Lobatu Monteiru

Krustmātes Nastasjas pasakas

Monteiru Lobatu

Krustmātes Nastasjas pasakas

.

BRAZĪLIJAS PASAKU VALSTĪBĀ

Pietiek pavērties Dienvidamerikas kartē, lai redzētu, ka apmēram pusi šā milzu kontinenta platības aizņem Brazīlija, kurai cauri savus varenos ūdeņus veļ pasaulē lielākā upe Amazone ar daudzajām pietekām. Vēl šodien Brazīlija ir pārsteidzošu kontrastu zeme, kur līdzās modernajām miljonu pilsētām Atlantijas piekrastē Riodežaneiro un Sanpaulu tropisko mūžamežu dziļumos sastopamas civilizācijas neskartas indiāņu ciltis. Apbrīnojami bagāta un krāšņa ir Brazīlijas augu un dzīvnieku valsis. Zem karstajiem dienvidu saules stariem kuplajās koku lapotnēs draiskuļo pērtiķu bari un laidelējas košspalvaini putni, bet džungļu pakrēslī lodā asinskārie jaguāri. Un tikpat krāšņas kā šīs tālās zemes daba ir brazīliešu tautas pasakas, kuras radušās, sajaucoties pamatiedzīvotāju indiāņu, iekarotāju portugāļu pēcnācēju un no Āfrikas ievesto nēģeru folklorai.

Savas dzimtenes krāšņo dabu un teiksmaino pasaku pasauli bezgala mīlēja šīs grāmatas autors 2ozē Monteiru Lobatu. Nākamais rakstnieks dzimis 1882. gadā Taubates pilsētā Sanpaulu štatā. Bērnībā mazais Zozē labprāt uzturējās vectēva mājās ārpus pilsētas. Viņam patika klaiņot pa laukiem un mežiem, vērot dzīvnieku paražas un dažādas dabas parādības. Ilgas stundas zēns pavada vectēva bibliotēkā pie grāmatām vai klausās vecmāmiņas Anakletas pasakas. 1912. gadā Monteiru Lobatu pabeidz Sanpaulu universitātes juridisko fakultāti. Drīz vien viņš kļūst arī iecienīts bērnu rakstnieks. Pavisam Monteiru

Lobatu uzrakstījis septiņpadsmit grāmatas. Tās turpina cita citu, un tajās darbojas vieni un tie paši varoņi, kurus pazīst un mīl visi Brazīlijas bērni. Monteiru Lobatu nomira 1948. gadā, atstādams mazajiem lasītājiem mantojumā skaistas, izdomas bagātas grāmatas, kas tagad tulkotas daudzu pasaules tautu valodās.

Arī latviešu bērniem Monteiru Lobatu vārds nav svešs. Pirms pāris gadiem pie mums iznāca šā izcilā brazīliešu rakstnieka grāmata «Dzeltenā Dzeņa ordenis», kurā apkopoti vairāki stāsti no cikla par Dzeltenā Dzeņa namiņa iemītnieku neparastajiem piedzīvojumiem. Atcerēsimies, ka šais stāstos darbojas donna Benta, pasaulē gudrākā un labākā vecmāmiņa, viņas mīļotā mazmeitiņa — zinātkārā Lusija, kas uzrautā degunteļa dēļ iesaukta par Snīpīti, Snīpītes brālēns Pedrinjo, kurš nebaidās doties jaguāru medībās, kā arī asprātīgā un enerģiskā lelle Emīlija, kas iemācījusies runāt un runā pat ļoti prātīgi.

Ar visiem šiem varoņiem lasītājs sastapsies arī šai grāmatā, lai gan šoreiz galvenā varone būs vecā nēģeriete krustmāte Nastasija, kura neprot ne lasīt, ne rakstīt, bet savā garajā mūžā sakrājusi daudz dzīves gudrību. Neviens neprot gatavot tik garšīgus ēdienus — tādus ceptus cāļus, tādas mērces un piedevas, tādus pīrādziņus un piācenīšus. Mēli var norīt! Turklāt krustmāte Nastasija ir nepārspējama pasaku stāstītāja, par ko šās grāmatas lappusēs ikviens varēs pārliecināties pats.

Krustmātes Nastasijas pasakas ir bagātas un daudzveidīgas. Līdzās brīnumu pasakām viņa stāsta arī dzīvnieku pasakas, kuras sacerējuši Brazīlijas indiāņi, kas dzīvo mūžamežos un labi pazīst dažādu zvēru tikumus. Šīs pasakas ir īpaši savdabīgas. Tāpat kā visas pasaules tautu daiļradē, arī brazīliešu pasakās prāts un veiklība allaž gūst uzvaru, gudrība uzvar rupju spēku, godīgums nelietību, patiesība melus. Pasakas pauž vienkāršās tautas dzīves gudrību. Taču šais ievadrindās nav vajadzības sīkāk pakavēties pie brazīliešu folkloras īpatnībām — to visu lasītājs uzzinās kopīgās pārrunās ar Snīpīti, Pedrinjo, lelli Emīliju un donnu Bentu, kura visu prot tā izskaidrot, ka kļūst skaidrs kā diena.

Tāpēc pāršķirsim grāmatas nākamo lappusi un droši dosimies brīnumainajā pasaku valstībā, kuru mums pavēris Monteiru Lobatu.

Tulkotājs

KRUSTMĀTES NASTASIJAS PASAKAS

Pedrinjo sēdēja uz terases un lasīja grāmatu. Pēkšņi viņš pacēla galvu un uzsauca Emīlijai, kura slaistījās dīkā pa pagalmu:

—      Aizej pajautā vecmāmiņai, kas ir folklora.

—       «Aizej»? Nedeldē velti mēli. Es tikai tad klausu, kad man saka «lūdzu»!

Pedrinjo nevīžoja celties augšā no krēsla un tāpēc nolēma piekāpties bijušajai lellei. Paskat vien, kā Emīlija ceļ degunu gaisā! Bet kādreiz krustmāte Nastasija pati savām rokām to pagatavoja no lupatām . . . Un arī acis viņai izšuva. Vēl necik sen, kad Emīlija dusmojās vai brīnījās, viņai acis allaž pārsprāga pušu — tās taču bija no diegiem!

—        Emīlīt, mīļumiņ, — Pedrinjo sacīja, — esi nu tik ļoti laipna un aizej lūdzama pie vecmāmiņas un pajautā viņai, ko nozīmē vārds «folklora». Vai pajautāsi, drostaliņ?

Emīlija aizgāja un drīz vien bija klāt ar atbildi:

—      Donna Benta teica, ka «folk» nozīmē tauta, bet «lor» — zināšanas, zinātne. Folklora ir tas, ko tauta zina no galvas, ko ļaudis stāsta cits citam, tēvi nodod tālāk dēliem: pasakas, nostāsti, jocīgi atgadījumi, dažādi ticējumi, vārdu sakot, — tautas gudrība. Bet kāpēc tev tas jāzina, Pedrinjo?

Puisēns klusēja un domīgs raudzījās tālē. Pēc tam ierunājās :

—     Man ienāca prātā, rau, kas: krustmāte Nastasija nākusi no tautas, tātad viss, ko tauta zina un ļaudis stāsta cits citam, jāzina arī viņai. Es gribu izspiest no krustmātes Nastasijas visu, ko viņa zina, visu šo folkloru.

Emīlija aiz sajūsmas izvalbīja acis:

—      Nav slikta ideja, Pedrinjo. Dažu labu reizi pat savās mājās nepamani briesmīgi interesantas lietas!

—      Vecās nēģerietes, — Pedrinjo turpināja, — ir ļoti gudras. Māmiņa man stāstīja, ka viena večiņa bijusi īsta enciklopēdija, visas pasakas zinājusi. Viņu sauca par Ezmeriju. Viņa bija verdzene. Katru vakaru viņa ieradās pie vectētiņa uz terases un visu laiku stāstīja un stāstīja . . . Kas zina, varbūt arī mūsu Nastasija ir tāda pati kā Ezmerija?

Tā radās krustmātes Nastasijas pasakas.

BRIESMONIS MANŽALEU

Kādam vecam vīram bija trīs meitas, cita par citu daiļāka. Vecais vīrs dzīvoja ļoti nabadzīgi un augu dienu greba koka bļodas un siles.

Reiz garām viņa mājai staltā kumeļā jāja skaists jauneklis. Ieraudzījis vecā vīra meitas, viņš sacīja, ka gribot vienu no tām nopirkt. Veco vīru šāds piedāvājums ļoti aizvainoja, un viņš atteica, ka nabadzības dēļ par nelieti nekļūšot un savas meitas nevienam nepārdošot. Tad jauneklis sāka vecajam vīram draudēt un draudēja tik ilgi un tik briesmīgi, ka tēvs beidzot piekāpās.

Jātnieks uzcēla jaunāko meitu kumeļam mugurā un aizauļoja, bet vecais vīrs palika stāvam ar zelta maisu pie kājām.

Nākamajā dienā atjāja otrs jauneklis — vēl skaistāks un vēl staltākā zirgā nekā vakarējais. Viņš lika priekšā

vecajam vīram pārdot otru meitu. Vecais vīrs šķendēdamies izstāstīja svešajam, kas noticis ar pirmo meitu, un neparko negribēja piekrist. Taču jauneklis piedraudēja viņu nogalināt un aizauļoja, aizvezdams sev līdz vidējo meitu un atstādams vecajam vīram divus maisus zelta.

Vēl pēc dienas atjāja trešais jauneklis un pēc tādas pašas sarunas aizveda vecāko meitu, atstādams vietā trīs maisus zelta.

Kopš tā laika vecais vīrs dzīvoja bagātībā un pārticībā, taču meitu viņam vairs nebija, un viņa vienīgais prieks un mierinājums bija mazais dēls.

Reiz, kad puisēns jau gāja skolā, viņš saplūcās ar kādu klases biedru un tas viņam pateica: «Tu dižojies, ka tavs tēvs ir bagāts. Tad zini, ka agrāk viņš bija ubags un greba siles. Bet iedzīvojās bagātībā tāpēc, ka pārdeva savas meitas.»

Puisēns atgriezās mājās ļoti domīgs, tomēr tēvam neko nesacīja. Tikai vēlāk, kad bija izaudzis liels un kļuvis par jaunekli, viņš palūdza tēvam izstāstīt notikumu par trim pārdotajām māsām. Tēvs izstāstīja viņam visu, kā bija, un jauneklis nolēma doties pasaulē meklēt māsas.

Ceļa vidū viņš sastapa trīs rūķīšus, kuri ķīvējās ap zābaku, cepuri un atslēgu. Jauneklis sāka taujāt, un izrādījās, ka zābakam, cepurei un atslēgai piemīt brīnumainas spējas. Vajag tikai pateikt: «Zābaciņ, nes mani!» — un zābaks nesīs. Vai arī uzlikt cepuri galvā un pateikt: «Cepurīt, paslēp mani!» — un cepure paslēps, un cilvēks kļūs neredzams. Ja turpretī pasacīsi: «Atslēdziņ, atslēdz!» — tad atslēga atvērs jebkuras durvis.

Jauneklis atdeva par zabaku, cepuri un atslēgu visu naudu, cik vien viņam bija klāt, un devās tālāk.

Pēc kāda brīža viņš apstājās un sacīja: «Zābaciņ, nes mani uz manas vecākās māsas mājām!» Nebija šie vārdi ne lāgā izteikti, kad viņš jau atradās brīnum skaistas pils priekšā. Pie vārtiem stāvēja sargs. Jauneklis sāka lūgt sardzes vīru, lai ielaižot šo pilī, jo pils saimniece esot viņa māsa. Uzzinājusi par jaunekļa ierašanos, saimniece iznāca viņam pretī, aicināja nākt iekšā un uzņēma laipni jo laipni.

—       Bet kā tu šurp atkļuvi, brālīt? — viņa jautāja.

—      Mani nesa burvju zābaks, — brālis atbildēja un pastāstīja, kā viņš aizgājis no mājām un kā ieguvis trīs brīnumainas mantas.

Viss bija ļoti jauki, bet, kad metās krēsla, māsa sāka raudāt:

—       Kāpēc tu raudi, māsiņ?

—       Ai brālīt, — māsa atsaucās, — raudu tāpēc, ka esmu Zivju karaļa sieva, bet viņš ir aplam bargs un nevēlē nevienu ielaist pilī. Drīz viņš pārnāks un, ja ieraudzīs tevi šeit, tad nositīs kā likts.

Bet jauneklis tikai pasmējās un noteica:

—       Nebaidies ne no kā, burvju cepure mani paslēps.

Atgriezās karalis, paošņāja gaisu un sacīja:

—      Jūtu svešu smaku!

Taču karaliene ņēmās viņu pārliecināt, ka nekāda svešinieka pilī neesot, un Zivju karalis nomierinājās. Pēc tam iegremdējās ūdenī un pārvērtās par zaļoksni vīru.

Pie vakariņu galda karaliene uzdeva šādu jautājumu:

—      Ko jūs darītu, jūsu augstība, ja šeit ierastos mans brālis?

— Es viņu uzņemtu kā dārgu ciemiņu, — karalis atbildēja, — jo karalienes brālis ir karaļa svainis. Ja viņš ir šeit, lai nāk priekšā.

Brālis noņēma burvju cepuri un iznāca pie viņiem. Karalis uzņēma viņu ļoti laipni. Jauneklis izstāstīja viņam visu savu dzīves stāstu, tomēr palikt pilī uz dzīvi nebija ar mieru, jo viņam atkal vajadzēja doties pasaulē, lai uzmeklētu abas pārējās māsas. Karalis ar skaudību paraudzījās uz burvju zābaku un noteica:

—     Ja man būtu tāds zābaks, es dotos ciemos pie Kastīlijas karalienes.

Atvadoties karalis iedeva ciemiņam zivs zvīniņu, sacīdams:

—     Kad tev klāsies grūti, izvelc šo zvīniņu un saki: «Palīdzi man, Zivju karali!»

Jauneklis pateicās par dāvanu un aizgāja, pavēlējis pie tam burvju zābakam: «Zābaciņ, nes mani uz manas vidējās māsas mājām!» — un tūdaļ atradās pie citas pils vārtiem, kur viņu uzņēma vidējā māsa — Aunu karaļa sieva.

—     Drīz pārnāks mans vīrs, Aunu karalis, un sāks badīties pa labi un pa kreisi, — tad nu tev, brālīt, nebūs kur sprukt.

—      Burvju cepure palīdzēs man aizmukt, — brālis smiedamies atteica un izstāstīja par brīnišķīgo cepuri, kas padara cilvēku neredzamu.

Ilgi vairs nebija jāgaida, un viss notika uz mata tāpat kā Zivju karaļa pilī. Atvadoties Aunu karalis sacīja:

—       Ņem šo vilnas sprodziņu. Kad tev klāsies grūti, izvelc to un saki: «Palīdzi man, Aunu karali!» — Pēc tam ar skaudību paraudzījās uz burvju zābaku un noteica: — Ja man būtu tāds zābaks, es dotos ciemos pie Kastīlijas karalienes.

Izgājis laukā no pils, jauneklis apstājās un pavēlēja zābakam:

—      Zābaciņ, nes mani uz manas jaunākās māsas mājām!

Un zābaks aiznesa viņu pie jaunas pils, vēl greznākas nekā abas iepriekšējās. Tā bija Baložu karaļa valsts. Arī šeit viss notika tāpat kā pie Zivju karaļa un Aunu karaļa. Jaunekli uzņēma kā dārgu ciemiņu, ēdināja un dzirdināja, bet atvadoties Baložu karalis iedeva viņam spalviņu un sacīja:

—      Kad tev klāsies grūti, izvelc šo spalviņu un saki: «Palīdzi man, Baložu karali!» — Pēc tam viņš ar skaudību paraudzījās uz burvju zābaku un noteica: — Ja man būtu tāds zābaks, es dotos ciemos pie Kastīlijas karalienes.

Iznācis laukā uz ceļa, jauneklis sāka domāt par Kastīlijas karalieni, pie kuras ciemos posās visi trīs karaļi. Un viņš sacīja burvju zābakam:

—       Zābaciņ, nes mani uz Kastīlijas karalienes valsti!

Un zābaks tūdaļ viņu aiznesa.

Jauneklis uzzināja, ka karaliene bija neprecēta un tik daiļa, ka neviens nevarēja paiet garām viņas pilij, nepacēlis augšup acis cerībā ieraudzīt logā viņas vaigu. Taču karaliene bija solījusies kļūt par sievu tam, kas paies garām viņas logam, nepacēlis acu.

Jauneklis saņēma dūšu un nogāja garām pilij, acu nepacēlis, un karaliene tūdaļ kļuva viņam par sievu. Pēc kāzām jaunā sieva gribēja uzzināt, kas tas par zābaku, cepuri un atslēgu, no kuriem viņas vīrs nekad nešķiras. Visvairāk viņu valdzināja atslēga, ar kuru varēja atslēgt jebkuras durvis. Te nu jāpasaka, ka pilī bija kāda vienmēr aizslēgta istaba, kurā ieiet karalis bija visiem stingri noliedzis. Tur bija ieslodzīts briesmonis Manžaleu, asinskārs nezvērs: lai arī cik reižu to nogalinātu, tas vienmēr atdzīvojas. Jaunā karaliene vai dega aiz ziņkārības, viņai gauži gribējās paskatīties uz briesmoni, un kādu dienu, kad vecais karalis un viņas vīrs aizgāja medībās, viņa paņēma atslēgu un atslēdza noslēpumainās istabas durvis. Bet niknais nezvērs izlēca laukā un sagrāba jauno karalieni, sacīdams: «Tieši tevi es gribēju nolaupīt!» — un, pārmetis nabaga meiteni pār piecu, aizlikās uz mežu.

Kad vecais karalis un karalienes vīrs pārradās no medībām un uzzināja, kas noticis, viņi ļoti noskuma. Karalis bija pagalam izmisis, bet burvju zābaka īpašnieks apsolījās visu vērst par labu. Viņš paņēma burvju zābaku un sacīja: «Zābaciņ, nes mani tur, kur patlaban atrodas mana sieva!» Un zābaks aiznesa.

Karaliene tieši tobrīd atradās mājās viena pati, jo briesmonis AAanžaleu bija izgājis uz mežu medībās.

— Mīļo sieviņ, — jauneklis teica, — mums noteikti jānogalina šis briesmonis, bet, lai to izdarītu, jādabū zināt, kur noslēpta viņa dzīvība. Tā ir tik pamatīgi noslēpta, ka līdz šim nevienam nav izdevies nezvēru nogalināt. Pacenties izdibināt, kur īsti viņš glabā savu dzīvību!

Karaliene apsolījās, un, kad Manžaleu atgriezās, viņa sāka piesardzīgi šķetināt valodas par šo jautājumu.

Manžaleu noģida ko nelāgu.

—      Ak tā! Tu gribi uzzināt, kur paslēpta mana dzīvība, lai tad mani nogalinātu? Nē, es tev to neteikšu, nemaz neceri!

Tomēr karaliene tik neatlaidīgi plijās viņam virsū, ka vienā jaukā dienā nezvērs bija ar mieru izstāstīt viņai visu. Bet vispirms viņš uztrina savu zobenu asu jo asu un sacīja:

—      Es izstāstīšu tev, kur paslēpta mana dzīvība, taču ielāgo: tiklīdz dabūšu zināt, ka mani kāds taisās iedzīt nāvē, es nocirtīšu tev galvu! Skaidrs?

Karaliene piekrita šim noteikumam. Lai stāstot vien. Viņa pati palikšot savu galvu zem zobena, ja kāds mēģināšot briesmoni nogalināt. Un raugi, ko viņa uzzināja:

—    Mana dzīvība atrodas jūrā. Jūras dibenā guļ lāde, lādē — akmens, akmenī — dūja, dūjā — ola, olā — svece. Šī svece tad arī ir mana dzīvība. Tiklīdz svece nodzisīs — es nomiršu.

Nākamajā dienā, kad briesmonis bija aizgājis uz mežu medībās, karalienes vīrs, kurš atradās turpat, noņēma burvju cepuri un pajautāja:

—      Nu, vai uzzināji?

Karaliene viņam visu izstāstīja uz mata tāpat, kā bija dzirdējusi no briesmoņa mutes.

Jauneklis izgāja jūras krastā, izvilka zvīniņu un sacīja:

—      Palīdzi man, Zivju karali!

Jūra uzreiz sāka vārīties, un zivju saradās, ka biezs, un visas jautāja, ko jauneklim vajagot.

—     Es gribu zināt, kurā vietā jūras dibenā guļ tāda un tāda lāde.

—               Es redzēju, — atsaucās milzīgā zivs baiaku. — Nupat vēl uzgrūdos tai virsū. Lāde guļ tādā un tādā vietā.

—       Es gribu, lai jūs atgādātu šo lādi šurp.

Zivis aizšāvās kā bultas un vienā mirklī izgaisa skatienam. Taču drīz vien viņas atkal parādījās, stumdamas uz krastu kaut kādu lādi. Jauneklis atvēra lādi un ieraudzīja akmeni. Bet kā lai to pāršķeļ? Tad viņš atcerējās vilnas sprodziņu. Izvilka to un sacīja:

—      Palīdzi man, Aunu karali!

Tiklīdz viņš bija izteicis šos vārdus, nez no kurienes saradās aunu, ka biezs, un sāka tik neganti badīties, ka sašķēla akmeni drupatās.

Ap to laiku Manžaleu savās mājās sajuta pēkšņu vārgumu. Nodūris galvu, sažņaudzis rokā asi trīto zobenu, viņš sacīja:

—               Karalien, esmu saslimis. Kāds skaras klāt manai dzīvībai, — un vēl stingrāk sažņaudza zobena spalu.

Karaliene kā mācēdama apvārdoja briesmonim zobus, lai iegūtu laiku. Viņa zināja, ka viņas vīrs devies pēc nezvēra dzīvības.

Tiklīdz auni bija pāršķēluši akmeni, no tā izlidoja dūja un aizspurdza padebešos. Tad jauneklis atcerējās spalviņu, izvilka to un sacīja:

—      Palīdzi man, Baložu karali!

Tiklīdz viņš bija izteicis šos vārdus, nez no kurienes gaisā saradās baložu, ka biezs, un jauneklis tos tūdaļ nosūtīja pakaļ dūjai.

Baloži metās dūjai pakaļ un noķēra to.

Bet tālu savās mājās Manžaleu jutās aizvien vārgāks un vārgāks. Labi zinādams savas slimības iemeslu, viņš

pacēla zobenu, lai nocirstu karalienei galvu. Taču nepaguva: tieši tai mirklī karalienes vīrs pārsita pušu dūjas olu un nopūta sveci. Manžaleu roka bezspēcīgi nošļuka, un viņa acis aizvērās uz visiem laikiem.

Tagad Kastīlijas karaļvalsts bija brīva, drausmīgais nezvērs to vairs neapdraudēja. Jaunais vīrs aizveda karalieni uz pili, kur karalis viņus sagaidīja ar asarām acīs. Par godu šim svarīgajam notikumam tika izdota pavēle, ka tagad veselu nedēļu svinami svētki. Un te nu pasaka ir galā.

Emīlija sarauca degunu:

—      Šie «folkloras stāsti» vispār ir diezgan muļķīgi!

—      Svētā jaunava! — iesaucās donna Benta. — Apžēlojies, cik cienīga kļuvusi mūsu Emīlija. Runā kā zinātņu doktors.

—       Vainīga tur esat jūs pati, — Emīlija attrauca.

—     Nevajadzēja mums mācīt visas šīs zinātnes. Es, piemēram, jūtu, ka savam vecumam esmu pārāk attīstīta. No ārpuses varbūt arī izskatos pēc sušķes, bet savā iekšienē es esmu filozofs. Man gribētos satikties ar Sokrātu vai kādu citu seno laiku prātnieku. Tad gan es parunātu ar viņu . . .

—      Bet man pasaka patika, — ierunājās Pedrinjo.

—    Tā ļoti labi parāda mūsu tautas bagāto iztēli. Šīs pasakas ir jāpazīst, pēc tām var izpētīt tautas domāšanas veidu.

Donna Benta pievērsās krustmātei Nastasijai:

—      Dzirdat, Nastasija, kā mani bērni spriež? Gluži kā pieauguši, skoloti ļaudis. Netrūkst nedz «folkloras stāstu», nedz «tautas domāšanas veida»…

Ta vien šķiet, ka musu māja drīz parvertisies par universitāti.

— Emīlijai taisnība, ka tā ir jūsu vaina, senjora: jūs viņiem vienā gabalā lasāt priekšā visādas grāmatas, tāpēc ar viņi kļuvuši pārlieku mācīti. Augu dienu skraidelē pie manis uz virtuvi un vaicā dažnedažādus gudrus jautājumus. Galvu vien jauc! Dažu reizi pat aptvert nevari, ko īsti viņi saka . . .

Tomēr pasaku stāstīšana turpinājās… Tai pašā vakarā krustmātei Nastasijai vajadzēja izstāstīt vēl vienu. Un viņa izstāstīja pasaku, kuras galvenā varone bija…

PRINCESE LAUPĪTĀJA

Vecos laikos dzīvoja kāds zemnieks, kuram bija trīs dēli. Vecākais dēls iedēstīja apelsīnu koku, vidējais — pomeranču koku, bet jaunākais — citronu koku.

Kādā jaukā dienā pie tēva atnāk vecākais dēls un saka:

—      Tēv, esmu jau pieaudzis un gribu doties pasaulē. Tēvs gan domāja, ka vēl ir par agru, taču dēls tik ļoti

pastāvēja pie sava, ka bija vien jāpiekrīt. Tad tēvs sacīja:

—      Ko lai dara, dodies ar. Tikai vispirms izlem, vai gribi ņemt ceļā līdz manu svētību un maz naudas vai arī manus lāstus un daudz naudas.

Dēls izvēlējās lāstus un daudz naudas. Tēvs iedeva viņam maisu naudas un nolādēja viņu.

Pirms došanās ceļā puisis pateica brāļiem, ka gadījumā, ja apelsīnu koks sāk kalst, tas nozīmē, ka viņš nokļuvis nelaimē un lai tad dodoties viņam palīgā.

Tā arī norunāja. Vecākais brālis aizgāja.

Gāja, gāja, līdz beidzot, kad bija jau galīgi nokusis, viņš ieraudzīja tālumā mākonīti. Piegāja tuvāk, izrādījās, ka tā ir pils. Princese, pils valdniece, uzņēma ciemiņu laipni jo laipni. Viņi kopā paēda pusdienas, bet pēc tam princese uzaicināja ciemiņu pastaigāties pa dārzu. Iedama pāri strautiņam, princese laupītāja tīšām pacēla augšup kleitas maliņu, lai būtu redzama viņas kājiņa, bet, kad viņi atgriezās pilī, pavaicāja, kas ciemiņam dārzā visvairāk paticis.

—      Kāposti, — puisis atbildēja.

Princese, dusmas apvaldīdama, iekoda lūpā un uzaicināja spēlēt kārtis — un vienā mirklī vinnēja visu naudu, cik vien ciemiņam bija līdz. Pēc tam princese pavēlēja ieslodzīt viņu cietumā un barot vienīgi ar kāpostiem.

Bet tikmēr tālajās tēva mājās apelsīnu koks sāka kalst. Pamanījis to, vidējais brālis atnāca pie tēva un sacīja:

—     Vecākais brālis nokļuvis nelaimē, man nu jādodas viņu glābt.

Tēvs bija ar mieru un pavaicāja, ko šis vēlētos ņemt līdzi ceļā: tēva svētību un maz naudas vai arī lāstus un daudz naudas.

Vidējais brālis, tāpat kā vecākais, izvēlējās lāstus un daudz naudas. Tēvs iedeva viņam maisu naudas, nolādēja viņu, un dēls aizgāja.

Viņš gāja, gāja, līdz nejaudāja vairs kājas pavilkt, kad pēkšņi tālumā ieraudzīja mākonīti. Piegāja tuvāk. Izrādījās, ka tā ir princeses laupītājas pils. Princese uzņēma viņu ar parasto laipnību, pacienāja ar pusdienām

un aizveda pastaigāties pa dārzu. Kad viņi gāja pāri strautiņam, princese parādīja kājiņu, bet, kad atgriezās pilī, pavaicāja tāpat kā viņu reizi:

—       Kas tev visvairāk patika manā dārzā?

—       Salāti, — puisis atbildēja.

Princese nodomāja sevī, ka abi viņas ciemiņi — jaunais un vecais — vienā maisā bāžami, uzaicināja vidējo dēlu uzspēlēt kārtis, vinnēja visu viņa naudu, pavēlēja ieslodzīt ciemiņu cietumā un barot vienīgi ar salātiem.

Bet tikmēr tālajās tēva mājās pomeranču koks sāka kalst. Pie tēva atnāca jaunākais dēls un sacīja:

—              Tēv, es vēlos doties plašajā pasaulē glābt vecākos brāļus: apelsīnu koks un pomeranču koks kalst nost — kā redzams, brāļi nokļuvuši nelaimē.

—               Ko lai dara, dodies ar, — tēvs atļāva. — Tikai vispirms tev jāizšķiras, vai gribi ņemt līdzi ceļā manu svētību un maz naudas vai arī manus lāstus un daudz naudas.

—               Tēv, — jaunākais dēls atbildēja, — es vēlos tavu svētību un maz naudas.

Saņēmis tēva svētību, puisis aizgāja. Viņš bija jau labā gabalā no tēva mājām, kad pēkšņi redz — pretī nāk večiņa.

—       Uz kurieni iedams, dēliņ?

—              Eju pasauli aplūkot, sev maizi nopelnīt un savus brāļus izpestīt, — puisis atbildēja.

Večiņa iedeva viņam galdautu un sacīja:

—               Kad būsi izsalcis, dēliņ, izņem šo galdautu un saki sakāmo: «Galdautiņ, klājies!» — un tavā priekšā uzradīsies bagātīgi ēdieni.

Vēl večiņa iedeva tarbu, teikdama:

—              Tā ir burvju tarba, arī tā palīdzēs tev sagādāt iztiku.

Un vēl večiņa iedeva viņam ģitāru, teikdama:

—     Ja pazaudēsi galdautu un tarbu, sāc tikai spēlēt uz šīs ģitāras un tu aizmirsīsi gan izsalkumu, gan visas citas raizes.

Puisis pateicās labajai večiņai un devās tālāk. Beidzot viņš nonāca pie princeses laupītājas pils, pieklauvēja pie durvīm un tika uzņemts laipni jo laipni. Pēc pusdienām princese izgāja ar viņu pastaigāties pa dārzu, un viss notika uz mata tāpat kā ar brāļiem. Pēc pastaigas princese pavaicāja jaunākajam dēlam, kas viņam visvairāk paticis.

—      Senjoras princeses daiļā kājiņa, — viņš pieklājīgi atbildēja.

Princese pasmaidīja, kā sacīdama: «Sitais man noderēs!» Un tūdaļ aicināja ciemiņu uzspēlēt kārtis, ātri apspēlēja viņu un pavēlēja ieslodzīt kopā ar brāļiem.

Kad pienāca laiks barot gūstekņus, pie restotā lodziņa pienāca kalpone nēģeriete ar kāpostu bļodu.

—      Paldies, nav vajadzīgs, — visjaunākais gūsteknis atteicās. — Pasaki savai kundzei, ka man nekā tāda nevajag. — Un, izklājis galdautu, smaidīdams skatījās, kā uz tā parādījās visvisādi garšīgi ēdieni.

Pazemes cietums bija bāztin piebāzts cilvēkiem, un viņi visi gandrīz vai mira nost aiz bada, tāpēc viņu priekiem nu nebija gala.

Nēģeriete aiz brīnumiem muti vien ieplēta un aizskrēja pie princeses.

—      Senjora, — viņa aizelsusies teica, — tam šodienas puisim ir burvju galdauts: vajag tikai to izklāt, un tas pats no sevis gatavo pusdienas!

Princese uzreiz iekāroja šo burvju galdautu un aizsūtīja kalponi pavaicāt, vai ciemiņš galdautu nepārdošot. Puisis atbildēja, ka esot ar mieru pārdot princesei galdautu, ja vien viņa atļaušot tam pārlaist nakti ārpusē pie savas istabas durvīm. Princese noskaitās — šāda atbilde viņai likās nekaunīga un pārdroša, — tomēr beigu beigās viņa piekāpās.

Nākamajā dienā, kad nēģeriete atnesa pusdienās kāpostus, visjaunākais gūsteknis atkal atteicās. Viņš atvēra savu tarbu, un tai pašā mirklī parādījās jo bagāti ēdieni, un visi saēdās it krietni.

Nēģeriete atkal aizskrēja pie princeses.

—       Senjora, šim ciemiņam ir tarba, vēl brīnumaināka nekā galdauts. Tā tik ir tarba! Nevienam citam tāda nepiedien kā vienīgi princesei!

Princese sūtīja nēģerieti nopirkt tarbu, bet puisis atbildēja, ka esot ar mieru tarbu princesei uzdāvināt, ja vien viņa atļaušot šim pārlaist nakti pie savas istabas durvīm iekšpusē. Princese noskaitās, taču nēģeriete uzskatīja, ka vajagot piekrist, jo puisis taču gulēšot uz kailas grīdas, bet princese — mīkstā gultā. Princese paklausīja savai kalponei, un puisis visu nakti gulēja princeses istabā pie pašām durvīm.

Nākamajā dienā nēģeriete atkal atnesa gūstekņiem kāpostus un redzēja, kā visjaunākais gūsteknis paņēma ģitāru un sāka spēlēt. Nu visi gūstekņi sāka griezties jautrā dejā, it kā nemaz nebūtu izsalkuši. Pat nēģeriete nevarēja atturēties — piesita ar kāju un laidās diet! Līksmošana turpinājās tik ilgi, ka princese nevarēja sagaidīt savu kalponi un aizsūtīja viņai pakaļ.

—       Ak senjora, šim puisim ir tāda ģitāra, zili brīnumi! Tā tik ir ģitāra! Nevienam citam tāda ģitāra nepiedien kā vienīgi princesei!

—      Tad aizej un uzzini, vai viņš nepārdos man šo ģitāru.

Nēģeriete aizgāja, un puisis atbildēja, ka ģitāru princesei uzdāvināšot, ja vien viņa nākšot pie viņa par sievu.

Princese sākumā noskaitās, bet pēc tam nolēma bildinājumu pieņemt un izgāja pie puiša par sievu. Tad visi gūstekņi tika izlaisti laukā un dzertas krāšņas dzīres.

Un krustmāte Nastasija pabeidza pasaku, noskaitīdama pazīstamo piemetinājumu:

Arī es tur biju, Gana ēdu, gana dzēru. Mājās kukuli nesu, Tikai ceļā pazaudēju.

Kukulis bēga, ripodams Pāri kalniem, pāri upēm. Karalis man pavēlēja Septiņnieku noskaitīt.

—       Kas tas par septiņnieku? — Emīlija noprasīja. — Es nekā nesaprotu!

—      Tas arī nav jāsaprot, Emīlij, — nēģeriete atbildēja. — Tā ir pasakā teikts. Tā man stāstīja par princesi laupītāju mana māte Tianga, un tā es stāstu citiem.

—       Vecmāmiņ, — iejautājās Snīpīte, — bet kāpēc šais pasakās tik daudz karaļu un karalieņu, prinču un princešu un puse no tiem ir apburti?

—      Tās visas ir senas pasakas, — donna Benta paskaidroja. — Tagad pasakās vairs nebāž tik daudz karaļu, un vispār tagad karaļi lielākoties palikuši tikai uz spēļu kārtīm. Bet šīs pasakas nāk no seniem laikiem, kad tauta vēl ticēja, ka karaļi ir kaut kas brīnumains un skaists. Šie stāsti nonākuši līdz mums vēl no viduslaikiem, kad nebija nedz laikrakstu, nedz grāmatu. Bet visos šais stāstos slēpjas dzīves gudrība, kāda pamācība cilvēkiem.

—       Bet man tas viss nepatīk, nepatīk un nepatīk! — Emīlija nerimās. — Šī vecā sieva mūs vienkārši vazā aiz deguna, un nekas vairāk!

—      Emīlij, cieni vecākus cilvēkus! — donna Benta sarauca pieri.

—       Lai senjora man piedod, — atbildēja mazā kašķe, — bet, manuprāt, cienīšanai nav nekāda sakara ar vecumu. Es, piemēram, ļoti cienu biti, lai gan viņa dažkārt nav pat mēnesi veca, bet viņa ir ļoti gudra! Redz, kā tas ir!

MAZAIS CILVĒCIŅŠ

Reiz princis Zuāns kopā ar draugiem izjāja medībās un iemaldījās dziļi mežā.

Princis jāja visiem pa priekšu un drīz vien pazaudēja savus draugus. Viņš mēģināja izkļūt laukā no meža, taču apmaldījās vēl vairāk. Princis jādelēja gan šurpu, gan turpu — viss veltīgi. Te pēkšņi viņš ieraudzīja mūra žogu kalna augstumā un devās turpu. Izrādījās, ka tā ir milžu karaļvalsts. Mājas saimnieks bija tik garš, ka galva viņam spriedās mākoņos. Viņš bija precējies ar sievieti milzeni, un arī meita viņiem bija milzene, vārdā Gimara.

Kad milzis ieraudzīja princi, viņš bija gaužām pārsteigts:

—       Ko tu te meklē, cilvēciņ?

Princis izstāstīja, kāda nelaime to piemeklējusi, un milzis sacīja:

—       Labi. Pieņemšu tevi par kalpu.

Un princis, kuram nebija citas izejas, palika dzīvot

milžu karaļvalstī. Milža meitai jokainais princis ļoti iepatikās, un viņa uzreiz tajā iemīlējās. Tēvam tas nepalika apslēpts. Viņš pasauca princi un sacīja tam:

—       Vai tiesa, knisli, tu esot lielījies, ka vienā naktī varot noārdīt mana cietokšņa mūrus un uzcelt pili?

—       Nē, saimniek, — princis atbildēja. — Es nekad neesmu teicis kaut ko tamlīdzīgu, bet, ja jūs pavēlēsiet, es to izdarīšu.

—       Nu redzēsim, redzēsim! — milzis noteica.

Princis Žuans aizgāja pagalam noskumis un devās

pie savas draudzenes Gimaras, kurai atstāstīja neseno sarunu.

—      Nebēdājies, — Gimara atbildēja, — paļaujies uz mani.

Tā arī notika. Gimara zināja visādas burvestības un tāpēc noārdīja pa nakti mūrus un uzcēla staltu pili. Kad nākamajā rītā milzis to visu ieraudzīja, viņš bija ļoti pārsteigts.

—      Saki, mazo cilvēciņ: tu pats to paveici vai arī mana meita Gimara?

—       Es pats, senjor, — princis sameloja.

Pagāja dažas dienas. Milzis tomēr nojauta, ka te kaut kas nav, kā vajag, un izgudroja jaunu darbu.

—       Paklau, cilvēciņ! Stāsta, tu esot lielījies, ka varot pārvērst šo meža biezokni par brīnum skaistu ziedošu dārzu. Vai tiesa?

—       Neko tādu es neesmu teicis, — princis atbildēja. — Bet, ja jūs pavēlat, es to izdarīšu.

—      Tad izdari ar, ja ne — nocirtīšu tavu galviņu.

Princis izstāstīja par visu Gimarai, kura nomierināja viņu, sacīdama: «Nebēdājies, mans mīļais, gan būs labi.»

Tā arī notika. Naktī viņa izlavījās no savas istabas un kopā ar princi strādāja līdz ausmai, tā ka no rīta viss mežs bija pārvērties par brīnišķīgu dārzu.

Kad nākamajā dienā milzis to ieraudzīja, viņš kļuva vai traks aiz dusmām un klusībā nosprieda, ka prātīgākais būtu nomaitāt mazo cilvēciņu un Gimaru, jo tādu dārzu varēja iekopt tikai viņa.

Taču Gimara uzminēja milža domas un vedināja princi bēgt prom jau pirms vakara krēslas. Un viņi bēga, bet zirgi abiem bēgļiem bija tādi, kuriem viens solis simt jūdžu plats. Pamanījis viņu nozušanu, tēvs dzinās bēgļiem pakaļ, bet viņam bija tāds zirgs, kuram viens solis simt divdesmit jūdzes plats.

Redzēdama, ka milzis viņus drīz panāks, Gimara pārvērtās par upi. Princi viņa pārvērta par vecu nēģeri, seglus — par kāpostu dobi, bisi — par kolibriju, bet zirgus — par kokiem. Milzis, ieraudzījis veco nēģeri, kurš peldējās upē, apstājās, lai iztaujātu

vinu.

—      Paklau, veco nēģeri, — vai šeit nav jājuši garām divi jātnieki — jauneklis un meitene? Vai neredzēji?

Nēģeris paraudzījās uz kāpostu dobi un sacīja:

—      Es te iestādīju kāpostus, bet, kādu ražu ievākšu, nezinu.

Lai arī cik ilgi milzis tincināja viņu par jaunekli un meiteni, nēģeris atbildēja vienu un to pašu.

Noskaities uz nēģeri, milzis sāka iztaujāt kolibriju, bet putniņš atbildes vietā tik pamatīgi ieknāba viņam acī, ka milzis gandrīz vai kļuva akls ar vienu aci. Pagalam sadrūmis, milzis pārradās mājās.

Kad milža sieva to visu uzzināja, viņa sāka pukoties:

— Ak tu muļķa galva! Vai tiešām tu nesaprati, ka upe bija Gimara, vecais nēģeris — mazais cilvēciņš, bise — kolibrijs, segli — kāpostu dobe, bet zirgi — koki?

Milzis steidzīgi auļoja atpakaļ, bet vecajā vietā vairs nekā nebija. Gimara un princis pārvērtās atpakaļ savā iepriekšējā izskatā un steidzīgi turpināja ceļu. Bet gabalu tālāk viņi atkal apbūra sevi: Gimara pārvērtās par baznīcu, princis — par mācītāju, bise — par dziesmu grāmatu, segli — par altāri, bet zirgi — par zvaniem.

Milzis iespraucās baznīcā un pavaicāja:

—      Svēto tēv, vai šeit nav jājuši garām divi jātnieki — jauneklis un meitene? Vai neredzējāt?

Mācītājs izlikās lasām dziesmu grāmatu un atbildēja ar šādu pantiņu:

Es nedzirdu ko saki tu, ak nē …

Es šeitan svētais vientuļnieks,

Kam svešs ir pasaulīgais prieks.

Es nedzirdu, ko saki tu, ak nē …

Un, lai arī kā milzis viņu tincināja, mācītājs tikai skaitīja savu pantiņu.

Beidzot milzis sapīcis atgriezās mājās un pastāstīja par visu sievai.

—      Gatavais stulbiķis! Aulekšo atpakaļ. Baznīca ir Gimara, mācītājs — mazais cilvēciņš, altāris — segli, dziesmu grāmata — bise, bet zvani — zirgi.

Milzis aulekšiem drāzās atpakaļ, bet neko vairs neatrada. Bēgļi jau bija tālu. Milzis tomēr drīz vien viņus pamanīja, un tad Gimara pameta gaisā sauju pelnu, kas tūdaļ pārvērtās par biezu miglu.

Nespēdams itin neko saskatīt, milzis atgriezās savā cietoksnī, pagalam pārskaities un atmetis visas cerības.

Bet abi bēgļi beidzot sasniedza prinča pili. Un tad Gimara palūdza princi, lai viņš pārradies neskūpstītu roku savai krustmātei. Princis apsolīja, taču pirmais cilvēks, kuru viņš sastapa, iegājis pilī, bija viņa krustmāte, un, aizmirsis savu solījumu, viņš noskūpstīja tai roku. Un, tiklīdz princis bija to izdarījis, tai pašā mirklī viņš galīgi aizmirsa Gimaru un visu to, kas ar viņu bija noticis.

Bet Gimara, nonākusi svešajā karaļvalstī, tūdaļ zaudēja savu burvju spēku. Viņa kļuva tikpat liela augumā kā visas meitenes, tikai izskatījās ļoti skumīga, jo viņas mīļotajam princim vairs nebija ne jausmas, kas viņa tāda ir, un princis bija aizmirsis arī to, ko viņa darījusi, lai glābtu tam dzīvību.

Un te nu pasaka ir galā!

—      Šai pasakā ir daudz jauna, — Pedrinjo sacīja. — Tā man patīk, lai gan tajā notiek visneticamākās lietas. Taču brīnumpasakās tas ir atļauts.

—     Man tomēr kaut kas nav skaidrs, — sarunā iejaucās Snīpīte. — Ja jau šis milzis bija tik garš, ka galva viņam spriedās mākoņos, tad kā gan viņš varēja saskatīt princi? Tas ir tikpat, ja es cīnītos ar kaut kādu kukainīti. Un, lai tiktu galā ar šo kukainīti, pamuļķais milzis gudro visādus stiķus! Vai tad es tik ilgi noņemtos ar kukainīti? Es uzmītu tam virsū, un darīts.

—        Un kāpēc gan šeit pieminēti kāposti? — piebilda Pedrinjo. — Droši vien kāda veca nēģeriete, kāpostus griezdama, sacerējusi šo pasaku.

— Tas vēl nebūtu nekas, — Emīlija secināja, — tikai beigas gan man nepatīk. Nabaga Gimaru vajadzēja kaut kā atalgot. Viņa tik daudz izdarīja prinča labā, bet beigu beigās dabūja garu degunu, neko sacīt! Un kāpēc gan? Tāpēc, ka princis noskūpstīja roku savai krustmātei. Kādas blēņas! Vai tad nevar noskūpstīt krustmātei roku un neko neaizmirst? Nē, tā ir skaidra nejēdzība. Pasakas pirmā puse — uz pieci, turpretī otrā vairāk par vieninieku nav pelnījusi!

LAPSIŅA

Reiz kāds princis devās plašajā pasaulē meklēt kaut kādas zāles pret aklumu, lai izdziedinātu savu tēvu — karali. Viņš gāja, gāja, līdz nonāca kādā ciemā, un pēkšņi redz: vairāki vīri ar nūjām dauza mironi.

—       Ko jūs darāt?! — princis šausmās iesaucās.

—       Redzat, šis cilvēks aizņēmās no mums naudu un nomira neatdevis. Tagad nu jādauza mironis, mūsu ciemā tāda paraža.

Šāda cietsirdība satrieca princi līdz sirds dziļumiem. Viņš samaksāja nelaiķa parādu un lika to apglabāt, bet pats devās tālāk. Te viņam pretī pa ceļu nāk lapsiņa un vaicā, kurp šis iedams. Princis pastāstīja, ka meklējot tādas zāles, kas izdziedētu aklo karali.

—       Es zinu tādas zāles, — sacīja lapsiņa. — Jāpaņem tikai mazliet «papagaiļa ziedes» un jāieziež ar tām karalim acis — un viņš tūdaļ atgūs acu gaismu. Pēc zālēm jāiet uz Papagaiļu karaļvalsti. Dodies ceļā, princi,

un tieši pusnaktī tu nonāksi tai vietā, kur dzīvo šie putni. Tikai nemet acis uz skaistajiem papagaiļiem, kuri dzīvo zeita būrīšos. Paņem visvecāko, visnoplukušāko un netīrāko, to, kurš tup kaktā uz laktas. Tieši tas tev vajadzīgs.

Princis devās ceļā. Nonācis Papagaiļu karaļvalstī, viņš nevarēja vien nobrīnīties: tik daudz tur bija skaistu putnu briljantiem rotātos sudraba un zelta būrīšos. Aizmirsis lapsiņas padomu, princis pakampa visskaistāko būrīti ar visskaistāko papagaili un laidās prom. Taču papagailis griezīgi ieķērcās, pamodās sargi un saņēma princi ciet.

—      Kāpēc tev vajadzīgs šis papagailis? — sargi noprasīja. — Tu mirsi, zagli!

Pārbiedētais princis izstāstīja visu, kā ir.

—      Labi, — sargi sacīja. — Mēs dosim tev papagaili, tikai vispirms tev jāaiziet uz Zobenu karaļvalsti un jāatnes mums no turienes labākais zobens.

Princis aizgāja pagalam noskumis, jo nezināja, kur atrodas tāda karaļvalsts. Un atkal viņš ceļā sastapa lapsiņu.

—      Kas noticis, princi? Kāpēc tu esi tik bēdīgs?

Princis visu izstāstīja.

—      Nepaklausīji manam padomam, — lapsiņa pārmeta. — Vai es tev neteicu ņemt visvecāko un neglītāko papagaili? Bet nu klausies, kas jādara tagad. Dodies uz Zobenu karaļvalsti. — Un lapsiņa izstāstīja, kur tā atrodas. — Nonāksi tur pusnaktī. Ieraudzīsi milzum daudz dārgakmeņiem rotātu sudraba un zelta zobenu, taču nevienu no tiem neņem, paņem veco, sarūsējušo zobenu, to, kas stāv kaktā. Tieši tas tev vajadzīgs.

Princis devās ceļā un, nonācis Zobenu karaļvalstī un ieraudzījis visus šos brīnumus, aiz pārsteiguma acis vien ieplēta. Viņš nespēja noturēties pretī kārdinājumam un vecā, sarūsējušā zobena vietā, kas stāvēja kaktā, izraudzījās pašu skaistāko un pašu dārgāko. Taču, laukā ejot, zobens nošķinda, pamodās sargi, saņēma princi ciet un dzīrās vest pie Zobenu karaļa. Bet, kad princis izstāstīja savu skumjo stāstu, sargi apžēlojās par viņu.

—       Labi, — sargi sacīja, — mēs piedosim tev, ja tu aiziesi uz Zirgu karaļvalsti un atvedīsi mums labāko zirgu.

Princis devās meklēt Zirgu karaļvalsti. Redz — atkal viņam pretī nāk lapsiņa.

—       Kāpēc senjors princis tik bēdīgs? — lapsiņa pajautāja.

Princis visu izstāstīja.

—       Redzi nu! — lapsiņa noteica. — Kāpēc neklausīji mani? Tagad tev vajadzēs iet uz Zirgu karaļvalsti, — un viņa izstāstīja, kur tā atrodas. — Nonāksi tur pusnaktī. Ieraudzīsi milzum daudz dažnedažādu zirgu, citu par citu labāku, taču nevienu no tiem neņem, paņem visvecāko un neglītāko. Tieši tas tev vajadzīgs.

Princis aizgāja, bet Zirgu karaļvalstī viņš ieraudzīja tādus tīrasiņu skaistuļus, ka nevarēja noturēties pretī kārdinājumam un vecā, neglītā zirga vietā izraudzījās visskaistāko. Taču brīdī, kad princis dzīrās vest zirgu prom, tas iezviedzās, pamodināja sargus un princi saņēma ciet.

Princis izstāstīja savas bēdu gaitas, un beigu beigās sargi sacīja:

—       Labi, mēs tevi palaidīsim vaļā, ja tu nolaupīsi karaļa meitu.

Princis apsolīja un aizgāja, kurp acis rāda. Un atkal viņam pretī nāca lapsiņa.

— Ak princi, — viņa sacīja, — es zinu, ka tu esi ļoti labs, un tāpēc es ļoti gribu tev palīdzēt, tomēr viss veltīgi. Tu neko nedari tā, kā es tev iesaku. Es mēģināšu palīdzēt tev vēlreiz. Kāp zirgam mugurā un jāj pusnaktī uz karaļa pili. Paķer princesi, uzcel zirgā un aulekšo prom, cik ātri vien vari. Tad jāj uz Zirgu karaļvalsti un paņem to zirgu, kuru es tev ieteicu. Pēc tam jāj uz Zobenu karaļvalsti un paņem to zobenu, ko es tev ieteicu. Pēc tam jāj uz Papagaiļu karaļvalsti un paņem to papagaili, kuru es tev ieteicu. Un aulekšo, cik jaudas, uz mājām pie tēva, jo sirmgalvis jau gaužām vārgs. Bet, lai notiktu kas notikdams, nenogriezies no ceļa un nepievērs nekam uzmanību, kamēr nebūsi pārradies mājās. Paliec sveiks!

Princis devās ceļā. Atjājis uz pili, viņš nolaupīja karaļa meitu. Atjājis Zirgu karaļvalstī, viņš paņēma visvecāko un visneglītāko zirgu. Atjājis Zobenu karaļvalstī, viņš pakampa visvecāko zobenu. Atjājis Papagaiļu karaļvalstī, viņš paņēma visķēmīgāko papagaili — un aulekšiem drāzās uz tēva mājām.

Taču ceļā princis sastapa savus brāļus, kuri, izrādās, bija devušies viņu meklēt. Ieraudzījuši brīnum daiļo karaļmeitu, brāļi nolēma paņemt to sev un princi nogalināt. Viņi sacīja, ka lielceļu apsēduši laupītāji, un ieteica princim nogriezties uz taciņas.

Jauneklis noticēja brāļiem un nogriezās uz taciņas. Tad ļaunie brāļi uzbruka viņam, piekāva, aplaupīja un iemeta bedrē, domādami, ka viņš ir beigts. Bet paši ar princesi un visu pārējo atgriezās mājās.

Bet tad notika kaut kas dīvains: karaļmeita negribēja ne ēst, ne runāt, papagailis paslēpa galvu zem spārna un nesacīja ne vārda, zobens vēl vairāk pārklājās ar rūsu, bet zirgs skumīgs nodūra galvu, it kā taisīdamies izlaist garu.

Princis ilgu laiku nogulēja bedrē, bet, kad beidzot nāca pie samaņas, ieraudzīja sev blakus lapsiņu. Viņa izvilka to no bedres un izveda uz ceļa. Princis klibodams vilkās uz mājām. Tiklīdz viņš parādījās, rūsa no zobena vienā mirklī nozuda, zobens iemirdzējās kā jauns, papagailis saslēja spalvas, savicināja spārnus un uzlaidās princim uz pleca, karaļmeita sāka jautri smieties un čivināja bez mitas, bet zirgs pacēla galvu un tūdaļ kļuva brangāks.

Princis piegāja pie aklā karaļa un iezieda viņam acis ar «papagaiļa ziedi». Karalis tūdaļ atguva acu gaismu un kļuva pavisam vesels.

Kas tie bija par priekiem! Labais princis apprecēja karaļmeitu, bet ļaunie brāļi tika padzīti no karaļvalsts. Te nu arī pasaka ir galā.

—       Ļoti labi, — Emīlija sacīja. — Tomēr mani pārsteidz, rau, kas: klausoties tautas pasakas, tā vien liekas, ka tā ir viena un tā pati pasaka, kas tiek stāstīta tūkstoš veidos. Kāpēc tā?

—      Tas tāpēc, — donna Benta atbildēja, — ka daudzas pasakas pieder pie viena cikla.

—      Pie cikla? — Snīpīte pārjautāja. — Bet kas tas cikls tāds ir?

—      Cikls rodas, kad vienu galveno domu, vienu varoni apvij daudz nostāstu, pasaku vai leģendu. Zinātnieki apgalvo, ka šie nostāsti piederot pie viena cikla. Piemēram, viduslaikos Eiropā bija pazīstams nostāstu cikls par viltīgo Lapsas Kūmiņu, kurš pratis visus apvest ap stūri, pat pašu zvēru karali Lauvu, un vienmēr ticis sveikā cauri. Pazīstams arī leģendu cikls par karali Arturu, kurš gribējis, lai visi viņa bruņinieki būtu vienlīdzīgi savā starpā, un tāpēc sēdinājis tos visus pie apaļa galda; tā arī radies teiciens «apaļā galda bruņinieki». Tautai parasti žēl šķirties no tās iztēlē radītajiem tēliem, un kā prasmīgs audējs tā auž aizvien jaunus un jaunus rakstus apkārt tiem, kas izveidoti jau agrāk …

TRIJU JAUNAVU AVOTS

Kāds karalis pēkšņi kļuva akls. Lai arī kā ārsti viņu dziedināja ar visādām zālēm, kādas vien pasaulē atrodamas, viņam nekļuva ne drusciņas labāk. Reiz pie pils vārtiem pieklauvēja kāda ubadze un lūdza žēlsirdības dāvanu. Uzzinājusi par karaļa aklumu, viņa sacīja, ka gribot ieteikt viņam kādu labu līdzekli.

Karalis viņu pieņēma.

— Tad zināt, jūsu augstība, ka pasaulē ir tikai viens vienīgs līdzeklis, kas izdziedē aklumu: acis jāapmazgā ar ūdeni no Triju Jaunavu avota. Taču šo ūdeni ļoti grūti dabūt. Tam, kas dosies to meklēt, jāaprunājas ar kādu vecenīti, kura tai pusē dzīvo; vienīgi šī vecenīte var pateikt, guļ vai neguļ pūķis, kurš sargā Triju Jaunavu avotu.

Un ubadze izstāstīja, kā nokļūt līdz avotam. Karalis pateicās ubadzei par šīm ziņām un uzdāvināja tai maisu

zelta. Bet pēc tam lika steidzīgi sapost ceļam kuģus un nosūtīja ar tiem savu vecāko dēlu pēc burvju ūdens, piekodinājis nieku dēļ neaizkavēties un pēc gada būt atpakaļ.

Princis aizbrauca. Pēc ilga ceļojuma pa jūru viņš nokļuva kādā bagātā karaļvalstī, kur izkāpa krastā un sāka dzīrot ar skaistām meitenēm, kuras tur dzīvoja. Viņš izšķērdēja visu naudu, iekrita parādos, un, kad pienāca laiks doties atpakaļ, viņam pietrūka drosmes atgriezties mājās.

Karalis jutās bezgala sarūgtināts un lika sapost ceļam jaunus kuģus, ar kuriem nosūtīja vidējo dēlu. Arī šis dēls nonāca bagātajā karaļvalstī, kur tāpat aizrāvās ar mīlīgajām meitenēm, aizmirsdams aklo tēvu un burvju ūdeni.

Pagāja vairāk nekā gads, bet vidējais dēls joprojām neatgriezās. Karalis gandrīz vai nomira aiz sirdēstiem.

Tad pie karaļa atnāca jaunākais dēls un sacīja:

—     Tēv, ļauj man braukt. Zvēru, ka pārvedīšu tev burvju ūdeni!

Karalis sāka smieties:

—      Vai prāts! Tu taču vēl esi bērns. Ja jau vecākie brāļi, spēkavīri, netika galā, tad ko gan tu iespēsi? Tu taču vēl nupat kā no šūpuļa!

Tomēr mazais princis tik neatlaidīgi lūdzās, ka karalis piekrita, klusībā nodomājis, ka laime dažkārt atnāk no gluži negaidītas puses. Viņš lika sapost kuģus, un puisēns devās ceļā.

Mazā prinča kuģi piebrauca pie tās pašas karaļvalsts, kur dzīvoja bīstamās meitenes un kur viņa vecākie brāļi sēdēja cietumā par parādiem. Mazais princis samaksāja viņu parādus — tas bija vienīgais līdzeklis, kā atdot viņiem brīvību. Bet sliktie brāļi deva mazajam princim sliktus padomus: lai paliekot tepat, lai metot mieru burvju ūdens meklēšanai, un tā vien. Tomēr mazais princis nepiekāpās. Kuģi brauca tālāk.

Beidzot mazais princis sasniedza karaļvalsti, kurā atradās avots, sameklēja vecenīti, kura zināja pūķa paradumus. Ieraudzījusi tik jaunu puisēnu ar tukšu pudeli padusē, vecenīte izbijās:

—       Kādi vēji tevi šurp atpūtuši, dēliņ? Neba tu neesi dzirdējis, cik šeit bīstami un ka neviens vēl nav paglābies no pūķa? Šis briesmonis patiesībā ir apburta princese, kura aprij visus, kas tuvojas avotam.

Tad mazais princis izstāstīja savu vajadzību un lūdza vecenīti palīdzēt viņam.

—       Labi, — vecenīte bija ar mieru. — Pielavies nemanot pie pūķa un paskaties, vai viņam acis vaļā vai ciet. Ja acis vaļā — tas nozīmē, ka viņš guļ. Ja acis ciet — tas nozīmē, ka viņš neguļ. Daudzi to nezināja, un briesmonis viņus aprija.

Mazais princis pateicās par brīdinājumu un aizgāja. Viņš uzmanīgi tuvojās pūķim. Sāka vērot. Acis pūķim bija vaļā. «Tātad guļ,» viņš nodomāja un steidzās ar pudeli pie avota. Bet pūķis šai brīdī aizvēra acis un metās viņam virsū. Mazais princis nenobijās. Viņš izrāva zobenu un sāka cīkstēties. Viņi cīkstējās, cīkstējās, līdz princis ar veiklu dūrienu pārdūra pūķi pušu. No pūķa izšļāca asinis, un tas tūdaļ pārvērtās par tik daiļu princesi, ka grūti pat iedomāties.

—       Tu izgaisināji burvestību, mazo princi, — viņa bilda, — un liktenis man lēmis kļūt tev par sievu. Es gaidīšu tevi tieši gadu. Ja pēc gada tu neatgriezīsies, es pati došos tevi meklēt. Paņem par piemiņu šo lakatiņu. Dzīvo vesels!

Princis priecīgu prātu devās atpakaļceļā uz tēva karaļvalsti. Pa ceļam viņš paņēma līdzi brāļus no karaļvalsts, kur dzīvoja skaistās meitenes, un veda viņus uz mājām. Bet ko izstrādāja šie sliktie brāļi! Lai nozagtu burvju ūdeni, kuru mazais princis glabāja lādē, bet lādes atslēgu nēsāja sev uz krūtīm, viņi sarīkoja uz kuģa klāja varenas dzīres un cēla galdā daudz vīna. Viltīgi rīkodamies, viņi apdzirdīja brāli, nozaga tam atslēgu un apmainīja pudeli ar burvju ūdeni pret pudeli ar sāļo jūras ūdeni.

Kad kuģi piestāja pie aklā karaļa valsts, prinči tika sagaidīti ar lielu godu. Mazais princis pastāstīja par savu ceļojumu un pasniedza tēvam pudeli ar burvju ūdeni. Bet viss iznāca gaužām nelāgi. Odens karali neizdziedēja, bet gluži otrādi! Tad iznāca priekšā ļaunie brāļi un sacīja, ka mazais princis neesot nekas cits kā krāpnieks, jo burvju ūdens vietā atvedis sāļo jūras ūdeni. Lai karalis mēģinot paārstēties ar to, kuru atveduši viņi, un ļaunie brāļi parādīja pudeli ar burvju ūdeni. Karalis izmēģināja ūdeni un tūdaļ kļuva vesels.

Visā karaļvalstī tika rīkotas lielas dzīres. Bet mazajam princim par krāpšanu tika piespriests nāves sods. Tomēr bendes apžēlojās par princi un nenogalināja viņu, nogrieza viņam tikai mazo pirkstiņu, lai parādītu to karalim, bet princi palaida brīvībā biezā mežā.

Nabaga princis maldījās, maldījās, līdz uzgāja malkas cirtēja būdu un palūdza tur darbu. Salīga par kalpu un strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Pienāca princeses noteiktais laiks, bet nabadziņš neuzdrīkstējās pat sapņot par došanos pēc princeses tādu gaisa gabalu. Redzēdama, ka viņas glābējs nerādās, princese lika sapost ceļam kuģus un pati, kā bija solījusies, devās meklēt princi.

Kad kuģi piestāja pie krasta tajā karaļvalstī, kur dzīvoja princis, viņa nosūtīja uz pili grezni tērptu ziņnesi pateikt karalim, ka apsolījusies kļūt par sievu tam princim, kas viņu atbrīvojis no burvestības, un tagad atbraukusi, lai izpildītu savu solījumu. Un lai karalis atsūtot princi, — ja ne — viņas kuģi atklāšot uguni un nodedzināšot pilsētu.

Karalim nekas cits neatlika kā piekrist. Tad uz kuģa uzkāpa vecākais princis, uzdodamies par princeses glābēju.

— Nekrietnais! — princese iesaucās. — Kā tu uzdrīksties uzdoties par to, kas tu neesi? Kur ir lakatiņš, kuru es uzdāvināju savam atsvabinātājam?

Vecākais princis atgriezās krastā ļoti bēdīgs. Tad karalis sūtīja vidējo dēlu. Un atkal nekas nesanāca. Princese gaužām noskaitās un nosūtīja karalim jaunu brīdinājumu: vai nu viņš atsūtīšot īsto princi, vai arī viņas kuģu lielgabali atklāšot uguni un visu pilsētu pārvērtīšot gruvešos.

Karalis nu bija galīgi izmisis, jo jaunāko dēlu viņš pats bija licis sodīt ar nāvi. Viņš plūca sev bārdu neremdināmās bēdās, bet tad atnāca bendes un pateica, ka princi viņi nav nogalinājuši, tikai nogriezuši tam mazo pirkstiņu. Atviegloti nopūties, karalis pavēlēja sameklēt mazo princi un apsolīja lielu atalgojumu tam, kas viņu atradīs.

Malkas cirtējs, pie kura princis strādāja par kalpu, gandrīz vai nomira aiz bailēm, kad dabūja par visu to zināt. Viņš uzvēla princi sev mugurā un devās uz pili, raudādams aiz prieka un bailēm.

Nabaga princis izskatījās gaužām nožēlojams, netīrs, apģērbs vienās skrandās. Vajadzēja viņu mazgāt un ietērpt tais drānās, kuras viņš kādreiz bija atstājis pilī, bet visi apģērba gabali, starp citu, izrādījās viņam par īsu un šauru. Kamēr tā posās un gatavojās, princeses noliktā stunda jau bija turpat klāt. Kuģu lielgabali jau bija pavērsti pret pilsētu. Tomēr viss beidzās laimīgi. Mazais princis uzkāpa uz kuģa un parādīja princesei lakatiņu.

—      Tagad viss ir pareizi, — princese sacīja, — es pazīstu savu glābēju.

Un viņi aizbrauca uz princeses karaļvalsti, apprecējās tur un dzīvoja ļoti laimīgi.

Bet ļaunie prinči saņēma pēc nopelniem: viņus piesēja pie mežonīgu zirgu astēm un palaida pa lauku.

—       Atkal jau atkārtojas skaitlis «trīs»! — Emīlija iesaucās. — Un tā katrā pasakā! Vienmēr tikai trīs un trīs! Karalim noteikti ir trīs dēli — divi ļauni un viens labs. Un labais vienmēr ir pats jaunākais.

—       Un sods ļaunajiem arī viens un tas pats, — Snīpīte piebilda. — Viņus piesien pie zirgu vai ēzeļu astēm. Tas ir ļoti nežēlīgs sods.

—      Tur neko nevar darīt, — donna Benta atbildēja, — tās visas ir senas pasakas, bet tais laikos tieši tā sodīja. Ja šīs pasakas būtu sacerētas mūsu dienās, tad tajās nebūtu nekādas siešanas pie zirgu astēm. Tautas atmiņa ir ļoti sīksta, tā saglabājusi pasakas, kuras stāstītas vēl viduslaikos.

—      Bet, ja reiz stāstītāji pasakas pārveido, — ieminējās Pedrinjo, — tad kālab viņi saglabā visas šīs nežēlības?

—      Izmaiņām pakļautas tikai atsevišķas detaļas. Savos pamatos saturs paliek nemainīgs. Tāpēc arī sarodas tik daudz prinču, karaļu un mežonīgu ēzeļu, — paskaidroja donna Benta.

—      Bet pūķi un dažādi brīnumi?

—      Tie arī no viduslaikiem. Daudzi nostāsti un pasakas, kuras stāsta mūsu tauta, atceļojušas pie mums no Eiropas reizē ar portugāļu iekarotājiem, — atceļoja un sāka dzīvot jaunu dzīvi. Ļaudis, īpaši uz laukiem, plantācijās, uztvēra tās un atstāstīja tālāk no mutes mutē, pārveidodami pēc savas izpratnes. Tā līdztekus nēģeru un indiāņu pasakām brazīliešu folklorā parādījās arī eiropeiski sižeti. Tautā jau tā parasts: noklausās, izstāsta citam — un tā no tēva uz dēlu, saver gluži kā pērles krellēs . . .

—      Bet kāpēc tā, vecmāmiņ?

—      Tāpēc, ka neprot ne lasīt, ne rakstīt. Mūsu tautai tikpat kā nav iespēju mācīties, cilvēkiem kopš agras bērnības jāstrādā un, tā kā viņi nevar lasīt grāmatas, tad labprāt klausās pasakas un paši tās stāsta.

VIENACE KALPONE

Senos laikos kādam vīram bija trīs dēli, un, tā kā viņam nebija naudas, lai tos apdāvinātu, viņš iedeva katram pa arbūzam tai dienā, kad dēli nosprieda doties pasaulē laimi meklēt. Turklāt atvadoties viņš vēl piekodināja, lai pārgriežot arbūzus tikai tādā vietā, kur esot ūdens.

Vecākais brālis, kurš dega nepacietībā uzzināt savu likteni, pārgrieza arbūzu tieši uz ceļa, nekur tālu neticis. No arbūza izlēca ļoti skaista jaunava un iesaucās: «Dod man ūdeni vai pienu!» Bet, tā kā tuvumā nebija ne ūdens, ne piena, viņa nolieca galviņu un nomira.

Vidējais brālis, kurš jāja pa citu ceļu, tāpat nolēma uzzināt savu likteni un pārgrieza arbūzu tādā vietā, kur no ūdens nebija ne miņas. No arbūza izkāpa jaunava, vēl skaistāka nekā pirmā, un sacīja: «Dod man ūdeni vai pienu!» Bet, tā kā ne viena, ne otra tuvumā nebija, arī viņa nolieca galviņu un nomira.

Turpretī jaunākais brālis labi ielāgoja tēva padomu

un tāpēc pārgrieza savu arbūzu tikai tad, kad bija nonācis pie avota. Arī no viņa arbūza izlēca jaunava, skaistāka par skaistu, un paprasīja ūdeni vai pienu. Jauneklis pasmēla viņai avota ūdeni, un viņa padzērās, cik gribēja. Tā kā jaunava bija kaila, jaunākais brālis palūdza, lai tā uzrāpjas kokā un sēž tur klusītēm tik ilgi, kamēr viņš sadabūšot tai drānas.

Pēc kāda brīža parādījās vienace mauriete ar krūzi uz galvas. Viņa nāca uz avotu pēc ūdens. Pavērusies ūdenī, viņa ieraudzīja kokā paslēpušās meitenes atspulgu.

—       Kāda nejēdzība! Ja reiz esmu tāda skaistule, tad kāpēc es staipu ūdeni citiem? — Un viņa nometa krūzi, sasizdama to sīkās lauskās.

Bet, līdzko mauriete pārradās mājās, saimniece viņu pamatīgi nostrostēja un, iedevusi citu krūzi, atkal aizsūtīja pēc ūdens. Vienace kalpone aizgāja un atkal ieraudzīja ūdenī jaunavas atspulgu. Un sadauzīja otru krūzi.

Jaunava kokā neizturēja un sāka skaļi smieties. Kalpone paraudzījās augšup un visu saprata. Viņa nozvērējās atriebties.

—       Skaistulīt, skaistulīt, — viņa sacīja saldā balsī, — kādi tev brīnišķīgi mati, manu puķīt, tīrais zelts! Vai kā man gribas aptaustīt tavas cirtas! Atļauj man sasukāt tev matus.

Jaunava, neko ļaunu nenojauzdama, atļāva arī. Vienace uzrāpās kokā un sāka sukāt šos brīnum skaistos, zeltainos matus. Un tad pēkšņi — iedūra jaunavai galvā kniepadatu. Tai pašā mirklī jaunava pārvērtās par dūju un aizlidoja. Vienace ļoti apmierināta ieņēma viņas vietu.

Tūlīt arī pārradās jauneklis ar drānām, bet, ieraudzījis, ka viņa skaistule pārvērtusies par tādu neglīteni, palika stāvam vaļēju muti.

—      Ko tad tu gribi? — kalpone sacīja. — Tu biji tik ilgi prom, ka mani apdedzināja saule un es kļuvu, palūk, cik neglīta.

Jauneklis smagi nopūtās, bet, tā kā runa bija par viņa likteni, nosprieda, ka vairs nekas nav labojams. Viņš aizveda vienaci kalponi uz pili un apņēma par sievu — darīdams to visu bezgala smagu sirdi.

Kopš tās dienas pils dārzā sāka bieži parādīties dūja, uzlaidās kādā kokā un sacīja dārzniekam: «Dārzniek, dārzniek, kā klājas karalim, manam senjoram, un viņa vienacei kalponei?» Pateica savu sakāmo un aizlaidās. 5o jautājumu dūja atkārtoja tik daudzas reizes, līdz dārznieks beidzot pastāstīja par to karalim.

Karalis, kuram jau sen bija radušās nelabas nojautas, lika nopīt sudraba tīklu un noķert tajā dūju. Taču dūja tīklā nenāca. Tad karalis lika pagatavot zelta tīklu — nekā! Briljanta tīklu — arī nekā! Beidzot dārznieks nopina āmuļu tīklu un dūja tajā ieskrēja.

Dārznieks aiznesa dūju karalim, un tas ielika putnu ļoti greznā būrītī.

Vienace kalpone tūdaļ gribēja dūju izcept un apēst un tik neatlaidīgi uzstāja, ka karalim neatlika nekas cits kā piekrist šādai nelietībai. Taču tai dienā, kad dūjai vajadzēja mirt, karalis paņēma viņu rokās un noglāstīja. Un uzreiz sataustīja kaut kādu bumbulīti. Paskatījās — tā bija kniepadatas galviņa. Parāva — un, tiklīdz kniepadata bija laukā, dūja pārvērtās par brīnum daiļo jaunavu no arbūza.

—     Ak, tā esi tu, mana mīļotā! — karalis iesaucās, nevarēdams vien gana nopriecāties.

Jaunava izstāstīja viņam par vienaces kalpones nodevību. Karalis iedegās negantās dusmās un pavēlēja piesiet vienaci pie mežonīga ēzeļa astes un palaist uz visām četrām pusēm.

—       Šī pasaka, — Emīlija sacīja, — iesākas ļoti labi, bet pēc tam sākas neiedomājams juceklis. Jauneklis taču bija nabags, un viņam nepiederēja nekas vairāk kā vienīgi arbūzs, un te pēkšņi viņš dzīvo pilī un ne no šā, ne no tā kļūst par karali!

—       Tas lieku reizi pierāda, — donna Benta paskaidroja, — ka tautas pasakas nepārtraukti mainās. Skaidrs, ka šai pasakā kaut kā trūkst. Tā ceļojusi no viena teicēja pie otra un pazaudējusi pa ceļam gabalu.

—       Vispār pasaka ir ļoti skaista, — Snīpīte piebilda, — bet izdarība ar kniepadatu ir briesmīga muļķība! Cilvēka galvā nevar iespraust kniepadatu. Tiesa, pasakās mēdz būt viss kas … Un kā gan jauneklis ļāva sevi piemuļķot un noticēja vienacei kalponei? Tas nu, zināt, ir par daudz!

—       Tādus vientiešus savu mūžu neesmu sastapis, — piemetināja Pedrinjo. — Kā viņš varēja noticēt, ka saule tik stipri apdedzinājusi nabadzīti, ka viņa kļuvusi melna un turklāt vēl akla ar vienu aci! Un viņš taču nebija necik ilgi prom! Pie tam jaunavu viņš atstāja koka lapotnē. Kur tas dzirdēts, ka saule gandrīz vai sadedzinātu cilvēku, kas nolīdis ēnā?

—       Bet man, — iesaucās Emīlija, — sevišķi patika tā vieta, kur kalpone atspulgu ūdenī noturēja par savu attēlu, un vēl tas, kā jaunava pārvērtās par dūju. Es lieku šai pasakai piecnieku!

—        Tikai tāpēc, ka pasakā parādās dūja, — donna Benta pasmaidīja. — Emīlija jūsmo par visām pasakām, kurās darbojas baloži.

—        Taisnība, jūsmo ar… — sacīja bijušā lelle. — Nav nekā skaistāka par dūju, baltu dūju ar tādām apaļām actiņām. No visiem putniem man vienmēr visvairāk patikuši baloži. Bet tev, krustmāt Nastasija?

Nēģeriete kautrējās atbildēt. Krustmātes Nastasijas mīļākais putns bija cepta vistiņa, viena no tām, kuras ir tik garšīgas kopā ar mērci un kuras tik labprāt ēd bērni.

ATTAPĪGAIS ŽUANS

Dzīvoja kādā ciemā ļoti nabadzīgs zemnieks, kuram bija dēls, vārdā Žuans. Lai gan puisēns bija visai attapīgs, māte, ļauna un nikna sieviete, viņu nemīlēja. Žuans auga viens pats, viņam nebija ar ko rotaļāties. Puisēna vienīgais draugs bija sunītis Palma, kuru tam bija uzdāvinājusi vecmāmuļa.

Reiz kādu dienu, kad Žuans jau bija liels, viņš aizklīda tālu prom no mājām. Tā klaiņodams, viņš satika ceļavīru, un viņi sāka sarunāties. Žuans uzzināja, ka Triju Princešu karaļvalstī (tas nebija tālu) taisoties izdot pie vīra vienu no karaļa meitām, un tad nu karalis esot sarīkojis dzīres, kas turpināšoties divas nedēļas, bet princeses rokas tīkotājiem pagaidām jāuzdodot viņai mīklas. Ja princese atminēšot, precinieku sagaidot karātavas, turpretī, ja neatminēšot, laimīgais iegūšot princesi par sievu. Pie karātavām jau uzvilkti daudzi princeses precinieki, kas ieradušies no malu malām ar savām mīklām, kuras princese atminējusi vienā mirklī.

Uzzinājis to visu, Žuans kļuva domīgs. Kas zin, varbūt viņš pārspēs viltībā šo princesi un apprecēs to? Viņš pārradās mājās, kad viss jau bija izdomāts.

— Tēv, ļauj man doties pasaulē, gribu pats sev maizi nopelnīt.

Tēvs bija ar mieru, bet māte (otras tādas raganas visā novadā ar uguni nesameklēsi) izspēlēja ar viņu ļaunu joku: iedeva dēlam sazāļotu rausi — kas gan to varēja paredzēt! Žuans paņēma sainīti un aizgāja kopā ar savu sunīti.

Bet kur ir ceļš uz Triju Princešu karaļvalsti, to viņš nezināja. Arī pavaicāt nebija kam. Žuans gāja uz labu laimi. Uzkāpa kalnā, nokāpa otrā pusē lejā un apmetās uz naktsguļu klajā laukā.

Nākamajā rītā gāja tālāk un nonāca pie lielas upes. Apstājās krastā un skatās uz ūdeni. Redz — lejup pa straumi peld nosprādzis ēzelis; vēders uzpūties, bet uz tā — gandrīz vai vesels bars maitas putnu urubu. Žuans paturēja to visu prātā un gāja tālāk.

Kad satumsa, Žuans apsēdās zem vīģes koka un izņēma saldo rausi, ko bija iedevusi māte, taču kāds viņam it kā iečukstēja ausī, lai pats neēdot, iekams sunītis nav nobaudījis, un viņš iedeva gabaliņu sunītim. Savam liktenim neizbēgsi: nabaga Palma, paņēmusi pirmo kumosu, nodrebēja pie visām miesām un nobeidzās.

Žuans ļoti noskuma, ka māte izrādījusies tāda ļaundare un vēl tālab, ka zaudēja savu vienīgo draudziņu. Viņš apraka sunīti zemē, bet atlaidās trīs urubu,

izkārpīja to laukā, aprija un arī nobeidzās. Varat iedomāties, cik stipras nāves zāles bija pagatavojusi šī neliete!

Žuans pārmeta beigtos urubu pār plecu un gāja tālāk. Redz — stāv māja, bet cilvēka neviena. Iegāja iekšā. Bet tur kaktā sēdēja septiņi mednieki, un visi mira vai nost aiz bada. Ieraudzījuši atnācēju ar melnajiem putniem pār plecu, izsalkušie klupa viņam klāt un atņēma visus urubu. Aprija — un novēlās gar zemi beigti.

Žuans paņēma vislabāko bisi un devās tālāk. Iznāca plašā laukā un apsēdās zem krūma. Aiz bada viņam vēders rāvās čokurā. Te pēkšņi redz — zālē tekalē irbe. Izšāva — garām. Skrots trāpīja balodim, kuru viņš nebija pamanījis.

Bet, kā mēdz teikt, labāk zīle rokā nekā mednis kokā.

Žuans noplūca balodi, bet, rau, kāda neraža: kur lai ņem malku. Aplaida skatienu apkārt — ieraudzīja turpat tuvumā ļoti vecu koka krustu. Piegāja pie tā, saplēsa skalus, iekūra uguni, izcepa balodi un apēda. Bet ūdens? Kur lai ņem ūdeni, ko remdēt slāpes?

Te puisim iešāvās prātā laba doma. Žuans uzlēca mugurā zirgam, kurš ganījās turpat tuvumā, un trenca to tik ilgi, kamēr zirgs bija vienos sviedros, tad savāca sviedrus un padzērās. Paēdis un padzēris Žuans nu varēja turpināt ceļu. Gabaliņu tālāk viņš ieraudzīja galvaskausu, kurā lapsenes bija ierīkojušas savu pūzni. Un vēl viņš ieraudzīja pie koka piesietu ēzeli, kas kārpīja ar pakaļkājām zemi. Žuans pienāca tuvāk, lai paskatītos, kas tur aprakts, un atrada podu ar naudu.

Pēc tam Žuans atkal devās tālāk un beidzot tālumā ieraudzīja Triju Princešu karaļvalsti. Tad nu reiz tā ir klāt. Sāka apvaicāties par svētkiem. «Viss iet labi,» pastāstīja kāds garāmgājējs, «taču pagaidām vēl nav atradies neviens precinieks, kura mīklu princese nebūtu atminējusi. Pie karātavām uzvelk aizvien jaunus upurus.»

Žuans devās uz pili un paziņoja sargam, ka viņš lūdzot princeses mīklu minētājas roku.

Sargs viņu ielaida iekšā, bet visi sāka smieties par nabadzīgo puisi: neaptēsts zemnieks — drēbes vienos ielāpos, pār plecu tarba .. .

—        Lasies prom no šejienes, puis, ja dzīvība tev dārga. Dižciltīga dzimuma jaunekļi ar troksni izkrita cauri un tagad, mēles izkāruši, šūpojas pie karātavām! Kur gan tev, tādam stulbiķim, izdomāt mīklu, kuru pasaulē labākā mīklu minētāja neatminētu. Lasies prom, kamēr nav par vēlu!

Žuans tomēr pastāvēja pie sava, un viņu aizveda pie karaļa.

—       Vai tu zini, ka liec uz spēles dzīvību? — karalis jautāja.

Žuans atteica, ka zinot un esot gatavs uz visu.

—       Labi! — karalis iesaucās. — Tad saki laukā savu mīklu, — un pasauca princesi.

Princese atnāca, un Žuans sacīja tā:

Iznācu no mājas ar palmu un saldmi;

Saldme nokāva palmu,

Palma nokāva trejus,

Treji nokāva septiņus,

No septiņiem paņēmu labāko.

Šāvu uz to, ko redzēju,

Nošāvu to, ko neredzēju.

Uz svēta koka uguns

Izvārīju pusdienas.

Dzēru ūdeni, kas ūdens nav,

Redzēju dzīvos jājam uz miruša,

Redzēju ēzeli, kurš zināja to, Kas cilvēkiem nebija zināms. Atmini, princesīt, mīkliņu manu! Netiksi galā — sēdēsi galda galā!

Princese domāja, domāja, bet tā arī neatminēja. Palūdza Žuanam atkārtot mīklu. Žuans atkārtoja trīs reizes, bet princese — kā nekā, tā nekā. Beidzot, kad sāka jau galva sāpēt, viņa atzinās karalim:

—       Nav manos spēkos! šo es neatminēšu.

—      Tad apkamp un noskūpsti savu līgavaini, — karalis sacīja.

—       Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! — Emīlija iesaucās. — Nē, šis Žuans nav muļķis! Vērtīga pasaka! Divi attapīgie — viens pret otru, un attapīgākais uzvar!

—       Pasaka, kuru jūs nupat dzirdējāt, — donna Benta paskaidroja, — ir pasaka ar apslēptu jēgu. Paraugieties, cik gudri tā sacerēta. Savu mīklu asprātis sāk ar saldmi un palmu. Saldme ir rausis, bet Palma — sunīša vārds; arī tālāk viņš turpina tādā pašā garā, aprakstīdams savu ceļojumu simbolos.

—       Bet kas tas ir simbols? — Snīpīte pajautāja.

—      «Simbols» ir grieķu vārds, tas nozīmē «zīme, kas norāda uz kaut kādu priekšmetu». Piemēram, vārds «Emīlija» arī ir simbols. Tas norāda uz mazu, nekaunīgu radījumu, kurš domā, ka ir gudrākais visā novadā!

—      Tikai novadā? — Emīlija protestēja. — Nevis novadā, bet visā pasaulē … un nav zināms, vai tāda kā es vispār kādreiz kaut kur piedzims! Donna Benta pamirkšķināja ar aci krustmātei Nastasijai, it kā sacīdama: «Vai esat kādreiz redzējusi tādu vīzdeguni!?»

MANUELS dzelzs spieĶis

Reiz kādam karalim piedzima dēls — neredzēti liels un spēcīgs. Astoņu dienu vecumā viņš jau apēda vienā reizē veselu vērsi. Karalis ļoti nobijās un sapulcināja padomniekus, lai tie pateiktu savas domas, jo šādā kārtā mazulis drīz vien notiesātu visu karaļa ganāmpulku! Padomnieki nosprieda, ka prātīgākais būtu palaist troņmantnieku uz visām četrām debess pusēm. Karalis bija ar mieru, iedeva dēlam dzelzs spieķi, cirvi, pamatīgu sirpi un palaida viņu uz visām četrām pusēm.

Princis aizgāja. Nonācis kādā fazendā1 , viņš palūdza pieņemt šo darbā. Muižnieks salīga viņu par kalpu un sūtīja nolīst nelielu meža stūri. Puisis tā vēzēja cirvi, ka saimniekam karsts pārskrēja pār kauliem. Kad pienāca laiks ieturēt pusdienas un kalpam nolika priekšā šķīvi ar ēdienu, viņš sāka smieties pilnā kaklā. Viņš pieprasīja veselu vērsi un pilnu toveri saldo manioka miltu.

1 Fazenda — muiža ar laukiem un plantācijām.

Saimnieku tas uzjautrināja. Viņš nolēma paņirgāties par kalpu un lika pasniegt visu, ko tas prasa, domādams, ka puisēns nenoēdīs vairāk kā gabalu gaļas un bļodu manioka miltu. Bet, kad spēka vīra mutē nozuda vērsis un toveris manioka miltu, saimnieks vairs neielaidās nekādās runās un padzina savu kalpu.

Princis atgriezās pilī un nodzīvoja tur kādu laiku.

Beidzot karalis pakasīja pakausi un atkal sapulcināja padomniekus:

—       Ko lai iesāk ar šo puisi? Katru dienu viņš aprij veselu vērsi!

Padomnieki ieteica karalim nosūtīt princi uz mežu, lai noķerot sešus lauvas; viņi domāja, ka lauvas nu gan vienā mirklī šo saplosīšot.

Princis pieprasīja ratus un trīs pārus vēršu, aizbrauca uz mežu un sabija tur sešas dienas. Katru dienu viņš apēda vienu vērsi un noķēra vienu lauvu, kuru iedīdīja un iejūdza ratos apēstā vērša vietā. Savācis trīs pārus lauvu un aizjūdzis tos ratiem priekšā, spēka vīrs iekrāva vezumā baļķus un laidās atpakaļceļā.

Karalis un visa tauta drebēja aiz šausmām, uzzinājuši, kādu varoņdarbu paveicis Manuels Dzelzs Spieķis, kā visi tagad bija princi iesaukuši. Savu mūžu viņi nebija redzējuši neko tamlīdzīgu.

Karalis pakasīja pakausi. Beidzot viņš pavēlēja, lai princis lasītos uz visām četrām debess pusēm un nekad vairs nerādītos viņam acīs. Princis aizgāja.

Tā viņš klīda, klīda, līdz kādu dienu sastapa vīru, kurš brida pāri upei, palikdams sauss. Tas bija Pārbrien Upi.

—      Esi sveicināts, Manuel Dzelzs Spieķi! — vīrs uzsauca.

—        Pārbrien Upi, — sacīja princis, — palīdzi man tikt pāri upei!

Pārbrien Upi palīdzēja princim tikt pāri upei, un viņi devās tālāk abi kopā.

Drīz vien viņi sastapa vīru, kurš rāva liānas. Viņu sauca Pāršķel Akmeni.

i

—        Esi sveicināts, Manuel Dzelzs Spieķi! — vīrs uzsauca.

—        Pāršķel Akmeni, — sacīja princis, — vai gribi nākt mums līdzi?

Vīrs bija ar mieru, un viņi devās tālāk trijatā. Katru dienu vienam no viņiem vajadzēja sagādāt ēdienu visai kompānijai. Te reiz, kad pēc ēdiena bija devies Pārbrien Upi, viņš sastapa kādu svešinieku ar sarkanu mici galvā, kurš palūdza uguni pīpei.

Pārbrien Upi negribēja uguni dot, un svešais tā iebelza viņam ar pīpi pa galvu, ka Pārbrien Upi novēlās gar zemi kā beigts. Tikai pēc kādas stundas viņš nāca pie samaņas un aizgāja pastāstīt draugiem par notikušo.

—        Ne plika graša tu neesi vērts! — sacīja Pāršķel Akmeni. — Rītu es iešu meklēt ēdienu.

Un aizgāja.

Arī viņam pretī nāca svešinieks ar sarkano mici un sāka prasīt uguni savai pīpei. Pāršķel Akmeni uguni viņam nedeva un arī dabūja pa galvu tā, ka nogāzās bez samaņas gar zemi. Kad viņš atžilba un sameklēja draugus, Manuels Dzelzs Spieķis nevarēja vien beigt smieties.

—        Jūs abi nekam nederat. Rītu es pats iešu gādāt ēdienu.

Un aizgāja.

Svešinieks ar sarkano mici parādījās trešo reizi un atkal prasīja uguni. Neteicis ne vārda, Manuels Dzelzs Spieķis tūdaļ belza, cik spēka, ar savu dzelzs spieķi. Svešinieks noturējās kājās un zvēla viņam pretī ar pīpi pa galvu. Sākās briesmīgs cīniņš. Cīnījās ilgi, kamēr beidzot dzelzs spieķis nosita mici svešajam no galvas; Manuels ielika to kabatā.

—     Manuel Dzelzs Spieķi, — sāka lūgties svešinieks raudulīgā balsī, — atdod manu mici.

—      Neatdošu, neparko neatdošu, — Manuels atbildēja.

Nu viņi gāja divatā un ķīvējās: viens lūdza mici, otrs nedeva.

Beidzot Manuels Dzelzs Spieķis sacīja:

—     Es atdošu tev mici, ja tu atdosi trīs princeses, kuras turi ieslodzījumā.

Svešinieks — tas bija pats velns — atbildēja:

—      Atdot nevaru, es viņas neuzraugu.

Tā viņi gāja, gāja. Beidzot svešinieks iegāja kādā alā, Manuels Dzelzs Spieķis — viņam pakaļ. Nonāca kādā karaļvalstī dziļi pazemē, kur strādāja milzum daudz vergu. Tā bija elle. Svešinieks visu laiku prasīja savu mici, bet Manuels visu laiku prasīja princeses. Velns beidzot saprata, ka netiks galā ar šo vīru, kurš arī ellē palika sveiks un vesels, un atdeva tam trīs princeses.

—      Bet tagad dod šurp manu mici!

Manuels atbildēja:

—      Pagaidi! Vispirms uzved mani virszemē.

Velns nebija ar mieru. Tad Manuels sāka dauzīt viņu ar spieķi un dauzīja tik ilgi, kamēr velns apņēmās izvest Manuelu virszemē. Trīs princeses gāja pa priekšu. Bet, tiklīdz princeses iznāca laukā no alas, Manuela biedri, kuri gaidīja tur kā saukti, pakampa princeses un aizlaidās ar tām prom. Iznācis uz ceļa, Manuels Dzelzs

Spieķis atdeva velnam sarkano mici, taču ļoti izbijās, redzēdams, ka princeses ir pazudušas. No biedriem vairs nebija ne miņas. Viņi drāzās pie karaļa, lai atdotu tam princeses un pasacītu, ka viņi tās atbrīvojuši un gribot dabūt sev par sievām.

Karalis, ieraudzījis savas meitas, bija bezgala priecīgs, bet princeses sāka raudāt un sacīja, ka šie cilvēki neesot viņas atbrīvojuši.

Manuels Dzelzs Spieķis tikmēr sēdēja ceļmalā un domāja par savu likteni. Pie viņa bija palikuši princešu lakatiņi. Viņš paņēma vienu lakatiņu un sacīja:

—      Lido, lido, lakatiņ, un nolaidies uz savas saimnieces pleca.

Lakatiņš pārvērtās par papagaili, uzspurdza gaisā, aizlidoja un apsēdās uz pleca vienai no princesēm.

—     Mans vīrs būs šā papagaiļa saimnieks un neviens cits, — princese paziņoja.

Manuels Dzelzs Spieķis paņēma abus pārējos lakatiņus un sacīja:

—      Nesiet mani uz pili, kur dzīvo princeses.

Lakatiņi pacēlās gaisā un aiznesa Manuelu uz pili.

Kad Manuels ieradās pilī, visas trīs jaunavas uzreiz

pazina savu glābēju, un Manuels paņēma par sievu to, uz kuras pleca bija uzlaidies papagailis. Abus krāpniekus pēc krietna pēriena izraidīja no karaļvalsts. Bet abas pārējās princeses apprecēja divi skaisti prinči. Un te nu pasaka ir galā.

—      Nu, ko tu saki, Emīlij? — pajautāja donna Benta.

—       Ļoti oriģināla un gleznaina, — Emīlija atbildēja.

—      Arī man patika, — sacīja Snīpīte, — bet ir dažas neskaidrības. Piemēram, nez kāpēc viens no spēka vīriem tiek saukts par Pāršķel Akmeni. Viņš taču rauj liānas, nevis šķeļ akmeņus! Bet Pārbrien Upi, kurš var pārbrist pāri upei, palikdams sauss, šīs savas spējas nemaz neizmanto.

—       Bet man šķiet ļoti savādi, — piebilda Pedrinjo, — ka dižciltīgs princis tiek saukts par Manuelu Dzelzs Spieķi. Nu kas tas par vārdu princim? Ļoti prasti. Nav nekādas poēzijas. Un turklāt, ja cilvēks ir tikai nedēļu vecs, tad kā gan viņš var apēst veselu vērsi? Neticami.

—       Arī es saku to pašu, — pievienojās lelle, — trūkst smalkuma, viss melns uz balta, bez kādiem aplinkiem. Nekādu izpušķojumu, nekādu rotājumu… Man patīk, ja ir visādi rotājumi . . . Bet te viss tik vienkārši .. .

ŽuanS UN MARIJA

Kādā nabadzīgā ģimenē bija tik daudz bērnu, ka neatlika nekascits kā padzīt divus no mājām. Žuans un Marija — tā sauca tos, uz kuriem krita izvēle. Kādu rītu tēvs lika tiem saposties un nākt viņam līdz uz mežu pēc medus.

Bērni saposās un aizgāja tēvam līdz. Kad viņi bija iegājuši dziļi mežā, tēvs sacīja:

— Gaidiet šeit klusītēm, kamēr es pasaukšu. Kad saukšu, ejiet turp, no kurienes atskanēs mana balss.

Bet pats iegāja vēl dziļāk mežā, pasauca bērnus — un žigli vien atpakaļ uz mājām. Sadzirdējuši tēva balsi, bērni tipināja uz to pusi, no kurienes tā bija nākusi. Taču tēvu viņi neatrada un apmaldījās.

Satumsa nakts, un nabadziņi ielīda koka dobumā. Nākamajā rītā Žuans uzrāpās koka galotnē, lai izlūkotu apkārtni. Tālu tālu viņš ieraudzīja dūmu strūkliņu. Zēns lika Marijai pagaidīt un pats devās uz to pusi.

Izrādījās, ka mājiņā dzīvoja pusakla veča. Viņa cepa krāsnī pīrādziņus. Žuans bija ļoti izsalcis un, sajutis pīrādziņu smaržu, nevarēja vairs ilgāk izturēt. Viņš nolauza zariņu ar kāsīti galā un izvilka pa spraugu divus pīrādziņus. Veča ar dievu uz pusēm kaut kā saskatīja, ka pīrādziņu kļuvis mazāk, taču nosprieda, ka vainīgs būs kaķis.

—      Skic, pretīgais runci! Pamēģini tik vēl čiept manus pīrādziņus!

Nākamajā dienā Žuans atkal ieradās ar savu zariņu un izvilka vēl dažus pīrādziņus, bet veča atkal uzvēla vainu kakim. »

Trešajā dienā Žuans ieradās atkal, bet šoreiz Marija bija pierunājusi paņemt viņu līdz.

Kad brālis izvilka pa spraugu pirmo pīrādziņu un veča klupa virsū kaķim, Marija nenovaldījās un skaļi iesmējās. Veča paraudzījās laukā pa lodziņu un sacīja:

—      Ak tie esat jūs, mani mazbērniņi? Nāciet vien iekšā, dzīvosim kopā.

Bērni iegāja mājiņā, bet veča — caps! — saķēra viņus un ieslēdza lādē, lai nobarotu, bet pēc tam izceptu un apēstu. Un, lai bērni ātrāk nobarotos, katru dienu deva viņiem daudz pīrādziņu. Reizēm veča sacīja:

—       Izbāziet laukā pirkstiņu, es paskatīšos, vai jau esat nogatavojušies.

TačuŽuans izbāza nevis pirkstiņu, bet ķirzakas astes galiņu, kuru bija atradis lādes dibenā, un veča pukojās:

—       Nē, vēl jūs esat pārāk liesi, — un palielināja pīrādziņu skaitu.

Tā tas turpinājās daudzas dienas, kamēr Žuans pazaudēja ķirzaciņas asti, un nu viņam vajadzēja rādīt večai pirkstiņu.

—       O, — veča iesaucās, — tagad jūs esat nogatavojušies!… — un taisīja lādi vaļā. — Nāciet laukā un salasiet labi daudz žagaru, mēs sakursim lielu ugunskuru un dejosim tam apkārt.

Taču ragana nemaz netaisījās dejot, bet bija nodomājusi iegrūst bērnus ūdens katlā, kuru dzīrās uzlikt virs uguns.

Bērni aizgāja uz mežu. Nebija vēl lāgā iesākuši lasīt žagarus, kad pēkšņi pie viņiem pienāca labā burve un sacīja:

—       Šī veča ir ragana, viņa ēd bērnus. Bet es jums palīdzēšu, tikai dariet tā, kā es teikšu. Kad ugunskurs būs iededzies un veča liks dejot, jūs sakiet: «Vecmāmiņ, padejojiet vispirms jūs pati, mēs nezinām, kā tas jādara…» — un, tiklīdz viņa sāks dejot, iegrūdiet viņu ugunskurā un mūciet prom. Uzrāpjieties lielajā kokā, kurš aug turpat pie mājas, un gaidiet tik ilgi, kamēr atskanēs skaļš krakšķis: tas nozīmēs, ka raganas galva pārsprāgusi pušu. No tās izlēks trīs nikni suņi. Bet jūs paņemiet līdz trīs pīrādziņus. Kad parādīsies pirmais suns, uzsauciet: «Turk!» — un nometiet vienu pīrādziņu. Gluži tāpat apejieties ar otru suni, kuru sauc par Lauvu, un ar trešo, kuru sauc par Nazi. Dariet tā — un visi trīs niknie suņi kļūs jums uzticami sargi.

Bērni tā arī izdarīja. Viņi atnesa žagarus un iekūra ugunskuru. Kad veča lika viņiem dejot, bērni sāka lūgt, lai veča padejojot pirmā, jo viņi nezinot, kā tas jādara… Veča sāka dejot, un bērni iegrūda viņu ugunskurā. Pēc tam uzrāpās kokā un sāka gaidīt. Bum! Pārplīsa raganas galva. Un no tās tūdaļ izlēca trīs

nikni suņi. Bērni skaļi pasauca tos vārdā un nometa tiem pa pīrādziņam. Suņi kļuva par uzticamiem sargiem, — vārdu sakot, viss notika tieši tā, kā labā burve bija teikusi.

Tad bērni nokāpa zemē un sāka dzīvot raganas mājā un nodzīvoja tur vairākus gadus kopā ar labajiem suņiem.

Marija kļuva par daiļu jaunavu, un viņā ieskatījās kāds ļauns puisis, kurš nolēma Žuanu nomaitāt. Taču suņi apsargāja viņu tik labi, ka izdarīt to nebija iespējams. Tad puisis ķērās pie viltus.

Viņš ieteica Marijai pierunāt Žuanu aiziet uz mežu, bet suņus atstāt mājās, un Žuans aizgāja. Bet ļaunais puisis aizlēja suņiem ausis ar vasku un, paņēmis bisi, devās uzmeklēt Žuanu. Ja arī Žuans kliegs, suņi viņu nesadzirdēs un neatsteigsies palīgā.

Puisis atrada Žuanu un sacīja:

—              Lūdz dievu, draudziņ, tūlīt tu mirsi, — un nomērķēja uz viņu.

Žuans palūdza atļauju iekliegties trīs reizes. Ļaundaris gardi nosmējās un sacīja, ka viņš varot kliegt kaut vai simt reizes.

—      Turk! Lauva! Nazi!

Ausis suņiem bija aizlietas ar vasku, bet viņi tomēr kaut ko saklausīja un sāka izmisīgi purināt galvas.

Žuans iekliedzās vēlreiz, pēc tam vēlreiz. Vasks izkrita laukā, un suņi atdrāzās ātrāk par zibeni, sakampa ļaundari un saplosīja to.

Žuans pārnāca mājās un sacīja Marijai:

—              Tu nodevi mani, māsa. Tad paliec šeit, bet es iešu, kur acis rāda.

Paņēma savus uzticamos suņus un aizgāja.

Nonāca Žuans kādā karaļvalstī, kur dzīvoja cilvēk

ēdājs pūķis ar septiņām galvām. Katru dienu vajadzēja viņam kādu upurēt. Piegājis tuvāk, Žuans ieraudzīja brīnum skaistu princesi, kas bija piesieta pie klints.

—      Ko tu šeit dari, princese? — viņš pavaicāja.

Un princese atbildēja:

—       Es gaidu šeit briesmoni ar septiņām galvām, kurš mani apēdīs. Viņš drīz būs klāt. Bēdz ātrāk prom, ja ne — viņš apēdīs arī tevi.

Princese vēl pastāstīja, ka karalis apsolījis atdot viņu par sievu tam, kurš nogalināšot pūķi, taču karaļvalstī vēl neesot atradies drosminieks, kas būtu spējīgs veikt šādu varoņdarbu.

Žuans paziņoja, ka bēgt prom šis netaisoties, gluži otrādi — viņš palikšot šeit un sagaidīšot nezvēru, lai stātos tam pretī un uzveiktu to cīniņā. Un, tā kā bija noguris, viņš nolika galvu princesei uz pleca un aizmiga.

Pēc kāda brīža tālumā parādījās pūķis, princese ļoti nobijās un sāka raudāt. Viena asariņa noritēja uz Žuana vaiga, un viņš pamodās.

—      Bēdz! Bēdz prom, pūķis tevi apēdīs! — princese sacīja.

Bet Žuans itin nemaz nenobijās. Viņš palika, kur stāvējis, un uzrīdīja nezvēram savu suni Turku. Sākās briesmīgs cīniņš, un, kad Turks jau sāka pagurt, Žuans uzrīdīja Lauvu. Bet, kad Lauva sāka pagurt, uzrīdīja Nazi. Nezvērs neizturēja: viņš bija pievārēts un saplosīts gabalos.

Žuans nogrieza pūķim septiņas mēles un devās ar princesi uz karaļa pili. Bet kāds nēģeris, kurš tobrīd jāja garām, ieraudzīja nogalināto nezvēru un izdomāja viltīgu plānu. Viņš nogrieza pūķim atlikušos mēles gabaliņus, aulekšiem aizdrāzās uz pili un paziņoja karalim, ka nezvēru nogalinājis viņš.

Kad ieradās Žuans, bija jau par vēlu. Karalis bija nolēmis atdot princesi par sievu krāpniekam nēģerim, lai gan princese savu izglābšanu attēloja pavisam citādi. Taču visi nosprieda, ka princese tā stāsta tikai tāpēc, ka līgavainis šai nav pa prātam.

Kāzu dienā tika rīkotas lielas dzīres, bet, kad kalpotāji pasniedza ēdienu līgavainim, zālē ieskrēja Turks un nometa visu zemē. To redzēdama, princese kļuva bezgala priecīga un pateica tēvam, ka tas esot viens no suņiem, kuri cīkstējušies ar septiņgalvaino pūķi.

Kalpotāji pasniedza līgavainim ēdienu otrreiz, bet ieskrēja Lauva un aiznesa šķīvi. Princese paskaidroja, ka tas esot otrais suns, kurš cīnījies ar nezvēru. Beidzot ieskrēja Nazis un nometa uz grīdas trešo šķīvi. Karalis nu kļuva domīgs un pavēlēja izsekot suni un uzzināt, kas ir tā saimnieks.

Sargi aizgāja un atgriezās ar īsto pūķa uzvarētāju.

— Rau, kas mani izglāba un nogalināja nezvēru! — princese iesaucās.

Un Žuans apliecināja viņas vārdus, atsiedams lakatiņu un parādīdams karalim septiņas pūķa mēles.

Karalim nu viss bija skaidrs. Viņš pavēlēja piesiet nēģeri pie mežonīga ēzeļa astes, bet princesi atdeva Žuanam par sievu.

— So pasaku jau esmu lasījusi Andersena pasaku grāmatā, — sacīja Emīlija, — un tagad redzu, kā mūsu tauta to pārveidojusi. Šo pasaku sacerējis Andersens.

—       Nē, — donna Benta paskaidroja, — šo pasaku sacerējis nevis Andersens, bet gan brāļi Grimmi. Tā saucas «Ansītis un Grietiņa». Bet arī brāļi Grimmi neizdomāja to paši. Viņi dzirdēja, kā to stāsta tautā, pierakstīja un pārveidoja pēc saviem ieskatiem. Un tā tas notiek bieži. Tās visas ir senas pasakas, tās ceļo pa visām zemēm un dažādās vietās tiek dažādi stāstītas. Rakstnieki rada savus pasaku variantus, tas ir, raksta pasaku tā, kā, pēc viņu domām, to vajadzētu stāstīt.

—       Bet Andersenam nav to trīs suņu un nav nekāda nēģera, — Snīpīte ieteicās. — Šeit pie mums Brazīlijā tauta, acīm redzot, sajaukusi stāstu par Mariju un Žuanu ar kādu citu pasaku.

—       Nēģeris šeit uzradies tāpēc, — Pedrinjo sacīja, — ka Brazīlijā pasakas parasti stāsta nēģerietes. Skaidrs, ka ne Andersenam, ne brāļiem Grimmiem, ne arī kādam citam pasaku rakstniekam Eiropā pat prātā neienāktu rakstīt par nēģeriem, jo tur nēģeru nav — ir tikai baltie.

—    Bet no kurienes nākusi šī pasaka? — pajautāja Emīlija.

—       No Riodežaneiro un no Seržipes, — atbildēja donna Benta. — Ir tāda grāmata «Brazīliešu tautas pasakas». Tās autors Silviu Romeru paveicis ļoti interesantu darbu. Viņš noklausījās vecu nēģeriešu stāstus un pierakstīja tos mats matā, kā dzirdējis, — ar papildinājumiem un izlaidumiem. Tā cilvēki, kas sevi dēvē par folkloristiem, parasti vāc folkloru, tas ir, to, ko rada pati tauta.

ĶIRBIS AR ZELTA NAUDU

Dzīvoja reiz divi kaimiņi, viens nabags, otrs bagāts, un satika viņi kā kaķis ar suni. Bagātais tā vien lūkoja nabago apkrapt.

Reiz nabagais atnāca pie bagātā un piedāvāja noslēgt darījumu: viņš gribēja, lai bagātais iznomātu viņam nelielu zemes gabaliņu, kur iesēt kukurūzu.

Bagātais tūdaļ atcerējās, ka viņam ir kāds nekam nederīgs lauciņš, kurā nekas neaug, pat skudras nerāpo. Labs ir. Sita viens otram saujā. Nabagais pārnāca savā būdiņā, un abi ar sievu devās apskatīt iznomāto zemi. Atnāca un atrada ķirbi.

—      Siev, nāc ātrāk šurp! Ķirbis pilns ar naudu. Paskaties pati.

—      Tās jau zelta monētas! — sieva iesaucās. — Ir gan mums laime!

—       Nē, — atteica vīrs, kas bija ļoti godīgs cilvēks. — Ja reiz esmu atradis ķirbi uz svešas zemes, tātad

tas nepieder man. Jāizstāsta par visu šās zemes īpašniekam.

Nabagais aizgāja pie bagātā kaimiņa un visu tam izstāstīja.

—         Brīnišķīgi, — bagātais noteica. — Tādā gadījumā mūsu noruna vairs nav spēkā. Es nevaru iznomāt laukus, kuros aug ķirbji ar zelta naudu.

Nabagais atgriezās savā būdā, bet bagātais drāzās, ko kājas nes, uz lauku, lai pievāktu savu bagātību. Bet atskrējis ieraudzīja, rau, ko: ķirbi, pilnu ar lapsenēm, turklāt visniknākajām, kādas vien ir pasaulē.

—         Ā! — bagātais iesaucās. — Šis blēdis nodomājis paņirgāties par mani. Nu nekas, gan es izspēlēšu ar viņu pamatīgu joku.

Viņš ielika ķirbi ar lapsenēm maisā un devās uz nabagā namiņu:

—         Ei, kūm! Aizbultē durvis labi cieši un mazliet paver lodziņu. Esmu pietaupījis tev skaistu dāvanu.

Nabagais aizbultēja durvis un pavēra vaļā logu. Tad bagātais iemeta logā ķirbi ar lapsenēm.

—         Te tev būs, kūm, ķirbis ar zelta naudu, kuru tu atradi uz manas zemes. Priecājies par tādu bagātību! — un sāka tā smieties, ka gandrīz vai pārsprāga.

Bet, tiklīdz ķirbis nokrita uz grīdas, lapsenes tūlīt pārvērtās par zelta gabaliem, kas šķindēdami ripoja pa grīdu. Bagātais, laukā stāvēdams, izdzirda šķindoņu un nojauta ko nelāgu.

—         Kūm, — šis bilst, — atver durvis, man tev kas jāpasaka.

Bet nabagais pretī:

— Vai tev prāts! Es jau tā nezinu, ko iesākt ar nolādētajām lapsenēm. Pasarg dievs, iedzels vēl manam dārgajam kaimiņam. Bēdz, kūm!…

Tā nabagais palika ar savu zeltu, bet bagātais palika ar savu skopumu.

—    Vai tev patika, Emīlij? — pavaicāja Snīpīte.

—      Laba pasaka, — Emīlija atbildēja. — Nav dumjo karaļu.

Donna Benta pastāstīja:

—       Tautā ir daudz pasaku par nabaga ļaudīm un bagātniekiem, un visās šais pasakās bagātais allaž ir slikts un ļauns, bet nabagais labs. Arvien uzvar nabagais, un bagātais paliek ar savu skopumu.

—      Ne velti tautas paruna saka: «Jo bagātāks, jo skopāks,» — Snīpīte piebilda.

—       Bet es esmu ievērojis, — Pedrinjo sacīja, — ka tautā «skopulis» nozīmē to pašu ko «sausiņš». Tā tas tiešām ir. Pēdējo reizi, kad biju aizbraucis uz pilsētu, pats savām acīm redzēju, kā puikas skrēja pakaļ pa ielu Manuelam Agudu un klaigāja: «Sausiņš! Sausiņš!» Bet, kad es uzprasīju, kāpēc viņi tā mēda večuku, viens puika man atbildēja: «Tas jau ir pasaulē skopākais vecis! Viņam mājās maize priekš citiem sakaltusi kā sausiņš!»

—       Un sirds arī tam cieta kā sausiņš, — krustmāte Nastasija piemetināja. — Ja pie viņa nama durvīm pieklauvēs ubags, tad to vien dzirdēs: «Dievs palīdzēs, brāl!» — bet pašam muca naudas pagalmā aprakta.

—       2ēl, ka ķirbji ar lapsenēm, kuras pārvēršas par zelta naudu, sastopami vienīgi pasakās, — nopūtās Snīpīte. — Nauda vienmēr turas pie bagātajiem.

LABAIS VELNS

Vienam karalim bija septiņpadsmit gadus vecs dēls. — Mans dēls, — sacīja karaliene, — pienācis laiks izlasīt tavu likteni, — un izlasīja dēla likteni.

Ak vai! Cik bēdīgs liktenis! Princim bija lemts nomirt pie karātavām. Karaliene ļoti noskuma, bet dēlam neko neteica.

—       Kāpēc tu uzreiz tā sadrūmi, māt? — princis jautāja.

Karaliene tikai smagi nopūtās. Taču princis tik neatlaidīgi lūdzās, lai karaliene atklātu savu skumju cēloni, ka viņa beidzot izstāstīja:

—       Mans dēls, liktenis tev lēmis nomirt pie karātavām.

Jauneklis sāka mierināt māti, sacīdams, ka tik un tā reiz visiem jāmirstot, un vai tad neesot vienalga kādā nāvē mirt. Un, ja jau viņam šāds liktenis nolemts, tad viņš vēlētos tikai vienu: aiziet prom no mājām un nomirt kaut kur tālu tālu, lai nesagādātu vecākiem vēl vairāk bēdu. Karalienei bija žēl dēla, taču nācās piekrist.

Atvadu dienā karalis iedeva dēlam līdzi ceļā daudz naudas, un princis aizgāja, kur acis rāda. Viņš pārstaigāja daudzas pilsētas un valstis un reiz nonāca kādā vietā, kur atradās svētā Migela baznīciņa. Baznīciņā stāvēja šā svētā statuja un velna tēls, taču viss bija pagalam apdrupis un noplucis. Princis nolēma šeit uzkavēties, lai salabotu baznīciņu un atjaunotu tēlus. Nolīga strādniekus un stājās pie darba.

Baznīciņa kļuva tīra un spodra, nu gluži kā jauna. Ne acu atraut! Kad mālderis atnāca pēc naudas, viņš pateica, ka mazliet krāsas palicis pāri, jo velnu viņš neesot krāsojis.

—      Kāpēc nekrāsoji? Nokrāso velnu arī, — princis pavēlēja.

Un mālderis nokrāsoja velnu arī.

Izdarījis šo labo darbu, princis turpināja savu ceļojumu pa pasauli. Reiz vakarā viņš pieklauvēja pie kādas vecenītes namiņa durvīm un palūdza, lai ielaižot šo pārnakšņot. Iegāja iekšā, paēda un sāka skaitīt naudu, kas bija vēl palikusi pāri. To ieraudzījusi, vecene nadzīgi aizjoza pie turienes varasvīriem un paziņoja, ka viņas mājā sēžot zaglis un skaitot naudu, ko šai nozadzis.

Atnāca sardze un saņēma princi ciet. Viņu tiesāja un notiesāja uz nāvi. Taču tai dienā, kad princim vajadzēja mirt, svētais Migels tālajā baznīciņā uzsāka sarunu ar velnu.

—       Nu, kā jūties? Vai tagad tu neesi skaists, ko?

—      Tiesa kas tiesa. Nokrāsots esmu uz goda.

—      Bet vai tu zini, kas izlaboja baznīciņu un nokrāsoja mūs?

Velns nezināja. Tad svētais izstāstīja viņam par princi, kurš nesen gājis garām viņu baznīciņai, un vēl pastāstīja, ka nabags notiesāts uz nāvi un šodien pat tikšot uzvilkts pie karātavām kādas vecenes blēdību dēļ.

Velns vairs ilgāk neklausījās. Viņš uzlēca zirgam mugurā un aizjoņoja uz vecenes mājām. Sagrāba viņu ciet un aizstiepa pie karaļa, piespiezdams atzīties visās blēdībās. Karalis pavēlēja atbrīvot princi no cietuma un atvest uz pili.

Velns uzlēca zirgam mugurā un aizauļoja uz cietumu, kur princis gaidīja savu pēdējo stundiņu. Velns parādīja bendem karaļa vēstuli, kurā bija pavēlēts cietumnieku atbrīvot. Bende atdeva viņam gūstekni, un viņi kopā ar velnu devās uz pili pie karaļa.

Karalis sāka iztaujāt princi, kas viņš tāds esot un no kurienes nākdams. Uzzinājis visu patiesību, karalis pavēlēja atņemt vecenei naudu un pašu aizvest uz cietumu prinča vietā. Kad tas viss bija galā, princis atkal devās pasaulē.

Ceļā viņš sastapa bruņinieku un visu tam izstāstīja. Bruņinieks pavaicāja:

—       Un tu nezini, kas tevi izglāba no nelaimes?

—       Neko es nezinu, — princis atbildēja.

—       Tad zini, ka tevi izglāba velns no svētā Migela baznīciņas un šis velns esmu es! Tai dienā, kad tevi gatavojās pakārt, svētais Migels man visu izstāstīja. Es uzlēcu zirgam mugurā un aizjoņoju uz vecenes māju, pagrābu viņu un aizstiepu pie karaļa, lai izdibinātu patiesību.

—       Ar ko gan es izpelnījos tavu labvēlību? — princis pajautāja.

—       Ak vai! — velns smiedamies iesaucās. — To visu tu nopelnīji par krāsas krūzīti, kuru liki izlietot manam tēlam. Tagad tu esi brīvs no ļaunā likteņa, jo vecene tiks pakārta tavā vietā. Vari mierīgu prātu atgriezties tēva karaļvalstī, nekas ļauns ar tevi vairs nenotiks.

Princis tā arī darīja. Taču vispirms viņš iegriezās svētā Migela baznīciņā, lai pateiktos labajam svētajam, un lūgšanas brīdī pamanīja, ka svaigi nokrāsotais velns izskatās pat ļoti apmierināts ar dzīvi.

—       Burvīgi! — Emīlija iesaucās. — Tas tik ko vērts! īpaši man patika, ka svētais un velns tā draudzējas.

—       Jā, — donna Benta noteica. — Viņi abi dzīvoja baznīciņā gluži vieni un galu galā kļuva labi draugi, kā mēs to pasakā redzam. Lai gan velns ir ļaunuma simbols, tomēr arī ļaunums kļūst labsirdīgāks, kad atrodas blakus labajam. Viņi tik ilgi dzīvoja kopā šai baznīciņā, ka kļuva draugi, un viena labās jūtas pārgāja uz otru.

—       Savstarpēja ietekme! — Pedrinjo secināja.

Snīpīte atzinās, ka viņai ļoti patīkot pasakas par

velnu, un piebilda, ka visas tās runājot par labu tautas parunai: «Velns nav tik melns, kā to mālē.»

—      Atkāpies, sātan! — krustmāte Nastasija iesaucās un trīs reizes pārmeta krustu. — Kā nav kauna meitenei no godīgas mājas tā runāt par nelabo!

Snīpīte ieplēta acis:

—       Kā? Tas nu gan man patīk! Vai tad tu pati, krustmāt Nastasij, nupat nestāstīji pasaku par labo velnu?

—       Bet tā taču pasaka, meitenīt. Tajā viss izdomāts. Bet nešķīstais paliek nešķīstais. īsts elles suns. Nelaimi vien atnes.

—       Ja nešķīstais ir suns, tad lai dzīvo velns! — Emīlija iesaucās. — Nav labāka un uzticamāka dzīvnieka par suni. Nosaukt velnu par suni — tā ir visaugstākā uzslava velnam.

—       Donna Benta! — krustmāte Nastasija šausmās iekliedzās. — Aizbāziet mutes šiem bērniem. Tie jau ir bezdievji! Cik tālu nonākuši: sātanu slavē! Žēlīgais dievs!…

—     Paklausieties, Nastasija, ja jūs izstāstīsiet vēl trīs pasakas par velnu līdzīgas šai, tad arī es pati, iespējams, sākšu dziedāt sātanam slavas dziesmas, — donna Benta atsaucās.

Krustmāte Nastasija sasita rokas un sāka skaitīt lūgšanu.

JAUNĀKAIS dels

Kādam tēvam bija trīs dēli. Vecāko dēlu sauca par Žuanu, vidējo — par Manuelu un jaunāko — par 2ozē. Reiz abi vecākie dēli sastrīdējās ar tēvu un aizbēga no mājām. Tad jaunākais dēls sacīja:

—         Nebēdājies, tēt, es došos pasaulē un brāļus sameklēšu.

Un aizgāja. Gāja, gāja, līdz nonāca kādas vecenītes mājās.

—         Ko tu, dēliņ, šai pusē meklē? — vecenīte vaicāja.

—        Klīstu pa pasauli, meklēdams savus brāļus, kuri aizbēga no mājām.

—         Es tev palīdzēšu, dēliņ, — vecenīte sacīja. — Nāc iekšā un liecies gulēt, rīt parunāsim.

Nākamajā rītā vecenīte sacīja:

— Klausies, kas tev jādara. Dodies uz Treju Dūju

karaļvalsti — tur atrodas tavi brāļi. Pilsētā valdīs svētku līksme, jo karalis izraugās cilvēku, kas spētu atbrīvot no burvestības trīs dūjas, kuras atrodas jūras dibenā. Te būs burvju nūjiņa, še, ņem. Un vēl te būs sūklis. Tikai pielūko, lai neviens nepamanītu, ka tev ir tādas mantas. Notiks tā: tavi brāļi apmelos tevi karalim, it kā tu būtu visur lielījies, ka vari nolaisties jūras dibenā, pāršķelt akmeni, kas tur guļ, un atburt trīs dūjas, kuras patiesībā ir trīs princeses. Tā . .. Karalis pavēlēs tevi pasaukt un noprasīs, vai tas ir tiesa. Tu atbildēsi, ka tas ir apmelojums, bet tomēr apņemsies dūjas atburt. Un tad dodies uz jūras krastu un iemet sūkli ūdenī. Sūklis sāks peldēt, un tu peldi tam pakaļ, kamēr sasniegsi lielu akmeni. Piesit pie akmens ar burvju nūjiņu, akmens pāršķelsies pušu, un no tā izlīdīs čūska. Iesit čūskai, un čūska aizmigs. Tad ieej akmens spraugā un tur atradīsi lādīti, kurā paslēpta ola. šai olā ir trīs dzeltenumi. Pārsit olu un iedod baltumu čūskai. Tad nu vari uzskatīt, ka darbs paveikts: trīs dzeltenumi ir tās pašas trīs princeses.

Vecenīte deva jaunākajam dēlam savu svētību, un viņš uzņēma ceļu uz Treju Dūju karaļvalsti. Pilsētu 2ozē ieraudzīja svētku rotā un sastapa arī savus brāļus. Viņš uzsāka ar tiem sarunu, bet nelieši izlikās brāli nepazīstam un paziņoja karalim, ka pilsētā uzradies lielībnieks, kurš pļāpājot, ka varot atburt princeses.

Karalis lika pasaukt 2ozē un sāka viņu izvaicāt.

— Tad zināt, jūsu augstība, ka tie ir salti meli, tomēr, par spīti visam, es apņemos princeses atburt, — 2ozē sacīja.

Karalis bija ļoti pārsteigts, ka puisis ir tik pārliecināts par panākumiem, un pavēlēja nodot viņa rīcībā kuģi. 2ozē atbildēja, ka kuģis neesot vajadzīgs — viņš aizkļūšot līdz akmenim peldus, un karalis sāka skaļi smieties, jo tas viņam šķita dumjāk par dumju.

Nākamajā dienā 2ozē aizgāja uz jūras krastu un iemeta sūkli ūdenī. Sūklis nenogrima, kā visi sūkļi, bet sāka peldēt, un 2ozē peldēja tam nopakaļ, līdz ieraudzīja akmeni. Izvilka no jostas burvju nūjiņu un iesita ar to pa akmeni. Akmens pāršķēlās, un no tā izlīda čūska. 2ozē iesita čūskai, un čūska aizmiga.

Tad 2ozē iegāja akmens spraugā un atrada lādīti. Atvēra to un izņēma olu. Pārsita olu pušu, ielēja baltumu čūskai rīklē, bet dzeltenumus ielika cepurē.

Izdarījis to, 2ozē atkal metās jūrā un peldus aizkļuva līdz krastam. Iznāca no ūdens, iesita ar nūjiņu pa dzeltenumiem, un tie tūdaļ pārvērtās par trim jaunavām, cita par citu skaistāka.

Karaļvalstī nu priekiem nebija gala. Bet ļaunie brāļi atkal izgudroja jaunu nelietību un sastāstīja karalim, it kā 2ozē lieloties, ka varot atnest uz pili arī pašu čūsku. Karalis noprasīja, vai tas ir tiesa.

— Tie ir salti meli, bet es esmu ar mieru atnest arī čūsku.

Un, iemeties jūrā, 2ozē aizpeldēja līdz akmenim un atstiepa čūsku.

Ļaunie brāļi dzīrās jau trešo reizi izlikt jaunākajam brālim lamatas, taču šoreiz 2ozē apskaitās uz šiem neliešiem un uz šo ēzeļpakausi karali. Viņš iesita tiem pāris reižu ar nūjiņu un iemidzināja tos visus.

Kad karalis atmodās, viņš pavēstīja, ka pietiks reiz tukšus salmus kult. Apprecināja 2ozē ar visskaistāko no trim princesēm un ļaunos brāļus lika padzīt no karaļvalsts. Ar to arī viss beidzās.

—      Jauki, — ierunājās Emīlija, — tā ir pasaka ar pārvērtībām. Es atceros, kā reiz Pelnrušķīte bija aizmirsusi pie mums vasarnīcā savu burvju nūjiņu, — atceraties, toreiz svētkos? — bet es to atradu un spēlēju pārvērtības tik ilgi, kamēr man tas apnika: katru priekšmetu pārvērtu par kaut ko citu. Kas tur sevišķs? Nemaz nav grūti! Un kas tev par nopelniem, ja tu veic varoņdarbus un gūsti uzvaras ar burvju nūjiņas palīdzību? Man labāk patīk, kad cilvēks uzvar ar savu prātu, pats visu aptver. Turpretī ar burvju nūjiņu viss ir tik vienkārši!

—      Emīlija bija kā apmāta uz visādām burvestībām, — Snīpīte piebilda. — Atceries, Emīlij, kā tu domāji, ka krustmāte Nastasija ir apburta princese?

—   Atceros … — Emīlija nopūtās. — Es toreiz tik ļoti jutu līdz donnai Bentai.

—     Man? — donna Benta brīnījās. — Kāpēc tieši man?

—      Nu kā tad … jūs taču esat veca … ir taču grūti izstaigāt visu pasauli un neatrast to, ko meklē. Nabaga vecmāmiņa! — Un Emīlija atkal nopūtās.

—      Ko tu mels blēņas! — Pedrinjo sašuta.

—      Blēņas? Padomā pats: ja ieradīsies princis un atburs krustmāti Nastasiju, tad viņa kļūs par princesi un negribēs vairs virtuvē gatavot ēst. Bet es pati dzirdēju, ka donna Benta teica, visā pasaulē viņa otru tādu saimnieci neatradīšot!

Visi sāka smieties.

—       Bet mani visvairāk pārsteidz šā karaļa nebeidzamā muļķība, — Pedrinjo paziņoja. — Ko vēl viņš gribēja no 2ozē? 2ozē taču princeses atbūra. Tad nē jau, šis stulbenis atkal klausās, muti atplētis, un ņem par pilnu divu neliešu mēlnesības. Nevis karalis, bet ēzelis!

—       Paklausieties, Nastasija, — sacīja donna Benta, — cik gan bērni tagad kļuvuši prasīgi. Kad es biju maziņa, klausījos tādas pasakas, aiz sajūsmas muti ieplētusi. Bet mani mazbērni ne vien neklausās, mutes ieplētuši, bet visu pārspriež, kritizē, gluži kā grieķu prātnieki.

Emīlija bija ļoti pārsteigta, uzzinājusi, ka donna Benta kādreiz bijusi maziņa.

—      Tātad jūs, senjora, kādreiz bijāt maza kā bērns? — viņa noprasīja.

—       Protams, Emīlij! Kas tur ko jautāt?

—      Un krustmāte Nastasija arī? … Cik interesanti! Kas to būtu domājis!

Un Emīlija iegrima domās, cenzdamās iztēloties, kādas izskatījās šīs divas večiņas, kad viņas bija bērni.

SAVĀDNIECE

Zināt, kāds cilvēks apprecēja sievu ar dīvainībām — viņa izlikās, ka tai nav ēstgribas. Apsēdusies pie galda, viņa tik tikko pieskārās ēdienam. Apēda trīs graudiņus rīsa un tūlīt nolika karoti uz šķīvja, it kā būtu apēdusi veselu vērsi.

Vīram šāds apetītes trūkums likās aizdomīgs, jo, neraugoties uz pastāvīgo gavēni, viņa sieva bija dūšīga un apaļa. Un tad vīrs nolēma izspēlēt ar sievu kādu joku.

—     Siev, — viņš sacīja, — es aizbraucu prom uz ilgāku laiku. Ardievu!

Paņēma grozu un izgāja laukā no mājas, bet tūdaļ nemanīts atgriezās un paslēpās virtuvē aiz lielās piestas, kurā grūž rīsus.

Palikusi viena, savādniece atviegloti nopūtās un teciņiem vien aizsteidzās uz virtuvi.

—     Žoakina, — viņa sacīja ķēkšai, — izvāri man žiglāk brokastīs zupu, tikai labi biezu.

Nēģeriete izvārīja veselu katlu zupas, kuru savādniece izēda sausu, neatstādama ne karotes.

Pec tam viņa sacīja ķēkšai:

—              Žoakina, nokauj cāli un izcep to man pusdienās un lai būtu sviesta piesūcies.

Nēģeriete uzcepa cāli, kuru saimniece apēda, apskrubinādama visus kauliņus.

—              Bet tagad, Žoakina, izcep man palaunadzī kukurūzas plācenīšus, tikai labi plānus.

Un apēda palaunadzī plācenīšus, neatstādama ne kripatiņas.

—              Bet tagad, Žoakina, sagatavo man vakariņās šķīvi manioka miltu, tikai labi sausus.

Nēģeriete sagatavoja manioka miltus, kurus savādniece apēda līdz beidzamajai drupačai tā, ka nevarēja ne no krēsla piecelties.

Tad nu vīrs iznāca laukā no savas paslēptuves un sāka klauvēt pie durvīm, it kā nupat būtu pārradies mājās. Bet visu to dienu lietus gāza kā ar spaiņiem.

Kad sieva atvēra durvis un ieraudzīja vīru, viņa bija ļoti pārsteigta. Vīrs paskaidroja, ka nolēmis braucienu atlikt un atgriezies mājās.

—               Bet, vīriņ, kā gan tu pārnāci tik sauss, ja laukā tik briesmīgi līst?

Vīrs atbildēja:

—               Ja lietus būtu bijis tik biezs kā zupa, kuru tu apēdi brokastīs, tad es būtu piesūcies slapjuma kā cālis sviesta, kuru tu apēdi pusdienās; bet, tā kā lietus bija plāns kā plācenīši, kurus tu apēdi palaunadzī, es pārnācu sauss kā manioka milti, kurus tu apēdi vakariņās.

Savādnieci šie vārdi bezgala pārsteidza un samulsināja, viņa saprata, ka vīrs atklājis viņas viltību. Un kopš tā laika visas viņas dīvainības bija kā ar roku noņemtas.

—      Gudri izdomāts! — Emīlija iesaucās. — Man nepatīk untumaini cilvēki. Vīrs zināja, ko viņš dara. Pamatīgi pārmācīja savādnieci.

—      Man pat siekalas sāka tecēt, cik ļoti iegribējās nogaršot kukurūzas plācenīšus, — sacīja Snīpīte. — Es nekad tādus neesmu ēdusi.

—       Nudien, — donna Benta pievērsās krustmātei Nastasijai, — mēs abas vienmēr šo ēdienu piemirstam.

—       Bet, ja jūs zinātu, senjora, cik garšīgus plācenīšus es protu izcept! Tikai nekādi nevaru dabūt šeit labus kukurūzas miltus. Tie, ko pārdod vecā Eliasa bodē, ir gatavais draņķis, starp citu, tāpat kā saimnieks pats!

—       Bet man iegribējās, — Pedrinjo piemetināja, — apēst kādu šķīvīti sausi uzceptu manioka miltu ar cukuriņu. Ai! Ķepas aplaizīsi!

—       Ķepas ir suņiem, — iebilda Emīlija, — cilvēkiem ir pirkstiņi!

—      Skaidrs, — Snīpīte noteica. — Sī pasaka bija burvīga, tikai pārāk īsa. Pastāsti kaut ko garāku.

Un krustmāte Nastasija izstāstīja garāku pasaku.

DOKTORS ZĀBACIŅŠ

Dzīvoja reiz dēļu būdā ļoti nabadzīgs namdaris. Kādu dienu pie viņa atnāca

pērtiķis un palūdza pajumti. Namdaris atbildēja, ka viņa namiņš gan esot gaužām mazs, taču lai apmetoties vien. Tā pērtiķis palika dzīvot pie cilvēka.

Reiz kādu dienu pērtiķis pārnāca mājās ar zelta un sudraba naudas pilnām kabatām.

—        Kur tu rāvi šo naudu, pērtiķi? — vaicāja cilvēks, aiz brīnumiem acis ieplētis.

—        To man iedeva karalis, — pērtiķis atteica. — Biju aizstaigājis uz karaļa pili un pasniedzu karalim no tevis dāvanu, bet viņš man iedeva šo zeltu.

—        Kādu gan dāvanu tu pasniedzi karalim, pērtiķi?

—        Briedulēnus. Es aizgāju uz mežu, uzsvilpoju, atskrēja simt briedulēni, un es aizvedu tos pie karaļa. Drīz viņš saņems vēl vienu dāvanu.

Tik tiešām. Nākamajā rītā pērtiķis aizgāja uz upmalu un sāka svilpot. Salaidās milzum daudz gārņu, kurus viņš tūdaļ uzaicināja nākt līdz uz karaļa pili garā procesijā pa divi rindā. Karali šis skats ļoti iepriecināja, un viņš pavaicāja, kas to izdomājis.

—       Doktors Zābaciņš, pērtiķa Runčo-Punčo draugs, — zvērēns atbildēja.

Karalis pateicās par dāvanu un aizsūtīja pērtiķi uz naudas kaltuvi pēc zelta.

Pērtiķis aizgāja un piebēra maisu ar zelta monētām, kuras viņš aiznesa cilvēkam.

Pēc dažām dienām pērtiķis atkal aizgāja uz mežu un sāka svilpot. Saradās milzum daudz trusīšu, kurus pērtiķis aizveda pie karaļa, sacīdams, ka tā esot vēl viena dāvana no doktora Zābaciņa.

Karalis atkal bija bezgala pārsteigts un izteica vēlēšanos iepazīties ar šo bagāto doktoru. Pērtiķis atbildēja, ka doktors Zābaciņš esot ļoti kautrīgs un viesos ne pie viena neejot. Bet, ja karalis vēloties redzēt viņa īpašumus, viņš, pērtiķis, tos izrādīšot.

Karalis uzkāpa zirgā, pērtiķis piemetās viņam aiz muguras — un viņi aizjāja. Viņi jāja garām bagātām fazendām, un pērtiķis ik reizes sacīja: «Tie visi ir doktora Zābaciņa īpašumi.» Beidzot, līdz pagurumam skatījis doktora Zābaciņa fazendas, karalis atgriezās pilī.

Tad pērtiķis ierunājās, ka viņam esot karalim kas sakāms, taču viņš kautrējoties.

—       Saki tik laukā, — karalis drošināja.

Un pērtiķis pavēstīja, ka doktors Zābaciņš lūdzot viņa karaliskās augstības meitas roku.

Tā kā runa bija par ļoti bagātu cilvēku, tik daudzu lielisku fazendu īpašnieku, karalis ne mirkli nesvārstījās.

—       Pasaki doktoram Zābaciņam «jā», es atdošu savu meitu viņam par sievu. Bet tu, pērtiķi, aizej uz naudas kaltuvi un paņem sev zeltu.

Pērtiķis aizgāja un piebēra ar zeltu vairākus maisus. Kad viņš pārradās mājās un namdaris to visu ieraudzīja, nabadziņš, aiz brīnumiem muti vien ieplēta. Bet pēc tam noskaidrojās, ka viņš ir karaļa vienīgās meitas līgavainis!

—      Vai tu, pērtiķi, maz esi pie pilna prāta? Kā gan es, nabaga puisis, dzīvodams tādā graustā, varu cerēt uz karaļa meitu!

Taču pērtiķis viņu nomierināja:

—      Neraizējies ne par ko. Paļaujies visās lietās uz mani.

Tai dienā, kad bija noliktas kāzas, pērtiķis apsegloja doktoram Zābaciņam staltu zirgu un piespieda viņu uzkāpt tam mugurā. Namdaris gandrīz vai zaudēja samaņu . ..

—      Zini, pērtiķi, man ir tik ļoti bail, ka es laikam nokritīšu!

—      Neesi muļķis! Es jau tev teicu, paļaujies visās lietās uz mani!

Un pērtiķis panāca, ka namdaris aizjāja uz karaļa pili un apprecējās ar princesi. Tagad jaunajam pārim vajadzēja braukt uz doktora Zābaciņa īpašumiem. Bet kas tie par īpašumiem?! Nabaga namdaris svīda baiļu sviedrus. Taču pērtiķis viņu drošināja.

—       Nebaidies ne no kā. Es visu nokārtošu!

Un nokārtoja arī! Kad līgavainis un līgava visādu lielmaņu svītas pavadībā piebrauca pie būdas, nekādu būdu viņi tur neatrada, bet ieraudzīja greznu pili ar daudziem livrejās tērptiem kalpotājiem. Iegāja iekšā.

Galds bija apkrauts ar dažnedažādiem izmeklētiem ēdieniem, saldumu bija tik daudz, ka ne saskaitīt, ne aptvert, bet pašā vidū — milzīgs banānu ķekars.

Ieraudzījis banānus, pērtiķis aizmirsa savu svarīgo lomu un — hop! — uzlēca uz galda. Būt par slavenā doktora Zābaciņa ieročnesēju — tas, protams, ir vareni, bet saēsties dzeltenos banāniņus — vēl labāk! Un pērtiķis sāka tiesāt banānus.

—       Kaut kas līdzīgs pasakai «Runcis zābakos», — Snīpīte ieminējās. — Es to lasīju grāmatā «Brīnumpasakas», ko sarakstījis franču rakstnieks senjors Perro. Bet krustmāte Nastasija izstāstīja daudz mīlīgāk.

—      Lūk, vēl viens piemērs, kā tauta pārveido pasakas, — sacīja donna Benta. — Šo doktoru Zābaciņu mūsu tauta paņēmusi no «Runča zābakos».

—      Šai pasakā viss ir pielāgots mūsu vietējiem, brazīliešu apstākļiem, — atzīmēja Emīlija, — gan pērtiķis, gan banāni (varu galvot, ka tie bija augstākā labuma zelta banāni), vienīgi karalis, kas uzradies nez no kurienes, ir visīstākais idiotisms! Pie mums taču karaļu nav. Tomēr pasaciņa ir burvīga.

—      Bet ko nozīmē pērtiķa atbilde karalim: «Doktors Zābaciņš, pērtiķa Runčo-Punčo draugs?» Kādas blēņas? Kas tas par Runčo-Punčo? Ko tas nozīmē?

—       Neko nenozīmē, — donna Benta paskaidroja. — Tāpat vien sagudrots. Vienkārši atskaņa: RunčoPunčo.

—      Bet tomēr — kāpēc tieši «runčo»?

—      Tas ir vienīgais, kas palicis pāri no «Runča zābakos».

—               Nabaga runcis! — Emīlija nopūtās. — Bet tagad es gribu paklausīties skaistu pasaciņu par cālēnu!

Visus pārsteidza tik negaidīta vēlēšanās.

—              Kāpēc tieši par cālēnu, nevis par kucēnu? — Snīpīte noprasīja.

Un Emīlija atbildēja:

—               Tāpēc, ka šodien sapnī es redzēju bezastainu cālēnu, kas knābāja man no rokas kukurūzas putru!

Un krustmāte Nastasija pastāstīja pasaku par bezastaino cālēnu.

BEZASTAINAIS CĀLĒNS

Kādā vistu kūtī izšķīlās cālēns, kurš nebija nelīdzīgs. Bet vai tā bija viņa vaina? Protams, ne. Un tomēr visi ņirgājās par viņu. Un vai jūs varat iedomāties, kāpēc, — tikai tāpēc, ka cālēns bija bez astes.

Nabadziņš pat paēst mierīgi nevarēja. Kad vistām nobēra kukurūzas graudus, viņš to vien matīja kā knābienus no visām pusēm — kniuks! — kāds ieknāba labajā sānā, — kniuks! — kreisajā, kamēr pārējie tai pašā laikā piestūķēja pilnu guznu un pieēdušies smagi pūta.

Bet, ja arī izdevās noķert kaut ko — sarkano skudru vai zemes vēzīti, — tad ticiet droši: viss bars dzinās viņam pakaļ, kamēr garšīgais kumoss atņemts.

Tāpēc arī bezastainais cālēns bija allaž izsalcis, izkāmējis un slapstījās pa stūriem kā mežonis.

Beidzot viņa pacietībai pienāca gals. Raibais gailēns, kurš aplidoja trīs dzeltenas vistiņas, tā saknābāja

bezastaino cālēnu šo mīlīgo, spārnoto jaunkundzīšu acu priekšā, ka, nabadziņš, palika guļam zemē. Vistiņas bija sajūsmā par raibo gailēnu un jautri smējās par piekauto cālēnu, kurš vairs uz kājām nevarēja nostāvēt! Viņas pat pantiņu sacerēja:

šis cālēns vārgs, Tam plucis svārks, No kājām zemē krīt Un neprot graudus rīt.

Un tad nu nabaga cālēns nolēma iet pie karaļa sūdzēties.

«Aiznesīšu karalim vēstuli,» viņš domāja savā prātā, «un karalis mani aizstāvēs. Tad mēs vēl redzēsim! . . .»

Un cālēns sāka meklēt vēstuli.

Muļķītis domāja, ka jebkurš papīrītis ir vēstule.

Beidzot viņš atrada zemē nomestu papīra gabaliņu, saņēma to knābī un devās uz karaļa pili. Vēl viņš paņēma līdzi maisiņu ar kukurūzu, ko paknābāt pa ceļam.

Gāja, gāja, te pēkšņi redz — ceļmalā sēž lapsa un tur ķepās vīnogu ķekaru.

—      Labdien, donna lapsa!

—      Labdien, bezastaino cālēn! Kur tu tā steidzies?

—      Uz karaļa pili nodot vēstuli.

—      Paņem mani līdzi!

—      Ja jūs ielīdīsiet maisā .. .

—     Skaidrs, ka ielīdīšu, — lapsa noteica un gluži ērti ieritinājās maisā.

—     Tikai neēdiet manu kukurūzu, skaidrs! — cālēns piekodināja un aizsoļoja tālāk.

Gāja, gāja, te pēkšņi redz — priekšā tek upe, bet ūdens tajā dzidrum dzidrs, un zivtiņas arī peld. Cālēns apstājās, lai nodzertos, un, tiklīdz sāka dzert — kluk! kluk! kluk! — tā upe saka:

—       Bezastaino draudziņ, es gribu iet tev līdzi!

—       Labs ir, ejam. Es jau paņēmu lapsu, un man nav grūti paņemt arī upi. Tas ir pat izdevīgi: man nevajadzēs nogriezties no ceļa, kad sagribēsies dzert.

—       Paldies par uzaicinājumu! — upe sacīja un, saritinājusies kamoliņā, ieslīdēja maisā un apgūlās blakus lapsai, kas noskurinājās un nošņāca:

—       Kas vēl nebūs! Lasieties prom, jūs mani izmērcēsiet, senjora upe!

—       Ei, jūs tur! — iejaucās cālēns. — Tikai bez plēšanās! Bet jūs, senjora upe, skatieties, ka nesamērcējat manu kukurūzu!

To pateicis, cālēns devās tālāk. Gāja, gāja, te pēkšņi redz — uz ceļa aug ērkšķu krūms.

—       Vācies nost no ceļa, adataini! — cālēns uzstājīgi pieprasīja. — Aizvācies, man jātiek garām!

—      Hm! Paskat vien, cik liela dūša bezastainajam cālēnam! — saviebās ērkšķu krūms.

—      Aizvācies, vai dzirdi! — cālēns atkārtoja paceltā balsī. — Aizvācies! Ja ne …

Izdzirdusi klaigāšanu, lapsa izbāza galvu no maisa.

—       Kas lēcies? — viņa pavaicāja.

—      šis rūsganais adatainis negrib man dot ceļu! — cālēns pārskaities kliedza.

Lapsa pagrieza galvu pret ērkšķu krūmu un sacīja:

—       Paklausies, draudziņ, nestrīdies tik daudz ar cālēnu, lien labāk pie mums maisā, pulciņā būs jautrāk!

—       Vai tad es ielīdīšu šai maisā?

—       Kāpēc gan ne? Šeit ielīda kukurūza, šeit ielīdu es, šeit ielīda upe, un pietiks vietas vēl daudziem. Bezastainais cālēns iet pie karaļa parunāt par kādu svarīgu lietu.

—      Tādā gadījumā iešu arī es! — nosprieda ērkšķu krūms un, pieglaudis savus ērkšķus, sarāvās pavisam maziņš un ielīda maisā.

Cālēns aiz sajūsmas nočiepstēja «ki-keri-gū» un devās tālāk, guznu izgāzis, knābi izslējis, gluži kā liels kungs.

Tā viņš gāja, gāja un, uzkāpis kalnā, ieraudzīja lejā zeltā un sudrabā mirgojošu karaļa pili. Tāda krāšņuma pārsteigts, cālēns nodrebēja pie visām miesām un apstājās, nezinādams — vai maz iet tālāk. Taču, lai velti netērētu laiku, kamēr visu apsvērs, viņš norija divdesmit kukurūzas graudiņus.

—       Lai velns mani parauj! — viņš beidzot sacīja. — Kas neriskē, tas nevinnē!

Un stingru soli devās uz karaļa pili.

Ieradās tur cālēns pievakarē. Sasveicinājās ar sardzi un vienā mierā iegāja iekšā.

—       Ei! Kas tā par nekaunību! — uzkliedza kalpotājs zaļā livrejā. — Ko tev te vajag?

—       Man vajag, lai tu no manis atšūtos! — cālēns atbildēja un uzmeta kalpotājam bargu skatienu.

Kalpotājs aiz brīnumiem muti vien ieplēta un savā prātā nodomāja: «Tas droši vien ir kāds burvis, kas pārvērties par cālēnu!» — un palaida viņu garām.

Mūsu bezastainais draudziņš cienīgi izgāja cauri vienai zālei, otrai zālei, trešai zālei, ceturtai zālei un

beidzot nonāca troņa zālē, kur, degunu izslējis, sēdēja karalis ar kroni galvā un scepteri rokā. Mūsu cālēns pienāca pie karaļa troņa, zemu paklanījās un —ki-keri-gū! — pasniedza karalim vēstuli.

Karalis paņēma vēstuli, pagrozīja to gan šā, gan tā un, ieraudzījis, ka tas ir tikai netīrs papīrītis, pārskaitās ne pa jokam.

Viņš pagriezās pret miesassargiem.

—      Izmetiet laukā šo nejēgas cālēnu! — viņš pavēlēja saviem kalpiem. — leslēdziet to pie vistām, bet no rīta — uz pannas!

Nabadziņu tai pašā mirklī sagrāba aiz spārna un cauri visai pilij aizvilka uz vistu kūti, kur vesels bars vistu cienīgi gaidīja savu kārtu, lai nokļūtu Viņa Karaliskās Augstības vēderā. Ieraudzījušas bezastaino cālēnu, vistas uzreiz sāka par viņu ņirgāties un knābties ne sliktāk kā raibais trakulis gailis.

Tad cālēns atcerējās, ka viņam maisā sēž lapsa, izvilka to laukā un sacīja:

—      Mīļo lapsiņ, pārmāci šīs nekauņas!

Un lapsa tūdaļ — viens, divi — nokoda visas vistas un divus gaiļus, kuri metās tās aizstāvēt.

Ticis šādā veidā vaļā no ienaidniekiem, bezastainais cālēns steidzīgi vien pārlaidās pāri mūrim un muka prom ko kājas nes.

Uzzinājis par notikušo, karalis aiz dusmām sāka vārtīties pa zemi, bet pēc tam nobļāva pavēli, lai pakaļ cālēnam dzenoties jātnieku pulks.

Jātnieku pulks aizauļoja — klip-klip-klip, klip-klipklip! — saceldams biezus putekļu mākoņus.

Izdzirdīs zirgu pakavu klaboņu, cālēns sāka drebēt

aiz bailēm, un piere viņam pārklājās ar aukstiem sviedriem.

—        Viss pagalam! No pannas man neizbēgt! — viņš nočukstēja.

—        Nē, uz pannas tu netiksi, — no maisa atskanēja kāda balss. — Izlaid mani laukā — tad redzēsi . . .

To sacīja upe.

Cālēns atguva drosmi, izlaida upi laukā, un upe izgāja no krastiem, pārplūdinādama laukus un mežus un aizsprostodama zaldātiem ceļu.

Tad zaldāti iekāpa laivās un pārbrauca pāri upei.

Cālēns atkal izdzirda aiz muguras zirgu pakavu klaboņu, sastinga aiz bailēm un sacīja:

—      Viss pagalam! Būs vien jāvārās mērcē!

—        Nē, mērcē tu netiksi! Izlaid mani laukā — tad redzēsi!

To sacīja ērkšķu krūms.

Cālēns nadzīgi vien izlaida ērkšķu krūmu no maisa, bet tas, izslējis savus ērkšķus, aizsprostoja ceļu ar tik biezu un asu žogu, ka pat meža cūka tam neparaktos apakšā.

Apreibis aiz prieka, cālēns uztrausās skudru pūžņa galā un sāka dižoties kā gailis. Pēc tam piestūķēja pilnu guznu ar kukurūzu un vienā mierā devās tālāk, pa ceļam ieknābādams vienu otru kukainīti. Nebija ne lāgā atguvies, kad atradās jau vistu kūts priekšā. Un tūdaļ kļuva bēdīgs.

«Ak es nabadziņš, ak es nabadziņš,» viņš domāja. «Nu atkal sāksies mana agrākā dzīve un manas agrākās mokas … Es uzveicu karali, uzveicu karaļa vistas, uzveicu karaļa zaldātus, bet nolādētais raibais gailis no mūsu vistu kūts negantāks par viņiem visiem. Kas ar mani notiks?»

Beidzot, saņēmis dūšu, cālēns iegāja vecajā vistu kūtī, kur viņš bija dzimis. Iegāja, aiz bailēm sarāvies, piesardzīgi jo piesardzīgi, mezdams skatienus gan pa labi, gan pa kreisi.

Bet notika kaut kas tāds, ko bezastainais cālēns nekad nebija gaidījis. Vistas saskrēja viņam apkārt tik laipnas, tik mīlīgas, tik uzmanīgas .. . Bet viņa mocītājs, raibais gailis, nez kāpēc nerādījās.

—      Kur tad viņš ir? — bezastainais cālēns pavaicāja.

—      Nonāca uz pannas, — vistas atbildēja.

Bezastainais cālēns nu kļuva drošāks.

Pēc tam, aplaidis skatienu visapkārt un neredzēdams lielo smējēju ar piešiem, noprasīja:

—      Bet kur tad tas ar piešiem?

—         Viņam uz mēles uzmetās pumpa, un viņš nomira, — ar asarām acīs atbildēja mīlīgā klukste.

Bezastainais cālēns aiz prieka palēcās.

—         Bet . . . bet . .. kurš tagad jums ir galvenais gailis?

—         Jūs . . . dārgumiņ! … — vistas vienā balsī iesaucās.

Tikai tagad cālēns saprata, ka ceļojot aiztecējis daudz ūdeņu un viņš vairs nav vārgais pastarītis, kāds bija aizgājis no šejienes, bet skaists gailēns ar sarkanu sekstīti uz galvas un maziem piesīšiem pie kājām.

Tāpēc viņš uzlaidās uz augsta groza, piepūta guznu un laida vaļā uzvaras dziesmu.

Ki-kerī-gū!

Kas ir jūsu pavēlnieks?

Un visas vistiņas atbildēja:

—      Bezastainais gailis, vienīgi viņš!

Cālēns vairs nebija cālēns, bet drošsirdīgs gailis.

Klausīdamies šo pasaku, visi ļoti smējās, īpaši tai vietā, kad cālēns nosmulēto papīra gabaliņu pasniedza kā svarīgu vēstuli.

—      Dumiķītis, dumiķītis, — Emīlija nopūtās. — Nu tieši tāds pats kā tas, kuru es redzēju sapnī . . .

t

SKUDRA UN SNIEGS

Reiz skudra iestiga sniegā un nekā nevarēja izķepuroties laukā.

—              Ak varenais sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks! — skudra iesaucās.

Bet sniegs atbildēja:

—              Es varens sniegs, bet izkausēs mani saules stars liegs.

Skudra griezās pie saules stara:

—              Ak saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Bet saules stars atbildēja:

—              Es varens saules stars, bet aizsegs mani mākoņu bars.

Skudra griezās pie mākoņu bara:

—              Ak varenais mākoņu bars, kam netiek cauri saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Un mākoņu bars atbildēja:

—               Es varens mākoņu bars, bet aizdzīs mani vēja spars.

Skudra griezās pie vēja spara:

—               Ak vēja spars, kam klausa mākoņu bars, kuram netiek cauri saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Un vēja spars atbildēja:

—              Es varens gana, bet pienāks diena, kad apturēs mani augsta siena.

Skudra griezās pie sienas:

—               Ak augstā siena, kas vējam ceļu liegs, kaut klausa tam mākoņu bars, kam netiek cauri saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Un siena atbildēja:

—       Es varena siena, bet sagrauzīs mani pelīte viena.

Skudra griezās pie pelītes:

—               Ak pelīte mazā, kura kādu dienu sagrauzīs sienu, kas vējam ceļu liegs, kaut klausa tam mākoņu bars, kam netiek cauri saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Un pelīte atbildēja:

—               Es pelīte žigla, ka prieks, bet runcis ķetnās mani žmiegs.

Skudra griezās pie runča:

—               Ak runci ļaunais, kas savās ķetnās pelīti žmiegs, kura kādu dienu sagrauzīs sienu, kas vējam ceļu liegs, kaut klausa tam mākoņu bars, kam netiek cauri saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Un runcis atbildēja:

—               Es runcis varens kā miegs, bet suns mani projām trieks.

Skudra griezās pie suņa:

—               Ak niknais suns, kas runci projām trieks, kurš savās ķetnās pelīti žmiegs, kura kādu dienu sagrauzīs sienu, kas vējam ceļu liegs, kaut klausa tam mākoņu bars, kam netiek cauri saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Un suns atbildēja:

—       Es spēcīgs gana, bet jaguārs stiprāks.

Skudra griezās pie jaguāra:

—              Ak jaguār, kurš stiprāks par suni, kas runci projām trieks, kurš savās ķetnās pelīti žmiegs, kura kādu dienu sagrauzīs sienu, kas vējam ceļu liegs, kaut klausa tam mākoņu bars, kam netiek cauri saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Un jaguārs atbildēja:

—       Es spēcīgs gana, bet cilvēkam prāta vara.

Un skudra griezās pie cilvēka:

—               Ak cilvēk, kas gudrāks par jaguāru, kurš stiprāks par suni, kas runci projām trieks, kurš savās ķetnās pelīti žmiegs, kura kādu dienu sagrauzīs sienu, kas vējam ceļu liegs, kaut klausa tam mākoņu bars, kam netiek cauri saules stars, kura svelmē kūst sniegs, kam kalnos gulēt prieks, tev mani atbrīvot nieks!

Un cilvēks atbildēja:

—              Skudra, klausies, gaudu dziesmu beidz, zagļa gaitās steidz!

Rau, kāpēc skudras visu laiku tekalē un tekalē un visu laiku zog un zog.

—      Šai pasakai es varu likt piecnieku! — Emīlija iesaucās. — Tā ir ļoti labi sacerēta, un tajā nav nedz karaļu, nedz princešu, nedz mežonīgu ēzeļu! Krāšņa pasaka! Krustmāt Nastasija, apsveicu!

—       Arī man tā ļoti patika, — Snīpīte sacīja. — Tikai ar beigām esmu nemierā. Skudras nezog. Viss, kas ir pasaulē, pieder tiklab viņām, kā citiem dzīvniekiem, tāpat kā mums visiem. Kāpēc jāuzskata skudras par zaglēm?

—      Te vainīgas pasaku teicējas, — donna Benta paskaidroja. — Tās lielāko tiesu ir mājsaimnieces, kalpones vai ķēkšas — cilvēki, kuru uztverē skudras ir sīki zaglīši, jo bufetēs un pieliekamajos skudras aizvien ņudzēt ņudz, tur tās zog cukuru. Ja šo pasaku būtu sacerējis kāds filozofs, tad beigas būtu bijušas savādākas, jo filozofi pat nezina, ka pasaulē ir pieliekamie. Viņi redz vienīgi debesis, zvaigznes, dabas likumus un tā tālāk. Bet tādi cilvēki kā mūsu krustmāte Nastasija labi zina, ka skudras zog cukuru.

—    Kā tad, kā tad, senjora, — nēģeriete apliecināja.

—     Nupat viņdien piemirsu aiztaisīt apelsīnu ievārījuma burku, bet no rīta tā bija kā bāztin piebāzta ar skudrām. Šīs glupiķes ieveļas ievārījuma burkās un tur apslīkst. Tā viņām arī vajag! Kas viņām atļāva zagt?

—      Tādā gadījumā arī jūs zogat, — Emīlija sacīja.

—     Jūs taču ņemat no apelsīnu koka apelsīnus ievārījumam?

—       Bet tas jau ir mūsu koks, Emīlij. Tas pieder mūsu ģimenei, donnai Bentai. Tas, kas ņem savu, tas nezog.

—       Bet kur ir tāds dokuments, kurā daba būtu novēlējusi šo koku donnai Bentai? — Emīlija iekliedzās, uzsizdama dūri uz galda.

BRUŅURUPUCIS DEBESU GODĪBAS

Reiz debesīs notika lielas godības. Bija ielūgti arī meža zvēri. Visi devās ceļā un bruņurupucis arī, bet kur nu tālu tiks tāds gauselis — rāpoja, rāpoja un nekur nevarēja aizrāpot. Godības turpinājās tikai trīs dienas — nenokļūt tajās bruņurupucim nu nekādi! Nabaga bruņurupucis ļoti uztraucās un palūdza gārni, lai tas paņemtu viņu sev uz muguras. Gārnis sacīja: «Labs ir!» — un bruņurupucis uztrausāstam uz muguras.

Gārnis pacēlās spārnos un lidoja aizvien augstāk un augstāk; reižu reizēm gārnis bruņurupucim noprasīja, vai šis vēl zemi redzot.

—      Jā, redzu. Tikai ļoti tālu!

Gārnis cēlās aizvien augstāk un augstāk.

—      Un tagad?

—      Tagad itin nemaz neredzu!

Te pēkšņi gārnis, nelietis tāds, apsviedās gaisā otrādi un nometa bruņurupuci no muguras.

Nabaga bruņurupucis! Viņš, protams, gāzās lejup un krita aizvien ātrāk un ātrāk. Krita un murmināja:

Ja man fagad glābiņš nāks, Vail Vai! Vai! Ja man tagad glābiņš nāks, Citu reizi ceļā šai Mani neaizvils nekas.

Te bruņurupucis ieraudzīja apakšā zemi un iesaucās:

—      Pašķirieties, klintis un koki, ja ne — sadragāšu!

Klintis un koki pašķīrās, un bruņurupucis nokrita zemē. Un tomēr tas sasitās, tūkstoš gabaliņos sašķēlās.

Dievs to visu redzēja un apžēlojās par nelaimīgo. Galu galā visas nelaimes iesākums bija tas, ka bruņurupucis par katru cenu gribēja nokļūt debesu godībās un briesmīgi baidījās nokavēt. Un dievs savāca drumstalas un salīmēja tās kopā.

Tālab arī bruņurupuča bruņas sastāv no gabaliņiem, kas pielīmēti cits pie cita.

—       Šo pasaku, — sacīja donna Benta, — droši vien sacerējuši indiāņi. Cilvēki, kas dzīvo mežos, izdomā izskaidrojumus dažām zvēru īpatnībām. Bruņurupuča bruņas sastāv no gabaliņiem; izskatās, it kā tās būtu salīmētas. Laikam tāpēc indiāņiem radās doma, ka bruņurupucis kādreiz nokritis no debesīm un sašķīdis gabalos.

—       Man šī indiāņu pasaka visumā patīk, — ierunājās Snīpīte, — tikai, manuprāt, nēģeru pasakas ir interesantākas. Kas ir, krustmāt Nastasija, izstāsti mums kādu pasaku, kuru sacerējuši nēģeri.

Un krustmāte izstāstīja pasaku, kura saucās . . .

PĒRTIĶA ASTE

Pērtiķim reiz ienāca prātā doties pasaulē laimi meklēt — gan jau gadīsies kāda izdevība, kā tikt pie mantas.

Domāja, domāja, ar ko lai iesāk, un beidzot, ieraudzījis tālumā vēršu pajūgu, apsēdās ceļa malā. Asti pērtiķis nolika šķērsām pāri ceļam un sāka gaidīt, kas nu būs.

Kad pajūgs piebrauca klāt un vedējs ieraudzīja, ka pāri ceļam guļ pērtiķa aste, viņš apstādināja vēršus un sacīja:

—      Ei, pērtiķi, aizvāc savu asti, ja ne — pārbraukšu pāri!

—      Neaizvākšu vis, — pērtiķis atteica.

Pajūgs sāka braukt, un ritenis nogrieza pērtiķim asti.

Pērtiķis sacēla brēku:

—      Atdod asti! Atdod asti! Ja neatdosi asti, tad dod šurp nazi.

Un pērtiķis tik ilgi mācās virsū vedējam, līdz tas izvilka no jostas nazi un sacīja:

—         Še, ņem, pērtiķa purns, še, ņem, velna radījums, tikai beidz spiegt, galva plīst pušu!

Pērtiķis paņēma nazi un priecīgs devās tālāk.

—         Kaut aste man notrūka, tak nazis man rokā! Tam-tara-ram! Tam-tara-ram! Nu soli naigu uz Angolu eju.

Pērtiķis gāja, gāja, te pēkšņi redz — sēž vecs nēģeris un pin no liānām grozus, bet liānas pārkož ar zobiem.

—         Sveiks, draudziņ! — pērtiķis iebrēcās. — Man, nudien, sirds sāp, uz tevi skatoties! Kur tas redzēts, ka liānas kostu ar zobiem? Še, ņem nazi! Ass!

Nēģeris paņēma nazi, bet, tiklīdz sāka griezt liānu, nazis pārlūza uz pusēm. Pērtiķis sāka tik nelabi kliegt un brēkt, ka gandrīz vai nosmaka.

—         Atdod nazi, atdod nazi, nu, kaut vai pusīti! Ja neatdosi pusīti — dod šurp kurvīti!

Nabaga nēģeris, galīgi apdullis no šādas spiegšanas, galu galā iedeva uzmācīgajam pērtiķim vecu grozu.

Pērtiķis nu priecīgs gāja tālāk, dungodams sev zem deguna:

—         Kaut aste man notrūka, tak nazis man rokā, par nazīša pusīti man iedeva kurvīti. Tam-tara-ram! Tamtara-ram! Nu soli naigu uz Angolu eju.

Pērtiķis gāja, gāja, te pēkšņi redz — ceļmalā stāv krāsns, un sieviete velk no tās laukā karstus klaipiņus un liek tieši brunču stērbelē.

—          Kā tad tā, dārgā senjora! — pērtiķis sacīja. — Kur tas redzēts, ka maizes klaipus liktu brunčos? Ņemiet labāk šo grozu. — Sieviete paņēma grozu, bet, kad sāka mest tajā klaipiņus, groza dibens izkrita. Pērtiķis sāka tik briesmīgi brēkt, ka gandrīz vai noslāpa.

—      Atdod kurvīti, atdod kurvīti! Izrauj kaut no elles vai iedod man klaipiņu!

Un pērtiķis tik briesmīgi brēca, ka sievietei sāka reibt galva un viņa iedeva pērtiķim klaipiņu maizes. Tad pērtiķis sāka aiz prieka lēkāt, dungodams sev zem deguna:

—       Kaut aste man notrūka, tak nazis man rokā, par naža pusīti man iedeva kurvīti, kad kurvītis pajuka, es dabūju kukulīti. Tam-tara-ram! Tam-tara-ram! Nu soli naigu uz Angolu eju.

Un pērtiķis līksmu prātu devāk tālāk, gremodams maizi.

—       Uz kurieni pērtiķis aizgāja? — Emīlija noprasīja. — Uz Angolu?

—       Kā lai es to zinu, uz kurieni pērtiķis aizgāja! — krustmāte Nastasija atbildēja. — Tikai diez vai uz Angolu viņš gāja — aplam tālu. Visticamāk, ka viņš aizgāja uz mežu, kas pērtiķiem ir tikpat kā Angola.

—       Es gaidīju, ka pasakai būs labākas beigas, — ierunājās Snīpīte. — Man patika, ar kādu viltību pērtiķis ieguva visas šīs mantas. Bet pašam savu asti, sava ķermeņa daļu, iemainīt pret nazi — tas gan ir izdevīgs darījums, nav vārdam vietas!

—       Ja viņš būtu iemainījis savas mantas pret kaut ko labāku, — Pedrinjo piebilda, — tad tam vēl būtu bijusi kāda jēga. Bet nabaga pērtiķis ar katru maiņu zaudēja!

—         Dumiķītis! — Emīlija iesaucās. — Atdot savu asti par kaut kadu riebīgu nazi, kurš pārlūza, tiklīdz nēģeris sāka griezt liānu, — tas ir vairāk nekā nepraktiski!

—       Pēc tam viņš iemaina nazi pret vecu, sapuvušu grozu. Neko teikt, iemainīja! Un galu galā atdeva grozu par maizes klaipiņu. Apēda klaipiņu un palika gan bez groza, gan bez naža, gan bez astes! Tas nu ir īsts «pērtiķa darījums».

—    Un vēl mēdz teikt, ka pērtiķi esot viltīgi, — Snīpīte iesmējās.

—       Nē, — donna Benta paskaidroja. — Tautas pasakās viltīgākais dzīvnieks nav pērtiķis, bet gan lapsa vai bruņurupucis. Lapsa vienmēr visus apved ap stūri un beigās gūst virsroku. Tā tiek uzskatīta par viltības iemiesojumu. Kad gribam par kādu politiķi pateikt, ka viņš visus krāpj un vazā aiz deguna, tad mēs sakām: «Vecā lapsa!» Arī bruņurupuci nez kāpēc uzskata par ļoti saprātīgu. Bet nabaga pērtiķi ar savām viltībām tikai zaudē. Tāpat kā šis pats pērtiķis, par kuru nupat stāstīja krustmāte Nastasija. Viņš devās atpakaļ uz mežu, aiz prieka lēkādams un gremodams maizes klaipiņu, un viņam pat prātā neienāca, ka palicis bez astes.

—      Stulbenis! — Emīlija sašuta. — Kad gribēs atkal uzrāpties kokā, tad gan sapratīs, ka rīkojies kā ēzelis. Pērtiķis bez astes taču ir īsts kroplis! Visus šos apbrīnojamos veiklības numurus pērtiķi mežā izpilda, pateicoties savai astei. Gatavais nejēga!

Sī pasaka, acīm redzot, ir mēģinājums izskaidrot brazīliešu tautas parunas, kas saistītas ar pērtiķiem. «Pērtiķa darījums» — neveiksmīgs darījums, nekam nederīgs, nevajadzīgs darbs. «Pērtiķi: pats savu asti neredz» — cilvēks nemana savus trūkumus.

TRUSĪTIS UN PĒRTIĶIS

Trusītis un pērtiķis reiz norunāja iet medībās kopā: jBo, viens sitīs čūskas, bet otrs ķers taureņus. Trusītis drīz vien piekusa un aizsnaudās. Pērtiķis pienāca trusītim klāt un sāka to raustīt aiz ausīm.

—     Vai, kas tas? — trusītis iekliedzās un tā nobijās, ka palēcās gaisā.

Pērtiķis skaļi iesmējās:

—       Bet es domāju, ka tas ir taurenis!

Trusītis jutās ļoti aizskarts par tādu joku un savā prātā nodomāja: «Pagaidi vien, gan es tevi pārmācīšu!»

Pēc kāda laiciņa pērtiķis apsēdās uz akmens apēst banānu. Tad trusītis klusītēm piezagās no mugurpuses un — blāc! — no visa spēka iezvēla ar nūju pērtiķim pa asti. Pērtiķis iekaucās aiz sāpēm, uzlēca kokā un sāka vaimanāt.

— Piedod, mīļais, — trusītis sacīja, stāvēdams zem koka. — Es redzēju, kā lokās uz akmens tava aste, un nodomāju, ka tā ir čūska.

Kopš tā laika trusītis pārcēlās uz dzīvi dziļās alās: viņš baidās, ka pērtiķim varētu ienākt prātā atdarīt viņam par šo joku.

—       Bravo! — Emīlija iesaucās. — Tā tik ir pasaciņa! Labāka par visām citām, kuras izstāstīja krustmāte Nastasija. Burvīga pasaciņa! Lai dzīvo trusītis!

—       Arī šai pasakā pērtiķis palika zaudētājos! — Snīpīte sacīja. — Pat nabaga trusītis izrādījās attapīgāks.

—     Kas tad tā par attapību? — viņu pārtrauca Pedrinjo. — Gatavais negantnieks tas tavs trusītis. Pērtiķis tikai paraustīja viņu aiz ausīm, bet šis iezvēla pērtiķim ar nūju pa asti! Tas taču ir sāpīgi!

—       Bet vēlāk trusītis rīkojās ļoti gudri, — Snīpīte iebilda, — kad viņš sāka dzīvot alā, lai pērtiķis nevarētu viņam atriebties.

—       Jā, tas tiesa, — Emīlija piekrita. — Lai gan pērtiķis tiek daudzināts par savu prātu un veiklību un tiek uzskatīts par cilvēka vectētiņu, citi viņu vienmēr piemuļķo — vismaz pasakās.

—       Jums vajadzētu izlasīt, — sacīja donna Benta, — grāmatu «Mauglis», kuru sarakstījis angļu rakstnieks Kiplings. Tajā stāstīts par zēnu, kuru uzņēma un audzināja savā barā vilki. Šai grāmatā aprakstīta kāda pērtiķu cilts, kura saucas «Bandarlog». Tie ir pērtiķi, kas dzīvo Indijā. Visi pārējie zvēri viņus nicina par vieglprātību, draiskulību un visādiem nedarbiem.

—      Visi pērtiķi ir muļķi, — Emīlija paziņoja.

—               Nē, ne visi, — krustmāte Nastasija atbildēja, — reizēm viņi rīkojas ļoti gudri un apved citus ap stūri, kā, piemēram, tas pērtiķis, kurš piemānīja jaguāru.

—      Pastāsti, pastāsti! — bērni sauca cits par citu.

Un krustmāte Nastasija pastāstīja pasaku, kura saucās …

PĒRTIĶIS UN ALUĀ

Reiz kādam pērtiķim iegribējās pagatavot sev aluā. Taču viņam nebija

naudas, ko nopirkt kukurūzu . . .

Snīpīte pārtrauca:

—       Bet kas tas ir aluā?

—     Tas ir tāds kārums . . . ļoti iecienīts Brazīlijas ziemeļos. To gatavo no kukurūzas. Bet, tā kā naudas, ko nopirkt kukurūzu, pērtiķim nebija, viņš nolēma ķerties pie viltības. Aizgāja pie gaiļa un aizņēmās uz parāda mēriņu kukurūzas, apsolīdams samaksāt tādā un tādā dienā, tādā un tādā stundā. Pēc tam aizgāja pie lapsas un aizņēmās uz parāda vēl vienu mēriņu kukurūzas, tāpat apsolīdams samaksāt tādā un tādā dienā, tādā un tādā stundā, un nolika laiku pusstundu pēc tā laika, kas bija pateikts gailim. Bet pēc tam aizgāja pie suņa un aizņēmās no tā vēl vienu mēriņu kukurūzas, apsolījis samaksāt pusstundu pēc laika, kas bija nolikts norēķinam ar lapsu. Un vēl vienu mēriņu ku

kurūzas pērtiķis dabūja no jaguāra, apsolījis samaksāt pusstundu pēc laika, kas bija nolikts norēķinam ar suni.

Tā, savācis uz parāda četrus mēriņus kukurūzas, mūsu pērtiķis, aiz prieka palēkdamies, aizsteidzās uz mājām, pagatavoja aluā un ielēja to māla krūzē.

Pēc tam pērtiķis nopina no zariņiem paklājiņu un apgūlās, apsējis galvu ar lakatu, it kā tam sāpētu zobi. Pirmajam maksājumam noliktajā laikā ieradās gailis.

—      Kas tev kaiš, pērtiķīt? Vai slims esi?

—               Ak vai, man tik neganti sāp zobi! — pērtiķis novaidējās. — Sēdieties, lūdzu, nogaršojiet aluā! Rau tur, krūzē.

Gailis apsēdās un sāka mieloties.

Šai brīdī pagalmā parādījās lapsa, kas nāca saņemt naudu par savu kukurūzas mēriņu.

Gailim aiz bailēm pat sekste nobālēja.

—              Nebaidies, kūm, — pērtiķis sacīja. — Paslēpies, rau, tai kaktā.

Gailis paslēpās.

Ienāca lapsa. Pērtiķis pastāstīja, cik ļoti viņam sāpot zobi, un piedāvāja lapsai nogaršot aluā.

—            Pamielojies, pamielojies, kūma! Garšīgs bez gala! Gailis dzēra — nevarēja vien gana noslavēt!

—       Kā! — lapsa iesaucās. — Šeit bija gailis?

—              Bija? Viņš vēl tagad ir šeit! — pērtiķis sacīja, norādīdams uz kaktu, kur slēpās nabaga gailis.

Lapsa metās gailim virsū un apēda to.

Tad pagalmā parādījās suns.

Drebēdama aiz bailēm, lapsa paslēpās kaktā.

Suns pienāca klāt un loti laipni apsveicinājās ar pērtiķi.

—         Tādas tās lietas! — sacīja pērtiķis. — Sasirgu, tik briesmīgi sasirgu, ka nevaru piecelties no gultas. Bet jūs, kūm suni, nāciet vien iekšā, pacienājieties ar aluā! Lapsa dzēra — purnu vien nolaizīja!

—      Kā! Šeit bija lapsa?

—         Bija? Viņa ir šeit! — atbildēja pērtiķis un norādīja uz kaktu, kur slēpās nabaga lapsa.

Suns metās lapsai virsū un apēda to.

Šai brīdī pagalmā parādījās jaguārs. Ienāca iekšā, uzzināja par pērtiķa slimību un arī saņēma laipnu uzaicinājumu nogaršot aluā.

—         Ēdiet, kūm. Suns ēda, sacīja — mēli varot norīt!

—      Kā! Šeit bija suns?

Pērtiķis piemiedza aci un norādīja uz kaktu, kur slēpās nabaga suns.

Jaguārs metās sunim virsū un apēda to.

—          Nu, pērtiķi, — sacīja jaguārs, laizīdamies pēc garšīgās maltītes, — tagad atdod parādu! Es atnācu saņemt naudu par savu kukurūzas mēriņu.

—         Tas tik ir skaisti! — pērtiķis iesaucās. — Kur tas redzēts, kur tas dzirdēts? Kūms atnāk pie manis, mielojas ar manu aluā, apēd suni, kurš apēdis lapsu, kura apēdusi gaili, un pēc visa tā viņam vēl pietiek nekaunības prasīt naudu par kaut kādu mēriņu sapelējušas kukurūzas!

Jaguārs neganti pārskaitās un palēcās, lai aizsniegtu pērtiķi. Taču pērtiķis vienā mirklī uzšāvās visaugstākajā kokā un, ērti tur ierīkojies, nevarēja vien nopriecāties par savu veiksmi.

— Pieraugi, gan tu man par to samaksāsi! — jaguārs norecas un devas prom, gudrodams atriebības plānu.

Pēc tam viņš sasauca kopā citus jaguārus un viņi norunāja uzmanīt upīti, kas tecēja tai pusē cauri mežam, — lai pērtiķim nebūtu kur padzerties. Pērtiķis nu bija pagalam izmisis. Slāpes taču nevar izturēt neviens dzīvnieks! Ko nu lai dara? Nabaga pērtiķim briesmīgi gribējās dzert, bet viņš nevarēja nekā izgudrot. Te pēkšņi viņš ieraudzīja krūzi ar medu. Tas bija tieši tas, kas vajadzīgs! Pērtiķis notriepās no galvas līdz astei ar medu, pēc tam izvārtījās sausu lapu kaudzē un kļuva bezgala līdzīgs Meža Briesmonim — tādam vilkatim, kas dzīvo meža biezokņos un visus baida, bet, kāds viņš īsti izskatās, to neviens nezina … Un aizgāja pie upes nodzerties.

Dzēra, dzēra, kamēr atdzērās, — un darīja to jaguāru acu priekšā, kuri tikai blenza un rauca pieres. Gana padzēries, pērtiķis nopurināja no sevis sausās lapas un ar vienu lēcienu bija kokā. Apsēdās uz zara un sāka ņirgāties par jaguāriem, kuri aiz pārsteiguma mutes vien atplēta.

—      Pieraugi, pieraugi, tu man par to samaksāsi, — sacīja tas jaguārs, kurš alka atriebties. Un atkal sāka gudrot, kā pērtiķi noķert. Tad jaguārs izraka lielu bedri, iekāpa tajā un nogūlās uz muguras, atņirdza zobus un ieplēta rīkli kā slazdus, bet citiem jaguāriem palūdza apbērt viņu ar sausām lapām, lai pērtiķis neko nenojaustu.

Tieši tai brīdī pienāca mūsu pērtiķis. Ieraudzījis, ka sausajās lapās rēgojas zobi, viņš noprata, ka te kaut kas nav kārtībā.

—       Zili brīnumi! Nekad nebūtu domājis, ka zemei var izaugt zobi! Bet, ja reiz zemei ir zobi, tad droši vien tai gribas pagrauzt akmentiņus …

Paņēma un — bāc! — iemeta milzīgu akmeni taisni jaguāram rīklē.

Jaguārs aizrijās un nobeidzās, bet pērtiķis devās uz mājām, kā apreibis aiz prieka.

—      Beidzot atradies kaut viens izveicīgs pērtiķis! — Snīpīte iesaucās. — Droši vien tas varētu uzstāties cirkā. Tur, kā stāsta, pērtiķi esot gudri un viltīgi — pat viltīgāki par lapsām.

—       Seit, acīm redzot, noticis kāds pārpratums, — sacīja Emīlija. — Pērtiķa vietā šai pasakā vajadzēja būt lapsai. Vienīgi lapsai var ienākt prātā kas tamlīdzīgs. Tomēr pasaka man patika. Pamatīgi izdomāts! Lieku piecnieku!

—       Jūs, bērni, droši vien būsiet pamanījuši, — donna Benta ieteicās, — ka visās pasakās uzvar prāts un veiklība. Lai tas būtu kas būdams — Īkstītis, lapsa vai pērtiķis, tāpat kā šis, kurš pagatavoja aluā, — bet gudrais un veiklais allaž gūst uzvaru. Prāts vienmēr uzvar rupju spēku. Un tā ir patiesība, kuru jums māca pati dzīve.

—       Esmu pamanījis, — ieminējās Pedrinjo, — ka turpat katrā pasakā stāstīts par cīņu starp prātu un rupju spēku. Un beigu beigās prāts un attapība izrādās spēcīgāki par nagiem un ilkņiem.

—       Un visi vēlas, lai tā būtu, — Emīlija piebilda. — Ja kādā pasakā rupjais spēks uzveiktu gudrību, tad klausītāji stāstītāju piekautu.

—       Un pareizi darītu! — Snīpīte iesaucās. — Nu kas tur labs, kad milzīgs vērsis pieveic mazu zaķīti?

Vienkārši pretīgi. Bet, kad zaķītis uzvar milzīgu vērsi, tad visi gribot negribot priecājas.

—       Arī es saku to pašu: galvenais dzīvē ir prāts, — iesaucās lelle. — Ja man būtu dēls, es viņam sacītu: «Emilinjo, esi prātīgs!»

—       Bet, runājot par jaguāru, — donna Benta piemetināja, — man jāsaka, ka visās tautas pasakās šim plēsoņam ierādīta visnepievilcīgākā loma. Jaguārs tiek attēlots kā rupja spēka, cietsirdības un nodevības iemiesojums. Un jaguārs allaž tiek piemuļķots. Tā stāstītāji atriebjas jaguāriem par visu to ļaunumu un postu, ko tie nodara ļaudīm.

—       Skaidrs, — Emīlija noteica. — Tā tik vēl trūka, lai jaguārs gūtu uzvaru! Viņš taču ir tik pretīgs, nežēlīgs un ļauns … Viņam noteikti pienākas sods. Labi, ka pasakās citi gūst virsroku pār viņu.

—       Jā, — krustmāte Nastasija domīgi noteica, — katram zvēram sava vieta . ..

Emīlija eksplodēja kā pulveris:

—      Kā tad tā — sava vieta? Kas tā par filozofiju šai večai? Pilnīgs idiotisms! . . .

—       Emīlij, Emīlij! — donna Benta viņu dusmīgi pārtrauca.

Taču lelle parādīja visiem mēli un piepūtās.

JAGUĀRS UN TRUSĪTIS

Jaguārs reiz apsēja lauku, bet tas viscaur aizauga ar nātrēm. Jaguārs bija ļoti noraizējies. Viņš pat nevarēja spert kāju uz lauka, jo nātres sāpīgi dzeldē. Tad jaguārs nolēma sapulcināt zvērus.

—      Tas, kas izravēs visu lauku un ne reizes nepakasīsies, — paziņoja jaguārs, — kā atlīdzību saņems vērsi.

Pirmais, protams, pieteicās pērtiķis. Bet, tikko sācis ravēt, viņš ņēmās tik sparīgi kasīties, ka jaguārs viņu aiztrieca prom.

Pēc tam atnāca āzis, bet arī viņš vienā laidā purināja galvu un kasījās ar ragiem. Jaguārs āzi padzina.

Un tad ieradās trusītis.

—       Nolāpīts! — jaguārs iesaucās. — Ja ne pērtiķis, ne āzis nevarēja izravēt lauku, tad kur nu tev, Iekausim, to pievārēt.

Bet, tā kā trusītis pastāvēja pie sava, jaguārs beidzot bija ar mieru.

Sākumā jaguārs pats uzraudzīja darbu, lai savām acīm redzētu, vai trusītis nesāks kasīties, pēc tam nogura un atstāja savā vietā meitu.

Trusīti briesmīgi dzeldēja nātres, un nebija vairs spēka izturēt, kad pēkšņi viņam prātā iešāvās laimīga doma. Viņš pagriezās pret jaguāra meitu un pavaicāja:

—      Paklau, jaguāra meita, — vai vērsis, kuru man apsolīja tavs tēvs, nav tas pats, kuram viens dzeltens plankums, rau, šeit, — un, sacīdams to, trusītis kasīja ar ķepiņu sānus, — bet otrs, rau, šeit, — un kasīja muguru, — bet trešais šiten? — un kasīja purniņu.

Jaguāra meita bija muļķe un atbildēja, ka tas pats vērsis vien būšot. Trusītis turpināja darbu un, kad viņš vairs nevarēja izturēt, atkal jautāja, vai vērsim neesot dzeltens plankums šeit, tur vai kādā citā vietā, un kasījās. Tādā kārtā trusītis izravēja visu lauku un dabūja vērsi.

Taču jaguārs izvirzīja savas prasības:

—     Se tev būs vērsis, kūm trusīt. Tikai nokaut to drīksti tādā vietā, kur nedzird ne mušu sīcam, ne gaili dziedam, ne vistu klukstam.

Trusītis piekrita šim noteikumam un, paņēmis vērsi, devās meklēt piemērotu vietu. Noiet kādu gabalu, apstājas, ieklausās — un tūdaļ nez no kurienes: «Ki-kerigū!» Te nedrīkst, šeit gailis dzied, un devās tālāk.

Tā viņš gāja, gāja, kamēr nonāca tādā vietā, kur nesīca neviena muša un nedzirdēja nevienu «ki-keri-gū». Tad trusītis nokāva vērsi. Bet te, kur bijis, kur nebijis, jaguārs klāt.

—         Kūm trusīt, — sacīja jaguārs, — kur tev vienam notiesāt veselu vērsi . . . Iedod man kādu gabaliņu!

Trusītis iedeva jaguāram gabaliņu, un jaguārs tūdaļ to aprija.

—         Nu kas tas par gabaliņu — uz viena zoba! Iedod man vēl gabaliņu.

Un trusītis iedeva jaguāram vēl gabaliņu. Galu galā jaguārs aprija visu vērsi — ne kripatiņas nepalika pāri.

Bet mazais trusītis atgriezās mājās ļoti noskumis un sāka gudrot, kā lai jaguāru pārmāca. Beidzot izgudroja. Aizgāja uz mežu un sāka cītīgi griezt liānas. Te arī jaguārs klāt:

—      Ko tu te dari, kūm trusīt?

—         Neredzi, vai, griežu liānas. Stāsta, ka dievs esot noskaities uz zvēriem un taisoties uzsūtīt zemei briesmīgu vētru. Tad nu es gribu piesiet sevi pie kāda koka.

Jaguārs sāka drebēt aiz bailēm un lūgties:

—         Ja jau tādas tās lietas, kūm, tad piesien pie reizes arī mani.

—         Nevaru, — trusītis nopūtās, — man jāsteidzas mājās, lai piesietu savus bērniņus.

—         Piesien vispirms mani, — jaguārs neatlaidās, — bet pēc tam varēsi piesiet arī savus bērniņus.

Trusītis pakasīja pakausi un iegrima domās. Beidzot viņš sacīja:

—         Lai notiek, kūm jaguār: mūsu draudzības vārdā izdarīšu tev šo pakalpojumu.

Un trusītis piesēja jaguāru ar liānām pie koka tik cieši, ka jaguārs nevarēja ne pakustēties.

—          Re nu, — trusītis noteica, — tagad tu, kūm, esi tik cieši piesiets, ka nekāds viesulis nevarēs tevi aizraut.

Un aizskrēja prom, vai mirdams aiz smiekliem.

Pagāja laiciņš, ne īss, ne garš, bet jaguārs, redzēdams, ka no vēja nav ne miņas, sāka atskārst, ka te kaut kas nav kārtībā. «Tā tik vēl trūka, lai mani apvestu ap stūri kaut kāds muļķa trusītis! Kā lai es tagad tieku vaļā no šīm virvēm?» šai brīdī garām gāja pērtiķis.

—       Mīļo pērtiķīt, esi tik labiņš un atraisi mani vaļā.

Taču pērtiķis nebija tāds muļķis un tikai nomurmināja:

—               Lai dievs palīdz tam, kas tevi piesēja, — un aizskrēja prom.

Tuvojās briedis.

—               Briedīt, draudziņ, esi tik labiņš, atraisi mani, — jaguārs lūdzās.

Bet briedis, lai arī tāds pastulbs, atbildēja tāpat kā pērtiķis un aizskrēja prom.

Garām gāja kazlēns, un viss atkārtojās tāpat kā iepriekšējā reizē.

Pagāja vēl vairākas stundas, un trusītis nolēma paskatīties, kā jaguārs jūtas.

—               Trusīti brālīti, beidzot tu esi klāt! Vēja aizvien vēl nav, bet man kļūst jau nelabi ap dūšu. Nāc šurp, atraisi mani vaļā!

Trusītis apžēlojās par jaguāru un sāka raisīt viņu vaļā. Bet, tiklīdz plēsoņa sajuta, ka ir brīvs, tā uzreiz metās trusītim virsū. Trusītis izvairījās un iespruka aliņā zem koka. Un tomēr jaguārs paguva satvert viņu aiz ķepiņas.

Trusītis skaļi iesmējās:

—               Ha-ha-ha! Cik gan tu esi dumjš, kūm jaguār: satvēri koka sakni, bet domā, ka tā ir mana ķepa! Haha-ha!

Pagalam samulsināts, jaguārs ievilka nagus, domādams, ka varbūt no tiesas satvēris sakni, bet trusītis ielīda vēl dziļāk aliņā.

Šai brīdī tuvējā kokā nolaidās gārnis. Jaguārs to pasauca:

—         Kūm gārni, uzmani šo alu, kamēr es aiziešu pēc lāpstas. Pieraugi, lai trusītis neaizbēgtu!

Gārnis palika sēžam kokā un nenolaida acu no alas. Te trusītis viņam saka:

—          Ir gan aptaurēts! Vai tad tā jāsargā ala, kurā tup trusītis?

—       Bet kā tad! — vaicā muļķa gārnis.

—         Saproties, vajag apsēsties pie pašas alas un iebāzt knābi iekšā.

Gārnis nolaidās no koka un iebāza knābi alā. Tad trusītis iemeta tam acīs smilšu sauju un aizbēga. Te atsteidzās arī jaguārs ar lāpstu. Rok, rok — nekāda trusīša nav .. .

—         Kūm gārni! Kas lēcies ar trusīti, kurš šeit tupēja?

—          Nezinu, — muļķa gārnis atteica. — Viņš lika man iebāzt alā knābi. Tad nu es iebāzu, bet viņš iemeta man smiltis acīs. Es kļuvu akls un vairs neko neredzēju.

Jaguārs aiz dusmām atvēzējās un krāva ar ķetnu gārnim, bet tas izlocījās un nekaunīgā kārtā aizlidoja prom, būdams pat ļoti apmierināts ar sevi.

— Burvīgi, nudien, burvīgi, — Emīlija jūsmoja. — Pasakas par zvēriem man patīk daudz labāk nekā par visiem šiem karaļiem un prinčiem.

—       Tiesa gan, — piekrita krustmāte Nastasija, — atminos, kad jūs lasījāt no grāmatas pasakas par visādiem karaļiem, prinčiem un princesēm, bet pēc tam spēlējāt tādu rotaļu — ielūdzāt viņus visus ciemos . . . Cik ļoti es toreiz uztraucos par govi. Domāju: nabadzīte, pieradusi pie mierīgas dzīves, bet, kad pamodīsies no rīta un ieraudzīs pagalmā tik daudz augstu viesu, pārbīsies līdz nāvei un, nedod dievs, noraus vēl pienu — un tā mēs visu vasaru paliksim bez lāses piena!

—       šīs pasakas, — paskaidroja donna Benta, — sacerējuši Brazīlijas indiāņi un nēģeri — cilvēki, kas dzīvo mūžamežos. Tāpēc tajās visnotaļ stāstīts par zvēriem, un visiem šiem zvēriem dažādi raksturi, atkarībā no tā, vai tie nes cilvēkiem labumu vai ļaunumu. Jaguārs, visnīstamākais zvērs, vienmēr paliek zaudētājos. Pat trusītis, kā redzat, viņu pieveic.

—       Šai pasakā ir ļoti jauka izdoma, — piezīmēja Snīpīte. — Man ļoti patika, kā trusītis piemānīja jaguāra meitu, kā viņš visu laiku jautāja, kur vērsim ir plankumi, bet pats tik kasījās. Lai krustmāte Nastasija stāsta pasakas tikai par zvēriem. Prinči jau visiem apnikuši.

—       Labi, pastāstīšu jums pasaku par kaķa lēcienu, — sacīja krustmāte Nastasija un iesāka.

LAPSA UN CILVĒKS

Reiz lapsa, izlikdamās par beigtu, apgūlās uz ceļa, pa kuru gāja cilvēks.

Ieraudzījis lapsu, cilvēks apstājās un sacīja:

—       Ak lapsiņa, nabadzīte mana!

Un cilvēks izraka bedrīti un apbedīja tajā lapsu.

Bet, tiklīdz cilvēks bija prom, lapsa izrāpās no bedrītes un, izskrējusi šķērsām cauri mežam, atkal iznāca uz ceļa tai vietā, līdz kurai cilvēks vēl nebija aizgājis. Un nogūlās, izlikdamās par beigtu.

Cilvēks drīz vien bija klāt un sacīja:

—       Kas tas? Vēl viena lapsa? Nabadzīte . . .

Un saudzīgi aizvilka lapsu ceļa malā, apklāja ar sausām lapām un devās tālāk.

Bet lapsa nolēma atkārtot savu stiķi: aizskrēja priekšā un nolikās ceļa vidū.

Cilvēks drīz vien bija klāt un sarauca uzacis:

—       Interesanti būtu zināt, kas gan slaktē visas šīs lapsas?

Taču lapsu viņš neapbedīja un neapklāja ar sausām lapām. Cilvēks atstāja lapsu tur, kur tā gulēja.

Tad lapsa ceturto reizi atkārtoja savu stiķi. Skriešus vien cauri mežam — un apgūlās uz ceļa.

Cilvēks drīz vien bija klāt, ieraudzīja, ka arī šī lapsa ir beigta, un sacīja:

— Lai nelabais parauj visas šīs sprāgoņas! — un, satvēris lapsu aiz astes, nosvieda zem koka.

Lapsa kļuva domīga:

«Jā, nu es redzu, ka ļaunprātīgi izmantot tuvākā labsirdību ir bīstama lieta …»

—      Pamācošs stāsts! — Pedrinjo noteica.

—               Jā, — donna Benta piekrita, — ir tādas pasakas, kuras ietver sevī derīgu mācību. «Neizmanto ļaunprātīgi citu cilvēku labsirdību» — lūk, ko māca šī pasaciņa. Lapsa ļaunprātīgi izmantoja cilvēka labo sirdi, un, ja viņai būtu ienācis prātā vēlreiz atkārtot to pašu, tad cilvēks droši vien apveltītu viņu ar tādu kājas spērienu, ka lapsa izlaistu garu.

—              Un pareizi darītu, — Emīlija sacīja. — Tie, kas uzmācas labiem cilvēkiem, pelnījuši krietnu pērienu.

BRUŅURUPUCIS UN CILVĒKS

Bruņurupucis sedeja viens ļ savā naminā un spēlēja ' stabuli.

To dzirdēja cilvēks un sacīja:

—              Tūlīt es noķeršu šo slinkuma lāpītāju! — un pasauca: — Ei, bruņurupuci!

—       Aū! — atsaucās bruņurupucis.

—       Panāc šurp, bruņurupuci!

—              Eju jau, eju, — bruņurupucis noteica un izbāza galvu no aliņas.

Cilvēks noķēra bruņurupuci, aiznesa uz mājām, ielika lādē un aizcirta vāku ciet. Nākamajā rītā, iedams uz darbu, viņš sacīja bērniem:

—                 Tikai bruņurupuci neizlaidiet laukā, vai dzirdat? — un aizgāja.

Bet bruņurupucis, lādē tupēdams, sāka spēlēt savu stabuli. Ziņkārīgie bērni piegāja tuvāk un sāka klausīties. Bruņurupucis apklusa.

—       Paspēlē vēl, bruņurupuci, — bērni palūdza.

Bruņurupucis atbildēja:

—              Vai jums patīk, kā es spēlēju? Bet ja jūs redzētu, kā es dejoju!

Bērni atvēra lādi vaļā, lai paskatītos, kā bruņurupucis dejo. Bruņurupucis izlīda laukā un sāka griezties dejā pa istabu.

Le-re, le-re …

Le-re, le-re …

Pēc tam palūdza, lai palaižot šo pagalmā.

—      Ej, bruņurupuci, tikai nebēdz prom.

Bruņurupucis izrāpoja pagalmā un aizgāja uz mežu.

—               Bruņurupucis aizbēdzis! — bērni iesaucās. — Kas nu būs?

Viens no puisēniem izdomāja: ielikt lādē akmeni bruņurupuča lielumā un tā piemānīt tēvu.

Tā arī izdarīja.

Vakarā tēvs pārnāca no lauka un sacīja:

—               Ielieciet krāsnī katliņu un izvāriet man bruņurupuci.

Bērni paklausīja, bet katliņā ielika akmeni.

Kad pusdienas bija gatavas, tēvs apsēdās pie galda. Viņam vai siekalas tecēja, kad viņš iedomājās par bruņurupuci. Taču, uzlicis bruņurupuci uz šķīvja, viņš ieraudzīja, ka tas ir akmens.

—      Tātad jūs bruņurupuci izlaidāt?

Bērni atbildēja, ka ne, bet šajā brīdī mežā atskanēja bēgļa stabule:

Tin-tan, tin-tan …

Lo-lo, lo-lo …

Cilvēks devās dziesmiņas virzienā:

—       Ei, bruņurupuci!

Bruņurupucis atbildēja:

—      Aū!

Cilvēks meklēja, meklēja, bet nekādi nevarēja atrast.

—       Panāc šurp, bruņurupuci! Bet bruņurupucis:

—      Aū!'

Un katru reizi atbildēja no citas vietas. Beidzot cilvēks atmeta ar roku, apskaitās un atgriezās mājās ļoti dusmīgs.

—      Tik vien? — Emīlija iesaucās. — Kaut kā pamaz . . .

—      Nē, vēl ir daudz, — atbildēja krustmāte Nastasija. — Vēl ir pulka pasaciņu par bruņurupučiem, tāpēc ka bruņurupucis, resgalis tāds, ir bezgala gudrs. Neviens viņu nevar apvest ap stūri, neviens!

—     Tas tiesa, — apliecināja donna Benta. — Indiāņi, kas dzīvo mežos, ļoti ciena šo gudro dzīvnieciņu. Viņi sacerējuši brīnišķīgas pasakas par bruņurupučiem, par viņu jokainajām izdarībām.

—      Nudien, viņi ir briesmīgi mīliņi, — sacīja Snīpīte, — īpaši zaļiņie, maziņie, tie, kuri nav lielāki par apaļajiem cepumiem «Marija». Es divus tādus redzēju pie Toniko, viņam māmiņa uzdāvinājusi.

—    Vai tiešām viņi ir tik viltīgi, kā stāsta indiāņi, vai arī tās ir tikai pasakas? — pajautāja Pedrinjo.

—      Bruņurupuči tiešām ir samērā gudri un pastrādā dažādus jokus. Turklāt viņiem ir bruņas, kurās viņi veikli noslēpj galvu un kājas, tiklīdz pamana tuvojamies briesmas. Iespējams, ka tieši tāpēc indiāņi viņus uzskatīja par tik gudriem.

—              Vecmāmiņ, dabū mums bruņurupucīti, ko? Dabū, lūdzu, lūdzu! — Snīpīte palūdza. — Ar viņu laikam tik interesanti rotaļāties . . .

—               Labi, dabūšu, — donna Benta apsolīja. — Bet tagad paklausīsimies vēl citas pasakas par bruņurupučiem. Turpiniet, Nastasija!

Un krustmāte Nastasija sāka stāstīt. . .

BRUŅURUPUCIS UN KAIPORA

Bruņurupucis ielīda koka dobumā un sāka spēlēt savu stabuli.

To izdzirdēja kaipora un sacīja: — Varu derēt, ka tas ir bruņurupucis. Noķeršu to. Piegāja pie dobuma, apstājās un klausās.

Li-ri, li-ri . . . Le-re, le-re …

—       Labdien, bruņurupuci!

—      Aū! — atbildēja stabulētājs.

—       Lien laukā, bruņurupuci, pamērosimies spēkiem. Bruņurupucis izlīda, bet kaipora nogrieza liānu un

sacīja:

—               Es vilkšu aiz viena gala, bet tu velc aiz otra; es — uz zemes, bet tu — ūdenī. Norunāts?

—              Lai notiek, kaipora, stāsimies tik klāt, — bruņurupucis piekrita.

Bruņurupucis ielīda ūdenī un piesēja liānas galu vislielākajai zivij, kāda vien pasaulē sastopama, — piraruku pie astes.

Kaipora uz sauszemes tur liānu atspērusies, bet piraruku ar vienu rāvienu pievilka kaiporu pie paša krasta. Un, tā kā piraruku bija daudz spēcīgāka, kaipora gandrīz vai iegāzās uz galvas ūdenī. Bet bruņurupucis vienā mierā izrāpās krastā, sēdēja krūmiņos un mira vai nost aiz smiekliem.

Kaipora galīgi pagura un sāka lūgties:

—      Pietiks, bruņurupucīt. Tu esi uzvarējis.

Bet bruņurupucis, joprojām plīsdams aiz smiekliem, ielīda ūdenī un atraisīja liānu no piraruku astes. Bet pēc tam lēnītēm izrāpās krastā.

—      Vai piekusi, bruņurupuci? — kaipora vaicāja.

—      Es? Piekusu? Itin nemaz!

Un kaipora redz, ka bruņurupucis tik tiešām nav pat nosvīdis. Tad nu kaiporai nekas cits neatlika, kā atzīt, ka bruņurupucis ir spēcīgāks, un viņa aizvilkās prom visai bēdīgu prātu.

—      Uzvar vienmēr veiklība un gudrība, — Emīlija secināja. — Bet kas tas par zvēru šī kaipora?

—       Kaipora, — donna Benta paskaidroja, — ir pasakains briesmonis, kuru izdomājuši cilvēki, kas dzīvo mežos. Jūs jau zināt, ka tautā klīst dažādi nostāsti par būtnēm, kuru patiesībā nemaz nav. Piemēram, vilkatis, mūlis, kas izpūš pa nāsīm uguni, nu un šī pati kaipora.

—      Kāda izskatās kaipora?

— Stāsta, tas esot pinkains zvērs, kuram ļoti patīkot smēķēt. Naktīs viņš uzbrūkot ceļiniekiem un prasot tabaku savai pīpei. Ļoti grūti pateikt, kam īsti līdzinās kaipora, jo tādas būtnes, kuras dzīvo vienīgi ļaužu iztēlē, dažādās vietās tiek iztēlotas dažādi. Vienā — tā, citā — šitā. Ja gribat zināt, kāda īsti ir kaipora, pajautājiet tēvocim Bernabē. Vienīgi vecie nēģeri zina tādas lietas.

t

BRUŅURUPUCIS UN JAGUĀRS

Reiz jaguārs izdzirdēja bruņurupuča stabulēšanu un pienāca tuvāk.

—              Cik tu skaisti spele, bruņurupucīt! No ka taisīta tava stabule?

—              No brieža kaula, hm, hm … — atteica bruņu īpašnieks.

Taču jaguāram, kurš jau sen sapņoja apēst bruņurupuci, bija kaut kas aiz ādas.

—               Es esmu mazliet pakurls, — viņš sacīja. — Pienāc tuvāk pie savas aliņas durvīm un lūdzams pastabulē vēl.

Bruņurupucis izliecās laukā no sava mājokļa un sāka spēlēt, bet jaukākajā vietā jaguārs ar slaidu lēcienu metās bruņurupucim virsū. Bruņurupucis paguva ierauties dziļāk aliņā, tomēr aiz vienas ķepas jaguārs viņu satvēra.

—      Ha-ha-ha! — bruņurupucis iesmējās. — Tu

domā, ka satvēri mani aiz ķepas, bet patiesībā esi ieķēries koka saknē! Stulbenis!

Jaguārs samulsa un atlaida nagus.

Bruņurupucis sāka skaļi smieties:

—    Tu taču biji saķēris manu kāju! Ha-ha! Nekauņa!

Jaguārs nozvērējās neatiet ne soli no alas, kamēr

nebūs bruņurupuci notvēris, un sēdēja tur, kamēr nosprāga.

—         Bruņurupucis rīkojās gluži tāpat kā tas trusītis, kurš piesēja jaguāru pie koka, — Emīlija sacīja. — Jaguārs droši vien ir tik stulbs, ka visi dzīvnieki viņu piemāna ar vienu un to pašu paņēmienu.

—         Un tomēr es neticu, — Snīpīte iebilda, — ka jaguārs sēdēja tur, kamēr nosprāga. Lai arī cik stulbs būtu jaguārs, tomēr kaut ko tādu, manuprāt, viņš neizdarīs! Jaguārs laikam bija izpostījis daudzus indiāņu ciematus, un visi indiāņi viņu tik ļoti ienīda, ka sacerēja par viņu šādu pasaku.

—        Es zinu vēl vairākas pasakas par bruņurupučiem, — sacīja krustmāte Nastasija.

—      Tad izstāsti taču!

Un viņa pastāstīja pasaku, kura saucās . . .

BRUŅURUPUCIS UN AUGĻI

Mežā auga tāds koks, ka neviens zvērs nevarēja ēst tā augļus, iekāms nebija pateicis tā nosaukumu. Un, tā kā tikai viena sieviete zināja, kā šo koku sauc, tad visiem zvēriem vajadzēja iet pie viņas, lai uzzinātu šo nosaukumu.

—      Boioio-boioio-kizama-kizu, — sieviete atbildēja.

Bet, kad zvērs jau gāja prom, viņa pasauca to atpakaļ un sacīja:

—      Man samisējās, mīļo zvēriņ. Nosaukums nav vis tāds, bet gan šāds, — un pateica ko citu.

Zvēri visu galīgi sajauca un, nonākuši pie koka, vienmēr pateica nepareizu nosaukumu.

Bruņurupucis stingri nosolījās pamieloties ar augļiem. Uzzinājuši par to, citi zvēri sāka sačukstēties:

—      Atradies varonis! Ja jau viscienījamākie zvēri nevarēja paturēt prātā šo nosaukumu, tad ko gan iespēs šis aizvākotais stulbiķis! Kur nu!

Bet bruņurupucis, paņēmis savu ģitāru, aizgāja pie sievietes un pajautāja, kā sauc koku.

Sieviete pateica nosaukumu, un bruņurupucis tūdaļ to nospēlēja uz ģitāras. Pēc tam sieviete pateica citu nosaukumu, pēc tam vēl citu, pēc tam vēl citu — un bruņurupucis visus šos nosaukumus nospēlēja uz ģitāras līdz pašam pēdējam, kurš arī bija pareizais. Atceļā bruņurupucis visu laiku spēlēja uz ģitāras šo pēdējo nosaukumu, līdz nonāca pie koka. Tad bruņurupucis mats matā atkārtoja nosaukumu un ieguva tiesības ēst augļus.

Te pienāca jaguārs.

—       Bruņurupuči neprot rāpties kokos, — viņš sacīja. — Ļauj, es uzrāpšos tavā vietā, bet tu iedosi man par to dažus augļus.

Bruņurupucis bija ar mieru. Jaguārs uzkāpa kokā, pielasīja pilnu maisu ar augļiem un norāpās zemē. Neiedevis bruņurupucim neviena augļa, viņš devās uz mājām.

Bruņurupucis vilkās jaguāram nopakaļ. Kad viņi pienāca pie upes, bruņurupucis sacīja jaguāram:

—      Kūm jaguār, dod man maisu, es nogādāšu to viņā krastā. Tu taču zini, ka es labi peldu. Bet tu peldi aiz manis.

Jaguārs iedeva bruņurupucim maisu. Bruņurupucis uzvēla to sev mugurā, pārpeldēja uz otru krastu — un nozuda kā akā iekritis. Jaguārs palika ar garu degunu — ne augļu, ne bruņurupuča!

Kļuvis vai zils aiz dusmām, jaguārs nozvērējās atriebties. Taču bruņurupucis neko citu arī negaidīja un apsvēra visu jau iepriekš. Viņš paslēpās aliņā pie koka tieši zem saknes, uz kuras jaguārs mēdza atpūsties. Pēc kāda laiciņa atnāca jaguārs un apgūlās uz saknes.

—               Bruņurupucīt, mīļo bruņurupucīt, iznāc laukā! — jaguārs sacīja.

Un bruņurupucis atbildēja kaut kur pavisam tuvu (viņš bija zem saknes):

—      Aū! Aū!

Jaguārs paskatījās uz vienu pusi, uz otru — no bruņurupuča ne vēsts. Viņš atkal sāka saukt:

—       Bruņurupucīt, kur tu esi?

—       Aū! Aū! — skanēja atbilde.

Izdzirdis, ka šī skaņa nāk kaut kur viņam no apakšas, jaguārs noskārta kaut ko nelāgu. Viņš izstāstīja par to kādam pērtiķim, kurš gāja garām, un palūdza, lai tas kārtīgi sazvetējot viņam pa pakaļu, jo viņa pakaļpuse runājot kā bruņurupucis.

Pērtiķis tā dauzīja jaguāru, ka tas izlaida garu, bet bruņurupucis izlīda no aliņas ļoti apmierināts.

Le-re, le-re . ..

—               Nu, vai zināt, tas jau ir par daudz! — Snīpīte iesaucās. — Šie pasaku teicēji iztēlo jaguāru tā, it kā viņš būtu dumjāks par tītaru. Iedomājieties tikai: viņš pats lūdz, lai pērtiķis viņu iekausta . ..

—              Toties tu, bērniņ, nepamanīji, ka indiāņi, kas sacerējuši šo pasaku, tajā dod derīgus padomus, — sacīja donna Benta.

—       Kādus derīgus padomus?

—               Pasakā teikts, ka bruņurupucis nospēlējis uz ģitāras grūto vārdu, lai labāk to atcerētos. Tā tas tiešām ir, melodija palīdz iegaumēt vārdus.

—              Bet kāpēc šais pasakās bruņurupucis padarīts par muzikantu? Tas pūš gan stabuli, gan spēlē uz ģitāras .. . Vai tiešām bruņurupucis ir tik muzikāls?

—       Nabadziņš! Ja pasaulē ir kāds radījums, kas nav dzimis mūzikai, tad tas ir bruņurupucis. Viņš taču ir mēms. Bet pasaku teicēji tam dod ģitāru un stabuli tāpēc, ka mīl viņu: tā bruņurupucim vieglāk gūt virsroku pār plēsīgiem zvēriem.

—       Bet vai ir vēl kādas pasakas par bruņurupučiem, Nastasija?

—      Kā tad ne, ir! Es tūlīt jums izstāstīšu par bruņurupuci un ķirzakas dēlu.

BRUŅURUPUCIS UN ĶIRZAKAS DĒLS

Kādam jaguāram bija meita precību gados. Precinieki uzradās divi:

bruņurupucis un ķirzakas dēls. Lai padarītu sāncensi nekaitīgu, bruņurupucis sāka visās malās stāstīt, ka ķirzakas dēls esot nekam nederīgs puisis ar tukšu galvu, kaut vai jāj uz tā. Starp citu, viņš, bruņurupucis, pats bieži vien izmantojot ķirzakas dēlu zirga vietā.

šīs valodas nonāca līdz jaguāram, bet viņš tām nenoticēja. Tad bruņurupucis apsolīja, ka viņš ieradīšoties viesos pie jaguāra jāšus uz ķirzakas dēla un visu acu priekšā sitīšot to ar pātagu un cirtīšot tam sānos piešus.

Nākamajā dienā bruņurupucis jau no rīta sēdēja uz savas mājas lieveņa ar apsietu galvu. Atnāca kirzakas dēls.

— Labdien, kūm, es eju ciemos pie jaguāra. Ejam reizē!

Bruņurupucis pateicās par uzaicinājumu. Bet kāda gan varot būt iešana viesos, kad tik ļoti sāpot galva!

Ķirzakas dēls neatlaidās. Tad bruņurupucis sacīja:

—        Es tikai tad varētu iet, ja mani kāds aiznestu uz muguras.

—        Es aiznesīšu! — ķirzakas dēls iesaucās. — Bet, kad mēs tuvosimies jaguāra mājai, tu nokāp zemē. Es negribu, lai kāds redzētu, ka es tevi nesu uz muguras, gluži kā zirgs.

—        Tad jau skaisti, — bruņurupucis noteica. — Tikai sēdēt uz kailas muguras nav patīkami. Atļauj uzlikt tev seglus. Vecus, pavisam vieglus . . .

Ķirzakas dēls pretojās, teikdams, ka viņš neesot zirgs, lai uz viņa jātu!

—        Es ļoti labi zinu, ka tu neesi zirgs, kūm, bet doties tādā ceļā bez segliem es nevaru.

Un bruņurupucis tik ilgi pierunāja, ka galu galā ķirzakas dēls ļāva sevi apseglot. Bruņurupucis tad paņēma rokā pātagu, pielika piešus, apsegloja ķirzakas dēlu un uzkāpa tam mugurā.

Abi precinieki devās ceļā. Simts metrus pirms jaguāra mājas ķirzakas dēls palūdza, lai bruņurupucis kāpjot zemē un noņemot pretīgos seglus.

—        Ak kūm, man ir tik slikti, ka es nevaru pat domāt par to, lai ietu kājām. Pacieties vēl mazlietiņ. Aiznes mani, rau, līdz tai vietai.

Un ķirzakas dēls nogāja vēl piecdesmit metrus ar bruņurupuci uz muguras.

Kad bija noieti piecdesmit metri, ķirzakas dēls atkal lūdza bruņurupuci kāpt zemē, bet bruņurupucis sāka tik gauži raudāt, ka ķirzakas dēls aizgāja līdz pašām jaguāra mājām ar jātnieku mugurā.

Te iznāca laukā jaguārs.

—       Re nu, senjor jaguār, — bruņurupucis uzsauca, — tagad tu pārliecinājies, ka ķirzakas dēls man ir zirga vietā? — Un viņš no visa spēka iecirta piešus ķirzakas dēlam sānos un tā ievilka viņam ar pātagu pa kaklu, ka nabadziņam dzirkstis vien gar acīm nošķīda.

Jaguāra meita bija tik ļoti sajūsmināta par bruņurupuča drosmi, ka tūdaļ kļuva viņa sieva.

—       Ir gan blēdis! — Snīpīte iesmējās. — Cik veikli viņš apveda ap stūri ķirzakas dēlu! Jau četras reizes šie bruņurupuči visus piemāna: cilvēku, kurš gribēja pamieloties ar bruņurupuča gaļu, divus jaguārus un šo te ķirzakas dēlu. Tagad es redzu, ka neviens nevar tikt galā ar bruņurupučiem.

—       Kā tad, kā tad, itin neviens, — krustmāte Nastasija apliecināja. — Pat krokodils nevar. Vai gribat paklausīties?

Un viņa izstāstīja pasaku par to, kā saķildojās …

BRUŅURUPUCIS UN krokodils

Krokodils kļuva vai traks aiz skaudības, cik ļoti viņam patika bruņurupuča

stabulīte, un galu galā viņš nolēma to nozagt.

Kādu dienu viņš gaidīja bruņurupuci pie upes, kur dzīvnieki nāca dzert.

—          Sveiks, draudziņ krokodil! — bruņurupucis sacīja, to ieraudzījis. — Ko tu te dari?

—      Sauļojos.

Bruņurupucis padzērās un sāka pūst stabulīti.

Tad krokodils sacīja:

—          Iedod man uz brītiņu savu stabulīti. Mēģināšu paspēlēt, varbūt kaut kas sanāk.

Bruņurupucis iedeva krokodilam stabulīti, bet viņš — plaukš! — ienira ūdenī — un projām bija.

Bruņurupucis apskaitās. Pēc kādām dienām viņš aizlika sev aiz vaiga bites no tuvējā stropa un aizgāja pie upes gaidīt krokodilu. Ierakās sausu lapu kaudzītē,

bet ar medu nosmērēto purniņu izbāza laukā. Laiku pa laikam bruņurupucis izlaida no mutes pa bitei: ž-ž-ž!

Ieradās krokodils un, domādams, ka tas ir bišu strops, iebāza pirkstu bruņurupuča mutē.

Bruņurupucis — caps! — iekodās krokodilam pirkstā un tur ciet!

—     Vai-vai-vai! — krokodils iebrēcās. — Laid vaļā manu pirkstu!

Bet bruņurupucis pretī:

—     Atdod stabulīti, tad palaidīšu! — un iekodās vēl stiprāk.

Nevarēdams vairs izturēt, krokodils sāka skaļi saukt savu dēlu:

Gonsalo, dēliņ, Atnes man, draudziņ, Bruņurupuča stabulīti, Le-re, le-re … Bruņurupuča stabulīti, Le-re …

Taču dēls bija kritis uz ausīm un atbildēja:

—       Ko tādu, tētiņ? Jūsu kreklu? Jūsu cepuri?

Krokodils uztraucās:

Nē, Gonsalo, dēliņ, Atnes man, draudziņ, Bruņurupuča stabulīti, Le-re, le-re … Bruņurupuča stabulīti, Le-re …

Bet Gonsalo:

—      Ko tādu, papucīt? Jūsu bikses?

Un atkal krokodils atkārtoja savu dziesmu — un tā

vēl daudzas reizes, kamēr dēls beidzot saprata un atnesa stabulīti.

Tikai tad bruņurupucis palaida vaļā krokodila pirkstu, bet krokodils kā plēsts aizlikās uz mājām.

—       Tad nu gan, tad nu gan! — Emīlija iesaucās. — Vai tad krokodilam var būt pirksts vai dēls kā cilvēkam? Taču pasaciņa tā nekas. Jocīga.

—       Bet par bruņurupuci un kurkulēniem vēl smieklīgāka, — sacīja krustmāte Nastasija un sāka stāstīt.

BRUŅURUPUCIS UN KURKULĒNI

Līdz bruņurupuča ausīm nonāca valodas, ka jaguāra meita iemīlējusies ķirzakas dēlā un cilvēkā un ka tie abi tīkojot pēc viņas, un nozvērējās dabūt skaisto jaguāra meitu sev. Bruņurupucis nu sāka gudrot, kas būtu darāms.

—       Izdomāju, izdomāju! — pēkšņi viņš iesaucās. Aizgāja un sazvejoja peļķē kurkulēnus. Pēc tam

ielaida tos upē tieši dzeršanas vietā un pavēlēja:

—      Lai kāds zvērs atnāktu dzert, dziediet tā:

Turi, turi . . . Kājas izrausim, Acis izdursim …

Un nobrīdināja:

—            Bet, ja atnākšu es un sākšu pūst stabulīti, esat mēmi kā zivis. Skaidrs?

Drīz vien atnāca nodzerties pērtiķis. Izdzirdis, kādu dziesmiņu dzied ūdens, viņš aiz bailēm palēcās un aizlikas prom. Atnāca citi zvēri, un visiem izgaja tāpat kā pērtiķim.

Atnāca ķirzakas dēls — un aizlaidās prom, ka pēdas vien nozibēja.

Atnāca cilvēks un vaimanādams aizbēga.

Vienīgi bruņurupucis vēl nebija gājis dzert. Zvēri devās viņu meklēt.

—       Kas tur liels, iešu ar, es ne no viena nebaidos. Tikai lai visi zvēri mani pavada un ir par lieciniekiem.

Viss zvēru bars devās bruņurupuci pavadīt. Kad viņi bija turpat pie upes, bruņurupucis sacīja:

—       Bet tagad gaidiet mani šeit. Es iešu viens.

Bruņurupucis piegāja pie ūdens un sāka pūst savu

stabulīti. Kurkulēni klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmuši.

Bruņurupucis mierīgi padzērās un atgriezās pie lieciniekiem, kuri bija bezgala pārsteigti par šādu varonību. Un jaguārs ar lielāko prieku atdeva savu meitu bruņurupucim par sievu.

—       Vai nav jocīgi, — sacīja Snīpīte, — šajā pasakā parādās cilvēks, kurš grib precēties ar jaguāra meitu!

—       Un bruņurupuču dzimtas pārstāvis pieveic arī cilvēku, — Pedrinjo iesmējās.

—      Cik žēl, ka mums nav bruņurupucīša, — Snīpīte nopūtās. — Esmu jau paguvusi tos iemīlēt.

—       Man arī bruņurupuči aplam patīk, — sacīja krustmāte Nastasija, — visvairāk gan zupā, kurai pielikts klāt labi daudz piparu un iekulti manioka milti, tad tie ir tik garšīgi, ka mēli var norīt!

Emīlija caururba krustmāti Nastasiju ar sašutuma pilnu skatienu.

—      Un tālāk? — pajautāja Snīpīte. — Vai ir vēl kas interesants par bruņurupučiem?

—       Pietiks, meitiņ. Kādi nepiepildāmi bērni! — nēģeriete atteica. — Neko vairāk es nezinu. Man vēl trauki stāv nemazgāti, visi darbi jūsu dēj palikuši nedarīti. Citā reizē vēl pastāstīšu … — Un, pārmetoši pašūpojusi galvu, krustmāte Nastasija ātriem soļiem aiztipināja uz virtuvi.

—      Vecmāmiņ, — jautāja Snīpīte, — bet vai tu zini kādas pasakas?

—       Es zinu simtiem dažādu pasaku. Es zinu visu zemju un tautu pasakas, — donna Benta pasmaidīja, — indiešu, ķīniešu, krievu.

—      Vai tās ir interesantas? — Snīpīte noprasīja.

—      Ļoti …

—      Par zvēriem arī ir? — painteresējās Emīlija.

—      Kā tad citādi. . . Krievu pasakās, piemēram, bieži vien stāstīts par izsalkušu vilku un lapsu, kuriem ziemā nav ko ēst. Ziemā tur visa zeme klāta ar sniegu un ir ļoti auksts . ..

—      Vai tiesa, ka tur bieži stāstīts par ganiņiem? — pajautāja Pedrinjo.

—      Tiesa … Pie mums Brazīlijā nav ganu, ja nu vienīgi dzejolīšos . . . Mums ir mūļu dzinēji, gaučo. Viņi uzmana lopu barus, kad tie jāpārdzen no vienas vietas uz otru. Turpretī Vecās Pasaules zemēs pastāv paraža pieskatīt ganāmpulkus. Piemēram, ganās aitas, bet gans raugās, lai tās neizklīstu, lai tām neuzbruktu vilks. Pie mums ir citādi: ganāmpulki klīst pa ganībām savā vaļā.

—      Bet kāpēc tā?

—       Varbūt tāpēc, ka pie mums vienam cilvēkam pieder milzīgi ganāmpulki un milzīgas zemes platības.

—       Cik tas būtu jauki, ja arī pie mums būtu gani un ganes! It īpaši ganes. Tas ir tik poētiski! — iesaucās Emīlija.

Visi nosprieda, ka Emīlija ir ļoti poētiska būtne . . .

—       Vecmāmiņ, — Snīpīte griezās pie donnas Bentas, — vai Āfrikā nēģeri arī sacer pasakas?

—       Protams. Savā laikā brazīliešu vergu tirgotāji izveda no Āfrikas milzum daudz vergu. Tāpēc daudzas mūsu nēģeru pasakas sakņojas Āfrikas tautu senajos nostāstos.

—      Vispār pasakas ir tik skaistas, — Snīpīte dziļdomīgi izdvesa.

—       Ne tikai skaistas vien: tās ietver sevī arī dzīves gudrību. Tās stāsta mums par prāta spēku, par labu un ļaunu cilvēku cīņām, par taisnību un netaisnību, par darbu un neatlaidību, kas pārvar visus šķēršļus, par dabas likumiem, par zvēru paradumiem. Jebkurā tautas pasakā ietverta kāda noderīga pamācība, bērni.

—       Vecmāmiņ, pastāsti, lūdzu, krievu pasaku un indiešu, un eskimosu, un islandiešu, un persiešu, un kaukāziešu, un afrikāņu, un vēl brazīliešu!…

—       Ak bērni, bērni! Vai tiešām pasakas jūs vēl nav nokausējušas? Ja dienu un nakti klausīsieties pasakas, tad jums sāks sāpēt vēderi . . . Droši vien jūs jau līdz kaklam esat atēdušies pasaku.

—       Atzīstos, ka tiešām līdz kaklam! — iesaucās Emīlija. — Esmu norijusi tik daudzus karaļus, prinčus, apburtas princeses un sagrabējušas vecenes, un bruņurupučus, un trusīšus, un jaguārus! Man vēderā ir vesels zooloģiskais dārzs!

—         Jā, kā liekas, arī man pietiek! — pievienojās Snīpīte.

—         Tad labi žigli gultā! Snīpīte jau trīs reizes nožāvājās . . .

Un bērni paklausīgi devās pie miera.

SATURS

Brazīlijas pasaku valstībā Krustmātes Nastasijas pasakas Briesmonis Manžaleu Princese laupītāja . Mazais cilvēciņš Lapsiņa

Triju Jaunavu avots . Vienace kalpone Attapīgais Žuans Manuels Dzelzs Spieķis Žuans un Marija Ķirbis ar zelta naudu Labais velns Jaunākais dēls . Savādniece . Doktors Zābaciņš . Bezastainais cālēns . Skudra un sniegs Bruņurupucis debesu godībās Pērtiķa aste …. Trusītis un pērtiķis . Pērtiķis un aluā

Jaguārs un trusītis . Kaķa lēciens …. Lapsa un cilvēks Bruņurupucis un cilvēks . Bruņurupucis un kaipora Bruņurupucis un jaguārs Bruņurupucis un augļi . Bruņurupucis un ķirzakas dēls Bruņurupucis un krokodils . Bruņurupucis un kurkulēni .

Монтейру Л о б а т у СКАЗКИ ТЕТУШКИ НАСТАСИИ Детгиэ — 1958

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Redaktore I. Kalnciema Māksi, redaktors H. Purviņš Tehn. redaktore N. K|ava Korektore K. Rumbfina Nodota salikšanai 1966. g. 5. februārī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 28. jūnijā. Papīra formāts 60X84; 16. 9,5 fiz. iespiedi.; 9,5 uzsk. iespiedi.; 6,34 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 39 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevniecības Nr. 20056/7-1966. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā 12.

Pašūt. 629.

A(Braz)

Content

Lobatu Monteiru Krustmātes Nastasjas pasakas

BRAZĪLIJAS PASAKU VALSTĪBĀ

KRUSTMĀTES NASTASIJAS PASAKAS

BRIESMONIS MANŽALEU

PRINCESE LAUPĪTĀJA

MAZAIS CILVĒCIŅŠ

LAPSIŅA

TRIJU JAUNAVU AVOTS

VIENACE KALPONE

ATTAPĪGAIS ŽUANS

MANUELS dzelzs spieĶis

ŽuanS UN MARIJA

ĶIRBIS AR ZELTA NAUDU

LABAIS VELNS

JAUNĀKAIS dels

SAVĀDNIECE

DOKTORS ZĀBACIŅŠ

BEZASTAINAIS CĀLĒNS

SKUDRA UN SNIEGS

BRUŅURUPUCIS DEBESU GODĪBAS

PĒRTIĶA ASTE

TRUSĪTIS UN PĒRTIĶIS

PĒRTIĶIS UN ALUĀ

JAGUĀRS UN TRUSĪTIS

LAPSA UN CILVĒKS

BRUŅURUPUCIS UN CILVĒKS

BRUŅURUPUCIS UN KAIPORA

BRUŅURUPUCIS UN JAGUĀRS

BRUŅURUPUCIS UN AUGĻI

BRUŅURUPUCIS UN ĶIRZAKAS DĒLS

BRUŅURUPUCIS UN krokodils

BRUŅURUPUCIS UN KURKULĒNI

SATURS