pienā un vīnu dzert, tomēr šī tik un tā neglīta ir un paliek; bet pameitai deva tikai ūdeni vien, tomēr pameita dienu no dienas kļūst skaistāka. Tad pamātes naids pret pameitu sāka augt augumā un viņa bez mitas gudroja, kā varētu pameitu nobeigt, lai to vairs acīs neredzētu.

Reiz pamāte iedeva pameitai maizes donu un groziņu.

— Ej, — pamāte sacīja, — uz mežu un pārnes man pilnu grozu zemeņu!

— Kā es lai zemenes pārnesu, ja tagad ir ziema?

— Nav mana daļa! Ja nepārnesīsi, tad nerādies man acīs!

Bārenīte paņēma maizi un grozu, uzmeta mugurā kažociņu un, brizdama pār sniega kupenām, devās uz mežu. Ogu viņa nekur neredzēja, tikai pamanīja mazu būdiņu ar aizputinātiem logiem, bet pa logiem, ar savu silto elpu atkausējuši ledu un piespieduši degunus pie rūts, raudzījās trīs mazi cilvēciņi.

Bārenīte pieklauvēja un sacīja:

— Vai es nevarētu ieiet pie jums, esmu ļoti nosalusi.

— Ienāc sasildies, — īkšķīši atbildēja.

Atvērusi durvis, viņa laipni sasveicinājās, tad apsēdās uz sola pie krāsns un ņēmās grauzt maizes doniņu. Nu īkšķīši vaicāja:

— Kālab tu ziemas vidū atnāci uz mežu?

— Pamāte mani dzina zemenes lasīt, bet es nekur tās nevaru atrast. Man bail iet uz mājām.

Tad īkšķīši sacīja:

— Varbūt arī mums tu iedotu maizi?

Bārenīte savu maizes donu pārlauza uz pusēm un iedeva īkšķīšiem:

— Ēdiet veseli!

Kad visi bija krietni paēduši, īkšķīši sacīja:

— Lievenī stāv slota; paņem to un noslauki sniegu no durvju priekšas.

Meitene gāja slaucīt. Kad bija noslaucījusi, ieraudzīja skaistu skaistās ogas! Tās bija nogatavojušās sarkanas un smaržīgas! Bārenīte tūdaļ pielasīja pilnu grozu ogu, tad atgriezās būdiņā patencināt īkšķīšus un atvadīties no viņiem.

Bet īkšķīši savā starpā runāja:

— Ko mēs viņai par labo sirdi dāvināsim?

Viens sacīja:

— Es viņai uzdāvināšu lielu laimi.

Otrs sacīja:

— Tikko viņa bildīs vārdu, tā nauda birs no mutes.

Un trešais sacīja:

— Ķēniņš viņu apņems par sievu.

Bārenīte patencināja īkšķīšus, atvadījās no viņiem un devās mājās. Pārnākusi sacīja:

— Labvakar! Es pārnesu ogas.

Tikko viņa bilda vārdu, tā zelta naudas gabals izkrita no mutes. Pēcāk viņa sāka stāstīt par īkšķīšiem un pilna istaba piebira ar naudu. Pamāte, redzēdama tādu bārenītes laimi, domāja pie sevis:

«Ja šai tikusi tāda laime, tad manai meitai tiks vēl lielāka.»

Izcepa meitai raušus, sakūla sviestu, iedeva speķi un sacīja:

— Ej arī tu uz to būdiņu un pārnes ogas!

īstā meita uzvilka siltu kažoku, aizgāja uz mežu, uzmeklēja to pašu būdiņu. Iegājusi iekšā, apsēdās uz sola, sāka ēst savus raušus, piekozdama klāt speķi un sviestu. īkšķīši vērās, vērās viņā, tad sacīja:

— Iedod ari mums nogaršot!

— Memmīte deva tikai man, — īstā meita atbildēja.

— Lievenī stāv slota; paņem to un noslauki sniegu no durvju priekšas.

— Kas vēl nebūs! Slaukiet paši, es jums neesmu kalpone!

Paēda, pamielojās un gāja pa durvīm, ne labdienu, ne ardievas nepateikusi. Nu īkšķīši sāka spriest:

— Ja šī ir tik neganta, ko mēs viņai dāvināsim?

Viens sacīja:

— Es šo apdāvināšu tā: ja viņa jau ir tik neganta, tad ar šo brīdi lai kļūst vēl negantāka.

Otrs sacīja:

— Es šo apdāvināšu tā: tikko viņa bildīs vārdu, tā šai no mutes lēks krupji laukā.

Trešais sacīja:

— Es šo apdāvināšu tā: lai beigās viņu piemeklē briesmīga nāve.

Tad īstā meita palūkojās visapkārt, vai nav ogu, bet, nekur tās neatradusi, dusmīga pārnāca mājās. Tikko viņa iesāka stāstīt par savu gājienu, tā krupis pēc krupja sāka lēkt no mutes laukā. Pielēca pilna istaba krupju. To redzēdama, pamāte pavisam pārskaitās uz pameitu. Uzkāra tai kaklā slapjas dzijas šķeteres, iedeva cirvi rokās un sacīja:

— Ej pie upes, izcērt āliņģi un izmazgā šķeteres!

Pameita aizgāja pie upes, izcirta āliņģi un sāka mazgāt.

Atbrauca princis un sacīja:

— Ko tu šeit dari?

— Pamāte izdzina dziju mazgāt.

Tikko viņa bilda vārdu, tā nauda bira laukā. Princim ļoti iepatikās, ka viņai no mutes birst nauda, un arī tas, ka viņa bija skaista, tāpēc viņš teica:

— Vai tu būtu ar mieru kļūt man par mīļotu sievu?

Bārenīte bija ar mieru. Viņa iesēdās prinča karietē, aizbrauca uz tā pili un tūdaļ apprecējās ar viņu. Pēc kāda laika viņiem piedzima dēls. Ķēniņiene savas labās sirds dēļ aicināja dzīrēs arī pamāti. Kad dzīres bija galā, ķēniņš aizjāja medībās, bet pamāte ar savu meitu vēl palika sērst. Abas sagrāba ķēniņieni un izmeta pa logu taisni upē. Ķēniņiene noslīka. Ķēniņš pārjāja no medībām, bet ķēniņienes vairs nav. Tikai naktī pa upi atpeldēja raiba pīlīte, ielidoja pa logu tajā istabā, kur gulēja bērniņš, pārvērtās par ķēniņieni, pabaroja bērnu, noguldīja to un sacīja:

— Ja citā reizē, kad es naktī atlidošu, ķēniņš paņems šķēpu un trīs reizes cirtīs mani, tad es atkal kļūšu dzīva.

To teikusi, viņa pārvērtās par raibu pīlīti, aizlaidās un aizpeldēja pa upi. Aukle visu to redzēja un dzirdēja, aiztecēja pie ķēniņa un visu izstāstīja. Nākamajā naktī, tikko viņa atlidoja, ķēniņš trīs reizes atvēzējās ar šķēpu un ķēniņiene atkal kļuva par cilvēku. Nu atkal rīkoja dzīres. Ciemiņi norunāja, ka pamāte un tās meita jānogalē un abu kauli jāizkaisa vējā. Vēl tagad viņu kauli sniegā spīguļo. Bet ķēniņš ar sievu dzīvoja laimīgi, jo viņai no mutes allaž bira nauda.

.

PELNRUŠĶIS

Kadam vīram bija tris dēli, kurus viņš ļoti mīlēja. Bet, jo vairak vecums tēvu lieca pie zemes, jo lielāki auga dēli, jo vairāk izgaisa ģimenes saticība; brāļi īpaši daudz pārestību nodarīja jaunākajam dēlam, ko dēvēja par Pelnrušķi. Vecākie dēli savā starpā plēsās un kāvās, gandrīz vai viens otram acis skrāpēja ārā, bet visas dusmas pēc tam izgāza uz jaunāko, uz Pelnrušķi. Viņam pārmeta, ka tas esot sliņķis un vēj-grābslis, ka velti maizi ēdot; tāpēc tāds slaists un dīkdienis lai guļot pelnos, lai istabā vietu neaizņemot. Tikmēr jaunāko brāli stumdīja, buk-ņīja un nievāja, kamēr viņš vaimanādams un raudādams aizgāja prom no mājām. Tēvs Pelnrušķim deva svētību, jo viņu necerēja vairs ieraudzīt, bet vecākie brāļi lēkāja un svieda tam pakaļ rungas, priecādamies, ka beidzot no viņa tikuši vaļā. Pelnrušķis devās uz tumšu mežu, kuram ne gala, ne malas nevar saredzēt un kur naktī tikai jāņtārpiņi un pūču

acis iespīdas, bet dienā caur koku kuplajām galotnēm ne saules stariņš nespēj izlauzties. Viņš jau domāja, ka nokļūs kādam negantam vilkam rīklē un nekad vairs nesasniegs meža otru malu, bet te ieraudzīja: stāv muiža uz gaiļa kājas, un tās durvis aizvien griežas uz viņa pusi. Peln-rušķis priecājās, ka atradis vietu, kur cilvēki dzīvo, aši nolēma iet iekšā un lūgt, lai viņam dod darbu. Bet iekšā viņš atrada sievu, tik resnu kā muca.

— Ak darbu gribi dabūt? — sieva smējās tādā balsī, it kā muca būtu pilna ar akmeņiem un kāds to valstītu.

— Gribu, — Pelnrušķis saka. — Es šajā tumšajā mežā nomaldījos, izsalku un noguru. Nekāda darba es nebaidos, tikai ļaujiet man šeit palikt.

— Ak nekāda darba nebaidies? Labi, darbu tu dabūsi. Trīs dienas ganīsi manas ķēves: no rīta dzīsi prom, vakarā dzīsi atpakaļ. Ja tu ganīdams nevienu nenozaudēsi, dabūsi visu, ko tikai gribēsi, bet, ja vakarā kaut vienu neieslēgsi stallī, galvu tev nocirtīšu. Tu nedomā, ka varēsi no manis aizmukt. Viss šis mežs ir mana valstība, un visur es tevi dabūšu rokā.

Pelnrušķis sarauca pieri, it kā būtu iekodis skābā ābolā, bet tūdaļ attapās. Kas tur liels! Viņš tēva mājās ne vienreiz vien zirgus bija pieguļā jājis un nevienu netika nozaudējis. Nenozaudēs arī tagad.

Ar nemierīgu sirdi viņš aizgāja uz stalli apskatīt ķēves, bet tās niķojas vien, ar kājām kārpa zemi, šķielē uz viņu šķībām acīm. Mēģināja paplaukšķināt pa spīdīgajiem purniem — kur nu, tās zobus atņirdza, it kā gribētu tūlīt viņam galvu nokost.

«No vilka bēgu, uz lāča uzskrēju,» Pelnrušķis pie sevis domā. «Labāk es būtu pacietis brāļu ņirgāšanos un lamāšanos nekā pie šīm riebīgajām ķēvēm sev galu dabūjis.» Tā viņš arī palika stallī pārnakšņot uz salmu panta, bet pusnaktī kaut kas nočaukstēja un viņš pie pašas auss juta vienas ķēves silto elpu:

Mana māte ir ragana, bet mēs esam četras raganas meitas. Viņa mūs pārvērta par ķēvēm, lai tevi pazudinātu. Kad tu mūs rīt aizdzīsi uz gāršu, mums uzklups dunduri un mēs sāksim bizot. Tu nemaz nemēģini mūs noķert — brikšņos pats dabūsi galu, bet mūs nesadzīsi. Man žēl tavas jaunības, jo es pati esmu raganas jaunākā meita, tāpēc gribu tev palīdzēt. Cauru dienu tu vari mierīgi gulēt, bet vakarā iesaucies: «Lapsenes, lapsenes, dzeniet ķēves mājās!» Lapsenes mums iedzels, un mēs pašas ieskriesim stallī. Ko sacīs mūsu māte — es jau iepriekš zinu, bet tev tas nav jāzina.

Nākamajā rītā Pelnrušķis aizdzina ķēves uz mežu, tās aizaulekšoja, aizbrīkšķēja uz pašiem kadiķājiem un ērkšķājiem, bet vakarā viņš iesaucās:

— Lapsenes, lapsenes, dzeniet ķēves mājās!

Pacēlās vesels mākonis lapseņu, tās krita uz ķēvēm kā bargs negaiss, un ķēves zviegdamas, sprauslādamas un spārdīdamās aizaulekšoja uz mājām, taisni uz stalli. Un te sākās vēl lielāka zviegšana un tracis, kad ragana visas pēc kārtas ņēmās ar vicu sist, kāpēc tās ļāvušās dzīt uz mājām.

— Ja tas lempis jūs vēl reizi pārdzīs, tad ne tik vien dabūsiet!

Raganas jaunākā meita tajā naktī atkal noliecās pie Pelnrušķa un

lika viņam otrā reizē ķēves dzīt citādāk:

— Sirseņi, sirseņi, dzeniet ķēves mājās!

Un atkal sirseņi Pelnrušķim paklausīja, bet saniknotā ragana saujām rāva krēpes no ķēvju kakliem, ar dzelzs āķi durstīja tām sānus, visādi gānīja un lamāja.

Trešajā naktī raganas meita atkal nāca glābt Pelnrušķi un sacīja:

— Mēs visas četras esam savērtas uz diega kā baravikas, bet kamols ir šajā stallī. No rīta tu kamolu attin, bet vakarā satin. Četri diegi vijas caur četriem staļļa kaktiem. Kad tu šos diegus tīsi, reizē arī mūs atvilksi uz stalli.

Kā raganas meita sacīja, tā viss arī notika. Staļļa kaktā Pelnrušķis atrada kamolu, un, tikko sāka tīt kopā, zviegdamas ataulekšoja četras ķēves, bet ragana visām iezvēla ar mietu pa galvu, un visas četras pārvērtās par meitenēm.

Ragana griež zobus un saka:

— Trīs dienas tu ķēves godam noganīji, tagad vari būt man par znotu. Izvēlies, kura tev patīk.

— Mājās es esmu jaunākais dēls, tāpēc vēlos jūsu jaunāko meitu.

— Bet tagad tu pazūdi no manām acīm, jo es jūtu, ka ilgi nebūšu laba un drīz vien savas meitas atkal varu pārvērst par kādām biedēklēm.

— Es pārvērtīšos par mākoni, paņemšu tevi mugurā, un mēs abi laidīsimies pie manām māsām, jo mums katrai ir sava mājiņa uz gaija kājas un māte ragana tikai retu reizi mūs ataicina uz savu muižu. Es gribu atvadīties no māsām un saņemt no viņām dāvanas.

Raganas jaunākā meita pārvērtās par mākoni, Pelnrušķi uzsēdināja sev mugurā, iesvilpās kā viesulis un aizlaidās pār mežu, ka egļu un priežu galotnes Pelnrušķim pēdas vien kutināja. Drīz viņi sasniedza tās vietas, kur raganas meitas dzīvoja. Pirmā māsa abiem deva naktsmājas, pacienāja un svainim uzdāvināja zvanu. Otrā māsa pacienāja, padzirdināja un svainim iebāza stabuli kabatā. Trešā māsa darīja tāpat — iedeva viņam āmuru. Lai arī Pelnrušķim nebija ne mazākās jēgas, kāds viņam labums no šādām dāvanām, tomēr viņš patencināja un atkal ar raganas jaunāko meitu, kas pārvērtās par mākoni, laidās pa debesu plašumiem. Viņi nolaidās svešā vietā pie kādas pils ar vara jumtu, bet pati pils līdz pusei iegrimusi zemē.

— Tagad es atstāšu tevi vienu un paskatīšos, kā tu bez manis iztiksi. Mēs, Pelnrušķi, vēl redzēsimies un tad varbūt dzīvosim kopā, bet iespējams arī, ka ne, — to sacījusi, Pelnrušķa nākamā sieva aizlaidās pa viņai pašai vien zināmiem ceļiem. Pelnrušķis nolaidās pie vara pils, tikai nekur nevar atrast durvis. Viņš dzird kādas neskaidras balsis, bet nezina, kā tikt iekšā. Iesita ar āmuru pa sienu, tūdaļ izdrupa eja un viņš saklausīja divu cilvēku — meitenes un vīrieša sarunu. No viņu vārdiem kļuva skaidrs, ka meitene ir šīs pils iemītniece, bet vīrietis — jauns nomaldījies ceļinieks. Meitene lika viņam iet dārzā un stundas laikā atrakt divpadsmit lielgabalu. Kad visi divpadsmit lielgabali vienā laikā izšaušot, tad kā meitene, tā pils tikšot atbrīvota. Bet, ja puisis to nevarēšot Izdarīt, tad viņa galva tikpat kā kāpostgalva uzreiz noripošot pagrabā.

Pelnrušķis tūdaļ devās uz dārzu, izņēma no kabatas zvanu, paskandināja, visi lielgabali izlēca no zemes un vienā reizē izšāva. Rībiens bija tik varens, ka visa pils pēc tam pacēlās no zemes. Pelnrušķis sāka pūst stabuli, un visi atdzīvojās — pils iemītnieki, sulaiņi, mednieki, virēji, pat tas jauneklis, kura galva gluži kā kāpostgalva bija noripojusi pagrabā. Tūdaļ visi galdi tika klāti, visādi gardumi un dzērieni tajos likti. Meitene metās Pelnrušķim pie kājām, tencināja par atbrīvošanu, solījās viņam mūžīgi būt pateicību parādā, mīlēt un godāt viņu. Meitene iedeva viņam gan pils, gan dārgumu krātuvju un klēšu atslēgas, tikai vienā kambarī lūdza neiet. Kā nu Pelnrušķis neies, — ziņkārības dzīts, viņš atvēra kambara durvis un ieraudzīja: pie griestu bajķa pūķis pieslēgts ar važām un atbalstīts ar mietiem, lai nenokrīt. Uz kambara loga noliktas trīs krūzes ūdens.

— Dod man padzerties, labo cilvēk, — pūķis vārgā balsī palūdza. — Nekas ļauns nenotiks, ja tu padzirdināsi izslāpušo.

Pelnrušķis padzirdināja viņu, un ļaunais tūdaļ notika: pūķis piepūtās un pārrāva važas, jo krūzē bija spēka ūdens. Pūķis, tikko nokrita zemē, tūdaļ lieliem lēcieniem joņoja pa pils zālēm, sakampa meiteni aiz bizēm un uzmeta sev mugurā. Pelnrušķis mēģināja panākt viņu un iesist ar āmuru, bet pūķis pacēlās gaisā un svilpdams aiztrauca kā melns mākonis.

Ko Pelnrušķis lai iesāk, palicis viens pats pilī ar vara jumtu? Viņš dodas meklēt raganas meitu, kura zina visādas burvības, — varbūt viņa arī šajā reizē viņam palīdzēs.

— Trīs reizes es tevi glābu no savas mātes raganas, lai ari viņa mani un māsas tā pēra, ka mēs kļuvām raibas kā dzeņi. Visādas brīnumainas mantas es tev uzdāvināju, jo negribēju, lai tu ietu bojā mana brāļa — pūķa pilī ar vara jumtu. Pēc taisnības tev vajadzētu mani ņemt par sievu, nevis dzīties pakaļ pūķa nolaupītajai līgavai.

— Pēc taisnības tā vajadzētu darīt, — Pelnrušķis saka. — Tikai, redzi, es drusku baidos no tevis. Ja tu aizsvilsies dusmās kā visas sievas, tad var gadīties, ka tu mani pārvērtīsi par kādu krupi, bet pati pārvērtīsies par mākoni un viesulis tevi aiznesīs pāri deviņiem mežiem. Bet man visu mūžu būs jālēkā. Vienalga, vai tu man palīdzēsi vai nepalīdzēsi, es tomēr iešu meklēt meiteni no vara pils.

— Neko darīt, — raganas meita saka, — mīlēt nevar piespiest ar varu. Es tev varētu dot tādu dzērienu, lai tu tikai mani vienu mīlētu, bet pūķa nolaupīto meiteni pavisam aizmirstu. Tomēr es gribu būt laba pret tevi, tāpēc sēdies man mugurā: laidīsimies tavu meiteni atbrīvot.

Raganas meita atkal pārvērtās par mākoni, un viņi kā viesulis aizsvilpa pāri mežiem, pilsētām un kalniem. Kāda kalna virsotnē viņi atrada mūra pili, bet pilī sēdēja meitene, sukāja matus un gauži raudāja. Raga

nas meita izvilka viņu no torņa un uzsvieda sev kaklā. Pelnrušķis noslaucīja viņai asaras. Pēkšņi dzird — rūc pērkons, melns mākonis kā melns kuģis dzenas pakaļ.

— Nebaidieties, — raganas meita saka. — Tur mans brālis pūķis par melnu mākoni pārvērties. Bet manas burvestības ir varenākas.

Un patiesi — tikko melnais mākonis bija kāda sprīža attālumā, raganas meita uzpūta karstu dvašu un melnais mākonis pārvērtās par putekļiem.

— Tagad dzīvojiet, — raganas meita saka, — pilī ar vara jumtu bez pūķa un raganām.

Tā viņi abi arī darīja.

.

PATS

Kāda zemnieka rijā spokojās. Ne no rīta, ne vakarā zemnieks nevarēja kult. Viņš kūla tikai pa dienu.

Sā zemnieka mājā reiz ienāca vecs atvaļināts zaldāts un lūdza naktsmājas. Zemnieks stāsta, ka viņam neesot kur zaldātu guldināt. Tas tomēr lūdzas vienā lūgšanā:

— Iešu uz riju un tur pārgulēšu.

Zemnieks viņu biedē, ka rijā mājojot velns un zaldātu varot nobendēt. Zaldāts pateica, ka šis no velna nebaidoties un ka rijā varot gulēt. Ja tā, zemnieks viņam atļauj ari.

Pēc vakariņām zaldāts aiziet uz riju un apguļas. Skatās — rijā zem krāsns vēl kvēlo ogles. Drīz vien dzird — šurp lumpačo velns ar vienu aci. Zaldāts viņam vaicā:

— Vai tev acis nesāp?

Velns atbild, ka sāpot gan, bet neko nevarot darīt.

Tad zaldāts viņam saka:

— Es divdesmit piecus gadus biju dakteris, varu tev aci izdziedēt.

Zaldāts liek velnam notupties pie kvēlojošām oglēm, lai labāk apskatītu aci. Kad velns notupstas, zaldāts apskata aci un saka: acī esot liels karstums. Lai tiktu no karstuma vaļā, velnam no Maskavas jāatne-sot dzelzs stienītis, bet no Pēterburgas stipras virves. Velns apsolās visu atnest, lai tikai zaldāts šo izdziedējot.

Bet zaldāts savā nodabā domā: «Iekams velns visu atnesīs, es pa to laiku izgulēšos.» Velns laidās prom. Pēc neilga brītiņa šis bija atpakaļ ar stienīti un virvēm. Nu modina zaldātu, lai dziedinot viņam aci. Zaldāts saka: vēl jau esot tumšs. Jāatnesot celmi un jāiekurot krāsns. Velns visu izdara. Tagad zaldāts apņemas viņu dziedēt. Tikai vēl bilst:

— Kad es tev sākšu liet acī zāles, tu nekusties. Ja nopilēs garām kaut lāsīte, tava acs neatlabs.

Velns piedāvājās, lai viņu piesienot pie ārdiem. Zaldāts piesēja arī. Piesietais velns nu zaldātam vaicā:

— Kā tevi sauc?

— Pats, — zaldāts atbild. Viņš nokaitēja no Maskavas atnesto dzelzs stienīti. Paņēma to un kā dūra velna vienīgajā acī, tā šis aiz sāpēm laidās pa gaisu ar visiem ārdiem un riju.

Aizlaidies uz elli, velns brēc, kauc un gaudo. Citi velni šim vaicā:

— Kāpēc tu tā brēc? Kas tev nodarīja pāri?

Tas kaukdams atbild:

— Pats! Pats!

Velni tā arī netika gudri, kas viņu brālim kait, tomēr tajā rijā vairs nerādījās.

.

VECIS UN VELNS

Vecis mežmalā sēja pupas. Velns atnāca pie veča un saka:

— Veci, veci, ko tu šeit sēj?

Vecis velnam atbildēja:

— Pupas sēju.

— Kā mēs šis pupas sadalīsim? — velns vaicā.

Vecis saka:

— Tev būs saknes, man — laksti.

Kad pupas nogatavojās, vecis nogrieza un aizveda mājās lakstus, bet velnam atstāja saknes. Atnāca velns, savāca saknes un neko nevarēja izkult.

Citā gadā vecis atbrauca uz lauka sēt rāceņus. Velns atkal klāt. Atnāk un vecim saka:

— Tagad tev būs saknes, bet man — laksti.

— Labi, — vecis velnam atbildēja.

Rudenī velns nogrieza lakstus, bet vecis izraka rāceņus un aizveda uz mājām. Un velnam atkal nekas netika.

Pienāca trešais gads. Vecis brauc sēt zirņus. Atnāk velns un vaicā:

— Ko tu, veci, šeit sēj?

Vecis velnam atbildēja:

— Zirņus sēju.

— Bet kā mēs sadalīsim ražu? — velns vaicā.

Vecis saka:

— Kad uzsals ledus, tad arī sadalīsim. Es vētīšu, bet tu, velns, ķersi ciet.

Pienāca ziema, vecis izkūla zirņus. Velns atnāca pēc savas daļas. Vecis uz ledus vētī zirņus, bet velns ķer, ķer, tomēr neko nevar noķert.

Velns nogura un pārstāja ķert. Tikai mežs iešalkojās, kad velns muka prom no veča. Bet vecis zirņus uz ledus saslaucīja kaudzē un aiznesa uz mājām.

Tā vecis piemānīja velnu.

.

LIETUS UN VEJš

Gāja pa ceļu kāds vīrs, darbu meklēdams. Pēkšņi viņš dzird — zem tilta kaut kas neganti kaujas. Neko nedomādams, vīrs pateica:

— Tas šiem uz veselību! Lai tikai kaujas!

Vīrs iet atkal tālāk. Viņu panāk divi svešzemnieki, un viens no tiem vaicā:

— Saki — kuram tu teici uz veselību? Viņam vai man?

Vīrs domā, ka viņš ne vienam, ne otram to nav teicis.

— Tāpat vien sacīju, vējam!

Bet tur bija kāvies vējš ar lietu. Nu vējš lietum saka:

— Redzi, muļķi, es teicu, ka man sacīja un nevis tev!

Vīrs atkal iet savu ceju.

Vējš panāk vīru un saka:

— Zini ko, tu ej uz tādu un tādu muižu, salīgsti tur strādāt pie kunga un citu neko neprasi, kā tikai šo: lai viņš tev iesēj trīs pūrus kviešu.

Kungam zemes, cik uziet, trīs pūrus kviešu iesēt viņam ir tīrais nieks.

Vīrs tā arī salīgst ar kungu. Vīrs sāka strādāt pie kunga, kungs viņam iesēja trīs pūrus kviešu. Kad šos kviešus sēja, sacēlās vējš, iznēsāja graudus uz visām pusēm, un tā ar trim pūriem apsēja milzīgu lauku. Kvieši uzdīga un sazēla kā biezs mežs.

Tagad vējš grib padižoties. Nepacietības dīdīts, aizskrēja pie lietus un saka:

— Vai tu zini, cik gudrs ir tas vīrs! Viņš aizgāja uz muižu strādāt, salīga darbā par trim pūriem kviešu! Un viņš ar trim pūriem apsēja milzīgu lauku. Cik vareni kvieši tur aug!

Lietus saka:

— Labi, ka viņš ir tik gudrs. Bet uznāks negaiss, krusa nokapās viņa kviešus, un nekas nepaliks pāri!

Tagad vējš nobijās, atkal aizskrēja pie vīra:

— Zini ko, krusa tavus kviešus nokapās. Tu pārdod tos kungam — kaut arī par nieka naudu, par puscenu.

Vīrs aiziet pie kunga un saka:

— Pērc, kungs, no manis kviešus. Kur es tos likšu: man nav ne klēts, ne šķūņa.

Kvieši bija ļoti brangi, tāpēc kungs tos nopirka. Tikko nopirka, otrā dienā uznāca negaiss, tā nokapāja kviešus, ka nekas nepalika pāri. Vējš aizskrien pie lietus un saka:

— Vai zini, cik gudrs ir tas vīrs! Viņš pārdeva kungam kviešus, un, tikko kungs nopirka, tā krusa tos nokapāja, nekā vairs nav!

Bet lietus saka:

— Tik vien tās gudrības! Pārdeva kungam, bet tagad uznāks silts lietus, kvieši atkal sāks zelt un izaugs divreiz vairāk.

Vējš atkal aizsteidzās pie tā paša vīra:

— Zini ko? Tie kvieši atspirgs! Pērc atpakaļ kviešus! Kungs tev tos atdos par puscenu!

Ko kungs lai iesāk ar tādiem kviešiem? Viņš priecīgs, ka vīram atpakaļ iesmērējis. Tikko vīrs nopirka, tūdaļ kļuva siltāks, iestājās jaukas dienas, uzlija silts lietus, kvieši sāka zelt, augt un izauga divtik skaisti un biezi. Vīrs nopļāva kviešus, piekrāva pilnu šķūni. Vējš tagad aizskrēja pie lietus padižoties:

— Ja tu zinātu, cik gudrs ir šis vīrs! Viņš pieveda pilnu šķūni kviešu!

Tagad lietus saka:

— Viņš vairāk neizkuls kā tikai sieku no rijas!

Vējš atskrien pie vīra:

— Zini ko? Rijā tu žāvē kviešus. Bet, lai cik daudz tu kviešu žāvētu, tik un tā no rijas izkulsi tikai sieku!

Vīrs nolika rijā žāvēt piecus kūļus, izkūla un skatās — sieks vien ir. Nolika žāvēt trīs kūļus — tāpat sieks vien ir. Tad vīrs rijā lika žāvēt tikai pa vienam kūlim. Kā izkuļ vienu kūli, tā sieks, kā izkuļ otru, tā atkal sieks. Un vīrs izkūla tik daudz kviešu, ka bail. Viņš vairs nezina, kur graudus bērt. Nu vējš atkal aizskrien pie lietus un saka:

— Ja tu zinātu, cik gudrs ir šis vīrs! Viņš izkūla tik daudz kviešu, ka nevar izdomāt, kur tos likt!

Lietus neko vairs nesaka, tikai gudro: «Viņam no tiem kviešiem tik un tā nekāda labuma! Gan vēl redzēsim, vai viņš pīrāgus ēdīs.» Vējš atkal skrien pie vīra.

— Vai zini, lietus atkal kaut ko ļaunu sagudrojis. Brauc ātrāk uz dzirnavām! Samal kviešus un izcep divus pīrāgus — vienu lielu, bet otru mazu! Aiznes tos uz tā tilta, kur mēs ar lietu kāvāmies, un noliec, sacīdams: «Lielais pīrāgs lai tiek lietum, mazais — vējam.»

Vīrs tā arī izdarīja. Lietus un vējš, pīrāgus ēzdami, izlīga mieru un vīram ļaunu vairs nedarīja.

!

vīrs un velns

Reiz dzīvoja pavisam nabadzīgs virs, un viņam nekādās citas izejas vairs nebija kā tikai pakārties. Viņš iet pa ceļu uz mežu un satiek velnu. Velns viņam vaicā:

— Uz kurieni iedams?

— Eju uz mežu pakārties!

Velns saka:

— Ja tu trīs dienas un trīs naktis iztiksi bez miega, es tev došu maisu zelta!

Abi apsēdās — viens uz viena celma, otrs uz otra — un sēž. Velns vīram vaicā:

— Vai tu guli?

Vīrs atbild:

— Nē, neguļu! Es domāju!

— Ko tu domā?

— Es domāju, vai mežā ir vairāk liku vai taisnu priežu.

Velns apskraida visu mežu un saka:

— Vairāk gan ir līku priežu!

Vīrs pa to laiku jau bija izgulējies. Varēs sēdēt otru nakti. Otru nakti velns atkal viņam vaicā:

— Klausies — vai tu guli?

— Nē, neguļu. Es domāju.

— Un ko tu domā?

— Es domāju, ka pasaulē ir ūdens vairāk nekā zemes.

Velns aptekalē visas malas, tad saka:

— Tev taisnība!

Sēdēs vēl vienu nakti. Velns atkal vīram vaicā:

— Vai tu guli?

— Nē, es neguļu, es domāju.

— Bet ko tu domā?

— Es domāju, ka šis celms stāv pašā pasaules vidū.

Velns izskraidās uz visām malām un saka:

— Tev taisnība!

Velns atnesa vīram maisu zelta. Vīrs zeltu aizstiepj uz mājām un nemaz to neskaita, bet taisās mērīt ar vāceli. Tikai vāceles viņam nav, tāpēc aizgāja pie kaimiņiem. Kaimiņš vāceli aizdeva, bet iepriekš to notriepa ar darvu, — redzēs, ko viņš mērīs, labi zina, ka vīram nekā nav.

Kad vīrs ar vāceli mērīja zeltu, pie tās pielipa pieci rubļi. Kaimiņš viņam vaicā:

— Kur tu ņēmi zeltu?

Vīrs izstāstīja visu patiesību, kur dabūjis.

Tad arī kaimiņš sadomāja iet kārties. Viņš iet pa mežu un satiek to pašu velnu. Velns saka:

— Uz kurieni iedams?

— Eju kārties, jo nekādi nevaru iztikt.

Velns arī viņam saka:

— Ja tu trīs dienas un trīs naktis iztiksi bez miega, es došu tev maisu zelta.

Velns apsēdās uz viena celma, bet kaimiņš uz otra. Velns viņam vaicā:

— Vai tu guli?

Kaimiņš atbild:

— Snaužu!

Tiklīdz kaimiņš pateica «snaužu», velns viņam tūdaļ norāva galvu.

/

NAMDARIS UZVAR RAGANU, PĒRKONU UN VELNU

Pa mežu iet namdaris un nes cirvi. Iet, iet, nonāk pie trim ceļiem. Redz: pa vienu ceļu pretī nāk Pērkons, pa otru — velns. Visi trīs satikās un sasveicinājās.

— Nu, uz kurieni tu iedams? — Pērkons namdarim vaicāja.

— Eju, — viņš atbild, — darbu meklēdams.

— Tad labi, — Pērkons saka, — sāksim šeit dzīvot.

— Norunāts.

Visi tūdaļ ķērās pie darba: steidza celt māju. Pērkons kokus lieca pie zemes un lauza nost, bet velns ar nagiem noplēsa mizu, namdaris ar cirvi tik tēsa. Tā drīz vien māja bija gatava. Visi sāka tajā dzīvot. Tad uzrušināja drusku zemes un iesēja rāceņus.

Te ragana iemanījās nākt rāceņus zagt. Ko darīt? Namdaris, Pērkons un velns norunāja, ka ies visi pēc kārtas rāceņus sargāt. Pirmo reizi gāja velns. Aiziet — skatas, skatas, nekas nav redzams. Pusnaktī klausās — atbrauc ragana un saka:

— Rīb un plīkš!

Dzelzī kalti ratiņi,

Drāšu pātadziņa!

Viņa sāka velnu tik briesmīgi slānīt, ka tas, pametis rāceņus, vaidēdams muka uz mājām.

Otrā naktī Pērkons gāja sargāt. Un atkal notika tas pats: ragana tam pamatīgi sadeva pa ādu. Trešajā naktī ies sargāt namdaris.

Viņš paņēma līdzi vijoli, apsēdās uz celma un spēlē. Pašā pusnaktī dzird — ragana brauc, sacīdama:

— Rīb un plīkš!

Dzelzī kalti ratiņi,

Drāšu pātadziņa!

Bet, kā ragana izdzirda spēlējam, tā — tprū! — apstājas un klausās. Klausījās, klausījās, beidzot izkāpa no ratiņiem un lūdza, lai namdaris viņu iemācot spēlēt. Namdaris iedeva viņai vijoli, — ragana mēģina un mēģina, bet nekas neiznāk.

— Tavi pirksti dikti resni, — namdaris viņai saka.

— Vai tu man nevarētu tos pataisīt tievākus? — ragana vaicā.

— Kā nu nevarēšu! Bāz tik tos šite, — namdaris saka, ar cirvi iešķēlis celmā spraugu.

Ragana pirkstus iebāza spraugā, bet namdaris izrāva ķīli un saspieda raganas nagus; tad paņēma drāšu pātadziņu un sāka to šaustīt, sacīdams:

— Vai vēl nāksi rāceņus zagt, vai vēl nāksi rāceņus zagt?

Namdaris zvetē un zvetē raganu, bet šī ap celmu skrien riņķī un

brēc; beidzot raganai notrūka nagi un viņa, atpaka} neskatīdamās, laidās prom, ko kājas nes. Bet namdaris iesēdās ratiņos un brauca uz mājām.

Namdaris Pērkonam saka:

— Mēs visi tik un tā šeit nevarēsim sadzīvot. Vienam jāpaliek te, bet pārējiem jāiet prom.

— Labi, — Pērkons saka, — es palikšu.

— Nē, — velns nav ar mieru, — labāk es palikšu.

Arī namdaris sacīja to pašu.

— Ja jau tā, — Pērkons saka, — tad cits citu iesim baidīt. Kurš nenobīsies, tas arī paliks.

Pirmajā vakarā velns gāja baidīt. Tikko aizgāja, sacēlās briesmīgs negaiss, tāds auris, kādu nevar pat iedomāties, šķiet, zeme ar debesīm jūk kopā — tā rūc, šņāc un gaudo... Bet nekas! Namdaris ar Pērkonu nenobijās.

Otrā vakarā gāja baidīt Pērkons. Aizgāja un sāka spļaut zibeņus. Pērkons tā rūca, ka, likās, debesis gāžas kopā. Velns pārbijās un pa skursteni spruka prom, ka neviens viņu vairs neredzēja. Palika tikai Pērkons un namdaris.

Trešajā naktī namdaris gāja baidīt. Viņš iesēžas raganas ratiņos un saka:

— Rīb un plīkš!

Dzelzī kalti ratiņi,

Drāšu pātadziņa!

Pērkons domāja, ka ragana brauc. Pārbijies metās skriet, ne atpakaļ neskatīdamies. Tā namdaris, ticis vaļā no Pērkona un velna, ļoti jauki dzīvoja.

.

SIEVA VELNAM UZ RAGIEM

Bija agrs pavasaris. Kādu ritu viena sieva gāja uz miestu. Vajadzēja brist pār upi. Upe bija pārplūdusi gandrīz pāri krastiem. Sieva skatās — nav ne tilta, ne laipas. Lai bristu, ūdens pārāk dziļš un auksts. Sieva noraizējusies noburkšķēja: «Tikai velns mani varētu pārnest.» Te uzreiz velns klāt un saka:

— Sēdies man uz ragiem: es tevi pārnesīšu!

Sieva apsēdās velnam uz ragiem, un tas viņu pārnesa pār upi. Bet sievai uz ragiem tā iepatikās, ka viņa vairs nekāpj zemē. Velns saka:

— Kāp zemē, pietiek sēdēt, esmu jau tevi pārnesis.

Bet sieva snauž uz ragiem — jau aizmigusi. Velns krata šo nost, šī nekrīt, guļ kā pieaugusi. Velns pacēlās gaisā, sāka skraidīt un kūleņot pār koku galotnēm, — sieva nekrīt zemē. Velns laidās ar sievu uz ragiem pār kalniem, krūmājiem un muklājiem — tik un tā nevar tikt vaļā

no viņas. Skatās — gar mežmalu brauc podnieks, uz tirgu ved podus. Velns steidzas pie podnieka un lūdz:

— Esi tik labs, cilvēk, palīdzi tikt vaļā no šīs sievas, man pašam tas nav pa spēkam.

— Ko tu man par to dosi? — podnieks vaicā.

— Pašlaik man nekā nav, bet vēlāk es tevi labi atalgošu, — velns atbild. — Tikai nokrati no manis šo sievu.

Podnieks — pliukš! — ar pātagu sievai pa sāniem, sieva — hop! — kā noplaucēta pamostas un — blaukš! — no ragiem nokrīt zemē kā kāpostu maiss. Tad sieva piecēlās un gāja savu ceļu. Velns podniekam saka:

— Tagad, labo cilvēk, klausies! Es iešu un apsēdīšu jūsu karaļmeitu. Es viņu visādi mocīšu. Viņai nelīdzēs nekādas dakteru zāles, nekādas zīlnieku burvības, nekādas mācītāju lūgšanas, tikai tu viens viņai varēsi palīdzēt. Tu aiziesi uz karaļa pili, izliksies par dakteri un izārstēsi karaļmeitu, bet ārstēsi tāpat, kā aiztrieci sievu no maniem ragiem, — uzšausi tai ar pātagu pa sāniem, un tā būs visa ārstēšana. Tas arī būs tev mans atalgojums.

Velns apsēda karaļmeitu un ņēmās viņu mocīt. Karaļmeita trakoja, ār-dīj as, niknojas un lamajas pedejiem vārdiem. Un neviens nevarēja palīdzēt karaļmeitai atveseļoties. Podnieks, izlikdamies par dakteri, aizgāja pie karaļa un piedāvājās izārstēt viņa meitu. Karalis šaubīgi aplūkoja vīru, tomēr pie slimnieces ielaida. Tikko karaļmeita vārtīdamās sakņupuši nokrita zemē, dakteris vienā mirklī — pliukš! — uzšāva tai pa sāniem; slimniece sagriezās kā ūdenszāle, apsēdās un skatās, acis bolīdama, kas noticis. Karalis nu dakterim saka:

— Ko tu, labo cilvēk, gribēsi par meitas izārstēšanu, to es tev mīļu prātu arī došu.

— Ja es dabūtu divus siekus zelta, ietu prom apmierināts, — podnieks atbildēja.

— Tu esi tā vērts, — karalis teica un iedeva viņam divus siekus zelta.

Podnieks atmeta podniecību, nopirka sev labu saimniecību un sāka jauki dzīvot. Viņam pašam visa kā bija papilnam, bet viņš neskopojās arī citam palīdzēt vai nabagam kādu artavu atmest. Kur gadījies, kur ne — velns ar blīkšķi klāt un saka:

— Ko tu dari? Ar manu gādību tu tiki pie naudas un tagad to šķied visādiem plukatām! Vai tu nevarēji uzcelt krogu? Tad tu būtu mans talcinieks. Bet nu tu pieminēsi mani!...

Un velns aizdrāzās prom.

Kādu dienu podnieks redz — pie viņa atbrauc divi karaja vīri un saka:

— Mīļo dakter, mūsu karaļmeita atkal saslimusi ar to pašu kaiti. Un viņai kļuvis vēl ļaunāk. Karalis lūdz, lai tu ierastos viņu ārstēt. Esi žēlīgs, glāb nelaimīgo meiteni!

Podnieks saprata, ka velns tagad viņam atriebjas. «Velns nu vairs man nepalīdzēs,» viņš pie sevis nodomāja. Tā šaubu pilns viņš tomēr aizbrauca, bet velns no kakta uz podnieku tikai blisina savas kaķa acis, ņirgājas, pat mēli vienreiz parādīja. Podnieks nevar apjēgt, ko lai iesāk. Bet karaļmeita mētājas pa gultu, kliedz, visādiem vārdiem lamājas. Pat pašam dakterim kļuva nelāgi ap dūšu. Nevarēdams izdomāt, ko darīt, viņš pavērās pa vienu logu, pavērās pa otru un sāka skaļi kliegt:

— Ļaudis, aizveriet visus vārtus un visas durvis, jo nāk tā sieva, kura velnam uz ragiem jāja! ...

Velns kā spruka prom no slimnieces, tā aizkūpēja ar visu istabas logu.

Karaļmeita atlaba, bet velns podniekam vairs nerādījās acīs, jo briesmīgi baidījās no tās sievas.

.

NABAGAIS UN ALKATĪGAIS

Galigi nabags virs meža, upes krasta, kokus cirta. Cērtot cirvis — švīks! — nomuka no kāta un — plaukš! — iekrita upes dzelmē. Nabagais apraudājās:

— Ak vai, manu cirvīt! Kas man to izzvejos? Žēl cirvīša!

Tobrīd steberu steberēdams, kleberu kleberēdams atkliboja večuks un vaicāja:

— Kāpēc tu vaimanā? Kas tev atgadījies?

— Mans cirvītis iekrita dzelmē, bet citu es nespēju nopirkt. Kā tagad lai kokus cērtu un bērniem maizi pelnu? — vīrs zūdījās.

— Paliec klusu! Nezūdies, es tev cirvīti izzvejošu, — večuks sacīja un — viens divi, — mēteli nometis, — žļaks! — upē. Pēc brīža viņš iznira un iznesa zelta cirvi, sacīdams: — Še, ņem! Vai tas nav tavs cirvis?

— Nē, nav mans! — nabagais atteica.

Večuks atkal — žļaks! — ienira ūdenī un pēc brīža iznira ar sudraba cirvi.

— Nav mans, nav mans! — nabagais iekliedzās, tikko to ieraudzīja.

Večuks trešo reizi iemetās dzelmē un iznesa dzelzs cirvi.

— Tas ir mans cirvītis! — nabaga vīrs aiz prieka iesaucās. — Tencinu, no sirds tencinu! — un jau taisījās ar savu cirvīti steigties uz mājām, bet večuks viņu apturēja, sacīdams:

— Ja tu esi tik taisnīgs, tad es tev dāvinu ij zelta, ij sudraba cirvi.

Nabaga vīrs pārnesa mājās šādu bagātību un ļaudīm visu izstāstīja.

Kāds alkatīgs kaimiņš, to padzirdējis, arī sadomāja iet uz mežu. Aizgāja un cirta tajā pašā vietā, bet vaļīgi uzliktais cirvis — švīks! — nomuka no kāta un — plunkš! — ūdenī. Ai, cik gauži alkatīgais sāka raudāt, cik žēli vaimanāt! Te večuks kleberu kleberēdams jau klāt.

— Kas tev atgadījies? — viņš alkatīgajam vaicā.

— Mans cirvītis iekrita dzelmē un nogrima, kas man to sameklēs? — tas atbild.

— Es! — večuks sacīja un — plunkš! — iemetās ūdenī. Pēc brīža iznira ar dzelzs cirvi: — Vai tas ir tavs cirvis?

— Nav mans, nav mans! — alkatīgais atsaucās. — Mans bija labāks!

Večuks atkal saduļķoja ūdeni un pēc brīža iznira ar sudraba cirvi:

— Vai tas ir tavs?

— Nav mans! Mans bija labāks!

Večuks trešo reizi — plunkš! — metās upē un iznira no ūdens ar zelta cirvi.

— Tas ir mans! — alkatīgais priecīgi iesaucās.

Noskaities par nekaunīgo melošanu, večuks — plunkš! — vēlreiz Ienira ūdenī. Alkatīgais gaidīja, varbūt viņam dimanta cirvi iznesīs. Drīz vien večuks iznira ar trim cirvjiem — zelta, sudraba un dzelzs — un alkatīgajam vaicā:

— Varbūt visi trīs ir tavi?

Alkatīgais jau gribēja kampt visus trīs, bet cirvji viņu sāka stipri sist: zelta cirvis — pa ausīm, sudraba — pa sāniem, dzelzs — pa kupri. Pamatīgi nokulstīja, piekāva un palaida. Alkatīgais tik tikko spēja pār-vilkties mājās. Pārvilcies grūti saslima un drīz nomira.

NĀve par KŪmu

Reiz dzīvoja nabaga cilvēki, un viņi sagaidīja bērniņu. Vecākiem nebija nekādas rocības kristību sarīkošanai, tāpēc arī neviens nenāk par kūmu: tēvs staigā vienu nedēļu, staigā otru, bet kūmu nevar sadabūt. Beidzot viņš uz ceļa satika kādu večiņu un tai sūrojās, ka nevarot atrast kūmu.

— Es tev iešu par kūmu, — večiņa saka. — Pie baznīcas sameklēsim kādu ubagu un nokristīsim tavu bērnu.

— Labi, — vīrs saka. Viņi abi aiznesa bērnu un nokristīja, bet, lai būtu priecīgāks prāts, vēl puspudeli iztempa. Pēc kristībām večiņa saka: — Par to, ka tu mani ņēmi kūmās, es tevi pataisīšu par dakteri. Ja dzirdēsi, ka cilvēks kaut kur saslimis, paņem zālītes, novāri tās un ej dziedināt. Ja redzēsi, ka es stāvu slimnieka kājgalī, dod viņam šo novā-

rijumu padzerties, un viņš atlabs; bet, ja redzesi mani galvgali, tavas zāles neko vairs nelīdzēs, viņam būs jāmirst.

Tā bija nāve. Viņa atvadījās un aizdrāzās vākt sev cilvēkus. Dažus viņa pievāca, dažus ne, bet bezgala daudzus pataisīja slimus, lai vīram būtu darbs. Te arī uzradās vīrs ar savām zālēm: ja kūmu ierauga kājgalī, slimniekam dod zāles padzerties un tas kļūst vesels. Ja vīrs nāvi ierauga galvgalī, tad saka:

— Neko nevaru līdzēt, šim slimniekam būs jāmirst.

Un viņa slava tālu aplidoja ļaudis, vīrs arī naudu jau bija iekrājis pārpilnām un izdaudzinājis sevi par tādu dakteri, kāda pasaulē cita nemaz neesot. To dabūja dzirdēt karalis, kura meita bija smagi saslimusi, un viņš lika ataicināt ievērojamo dakteri. Vīrs atbrauc un redz: viņa kūma — nāve nostājusies karaļmeitas galvgalī. Viņam palika žēl jaunās, skaistās meitenes, un viņš karalim lika iztaisīt gultu uz vienas kājas, lai slimnieci varētu grozīt. Karalis iztaisīja šādu gultu, tajā noguldīja slimnieci, un, tikko vīrs ierauga, ka viņa kūma stāv galvgalī, tā pagriež uz tās pusi karaļmeitas kājas. Tā viņš karaļmeitu grozīja vairākas dienas, kamēr nāvei apnika lēkšot tikpat kā skuķim un viņa nostājās karaļmeitas kājgalī. Kad vīrs ieraudzīja, ka nāve jau stāv kājgalī, viņš iedeva karaļmeitai zāles, un tā vienā mirklī atlaba. Vīrs dabūja daudz naudas un jau taisījās doties mājup, bet nāve nostājās viņam ceļā un saka:

— Tu, kūm, neklausīji mani, tāpēc es tevi pašu tagad pievākšu.

— Pievāc, ja jau tā gribi, — vīrs saka. — Tikai dod man trīs dienas laika zārka uztaisīšanai.

— Nu, taisi vien.

Vīrs trijās dienās uztaisīja stipru un cieši aizveramu zārku. Pēc trim dienām nāve atkal klāt un jau solās viņu pievākt, bet vīrs saka:

— Varbūt tu, kūma, pamērītu, vai šis zārks man derēs.

— Mērī pats.

— Kamēr cilvēks ir dzīvs, viņš zārkā neguļas.

Nāve ņēma un apgūlās, bet vīrs tūdaļ zārkam uzlika vāku, aiznagloja, aizveda uz lauka, ieraka zemē un virsū sakrāva akmeņus. Pats pārnāca mājās un turpināja dakterēt.

Pagāja desmit gadu, divdesmit, piecdesmit — neviens nemirst. Dažs labs cilvēks jau sasniedza pāris simtu gadu vecumu, klimst apkārt visiem lieks, apsūnojis kā celms, bet veltīgi piesauc nāvi — tik un tā nemirst. Te kādam cilvēkam ievajadzējās akmeņu krāsns mūrēšanai. Viņš akmeņus ved no lauka un zem akmeņu kaudzes atrod zārku. Cilvēks atvēra zārku, no tā izlēca nāve, viņa tūdaļ atžirga un vispirms pievāca savu kūmu, bet pēc tam visus palikušos večus. Tā nu beidzās tā vīra dzīve, bet arī pasakai beigas.

15 - 93

NEGANTā SIEVA

Kāda sieva bija tik spītīga un nekrietna, augām dienām tik tarkšķēja un klabēja kā uzvilkta, ka vīrs viņu mēģināja gan ar labu apvaldīt, gan slānīja pa muguru, gan dunkāja pa sāniem, gan visādi šo lieca ragā — nekas nelīdzēja. Reiz, abiem ķīvējoties, vīrs aiz dusmām ņēma un nomira. Viņš nomira lamādamies, tāpēc nokļuva taisni ellē. Ellē viņa sirds atžirba: viņš staigāja svilpodams un dziedādams, visādus velnu stiķus uzņemdams kā joku. Viens velns viņam saka:

— Savā mūžā to neesmu pieredzējis, ka ellē kāds varētu dziedāt. Kas tie par velnu draudzē nepiedienīgiem jokiem, ko tu te dzen?

— Ja tu manā vietā padzīvotu ar manu sievu, arī tu priecātos, ellē nokļuvis.

— Labi, es padzīvošu ar tavu sievu, bet, ja būsi samelojies, piesar-

gies. Pīkstēsi kā mīlītis, un tev ne prātā nenāks irgt. Ja turpretim tev būs taisnība — varēsi iet no elles prom, kurp vien kājas nes.

Nu velns izlīda no elles un aizkājoja taisni pie jautrā vira sievas. Tā jau bija salīgusi puspuisi Miķeļuku un velnu negribēja pieņemt, bet šis prata tik skaisti lūgties, ka beidzot uz vienu gadu iekārtojās. Velns bija ašs kā zibens, visu ražu no lauka spēja uz kamiešiem šķūnī sanest, iejūdzis lāčus, malku no meža pārvest, celmus izraut, slīkšņas nosusināt. Nepagāja ne pāris mēnešu, bet sieva jau iekāroja ar šo precēties. Velns, neko ilgi negaidījis, ar viņu arī apprecējās. Tad tikai sākās jandāliņš! Sieva viņam katru dienu tā ņēmās galvu mazgāt, tā viņu tramdīt un vajāt, ka velns vairs nespēja izturēt un nolēma mukt no mājām. Lai sievai atriebtos, līdzi aicināja arī Miķeļuku, kurš caurām dienām un naktīm rijā miežus kūla. Miķeļuks sākumā negribēja ļauties kārdinājumam — žēl zaudēt algu, jo kāds pusgads pie sievas jau bija nokalpots. Tomēr velns viņam apsolīja daudz lielāku peļņu.

— Es iešu pa muižām un naktīs taisīšu tračus. Tu sekosi manās pēdās un sludināsi, ka proti padzīt spokus. Tikko tev maksa būs rokā, es pārstāšu trokšņot, un tad mēs tiksimies bēniņos. Mani atradīsi aiz skursteņa.

Nu tik sākās! Velns, nolūkojis kādu muižu, apsēda to un visādas elles būšanas rīkoja: pa nakti trokšņoja, jumtaugšā jaunākos velnu dančus lēca, zemē smiltis kaisīja, vecas mēbeles lauza, visādus vairogus un šķēpus šķindināja. Bajāri pārmeta krustu, visus kaktus ar svētīto ūdeni slacīja, tomēr tas neko nelīdzēja — velns tik un tā muļķojās. Bet, kā parādījās Miķeļuks un par maisiņu naudas apsolījās spokus savaldīt, tā velns katru nakti mazāku jandālu cēla, kamēr pavisam pārstāja ālēties. Pēc tam abi devās uz citu muižu, bet pa ceļam iegriezās krogā, un Miķeļu-kam nekas liels naudas maišelī nepalika pāri — visu viņi nodzēra.

Laikam kādā ceturtajā muižā velnam uznāca vēlēšanās tur palikt. Varbūt viņš uz muižnieci meta acis, varbūt ālēdamies bija noguris, — vārdu sakot, lika, lai Miķeļuks iet savu ceļu un viņu vairs nedzen prom. Taču tās muižas ļaudis iejūdza zirgus un steidzās uz visām pusēm Miķeļuku meklēt. Viņam piedāvāja milzum daudz naudas, lai tikai spokus savaldot. Dabūjis tik naudas, ka visu mūžu viņam vairs nebūtu jākalpo, Miķeļuks arī šoreiz apsolījās velnu padzīt. Viņš aizgāja pie velna sievas, savas bijušās saimnieces, un pateica, ka viņas otrais vīrs esot tur un tur un šo gaidot. Velna sieva tūdaļ posās ceļā. Miķeļuks pirmais izlēca no ratiem, uzkāpa uz bēniņiem un velnu atrada aiz skursteņa.

— Ko tu te meklē? — velns vaicā. — Tev taču liku man vairs acīs nerādīties.

— Es nebūtu rādījies, bet gribu tev tikai labu vēlēt. Šurp brauc tava sieva.

Velns ar pirkstu izurba caurumu jumtā un, galvu izbāzis, skatās. Taisnība — viņa sieva brauc. Velns kā metās pa šo caurumu, tā skurstenis apgāzās un sodrēju mākonis pacēlās.

Kopš tā brīža viņš atgriezās ellē un savas sievas pirmo vīru vairs neķircināja, bet reizēm ellē abi kādu dziesmu uzrāva. Pēcāk velni šo vīru pavisam padzina no elles.

— Ej prom, — viņi sacīja, — tu jau uz zemes esi izcietis savas elles mocības.

.

PUISIS UN VELNS

Kāds vīrs gāja uz upi zvejot. Neko viņš nevar nozvejot, zivis neķeras. Staigā un pukojas: «Varbūt velns mani apsēdis!»

Velns tūdaļ klāt un saka:

— Tu, vai zini, apsoli man to, ko mājās neesi atstājis, tad nozvejosi tik zivju, cik gribēsi. Tikai paraksties! Iegriez savā pirkstā un paraksties ar asinīm. Es esmu vecais Sirmis Kalnis Kaulis.

Vīrs parakstījās. Nu viņš noķēra daudz jo daudz zivju. Aiznesa tās uz mājām un ieraudzīja, ka piedzimis dēls.

Dēls labi auga un izauga par brašu puisi. Tēvs saka:

— Es tevi apsolīju vecajam Sirmim Kalnim Kaulim.

— Ko lai dara, iešu, — dēls viņam atbild.

Paņem spieķi, iet pa mežiem un laukiem, meklēdams veco, bet nekur

nevar atrast. Pieiet pie kādas būdiņas. Tajā būdiņā sēž vecenīte. Puisis viņai vaicā:

— Vai nezini, kur dzīvo vecais Sirmis Kalnis Kaulis?

Tā saka:

— Nezinu, bet uzgaidi tepat. Es sasaukšu kopā visus putnus, pavaicāšu, vai tie nezina.

Viņa izgāja ārā, iesvilpās, un tūdaļ salaidās pilni koki putnu. Pavaicāja putniem, un tie atbildēja:

— Nezinām.

Puisis iet tālāk. Pieiet pie citas tādas būdiņas. Tajā dzīvo kāda sirma vecenīte. Puisis viņai vaicā:

— Vai nezini, kur dzīvo vecais Sirmis Kalnis Kaulis?

Viņa tāpat atbildēja, ka nezinot, bet lūdza pagaidīt, kamēr pasaukšot visus zvērus un tiem pavaicāšot. Izgāja ārā, pasauca. Saskrēja visvisādi zvēri — ij vilki, ij lāči, ij meža cūkas, ij citi. Beigās vēl atnāca lauva. Vecenīte vaicā visiem zvēriem, vaicā lauvam, vai nezina. Tie atbildēja, ka nezinot.

Iedeva puisim drusku ēst, un viņš iet tālāk. Drīz kādā būdiņā atrod vecīti, ieiet iekšā un vaicā:

— Vai nezini, vecīt, kur ir vecais Kaulis?

— Nezinu, dēls, kur viņš dzīvo, bet upe zina. Uz šo upi atlido peldēties trīs Kauļa gulbītes. Tu pārnakšņo pie manis. Kad viņas no rīta atlidos peldēties, tu ielien kārklu krūmā un paņem jaunākās spārnus.

Puisis tā arī izdarīja. Ielīda kārklu krūmā un ieraudzīja, ka gulbītes ir skaistas meitenes. Viņš paņēma vecākās spārnus.

Gulbītes izpeldējās, iznāca no ūdens — vecākajai vairs nav spārnu! Tūdaļ sāka meklēt kārklu krūmos. Atrada puisi, pamatīgi iekaustīja, atņēma spārnus un aizlidoja. Puisis noskuma un gāja pie vecīša. Vecītis viņam saka:

— Es tev skaidri pateicu, ka jāņem jaunākās spārni, bet tu neklausīji.

Puisis atkal pārnakšņo pie vecīša. Nākamajā dienā iet uz kārklu krūmiem, noslēpj otras gulbītes spārnus. Divas — žvīks! — aizlidoja, bet tā uzmeklēja pulsi, iekaustīja viņu un arī aizlidoja. Puisim trešo nakti jāpaliek pie vecīša. No rīta viņš aiziet pie upes, gulbītes atkal atlido peldēties. Tagad viņš noslēpa jaunākās spārnus. Vecākās aizlidoja, bet jaunākā lūdzas:

— Atdod man spārnus, sēdies man mugurā un lidosim.

Puisis atdeva spārnus, un abi lido. Aizlidoja uz kādu kalnu, tur atrada veco Sirmi. Vecais puisim saka:

— Ja tu, dēls, esi ieradies, tad būsi man par znotu, tikai iepriekš tev būs kāds laiciņš jāpaliek manā kalpībā.

Vecais viņu aizveda uz mežu un lika izraut visus kokus. Viņš sacīja:

— Ja izdarīsi šo darbu, būsi man par znotu, ja ne — beigas.

Puisis apsēžas un raud. Atnāk meitene, kura viņu šurp atnesa, un saka:

— Liecies uz auss un guli!

Viņa pasauca velnus, un tie pa vienam vien aizvāca visus kokus. No rīta atnāk vecais — darbs padarīts. Tad viņš puisim lika apart lauku un iesēt kviešus, lai trijās dienās tie izaugtu, tad nopļaut, izkult un raušus kāzām izcept.

Atnāk meitene, puisi nomierina, visu pati izdara trijās dienās. Vecais gudro: «Kas šeit notiek?» Puisim liek uzcelt klēti no akmeņiem, kas nav ne lieli, ne mazi — kā kaņepes sēklas. Meitene sasauc kopā visas žurkas un klēti uzceļ, puisim iedod atslēgas, lai aiznes vecajam. Tavu brīnumu! Klēts lepnu lepnā! Nu vecais puisim saka:

— Tagad tu būsi man par znotu, tikai iepriekš tev būs jāpajādelē uz ērzeļa. Man ir trīs ērzeļi: izvēlies vienu un jāj.

Puisis domā: «Ko tagad darīt?» Atnāk meitene un saka:

— Nu ir slikti. Kad tu aiziesi uz stalli, ņem visdūšīgāko. Iepriekš nokal sev divus durkļus. Kad uzsēdīsies ērzelim mugurā, tas sliesies uz pakaļkājām, tad tu triec durkli tam kaklā.

Puisis aizgāja uz stalli, paņēma vislielāko ērzeli, to sadurstīja tā, ka ērzelis palika pat ļengans un vairs nevarēja paskriet.

Nākamajā dienā vecais nespēj locīt kaklu, bet tik un tā saka:

— Tu būsi man par znotu, tikai uzmini, kura meita ir tava līgava. Es viņas pārvērtīšu par vārnām.

Jaunākā puisim pateica, ka viņa pirmo reizi nostāšoties malā un pakasīšot knābi, otru reizi viņa būšot vidū un pacelšot spārnu, bet trešo reizi — pakasīšot galvu.

Vārnas lidinās un lidinās, vecais puisim liek minēt. Puisis uzminēja pirmo reizi, otru reizi, uzminēja ari pēdējo reizi. Vecais neko vairs nevar darīt.

— Labi, tu būsi man par znotu, bet vispirms tev vēl jāizpeldas verdošā pienā.

Puisis to pateica meitenei. Tā saka:

— Nebaidies, es tev palīdzēšu.

Viņa aizgāja, apbūra vannu. Vecais gudro: «Kas šeit par velna būšanu — visu izdara meita.»

Viņi apprecējās. Kad abi aizgāja uz istabu gulēt, jaunā sieva saka:

— Slikti mums klāsies, bēgsim prom.

Viņa iespļāva gultā siekalas, un abi klusām aizgāja.

No rīta sulaiņi nāk viņus modināt:

— Ģērbieties, nāciet ēst!

Siekalas atbildēja:

— Jau ceļamies, ģērbjamies.

Tikmēr abi jau tālu bija aizbēguši. Sulaiņi nāk otru reizi. Siekalas atbild:

— Jau ceļamies, ģērbjamies un ejam.

Vecais pats nāk skatīties. Skatās — jaunā pāra vairs nav, un vecais velnam liek dzīties pakaļ.

Velns dzenas, dzenas. Jaunā sieva dzird, ka viņiem dzenas pakaļ, un saka:

— Es pārvērtīšos par rudziem, bet tu staigā un aplūko tos.

Atskrien velns, vaicā:

— Ko te grozies apkārt, vai neredzēji līgavu ar līgavaini?

Tas viņam paskaidro:

— Kad rudzus sēju, tad redzēju, bet tagad tie jau zied.

Velns atgriežas un visu pastāsta vecajam. Vecais noskaišas:

— Vajadzēja ņemt ciet to vīru, kas staigāja ap rudziem: rudzi paši būtu pārnākuši mājās.

Abi bēg tālāk. Dzird, ka viņiem atkal dzenas pakaļ. Tagad jaunā sieva saka:

— Es pārvērtīšos par baznīcu, bet tevi pārvērtīšu par mācītāju: tu skaiti lūgšanas.

Atskrien velns, metas iekšā baznīcā un mācītājam vaicā, vai šis neesot redzējis te līgavu ar līgavaini. Mācītājs atbildēja:

— Kad cēlu šo baznīcu, tad redzēju, bet tagad neko nezinu.

«Atkal bešā,» velns domā pie sevis un atgriežas mājās. Visu izstāsta

vecajam. Tas noskaišas vēl vairāk:

— Muļķis tu esi: vajadzēja ņemt ciet mācītāju, bet baznīca pati būtu pārnākusi mājās.

Tad vecais pats dzinās pakaļ. Meita dzirdēja, ka jau dzenas, nobijās, bet padomāja un sacīja:

— Es pārvērtīšos par ezeru, bet tevi pārvērtīšu par līdaku. Tu izlien no ūdens un paplaukšķini ar asti, lai viņš tevi ķer rokā.

Vecais pieiet pie ezera un sāk ķert līdaku. Ķer, ķer, bet nekādi nevar noķert. Tad viņš nolemj pārvērsties par vērsi un izdzert ezeru. Dzēra, dzēra, kamēr pārplīsa.

Bet jaunais pāris aizgāja uz puiša tēva mājām un dzīvo laimīgi.

.

TRĪS BRĀĻI

Kādās mājās divi brāļi bijuši gudri, bet trešais muļķis. Reiz visi trīs sadomājuši doties pasaulē laimi meklēt. Abi gudrie gājuši pa vienu ceļu, bet muļķis — pa citu ceļu. Kad prāvs gabals bijis nostaigāts, muļķis sācis saukt brāļus:

— Brāļi! Nāciet šurp, skatieties, ko es atradu!

Abi brāļi sacījuši:

— Elma palūkot, varbūt muļķis tiešām atradis labu mantu.

Atnākuši pie viņa un jautājuši:

— Ko īsti tu šeit atradi?

Tas rādījis ecēšu tapu un sacījis:

— Vai redzat, brālīši, cik labs iesms būs brieža cepšanai?

Abi brāļi nospļāvušies un sacījuši:

— Muļķis paliek muļķis. Nav ne brieža, ne cita kā, bet viņš priecājas par ecēšas tapu — būšot labs iesms brieža cepšanai! — un gājuši savu ceļu tālāk.

Muļķis atkal pagājis kādu gabalu uz priekšu un sācis saukt:

— Brālīši, brālīši! Nāciet šurp skatīties, ko es tagad atradu!

Abi sprieduši, iet vai neiet, bet norunājuši:

— Tomēr iesim palūkot, varbūt muļķis atradis ko labu.

Aizgājuši un ieraudzījuši — muļķis stāv pie nokaltuša vītola un klaigā. Nu abi jautājuši:

— Kāpēc tu klaigā? Ko nu esi atradis?

— Skatieties, brālīši, kāds sauss koks brieža cepšanai!

— Ielaidies tikai ar jukušu: nav ne brieža, ne cita kā, bet viņš sauc bez pārstājas ... Eima savu ceļu!

Un atkal abi gājuši savu ceļu, bet muļķis — savu. Drīz vien muļķis sācis saukt:

— Ei, brālīši, brālīši! Nāciet šurp! Skatieties, ko tagad atradu!

Abi brāļi vairs negribējuši klausīties, bet muļķis saucis vienā saukšanā.

— Ja jau visu laiku tā sauc un sauc, tad iesim palūkot: varbūt viņš atradis ko labu.

Atnākuši un jautājuši:

— Ko tu šoreiz atradi?

Tas atbildējis:

— Skatieties — briedis!

Tūdaļ visi šo briedi nogalējuši, atnesuši sauso vītolu, ecēšas tapu par iesmu, bet nevienam nav bijis uguns. Tad ieraudzījuši, ka ne visai tālu deg liesmiņa. Tūdaļ viens no gudrajiem aizgājis un ieraudzījis — kāds nejauks vecis kurina uguni. Brālis nu lūdzis:

— Vecīt, dod man uguni.

Vecis sacījis:

— Pastāsti man nedzirdētu pasaku, tad es tev došu uguni, bet, ja nepastāstīsi, izgriezīšu tev sloksni ādas no muguras.

Brālis stāstījis šā, stāstījis tā, nekas nav sanācis. Vecis tūdaļ viņam no muguras izgriezis sloksni ādas. Pirmais brālis gājis prom. Nācis otrs gudrais brālis, un atkal tas pats. Vecis sacījis:

— Pastāsti man nedzirdētu pasaku, tad es tev došu uguni, bet, ja nepastāstīsi, tūdaļ izgriezīšu sloksni ādas no muguras.

Viņš stāstījis šo un to, bet nekas nav sanācis. Vecis arī viņam nodīrājis sloksni ādas no muguras. Nu muļķis gājis lūgt uguni. Vecis to pašu atbildējis:

— Pastāsti man nedzirdētu pasaku, tad es tev došu uguni; ja nepastāstīsi, tūdaļ izgriezīšu sloksni ādas no muguras.

Bet muļķis vecim tūlīt sacījis:

— Es pastāstīšu, tikai tu man nesaki — «melo». Ja pateiksi «melo», tad es tev izgriezīšu no muguras divas sloksnes.

Vecis bijis ar mieru.

Tad muļķis sācis stāstīt:

— Reiz eju pa mežu un ieraugu kokā dobumu; pakāpies skatos — dzenīši. Tūlīt ielienu dobumā, visus dzenīšus apkauju, noplūcu, izķidāju, iekuru uguni, apsvilinu, izcepu un apēdu. Tad lienu laukā no dobuma, bet nevaru izlīst. Dodos uz mājām, atnesu cirvīti, izcērtu lielāku caurumu un izlienu laukā. Pēc tam atkal eju pa mežu, klausos un dzirdu — kaut kas dārd, brīkšķ un drāžas taisni uz manu pusi; skatos un redzu — deviņas stirnas uz vienas kājas lec. Es tām pa kāju — blauks! — kāja — knauks! — pārlūst. Es stirnām galvas apgriežu, ādas nodīrāju un eju. Atkal eju tālāk pa to pašu mežu; dzirdu — spindz, dūc, kauc un svelpj. Skatos un redzu — deviņi vilki vienu biti kauj nost. Es vilkus aiztriecu prom, biti notveru un paņemu līdzi. Tā bite man sanes pilnas stirnādas medus. Eju un nonāku pie kādas upes. Kā eju pa laipu, tā ielūstu. Septiņas stirnādas ar medu iekrīt ūdenī, un medus izkūst. Ko nu darīt! Saldo ūdeni žēl atstāt, bet nav ar ko dzert. Gudroju šā, gudroju tā, pēc tam noņemu savu galvaskausu. Tad sāku dzert saldo ūdeni, nu tik dzeru! Dzeru vienā dzeršanā, kamēr vien ir salds. Un atkal eju. Eju, un visi cilvēki sāk smieties par mani. Skatos apkārt, kāpēc viņi par mani tā ņirdz. Bet viņi saka: «Paskaties, cilvēk, tev uz galvas vairs nav galvaskausa!» Es — caps! — aiz galvas, un visi pirksti ieķeras smadzenēs. Nospļaujos un eju atpakaļ. Paņemu savu galvaskausu, uzlieku galvā un atkal eju. Man vēl ir palikušas trīs stirnādas, pilnas ar medu, bet septiņas tikai ar šūnām vien. No šūnām es salipinu sev zirģeli un jāju. Aizjāju līdz krogam, bet man nav ar ko piesiet zirģeli. Nolaužu vītola zaru, piespraužu, un zirģelis stāv. Ieeju iekšā — krogs tukšs. Atgriežos pie sava zirģeļa. Skatos un redzu — vītols, ar kuru es zirģeli biju piespraudis, izaudzis līdz pašām debesim. Es sāku kāpt pa šo vītolu — kāpju, kāpju, līdz iekāpju debesīs. Tūdaļ trīs stirnādas ar medu aiznesu un iedodu dievam tam kungam. Dievs tas kungs man uzdāvina septiņas govis. Es visas septiņas govis dzenu pie tā cauruma, pa kuru iekāpu debesīs. Skatos — mans zirģelis ar visu vītolu aizgājis prom. Gudroju, ko nu iesākt. Aizdzenu govis pie svētā Pētera un apmainu pret pieciem maisiem pelavu. Un tad es sāku no pelavām vīt virvi, tad tik sāku vīt! Noviju arī. Iedzenu mietu, piesienu virvi un laižos lejā. Laižos, laižos, bet virve par īsu — es karājos gaisā. Drīz atjāj pieguļnieki un iekurina tieši zem manis uguni. Kā ugunskurs sāk sprakšķēt, tā izdedzina man pierē dobumu. Tad atlido bites, iemetas šajā dobumā un sāk nest medu. Bites nes un nes medu, un es kļūstu ļoti smags. Virve neiztur, pārtrūkst, un es nokrītu ellē.

Vecis viņam jautājis:

— Un ko tu redzēji ellē?

Muļķītis atbildējis:

— Skatos un redzu — mans tēvs, sēdēdams tavam tēvam mugurā, jāj laukā!

Nu vecis iekliedzies:

— Melo! Tas nevar būt!

Muļķis viņam tūdaļ izgriezis no muguras divas sloksnes, aiznesis brāļiem uguni, viņi izcepuši briedi, un visi paēduši.

.

VASKA ĶĒVĪTE UN BIEŠU RATIŅI

Es jau biju tik liels, ka ganīju mātes vistas. Gribēju ganīt arī lopus, tāpat kā citi mūsu sādžas bērni, bet māte neļāva. Viņa mēdza sacīt: «Pagaidi vēl pāris gadu, kad paaugsies, tad ganīsi ij govis, ij aitas.»

Mātei bija daudz bišu. Tās sanesa daudz medus un vaska.

Reiz māte man iztaisīja vaska ķēvīti, biešu ratiņus ar lakstu redelēm, iejūdza ķēvīti, saģērba mani krējuma drēbēs, uzāva stikla zābaciņus, galvā uzlika cukura cepurīti, iesēdināja ratiņos un laida pabraukāties, sacīdama: «Tikai pielūko, lai mājās atgrieztos sveiks un vesels.»

Es braucu prom. Ceļā ķēvīte nezin no kā nobijās, aizrikšoja pa laukiem un pļavām aiz deviņām sādžām un piekususi apstājās pie kāda ceļmalas kroga.

Iekams es atjēdzos, krodzinieka kazas un cūkas jau bija klāt un apēda manus ratiņus. Tik tikko paspēju uzlēkt ķēvītei mugurā un aizjāt uz mājām.

Māte mani sagaidīja ar lielu žagaru, sāka kliegt un bārties, kāpēc es atgriezies bez ratiņiem. Nobijos un metos bēgt. Pārlēcu pār grāvi un aizkājoju uz mežu. Kamēr es skrēju, zābaciņi saplīsa, drēbes notecēja un cepurīte izkusa.

Ieskrēju mežā, iekāpu ozolā un sēžu. Skatos — ap mani dīc odi: viens trīsgadīgs, otrs piecgadīgs. Sēdos mugurā piecgadīgajam, un tas uznesa mani stārķa ligzdā.

Tur bija visvisādi zariņi, lupatiņas un pakulas. Es ietinos pakulu vīkšķī un sāku snaust. Tajā brīdī atnāca mednieks, paņēma no stārķa ligzdas pakulu vīkšķi kopā ar mani, iebāza šautenes stobrā, pamatīgi sastampāja un kā šāva, tā es aizspindzu līdz savām mājām, krizdams izsitu jumtā un griestos caurumu un iekritu savā gultā.

.

MELIS

Bajārs piebēra maisu ar naudu, nolika uz galda un apsolīja dot tam, kas vislabāk melos. Daudzi kāroja dabūt šo naudu, tāpēc meļi strīpām nāca uz muižu, bet, cik viņi tur mānījās, cik pūta pīlītes, bajārs nevienam nepateica — «tu melo».

Tad uzradās kāds nabaga vīrs, kas gribēja izmēģināt savu laimi.

— Es gāju reiz pa ceļu, — viņš iesāka, — un satiku vīru, kurš veda ķēvi. Vairs negribēju tālāk ceļot kājām, tāpēc ņēmos kaulēties, lai man pārdod ķēvi. Vīrs prasīja piecus grašus, bet man tik daudz nebija, tālab kaut kā nopirku par sešiem grašiem. Vezdams ķēvi, nonācu pie lauka, kas bija apsēts ar griķiem. Ķēve sāka vārtīties pa šo lauku. Vārtīdamās aplipa ar zemi un griķu sēklām. Pēc trim dienām griķi sadīga, pēc citām

trim — uzziedēja, vēl pēc trim — nogatavojās. Sos griķus apsēda irbes. Es nezināju, kā paglābties no tām. Nopinu divus grozus, sasēju tos ar auklu un uzkāru ķēvei mugurā. Pie astes piesēju spriguli un liku sist irbes, kad tās nolaidīsies griķos. Ķēve tā ari darīja. Līdzko irbes nolaidās griķos, ķēve tās sita ar spriguli un irbes krita taisni grozos. Ķēve tik daudz irbju apkāva, ka drīz vien abi grozi bija pilni. Sie grozi bija tik smagi, ka aukla ķēvi pārgrieza uz pusēm. Ķēves priekša skrēja savu ceļu, bet pakaļējā daļa — savu. Es atkal paliku viens. Iedams ļoti izslāpu un nolēmu padzerties. Noliecos pie upes, bet man nebija nekāda trauka, ar ko pasmelt ūdeni. Domāju, ko iesākt. Noņēmu sev galvaskausu, pasmēlu ūdeni un padzēros. Kad biju nogājis vēl pamatīgu ceļa gabalu, lauka vidū ieraudzīju ozolu, bet ozola galotnē cilvēki kūla zirņus. Zirņu laksti krita zemē, turpretim zirņi turējās ozola zaros. Es jautāju: «Kā tas var būt, vīri, ka laksti krīt zemē, bet zirņi turas augšā?» Viņi atbildēja: «Tava galva, kā redzams, tukša kā pods, ja tu neko nejēdz.» Pataustīju galvu — galvaskausa vairs nav. Atgriezos pie upes, atradu galvaskausu, uzliku to galvā un gāju uz priekšu. Ieraudzīju tik garu pupu, ka, atliecis galvu, galotni nevarēju saredzēt. Gribēju apskatīt galotni, tāpēc sāku kāpt pa pupu augšā. Kāpu, kāpu, kamēr tiku debesīs.

— Un kas dzirdams debesīs? — bajārs jautā.

— Tas pats, kas uz zemes. Vieni linus kulsta, citi kuļ.

— Ar ko tevi tur cienāja?

— Es palīdzēju linus kulstīt, tāpēc man deva griķu putru ar skran-džiem. Kad pabeidzu darbu, gribēju atgriezties uz zemes. Aizgāju uz to vietu, pa kuru biju uzkāpis, bet pupu vairs neatradu. Tad savu mēteli saplēsu šaurās strēmelēs, sasēju tās kopā, vienu galu piesēju pie debesu roktura un sāku laisties lejā. Laidos, laidos, kamēr josta izbeidzās. Tad nogriezu tai no augšas gabalu un piesēju to apakšā. Bet nepietika arī ar to. Lēcu zemē, un manas kājas iegrima līdz ceļiem. Nekādi nevaru izvilkt kājas. Aši aizgāju uz mājām, paņēmu lāpstu, atraku kājas un atkal soļoju tālāk.

— Bet kur palika pupa? — bajārs jautā.

— Galotni atradu, bet piecdesmit asis garo stublāju vairs neatradu.

— Kas varēja aiznest šo stublāju? — bajārs atkal jautā.

— Jūsu vecvectēvs iejūdza divpadsmit zirgu un aizveda šo stublāju.

— Bet kāpēc manam vecvectēvam vajag šā stublāja?

— Viņš, lūk, ganīja lopus, tāpēc gribēja sev izdrāzt pātagas kātu.

— Tu melo! — bajārs iesaucās. — Mans vecvectēvs nekad nav ganījis lopus!

— Tencinu par labu vārdu, — vīrs sacīja. — Tagad nauda pieder man.

Vīrs uzsvieda maisu plecos, un tik vien bajārs viņu vairs redzēja.

.

Kā reiz vecītis ar vecenīti BIJA SAĶĪVĒJUSIES

Vecītim un vecenītei bija brūnaļa. Reiz vecīši ēda pusdienas, bet govs stāvēja pie loga un gremoja. Vecītis vecenītei, rādīdams uz govi, pa jokam sacīja:

— Pavei, večiņ, govs tevi mēdī.

Vecenīte noskaitās un — klauks, klauks! — ar karoti govij pa pieri. Govs — blauks! — nogāzās zemē un notirināja kājas. Vecītis aizsvilās dusmās uz savu vecenīti, iedeva viņai spieķi ar grozu un dzina prom no mājām.

Vecenīte apraudājās un gāja prom. Apstaigāja daudzus ļaudis, bet nekur neatrada patvērumu. Pievakarē vecenīte ietipināja mežā. Tur biezoknī viņa atrada baltu mājiņu, kurā dzīvoja kaza. Mājiņa nebija parasta: sienas tai celtas no siera, jumts no plāceņiem un krāsns no sviesta. Vecenīte iegāja iekšā.

— Labvakar, mīļo kaziņ, — vecenīte sacīja. — Visu pēcpusdienu staigāju, bet nekur nevarēju rast patvērumu. Varbūt tu, kaziņ, kauču vienu nakti pieņemtu mani savā pajumtē.

— Lūdzu, lūdzu, vecenīt, vietas te diezgan, — un kaza pieņēma vecenīti.

Vecenīte pārgulēja pie kazas.

No rīta kaza sacīja:

— Es eju uz mežu. Tu, vecenīt, pieskati manu mājiņu, kamēr pārnākšu.

— Labi, pieskatīšu, — vecenīte ar mieru.

Bet vecenītei nebija ko darīt. Viņa uz brītiņu apgūlās. Kā apgūlās, tā cieši aizmiga. Pa miegam vecenīte dzird — kāds grabinās. Pamostas un redz — trīs stirnas mājiņu grauž. Viss stūris jau apēsts, pat lauki saredzami. Vecenīte nobijās, ātri saģērbās, no mājiņas sienas nolauza gabalu siera, no krāsns pakampa sviestu un klunčo pa mežu uz mājām.

Kad vecītis neredzēja, viņa uzkāpa uz istabaugšas, apsēdās kaktā un sēž.

Vecītis priekšnamā uz kāša uzkāra katlu un vārīja sev vakariņas. Vecenīte noknieba piciņu sviesta un — plunkš! — iemeta katlā. «Tiš, prom, raganas, man katliņu piegružosiet!» vecītis rāja vistas, kas tupēja istabaugšā. Pēc brīža vecenīte atkal noknieba piciņu sviesta un — plunkš! — iemeta katlā. «Tiš, riebekles!» vecītis atkal vistām uzkliedza. Vecenīte trešo reizi iemeta piciņu sviesta. Vecītis pavisam zaudēja pacietību, paņēma stibu un kāpa uz istabaugšas, sacīdams: «Nu sadošu jums, ka vairs nemētāsieties, kā nevajag!» Uzkāpj un skatās — vecenīte sēž, ierāvusies kaktā, un dreb. Vecītim kļuva žēl vecenītes, viņš aizveda viņu no istabaugšas lejā ēst siltas vakariņas, un viņi atkal mīlīgi dzīvoja tālāk.

.

KA ZEMNIEKS PIE KUNGA BROKASTĪS GĀJA

Kungs reiz pastaigādamies saticis zemnieku un vaicā:

— Cik cilvēku bija tirgū?

Zemnieks viņam atbild:

— Aizej un redzēsi, es cilvēkus neskaitīju.

Kungs zemnieku aicinājis otrā dienā atnākt brokastīs. Zemnieks bijis ar mieru.

No rīta iedams zemnieks atradis aizmigušu zaķi. Noķēris to un nesis pie kunga. Kungs zinājis, ka zemnieks atnāks, tāpēc palaidis visus suņus. Kad zemnieks bijis tuvu pie kunga mājām, suņi viņam metušies virsū. Tad zemnieks laidis vaļā zaķi un suņi klupdami krizdami dzinušies tam pakaļ, bet zemnieks iegājis kunga istabā.

Kungs pavēlējis sulainim zemnieku piekaut. Sulainis aizvedis viņu uz klēti. Tur bijusi mučele vīna. Zemnieks izrāvis spundi, un vīns sācis tecēt uz grīdas. Sulainis mučeli aizbāzis ar pirkstu, lai vīns vairs netecētu. Zemnieks laimīgi pārnācis mājās, bet sulainis tā arī palicis stāvot pie vīna mučeles.

DIVI MEĻI

Kadreiz divi meļi gāja pasaule — viens pa priekšu, otrs nopakaļus. Kur pirmais ciemodamies visādas blēņas samelsa, tur otrais, pēc trim dienām atnācis, viņa vārdus apstiprināja un daudz ko no savas puses vēl pielika klāt.

Pirmais aizgāja uz kādu tālu sādžu un stāstīja:

— Cik sīki jūsu putni! Manā zemē ir tik lieli putni, ka saule sešas stundas stāv aptumsusi, ja putns lido tai garām.

To viņš sacīja, vērodams šīs sādžas putnus. Visi, kas dzirdēja tādus melus, galvas vien grozīja un brīnījās. Tā samelojis, viņš gāja tālāk. Pēc trim dienām tajā pašā vietā atnāca otrais. Tas apstiprināja pirmā vārdus un vēl piebilda:

— Taisnību sakot, es pats neesmu redzējis, kā putns laižas garām saulei, bet esmu redzējis šā putna izkritušo spalvu, kas noklāja simt desetīnu lielu lauku, un kāts tai bija tik resns, ka tukšajā vidū cilvēki varēja dzīvot.

Pirmais melis aizgāja uz tālāku novadu, kur ļaudis dārzos novāca ražu (bija rudens), un nevarēja beigt brīnīties, ka šo ļaužu dārzos augot tik niecīgi kāposti! Kad viņam jautāja, lai pastāstot par savu pusi, viņš atbildēja:

— Mūsu sādžā aug tik lieli kāposti, ka sievas no vienas galvas simt alus kublus ieskābē!

Pēc tam tajā pašā vietā atnāca otrs melis. Ļaudis tūdaļ sāka taujāt:

— Kāda raža šogad jūsu puses dārzos? Vai taisnība, ka tur kāpostiem tik lielas galvas esot? ...

Melis saka:

— Taisnību runājot, es netiku redzējis, cik sievas tur kāpostu pie-skābē. Redzēju tikai, kā veda no dārza kacenu. Divpadsmit zirgu, brālīt balto, tikko jaudāja vezumu pakustināt. Man vēl nav gadījies redzēt, ka senators brauktu ar tādu pulku zirgu! Vezums bija tik augsts, ka jāpieslien kāpnes, lai augšā tiktu.

Tad pirmais melis devās tālāk. Kādā vietā viņu ielūdza kāzās, kurās visādu cienastu vidū uz galda bija arī ārkārtīgi liels siers. Namatēvs tūdaļ ciemiņam vaicāja:

— Vai citā vietā, ciemiņ, esi redzējis tik lielu sieru?

Melis viņam atbildēja:

— Tas nav nekāds lielais! Ne jau tādu mani vecāki vienās dzīrēs bija sējuši! Kad taisījās sieru siet, vajadzēja sadabūt divpadsmit zirgu, lai to samīca, jo cilvēkiem ar savām rokām un kājām tas nebija pa spēkam.

To dzirdot, visas sievas raustīja plecus un vienā balsī sacīja:

— Ai dieniņ! Kas to būtu domājis!

Kad pirmais melis bija prom, otrais tajā pašā vietā jautājumu par siera lielumu izklāstīja tā:

— Es netiku redzējis, kā sieru sēja, bet pats savām acīm skatījos, kā to dalīja. Resnajā galā atrada ķēvi, bet tievajā galā — kumeļu iestrēgušu. Zirgi, lūk, nespēja no tā izbrist ārā.

Nonācis vēl tālākās sādžās, pirmais melis stāstīja, kādā mājā viņa vecāki dzīvo. Viņš teica:

— Kad mani vecāki māju beidza celt, tad strādnieki, iedami pusdienās vai gulēt, savus cirvjus un citus darba rīkus aizsprauda aiz mākoņiem — tik augsta bija šī māja!

Pirmais melis aizgāja, un pēc trim dienām tur ieradās otrais. Viņam tūdaļ vaicāja:

— Saki, cilvēk mīļo, — vai tev gadījies redzēt tik lielu māju, par kādu viens ceļinieks viņdien stāstīja?

Tas atbildēja:

— Es netiku redzējis, kā cēla šo māju, bet apskatīju gatavu un patiesi dabūju pabrīnīties, kad vakaros vistas, uzlaidušās uz jumta, no debesīm zvaigznes knābāja, tikai mēnesi nevarēja aizsniegt, jo tas tālu garām lēca.

Vai viņi abi vēl ilgi melsa visādas blēņas, vai daudz samelsa — to es netiku dzirdējis. Ja gadīsies dzirdēt — pastāstīšu.

.

ZAĶU GANS

kāds karalis reiz izsludināja, ka viņš savu meitu atdošot par sievu tam, kurš uzbūvēšot tādu kuģi, ar kuru varētu braukt pa ūdeni, zemi un gaisu. Vienam zemniekam auga trīs dēli; trešais, vārdā Ansis, bija muļķis. Tālab vecākais dēls gāja uz mežu kuģi būvēt. Viņš aizgāja un sāka būvēt; atnāca kāds večuks un vaicāja, ko viņš gribot taisīt. Dēls atbildēja, ka silītes gribot sev iztaisīt. Večuks viņam teica:

— Lai tev sokas silīšu taisīšana!

Un ko nu vecākais dēls taisīja — allaž iznāca silītes.

Tad otrais dēls gāja kuģi būvēt. Tikko viņš aizgāja uz mežu, večuks atkal bija klāt un vaicāja, ko viņš gribot taisīt. Viņš večukam atbildēja, ka gribot sev iztaisīt liekšķeres, bet večuks viņam teica:

— Lai tev sokas liekšķeru taisīšana!

Un ko nu otrais dēls taisīja — allaž iznāca liekšķeres.

Pēc tam trešais dēls gāja uz mežu kuģi būvēt. Tikko viņš aizgāja un sāka būvēt, tas pats večuks atkal bija klāt un vaicāja, ko viņš gribot taisīt. Jaunākais dēls atbildēja: karalis esot izsludinājis, ka savu meitu atdošot par sievu tam, kurš uzbūvēšot tādu kuģi, ar kuru varētu braukt pa zemi, ūdeni un gaisu. Viņš tādu kuģi tagad gribot būvēt. Večuks viņam teica:

— Lai tev sokas tava kuģa būvēšana!

Un kuģa būvēšana viņam tā gāja no rokas, ka baļķi paši no sevis cits citam lipa klāt. Kuģis drīz vien bija gatavs. Vispirms Ansis brauca pa zemi un sabraukāja visus skudru pūžņus pēc kārtas. Skudras lūdzās, lai viņš tām paklausot — lai braucot pa ūdeni. Ja viņam būšot kāda vajadzība, tās viņu arvien paklausīšot. Ansis paklausīja skudrām un tālāk brauca pa ūdeni. Viņš ūdenī brauca tik vareni, ka zivis muka uz visām pusēm. Tad zivis lūdza, lai viņš braucot pa gaisu, jo citādi tām ūdenī neesot glābiņa. Ja viņam būšot kāda vajadzība, tās viņam paklausīšot. Ansis paklausīja zivīm un tālāk brauca pa gaisu. Aizbrauca pie karaļa pils un karalim sacīja:

— Te ir tāds kuģis, ar kuru var braukt pa zemi, ūdeni un gaisu.

Un tagad karalis lai dodot Ansim savu meitu par sievu. Bet karalis iznāca laukā, paskatījās, un viņam šķita, ka puisis nav diezgan izskatīgs. Tāpēc karalis Ansim nedeva savu meitu par sievu. Karalis teica: puisim jāizdarot vēl viens darbs, un tikai pēc tam viņš meitu dabūšot. Karalis paņēma sieku linsēklu un izkaisīja zālē. Ansim tagad šis sieks linsēklu jāsalasa. Un viņš lasa. Skudras, ieraudzījušas Ansi, vaicāja, ko viņš lasot. Ansis pastāstīja, ka zālē karalis izkaisījis linsēklas un tagad viņam tās jāsalasot. Skudras pateica, ka tās tūliņ linsēklas salasīšot, jo viņš tām esot klausījis un nebraucis pa zemi, bet pa ūdeni. Skudras viņam sanesa pilnu sieku linsēklu. Viņš paņēma to un aiznesa karalim. Bet karalis saka:

— Tu, Ansi, manu meitu vēl nedabūsi, tev vēl viens darbs jāizdara.

Karalis paņēma savas meitas gredzenu un iemeta to ļoti dziļā ūdenī,

kur allaž vērpetes vien griezās. Ansis apsēdās uz krasta un raudāja. Zivis ieraudzīja viņu un vaicāja, kāpēc viņš raudot. Ansis sacīja, ka te karalis savas meitas gredzenu iemetis ūdenī un viņam tas jāizvelkot, bet viņš nekādi to nevarot izdarīt. Zivis pateica, ka tās gredzenu viņam sameklēšot un izvilkšot, jo arī viņš tām esot klausījis un nebraucis pa ūdeni, bet pa gaisu. Tikko zivis gredzenu atrada, tūdaļ atdeva Ansim. Ansis atkal to aiznesa karalim, bet karalis teica:

— Tu, Ansi, manu meitu vēl nedabūsi, tev jāizdara vēl viens darbs.

Karalis no aploka izlaida simt zaķu. Ansim tie visi jāgana un vakarā visi jāsadzen aplokā. Kad karalis šos zaķus izlaida, tie aizcilpoja uz visām pusēm, tikai Ansis viens palika uz vietas. Viņš noskumis staigāja apkārt. Tā staigādams, viņš atrada svilpīti. Tikko viņš ar to pasvilpa, visi zaķi tūdaļ saskrēja kopā.

Karaļa meita Ansim atnesa azaidu un redzēja, ka visi zaķi ir pie viņa. Meita visādi runāja un lūdza Ansi, lai dodot viņai vienu zaķi. Ansis neparko negribēja dot. Beidzot viņš teica: ja karaļa meita šo nobučošot, tad viņš vienu zaķi došot. Karaļa meita šo nobučoja, un Ansis tai iedeva vienu zaķi. Viņa, zaķi ietinusi priekšautā, priecīgi nesa uz mājām. Kad viņa labu gabalu bija pagājusi, Ansis pasvilpa ar savu svilpi — zaķis uzreiz izlēca no priekšauta un aizcilpoja pie Anša. Viņam atkal visi simt zaķi bija kopā.

Karalis jāšus nogādāja Ansim pusdienas un lūdza, lai viņš dodot vienu zaķi, bet Ansis nekādi negribēja dot. Pēcāk, kad karalis lūgtin lūdza, Ansis viņam sacīja: ja karalis nobučos savai ķēvei zem astes, tad viņš dos vienu zaķi. Karalis nokāpa un nobučoja, un Ansis viņam iedeva vienu zaķi. Karalis šo zaķi iesēja nēzdogā, uzsēdās zirgā un priecīgi aulekšoja mājup. Kad viņš labu gabalu bija jājis, Ansis pasvilpa un zaķis, izlēcis no nēzdoga, atcilpoja pie Anša.

Vakarā Ansis visus zaķus sadzina aplokā un, iegājis pie karaļa, atkal lūdza, lai tas dodot viņam savu meitu par sievu. Bet karalis teica: viņš savu meitu vēl nedošot; pēc pāris dienām sanākšot saeima, un tad Ansim, kad visi redzēs un dzirdēs, vesels maiss patiesības būšot jāpiestāsta, pēc tam viņš dabūšot karaļa meitu. Beidzot tā diena bija klāt: sanāca visa saeima, un Ansis devās uz turieni. Tikko viņš iegāja, karalis viņam iedeva lielu ādas maisu, un Ansim tagad tas jāpiestāsta pilns taisnības. Ansis iesāka ar to, ka pats karalis esot izsludinājis un apsolījis savu meitu par sievu dot tam, kurš uzbūvēšot tādu kuģi, ar kuru varētu braukt pa zemi, ūdeni un gaisu, un teica:

— Vai tā nav taisnība, karali?

Karalis sacīja, ka tā esot taisnība. Tad Ansis teica:

— Lien tik maisā! Es tādu kuģi uzbūvēju. Vai tā nav taisnība, karali?

Karalis sacīja, ka esot taisnība. Tad Ansis teica:

— Lien tik maisā! Tu savu meitu man tik un tā nedevi. Vai tā nav taisnība?

Karalis atbildēja, ka esot taisnība.

— Tad lien tik maisā! Pēc tam karalis izkaisīja veselu sieku linsēklu un tās man bija jāsalasa. Es salasīju arī un aiznesu karalim. Vai tā nav taisnība, karali?

Viņš sacīja, ka esot taisnība.

— Nu tad lien tik maisā! Pēcāk karalis savas meitas gredzenu iemeta ūdenī un tas man bija jāsameklē. Es sameklēju un aiznesu karalim. Vai tā nav taisnība, karali?

Viņš atbildēja:

— Ir taisnība.

— Tad lien tik maisā! Vēl karalis palaida simt zaķu, un man tie pa dienu bija jāgana, bet vakarā visi jāsadzen kopā. Vai tā nav taisnība, karali?

Viņš atbildēja, ka esot taisnība.

— Tad lien tik maisā! Kad karalis tos zaķus palaida, tad karaja meita atnesa man azaidu. Viņa lūdza, lai es dodot vienu zaķi, un es viņai sacīju: lai nobučo mani, tad es viņai došu zaķi. Viņa mani nobučoja, un es viņai devu vienu zaķi. Vai tā nav taisnība, karali?

Viņš sacīja, ka esot taisnība.

— Tad lien tik maisā! Pēc tam karalis jāšus man atgādāja pusdienas. Un viņš tāpat lūdza vienu zaķi. Es viņam teicu, lai viņš savai ķēvei zem astes no ... bu ...

Tad karalis iesaucās:

— Pietiek, Ansi! Maiss jau pilns!

Ansis dabūja karaja meitu un priecīgs dzīvoja ar savu sievu.

.

VĒZIS PAR DZIEDĀTĀJU

Es reiz aizgāju pie ezera makšķerēt. Iemetu makšķeri un gaidu. Redzu — pludiņš raustās. Es paceļu makšķeri, uz āķa ķepurojas kaut kas liels. Pat satrūkos. Redzu — tā ir vārna. Domāju: kā tas varēja gadīties? Un tanī brīdī kaut kas sāka kliegt man virs galvas, sāka tik neganti kliegt! Paskatos uz augšu — līdaka dzenas pakaļ jugliņam; tā dzenas, un tas tā kliedz, tā brēc, ka visi lauki skan. Par laimi, jugliņš paspēja iesprukt mežā un palika dzīvs.

Kamēr es skatījos, kā jugliņš muka no līdakas, makšķeri ar resno galu biju pieslējis pie zemes. Es jau taisos ņemt makšķeri, bet tā jau aug, dziļi zemē ielaidusi saknes, sazarojusi un salapojusi. Un tās zaros kāds dzied, skaisti dzied, pat skaistāk nekā lakstīgala. Paskatos uz augšu — tur milzīgs vēzis tup uz vienas lapas un dzied.

Vēzi pārnesu mājās — tas arī šobaltdien vēl dzied.

.

KAD JAUNS BIJU

Kad jauns biju, daudz visādu notikumu pieredzēju. Reiz gāju uz Kretingu, skatos — muca degvīna apgāzusies un viss degvīns iztecējis. Es tik gāju savu ceļu, bet, kad nācu atpakaļ, zosis bradāja pa degvīnu un piedzērušās vārtījās. Es tās zosis gribēju pārnest mājās. Man nekā cita nebija līdzi kā tikai aukliņa, tāpēc sasēju zosis kopā, uzmetu sev plecā un nesu. Zosis vēcināja spārnus un atskurba. Viņas sāka nest mani. Nesa pār upēm, mežiem un koku galotnēm. Ko nu darīt: nes aizvien tālāk. Tad aukla pārtrūka un es nokritu gāršā. Bija tumša nakts; kurp vairs lai eju?

Gāju, gāju, skatos — spīd uguntiņa. Nonācu pie mājiņas, domāju, palūgšu naktsmājas. Atveru durvis — tur tup vilks, bet acis tam spīd kā uguntiņas. Es nobijos, un viņš arī nobijās. Vilks kā lēca pār slieksni, tā es pieķēros šim pie ausīm un jāju. Vilks augu dienu skrēja un skrēja.

Aiznesa mani laukos. Tur ieraudzīju kādu saimniecību. Nokāpu un gāju meklēt naktsmājas. Es vilku ievedu kūtī un palaidu pie aitām. Pats izlūdzos naktsmājas un pastāstīju, ka man ir svešzemju aita, kuru ielaidu pie viņu aitām. Ļaudis mani pieņēma, iedeva vakariņas un izguldināja. Es guļu un klausos, ko viņi savā starpā runā.

— Palūkosim, — viens saka, — kāda ir tā aita. Ja laba, tad viņam atņemsim.

Nu es pie sevis domāju: ja vilks aitas būs nokāvis un viņi tās atradīs beigtas, man plāni klāsies. Ko darīt? Skatos — turpat stāv bišu strops. Es šo bišu stropu iecēlu gultā un apsedzu, bet pats izlīdu pa logu, paslēpos krūmos un klausos.

— Visas aitas beigtas! — viņi kliedz. — Iesim piekaut to blandoņu! Katrs paņēma pa mietam un nu tik zvels! Viens nostājās pie durvīm,

lai es nevarētu izmukt. Kā zvēla pa stropu, tā bites bija spārnos un sāka dzelt; sitēji nobijās un laidās, ko kājas nes. Tas, kas stāvēja pie durvīm, domāja, ka es gribu aizmukt, un sita skrējējus, kamēr visi bija gar zemi. Nu, pēc tam es gāju, gāju, līdz pārnācu mājās.

.

KĀ TRĪS BRĀĻI VEPRI KĀVA

Reiz dzīvoja tns brāļi. Viņiem bija diezgan daudz zemes. Visi trīs uzara šo zemi un iesēja labību. Labība vareni auga. Rudenī pienāca laiks labību pļaut, bet brāļiem nav kur to likt. Senāk istabas vidū stāvēja koka stumbrs. Brāļi nopļāva labību un sakrāva stirpā uz stumbra. Kaķis gulēja uz krāsns un manīja, ka stirpā ieperinājusies pele. Kaķis kā grāba ciet peli, tā visa stirpa nogāzās zemē. Bet pie stirpas stāvēja kubls ūdens. Stirpa kā gāzās, tā iegāzās kublā. Brāļi labību nolika žāvēt, izkūla graudus, tad ar graudiem sāka barot vepri. Baroja, baroja, līdz to nobaroja. Pienāca laiks vepri kaut. Mājās bija trīs vīri, vēl citus trīs pasauca no sādžas. Visi nostājās istabas vidū un gaida vepri — kaus nost. Meita aizgāja vepri saukt. Bet vepris nobarojies tik resns — pār slieksni nevar pārkāpt. Tad vīri paņēma grābekļu urbi, slieksnī izurba caurumu, un caurums nebija no mazajiem — tajā gandrīz varēja iebāzt pirkstu.

Vepris pa caurumu ielīda istabā, tomēr vīri to nekādi nevar dabūt gar zemi. Nu vārga vecenīte nokāpa no krāsns un — šņiks šņāks! — vepri uzreiz nodūra. Pasauktie vīri aizgāja uz mājām, savējie devās pēc salmiem — vepris jāsvilina. Meita ņēmās slaucīt istabu, kopā ar gružiem saslaucīja arī vepri, uzrausa uz liekšķeres un izbēra mēslainē.

Atnāca vīri — vepra vairs nav. Meklē visās malās — nekur nevar atrast. Izskrēja pagalmā, skatās — vārna kašņājas pa mēslaini. Tā vepri pakampa knābī un nesa prom. Vīri sacēla traci, sāka dzīties pakaj. Dzenies arī tu, varbūt vārnu notversi.

.

BĀRENIS UN MILZIS

Es nezinu, kur un kad, bet pēc vecāku nāves pasaulē palika viens puika. Viņš bija nabags un nekur nerada mājvietu, tāpēc sadomāja doties ceļot: varbūt kādā vietā uzies sev pajumti.

Tik vien bārenim bija ko ceļā ņemt līdz kā piciņa biezpiena un gabaliņš siera, bet rokā — ozola spieķītis. Ceļodams viņš atrada novārgušu putniņu, kas zemē gulēja kā nedzīvs. Gribēdams sasildīt, iebāza to azotē un gāja tālāk. Iedams nonāca pie kalna un uzkāpa augšā, lai pavērtos apkārt. Tur bārenis satika briesmīgu milzi, kas grasījās viņu nosist. Bārenis ar savu spieķīti pabikstīja milzim kājas pirkstu, un tas aiz sāpēm sāka lēkāt un kliegt.

— Nu, nu, — bārenis teica, — kāpēc tik briesmīgi kliedz? Es vēl tik tikko tev pieskāros ar savu spieķīti. Kas tad būs, ja es pa īstam sadošu tev pa sāniem? — Un jau pacēla spieķīti.

Milzis kliedz:

— Nesit, nesit! Izlīgsim un dzīvosim kā brāļi un draugi! Tavs spieķītis sāpīgi sit. Labāk pamēģināsim spiest — redzēsim, kuram vairāk spēka. — Un milzis, pacēlis baļķi, tā saspieda, ka tam serde sāka vārīties.

— Tas nav nekas, — bārenis saka, — es saspiedīšu akmeni. — Un, paņēmis savu piciņu biezpiena, tā saspieda, ka sula sāka tecēt.

— Tev gan ir spēks, — milzis saka. — Tagad metīsim akmeni, kurš no mums tālāk varēs aizmest.

Milzis paņēma akmeni, tik lielu kā galva, un krietni tālu aizmeta, bet bārenis izņēma no azotes putniņu un kā meta, tā tas lidoja un lidoja, kamēr pavisam pazuda no acīm.

— Tev gan ir metiens!

Milzis baidījās tālāk cīkstēties ar bāreni un aicināja viņu mājās pie saviem brāļiem. Brāļi nobijās tāda stiprinieka un norunāja bāreni nosist, kad viņš naktī gulēs. Brāļi paņēma dzelzs stieni un tā zvēla pa spilvenu, ka sagāzās pat gulta. Viņi domāja, ka bāreņa, galvu jau sašķaidījuši. Bet bārenis tīšām bija nogūlies kājgalī un galvas vietā nolicis podu. Kad gulta sagāzās, bārenis pielēca kājās un uzbrēca:

— Kas aiztika manu gultu? Kur ir mans spieķītis?

Milži nobijās un tūdaļ pa durvīm muka prom, bet mājas atstāja bārenim vienam pašam un pēcāk viņam ar lielu līkumu gāja apkārt.

.

PAR MILZI — KALĒJA DĒLU

Kādreiz dzīvoja kalējs, un viņam bija tikai viens dēls, bet tik stiprs, ka jau triju gadu vecumā ar lāci varēja spēkoties. Kad dēlam bija divpadsmit gadu, tēvs viņam nokala divpadsmit pudu smagu dzelzs spieķi un laida pasaulē: varbūt kādu darbu atradīs, sev maizi nopelnīs.

Dēls iet, balstīdamies uz spieķa. Iet pa ceļu un redz — tuvumā ļaudis ar četriem arkliem zemi ar. Ieraudzījuši tik lielu vīru un vēl ar dzelzs spieķi, ļaudis tā nobijās, ka muka uz visām pusēm. Milzis piegāja pie viena arkla, pamēģināja art, bet, kājās stāvēdams, nevar aizsniegt — arkls viņam par mazu. Tad viņš nometās ceļos un tā sāka art. Ara, kamēr zirgs nogura. Pēc tam ara ar otru zirgu. Drīz arī tas nogura. No milža aršanas pārgura arī trešais un ceturtais zirgs — tie pat kājās vairs nevar nostāvēt. Toties milzis apara visu lauku.

Vakarā viņš vienu zirgu ielika vienā kabatā, otru — otrā, trešo zirgu ielika cimdā, bet ceturto paņēma saujā un iet pie tā zemnieka, kura lauku bija aparis.

Aizgāja, izņēma no kabatām zirgus un saka:

— Varbūt man atradīsies vēl kāds darbs?

Zemnieks saka:

— Atradīsies gan. Celmi jārauj laukā.

Milzis pārgulēja, no rīta piecēlās un gāja celmus raut. Viņš tikai aizbāž savu spieķi aiz saknēm, un celms tūdaļ izgāžas. Milzis drīz vien izrāva tik daudz celmu, cik pieci vīri veselā nedēļā neizrautu. Tā ļaudis no milža nobijās vēl vairāk.

Pienāca pusdienas laiks — visi baidās milzim nest ēdienu. Beidzot kāda sieva aiznesa spaini boršča, piecus klaipus maizes un mučeli alus. Boršču un maizi milzis apēda, bet alu izdzēra tikai pusi mucas.

Kad milzis pabeidza celmus raut, viņš paņēma padusē mučeli ar atlikušo alu un iet uz mājām. Ceļmalā ierauga cilvēku, kas eglē pakāries. Tas karādamies saka:

— Dod arī man drusku alus padzerties.

Milzis viņam iedeva mučeli. Cilvēks karādamies dzēra, dzēra, līdz visu alu izdzēra. Milzis saskaitās un tā sāka sist šo ar spieķi, tā sist! Zvetēja, zvetēja, kamēr striķis pārtrūka. Tikko cilvēks nokrita zemē, tūlīt sašķīda sīkās druskās un no viņa izbira daudz naudas.

Milzis naudu sabēra alus mucā, atnāca pie zemnieka un lūdz:

— Atdod man par darbu šo mučeli!

Zemniekam žēl jaunās mucas, bet reizē bail, ka milzis viņu nepie-kauj, un tāpēc atdod arī:

— Ņem!

Milzis iet prom no zemnieka un, ko tikai satiek, tam vaicā: varbūt vēl kādam celmi raujami vai kāds cits darbs darāms?

Ļaudis viņam parādīja muižu. Kungs tā nobijās, kad milzis tam darbu prasīja, ka zaudēja pat valodu.

Pēc tam kungs saviem kalpiem lika piebērt piecus maisus smilšu, iejūgt zirgus un tad milzim saka:

— Labi, es tev došu darbu: brauc uz dzirnavām un samal šo labību.

Bet dzirnavas bija ezera vidū uz salas, un tajās saimniekoja velni.

Kungs domā: «Milzis uz turieni aizbrauks ar smiltīm, un velni viņu nožņaugs. Tā arī tikšu vaļā no nelūgtā strādnieka.»

Milzis brauc. Ezers jau klāt. Bet tilta uz salu nav, un pa ūdeni jau nebrauksi. Neko negaidījis, milzis sāka raut kokus un mest ūdenī. Drīz vien lielisks ceļš pa ezeru bija gatavs un milzis aizbrauca uz dzirnavām.

Skatās — dzirnavas tukšas, taču dzirnakmeņi griežas un maļ. Viņš tūdaļ iebēra vienu maisu, bet pats aizgāja izjūgt zirgus. Kur bijuši, kur ne — parādījās velnēni, ielenca milzi un ņēmās lēkāt apkārt. Te viņam matus rausta, te pie deguna grābsta!

Sākumā milzis ar labu lūdza, lai liekot šo mierā, bet, kad velnēni nerimās, tad sāka tos ar spieķi vantēt, ka visi tūdaļ aizmuka.

Pēcāk milzis piegāja pie dzirnakmeņiem un redzēja, ka tie maļ nevis labību, bet smiltis. Viņš pakampa savu spieķi un devās meklēt pa dzirnavām velnēnus. Viņš kliedza:

— Es jums rādīšu! Kāpēc manus kviešus apmainījāt pret smiltīm?

Atrada velnēnus un atkal ar spieķi tiem sāka slānīt sānus.

Velnēni brēc:

— Mēs neesam mainījuši! Mēs neko nezinām! Tu pats atvedi smiltis!

Bet milzis negrib ne dzirdēt. Zilināja, zilināja tiem ādu, kamēr velni

smiltis pret kviešiem apmainīja.

Milzis beidza malt, iekrāva maisus ratos, skatās — zirgu vairs nav! Atkal viņš atgriezās pie velniem un vēl reizi tos ar spieķi ņēmās pārmācīt, lai atdod viņa zirgus. Velni brēc:

— Tavus zirgus vilki apēda!

Bet milzis negrib ne dzirdēt.

Velni bija spiesti dot viņam pāri vislepnāko ērzeļu, kaut arī no tiesas milža zirgus vilki bija apēduši. Milzis iejūdza ērzeļus un brauca uz muižu. Kungs iznāca pie vārtiem un pat apstulba: milzi laida prom ar vienkāršiem zirgiem, bet šis atgriezies ar šādiem ērzeļiem un kviešu miltus no smiltīm samalis! Kungs nobijās un viņam izprecināja savu meitu, lai tikai milzis tam neko ļaunu nenodarītu.

.

GUDRĀ MEITA

Reiz ķēniņš uzdeva miklu:

— Kas ir vismīļākais, kas ir visātrākais, un kas ir vistreknākais?

Un ķēniņš apsolīja sešus tūkstošus zelta dālderu tam, kas šo mīklu uzminēs. Visi domāja un gudroja, bet neviens nevarēja uzminēt.

Tajā zemē kādam nabaga vīram bija gudra meita. Tikko meita dabūja dzirdēt par tādu mīklu, viņa tēvam saka:

— Aizej, tēt, pie ķēniņa un pasaki: vismīļākā ir veselība, visātrākā — doma, vistreknākā — zeme.

Nabags aizgāja pie ķēniņa un tā arī pateica.

— Kas tev, vecīt, to izstāstīja? — ķēniņš brīnīdamies vaicā.

— Mana meita, — nabags atbildēja.

Bet ķēniņš bija skopulis. Viņš tagad prāto, ka tos sešus tūkstošus paturēt sev, un saka:

— Lai tava meita no viena linu stiebra noauž man simt pusbaķu audekla, tad naudu dabūs, bet, ja ne, — tiks sodīta.

Vecais virs raudādams pārnāk mājās un visu pastāsta meitai. Meita tēvam saka:

— Neraizējies, tēt! Mēs izvilksim no slotas dažus žagarus, salauzīsim tos un aizsūtīsim ķēniņam, lai viņš iztaisa stelles tā audekla aušanai.

Nabags aiznesa ķēniņam salauztos žagarus un lūdz iztaisīt stelles tā audekla aušanai. Ķēniņš paskatījās un sacīja, ka stelles no tādiem gabaliņiem nevarot iztaisīt. Tad nabags viņam atbildēja:

— Tāpat, ķēniņ, no viena linu stiebra nevar noaust tik daudz audekla.

Tagad ķēniņš iedod nabagam vārītas olas un saka:

— Aiznes savai meitai, lai viņa izperē cāļus. Citādi viņai slikti klāsies.

Nabags iet uz mājām un raud. Pārnācis visu pastāstīja meitai. Meita atkal tēvam saka:

— Neraizējies, tēt, viss būs labi.

Viņa paņēma miežu graudus, iebēra krāsnī, sakaltēja un saka:

— Aiznes, tēt, ķēniņam šos miežus. Lai viņš tos izaudzē un samaļ putraimus cāļu barošanai.

Nabags atkal aizgāja pie ķēniņa un visu pateica.

Ķēniņš, to dzirdēdams, iesaucās:

— Vai tad kaltēti mieži dīgst?

— Arī no vārītām olām cāļi nešķiļas, — nabags atbildēja.

Ķēniņš redz, ka gudra meita gadījusies, padomāja vēl un teica:

— Pasaki savai meitai, lai viņa ierodas pie manis ne braukšus, ne ļāšus, ne kājām un nav ne apģērbusies, ne plika un lai atnes ne to, kas viņai Ir, ne to, kā viņai nav.

Tad nabaga vīra meita noķēra zaķi un balodi, ietinās tīklā, uzsēdās uz āža un aizkleberēja pie ķēniņa. Kad ķēniņš ieraudzīja, ka tuvojas nabaga meita, viņš palaida visus suņus, lai tie meitu saplosītu un ķēniņam

paliktu nauda. Tikko meita ieraudzīja, ka skrien suņi, viņa tūdaļ palaida zaķi, un tie pa laukiem aizskrēja zaķim pakaļ. Bet meita ieradās pie ķēniņa ne jāšus, ne kājām, ne braukšus, nebija ne plika, ne apģērbusies. Vēl viņa iedeva ķēniņam balodi, bet tas ņēma un aizspurdza prom. Tad viņa saka:

— Es atnesu ķēniņam ne to, kas man ir, ne to, kā man nav.

Un ķēniņš bija spiests meitai atdot solītos sešus tūkstošus dālderu.

Tā meita pārspēja ķēniņu.

.

MANTRAUSIS UN MUĻĶIS

Reiz divi brāļi sadalīja tēva saimniecību. Vecākais brālis, liels mantrausis būdams, pievāca visu mantu, bet jaunākajam, muļķa puisim, atdeva tikai pirti vien.

Kādu dienu muļķis apjoza sev virvi un devās uz tirgu paskatīties, kas tur jauns. Ceļā viņš noķēra zaķi, piesēja pie virves un ved. Vecākais brālis satiek muļķi un vaicā:

— Ko tu ved?

— Kāpostu ēveli, — muļķis atbildēja. — Pērc, ja gribi. Tu ielaidīsi to dārzā, un ēvele visus kāpostus pati sagriezīs un ieskābēs, saimniecei nebūs jāpūlas.

Vecākais brālis nopirka zaķi un ielaida kāpostu dārzā. Zaķis apgrauza visus kāpostus un aizcilpoja.

Brālis aiz dusmām muļķi gribēja piekaut, kāpēc tas viņu piekrāpis.

— Bet vai tu viņam devi ēst? — muļķis vaicāja.

— Nē, nedevu, — brālis atbildēja.

— Tāpēc viņš ari apgrauza kāpostus, — muļķis paskaidroja. — Vajadzēja pabarot.

— Jā, esmu vainīgs, — brālis atzinās un muļķim neko nedarīja.

Citā reizē muļķis noķēra lapsu. Brālis ieraudzīja muļķi ar lapsu un

vaicā:

— Ko tu pārvedi?

— Zosu gani, — muļķis atbildēja. — Pērc, ja gribi. Tev nebūs jālīgst zosu gans.

Brālis nopirka lapsu un aizveda ganīt zosis. Lapsa visas zosis nokoda, divas apēda un aizmuka. Brālis aizgāja pārmācīt muļķi, kāpēc tas viņu piekrāpis.

— Bet vai tu zosu ganei devi ēst? — muļķis vaicāja.

— Nē, nedevu, — brālis atbildēja.

— Tāpēc tā arī nokoda zosis, — muļķis paskaidroja. — Vajadzēja pabarot.

— Jā, esmu vainīgs, — brālis atzinās un muļķim neko nedarīja.

Pēc kāda laika muļķis noķēra vilku. Brālis nu vaicā:

— Ko tu pārvedi?

— Aitu cirpēju, — muļķis atbildēja. — Pērc, ja gribi. Tas skaisti nocirps aitas.

Brālis nopirka vilku un ielaida aitu kūtī. Vilks saplēsa visas aitas un aizbēga. Brālis aizgāja piekaut muļķi, kāpēc tas viņu piekrāpis.

— Bet vai tu cirpējam devi ēst? — muļķis vaicāja.

— Nē, nedevu.

— Tāpēc viņš arī saplēsa aitas, — muļķis paskaidroja. — Vajadzēja pabarot.

— Jā, esmu vainīgs, — brālis atzinās.

Muļķis drīz vien no meža atveda lāci.

— Ko tu tagad atvedi? — brālis vaicāja.

— Dravnieku, — muļķis atbildēja. — Pērc, ja gribi. Tas lieliski apkops tavu dravu.

Brālis nopirka lāci un aizveda uz dravu. Lācis apēda visas šūnas ar medu un bitēm.

Brālis sakampa savu galvu un nozvērējās vairs neielaisties nekādās darīšanās ar muļķi, bet zvēri, tencinādami muļķi, sanesa viņam pilnu pirti ar visādiem meža labumiem.

.

TRĪS LAIMES

Kāds vīrs reiz atnācis pie ķēniņa un sācis runāt:

— Es tev, gaišība, trīs laimes atnesu pārdot. Vai pirksi tās no manis? Ķēniņš atbildējis:

— Saki, lūdzams, — kādas laimes tu gribi pārdot?

— Pirmā laime: «Dari ko darīdams, apdomā galu.»

Ķēniņš tūliņ vaicājis:

— Cik tu gribi par šo laimi?

— Simt zelta dukātu, — vīrs atbildējis.

Ķēniņš tūdaļ licis viņam noskaitīt simt zelta dukātu.

— Un kāda ir otrā laime?

Vīrs teicis:

— Ja tavā priekšā ir lielceļš, tad nebrauc pa sānu ceļiem.

Ķēniņš vaicājis:

— Cik tu gribi par to?

— Tikpat, — virs atbildējis.

— Ņem!

Tad ķēniņš vaicājis:

— Bet kāda ir trešā laime?

Vīrs atbildējis:

— Nemeklē naktsmājas tur, kur saimniece ir jauna, bet saimnieks — vecs.

Arī par to ķēniņš samaksājis simt zelta dukātu. Vīrs pievācis naudu un gājis prom, bet ķēniņš uz katras mantas licis izšūt vai iegriezt uzrakstus: «Dari ko darīdams, apdomā galu.»

Vienulaik ķēniņam radušies tādi nelabvēļi, kas gribējuši viņa nāvi. Tie uzpirkuši ķēniņa bārddzini un lūguši, lai tas ar bārdas nazi ķēniņu nogalinot. Bārddzinis apsolījies to izdarīt. Bet, dzīdams ķēniņam bārdu, viņš uz dvieļa gala ieraudzījis vārdus: «Dari ko darīdams, apdomā galu.» Tikko viņš grasījies ķēniņam pie kakla likt bārdas nazi, tas viņam tūdaļ izkritis no rokām. Ķēniņš redzējis, ka bārddzinis kļuvis bāls, un vaicājis:

— Ko tu ieraudzīji?

Bārddzinis atbildējis:

— Es tevi, gaišība, grasījos nogalināt, jo tavi ienaidnieki mani bija uzpirkuši. Bet, tikko ieraudzīju tavu uzrakstu, man tūdaļ iešāvās prātā: «Un kāds būs mans gals, ja es tā darīšu?» Bārdas nazis man tūdaļ izkrita no rokām.

Kad ķēniņš redzējis tādu brīnumu, viņš bārddzini apveltījis ar savu žēlastību, bet tos, kas taisījās viņu nogalināt un bija uzpirkuši bārddzini, visus sodījis ar nāvi. Tagad ķēniņš nopirkto laimi vēl augstāk vērtējis.

Reiz ķēniņam bijis jābrauc uz saeimu. Ķēniņš redzējis, ka viņa sulaiņi, meklēdami taisnāku ceļu, nebrauc pa lielceļu, bet iegriežas šauros sānu ceļos, un tiem sacījis, lai nenogriežoties no lielceļa, bet sulaiņi teikuši:

— Mīļo ķēniņ, mēs allaž tā braucām.

Ķēniņš atbildējis:

— Jums mani jāklausa!

— Labi, lai notiek tava griba, — sulaiņi bijuši ar mieru.

Kad viņi aizbraukuši galā, dabūjuši zināt, ka laupītāji uz šaurā sānu ceļa ķēniņam uzglūnējuši, lai viņu noslepkavotu, jo viņš allaž pa to ceļu esot braucis.

Citā reizē ķēniņš pilsētā meklējis naktsmājas. Viņš apmeties kādās mājās un ieraudzījis, ka saimnieks ir vecs, bet saimniece jauna. Ķēniņš tūdaļ sulaiņiem pavēlējis, lai sameklē citas naktsmājas. Tie sākuši teikt:

— Visā pilsētā labākas istabas nav.

Ķēniņš atbildējis:

— Lai arī būtu sliktāka istaba, tikai lai cita!

Ķēniņu tūdaļ aizveduši uz citu viesnīcu, bet pārējie ļaudis palikuši pārnakšņot vecajā vietā. Kas noticis ar viņiem? Naktī viņus visus līdz pēdējam noslepkavojuši laupītāji, kas meklējuši un gribējuši noslepkavot ķēniņu. Ķēniņš bijis ārkārtīgi priecīgs, ka nopircis tādas laimes, ar kurām trīs reizes izglābies no nāves. Vai viņš no nāves izglābies arī ceturto reizi — nav zināms. Kāds vīrs viņam bija pārdevis tikai trīs laimes...

GUDRAIS ZEMNIEKS

Pasaule reiz dzīvojis gudrs zemnieks. Kad šis viendien ceļmala sējis kviešus, garām braucis tās zemes ķēniņš. Viņš apstājies, uzrunājis zemnieku un vaicājis, cik peļņas šis iegūstot no savas saimniecības. Zemnieks atbildējis:— Zemes man nav daudz, tālab ari mana peļņa nav nekāda lielā. Gadā sanāk apmēram divi simti dālderu.

— Un kur tu liec šo naudu?

— Piecdesmit dālderu atdodu ķēniņam, piecdesmit dālderu aiziet par parādiem, piecdesmit dālderu aizdodu citiem, piecdesmit dālderu iemetu purvā, — zemnieks atbildējis.

Ķēniņš nav sapratis zemnieka vārdus. Viņš lūdzis paskaidrot. Un zemnieks paskaidrojis:

— Piecdesmit dālderu atdodu ķēniņam — tie ir nodokļi, ko es maksāju par savu zemi. Piecdesmit dālderu aiziet par parādiem — mans tēvs, lūk, ir vecs, viņš mani audzināja, un tagad tēvs man jāuztur. Piecdesmit dālderu aizdodu citiem — es, veries, audzinu dēlu, tik daudz katru gadu iztērēju viņa vajadzībām, un par to viņam mani vecumdienās būs jāuztur. Piecdesmit dālderu iemetu purvā, — tā sacīt, es audzinu meitu un krāju viņai pūru. Kad aizlaidīšu pie vīra, tad pūra nauda būs tikpat kā purvā iemesta — pie manis tā vairs neatgriezīsies.

Ķēniņam zemnieks ļoti patika, un viņš, neko lielu negudrojis, tam sacīja:

— Tu pielūko, lai savu pasaku nevienam citam nestāstītu kā tikai manā klātbūtnē. Ja tu būsi pacietīgs — dabūsi dāvanas, ja pļāpāsi — tiksi sodīts.

Zemnieks deva vārdu, ka nevienam nestāstīšot kā tikai ķēniņa klātbūtnē, un ķēniņš aizbrauca savu ceļu. Pēc kāda laika ķēniņš sarīkoja dzīres un saviem ciemiņiem uzdeva šādu mīklu:

— Kādam zemniekam no savas saimniecības gadā sanāk divi simti dālderu peļņas. Piecdesmit dālderu viņš atdod ķēniņam, piecdesmit viņam aiziet par parādiem, piecdesmit viņš aizdod citiem un piecdesmit dālderu iemet purvā. Uzminiet — kā zemnieks to visu sadala?

Neviens nevarēja pateikt. Tad ķēniņš sacīja:

— Es dodu trīs dienas laika padomāt.

Ķēniņa vecākais ministrs sāka gudrot: «Droši vien ķēniņš, ceļodams pa valsti, šo mīklu būs dzirdējis no ļaudīm. Jābrauc un jāapjautājas.» Un brauca pa tiem ceļiem, pa kuriem ķēniņš bija braucis. Nekur tālu neaizbraucis, ministrs ceļmalā satika zemnieku, kas pļāva kviešus, un pavaicāja:

— Vai pie reizes mūsu ķēniņš te nav braucis?

— Jā, reiz brauca garām. Es vēl tiku runājis ar viņu.

— Par ko tu runāji?

— Ķēniņš man lika, lai nevienam citam nestāstot kā tikai viņa klātbūtnē.

— Ņem naudu, tikai pastāsti man.

Zemnieks paņēma rokās dālderi, skatās — uz tā izkalta ķēniņa seja — un tūdaļ, raudzīdamies naudā, ministram visu pastāstīja. Par to viņš dabūja divdesmit piecus dālderus.

Pec trim dienam ministrs devas pie ķēniņa un izstāstīja mīklas atminējumu. Viņš vienīgais arī bija atminējis.

Ķēniņš saprata, ka tas pats zemnieks viņa ministram būs izskaidrojis mīklu. Viņš tūdaļ pavēlēja atvest zemnieku. Kad zemnieku atveda, ķēniņš tam sacīja:

— Es tiku tev teicis: pielūko, lai nevienam citam nestāstītu kā tikai manā klātbūtnē, bet tu ņēmi un izpļāpāji manam ministram!

— Ministrs man iedeva sudraba dālderi, uz tā es ieraudzīju ķēniņa seju un tās priekšā izstāstīju, — zemnieks atbildēja.

— Tev taisnība, — ķēniņš atzinās.

Ķēniņš pūlējās izdibināt zemnieka gudrību un turpināja:

— Tagad pasaki man — kāpēc tev mati uz galvas sirmi, bet bārda melna?

— Tāpēc, ka mati uz galvas ir divdesmit gadu vecāki nekā bārda, — zemnieks atbildēja.

— Ja tu esi tik gudrs, tad pasaki — cik augstas ir debesis?

— Debesis it nemaz nav augstas. Tikko uz zemes pieklaudzini, tūdaļ debesīs dzird. Ja tu, ķēniņ, netici, tad, lūdzu, kāp debesīs, es te pieklaudzināšu, un tu, ķēniņ, tur dzirdēsi.

— Bet nu pasaki man — cik dziļa ir zeme?

— Zeme ir ļoti dziļa. Jau pagājuši divdesmit pieci gadi kopš tā laika, kad pavadīju savu vecotēvu, un viņš vēl nav atgriezies.

— Labi, šodien tu vari iet uz mājām. Kad es tevi pasaukšu nākamreiz, atnāksi atkal, — ķēniņš zemniekam sacīja.

Drīz vien ķēniņš atkal sarīkoja dzīres. Sasauca visus savus ministrus un daudz ciemiņu. Arī gudrais zemnieks tika pasaukts. Ķēniņš nosēdināja zemnieku sev blakus pa kreisi roki. Ķēniņš iedzēra uz tā ciemiņa veselību, kas sēdēja viņam pa labi roki, iepliķēja to un sacīja: «Tā jādara visiem, kas dzer uz sava kaimiņa veselību pa labi roki.» Un visi tā darīja. Pienāca kārta arī zemniekam iedzert un iepliķēt savu kaimiņu pa labi roki — ķēniņu. Visi skatās vien — ko darīs vienkāršais lauku cilvēks? Iepliķēt ķēniņu — tas nozīmē pašam iet bojā! Zemnieks brīdi pagaidīja, tad sacīja:

— Lūdzu, jūsu augstība ķēniņ, un jūs, augstie ciemiņi, ļaujiet man

Iepriekš bilst dažus vārdus, pēc tam es darīšu to, kas man pēc kārtas jādara.

— Runā vien, — ķēniņš atļāva.

— Jūsu gaišība ķēniņ un augstie ciemiņi! Kāds cilvēks reiz peldēja pa jūru uz sadragāta kuģa lauskas. Viņš aizīrās līdz krastam, bet tur bija briesmīgi atvari. Ja peldēs tiem pāri, noslīks, bet, ja pagriezīsies atpakaļ un turēsies uz ūdens, varbūt arī paliks dzīvs. Sakiet man — ko šis bēdubrālis lai izvēlas: vai krastā dabūt galu, vai arī pagriezties atpakaļ un varbūt izglābt dzīvību?

Visi ciemiņi atbildēja:

— Labāk pagriezties atpakaļ un izglābt dzīvību.

— Tad arī es pagriezīšos atpakaļ, — zemnieks sacīja, iedzēra un iepliķēja savu kaimiņu pa kreisi roki — vecāko ministru.

— Es redzu, ka tu esi gudrs cilvēks, — ķēniņš sacīja. — Vari iet uz mājām. Pēc divām nedēļām tu atnāc vēlreiz.

Pēc divām nedēļām zemnieks atkal ir klāt, bet pie galma vārtiem stāv sargs un viņu nelaiž iekšā. Tas saka:

— Ja tu dosi man pusi no tā, ko tev dos ķēniņš, tad laidīšu iekšā.

Zemnieks saprata, ka sargs muļķīgā kārtā grib iedzīvoties, un tam

sacīja:

— Labi, varu atdot tev visas dāvanas, tikai tu man par to paraksties un ātrāk laid iekšā.

Sargs parakstīja grāmatu par visām dāvanām, un zemnieks devās pie ķēniņa. Ķēniņš viņam saka:

— Redzu, ka manā valstī nav gudrāka cilvēka par tevi. Prasi, ko tikai gribi, visu dabūsi.

— Es gribētu dabūt divdesmit piecas rīkstes, — zemnieks atbildēja.

Ķēniņš brīnījās, tomēr bija ar mieru dot. Tad zemnieks sacīja:

— Tikai tās rīkstes nebūs man. Es visas dāvanas, ķēniņ, apsolījos atdot tavam sargam. Te ir sarga paraksts.

Ķēniņš paskatījās, tad pasauca vārtu sargu un deva tam divdesmit piecas rīkstes. Nu ķēniņš sacīja:

— Ja visas tavas dāvanas pievāca vārtu sargs un tu paliki bešā, tad vari prasīt vēlreiz, ko tikai vēlies, un es tev labprāt došu.

— Labi būtu, ja es dabūtu vecus seglus, — zemnieks atbildēja.

— Es tev došu lepnu zirgu ar jauniem segliem, — ķēniņš piedāvāja.

— Iztikšu ar veciem segliem, jūsu gaišība, — zemnieks atbildēja. Ķēniņš uzrakstīja grāmatu: «Vecos Seglus Dāvinu... tādam un tādam.» Tajā zemē visus vārdus rakstīja ar lielo burtu. Un tajā zemē tiešām bija liela muiža, vārdā Vecie Segli. Zemnieks devās uz to muižu un tās īpašniekam, kādam ģenerālim, sacīja:

— Kopš šīs dienas es esmu muižas īpašnieks. Te ir ķēniņa grāmata. Ģenerālis nezināja, kas noticis, tāpēc briesmīgi noskaitās un tūdaļ

devās pie ķēniņa. Ķēniņš tam sacīja:

— Biju pavisam piemirsis, ka manā valstī ir tāda muiža, bet teikto vārdu nevaru ņemt atpakaļ — Vecie Segli tev jāatdod gudrākajam cilvēkam manā valstī. Ja arī tu būsi gudrs, tad uzdāvināšu tev citu muižu.

,

GANS UN MĀCĪTĀJS

Viens ķēniņš sadomāja atrast tādu cilvēku, kuram nebūtu nekādu rūpju. Bet, kur tikai viņš brauc, kuru tikai iztaujā, visi viņam sūdzas par rūpēm. Reiz viņš iegriezās pie mācītāja un vaicā:

— Vai tev ir kādas rūpes?

Mācītājs viņam atbildēja:

— Ja man nav ne sievas, ne bērnu, kādas gan rūpes varētu būt? Ne par vienu man galva nav jālauza.

Tad ķēniņš viņam saka:

— Labi. Tava galva nav pārpūlēta, tāpēc uzmini trīs mīklas. Līdz manai nākamajai apciemojuma reizei to varēsi paspēt. Ja neuzminēsi, tad vairs nebūsi par mācītāju — es tevi padzīšu. Pirmā mīkla būs šāda: vai debesis ir augstākas, vai zeme dziļāka? Otra šāda: cik ķēniņš ir vērts? Bet trešā: ko ķēniņš domā?

Nu mācītāju pārņēma tādas rūpes, ka viņš vairs nezina, ko iesākt. Viņš pārstāja skaitīt lūgšanas un staigāja pa laukiem kā dieva nepieņemts. To pamanīja ganu zēns, kas ganīja muižas lopus. Un viņš mācītājam vaicā:

— Kāpēc tu tāds norūpējies? Jau kuro dienu redzu, ka tu staigā pa lauku pavisam pārvērties.

Mācītājs saka:

— Kā lai neskumstu, ja ķēniņš man uzdevis grūtas mīklas; vairs nav tālu tā diena, kad ķēniņš būs atkal klāt, bet es nezināšu, ko viņam teikt.

Tad gans vaicā:

— Kādas mīklas ķēniņš tev uzdeva?

— Man uzdeva trīs mīklas. Pirmā: vai debesis ir augstākas, vai zeme dzijāka? Otra: cik ķēniņš ir vērts? Trešā: ko ķēniņš domā?

Tad gans mācītājam saka:

— Vienkāršam cilvēkam tīrais nieks tādas mīklas uzminēt — tikpat kā nospļauties.

Mācītājs saka:

— Tad tu ķēniņam tās uzmini manā vietā. Es tev samaksāšu, cik gribēsi.

Gans saka:

— To es varu, cienīgtēvi Bet kas manā vietā ganīs?

Mācītājs saka:

— Tanī dienā es tavā vietā paganīšu, bet tu uzvilksi manas drēbes, satiksies ar ķēniņu un viņa mīklas uzminēsi.

Līdzko pienāca diena, kad ķēniņam jābrauc, mācītājs aizgāja pie gana, abi pārmija drēbes un mācītājs sāka ganīt, bet gans gāja ķēniņu sagaidīt. Pa ceļam viņš nopirka krustiņu, samaksāja par to rubli un uzkāra kaklā. Tikko satika ķēniņu, tas tūdaļ vaicā:

— Vai uzminēji manas mīklas?

Gans atbild:

— Kā nu ne, ķēniņ. Ja bija uzdotas, tad arī uzminēju. Pateikšu visas trīs.

— Vispirms pasaki pirmo: vai debesis ir augstākas, vai zeme dziļāka?

Gans vēl pagudro un saka:

— Zeme ir dziļāka. Pie debesīm es redzu sauli, bet naktī zvaigznes un mēnesi. Toties manu tēvu kā ielaida zemē, tā jau divdesmit gadu viņš nepārnāk, acīm redzot, zeme ir dziļāka.

— Labi. Tagad pasaki — cik ķēniņš ir vērts?

Gans pagudro un saka:

— Ķēniņš ir sešdesmit kapeiku vērts!

Ķēniņš noskaitās uz ganu un negantā balsī uzbrēca:

— Kā tas var būt, ka esmu tikai sešdesmit kapeiku vērts?!

Gans viņam saka:

— Es, vei, par rubli nopirku dievu, — un ķēniņam parādīja krustiņu, — bet ķēniņam jābūt par kādu trešo daļu lētākam nekā dievam.

Ķēniņš ar šādu atbildi bija mierā.

Tad ķēniņš vaicā:

— Pasaki — ko es domāju?

— Tu, ķēniņ, domā, ka es esmu mācītājs, bet patiesībā es esmu muižas gans.

— Un kur ir mācītājs? — ķēniņš vaicā.

— Mācītājs manā vietā gana lopus, un es viņa vietā ķēniņam mīklas minu.

— Labi, ka tā, — ķēniņš saka. — Par to, ka uzminēji visas manas mīklas, es tevi apbalvošu — un lopi tev vairs nebūs jāgana! Bet mācītājam pasaki, lai viņš lopus gana vesels arī uz priekšu, — viņš par mācītāju vairs nebūs!

.

KĀpĒc man nekā nav?

Reiz dzīvoja puisis, kas bija galīgs nabags, jo tam nekas nepiederēja. Sadabūjis kādu vecu apģērba gabalu, viņš to uzvilka mugurā un devās pasaulē. Ja satiek kādu cilvēku, tūlīt vaicā:

— Kāpēc man nekā nav?

— Vai tev ir kāds darbs?

— Nē, nav.

— Ja nav darba, — cilvēks viņam atbild, — kā lai tu pie mantas tiec? Un nabags iet tālāk, visiem prašņādams, kāpēc šim nekā neesot. Tā viņš nonāca kādā pilsētā. Iet pa pilsētu un redz — augļu dārzs, bet dārzā pastaigājas ķēniņš ar ķēniņieni. Viņš pieiet pie ķēniņa un vaicā:

— Kāpēc man nekā nav?

— Vai tu proti lasīt, rakstīt vai kādu amatu?

— Nē, neprotu!

— Kā lai tu pie mantas tiec, ja neko neproti?

Nabags iet tālāk un ierauga: uz pils lievenēm sēž ķēniņa meita un auž jostas. Viņš pieiet pie tās un vaicā:

— Kāpēc man nekā nav?

— Vai tu jau esi precējies?

— Nē, vēl neesmu.

— Apņem sievu, un tad tev būs sieva, — ķēniņa meita viņam atbild.

Nabags pasmējās un gāja savu ceļu. Kur viņš sievu liks, ja pašam

nekā nav?

Ķēniņš redzēja, ka nabags smējās, un viņš gribēja zināt, ko meita tam teikusi. Nu viņš meitai vaicā:

— Ko tas cilvēks tev jautāja?

— Viņš jautāja, kāpēc šim nekā neesot.

— Un ko tu viņam atbildēji?

— Neteikšu.

— Pasaki!

— Neteikšu.

Lai ari kā ķēniņš centās meitu piespiest pateikt, tomēr veltīgi. Tad ķēniņš lika sameklēt to puisi. Nabagu sameklēja, atveda pie ķēniņa, un ķēniņš viņam vaicā:

— Ko tu ķēniņa meitai jautāji?

— Es jautāju, kāpēc man nekā nav.

— Un ko viņa tev atbildēja?

— Apņem sievu, un tad tev būs sieva!

Nu ķēniņš aizsvilās dusmās uz meitu.

— Ja jau šis neprecējies dzīvo tādā postā, — viņš saka, — kas gan būs tad, kad apņems sievu un sagaidīs bērnus? ... Ja tu šim tādu padomu devi, tad ej pie viņa un dzīvo ar šo!

Un ķēniņš padzina meitu kopā ar nabaga puisi. Abi aizgāja uz svešu pilsētu, un ķēniņa meita nabagam saka:

— Es uzvilkšu citas drēbes, bet manas galma drēbes tu aiznes tam tirgonim, no kura mans tēvs allaž ņem preces, un pārdod par tik un tik rubļiem, bet, ja tirgonis vaicās, kam tās drēbes pieder, saki — tavai sievai.

Nabags aiznesa drēbes pie tirgoņa, pateica cenu, bet tirgonis vaicā:

— Kur tu dabūji šādas drēbes?

— Tās pieder manai sievai.

— Tu tās nozagi!

— Tās pieder manai sievai, — nabags paliek pie sava.

Tirgonis noskaitās, pasauca policiju un lika apcietināt puisi.

— Kur tu dabūji šīs drēbes? — policija vaicā.

— Tās pieder manai sievai.

— Ja tās būs tavas sievas drēbes, — tirgonis saka, — es atdošu tev visu savu mantību.

— Labi!

Un nabagu paņēma ciet, bet tirgonis parakstījās, ka atdošot visu savu mantību, ja drēbes piederēšot puiša sievai.

— Un kur ir tava sieva?

— Aiz pilsētas gaida mani.

Abus aizveda pie ķēniņa meitas.

Tikko ieraudzīja ķēniņa meitu, visi tūdaļ viņu pazina, bet ķēniņa meita šiem saka:

— Kālab jūs mokāt šo cilvēku? Viņš ir mans vīrs.

Tirgonis nokāra degunu un bija spiests atdot nabagam visu savu mantību.

Nu nabags ar ķēniņa meitu pārcēlās dzīvot uz tirgoņa māju. Visa kā tur bija papilnam, tikai trūka vēl naudas. Ķēniņa meita noauda jostu, izšuva ar dārgakmeņiem, tad nabagam lika to aiznest un pārdot. Nabags jostu piesēja kārts galā (kā jau nepraša) un nēsāja pa pilsētu. Bet tajā pilsētā nevienam nebija tādu jostu. Kāds tirgonis ieraudzīja, ka cilvēks pārdod jostu, un vaicā:

— Kur tu ņēmi šo jostu?

— Tā pieder manai sievai.

— Atzīsties, ka nozagi!

— Tā pieder manai sievai.

Pa to laiku apkārt sapulcējās vēl citi tirgoņi. Visi vienā balsī saka, ka josta esot zagta. Turpretim nabags paliek pie sava:

— Tā pieder manai sievai.

Nu tirgoņi lika kopā katrs pa divi tūkstoši un teica:

— Ja šī josta piederēs tavai sievai, tad šī nauda piederēs tev!

Tad nabags aizveda tirgoņus pie ķēniņa meitas, tā ņēmās strostēt šos, kāpēc bez vajadzības aiztiekot viņas vīru. Tirgoņi nobijās, atdeva nabagam solīto naudu un tukšā devās mājup. Tagad visa kā bija papilnam: ij naudas, ij visādu citu labumu.

Nu nabags ar ķēniņa meitu dzīvo laimīgi. Te ķēniņš atsūta savus kalpus uz tirgoņa mājām, kurās apmetusies ķēniņa meita ar savu vīru,— vajagot tik un tik preču.

— Lai pats ķēniņš brauc šurp, — ķēniņa meita saka, — citādi nedosim!

Kalpi atgriežas un stāsta, kā bijis: tirgonis negribot dot preces. «Lai,» šis teicis, «pats ķēniņš brauc šurp!»

— Ko?! Lai «pats ķēniņš brauc šurp»? Labi! Jūdziet zirgus!

Iejūdza. Un ķēniņš brauca. Bet ķēniņa meita pazina tēva straujo dabu,

tāpēc apakšā uzvilka dzelzs tērpu. Atbrauca ķēniņš, izlēca no ratiem un devās taisni pie meitas. Un cērt viņai ar zobenu pa pleciem! Bet zobens atlec. Tikai tad ķēniņš attopas un ierauga savu meitu. Viņš nevar beigt brīnīties:

— Kā tu te gadījies?

Tā un tā, ķēniņa meita izstāstīja, kā viss noticis.

— Tev taisnība, — ķēniņš sacīja, norakstīja viņiem pusi savas zemes un tanī pašā vakarā sarīkoja kāzas. Arī es tajās kāzās biju: kodaļā sēdēju un kāziniekus vēroju, un visu, ko dzirdēju un redzēju, vārdu pa vārdam pierakstīju.

.

PLIKPĒTERIS

kādreiz muižas tuvumā dzīvoja nabaga vīrs, iesaukts par Plik-pēteri. Muižas kungs bija varen bagāts, bet, kā jau bagātam, mantas nekad nav diezgan, lai arī nezina, kur to likt.

Reiz Plikpēteris ņēma un sadomāja piemānīt kungu: uz palaidnībām Plikpēterim bija nags.

Kādu dienu kungs iet gar Plikpētera būdu un redz — Plikpēteris, uz-rotījis piedurknes, rušinās pa mēsliem, bet blakus, galvu nodūrusi, stāv Plikpētera ķēve.

Kungs pieiet tuvāk un vaicā:

— Ko tu, Plikpēter, te dari?

Plikpēteris nokaunas, rokas paslēpj aiz muguras, mīņājas uz vietas un negrib sacīt.

— Saki, nebaidies, — kungs uzmundrina.

— Kā redzi, kungs, naudu meklēju .,.

— Kur tu ņēmi naudu? — kungs vaicā, ieraudzījis Plikpētera mēslainajā rokā dažus naudas gabalus.

— Ķēvele izmeta, mēslos atradu. Paldies dievam, ka man vēl šī ķēve ir. Pats zināt, kungs, kāda man tā mantība, — badā nomirtu, ja nebūtu ķēves. Tikai visa nelaime, ka nevaru to labāk pabarot. Ja es šo baroju ar salmiem, izmet vara naudu, ja dabū sienu, tad izbirst arī sudraba nauda. Bijušas man auzas, birtu pat zelta nauda.

Kungs pakasa galvu un saka:

— Zini ko, Plikpēter! Tu pārdod man savu ķēvi. Es tev labi samaksāšu. Naudas tev pietiks visam kam, vairs nebūs jāgrābstās pa mēsliem un nauda jāmeklē — tā tev jau būs rokā.

— Nevaru, kungs, nevaru! — Plikpēteris turas pretī, kā prot. — Šī ķēve ir visa mana mantība! Ja es to pārdošu, man vairs nebūs par ko bērniem maizi un sāli nopirkt... Nevaru, kungs! Kā mēs tad dzīvosim?

— Es tev saku: neraizējies! Došu tev tik daudz naudas, ka varēsi iztikt līdz nāvei, — un, izņēmis no kabatas maisiņu naudas, iedeva to Plik-pēterim.

Plikpēteris paņēma maisiņu naudas, pažvadzināja, pacilāja vienā un otrā rokā, tad, dodams kungam atpakaļ, saka:

— Nevaru, kungs! Nevaru pārdot: sieva mani bez naža nokaus...

Kungs redz, ka Plikpēterim naudas vēl par maz, paņem otru maisiņu

un dod viņam abus.

Plikpēteris ķēvi atved pie kunga un šņukstēdams saka:

— Ja jau tāda ir kunga griba, lai notiek tā, kā kungs vēlas, bet man ķēveles gaužām žēl — tikpat kā miesīgas mātes ...

— Nešņuksti, nešņuksti, — kungs saka. — Par naudu tu varēsi labāku nopirkt.

Un kungs ķēvi veda prom. Kad gāja pa vārtiem, Plikpēteris vēl paspēja ķēvei zem astes pabāzt dažus sudraba naudas gabalus un vienu zelta.

Kungs ķēvi aizveda uz muižu. Ieveda pagalmā, pasauca kalpu un lika atnest spaini auzu. Pats kungs ķēvi pabaroja un gaidīja, kad tā mēslus metīs. Kundze pa logu ieraudzīja kungu pagalmā un iznāca no istabām paskatīties, kādu zirgu viņš tur tik rūpīgi kopj. Skatās — kungs ap izkāmējušu ķēveli tupšņā. Kundze pienāca tuvāk un ņēmās bārties:

— Ko vēl sadomāji! Vai muižā zirgu tev nepietiek, ka tādus sprāgo-ņas sāc pirkt?

— Muļķe tu esi un neko nejēdz! Šī ķēve ir vislielākā bagātība — no tās birst nauda.

Kundze atmeta ar roku un gāja uz istabām, negribēja celt traci, kad kalpi tepat klausās.

Tikko ķēve izmeta mēslus, kungs tūdaļ uzrotīja piedurknes, klupa pie mēsliem un sāka meklēt naudu.- Viņš atrada vienu zelta naudas gabalu un pāris sudraba. Ar naudu rokā viņš skrēja uz istabām kundzei rādīt, kādu bagātību mēslos atradis.

Kundze pašūpo galvu un saka:

— Palūkosim, kādus zelta kalnus ķēve tev rīt izdēs!

Bet kungs viņā ir neklausījās, — kā vēja nests, aizsteidzās pie savas ķēves.

Otrā dienā kungs ķēves mēslos visādi izmeklējās naudu, bet vairs nevarēja atrast nevienu gabalu, kaut gan ķēvi bija barojis ar tīrām auzām. Kungs saprata, ka Plikpēteris viņu piemānījis.

Kādu dienu kungs ar ķēvi pie rokas iet uz Plikpētera būdu un sirdī domā, ka tagad Plikpēterim neizbēgt no rīkstēm.

Plikpētera ģimene taisījās pusdienot. Uz pavarda stāvēja pods ar verdošiem kāpostiem. Plikpētera sieva gribēja, lai kāposti ātrāk atdziest, tāpēc podu ar kāpostiem iznesa un nolika saules pusē uz valnīša pie mājas. Kāposti tikko bija nocelti no uguns un vēl vārījās, kad kungs ar ķēvi pie rokas ienāca pa vārtiem. Plikpētera sieva, ieraudzījusi kungu, aiz bailēm iekliedzās. Pats Plikpēteris dzirdēja sievas kliedzienu un, neko ļaunu nedomādams, iznāca no istabas. Viņš tāpat stipri nobijās, kad pagalmā ieraudzīja kungu ar ķēvi.

Kungs ļoti nikni palūkojās uz Plikpēteri un sāka bārties:

— Kā tu, Plikpēter, mani varēji tā piemānīt? Atdod naudu! Ja ne, tad...

Te kungs paskatījās uz kūpošo podu un ieraudzīja, ka podā vārās kāposti, bet zem poda uguns nav.

— Saki, Plikpēter, — kas tas par brīnuma podu tev ir?

Plikpēteris uzreiz atskārta, ka šoreiz kungu tāpat varēs piemānīt. Tāpēc uz jautājumu atbild:

— Parastais pods vien ir.

— Kā nu parastais! Redzi taču, ka saulē vārās, bet uguns zem poda nav! Brīnuma pods!...

— Vienīgā laime, ka mums vēl ir šis pods, — Plikpēteris saka. — Kad viņreiz, kungs, aizvedāt ķēvi, nauda man drīz kustln izkusa. Kamēr mums ir šis pods, tikmēr vismaz malka nav jāpērk, kaut kā varam izvārīt ēdienu...

— Zini ko, Plikpēter! — kungs saka. — Tu man pārdod šo podu.

— Nevaru, kungs, nevaru! Kā es, nabags, tad iztikšu?! Kā nopirkšu malku?

— Nerunā blēņas! Došu tev maisiņu naudas — un pods būs mans! Lej ārā kāpostus un dod šurp podu!

To sacījis, kungs paņēma maisiņu naudas un iedeva Plikpēterim.

Plikpēteris ar sievu metās bučot kungam roku un lūgt, lai podu atstājot. Kungs domāja, ka maz naudas samaksājis par podu, paņēma otru maisiņu naudas un pielika vēl pāris sauju. Plikpēteris noslaucīja asaras un lika sievai kāpostus izliet. Atdodams podu, vēl neaizmirsa kungam pateikt:

— Kungs, jūs nodarāt man lielu pārestību. Bet lai notiek tā, kā kungs vēlas.

Kungs Plikpēterim uzsita uz pleca, paņēma podu un pavisam aizmirsa runāt par ķēvi.

Kungs svilpodams iet ar ķēvi pie vienas rokas un podu otrā.

Tikko viņš iegāja muižas pagalmā, tūdaļ pasauca kalpu, lika noķert tītaru, nokaut, noplūkt, izķidāt un viņam atnest.

Kolīdz kalps atnesa izķidāto tītaru, pats kungs tūdaļ to sagrieza gabalos, ielika podā, uzlēja ūdeni, nolika saulē pagalma vidū un gaidīja, kad pods vārīsies.

Kundze skatās pa logu un redz, ka kungs staigā ap podu, bet ķēve stāv piesieta pie žoga. Pati vairs nenāk ārā no istabām bārties: zina, ka tas tik un tā neko nelīdzēs.

Kungam apnika staigāt ap podu. Jau saule sāka rietēt, bet pods kā nevārās, tā nevārās. Kungs saprata, ka Plikpēteris viņu arī šoreiz būs piemānījis. Noskaitās, tītara gaļu izgāza zemē un atkal ar ķēvi pie vienas rokas un podu otrā taisni pa lauku dodas pie Plikpētera.

Bet Plikpēteris nav muļķis! Kā ieraudzīja, ka kungs nāk taisni pa lauku, tā saprata, ka tagad labs gals nav gaidāms. Viņš tūdaļ pūslī ielēja biešu sulu, piesēja sievai zem priekšauta, un, tikko kungs ienāk pagalmā, tā Plikpētera sieva metas virsū vīram un skrāpē acis:

— Tu stulbais muļķis! Tu nejēga! Kā var par tādu nieka naudu pārdot ķēvi un podu! Lai svētā zeme tevi netur! Lai ellē vietas tev nav!...

Kungs pagalmā stāv, klausās un skatās, kas vēl notiks.

Plikpēteris pakampj aiz durvju stenderes aizbāzto nazi un dur sievai taisni vēderā. Sieva pārplūst asinīm, iekliedzas pārvērstā balsī un nokrīt gar zemi. Kungs nobīstas.

— Tas, kungs, nav nekas! Mēs viņu tūdaļ atdzīvināsim. Tad zinās, ka vīram nedrīkst lēkt acīs, — Plikpēteris saka, it kā nekas nebūtu noticis

— Kā tu atdzīvināsi savu sievu, ja viņa vairs nav dzīva? — kungs vaicā un vēl arvien netic.

— Redzēsiet, kungs! Pats savām acīm redzēsiet, kā es viņu atdzīvināšu. Visas sievas ir vienādas — kā vienkāršu ļaužu, tā kungu. Tikai viņām maķenīt jānolaiž trakās asinis, tad uzreiz paliek tik labas, ka liec vai azotē!

To sacījis, Plikpēteris paņēma sievu aiz padusēm un ievilka istabā. Istabas vidū viņš sievu noguldīja uz grīdas, no vadža paņēma siksnu, bet no baļķu spraugas izvilka stabuli. Kungs stāv durvīs un skatās, kas notiks tālāk. Plikpēteris vienu reizi iet apkārt sievai. Iedams viņš iepūš stabulē, ar siksnu uzšajuj sievai pa sāniem, pa galvu, pa kājām. Iet apkārt otru reizi, atkal pūš stabulē un sievai uzšauj ar siksnu.

Kungs redz — sieva pakustina vienu kāju, pakustina otru kāju, bet Plikpēteris tikai iet apkārt, pūš stabulē un vēl arvien uzšauj ar siksnu. Kungs redz, ka sieva sāk kustināt rokas un galvu. Beidzot ņēma un apsēdās. Kungs aiz brīnumiem pat zaudēja valodu.

Plikpētera sieva piecēlās no grīdas, piegāja pie sava vīra, apskāva un bučodama saka:

— Cik labs tu esi, manu mīļo vīriņ! Es tev vairs nekad nerunāšu pretī. Dari, ko gribi un kas tikai tev ienāk prātā!

Beigās kungs atjēdzās. Piegāja pie Plikpētera un saka:

— Tu man pārdod to nazi, stabuli un siksnu.

— Nevaru, kungs, nevaru! Kā es savu sievu tad savaldīšu?

— Pārdod, — kungs lūdzas. — Es tev došu divus maisiņus zelta naudas, pārdod, — bet pats sirdī domā, kā viņš pārmācīs kundzi, kad tā viņu bez vajadzības sāks bārt.

Pēc ilgas kaulēšanās kungs nopirka Plikpētera nazi, stabuli un siksnu; priecīgs iet uz mājām ar ķēvi pie vienas rokas, ar podu, nazi, stabuli un siksnu otrā rokā.

Kad kundze ieraudzīja vīru, neko negaidījusi, iznāca pagalmā un sāka bārties, ka viņš katram muļķim ļaujot vadāt sevi aiz deguna; ar muļķiem esot sapinies un pats palicis par muļķi.

Kungs tūdaļ pakampa nazi, metās virsū kundzei un nazi līdz pašam spalam ietrieca pakrūtē. Kundze iekliedzās nelabā balsī un sabruka uz zemes. Saskrēja muižas ļaudis, redz — kungs kundzi nodūris.

— Esiet bez baiļu, — kungs saka. — Es kundzi tūdaļ uzcelšu. Viņai asinis maķenīt bija jānolaiž ...

Muižas ļaudis tikai rausta plecus.

Bet kungs paņem stabuli, paņem siksnu un, tāpat kā Plikpēteris, iet apkārt kundzei. Cik viņš pūta stabuli, cik nopūlējās uzšaut ar siksnu — kundze nekust no vietas.

Tā viņš kundzi arī neatdzīvināja.

Kad kundzi apglabāja, kungs varen sirdīgs atkal iet pie Plikpētera un šoreiz solās norēķināties par visām pārestībām.

Kā Plikpēteris ierauga kungu nākam, tā liek, lai sieva pasaka — viņš esot miris un jau trīs dienas, kopš apglabāts kartupeļu bedrē. Iedams no priekšnama, viņš vēl paspēja paņemt iesmu, lai, bedrē sēdēdams, varētu atgaiņāt lopus, ja tie, ap bedri staigādami, līstu virsū.

Kungs ienāk istabā un ne labdienu nepadod — tik sirdīgs viņš ir. Tūdaļ steidzas vaicāt, kur esot Plikpēteris.

— Viņš miris, kungs, viņš miris, — Plikpētera sieva saka un slauka asaras. — Nomiris, nabadziņš! Pirms trim dienām apglabājām.

— Kurā vietā apglabājāt? — kungs vaicā.

— Mēs esam nabagi, kungs! Tepat tuvu pie mājas arī apglabājām —

) pērnā gada kartupeļu bedrē, — un sieva atkal sāk šņukstēt un savu vīru slavēt.

«Es iešu un vismaz viņa kapu apgānīšu,» kungs pie sevis nodomāja un pat neatvadījies gāja meklēt Plikpētera kapu.

Plikpēteris dzirdēja soļus un domāja, ka tuvojas kāda govs. Viņš baidījās, lai bedre neaizbirst, tāpēc, govi gaiņādams, izbāza iesmu. Bet kungs te jau tupās uz kapa. Tā Plikpēteris trāpīja taisni pašam kungam. Kamēr Plikpēteris izrāpās no bedres, kungs jau bija beigts.

Kopš tā laika Plikpēteris kļuva bagāts un ļoti labi dzīvoja, bet ļaudis priecājās, ka tikuši vaļā no kunga.

.

KNIPIS

Reiz dzīvoja ļoti blēdīgs saimnieks. Viņš strādniekiem nekad nemaksāja algu, katram to noblēdīja. Beidzot viņš vairs nevarēja dabūt kalpus. Tad pie saimnieka atnāca kāds puisis, vārdā Pēteris, un viņam saka:

— Vai tu negribētu mani salīgt uz gadu?

Saimnieks saka:

— Apžēlojies, nāc pie manis! Es dikti meklēju kalpu!

Pēc tam viņš puisim vaicā:

— Bet kādu algu tu gribēsi?

— Es neko negribu, tikai gada beigās, kad iešu prom, iesitīšu tev knipi pa degunu — un būsim norēķinājušies.

Saimnieks domā, ka tas neko lielu nesāpēs, viņš pats knipi jau pamēģināja sev iesist. Tā arī salīga.

Darbdienās saimnieks puisi sūta strādāt, bet svētdienās — lopus ganīt. Kad puisis ganīja lopus, bet vērši negribēja celties, tad viņš pieskrēja pie kāda un tā iesita knipi pa pieri, ka vērsis uz vietas guļ beigts. Ieraudzījis tādus brīnumus, saimnieks nobijās.

— Mani gaida tas pats!

Ko nu darīt? Saimnieks aizskrēja pie sava kunga sūdzēties:

— Ko es lai iesāku, mans kungs? Salīgu sev puisi, kurš citu algu negrib, tikai man pa degunu iesist vienu knipi. Nupat viņš ar knipi nobeidza vērsi; arī mani nobeigs kā likts!

Kungs saimniekam deva tādu padomu:

— Kad tu aiziesi uz mājām, tad vakarā sūti viņu uz manām auzām, tur ir izveicīgi lāči. Tikko tie puisi ieraudzīs, tūdaļ viņu saplosīs.

Saimnieks priecīgs pārnāk mājās un vakarā saka:

— Pēterīt, ej, lūdzams, sargāt auzas. Ja kāda ķēve tur iebridusi ēd, tu notver un ved uz mājām.

Puisis tūdaļ paņēma apaušus un gāja.

Saimnieks domā: «Cik jauki, lāči šo saplosīs!»

Pēteris auzās atrada divus lāčus. Viņš uzlika tiem apaušus, pārveda mājās un piesēja priekšnamā pie dzirnām. Pats iegāja istabā, apgūlās pie krāsns un krāc. Saimnieks to dzird un saka:

— Pēter, es tevi sūtīju auzas sargāt, bet tu tagad guli!

Tas atbild:

— Es jau pārvedu divas ķēves.

— Kur tu tās liki?

— Piesēju pie dzirnām.

Saimnieks iededzināja sveci un gāja skatīties — pie dzirnām atrada divus lāčus un briesmīgi nobijās. Tad viņš aizgāja pie tā paša kunga un saka:

— Kungs, esi žēlīgs un glāb mani kā varēdams: mans puisis jau pārvedis mājās divus lāčus un piesējis pie dzirnām.

Kungs viņam sāka stāstīt:

— Es zinu kādu velna apsēstu ozolu, kuru neviens nevar nocirst. Sūti savu puisi, lai viņš iet un to nocērt.

Saimnieks pārnāk mājās un saka:

— Pēter, ej un nocērt to ozolu, jo muiža lika agri no rīta nokraut asi malkas. Jau šovakar ej.

Puisis paņēma cirvi un aizgāja pie ozola. Viņš nocirta ozolu un saskaldīja. Ozolā bija velns; puisis to paņēma, pārveda mājās un tāpat piesēja pie dzirnām, bet pats likās uz auss.

Saimnieks vaicā:

— Vai tu biji tur, uz kurieni tevi sūtīju?

— Biju, nocirtu un saskaldīju.

— Vai tu koka garu atradi?

Puisis saka:

— Atradu tādu sīku rēgu, pārvedu mājās un pie dzirnām piesēju.

Saimnieks tūdaļ gāja skatīties, ieraudzīja pie dzirnām piesietu velnu

un tā nobijās, ka tikko nenomira. Aši aizskrēja pie kunga un lūdz:

— Žēlīgais kungs, ko es lai daru? Puisis jau pārvedis velnu un pie dzirnām piesējis.

Kungs saka:

— Es tev došu rakstu. Lai viņš aizstaigā uz kādu pilsētu; kas tanī pilsētā ieiet, no tās nekad vairs ārā netiek, jo tur dzīvo laupītāji.

Saimnieks pārnesa rakstu un parādīja puisim:

— Kā nu būs, Pēterīt? Kungs dzen uz pastu. Vai tu iesi kājām vai jāsi uz to pilsētu? Te kungs iedeva rakstu: tur viņam trīs simti zelta dukātu esot.

Pēteris atbildēja:

— Braukšus braukšu, tikai tu atnes man kādu klēpi kaņepāju un kādu mucu darvas.

Saimnieks atnesa. Puisis visu iedeva savam piesietajam velnam, un tas viņam novija pātagu, bet vīdams izlietoja visus kaņepājus un izmērca visu mucu darvas. Tad puisis divjūga kamanās iejūdza lāčus, velns par kučieri, pats Pēteris par kungu — un brauc.

Kad viņi tuvojās pilsētai, Pēteris kučierim lika nopliukšķinat ar pātagu. Tikko sāka pliukšķināt, pilsētā logiem izbira rūtis. Visi steidzās skatīties, kas tas par troksni, ka rūtis birst ārā. Ieraudzījuši kungu, kas atbraucis lāču pajūgā, visi taujāja:

— Ko kungs vēlas?

Pēteris parādīja rakstu:

— Te man ir kunga dots raksts. Šajā pilsētā viņam esot trīs simti zelta dukātu.

Pilsētnieki sacīja, ka tas neesot taisnība. Puisis kučierim pavēl:

— Pliukšķini!

Kā šis sāk pliukšķināt, tā visa pilsēta kliedz:

— Nepliukšķini vairs, kungs, atdosim tev naudu!

Visa pilsēta savāca un atdeva viņam naudu, bet lūdza tikai vienu — lai puisis brauc uz mājām. Pēteris paņēma naudu, atgriezās mājās, atdeva naudu saimniekam un sacīja:

— Aiznes šo naudu savam kungam, bet pats ej izsūdzēt grēkus, jo gada beigas jau klāt un tu dabūsi pelnīto atmaksu. Kā sitīšu knipi, tā tava dziesma būs nodziedāta.

Saimnieks, dzirdēdams tik briesmīgus Pētera vārdus, krīt viņam pie kājām un saka:

— Esi žēlīgs, Pēterīt, ņem kaut vai visu manu saimniecību, bet dzīvību man atstāj!

Puisis paņēma visu viņa saimniecību un izdalīja tiem, kam saimnieks bija noblēdījis algu, bet pats kaut kur nozuda.

Varbūt viņš arī šodien vēl staigā pa raibo pasauli, ar knipjiem pārmācīdams negodīgus saimniekus.

.

KĀ PUISIS AR KUNGU NORĒĶINĀJĀS

Kāds kungs vienmēr salīga sev kalpus. Par algu norunāja tā: ja kalps gada laikā ne reizes nenoskaitīsies, bet kungs noskaitīsies, tad kalpam maksās ļoti daudz, un otrādi — ja kalps noskaitīsies, tad kungs viņam izgriezīs no muguras sloksni ādas un padzīs.

Dzīvoja trīs brāļi — divi gudri un trešais muļķis. Vecākais, gudrais brālis, salīga darbā pie kunga. Agri no rīta viņš gāja kult. Senos laikos rijās kūla ar spriguļiem. Vecākais brālis kuļ un kuļ, drīz jau būs pusdienas, bet viņš vēl nav aicināts brokastīs. Puisis noskaišas, aiziet pie kunga un prasa ēst. Kungs saka:

— Varbūt tu esi noskaities, ka tik ilgi paliki bez brokastīm?

— Skaidrs, ka esmu noskaities.

Kungs tūdaļ ņēma, izgrieza viņam no muguras sloksni ādas un padzina.

Nu otrs gudrais brālis salīga pie kunga. Viņš gāja kult. Kuļ un kuļ, bet brokastīs viņu nesauc. Jau pienāca pusdienu laiks, bet viņš vēl nav dabūjis brokastis. Tad viņš aizgāja pie kunga, rājās un lamājās, kāpēc tik ilgi palicis bez brokastīm. Kungs viņam no muguras izgrieza divas sloksnes ādas un padzina.

Tagad jaunākais, muļķa brālis, salīga darbā pie kunga. Viņš kuļ vaiga sviedros, drīz jau būs pusdienas, bet kūlējs vēl nav saukts brokastīs. Garām brauc maiznieks ar raušiem. Puisis aptur maiznieku, pieber viņam pilnus ratus kviešu un palūdz raušus. Maiznieks viņam dod tik raušu, cik vien viņš grib. Puisis paēd un atkal kuļ. Pēcpusdienā kungs nāk skatīties, kāpēc puisis nav ieradies prasīt brokastis. Te skatās — graudu nav nemaz. Puisis kūla no paša rīta, bet graudu nav.

— Kur tu liki graudus? — kungs vaicā.

— Jūs ilgi man nedevāt brokastis, tāpēc tos apmainīju pret raušiem. Varbūt jūs, kungs, skaišaties?

— Kāpēc man jāskaišas! — kungs saka.

Tagad kungs domā, ko iesākt ar šo puisi. Otrā dienā puisi aizdzina art ar vēršiem. No paša rīta viņš ara un ara; pusdienu laiks jau pavisam tuvu, bet brokastis viņam vēl arvien nav nestas. Garām brauc miesnieks ar desām. Puisis aptur viņu.

— Tu ņem vienu vērsi, — viņš saka, — bet man dod ēst desas.

Miesnieks deva tik desu, cik vien puisis gribēja. Puisis paēda, bet

tam vērsim, kuru atdeva miesniekam, nogrieza asti, iebāza mutē otram vērsim un pats, atlaidies uz vēdera, likās gulēt. Atnāca kungs.

— Kāpēc tu near?

— Jūs ļoti ilgi nenesāt brokastis, man sagribējās ēst, arī vērši gribēja ēst un apēda viens otru, tagad vairs nav ar ko art. Varbūt jūs, kungs, skaišaties?

— Kāpēc man jāskaišas!

Nākamajā dienā kungs puisim liek ganīt cūkas. Viņš gana. Garām brauc miesnieks ar desām. Puisis ņem un cūkas apmaina pret desām. Dūšīgi paēd un pataupa arī rītdienai. Visām cūkām viņš nogriež astes, sasprauž dumbrājā un guļ. Atnāk kungs — cūku vairs nav.

— Kur palikušas cūkas? — kungs vaicā.

— Visas noslīkušas dumbrājā, astes vien rēgojas ārā. Cūku vairs nav, tārpi apēduši.

Kungs izrāva astes no purva un iebāza kabatā.

— Varbūt jūs, kungs, skaišaties?

— Kāpēc man jāskaišas!

Tad kungs puisim lika ganīt govis. Viņš gana no paša rīta līdz pusdienai, bet brokastis nedabū. Puisis ņem un ieceļ vienu govi bērzā, bet pārējās atdod miesniekam, saēdas desas un gaida, kas nu būs.

Atnāk kungs.

— Kur ir govis? — viņš vaicā.

— Visas uzkāpa debesīs, jo jūs, kungs, ilgi nenesāt brokastis. Viena vēl nepaspēja uzkāpt, tāpēc palikusi bērzā.

Kungs redz, ka govs uzstiepta bērzā un to nekādi nevar dabūt zemē. Sasauca visus strādniekus, pusi dienas noņēmās, kamēr govi novilka lejā.

Kungs neko vairs nevar darīt.

Viņš visādi pūlas muļķi nokaitināt, tikai tas kā neskaišas, tā neskaišas. Beidzot kungs sadomāja muļķi sadedzināt. Bet puisis dzirdēja, kā kungs ar kundzi apspriedās. Viņš ielīda un apsēdās lādē, kurā glabājās kunga nauda. Kungs jau taisās dedzināt māju. Agri no rīta, kamēr visi vēl guļ, viņš iznes naudas lādi. Tad kungs aizslēdz durvis, aiztaisa logus un pielaiž mājai uguni. Māja deg un liesmo. Kungs priecājas, ka tagad tas sātans sadegs.

Kungs atver naudas lādi, skatās — tur sēž muļķis. Kungs izbīlī saka:

— Nauda nav sadegusi, un arī tas sātans nav sadedzis!

Bet muļķis, lādē uz naudas sēdēdams, vaicā:

— Varbūt jūs, kungs, skaišaties?

— Kāpēc man jāskaišas!

Kungs baidās sacīt, ka viņš noskaities, jo tad būtu jāmaksā daudz naudas.

Pēdīgi kungs sadomāja puisi noslīcināt. Vakarā kungs ar kundzi iet pastaigāties un līdzi ved puisi. Viņi pa upmalu staigā un staigā, kamēr satumst. Visi upes krastā noliekas gulēt. Puisi nogulda pašā upes malā,

kungs guļ vidū, bet kundze otrā pusē. Kungs domā: «Kad puisis aizmigs, es viņu iegrūdīšu upē un noslīcināšu.»

Kungs ar kundzi bija lieli miegamices — kā apgūlās, tā aizmiga. Tikko kungi bija aizmiguši, puisis piecēlās, ielīda vidū, sagrāba kungu aiz skausta un iemeta upē. Kundze vēl mēģināja pretoties, tāpēc puisis arī to grūda tik stipri, ka tā ielidoja upē ar galvu pa priekšu — un noslīka.

Tā puisis kļuva par kungu visā muižā.

.

GUDRĀ ATRAITNE

SEnos laikos dzīvoja kāda atraitne ar lielu baru bērnu. Viņa gāja strādāt uz muižu. Reiz atraitne saslima un nevarēja aiziet uz muižu. Kungs par to briesmīgi saskaitās un padzina viņu no darba. Tagad nabadzītei nebija ar ko savus bērnus barot.

Atraitne sadomāja kungam atriebties. Pusnaktī, kad visi gulēja, viņa izveda no kūts visskaistākos kunga vēršus, aizveda tos uz mežu un piesēja. Nākamajā dienā kungs ieraudzīja, ka vēršu nav, un sūtīja kalpus, lai tos meklē rokā. Vakarā kalpi pārnāca tukšā.

Atraitne savam kaimiņam pastāstīja, ka viņa varot uzzināt, kur ir kunga vērši. Šīs valodas sasniedza kunga ausis. Viņš sūtīja kalpus, lai tie atved atraitni. Atraitne aizgāja, izlika kārtis un sacīja, ka vērši ir tādā un tādā vietā. Kalpi devās uz turieni, vēršus atrada un pārveda mājās. Atraitne par «izzīlēšanu» dabūja no kunga labu atlīdzību.

Nezināmi zagļi reiz nozaga naudu no ķēniņa lādes; viņus nevar nedz atrast, nedz tikt skaidrībā, kas nozadzis. Ķēniņš aicināja pie sevis visādus 290

zīlniekus, bet ari tie neko nelīdzēja. Viņš nejauši satika to kungu, kuram bija nozagti vērši. Ķēniņš tūdaļ sūta savus sūtņus, lai atved atraitni. Atraitne saka — viņa neesot zīlniece, bet sūtņi neklausās, nogādā viņu pie ķēniņa. Nabadzīte krīt ķēniņam pie kājām, lūdzas, lai viņu laižot vaļā, ka viņa neesot zīlniece. Ķēniņš neklausās un viņai pavēl, lai iet uz ierādīto istabu un līdz rītam padomā un pasaka, kur ir nauda, bet, ja ne, — dabūšot rīkstes. Ko nabadzītei darīt? Viņa iet uz istabu, apsēžas un raud.

Ķēniņa naudu bija nozadzis viņa paša sulainis. Viņš uztraucās un baidījās ķēniņa atriebības, tāpēc pielavījās klausīties pie zīlnieces istabas durvīm. Pieliek ausi un gaida. Nabaga atraitne zināja, ka rīkstes dabūs kā likts, ja neizzīlēs. Viņa staigā pa istabu, lauza rokas un vaimanā:

— Svīdīs gaisma, uzlēks saule, sēdamvietai tad būs darbs!

Zaglis, to dzirdēdams, dreb un domā:

«Tagad viņa visu jau zina un pateiks ķēniņam.»

Viņš atvēra durvis, metās atraitnei pie kājām un lūdza, lai viņa nesakot, kas nozadzis. Pastāstīja, kur nauda noslēpta, un apsolīja atraitnei daudz naudas, ja viņa to nenodošot. Atraitne bija ar mieru.

Otrā rītā atraitne ķēniņam «izzīlēja», ka nauda ir dīķī, — no turienes to arī izvilka.

Ķēniņš aiz lieliem priekiem sarīkoja dzīres un saaicināja daudz ievērojamu ciemiņu. Ķēniņš vēl reizi gribēja pārbaudīt zīlnieci, tāpēc pavāram pavēlēja, lai atraitnei cāļa vietā izcepot vārnu. Sākās dzīres. Visiem ciemiņiem atnesa ēst ceptus cāļus, bet atraitnei — vārnu. Atraitne skatījās un grozījās, jo viņa, lūk, pirmo reizi mūžā sēž kungu dzīrēs, un iesaucās:

— Vārniņ, vārniņ, kas tevi te atnesa!

Ķēniņš un visi ciemiņi brīnījās, ka atraitne uzminējusi. Tūdaļ tika pavēlēts atnest viņai ceptus cāļus.

Pēc tam ķēniņš atraitnei deva daudz naudas un viņa taisījās braukt uz mājām. Ķēniņš vēl reizi gribēja pārbaudīt viņu un pavēlēja nolikt zem sēdekļa olas. Atraitne atvadās, iekāpj ratos un iesaucas:

— Nu sēdēšu kā vista uz olām!

Ķēniņš pārliecinājās, ka viņa ir vislabākā zīlniece. Tā nabaga atraitne ilgus gadus labi dzīvo, tikai ar zīlēšanu nenodarbojas.

KAS JAUNS DZIMTAJĀ PUSĒ?

Pasaule dzīvoja tik skopa saimniece, ka nevienam nepalīdzēja, bet ubagiem suņus rīdīja virsū. Ubagi pa gabalu meta līkumu ap viņas saimniecību, tikai viens tāds ubags uzradās, kas sacīja: «Tas nevar būt, ka viņa man neko nedotu.»Viņš aiziet pie saimnieces, nometas pie sliekšņa un skaita pātarus, skaita rožukroni un citas lūgšanas, bet saimniece nikni cilā podus, grabina ar kruķi, uz nelūgto ciemiņu šķielē. Bet šis tik bubina savu. Saimniece vairs nevar izturēt un sirdīgā balsī vaicā:

— No kurienes tu būsi?

Ubags atkal nikni atcērt:

— No kurienes tu, no turienes arī es!

Tad saimniece maigākā balsī turpina:

— Paskat — no kurienes es, no turienes arī tu? Tad saki, lūdzams, — vai manam tēvam melns suns vēl ir?

Ubags uz to pikti atcērt:

— Vairs nav!

— Bet kur viņš palicis?

— Aizgāja par vagaru.

— Ak šitā! Pēc tāda arī izskatījās: allaž bija nikns un rēja. Bet manam tēvam bija brūns vērsis, vai tas vēl ir?

— Vairs nav!

— Un kur viņš palicis?

— Aizgāja par mācītāju.

— Pēc tāda arī izskatījās — tik skaisti bauroja. Bet saki tu man — vai balta aita, kas bija tēvam, tagad vēl ir?

— Vairs nav!

— Un kur viņa palikusi?

— Aizgāja par mūķeni.

— Par mūķeni? Pēc tādas arī izskatījās: viņai tik balta vilna, un allaž blēja. Tad saki, lūdzams, — vai raibs runcis manam tēvam vēl lr?

— Vairs nav.

— Un kur viņš palicis?

— Aizgāja par ķesteri.

— Par ķesteri? Pēc tāda arī izskatījās: tik skaisti murrāja uz krāsns, pātarus skaitīdams. Pie mana tēva klēts bija dīķis, — vai tas vēl ir?

— Vairs nav.

— Un kur tas palicis?

— Sadega.

— Pēc tāda arī izskatījās: allaž kūpēja un kūpēja, tā jau domāju, ka sadegs. Bet aiz tēva klēts bija liels akmens, saki, lūdzams, — vai tas vēl Ir?

— Arī tā vairs nav.

— Un kur tas palicis?

— Sapuva.

— Sapuva! Pēc tāda arī izskatījās, ka sapūs, — kad vien tam garām gāju, allaž Jutu nelāgu smaku.

Saimniece redzēja, ka valodā viņa ubagu nepārspēs, atnesa tam no kambara gabalu speķa, pīrāgu, un ubags ar labu cienastu gāja prom.

DIEVA РАVĀRS

Kāds vīrs reiz tirgū nopircis lielu karoti cūku barības maisīšanai un gājis mājās. Pa ceļam visu laiku skatījies uz sauli un steidzies. Tikko tuvumā ieraudzījis muižu, vēl pielicis soli, lai nepamanīts aizlavītos garām: ja kungs ieraudzīs, var muižas darbā dzīt...

Bet nabagam grūti izvairīties no kunga acīm.

Kā šis iet garām muižas puķu dobēm, tā ierauga — taisni pretī nāk kundze. Vīrs ķeras pie gudrības: staigā ap dobi un raugās uz augšu. Kundze, pienākusi viņam klāt, saka:

— Kāpēc tā lūkojies uz augšu?

Vīrs zināja, ka šai kundzei nesen nomiris dēls, tāpēc arī atbild:

— Esmu dieva pavārs, steidzos uz debesīm, lai nenokavētu dievam pusdienas izvārīt.

— Ak tu esi no debesīm? Vai nezini, kā manam dēlam tur klājas? — kundze vaicā.

— Pavisam draņķīgi! — dieva pavārs atbild. — Staigā noskrandis, jaunas drēbes sev nevar nopirkt. Svētais Pēteris aizliedza tirgoties ar adatām, tāpēc viņš nespēj pat vecās salāpīt. Dieva kancelejā dēls strādā. Kad dievs spēlē kārtis, tad viņš, bez kapeikas pie dvēseles būdams, sēž galda malā un noskatās.

— Bet vai viņam ir ko ēst?

— Kur nu būs! Kas viņam dos! Debesīs it viss katram vajadzīgs pašam savs.

— Vai tu nevarētu aiznest viņam visu nepieciešamo?

— Oja, kāpēc ne! Varu gan!

Kundze palūdza, lai dieva pavārs uzgaida, bet pati aizgāja uz istabu pēc naudas, adatām un drēbēm. Viņa paņēma simt rubļu, sava vīra jauno uzvalku, duci adatu, pusšoku raušu, visu sasēja sainī un iedeva dieva pavāram. Tas saini — žviks! — uz pleca, naudu kabatā un iet savu ceļu.

Tikko dieva pavārs bija prom, drīz vien pats kungs pārnāca mājās. Kundze priecīgi sagaidīja viņu un ņēmās visu stāstīt. Kungs saka:

— Tu gan esi muļķe! Viņš tavam dēlam neko neaiznesīs! Tas bija zaglis. Jādzenas šim pakaļ. Vai sen viņš aizgāja?

Kundze nobijusies izdveš:

— Nē, nesen!

Kungs sēdās savam bērim mugurā un jāja ķert zagli. Bet dieva pavārs, ieraudzījis, ka viņam dzenas pakaļ, saini paslēpa krūmos, pats uzkāpa uz tuvākās mājas salmu jumta un sāka to plēst nost. Bija dienvidus, visi dzīvojās pa istabu, tāpēc neviens to nemanīja. Kungs piejāj klāt un vaicā:

— Vai tu neredzēji, uz kurieni aizgāja dieva pavārs?

— Redzēju gan: aizgāja aiz meža, no turienes ceļš uz debesīm daudz īsāks. Tikai tev viņu grūti būs panākt, jo ceļš ļoti līkumaias un ātri var nomaldīties. Ja es jātu, tad panāktu kā likts. Tu arī panācis viņu nepazītu.

— Tad esi tik labs, jāj, — kungs lūdzas.

— Bet man līdz pievakarei puse jumta jānoplēš. Redzi, ka nav vaļas, — vīrs, uz jumta tupēdams, atrunājas.

— Es tavā vietā plēsīšu jumtu, un tu dzenies pakaļ zaglim! — kungs lūgtin lūdzas.

— Nu labi, — vīrs atbild, nošļūc no jumta un sēžas bērim mugurā. Iepriekš viņš aizjāj pie krūmiem, kur paslēpis saini, paņem to un jāj taisni uz mājām.

Pēcpusdienā vīri iznāk ārā un redz: kāds viņu jumtu plēš nost.

— Kas tev lika plēst jumtu? — viņi vaicā.

— Pirmīt kāds vīrs te plēsa, bet viņš aizjāja zagli ķert, tāpēc mani atstāja savā vietā! — kungs atbild.

Vīri norāva kungu no jumta, sadeva viņam pamatīgas sukas un tad palaida vaļā.

Tikko kungs pārnāca muižā, kundze steidzās vaicāt:

— Kā ir, vai zagli noķēri?

— Noķēru, — kungs atbildēja. — Tas bija īstais dieva pavārs. Viņš stāstīja, ka dēlam debesīs grūti staigāt, tāpēc atdevu viņam arī bēri.

— Areče, ka taisnību tev tiku sacījusi! — kundze nomierinājās.

20-93

APSVEIKUMS

Кadam kungam bija vārda diena. Klaušiniekiem tika piekodināts kungu apsveikt un aiznest viņam dāvanas. Vagars saka:

— Kungam nepatīk, ja kāds gari runā; jūs runājiet, cik vien īsi varat. Tikko atvērsiet kunga istabas durvis, viens no jums lai saka: «Apsveicam kungu!» Bet pārējie, kuri stāvēs aiz durvīm, piebilstiet: «Ar visu dzimtu!»

Runāts — darīts. Klaušinieki drošsirdīgākajam deva nest dāvanas, bet pārējie palika aiz durvīm. Tas abās rokās paņēma podu medus un iet. Kunga mājā grīda tā uzspodrināta, ka cilvēks ar koka tupelēm pa to var paiet, tikai turēdamies pie sienas. Kā klaušinieks spēra soli, tā tupeles paslīdēja, pods ar medu izkrita no rokām un vīrs Izstiepās garšļaukus. Viņš krizdams iekliedzās:

— Kaut velns tevi parautu!

Pārējie klaušinieki zināja, kas viņiem jāsaka, un visi vienā balsī iesaucās:

— Ar visu tavu dzimtu!

ZOSS DALĪŠANA

Reiz dzīvoja vecītis ar vecenīti. Viņiem vairāk nekā nebija, kā tikai viena zoss. Drīz vecītis arī šo zosi nokāva, izcepa, lika galdā un savai sievai saka:

— Kā mēs to ēdīsim, ja maizes mums nav? Labāk aiznesīšu, kungam uzdāvināšu un maizi palūgšu.

Sieva atbildēja:

— Nes.

Vecītis tūdaļ paņem zosi, aiznes kungam, paklanās viņa priekšā un saka:

— Atnesu kungam zosi uzdāvināt, bet kungs man varbūt dotu kādu maizes donu?

Kungs atbildēja:

— Sirsnīgi tencinu! Tagad tu zosi sadali mums tā, lai nevienam nenodarītu pāri, tad maizi dabūsi.

Šim kungam bija sieva, divi dēli un divas meitas. Viņš iedeva vecītim nazi, un tas sāka dalīt. Vispirms zosij nogrieza galvu, iedeva kungam un sacīja:

— Jūs esat šo māju galva, tāpēc jums galva arī jāsaņem.

Pēc tam nogrieza guzu un iedeva kundzei:

— Jums allaž jāsēž mājās un tās jāpieskata.

Tad nogrieza kājas, iedeva dēliem un sacīja:

— Jums jāstaigā sava tēva pēdās, tāpēc jums kājas.

Nogrieza spārnus, iedeva meitām un sacīja:

— Jūs ilgi nepaliksiet pie vecākiem, tikko uzaugsiet, tā lidosiet pie saviem tautu dēliem.

Pēc tam viņš paņēma zoss rumpi un teica:

— Bet es esmu muļķa cilvēks, tāpēc man jāsaņem šis rumpis.

Kungs vecīti uzslavēja par labām dalībām, apbalvoja viņu, iedeva

naudu un maizi.

To padzirdēja kāds bagāts vīrs. Viņš izcepa piecas zosis un aiznesa tam pašam kungam. Paklanījās un sacīja:

— Atnesu kungam piecas zosis uzdāvināt.

Kungs atbildēja:

— Tencinu! Tagad zosis mums sadali tā, lai nevienam nebūtu nodarīta pārestība.

Bagātnieks gudro šā, gudro tā, bet nekādi neprot sadalīt. Tad kungs sūta sulaini, lai pasauc to pašu nabago vecīti, kurš vienu reizi viņiem zosi jau ļoti labi sadalīja. Kad vecītis atnāca, kungs viņam saka:

— Sadali mums šīs piecas zosis, lai nevienam nebūtu nodarīts pāri.

Vecītis tūdaļ paņēma vienu zosi, iedeva kungam ar kundzi un sacīja:

— Jūs esat divi — zoss trešā.

Tad paņēma otru zosi, iedeva dēliem un sacīja:

— Jūs esat divi — zoss trešā.

Paņēma trešo zosi, iedeva meitām un sacīja:

— Jūs esat divas — zoss trešā.

Pēc tam sev paņēma divas zosis un sacīja:

— Zosis ir divas — es pats trešais.

Kungs vecīti uzslavēja un piedevām vēl iedeva daudz dāvanu, bet bagātnieku padzina un tam neko neiedeva.

ATRASTĀ MANTA

Kāds kalps neieredzēja vagaru un gribēja viņam atriebties. Reiz viņš uz lauka pacēla no zemes salmu un aptina to ap pirkstu. Vagars pamanīja viņam uz pirksta kaut ko dzeltenu un vaicāja:

— Ko tu tur atradi?

Kalps iebāž roku azotē un saka:

— Neteikšu.

Vagars saka:

— Vari neteikt, es tāpat zinu.

— Ko tad es atradu?

— Muižas jaunkundze te gāja un pazaudēja zelta gredzenu, tu atradi un nesaki. Iešu pie kunga un apsūdzēšu, ka tu gredzenu atradi un neatdod, — tad tu dabūsi pa ādu!

Vagars kalpu ved pie kunga un visu laiku runā:

— Es pirmais ieraudzīju gredzenu, dalīsim uz pusēm atlīdzību par atrasto mantu.

— Lai notiek, — kalps saka.

Kad abi aizgāja uz muižu, vagars kungam pateica, ka viņi atraduši jaunkundzes gredzenu. Kungs vaicā:

— Kurš no jums gredzenu atrada?

— Es ieraudzīju, viņš pakampa, — vagars kliedz.

— Tad es jums katram uzdāvināšu vērsi!

Kalps saka:

— Es neņemšu tādu dāvanu. Mani bērni nav raduši gaļu ēst, bet, ja pieradīs pie gaļas, kur es pēcāk to dabūšu?

Vagars čukst:

— Ņem, ņem, es atpirkšu no tevis!

— Tad es jums katram došu mucu kviešu!

Kalps tāpat neņem:

— Bērni pieradīs ēst pīrāgus, bet kur es tos allaž ņemšu?

Vagars atkal saka:

— Ņem, ņem, es atpirkšu no tevis.

Beidzot viņi vienojās.

— Bet kur ir gredzens? — kungs vaicā.

Kalps saka:

— Nekādu gredzenu es neesmu atradis, tikai salmu ap pirkstu biju aptinis!

Kungs aplam noskaitās un lika abiem uzskaitīt pa divdesmit pieciem pletnes cirtieniem. Vagaram pirmajam uzskaitīja. Gribēja sadot arī kalpam, bet tas saka:

— Es savu daļu atlīdzības par atrasto mantu atdodu viņam!

Tā kalps atriebās vagaram.

.

TAMUŽINES UN IMBARES VELNĒNI

Kopš seniem laikiem dienvidrietumos no Salantu pilsētiņas, Salan-tas kreisajā krastā, atrodas Imbares pilskalns. Dienvidos no Kulsodes sādžas plešas liels mežs, tā dēvētā Tamužines gārša, kura jau sirmā senatnē bijusi slavena ar spokiem un rēgiem. Ļaudis mēdz stāstīt, ka Tamužines gāršā kādreiz bijusi velnu galvaspilsēta.

Pirms simt vai arī vairāk gadiem dzīvojuši divi lieliski muzikanti: Mikņus un Matužis.

Kādā sestdienas vakarā abi nākuši no godībām un meža tuvumā, kur viņiem vajadzējis šķirties katram uz savām mājām, apstājušies uzsmēķēt. Matužis atvadīdamies Mikņum saka:

— Tu, Joz, labāk nāc uz manu pusi, man šķiet, ka mums kāds uzglūn, varbūt tas ir Tamužines velns. Tev tālu jāiet pa mežu, var tevi aizvest maldu cejos.

— Ko nu mels blēņas, — Mikņus iesmējās, atvadījās no drauga un devās uz priekšu.

Patiešām, tikko Mikņus paprāvu gabalu bija nogājis, tā ari nomaldījās. Viņš iet bez ceļa un takas, vairs it nemaz nepazīst apkārtni. Te jūt — kaut kāds spēks viņu velk uz priekšu. Piepeši mežs kļūst gaišs un viņš ierauga tik daudz uguņu, ka acis žilbst. Mikņus skatās vēl un ierauga skaistu pili. Apstājas un gudro, kur viņš tagad atrodas, kādā pasaules malā nonācis. Gudroja, gudroja, bet ko nu vairs izgudrosi: vīrs nomaldījies — un tas ir viss. Viņš sagudroja, ka jāiet uz pili un jāpavaicā ceļš. Tikko viņš piegāja pie pils vārtiem un pieklauvēja, tūdaļ iznāca skaists kungs. Kungs pavērās uz Mikņu un vaicāja:

— Ko tu šeit meklē?

Mikņus ļoti nobijās, pacēla cepuri un lūdz:

— Piedod, kungs! Es esmu nomaldījies. Tu, kungs, esi tik žēlīgs un parādi man ceļu, lai es varētu tikt uz Klausgalvju Mesēdiem.

Kungs vaicā:

— Bet kur tu biji?

Mikņus, baidīdamies vēl vairāk nokaitināt lielo kungu, saka:

— Spēlēju godībās un eju uz mājām, bet ceļā nomaldījos.

— Varbūt tu varētu arī mums uzspēlēt? — kungs vaicā.

Un viņš sāka lūgt, lai Mikņus ienāk pilī un iepriecina ciemiņus, kas ieradīsies no Tamužines muižas, un jaunlaulāto sievu no kaimiņu sādžas. Mikņus bija ar mieru spēlēt un devās uz pili. Tikko viņš uz savas vijoles ņēmās čīgāt varenu maršu, kungs nopriecājās, ka dabūjis tik labu muzikantu. Viņš pacienāja Mikņu ar saldu vīnu un iedeva sauju melnas naudas. Pēc tam atbrauca ciemiņi. Mikņus sagaidīja viņus ar brašu maršu. No šiem ciemiņiem viņš tāpat dabūja pilnu cepuri melnas naudas.

Sākās lielas dzīres. Tajās bija daudz kungu, kundžu un jaunkundžu, kas dzēra un ēda visgardākos ēdienus. Dzēra vīnu, alu un miestiņu, dejoja un dziedāja nedzirdētas dziesmas Mikņum nesaprotamā valodā. Un kādus tik jaukumus viņš tur dabūja redzēt! Beigu beigās atveda arī kunga pieminēto jaunlaulāto sievu. Ļoti resns kungs Mikņum lika uzraut polku, un visi dejoja. Pēc tam tas pats resnais kungs jaunlaulātajai sievai uzlika kaklā virvi un iestūma viņu skapī, kas bija pilns ar uguni. Mikņum tas viss bija kaut kas neredzēts, un viņš visu vēroja ieplestām acīm.

Viņš ziņkārīgi skatījās arī uz to, ka ikviens jauns ciemiņš, ienākdams

pili, iemērc roku ūdenī, kas ieliets akmens traukā pie sliekšņa, un ar to apslapina savas acis. Kungiem nemanot, Mikņus iemērca savu roku un apslapināja kreiso aci. Ak šausmas, ko viņš ieraudzīja! Visi kungi vairs nebija nekādi kungi un nekādi cilvēki, bet visbriesmīgākie lopi un zvēri ar ragiem, nagiem un drausmīgām astēm, bet skaistās jaunkundzes pārvērtušās par cūkām un kazām! Ēdieni vairs nebija ēdieni, bet mēslu kaudzes un sapuvusi gaļa. Vīnu dzēra nevis no skaistiem kausiem, bet no zirgu pusnadžiem. Mikņum pat mati uz galvas saslējās stāvus no tādām šausmām, kādas viņš tur ieraudzīja. Viņš gribēja mukt prom, bet apdomājās, jo šis velnu bars viņam neko ļaunu nedarīja. Mikņus sadūšojās un kādam velnam sacīja:

— Kāpēc jūs esat tik briesmīgi?

Dzirdēdams tādu Mikņus vaicājumu, velns dūšīgi palēcās uz augšu, bet tūdaļ atkal nomierinājās, paraudzījās uz viņu un vaicāja:

— Ar kuru aci tu redzi?

Mikņus, neko ļaunu nedomādams, atbildēja:

— Ar kreiso.

Dabūjis to dzirdēt, velns uzreiz ar pirkstu izdūra Mikņum kreiso aci. Pēc tam nodrebēja skaistā pils, piepeši nozuda skaistās ugunis, bet nabaga Mikņus berzē izdurto aci un aiz sāpēm vaimanā. Ar labo aci viņš redz, ka sēž ar savu vijoli Imbares pilskalnā. Aiz Kulsodes sādžas, kur sākas Tamužines gārša, dzirdama kaukšana, gaudošana un dzelzs žvadzoņa. Velni pirms saules lēkta, lūk, pārvācas uz savu valstību.

No rīta Mikņus, pārnācis mājās, uzzināja, ka pakārusies kaimiņu saimniece, kuru viņš bija redzējis pie velniem un kurai velns bija uzmetis virvi kaklā un iestūmis uguns skapī.

Pēc šī notikuma Tamužines velni vēl daudzas reizes pulcējās Imbares pilskalnā un daudziem cilvēkiem lika nomaldīties no ceļa. Bet tagad, kad caur Tamužines gāršu izbūvēts dzelzceļš un dienu un nakti dun vilcieni, velnēniem tas vairs nepatīk un tie aizvākušies uz citu vietu, jo neviens tos vairs nav redzējis un neviens naktī tur vairs nav nomaldījies.

Lai arī Mikņus palika ar vienu aci, tomēr, izkratījis no cepures naudu, ko velni bija iedevuši par spēlēšanu, atrada zelta rubļus. Kopš tā laika viņš bagāti un laimīgi dzīvoja līdz sava mūža beigām.

PAR TRIM RATNIEKIEM

Pa mežu iet trīs ratnieki un gaužas par savu likteni.

— Ek, — viņi saka, — cik bagāti mēs k|ūtu, ja varētu tikt vaļā no saviem vēderiem! Bet tagad — ko nopelnām, to visu nolādētie vēderi tik un tā aprij.

Viņu vārdus izdzirda kāds vecītis.

— Vai jūs gribat tikt vaļā no vēderiem? — vecītis viņiem vaicāja.

— Kā nu negribēsim? Ja rastos kāds cilvēks, kas atņemtu mums negausīgos vēderus, mēs viņam būtu ļoti pateicīgi.

— Labi, es to varu izdarīt!

Viņš tūdaļ vienam, otram un trešajam izrāva vēderus un uzkāra tos uz trim ozoliem.

Nu ratnieki soļo priecīgi, ka tikuši vaļā no vēderiem: kas tagad nekait? Vairs nebūs jāēd, veltīgi laiks jāzaudē un jānēsā tāds smagums,

varēs tikai strādāt un naudu krāt. Ratnieki aizgāja uz pilsētu un sāka strādāt. Kā pienāk vakars, tā rublis rokā. Bet kur to likt? Bāž tik kabatā. Ratnieki pilsētā sabija gandrīz divus gadus un sakrāja tik daudz naudas, ka nevar ne saskaitīt!

Reiz pienāca svētku diena. Ratnieki sapulcējās kopā un stāstīja cits citam, cik kurš mēnesī nopelnījis. Stāstīdami atcerējās arī savus vēderus.

— Ko tas līdz, — viņi sacīja, — ka mēs esam bagāti, ja mums vēderu nav? Būtu mums vēderi, varētu paēst, un tad arī prāts kļūtu priecīgāks ... Tagad tikai skaties uz naudu, sargā to, bet labuma nekāda! Lai piķis parauj naudu! Iesim vēderus meklēt!

— Iesim!

Un aizgāja.

Ratnieki atnāk uz mežu un redz — ozoli gandrīz ar saknēm nograuzti, bet vēderi guļ zemē sarukuši, sarāvušies, saulē nodzeltējuši... Ratniekiem sametās bailes.

— Te nu bija, — viņi saka, — beigas mums ir: vēderi vairs neatdzīvosies!

— Nebaidieties, — vecītis zem egles atsaucās, — es jums vēderus pieaudzēšu.

Viņš tūdaļ ņēma un piesprauda katram savu vēderu. Ratnieki vairs nezina, kā atlīdzināt šim vecītim.

— Kamēr dzīvi būsim, — viņi saka, — tikmēr tevi neaizmirsīsim.

Viņi pārnāca mājās, tūdaļ nokāva vērsi, nopirka visādus dzērienus ...

Ko nu! Naudas papilnam, vēderi ir: dzer, ēd un dzīvo kā nieres pa taukiem.

Pagāja mēnesis. Ratnieki paskatās — kabatā vairs nav ne plika graša! Neko darīt. Viņi atkal ķērās pie darba: vajadzēja strādāt vēdera tiesai, bet nevienam tagad nenāca prātā tikt no tā vaļā.

.

AKMENS PAR LIECINIEKU

Puisis pie kāda budža nokalpoja piecpadsmit gadu. Tik ilgā laikā viņš iekrāja drusku naudas. Reizēm budzis gāja aizņemties no puiša, reizēm nemaksāja algu, bet allaž solījās, ka visu nokārtošot pēcāk. Tā budzis sarausa daudz naudas, tikai atdot ij nedomāja. Reiz puisis strādāja tīrumā un noguris apsēdās uz akmens atvilkt elpu. Sēdēdams viņš budzim ieminējās par parādu. Tas negrib ne dzirdēt. Nu puisis saka:

— Vajadzības gadījumā šis akmens man būs par liecinieku.

Pagāja kāds laiks. Puisis atkal paprasīja budzim parādu. Budzis liedzās, ka nekādu naudu no puiša neesot aizņēmies. Puisis budzi iesūdzēja tiesā. Tomēr parādnieks liedzās arī tiesā. Puisim liecinieku nebija. Viņš sacīja:

— Bet mēs tad un tad to un to runājām uz akmens tavā paša tīrumā.

— Nē, — budzis palika pie sava, — nekādu akmeni es nezinu un ar tevi neko neesmu runājis.

— Ko tu saki? Pat akmens man varētu būt par liecinieku!

— Nu, ja jau tā, — tiesnesis saka, — tad naudas aizdevējam akmens jāatved par liecinieku, mēs tam pavaicāsim.

— Kā tik lielu akmeni lai atved! Ne trīs zirgi tādu nepavilks! — budzis izmeta.

— Ja tu saki — liels, tad zini, kāds tas akmens ir! Kā redzams, esi aizņēmies arī naudu, — tiesnesis nosprieda.

Budzis sāka stostīties un vairs nezināja, kā liegties.

Tā budzim neizdevās izgrozīties: parāds puisim bija jāatdod.

.

KURŠ BIJA VISLIELĀKAIS?

Kādreiz dzīvojis kāds vecis, kuram bijuši trīs dēli, viens vērsis un viens āzis. Vērsis bijis tik liels, ka tas nekad nav varējis papilnam padzerties. Tad tēvs saviem dēliem sacījis:

— Jūs jājiet pie ezera un šo vērsi padzirdiniet, viņam allaž nav un nav gana.

Visi trīs dēli sēdušies vērsim mugurā: viens starp ragiem, otrs pa vidu, bet trešais pie astes. Jājuši, jājuši un ceļā satikuši kādu raitnieku. Pirmais dēls raitniekam sacījis, lai viņš pasveicinot šā otro brāli. Rait-nieks rikšojis trīs dienas un trīs naktis, sasniedzis otro brāli un pasveicinājis. Otrais brālis atkal sacījis, lai raitnieks pasveicinot viņa trešo brāli. Tas rikšojis vēl trīs dienas un trīs naktis, sasniedzis pēdējo brāli un viņu pasveicinājis.

Beidzot dēli aizjājuši līdz ezeram, vērsis izdzēris visu ūdeni un aizgājis uz otru krastu zāli ēst. Brāļi apgūlušies uz maura un sākuši tērzēt. Kamēr viņi tērzējuši, atlidojis ērglis, pakampis vērsi un aiznesis prom. Brāļi norunājuši doties uz mājām un visu tēvam pastāstīt. Tēvs uzklausījis viņus un sacījis:

— Ko vairs lai dara? Mums vēl ir āzis! Es pats iešu to ganīt.

Un aizvedis āzi uz lauka. Kamēr ganījis, uznācis lietus. Viņš ņēmis un palīdis zem āža bārdas. Kamēr vecis tur kvernējis, atlidojis ērglis un grasījies āzi pakampt. Te vecis izlīdis no āža bārdas apakšas, ērglis nobijies un aizlaidies. Drīz vien tas atkal atlidojis un atnesis vērša ribu. Vecis atliecis galvu un tikmēr raudzījies, kamēr ērglis aiz dusmām ribu ietriecis viņam acī. Vecis aci paberzējis un domājis, ka tā būs lietus lāse vai kāds gruzis, un āzi pārvedis uz mājām.

Kad viņš otrā rītā piecēlies, acs jau stipri sūrstējusi. Un vecis vienam dēlam sacījis:

— Tu iekāp manā acī, palūko.

Dēls iekāpis un meklējis trīs dienas un trīs naktis, beidzot acī atradis vērša ribu. Kustinājis, kustinājis, bet neko nevarējis izdarīt un atkal izkāpis no acs.

Tad vecis saaicinājis daudzus vezumniekus ar zirgiem un ķēvēm, bet dēlam licis iekāpt acī un apmest ķēdi ap ribu. Kad tas bijis izdarīts, iejūguši trīs zirgus, izvilkuši ribu un nometuši zemē.

Pēc daudziem gadiem šī riba pārklājusies ar zemi un tajā vietā uzcēluši trīs viensētas. Ribas gals rēgojies ārā no zemes. Katru nakti nākusi lapsa un grauzdama tā kustinājusi ribu, ka mājas drebējušas, kamēr sagruvušas. Cilvēki tās atkal cēluši no jauna, un tās atkal sagruvušas.

Reiz visu triju viensētu vīri norunājuši iet un uzmanīt, kas viņu mājas grauj. Kamēr viņi sēdējuši, pielavījusies lapsa. Tikko viņa ņēmusies ribu grauzt, tūdaļ visas mājas sākušas drebēt.

Nākamajā naktī šie vīri atnesuši līdzi kramenīcas, lai lapsu nošautu. Kā lapsa bijusi klāt, tā viņi nomērķējuši un šāvuši. Nu visi ieraudzījuši, ka lapsas āda ir neredzēti skaista, un sākuši to dīrāt. Nodīrājuši vienu pusi un jau gribējuši lapsu apvelt uz otriem sāniem. Vēluši, vēluši, bet

3IU

neesot spējuši pakustināt no vietas. Atnesuši mietus, un tikpat nekas nelīdzējis. Tad devušies meklēt vairāk vīru.

Pa to laiku garām gājusi kāda veca sieva. Ieraudzījusi skaisto lapsu, pagriezusi uz otriem sāniem, nodīrājusi ādu un aizgājusi savu ceļu. Lapsādu pārnesusi mājās un atdevusi ģērēt. Pie izģērētās lapsādas pielikusi piecus simtus aitādu un dēlam pašuvusi cepuri.

Kurš no viņiem visiem bija vislielākais?

/

SLINKĀ SIEVA

Kāds vīrs dabūja slinku sievu. Viņa nestrādāja ne mājās, ne uz lauka. Aizgājusi linus plūkt, likās uz auss un gulēja. Darbus allaž atstāja citai dienai, sacīdama:

— To darīšu rīt, to parīt, bet šodien nekas vairs nav darāms.

Tā sieva diendienā slinkoja, un tāpēc lini palika uz lauka nenoplūkti. Vīrs tikai mazu klēpīti pārnesa mājās, izkaltēja, izmina un sievai lika vērpt. Tā atkal atrunājās:

— Man nav tītavu, kā lai es vērpju!

Vīrs posās uz mežu, lai nocirstu kādu koku tītavām. Arī slinkā vērpēja aizsteidzās uz mežu, iekāpa eglē un gaidīja, kamēr nāks vīrs. Kad tas atnāca un sāka cirst koku tītavām, viņa pārvērstā balsī iesaucās:

— Kas koku titavam nāks cirst, ta sievai drīz bus janomirst! Kas koku tītavām nāks cirst, tā sievai drīz būs jānomirst!

Dzirdēdams tādus vārdus, vīrs pagrozīja galvu un devās prom no meža. Viņš vēl negribēja, lai sieva mirtu.

Pārnācis sievu atrada jau mājās. Tā vaicāja:

— Kur ir tītavas?

Vīrs atbildēja:

— Iedomājies tikai! Labā lauma mani brīdināja: «Kas koku tītavām nāks cirst, tā sievai drīz būs jānomirst!» Vai tītavu dēļ man tevi jāpazudina? Labāk iztiksim bez tītavām un vērpšanas!

Slinkajai sievai tādi vīra vārdi ļoti patika. Tītavu nebija, un viņa nemaz nevērpa. Tā slinkodama, drēbes novalkāja un palika vienā kreklā, bet arī tas tikko turējās mugurā — jau bija pārāk noskrandis.

Reiz viņus abus ielūdza kāzās. Slinkā sieva aši taisījās iet kopā ar vīru, bet noskrandušajā kreklā kāzās nevarēja rādīties. Viņa sūtīja vīru pie radiem, lai aizņemas kreklu. Pa to laiku sieva iekūra krāsni un gribēja izcept kāzu pīrāgu. Vīrs aizgāja pie radiem, bet kreklu nedabūja, tikai baltu zosi. To viņš nesa, iespiedis padusē.

Sieva pa gabalu redzēja, ka vīrs kaut ko baltu nes, un domāja, ka tas ir krekls. Viņa ātri novilka savu pēdējo noskrandušo kreklu un sadedzināja. Vīrs pārnāk un rāda zosi. Sieva pavisam noskuma: viņai tagad nav nekāda krekla, bet trakoti gribētos kāzās panašķoties un pamieloties. Viņa sēž un raud, nezinādama, ko iesākt.

Vīrs domāja, domāja un sadomāja viņu par slinkumu pārmācīt. Iejūdza zirgu, atnesa salmu kūli un sacīja:

— Varam braukt, tikai tev drusku būs jāpamokās. Vai esi ar mieru?

Slinkā sieva bija ar mieru. Tad vīrs apsēja viņai apkārt salmu kūli,

pabu/.a zem sēdekļa, uzsēdās virsū un tā brauca uz kāzām. Kad viņš aizbrauca, ratus nolika pagalmā, bet kūli ar sievu mājas durvju tuvumā. Vīrs laiku pa laikam nāca ārā paskatīties, kā sievai klājas, caur salmiem iebāza tcii mutē ēdienus, bet viņa prasīja arvien vairāk un vairāk.

Iereibušie un priecīgie ciemiņi brīžiem nāca ārā un grūstīja kūli, daži pat atsēdās uz tā. Bet ko slinkā sieva lai iesāk: gulēja tik tikko dzīva, un tas bija viss. Beidzot viņai tik stipri iesāpējās sirds, ka ņēmās viru gauži lūgties, lai brauc uz mājām, un nosolījās tā plūkt linus, ka visa zeme drrrrrebēs, un tā vērpt, ka ausis pat aizkrrrrritīs. Kad sieva tā sāka runāt, vīrs saprata, ka viņa mācību jau dabūjusi.

Atkal iemeta sievu ratos un brauca. Slinkā sieva patiesi kļuva ļoti čakla. Tagad visi viņu aicināja ciemos un viņa gāja arvien jaunā, skaistā, pašas austā kreklā. No viesībām viņa allaž ātri brauca uz mājām, lai vēl kaut ko varētu padarīt.

.

PAR VILTĪGO SULAINI

Kadam bajaram bija ļoti viltīgs sulainis. Šis sulainis reiz savam kungam teica:

— Es tevi piekrāpšu.

— Kā tu mani varētu piekrāpt? — kungs brīnās.

Tā viņi saderēja uz simt auksiniem '.

Reiz bajārs ar sulaini brauca kaut kur ļoti tālu. Ceļā uznāca vakars. Viņi ceļa malā ieraudzīja muižu. Kungs sulainim saka:

Aizej uz muižu un palūdz naktsmājas.

Sulainis aiziet, satiek muižas īpašnieku un palūdz naktsmājas. Muižnieks tas dod. Saulainis tīšām vēl piebilst:

— Mans kungs ir kurls, viņam skaļi jākliedz.

1 A u к s 1 n s — sena naudas vienība Lietuva. (Tulk.)

Sulainis atgriežas pie ratiem un pavēstī, ka viņi naktsmājas te dabūšot, bet vēl piebilst:

— Viss būtu labi, tikai namatēvs te ir kurls, viņam skaļi jākliedz. Bajāru ar sulaini sagaidīja gods godam. Abi muižnieki savā starpā

runāja tik skaļi, ka skanēja visa muiža. Cauru vakaru, viens otru pārkliegdami, viņi stāstīja par savām muižām un visādām citām lietām.

Otrā dienā pirms prombraukšanas ciemiņš namatēvam vaicā:

— Saki, mīļais, — vai tu jau sen esi kurls?

Namatēvs izbrīnā skatās.

— Es nemaz neesmu kurls, — viņš atbild, — bet kā jūs — vai sen jau nedzirdat?

— Arī es neesmu kurls, — otrs atbild.

Tā abi saprata sulaiņa viltību. Kungs atdeva sulainim saderētos simt auksinus un lūdza vairs nenodarboties ar krāpšanu.

.

LIESMIŅA UN DZIRKSTELĪTE

Reiz dzīvoja liesmiņa un dzirkstelīte. Abas gāja pastaigāties. Ceļā dzirkstelīti sāka mocīt slāpes un viņa gribēja padzerties, bet ūdens nekur nebija atrodams. Kādā vietā pamanīja jēra pēdu, pielijušu pilnu ar ūdeni. Dzirkstelīte nu saka:

— Māsiņ, es dzeršu!

Bet liesmiņa lūdz:

— Nedzer, noslīksi.

Dzirkstelīte viņai paklausīja, un abas devās tālāk meklēt ūdeni. Gāja, gāja un nonāca pie vērša pēdas, kas bija pielijuši ar ūdeni. Un atkal dzirkstelīte saka:

— Māsiņ, es dzeršu!

Bet liesmiņa viņu lūdz:

— Nedzer, noslīksi.

Te dzirkstelīte vairs nepaklausīja. Kā dzēra, tā arī noslīka.

Liesmiņa, palikusi viena, raud un nezina, ko iesākt. Aiztek pie vērša un dzied:

— Ej, vērsit, pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Bet vērsis saka:

— Kad mani jūgā jūgs, tad es iešu pēdu dzert. Liesmiņa aiztek pie jūga un dzied:

— Ej, jūdziņ, vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Jūgs saka:

— Kad cirvis mani cirtīs, tad es iešu vērsi jūgt. Liesmiņa aiztek pie cirvja un atkal dzied:

— Ej, cirvīt, jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Cirvis saka:

— Kad klints mani uztrīs, tad es iešu jūgu cirst. Liesmiņa aiztek pie klints un dzied:

— Ej, klintiņa, cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Klints saka:

— Kad upe mani apšļaks, tad es iešu cirvi trīt. Liesmiņa aiztek pie upes un dzied:

— Ej, upīte, klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Upe saka:

— Kad manī augs kārkls, tad es iešu klinti apšļākt. Nu liesmiņa aiztek pie kārkla un dzied:

— Ej, kārkliņ, upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Kārkls saka:

— Kad kaza mani grauzīs, tad es iešu upē augt. Liesmiņa aiztek pie kazas un dzied:

— Ej, kaziņa, kārklu grauzt, Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Kaza saka:

— Kad vilks mani piesis, tad es iešu kārklu grauzt. Liesmiņa aiztek pie vilka un dzied:

— Ej, vilciņ, kazu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Vilks saka:

— Kad strēlis mani šaus, tad es iešu kazu plēst.

Liesmiņa aiztek pie strēļa un dzied:

— Ej, strēlīt, vilku šaut,

Ies vilciņš kazu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Strēlis saka:

— Kad tīkls mani tvers, tad es iešu vilku šaut.

Liesmiņa aiztek pie tīkla un dzied:

— Ej, tīkliņ, strēli tvert,

Ies strēlītis vilku šaut,

Ies vilciņš kazu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt, Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert: Dzirkstelīte noslīkusi.

Tīkls saka:

— Kad pele mani grauzīs, tad es iešu strēli tvert.

Liesmiņa aiztek pie peles un dzied:

— Ej, pelīte, tīklu grauzt,

Ies tīkliņš strēli tvert,

Ies strēlītis vilku šaut,

Ies vilciņš kazu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Pele saka:

— Kad kaķis mani ķers, tad es iešu tīklu grauzt.

Liesmiņa aiztecēja pie kaķa, apskāva, nobučoja viņu, tad sāka d ziedīt:

— Ej, kaķīt, peli ķert,

Ies pelīte tīklu grauzt,

Ies tīkliņš strēli tvert,

Ies strēlītis vilku šaut,

Ies vilciņš kazu plēst,

Ies kaziņa kārklu grauzt,

Ies kārkliņš upē augt,

Ies upīte klinti šļākt,

Ies klintiņa cirvi trīt,

Ies cirvītis jūgu cirst,

Ies jūdziņš vērsi jūgt,

Ies vērsītis pēdu dzert:

Dzirkstelīte noslīkusi.

Kaķis uzreiz lēca no krāsns zemē un skrēja ķert peli, pele steidzās grauzt tīklu, tīkls steidzās tvert strēli, strēlis steidzās šaut vilku, vilks steidzās plēst kazu, kaza steidzās grauzt kārklu, kārkls steidzās augt upē, upe steidzās apšļākt klinti, klints steidzās trīt cirvi, cirvis steidzās cirst jūgu, jūgs steidzās jūgt vērsi, bet vērsis aizsteidzās un izdzēra savu pēdu. Dzirkstelīte atdzīvojās, sabučojās ar liesmiņu, un abas gāja uz mājām.

.

BĒRNU PASAKA

Vecenite gaja aitas ganīt. Ceļa satika akmeni.

— Kurp iedama? — akmens viņai vaicā.

— Aitas ganīt, — vecenīte atbild.

— Eima abi! — akmens saka.

— Eima! — Un abi gāja. Vecenīte — klibiks, klibiks, akmens — htilduks, bulduks — dodas uz priekšu. Ieraudzīja dzirksteli.

— Kurp iedami? — tā vaicā.

— Aitas ganīt. Eima kopā!

— Labs ir! Eima!

Vecenīte — klibiks, klibiks, akmens — bulduks, bulduks, dzirkstele — žvīks, žvīks. Satiek vēzi.

— Kurp iedami? — šis vaicā.

— Aitas ganīt. Eima kopā!

— Labs ir! Eima! — un vēzi paņēma līdzi.

Vecenīte — klibiks, klibiks, akmens — bulduks, bulduks, dzirkstele — žvīks, žvīks, vēzis — čabu, čabu. Ceļā satiek beku.

— Kurp iedami? — tā vaicā.

— Aitas ganīt!

— Ņemiet līdzi arī mani!

— Labs ir! Eima visi kopā!

Vecenīte — klibiks, klibiks, akmens — bulduks, bulduks, dzirkstele — žvīks, žvīks, vēzis — čabu, čabu, beka — pļeks, pļeks.

Tā visi aizgāja uz pļavu līdz aitu pulkam. Tur aitām bija nojume, kur gulēt naktī, un ganam būdiņa. Vecenīte apgūlās gultā, akmens uzvēlās uz jumta, beka atlaidās garšļaukus pie sliekšņa, vēzis uzrāpoja uz sola, bet dzirkstele ielēca pavardā pie oglēm.

Naktī laupītājs atnāca zagt aitas. Vispirms viņš gribēja iededzināt gaismu un sāka pūst dzirksteli. Tikko dzirksteli aiztika, tā šī uzšāvās laupītājam uz rokas un apdedzināja to. Zaglis nobijies lēca atpakaļ un apsēdās uz sola. Tur gulēja vēzis un ieknieba laupītājam tik sāpīgi, ka tas pārbīlī steidzās laukā pār slieksni, bet paslīdēja uz bekas un novēlās zemē. Akmens kā krita no jumta, tā ļoti sāpīgi iezvēla laupītājam.

Un tā laupītājs aitas arī nenozaga.

.

SVILGALVĪTIS UN SUŅUBURKŠĶIS

Dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņiem bija mazs putniņš — svilgalvītis. Reiz putniņš aizgāja pie suņuburkšķa un sacīja:

— Suņuburkšķi, suņuburkšķi, pašūpo mani!

Suņuburkšķis atbild:

— Nešūpošu.

— Ja tu nešūposi, tad es iešu pie kazas. Tā tevi nograuzīs, — svil-galvītis saka.

Putniņš aizgāja pie kazas:

— Kaza, kaza, nāc suņuburkšķi grauzt! Suņuburkšķis mani nešūpo! Kaza atbild:

— Neiešu.

Un suņuburkšķi grauzt negāja. Tad svilgalvītis devās pie vilka.

— Vilks, vilks, ej kazu ķert! Kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Vilks atbild:

— Neiešu.

— Tad es, — svilgalvītis saka, — iešu pie medniekiem. Tie tevi nošaus.

Svilgalvītis aizgāja pie medniekiem.

— Mednieki, mednieki, ejiet vilku šaut! Vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

— Neiesim, — mednieki atbild.

Tad svilgalvītis aizgāja pie grožiem.

— Groži, groži, ejiet medniekus siet! Mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Groži atbild:

— Neiesim.

Svilgalvītis aizgāja pie uguns.

— Uguns, uguns, ej grožus dedzināt! Groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

— Neiešu, — uguns atbild.

Tad viņš aizgāja pie ūdens.

— Ūdens, ūdens, ej uguni dzēst! Uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Ūdens atbild:

— Neiešu.

Tad svilgalvītis aizgāja pie vēršiem.

— Vērši, vērši, ejiet ūdeni dzert! Ūdens nenāk uguni dzēst, uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

— Neiesim, — vērši atbild.

— Es iešu pie milnas, — svilgalvītis saka.

Aizgāja pie milnas.

— Milna, milna, ej vēršus sist! Vērši nenāk ūdeni dzert, ūdens nenāk uguni dzēst, uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

— Neiešu.

— Ja tu neiesi, tad es iešu pie tārpa. Tārps tevi sagrauzīs.

Aizgāja pie tārpa.

— Tārps, tārps, ej milnu grauzt! Milna nenāk vēršus sist, vērši nenāk ūdeni dzert, ūdens nenāk uguni dzēst, uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Un tārps atbild:

— Neiešu.

Svilgalvītis beidzot aizgāja pie vistas.

— Vista, vista, ej tārpu knābāt! Tārps nenāk milnu grauzt, milna nenāk vēršus sist, vērši nenāk ūdeni dzert, ūdens nenāk uguni dzēst, uguns nenāk grožus dedzināt, groži nenāk medniekus siet, mednieki nenāk vilku šaut, vilks nenāk kazu ķert, kaza nenāk suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis mani nešūpo.

Tad vista metās tārpu knābāt, tārps — milnu grauzt, milna — vēršus sist, vērši — ūdeni dzert, ūdens — uguni dzēst, uguns — grožus dedzināt, groži — medniekus siet, mednieki — vilku šaut, vilks — kazu ķert, kaza — suņuburkšķi grauzt, suņuburkšķis — svilgalvīti šūpot.

.

LĒCAS

Pamuļķis puisis reiz aizgāja nest lēcas no piedarba uz klēti. Pie kaudzes paklāja maisu un saka:

— Lēcas, lēcas, visas ejiet manā maisā!

Neviena lēca nepakustējās un maisā negāja. Puisis dzird, ka nojumē skrapstinās peles, un saka:

— Peles, peles, nāciet šurp ēst lēcas, tās nenāk manā maisā!

Peles mierīgi skrapstinājās salmos, lobīdamas graudus no vārpām, un nenāca lēcas ēst.

Tad puisis devās pie runča un lūdz:

— Runci, runci, ej peles ķert, viņas neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Runcis tikko bija notiesājis sieru, gulēja uz siltā mūrīša un negāja peles ķert.

Puisis devās uz upmalu pie vītola un lūdz:

— Vītol, vītol, ej runci pērt, viņš neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Vītols mierīgi šalkoja un nekustējās ne no vietas.

Puisis devās pie kazas:

— Kaza, kaza, ej grauzt vītolu, viņš neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Kaza krūmājā plūkāja kārklus un negāja vītolu grauzt.

Puisis devās pie vilka:

— Vilks, vilks, ej plēst kazu, viņa neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Vilks nupat bija apēdis jēru, gulēja saulgozī zem egles un negāja kazu plēst.

Puisis devās pie medniekiem:

— Mednieki, mednieki, ejiet vilku šaut, viņš neiet kazu plēst, kaza neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Mednieki medīja zaķus un negāja vilku šaut.

Puisis devās pie uguns.

— Uguns, uguns, ej medniekus svilināt, viņi neiet vilku šaut, vilks neiet kazu plēst, kaza neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Uguns jauki sprakstēja malkā un negāja medniekus svilināt.

Puisis devās pie dīķa:

— Dīķi, dīķi, ej uguni dzēst, viņa neiet medniekus svilināt, mednieki neiet vilku šaut, vilks neiet kazu plēst, kaza neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Dīķis mierīgi ņirbēja un negāja uguni dzēst.

Puisis devās pie vērša:

— Vērsi, vērsi, ej izdzert dīķi, viņš neiet uguni dzēst, uguns neiet medniekus svilināt, mednieki neiet vilku šaut, vilks neiet kazu plēst, kaza neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Vērsis plūca zāli un negāja dīķi dzert.

Puisis devās pie rungas:

— Runga, runga, ej vērsi sist, viņš neiet dīķi dzert, dīķis neiet uguni dzēst, uguns neiet medniekus svilināt, mednieki neiet vilku šaut, vilks neiet kazu plēst, kaza neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Runga mierīgi stāvēja, pieslieta kaktā, un nekustējās ne no vietas.

Puisis devās pie ķirmjiem, kas skribināja satrupējušu sakārni:

— Ķirmji, ķirmji, ejiet rungu grauzt, viņa neiet vērsi sist, vērsis neiet dīķi dzert, dīķis neiet uguni dzēst, uguns neiet medniekus svilināt, mednieki neiet vilku šaut, vilks neiet kazu plēst, kaza neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Ķirmji tik skribinājās pa sakārni un negāja rungu grauzt.

Puisis devās pie vistām:

— Vistas, vistas, ejiet pie sakārņa knābāt ķirmjus, viņi neiet rungu grauzt, runga neiet vērsi sist, vērsis neiet dīķi dzert, dīķis neiet uguni dzēst, uguns neiet medniekus svilināt, mednieki neiet vilku šaut, vilks neiet kazu plēst, kaza neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Vistas bija saknābājušās miežus un negāja pēc ķirmjiem.

Puisis devās pie vanaga:

— Vanag, vanag, ej saplosīt vistas, viņas neiet ķirmjus knābāt, ķirmji neiet rungu grauzt, runga neiet vērsi sist, vērsis neiet dīķi dzert, dīķis neiet uguni dzēst, uguns neiet medniekus svilināt, mednieki neiet vilku šaut, vilks neiet kazu plēst, kaza neiet vītolu grauzt, vītols neiet runci pērt, runcis neiet peles ķert, peles neiet lēcas ēst, lēcas nenāk manā maisā!

Vanags bija izsalcis. Viņš klupa virsū vistām, vistas — ķirmjiem, ķirmji — rungai, runga — vērsim, vērsis — dīķim, dīķis — ugunij, uguns — medniekiem, mednieki — vilkam, vilks — kazai, kaza — vītolam, vītols — runcim, runcis — pelēm, peles — lēcām, un lēcas uzreiz sagāja puiša maisā.

PŪĶIS

Sensenos laikos dzīvoja kāds zemnieks. Viņš pierunāja pūķi, lai tas viņam nes graudus. Pūķis bija ar mieru, tikai lūdza, lai tam izcepot olu kulteni. Zemnieka sieva izcepa olu kulteni un aiznesa pūķim, bet zemnieks kambarī uz grīdas nolika muldu graudiem. Otrā dienā aiziet uz kambari, skatās — mulda līdz malām pilna graudu. Un kopš tās dienas pūķis allaž nesa un nesa graudus.

Tad zemnieks salīga kalponi, lai šos graudus maļ. Kalpone bija skaista un dēlam ļoti patika. Reiz viņš tēvam saka — ņemšot sev sievu. Bet tēvs viņam atbild:

— Ja esi noskatījies meitu, tad ņem. Arī mums būs labāk, nebūs jālīgst kalpone, nebūs lieki jāizdod nauda.

— Bet es gribu Martu, mūsu kalponi, — dēls paskaidroja.

— Vai tev pasaule nav bagataku meitu! — tēvs noskaitās. — Šai nav nekāda pūra, pati kalpone vien ir!

Tomēr dēls citu negribēja ņemt. Viņš gribēja tikai Martu. Tad tēvs viņam saka:

— Šī Marta ir briesmīgi slinka! Nu labi. Ja viņa samals visu malumu — visu muldu graudu, tad viņu varēsi ņemt.

Dēls nenocietās, gāja Martai talkā. Aizgājis uz kambari, skatās — viņa sakarsusi tā maļ, tā griež dzirnas, ka sviedri pil, bet graudi muldā kā nebeidzas, tā nebeidzas. Abi maļ vienu vakaru, maļ otru — un atkal tas pats. Tad Marta aiziet pie kādas vecenītes un saka:

— Nekādi nevaru samalt muldu graudu. Pilna un pilna, kaut gan abi ar saimnieka dēlu maļam.

— Labi, — vecenīte viņai saka. — Ej uz mājām, paņem jaunu māla podu, iededzini sveci un, aiznesusi pie dzirnām, apsedz ar podu. Pulksten divpadsmitos naktī podu noņem un, ieraudzījusi gaili, notver to aiz galvas, tikai nesit.

Kalpone aizgāja uz mājām un visu izdarīja tā, kā vecenīte viņu mācīja: paņēma sveci, aizdedzināja, nolika pie dzirnām un apsedza ar jaunu māla podu, bet pati sāka malt. Maļ un maļ, tomēr mulda kā pilna, tā pilna. Kad pienāca pulkstenis divpadsmit, kalpone noņēma podu un ieraudzīja uz muldas malas gaili, kurš no kakla ber graudus. Gribēja nosist gaili, bet atcerējās vecenītes vārdus un sāka mīļi lūgt:

— Kāpēc tu, gailīt, bez pārstājas ber graudus? Es nekādi tos nespēju samalt. Bet, ja nespēju samalt, tad saimnieks savam dēlam neļauj mani precēt. Es tik ļoti gribu būt viņam par sievu.

Tad gailis viņai saka:

— Izcep man kulteni no desmit olām. Tikko būsi izcepusi, pusnaktī ej malt, un viss būs tā, kā tu gribi.

Marta izcepa olu kulteni un vakarā to aiznesa uz kambari. Aizgājusi tūlīt ķērās dzirnas griezt, kad pēkšņi ieraudzīja: muldā vairs graudu nav. Atnāk saimnieks un vaicā:

— Vai tu, Marta, jau samali?

— Samalu, — meita atbild.

Bet saimnieks netic. Pats aiziet uz kambari, paskatās — mulda patiesi tukša. Viņš domāja, ka pūķis noskaities, un briesmīgi noskuma. Tad pagudroja, pagudroja un saka:

— Ja samali, tad vari iet pie vīra, tikai parādi savu pūru.

Marta aizgāja uz istabu, atvēra pūra lādi un sāka rādīt, bet pašai sirds dreb drebēdama. Viņas pūrs nebija liels: pie svešiem kalpojot, neko nevarēja sakrāt. Bet, tikko ņēmās cilāt savus audeklus, tā gala tiem nav. Jo vairāk ceļ ārā, jo skaistākus atrod.

— Nu, — saimnieks saka, — audekli tev ir. Tagad parādi savu naudu. Marta atvēra otru lādi, skatās — lāde pilna ar zelta naudu. Tagad

viņa atskārta, ka visu atnesis pūķis.

Kad zemnieks ieraudzīja Martai tik lielu pūru, viņš teica:

— Es redzu, ka tu esi manam dēlam piemērota sieva.

Dēls un Marta, to dzirdēdami, kļuva ļoti priecīgi un pēc divām dienām sarīkoja kāzas.

Pūķis arī pēc kāzām allaž dabūja olu kulteni, un jaunajam pārim viņš mantu nesa un nesa.

.

KĀ LAUMAS NABAGA SIEVAS BĒRNU ŠŪPOJA

Reiz dzīvoja kada nabaga sieva. Iedama rudzus pļaut, viņa bērnu nesa līdzi uz lauka, jo nebija pie kā atstāt. Aiznesusi noguldīja pie ciņa, bērns saldi aizmiga un klusi gulēja. Pievakarē sieva ātri steidzās uz mājām barot lopus un steigā aizmirsa, ka bērns palicis uz lauka.

Barodama lopus, atcerējās bērnu, bet domāja, ka vīrs pārnesīs, taču vīrs domāja, ka sieva jau pārnesusi. Sieva, redzēdama, ka vīrs bērnu nav pārnesis, nobijās. Viņa tumsā viena baidījās iet, jo laumas tajā laikā bieži klejoja apkārt un cilvēkiem nodarīja daudz ļauna. Sieva pasauca citus cilvēkus, lai viņu pavada. Visi jau pa gabalu dzirdēja aijāšanu:

— Čuči, guli, čuči, guli, Bērniņ aizmirstais!

Tur laumas, uz rokām šūpodamas, aijāja bērnu. Kad cilvēki nāca tuvāk, viņas izgaisa. Bērnu atrada skaisti apģērbtu, ar visādām mantām apdāvinātu. Un kāda balss teica:

— No tā audekla vīstokļa, kuru te noliku, sev un savai ģimenei tu griez un griez, cik vien vajag, tikai galu neskaties.

Laimīgā sieva paņēma bērnu ar visām mantām un pārnesa mājās.

To dabūja zināt viņas bagātā kaimiņiene un pie sevis domā: «Ja jau noskrandušam bērnam deva tik daudz skaistu mantu, tad es savējo bērnu, nomazgājusi un tīri apģērbusi, aiznesīšu — dabūšu vēl vairāk.»

Bagātā kaimiņiene nomazgāja, apģērba, aiznesa un noguldīja savu bērnu pie ciņa. Pārnākusi mājās, viņa atver logu un klausās, kā to aijās. Klausās, klausās un te dzird, ka bērns raud. Pēcāk viņa izdzirda niknu balsi:

— Čuči, guli,

Tīšām atnestais!

Pēc tam viss apklusa.

Bagātā sieva ar savu saimi un kaimiņiem gāja pārnest bagātību. Kādas šausmas viņa tur atrada! Bērns bija saplosīts gabalos.

Nabaga sieva ilgu laiku no vīstokļa grieza audeklu. Bet reiz nenocietās *n paskatījās galu — kopš šā brīža vīstoklis beidzās.

.

LAUMAS PAR VĒRPĒJAM

Reiz dzīvoja kāds zemnieks. Viņam bija dēls. Dēls uzauga un pārveda vedeklu.

Dēls reiz kaut kur aizbrauca, bet vedekla palika mājās. Bija sestdienas vakars. Kad satumsa, pie vedeklas atnāca sievas ar vārpstām un saka:

— Vai darbs mums būs?

Vedekla domāja, ka atnākušas vienkāršas sievas, un bija ar mieru dot viņām darbu. Bet sievas bija laumas. Vedekla sievām atnesa pa kodaļai linu, tās tūdaļ savērpa un saka:

— Atnes mums vairāk.

Vedekla atnesa visus linus. Tūdaļ visi lini bija savērpti. Pēc tam laumas sacīja:

— Dod mums vairāk darba!

Vedekla atnesa pakulas. Arī tās vienā mirklī bija savērptas.

Vedekla nobijās un saka:

— Gana jūs esat vērpušas, ejiet uz mājām!

Laumas atbildēja:

— Mēs neiesim, iekams visu tev nesavērpsim.

Vedekla atnesa pēdējās pakulas, bet pati aiztecēja pie kaimiņienes un pastāstīja, kādas viešņas viņu apciemojušas. Kaimiņiene saka:

— Ej mājās, aizdedzini vaska sveci, iedod tām kādas izsukas un saki: «Rītu zemē kaut kas tā brēc, ka visi lauki skan.»

Kad vedekla pārnāca mājās, iedeva viešņām kodaļu izsuku un iededzināja vaska sveci. Laumām nepatika vaska sveces gaisma, un tās sacīja:

— Nodzēs sveci, mums pietiek ar to pašu gaismu.

Bet vedekla saka:

— Un ko es dzirdēju?

Laumas vaicā:

— Ko tad dzirdēji?

Vedekla teica:

— Rītu zemē bērni brēc.

Laumas metās ārā klausīties brēkšanu. Vedekla pa to laiku aizbultēja durvis. Laumas, neko nedzirdēdamas, steidzās atpakaļ uz istabu, bet durvis bija aizbultētas. Laumas sacīja:

— Tava laime, ka esi tik gudra. Citādi mēs tavus matus savērptu!

To sacījušas, laumas tumsā nozuda.

.

PAPARDES ZIEDS

Kāds virs pusnaktī gājis pa mežu. Bijusi Jāņu nakts, kad zied īstā paparde. Tobrīd papardes zieds uzplaucis; vīrs, iedams garām, pieskāries šim ziedam, un tas aizkritis viņam aiz pastalu auklas. Vīrs uzreiz sācis it visu zināt. Viņš ieraudzījis, kas notiek raibajā pasaulē, ko dara mājinieki, saredzējis visas zemē paslēptās bagātības un aprakto naudu. Vīrs iedams noguris un apsēdies atpūsties. Sēdēdams sācis pāraut kājas. Kad āvis to kāju, aiz kuras pastalu auklas aizkritis papardes zieds, autu attinot, zieds nokritis zemē, un vīrs atkal neko lielu vairs nav zinājis.

.

KĀPĒC SAULE SPĪD DIENĀ, BET MĒNESS NAKTI

Sensenos neatminamos laikos, kad cilvēku pasaulē vēl nav bijis, kādā skaistā mājā dzīvojis Mēness un Saule. Viņi, kopā dzīvodami, tā Iemīlējušies viens otrā, ka apprecējušies un sagaidījuši meitu. Meitai devuši vārdu Zeme.

Daudzus jo daudzus gadus Mēness ar Sauli dzīvojis saticīgi, bet kādā jaukā dienā abi sanīdušies.

— Ja tev ir tik karsta daba, es tevi pametīšu, — Mēness Saulei sacījis.

— Ja tu arī turpmāk būsi tik auksts, es vairs nedzīvošu ar tevi, Saule atbildējusi.

— Labi, šķirsimies. Bet meita paliks pie manis, — Mēness teicis.

— Nē. Es meitu tev neatstāšu! Vai gribi, lai viņa, dzīvodama pie tevis, nosaltu? — Saule noskaitusies.

Abi devušies pie Pērkona un lūguši izšķirt viņu strīdu.

Pērkons uzklausījis Mēnesi un Sauli, tad dārdošā balsī sacījis:

— Lai notiek tā: Saule pa dienu uzraudzīs savu meitu Zemi, bet Mēness — pa nakti.

Tā viņi līdz šim pilda Pērkona gribu: no rīta līdz vakaram Saule pieskata savu meitu Zemi, bet no vakara līdz rītam — Mēness to auklē. Ja Mēnesim nav laika, tad Zemi apmirdz viņa māsas zvaigznes.

.

AKLAIS OSIS

Parasti ļaudis osi dēvē par aklo, jo tas plaukst vēlāk nekā citi koki un lapas ari nomet agrāk. Pavasari, kad plaukst citi koki, osis vaicā: «Vai plaukt jau ir laiks?» Koki zobodamies atbild: «Ko nu, vēl par agru, vēl nav laiks.» Paiet kādas dienas, un osis atkal vaicā, bet koki smiedamies atbild: «Ir gan muļķa koks, mēs jau sen esam izplaukuši, tikai šis vēl nevar sataisīties.» Tad osis steigā uzplaukst. Rudenī atkārtojas tas pats. Osis atkal vaicā: «Vai nomest lapas jau ir laiks?» — «Mums jau sen vairs nav lapu,» koki atbild, zobodamies par aklo osi, jo visiem vēl Ir lapas. Bet osis notic koku vārdiem un agrāk par citiem nomet lapas.

.

JONS UN KUNGS

Kādā tālā zemē dzīvoja nabaga vīrs, vārdu sakot, plikata. Viņam bija trīs dēli. Divi bija gudri, trešais — Jons — muļķis.

Tēvs nodzīvoja deviņdesmit gadu un nomira. Pirms nāves viņš savu mantu sadalīja dēliem. Vecākais dabūja tarbu, vidējais — cirvi, bet jaunākais — muļķis Jons — vāli.

Ko viņi lai iesāk? Vecākais dēls staigā apkārt, vāc tarbā visādus krāmus, ko tik var atrast, — tā arī iztiek. Vidējais dēls visur iet ar cirvi — skalda malku vai citu ko padara. Bet muļķim Jonam ar vāli nav nekāda darba. Kaimiņi viņu pamācīja:

— Tu salīgsti darbā pie kunga, citādi badā nomirsi.

Jons paklausīja kaimiņiem un salīga darbā pie kunga. Norunāja, ka kungs maksās vienu sietu pupu gadā. Labi vien ir.

Vispirms kungs sūtīja Jonu uzart tīrumu. Jons spiļarkla iejūdz vēršus un iet. Kungs viņam saka:

— Tagadiņ, Jon, tu apar tik, cik Petruška apskries.

Bet Petruška bija kunga tūce. Tā allaž gāja arājiem līdzi uz mežu vai tīrumu.

Jons devās art, un Petruška skrēja pa priekšu. Kur Petruška skrēja, tur Jons ara.

Jonam bija pavēlēts vakarā, kad viņš pārnāks mājās, vēršus novietot kūtī un pabarot ar sienu.

Līdzko satumsa, Jons pārnāca mājās un redz — vārti jau aizslēgti, bet vārtos ir caurums, pa kuru Petruška var ielīst. Petruška ielīda pagalmā un aiztecēja, kur šai vajag. Jons stāv pie vārtiem. Ko viņš lai dara? Atnesa cirvi, sacirta vēršus gabalos, lai varētu pa caurumu iebāzt pagalmā. Tāpat sacirta arī spīļarklu un pa gabalam iebāza pagalmā. Sacirsto spīļarklu atstāja turpat, bet vēršu gabalus sanesa kūtī un apkrāva ar sienu.

Mujķis Jons aizgāja pie kunga un saka:

— Tavu pavēli, kungs, es izpildīju. Cik Petruška apskrēja, tik uzaru. Vēršus ar arklu pārdzinu mājās, arklu atstāju pagalmā, bet vēršus novietoju kūtī un pabaroju ar sienu.

Kungs gribēja redzēt, kā Jons ar vēršiem un spīļarklu ticis pagalmā un kā vēršus pabarojis. Aizgāja uz kūti un skatās — vērši sacirsti gabalos, salikti kaudzē un apkrauti ar sienu. Bet spīļarkls sacirsts un pagalmā sakrauts grēdā.

Kungs atnāca pie Jona un saka:

— Tu, muļķi Jon, esi izputinājis mani.

Bet Jons atbild:

— Nē, kungs, neesmu izputinājis, varbūt vēl izputināšu.

Otrā dienā kungs muļķim Jonam saka:

— Tagad, Jon, ej un nokauj aitu!

Jons atbild:

— Es nezinu, kura kaujama.

Kungs saka:

— Kura skatīsies uz tevi, to arī nokauj.

— Labs ir.

Jons aizgāja uz kūti, atvēra durvis, visas aitas sāka skatīties uz viņu. Viņš pa vienai, pa vienai — un nokāva visas. Atnāca pie kunga un saka:

— Kungs, aita jau nokauta.

Kungs vaicā:

— Kura?

— Visas.

— Kāpēc tā?

— Tāpēc, ka visas skatījās uz mani, — Jons atbild.

— Tu, muļķi, esi izputinājis mani! — kungs iesaucas.

Bet Jons saka:

— Nē, kungs, neesmu izputinājis. Varbūt vēl izputināšu.

Pēc pāris dienām kungam jābrauc ciemos. Kungs ar kundzi saposās. Kad kungs sēdās ratos, viņš iedeva Jonam klēts atslēgu un saka:

— Še tev, Jon, klēts atslēga un sargā klēts durvis, lai neko nenozog. Kungs ar kundzi aizbrauca, bet Jons nostājās pie klēts durvīm. Viņam

apnika stāvēt, un viņš, paņēmis atslēgu, atslēdza durvis, atvēra un izcēla no eņģēm. Viņš baidījās, lai zagļi durvis nenozog, ja tās paliks pie klēts. Jons devās uz vakarēšanu un durvis aiznesa sev līdzi, bet klēti atstāja bez durvīm.

Atnāca zagļi un izzaga no klēts visu mantu. Atgriezās kungs, skatās — klētij nav durvju. Klētī vairs nav ne mantas, ne Jona. Te redz — Jons nāk un nes durvis. Kungs vaicā:

— Kur tu biji?

— Vakarēšanā, kungs.

— Bet kāpēc tu izcēli un aiznesi klēts durvis?

— Baidījos, lai tās nenozog. Tu, kungs, man liki sargāt klēts durvis, tāpēc es arī ņēmu tās sev līdzi.

— Tu, muļķi, esi izputinājis mani, — kungs saka.

Bet Jons atbild:

— Nē, kungs, neesmu izputinājis. Varbūt vēl izputināšu.

«Ko nu iesākt?» kungs domā pie sevis. «Mājās man nekā vairs nav, jāiet prom.»

Kungs sameklē divus maisus un tajos liek savu pēdējo iedzīvi. Vienā maisā liek kungs, otrā — kundze. Jons stāv un skatās. Kolīdz kungs pagriežas nost no maisa, Jons — špuks! — ielien kunga maisā. Kungs to pat nepamanīja. Vēl uzlika Jonam virsū dažādus krāmus un maisu aizsēja. Kungs un kundze maisus lika plecā un gāja prom no mājām. Kundze vēl pavaicāja:

— Nezi, kur palicis mūsu Jons?

Bet kungs saka:

— Lai viņš skrien ugunī, šis muļķis. Viņš mūs izputināja. Lai viņš mums vairs nerādās acīs.

Tā kungi gāja savu ceļu.

Viņi gāja cauru dienu. Pievakarē nonāca pie upes, nometa maisus no pleciem, abi aiz noguruma nokrita zemē, un kungs saka:

— Vai, kā piekusu, elpas trūkst!

Bet Jons maisā atsaucas:

— Man arī elpas trūkst, kungs!

Kungs vaicā:

— Kur tu, muļķi, esi?

Jons atbild:

— Es esmu maisā, kungs.

Kungs atraisīja maisu, Jonu izgāza no maisa un saka:

— Tu, muļķi, esi izputinājis mani.

Bet Jons atbild:

— Nē, kungs, neesmu izputinājis. Varbūt vēl izputināšu.

Kungs savai kundzei saka:

— Es gulšos te, tu gulies man blakus, bet muļķis Jons lai guļas malā. Kolīdz viņš aizmigs, es viņu sagrābšu un iemetīšu upē.

Jons visu to dzirdēja, lai arī kungs sacīja klusiņām. Kungs jau aizmiga, bet Jons nelaižas miegā, baidās, lai kungs viņu neiemet upē. Viņš uzcēlās un ielīda vidū starp kungu un kundzi. Nu kundze palika malā. Kā tikai kungs pamodās, tā — caps! — kundzi aiz apkakles un — plunkš! — upē. Kungs domāja, ka tas ir Jons. Kundze tā arī noslīka. Tad kungs saka:

— Tā tev, blēdi, vajag, tagad tu mani vairs neputināsi!

Bet Jons saka:

— Taisnība, kungs, taisnība. Viņa tevi vairs neputinās.

— Vai tu, muļķi, esi te?

— Te gan.

— Tu, muļķi, esi izputinājis mani!

Un Jons atbild:

— Taisnība, kungs, tagad gan esmu izputinājis.

Pēc tam Jons atstāja kungu pie upes, bet pats aizgāja savu ceļu.

.

PUTNU KARALIS

SEnos laikos putni norunāja sapulcēties liela, līdzena pļava un ievēlēt sev karali. Te atlaidās ērglis, stārķis, strazds, irbe, cielava, gulbis, cīrulis, zvirbulis un mazais zeltgalvītis.

Katrs gribēja būt par karali, bet pašam nepietika drosmes pieteikties. Visi čaloja un čivināja, kamēr stārķis, iepletis spēcīgos spārnus, sagudroja: kas visaugstāk pacelsies, tas ari būs karalis. Visi putni bija ar mieru.

Tikko stārķis, dodams zīmi, noklabināja ar knābi, putni kā mākonis cēlās gaisāI Drīz vien irbe pirmā noplakšķēja uz zemes, arī vista nolaizdamās gandrīz izmežģīja kājas. Un pārējie putni, lai gan lidoja, cik jaudāja, tomēr necik ilgi nenoturējās gaisā un cits pēc cita noguruši laidās lejā.

Tikai stārķis ar ērgli pacēlās tik augstu, ka gandrīz nebija saredzami. Beidzot nogura arī stārķis. Ērglis, palicis viens, sāka gavilēt:

— Esmu karalis! Esmu karalis! Kas prot lidot augstāk par mani?

— Es! — zeltgalvītis iečivinājās viņam pie pašas auss un uzlidoja augstāk par ērgli. — Es esmu karalis!

Izrādās, ka šis, gudrinieks, kad putni cēlās gaisā, bija notupies ērglim uz muguras un gaidījis, kamēr tas nogurs. Ērglis vēl mēģināja pārspēt zeltgalvīti, bet kur nu! Vai nogurušais var panākt žirgto?

Tā mazais putniņš ar viltu visus pārspēja un kļuva par karali. Tomēr zeltgalvītis, nokaunējies par savu viltību, kopš tā laika ložņā pa krūmiem, un visi putni, to ieraudzījuši, sauc:

— Karalīti, zeltgalvīti! Karalīti, zeltgalvīti!

.

ĶESTERIS PAR SVĒTO JURĢI

Kādā baznīcā bija apzeltīts vai pat no tīra zelta darināts svētā Jurģa tēls. Šis tēls kārdināja ne vienu vien prāvestu un ķesteri. Prāvests jau sen to būtu pārdevis, bet viņš baidījās no ķestera, kurš tūdaj visiem paziņotu, ka prāvests pārdevis svēto Jurģi. Tas ļaudīs modinātu sašutumu pret prāvestu. Taču prāvests negrib rādīt sliktu priekšzīmi savām avīm, kuras viņš gana šajā asaru ielejā, pats sēdēdams kalniņā pie paradīzes vārtiem. Ķesteris tāpat, baidīdamies no prāvesta, uz savu roku nevar iztirgot svēto Jurģi.

Reiz šajā draudzē ieradās vecs dvēseļu gans, mācītāju vadītājs — dekāns, kura pārziņā bija desmit prāvestu, bet galvā vairāk prāta nekā desmit prāvestiem kopā. Šis dekāns bija vārdā Strazds. Viņš pazemīgi kalpoja Kristum, bet naudu krāja bankās. Viņš raustln rausa naudu no savām avīm, to skaitīja augām dienām un naktīm.

Tikko Strazds pirmo reizi iegāja baznīcā, tūdaļ viņš pamanīja uz altāra svēto Jurģi. Dekāns aši sagudroja sūtīt svēto uz citurieni. Viņam kļuva žēl svētā Jurģa, tāpēc tūlīt apsolījās to atbrīvot no grūtā pienākuma — altāra sargāšanas.

Strazds pasauca ķesteri un saka:

— Vai redzi svēto Jurģi?

— Redzu, — ķesteris atbildēja.

— Uzmanīgi nocel viņu no altāra, skaisti sakārto ratus un ieliec Jurģi iekšā. Jurģis jāsūta uz debesu valstību, jo viņš savu darbu šeit jau padarījis. Es pagādāšu labas vakariņas un šonakt atvadīšos no viņa, — Strazds ķesterim paskaidro.

Ķesteris brīnījās, ka baznīcā bijis dzīvs svētais, kurš, savu darbu šeit padarījis, tagad ceļos uz paradīzi. Taču ķesterim bija piekodināts nevienam to nestāstīt, ka svētais Jurģis ceļo prom, tālab viņš klusēja.

Strazds svēto Jurģi aizveda uz pilsētu un pārdeva par veselu maisu naudas. Drusku naudas iedeva arī ķesterim, piebilzdams:

— Kad pienāks divdesmit trešais aprīlis, mēs noturēsim aizlūgumu par svēto Jurģi. Tev būs jāstāv uz altāra svētā Jurģa vietā. Tikai nevienam par to nebilsti ne pušplēsta vārda. Ja tu kādam izpļāpāsi, tad dievs tevi iemetīs ellē un nebūs tāda mācītāja, kurš tev piedotu šo grēku.

Pienāca divdesmit trešais aprīlis — svētā Jurģa diena. Ķesteris, saģērbts svētā Jurģa drēbēs un aplīmēts ar zeltītu papīru, stāvēja uz altāra. Kad ļaudis pamanīja, ka svētais Jurģis atgriezies baznīcā, — sanesa un sakrāva uz altāra daudz olu, šķiņķu un citu ēdamo. Strazds notur dievkalpojumu, bet ļaudis skaita lūgšanas pie svētā Jurģa altāra.

Svētais Jurģis, stāvēdams kopš agra rīta, bija ļoti izsalcis un sāka ēst uz altāra noliktos ēdienus. Kad ļaudis pamanīja, ka svētais Jurģis ēd, viņi domāja, ka noticis brīnums. Visi tagad drūzmējās pie paša altāra, gribēdami labāk ieraudzīt šo brīnumu, kaut arī Strazds bija noteicis, ka tie cilvēki, kas svētajam Jurģim neatnesīs dāvanas, nedrīkstēs tēlam tuvoties. Ļaudis drūzmēdamies un grūstīdamies burzmā apgāza sveces, kas dega uz altāra, un tā pielaida uguni svētā Jurģa drēbēm. «Svētais», nespēdams izturēt karstumu, metās prom no altāra un pār ņudzekli Izmuka no baznīcas. Ne vienam vien ķesteris salauza kaulus, jo viņš bija dūšīgs liela auguma vīrs.

Nu ļaudis, ieraudzījuši vēl lielāku brīnumu, skrēja pakaļ svētajam Jurģim. Svētais pēkšņi nozuda — ielīda baznīcas pagrabā un ieslēdzās.

Baznīcā palika tikai Strazds ar dažiem ubagiem, jo visi pārējie cilvēki aizsteidzās meklēt svēto Jurģi.

Pienāca svētdiena. Strazds uzkāpa kancelē un kliedza pilnā kaklā:

— Jūs, bezdievīgie, kas esat pārdevušies velnam, gaužām maz ēdiena atnesāt svētajam Jurģim un to pašu pēcāk gribējāt atņemt! Jūs, grēcīgie, kāpāt uz altāra un pielaidāt uguni viņa miesai! Svētais Jurģis aizbēga un nekad vairs nenāks atpakaļ, bet dievs no debesu valstības viņu bija sūtījis atpestīt jūs! Tagad lāsts gulstas pār jums! Saziedojiet daudz naudas un nopērciet svētā Antona tēlu, tad dievs piedos jums tādu nekrietnību — svētā Jurģa padzīšanu!

.

KĀPĒC DZEGUZE BĒRNUS NEPERĒ

SEnos laikos dzīvojis ļoti liels un briesmīgs putns Skuks. Tas ķēris un rijis visus pārējos putnus. Beidzot Skuks visā pasaulē izķēris putnus, vēl palicis tikai neliels bariņš. Dzīvi palikušie putni sapulcējušies kopā un noslēpušies lielā biezoknī, kurā Skuks nespējis iebāzt ne savu knābi. Skuks lidinājies ap biezokni, glūnējis, vai kādu nenoķers, ja vien izlīdīs ārā, bet neviens nerādījies, un viņš putniem neko vairs nevarējis izdarīt. Kopš tā laika Skuks pazudis, bet putni vēl arvien neesot iedrošinājušies atstāt biezokni, jo baidījušies, vai Skuks neesot kur paslēpies. Tā putni dzīvojuši ilgu laiku, neredzēdami briesmīgo putnu, tomēr neviens negribējis iet pirmais paskatīties, kur Skuks palicis. Beidzot dzeguze izrādījusies visdrošākā. Viņa sacījusi: «Labi, es iešu paskatīties Skuku, tikai tas no jums, kura ligzdā es iedēšu olu, lai perē un audzē manus bērnus, ja Skuka nagos es dabūšu galu.» Visi putni bijuši ar mieru, un dzeguze aizlidojusi meklēt Skuku. Viņa to atradusi beigtu purvā. Skuks gulējis ar uzpūstu vēderu. Dzeguze aiz priekiem nolaidusies tam uz vēdera, izslējusies un sākusi līksmi klaigāt: «Skuks, Skuks, Skuks! Kūka, kukū, kukū!» Visi putni izlidojuši no biezokņa un bijuši brīvi. Kopš tā laika dzeguze vairs neperē savus bērnus — viņai izperē citi putni, kuru ligzdā viņa iedēj olu. Bet dzeguze, visiem atgādinādama toreizējos priekus, katru pavasari kūko.

f

CĪRULIS UN KRUPIS

Kadreiz dievs sadomājis radīt cīruli, paņēmis mala piku un metis gaisā. Māla pika pārvērtusies par cīruli, tas savēcinājis spārnus un sācis dziedāt. Velns tupējis uz akmens, visu to redzējis un tāpat gribējis iztaisīt sev putniņu. Paņēmis saujā dubļu piku un metis gaisā. Dubļu pika nokritusi zemē, palīdusi zem akmens un sākusi kurkstēt. Tā bija pārvērtusies par krupi.

.

STRĪDS PAR TRIM KLAIPIEM

Badadzeguze kādreiz no griezes aizņemas maizi. Pecak atdeva divus klaipus. Grieze prasa trīs: tik esot ņēmusi. Liecinieku abām nav. Norunāja, ka strīdu izšķirs dzeguze. Tā negrib iemantot ne griezes, ne badadzeguzes dusmas, tāpēc saka: «Man nav nekāda gudrā galva, varu kļūdīties. Drīz vien izperēšu bērnu, kad tas uzaugs, tad izšķirs jūsu strīdu.» Bet dzeguze negrib iejaukt bērnu neizdibināmā strīdā, tāpēc pati bērnus neperē — viņa olas dēj cielavas ligzdā. Tikai badadzeguze ar griezi gaida, kad dzeguze izšķirs viņu strīdu, un nemitīgi ķīvējas: viena saka — div, div, otra — trīs, trīs. Bet dzeguze aiz priekiem, ka gudri piemānījusi abas, kūko un tik pasmejas.

:

SIKSPĀRNIS, DADZIS UN TILBĪTE

Sensenos laikos sikspārnis, dadzis un tilbīte reiz salīguši kuģi un devušies pāri jūrai pirkt preces. Bet sikspārnim pašam naudas neesot bijis, tāpēc aizņēmies no kaimiņiem. Kad aizceļojuši pāri jūrai, tur sapirkuši es milzum daudz preču: sikspārnis — nezinu, kādas pircis, dadzis nopircis visvisādas vilnas drānas, bet tilbīte pirkusi dārgus dimanta akmentiņus. Savus pirkumus iekrāvuši kuģī un ceļojuši uz mājām, bet kuģis nogrimis ar visām precēm, tomēr paši izglābušies. Un viņi šo nelaimi nespēj aizmirst. Sikspārnis, nevarēdams atdot parādus, vēl šobaltdien slēpjas, lai nesatiktu tos, no kā naudu aizņēmies, — tāpēc nelido pa dienu, bet tikai naktī. Dadzis vēl tagad sētmalēs un ceļmalās glūn, vai neieraudzīs savas vilnas drānas. Ja kāds iet garām, dadzis allaž ķeras pie apģērba un aptausta, vai nevalkā viņa drānu. Arī tilbīte skraida pa upmalām un meklē savus dārgakmeņus.

KĀDĒĻ KURMIS PA CEĻU NESTAIGĀ

Reiz zvēri bija norunājuši taisīt ceļus. Kurmis aiz sava laiskuma sacīja:

— Man ceļa nevajag, es allaž pa zemes apakšu staigāju.

Tādēļ tagad, tikko kurmis uznāk uz ceļa, viņš nevar cietajā zemē ielīst, apgāžas ar īsajām kājām gaisā un nobeidzas.

.

VARDES UN SAULE

Vardes reiz bija saklausījušas valodas, ka saule precoties. Tas sapulcējās kopā un kvarkst: «Kur tas dzirdēts? Mums nebūs vairs dzīves! Jau tagad saule vasarā iztvaicē strautus un purvus. Kad viņa apprecēsies un sāks audzināt bērnu baru, tad visi kopā tā svilinās un tveicēs, ka sausa vieta paliks ne tikai strautu un purvu, bet ari upju un ezeru vietā. Iesim pie dieva sūdzēties!»

Kā vardes izlēma — kvā, kvā! — tā arī darīja. Kvarkstēdamas devās pie dieva. Tikai dievs, kā par spīti, nebija atrodams mājā.

Tikko saule dabūja zināt, ka vardes gājušas pie dieva sūdzēties, tūdaļ briesmīgi noskaitās un sacīja: «Visu pasaulē es sildu un sildīšu, tikai mans siltums vairs neskars šīs riebekles!» Vardes atskārta gan, ka nelāgi rīkojušās, tāpēc no saules sāka baidīties un kaunēties. Arī tagad vardes kvarkst tikai pēc saules rieta, bet saules siltums tās nesilda nemaz.

.

VILKS PAR BAJĀRU

Vilks dižojas, ka šis esot celies no bajaru dzimtas, bet suns to joprojām saukāja par lauki. Reiz vilks atnesa dokumentus, ka šis neesot nekāds lauķis, un lika sunim tos izlasīt.

Suns nebija skolots, tāpēc visus papīrus aiznesa kaķim. Tobrīd kaķim nebija vaļas lasīt un tas dokumentus nolika uz krāsns. Dokumenti bija taukaini. Peles tos atrada un sagrauza sīkās driskās.

Vilks atnāca pie suņa un prasīja, lai atdodot dokumentus. Suns gāja pie kaķa. Kaķis uzkāpa uz krāsns un trāpījās taisni tad, kad peles grauza dokumentus. Kaķis klupa virsū pelēm, suns — kaķim. Bet vilks, kad satiek suni, allaž prasa, lai šis atdodot bajāra dokumentus.

Tā vēl šobaltdien tie visi dzīvo naidā. Kaķis nozvērējās: kur tikai satiks peli, tūdaļ ēdīs nost. Arī suns vēl arvien ir sirdīgs uz kaķi: kā ierauga kaķi, tā metas šo vajāt. Vajātais kaķis skrien un skrien — aizvien vēl meklē dokumentus.

LIETUVIEŠU TAUTAS PASAKAS

Tāpat kā katrai tautai, ari lietuviešu tautai ir sava folklora, kas radusies ilgi pirms Iespiestās literatūras parādīšanās. Tautas dziesmas, pasakas un teikas ceļoja no mutes mutē cauri paaudžu paaudzēm. Sevišķi sapņainā, maigi liriskā «daina» ar stiepto melodiju kopš seniem laikiem Lietuvā laidusi dzijas saknes, aizēnojot tautas mutvārdu daiļrades pārējās formas un lielā mērā ietekmējot lietuviešu literatūras un mākslas raksturu. Citāds stāvoklis ar pasaku — tās ietekme ir mazāk manāma.

Tomēr ari pasakas pauž tautas centienus un intereses, to pamatdoma ir skaidra un vienkārša: uz zemes nedrīkst būt netaisnība un pārestība, jāizzūd Jaunumam un viltum, jāvalda taisnībai un patiesībai. Liela pasaku gudrība atklājas, izvirzot pirmajā vietā darbu. Darbs ir pasaku varoņu — cilvēku vērtības mēraukla: nesaudzīgi tiek nosodīti muižnieki, budži, mācītāji un viņu kalpi, tiek nicināti liekēži un dīkdieņi, un, otrādi, tiek celti goda un apbalvoti patiesie darba darītāji — zemnieki, zvejnieki, amatnieki. Pat karalis, ar kuru pasakas beigās varonis saradojas, apprecēdams viņa meitu, šeit nenozīmē nekādu īpaši privileģētu stāvokli, bet tikai tradicionālo pasakas varoņa cildinājumu, augstāko novērtējumu, kādu izpelnījies šis nesavtīgais, izpalīdzīgais un labais jauneklis.

Pasakas pēc sava rakstura nav tik norobežotas, izolētas kā citi folkloras žanri. Tas savij vietējās sadzīves un mitoloģijas elementus ar starptautisko pasaku arsenālu, aizvēsturiskās pagātnes detaļas ar citu — vēlāku laikmetu atspulgiem. Nacionālā savdabība atklājas tikai atsevišķu dzīves nozaru spilgtākā atsegsmē: lietuviešu brīnumpasaku reālais pamats ir zemkopja un zvejnieka dzīve. Pasaku varoņi ir vienkārši cilvēki bez tituliem un goda zīmēm — bārenīte, nabaga ļaužu dēls vai tāpat vien «jauneklis». Atmiņā paliek mitoloģisko būtņu savdabīgie tēli: lauma — vērpēju palīdze, bērnu audzinātāja, bet reizē arī untumaina un stihiska būtne, kas iemieso neapvaldītu dabas spēku varu; tāpat savdabīgs ir lietuviešu velns — nekāds gudrais, toties visai uzbāzīgais «jaunskungs», kas reizēm ir ļoti stiprs un cilvēkam gandrīz vienmēr noderīgs; pasakās retāk sastopama pērkona personifikācija — Pērkons (pasaka «Namdaris uzvar raganu, Pērkonu un velnu»). Ikvienas tautas pasakās savdabīgu atspulgu atstāj jaunāko laiku sadzīves detaļas, kas radušās, pasakam pārveidojoties vēstures gaitā.

Lietuviešiem ir arī tādas pasakas, kas citur nav dzirdētas. Interesantākās no tām — pasakas par zalkti, kuru atsevišķi varianti sastopami arī latviešu folklorā. Pasaka «Egle — zalkšu karaliene» pauž neizsakāmi dziļu un cildenu jēgu. Pasakas fantastiskajā pasaulē paceļas gaišs, poetizēts sievietes — iecienītas pasaku varones tēls. Sievietes, kā parasti, apveltītas ar labu raksturu, sirdsšķīstību un skaistu ārieni. Viņas ir pašaizliedzīgas, veic varonības pilnus darbus savu tuvinieku labā: dodas tālā ceļā, apņemas deviņus gadus nebilst ne vārda, pat nāve uz sārta viņas nespēj iebiedēt (pasaka «Divpadsmit brāļu — divpadsmit melnu kraukļu»). Arī pasaka «Egle — zalkšu karaliene» stāsta par smalkjūtīgas, mīlošas zvejnieka meitas, uzticīgas sievas un mātes morālisko stiprumu. Tomēr šī pasaka atšķiras no daudzām citām ar to, ka šoreiz skaistās tikumiskās īpašības nedz viņai, nedz viņas bērniem neatnes laimi.,. Pasakas varoņu drūmais liktenis epilogā saistāms ar primitīvo reliģisko ticējumu atbalsīm. Zalktis, ar kuru apprecējās Egle, senajā Lietuvā allaž tika turēts vispārējā cieņā — kā senču gars, ģimenes aizgādnis, kas sarga cilvēkus un mājas, kurās viņi dzivo. Tādēļ viņš tiek barots un mīlēts: pēc ļaužu nostāstiem, ja zalkti nosit, māju piemeklē nelaime. Vispārējā cieņā tika turēti un uzskatīti par svētiem arī koki, par kuriem pārvēršas pasakas varoņi (Egle un viņas bērni — Ozols, Osis, Bērzs un Apse). Visi šie pagāniskie elementi ienes pasakās savdabīgu, mitoloģiski skarbu kolorītu. Traģiskais epilogs cildina uzticīgās Egles dvēseles skaistumu un visam stāstījumam piešķir emocionālu noskaņu. Pasakas traģisms tiešām nav izdomāts — tas bija īstenībā pārbaudīts, lai arī nonāca pretrunā ar tradicionālo prasību pēc laimīgām beigām. Tā nav nejaušība, ka pasakas beigas, kad Egle nolād savus bārabērnus, nodevējai Apsītei teiktie vārdi tiešām atgādina žēlas raudas. Sājā pasakā, tāpat kā tautas raudu dziesmās, kā līgavas liriskajā žēlabu dainā, dziļi izprasts sievietes rūgtais liktenis tādā sabiedriskajā iekārtā, kas balstās uz beztiesību un ekspluatāciju.

Tā popularitāte, kādu pasaka par Egli iemantojusi tautā, kā arī pasakā ietvertā morāle un mākslinieciskā viengabalainība jau sen saista dzejnieku un mākslinieku uzmanību. Ievērojamā dzejniece Solomeja Neris un dzejnieks V. Mikolaitis-Putins ir sacerējuši poēmas, par šo tēmu R. Antiņš darinājis skulptūru Palangā, E. Balsis radījis baletu un pēc šā baleta Izveidojis filmu.

Emocionālā noskaņa raksturīga arī daudzām citām lietuviešu brīnumu p a s а к <i m. īpašs siltums jūtams šajā krājumā ievietotajās pasakās par bārenīti Sigutl un viņas uztic amo palīdzi gotiņu («Sigute», «Govs par vērpēju»), par brāļu un māsu savstarpējo pieķeršanos («Deviņi bāiiņi un viena māsa», «Bārenīte Elenīte un viņas brālitis avēntiņš»). Sirsnīgas simpātijas, kas pavada nelaimīgo varoni, īantastisko sižetu padara dzīvāku un dod tam jēgu. Bet cik daudz smalkas atjautības un bezrūpīga brašuma slēpjas īsajā pasaciņā «Bārenis un milzis»! Mazais bārenis veiksmīgi sacenšas ar niknu un varenu pretinieku, un šis brašums un lepnuma gars izpaužas ne tikai varoņa paveiktajos darbos, bet visā pasakas stilistiskajā audumā, kas izraibināts ar visdažādāko nokrāsu deminutīviem, kurus tulkojumā grūti pat atveidot.

Vispār lietuviešu brīnumu pasaku dzejiskā tehnika, izņemot šo vienīgo piemēru visā folkloras prozā, nav visai komplicēta. Samērā vienkāršāka ir pasakas kompozīcija, tai nav raksturīgs, piemēram, tāds patstāvīgs sākums kā krievu pasakās, visai reti sastopamas izvērstas, interesantas beigas. Ja tādas beigas arī pieliktas, tad tās allaž ir komiskas, pasvītroti hiperbolizētas un atgādina, ka it viss, par ko stāstīts, ir tikai pasaka un nevis īstenība. Šajā ziņā interesantas un izdomā bagātas ir tā sauktās melu pasakas, piemēram, «Vaska ķēvīte un biešu ratiņi», «Vēzis par dziedātāju», «Divi meļi» un citas. Lietuviešu pasakas ļoti bieži sastopami dzejiski iespraudumi, kas izteic varoņu jūtas un pārdzīvojumus, šis rindiņas iespējams arī dziedāt, tām ir sava melodija. Daudzas pasakas ir viscaur vārsmotas, un tās tiek dziedātas, nevis stāstītas. Dziedamās pasakas Ir vienas no visinteresantākajām un raksturīgākajām lietuviešu stāstāmās folkloras parādībām.

Ar ista komisma talantu tika stāstītas sadzīves pasakas. Šeit ass konflikts samezglojas zemnieku un muižnieku, kalpu un saimnieku starpā. Ekspluatatoram, kas savai alkatībai nezina nekāda mēra, pretī tiek nostatīts spēcīgs, atjautīgs un gudrs kalps, visbiežāk nelabojams jokupēteris, kas kunga mājās nodara daudz jauna, reizēm pat padzenot viņu pašu prom. Asa, nicinājuma pilna satīra šausta kunga vismuļķīgākos untumus un iegribas: par to, ka muižnieks negrib dot savam kalpam uzturu, kalps nobeidz visus kunga lopus un beigu beigās nokrata no sava kakla arī pašu muižnieku. Muižnieks ņirgājas par Jonu, bet Jons, tam atmaksādams, nosit kunga zirgus («Jons un kungs»). Šeit, protams, ir daudz fantāzijas un pasakas nosacītības, tomēr reizē slēpjas arī ļoti labi saprotamais stāstītāja īgnums pret patvaļu un necilvēcību, jo tautā vēl līdz šim saglabājušās dzīvas atmiņas: muižnieks varējis dzimtcilvēku mainīt pret suni, bet nosprāgušu kuci spiedis apraudāt kā nelaiķi: meitām augļu dārzā, noņemot ražu, licis dziedāt, lai viņas nevarētu ēst ābolus, bet pusaudžiem uz mutes uzlicis uzpurņus, lai viņi, zirņus novākdami, kādu sauju slepus neiebērtu mutē. Radīdama neiedomājamas un paradoksālas situācijas, pārspīlēdama ienīstā kunga tēlu, pasaka pasvītro ne tikai necilvēcisko kungu cietsirdību, bet arī tādas cietsirdības bezjēdzību un absurdo būtību. Lūk, kāpēc apķērīgie nebēdnieki, kas pieveic bargos kungus, kļuvuši par tautas pasaku iemīļotiem varoņiem!

Dziļas gudrības, maiguma un siltuma cauraustas ir īsās pasaciņas par dzīvniekiem — gailīti un vistiņu, kaķi un zaķi, vilku un lapsu. Pasakās par dzīvniekiem tiek aizstāvētas vājo un nevainīgi cietušo tiesības, tiek nosodīti šīs pasaules varenie. Zvēri, kas darbojas HetuvleSu pasakās, pēc sava rakstura ir līdzīgi latviešu, krievu vai baltkrievu pasakās sastopamajiem zvēriem: zaķis, izrādās, ir liels drosminieks, bet kaķis pat visstiprāko meža zvēru acīs var kļūt par īstu briesmoni!

Ja sīko zvēru un dzīvnieku savstarpējās attiecības zināmā mērā atgādina pašu zemnieku attiecības, tad plēsoņas vilka un lapsas izdarības no cilvēka viedokļa nav saskaņojamas ar čakluma un godīguma normām. Vilkam nav pacietības gaidīt, kamēr uzaugs rudzi un varēs izcept maizi («Kā vilks sadomāja maizi cept»), bet lapsa savu viltību, acīm redzot, būs aizguvusi no baznīcā sludinātās liekulības («Vilks un lapsa»).

Humors ir dzīvnieku pasaku nešķirama īpašība, kas padara skaidrāku to alegorisko raksturu, bet stāstījumam piešķir vieglumu un dabiskumu pat tad, kad tiek skartas svarīgas sociālās dzīves parādības. Piemēram, ļoti populārajā pasaciņā «Kā gailītis kunga muižu grāva» gailītis iet nodibināt taisnību — aizstāvēt vecīti, kuram kungs, atņemdams dzirnas, nodarījis pārestību. Uzmundrinādams sevi cīņai, viņš atkārto vienu un to pašu dziesmiņu, kurā apgalvo: «Es šo muižu sagraušu, pašu kungu padzīšu.» Nav šaubu, ka šajā humoristiskajā situācijā slēpjas daudz lielāka dzīves jēga, kas sniedzas pāri pasakas fantāzijas robežām un sasaucas ar to nesatricināmo apņēmību, ar kādu zemnieki postīja un dedzināja muižas, pulcēdamies cīņai pret saviem apspiedējiem. Un cik daudz atjautīgas ironijas ir pasaciņā «Ezis un kungs», kurā lielībnieks kungs ir piemērots pāris nevis kādam citam, bet pašam ezim! Ezis lepnībā un uzpūtībā nepiekāpjas ne mazākā mērā, bet ar katru vārdu arvien sāpīgāk aizvaino kunga patmīlību un godkārību, tā atriebdamies kungam, kas atņēmis viņam vienīgo grasi. Dinamiskais stāstījums, asās, atjautīgās replikas, kuras trāpīgi raksturo personāžu, — tās ir īsta mākslinieciska humora īpašības, ar kurām šī pasaka izceļas pārējo vidū.

Sājā krājumā sniegtās pasakas ņemtas no dažādos laikos izdotajiem pasaku krājumiem, lai latviešu lasītājs iespējami plašāk varētu iepazīties ar kaimiņu tautas stāstāmās daiļrades dažādību un bagātību. Izvēlēties pasakas nebūt nav viegls uzdevums. Lietuvas PSR Zinātņu akadēmijas Lietuviešu valodas un literatūras institūtā glabājas apmēram 45 000 pierakstu, un katru gadu šis plašais pasaku fonds tiek vēl papildināts.

Lietuviešu tautas pasaku, tāpat kā citu folkloras bagātību vākšana un publicēšana visos vēstures laikmetos bija viena no progresīvākajām un nozīmīgākajām kultūras dzīves tendencēm. Taisnība, ilgu laiku tie bija tikai atsevišķi izņēmuma gadījumi — dažas teikas, kas iekļuvušas jau senajās hronikās, pieminējumi par dziesmu izpildījumu un viens otrs dziesmas fragments vēstures hronikās. Carisma apstākļos, kad kultūras dzīve Lietuvā aktivizējās, folkloras izdevumu tāpat nebija daudz un tiem bija gadījuma raksturs, bet bieži vien tie vispār neieraudzīja dienas gaismu. Tā savā laikā nebija iespējas publicēt lietuviešu rakstnieka — progresīvā sabiedriskā darbinieka un apgaismības pārstāvja S. Daukanta 1835. gadā sastādīto krājumu «Masu pasakas», arī lielākais pasaku izdevums — J. Basana-viča krājums septiņos sējumos tika sagatavots nevis Lietuvā, bet Bulgārijā un publicēts ar Amerikas lietuviešu palīdzību.

Šodien Lietuvā folkloras vākšana, pētniecība un izdošana gūst arvien plašāku vērienu. Katru gadu masu metienos nāk klajā visdažādākā rakstura pasaku grāmatas vismazākajiem lasītājiem, parādās pasaku dramatizējumi teātros, arī pēc pasaku motīviem tiek veidoti oriģināldarbi. Iznācis J. Dovīdaiša sakārtots krājums, kurā apkopotas pasakas ar dziedamiem iespraudumiem, zinātniski sagatavots plašs «Lietuviešu folkloras» III sējums, kurā publicētas raksturīgākās dzīvnieku un brīnumu pasakas.

Pasaka bija noderējusi kā vārda mākslas paraugs visiem ievērojamākajiem lietuviešu rakstniekiem, sākot ar literatūras klasiķi K. Donelaiti, S. Staneviču un citiem. Pasaku motīvi, stils un noskaņa skaidri jūtama lielākās lietuviešu padomju dzejnieces Solomejas Neris daiļradē. Viņa, starp citu, pati rediģējusi un publicējusi pasaku grāmatu. Tomēr neviens tik labi nav izpratis tautas pasakas naivo valdzinājumu un nav pratis tik talantīgi un pa jaunam tās pārstāstīt kā Petrs Cvirka, lielais folkloras pazinējs. Viņa pārradītās pasakas un oriģināl-pasakas ar savu sirsnīgo patriotismu («Nemunas novada pasakas») kļuvušas par savdabīgu literāru paraugu. Ilggadīga un sirsnīga draudzība P. Cvirku saistīja ar dzimtā novada stāstītājiem, dzīvespriecīgajiem prātniekiem, kuru trāpīgās atjautības rakstnieks tik devīgi izmantojis, veidodams neaizmirstamos vārda un darba meistaru tēlus romānā «Meistars un dēli». Pa P. Cvirkas nosprausto ceļu tālāk gājis Kazis Boruta, Kosts Kubilinsks un citi rakstnieki, kuri smēlušies iedvesmu no tā paša tautas dzejas avota.

Tā pasakas nenoveco, bet dzīvo mutvārdu tradīcijās un rakstnieku darbos, valdzinādamas ar savu fantastiku un lielo patiesību.

D. Sauka

SATURS

Zemnieks, lapsa un vilks . . .

Kā lapsa vilkam kažoku šuva .

Vilks un lapsa......

Lapsas ragaviņas......

Kā zaķis ar vilku tiesājās . . .

Lapsa, vilks un zaķis ....

Lapsa un krūze .......

Suns par ādmini......

Stārķis un dzērve......

Vēzis un vārna.......

Runcis un zaķis.......

Kaķis un gailis.......

Debesis gāžas.......

Zvēri sūdz grēkus......

Vērša būda........

Gailis, suns un lapsa.....

Suņa un vilka draudzība . . .

Kaza un vilks.......

Kā vilks sadomāja maizi cept .

Kārklu grīstes telēns.....

Virs, lācis un lapsa.....

Vilks un skroderis...........

Kā klaušinieks lāci mācījis vijoli spēlēt .... Kaza — pa pusei plūkāta, pa pusei plucināta . .

Ezis un kungs.............

Kā gailītis kunga muižu grāva.......

Aņute................

Egle — zalkšu karaliene.........

Kā puisis velnus uz elli dzina........

Sigute.................

Govs par vērpēju............

Čužuks................

Deviņi bāliņi un viena māsa........

Bārenis un raganas...........

Trīs brāji...............

Bārenīte Elenite un viņas brālītis avēntiņš . . .

Liktenis ...............

Gulbju karaliene............

Zeltmatītis un Zeltzvaigznīte........

Pasaka par trim māsām..........

Zalktis un divas māsas..........

Zirņu bradātājs.............

Divpadsmit brāļu — divpadsmit melnu kraukļu .

Princese un Saules meita.........

Apburtā meitene un pūķis.........

Pērkons un kunigaikša meita........

Par diviem brāļiem, kas bija līdzīgi viens otram .

Muļķītis...............

Lidojošais kuģis............

Dzīvnieku valoda............

Dzelzs vilks..............

Jauneklis un čūska...........

Divas dejotājas.............

Lāča būdiņa..............

Bārenīte un īkšķīši...........

Pelnrušķis...............

Pats.................

Vecis un velns.............

Lietus un vējš.............

Vīrs un velns.............

Namdaris uzvar raganu, Pērkonu un velnu . .

Sieva velnam uz ragiem.........

Nabagais un alkatīgais..........

Nāve par kūmu..........

Negantā sieva...........

Puisis un velns...........

Trīs brā|i.............

Vaska ķēvīte un biešu ratiņi......

Melis..............

Kā reiz vecītis ar vecenīti bija saķīvējušies Kā zemnieks pie kunga brokastīs gāja . .

Divi mēji.............

Zaķu gans ............

Vēzis par dziedātāju.........

Kad jauns biju...........

Kā trīs brā|i vepri kāva........

Bārenis un milzis..........

Par milzi — kalēja dēlu.......

Mantrausis un muļķis........

Gudrā meita............

Trīs laimes............

Gudrais zemnieks..........

Gans un mācītājs..........

Kāpēc man nekā nav?........

Plikpēteris............

Knipis..............

Kā puisis ar kungu norēķinājās.....

Gudrā atraitne...........

Kas jauns dzimtajā pusē?...... .

Dieva pavārs............

Apsveikums............

Zoss dalīšana...........

Atrastā manta...........

Tamužines un Imbares velnēni.....

Par trim ratniekiem.........

Akmens par liecinieku........

Kurš bija vislielākais?........

Slinkā sieva............

Liekēdis dēls............

Par viltīgo sulaini..........

Liesmiņa un dzirkstelīte........

Bērnu pasaka ...........

Svilgaivītis un suņuburkšķis......

Lēcas ..............

Pūķis..............

Kā laumas nabaga sievas bērnu šūpoja .

Laumas par vērpējām.......

Papardes zieds..........

Kāpēc saule spīd dienā, bet mēness naktī

Aklais osis...........

Jons un kungs ..........

Putnu karalis..........

Ķesteris par svēto Jurģi......

Kāpēc dzeguze bērnus neperē ....

Cīrulis un krupis.........

Strīds par trim klaipiem......

Sikspārnis, dadzis un tilbīte.....

Kādēļ kurmis pa ceļu nestaigā ....

Vardes un saule.........

Vilks par bajāru.........

D. Sauka. Lietuviešu tautas pasakas .

GULBE KARALIAUS PATI Lietuvliļ liaudies pasakos Valstybine grožinēs literatūros leldykla Vilnius 1963

КОРОЛЕВА ЛЕБЕДЬ Литовские народные сказки Издательство „Лиесма“

На латышском языке

GULBJU KARALIENE Lietuviešu tautas pasakas

Redaktore E. Marjutina Māksi, redaktors V. šelkovs Tehn. redaktore D. Pasture Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 1966. g. 11. februārī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 25. jūnijā. Papīra formāts 70X90/16. 26,37 fiz. iespiedi.; 30,81 uzsk. iespiedi.; 19,64 izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 1 rbl. 3 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20047/J1779. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 93.

S (Liet)

Content

D.Sauka Gulbju karaliene

ZEMNIEKS, LAPSA UN VILKS

KĀ LAPSA VILKAM KAŽOKU ŠUVA

VILKS UN LAPSA

KĀ ZAĶIS AR VILKU TIESĀJĀS

LAPSA, VILKS UN ZAĶIS

LAPSA UN KRŪZE

SUNS PAR ĀDMINI

STĀRĶIS UN DZĒRVE

VĒZIS UN VĀRNA

RUNCIS UN ZAĶIS

KAĶIS UN GAILIS

DEBESIS GĀŽAS

ZVĒRI SŪDZ GRĒKUS

VĒRŠA BŪDA

GAILIS, SUNS UN LAPSA

SUŅA UN VILKA DRAUDZĪBA

KAZA UN VILKS

KA VILKS SADOMĀJA MAIZI CEPT

KĀRKLU GRĪSTES TELĒNS

VĪRS, LĀCIS UN LAPSA

VILKS UN SKRODERIS

KĀ KLAUŠINIEKS LĀCI MĀCĪJIS VIJOLI SPĒLĒT

KAZA — PA PUSEI PLŪKĀTA PA PUSEI PLUCINĀTA

EZIS UN KUNGS

KĀ GAILĪTIS KUNGA MUIŽU GRĀVA

ANUTE

EGLE — ZALKŠU KARALIENE

KĀ PUISIS VELNUS UZ ELLI DZINA

SIGUTE

GOVS PAR VĒRPĒJU

ČUŽUKS

DEVIŅI BĀLIŅI UN VIENA MĀSA

BĀRENIS UN RAGANAS

TRĪS BRĀĻI

BĀRENĪTE ELENĪTE UN VIŅAS BRĀLĪTIS AVĒNTIŅŠ

LIKTENIS

GULBJU KARALIENE

ZELTMATĪTIS UN ZELTZVAIGZNĪTE

PASAKA PAR TRIM MĀSĀM

ZALKTIS UN DIVAS MĀSAS

ZIRŅU BRADĀTĀJS

DIVPADSMIT BRĀĻU — DIVPADSMIT MELNU KRAUKĻU

PRINCESE UN SAULES MEITA

APBURTĀ MEITENE UN PŪĶIS

PĒRKONS UN KUNIGAIKŠA MEITA

PAR DIVIEM BRĀĻIEM, KAS BIJA LĪDZĪGI VIENS OTRAM

MUĻĶĪTIS

LIDOJOŠAIS KUĢIS

DZĪVNIEKU valoda

DZELZS VILKS

JAUNEKLIS UN ČŪSKA

DIVAS DEJOTĀJAS

LĀČA BŪDIŅA

bārenīte un ĪKŠĶĪŠI

PELNRUŠĶIS

PATS

VECIS UN VELNS

LIETUS UN VEJš

vīrs un velns

NAMDARIS UZVAR RAGANU, PĒRKONU UN VELNU

SIEVA VELNAM UZ RAGIEM

NABAGAIS UN ALKATĪGAIS

NĀve par KŪmu

NEGANTā SIEVA

PUISIS UN VELNS

TRĪS BRĀĻI

VASKA ĶĒVĪTE UN BIEŠU RATIŅI

MELIS

Kā reiz vecītis ar vecenīti BIJA SAĶĪVĒJUSIES

KA ZEMNIEKS PIE KUNGA BROKASTĪS GĀJA

DIVI MEĻI

ZAĶU GANS

VĒZIS PAR DZIEDĀTĀJU

KAD JAUNS BIJU

KĀ TRĪS BRĀĻI VEPRI KĀVA

BĀRENIS UN MILZIS

PAR MILZI — KALĒJA DĒLU

GUDRĀ MEITA

MANTRAUSIS UN MUĻĶIS

TRĪS LAIMES

GUDRAIS ZEMNIEKS

GANS UN MĀCĪTĀJS

KĀpĒc man nekā nav?

PLIKPĒTERIS

KNIPIS

KĀ PUISIS AR KUNGU NORĒĶINĀJĀS

GUDRĀ ATRAITNE

KAS JAUNS DZIMTAJĀ PUSĒ?

DIEVA РАVĀRS

APSVEIKUMS

ZOSS DALĪŠANA

ATRASTĀ MANTA

TAMUŽINES UN IMBARES VELNĒNI

PAR TRIM RATNIEKIEM

AKMENS PAR LIECINIEKU

KURŠ BIJA VISLIELĀKAIS?

SLINKĀ SIEVA

PAR VILTĪGO SULAINI

LIESMIŅA UN DZIRKSTELĪTE

BĒRNU PASAKA

SVILGALVĪTIS UN SUŅUBURKŠĶIS

LĒCAS

PŪĶIS

KĀ LAUMAS NABAGA SIEVAS BĒRNU ŠŪPOJA

LAUMAS PAR VĒRPĒJAM

PAPARDES ZIEDS

KĀPĒC SAULE SPĪD DIENĀ, BET MĒNESS NAKTI

AKLAIS OSIS

JONS UN KUNGS

PUTNU KARALIS

ĶESTERIS PAR SVĒTO JURĢI

KĀPĒC DZEGUZE BĒRNUS NEPERĒ

CĪRULIS UN KRUPIS

STRĪDS PAR TRIM KLAIPIEM

SIKSPĀRNIS, DADZIS UN TILBĪTE

KĀDĒĻ KURMIS PA CEĻU NESTAIGĀ

VARDES UN SAULE

VILKS PAR BAJĀRU

LIETUVIEŠU TAUTAS PASAKAS

SATURS