Latviešu pasakas

Latviešu Pasakas

Izlase J. Niedres sakārtojumā un apdarinājumā

..

TAUTAS PASAKAS.

Tautas mutvārdu poēzijā starp daudziem un dažādiem citiem folkloras sacerējumu žanriem (kā teikas, leģendas, brachiloģismi u. tml.) pirmā un redzamākā vieta piekrīt lautas dziesmām un tautas pasakām. Tautas dziesmas un (autas pasakas ietver sevī ir dzejiskas iztēles ziņā, ir cilvēku sabiedrisko darba procesu, cilvēku savstarpējo sadzīves norišu un dabas notēlojumā visu to spilgtāko un reljefāko, ko vien radījusi darba tauta, kas ir folkloras radītāja, veidotāja un saglabātāja. Protams, tautas dziesmas, kas sacerētas saistītā, tas ir, ritmiskā valodā, ir daudz muzikālākās un bagātākas vārdu gleznām nekā pasakas. Tomēr visumā tautas pasaka ir un paliek īstā māsa tautas dziesmām — košs tautas vārdu daiļmākslas darinājums. Tā tas ir latviešu folklorā, tā tas ir arī citu tautu folklorā. Arī skaitliskā ziņā tautas pasakas daudz neatpaliek no tautas dziesmām.

Dabīgi rodas jautājums: Kas ir tautas pasakas, kā tās cēlušās?

Tepat nepilnu gadsimtu valdošais bija ideālistisko Va~ kareiropas zinātnieku uzskats, ka pasakas ir fantastiski stāsti, kam nav sakaru ar ikdienišķās dzīves notikumiem. Ideālisti uzlūkoja pasakas par vienkāršu izklaidēšanās līdzekli, par interesantu pačalojumu bez dziļākas nozīmes.

Mūsdienas, ar marksisina-ļeņinisrna zinātni, ar marksistiski filozofisko dialektiku bruņojušies, folkloras un literatūras pētnieki sen apgāzuši šos maldīgos uzskatus, pierādījuši, ka tie nezinātniski. Šādi uzskati ietver sevī noliegumu tautas radošam spēkam. Tie noliedz patiesību, ka darba tauta pasakas sacerējusi un saglabājusi, vadīdamās no stingras nepieciešamības sabiedriskajā ražošanas darba procesā, ka pats cilvēku sabiedriskais darbs mudinājis cilvēkus izteikties poēzijas līdzekļiem. Pēc idealistu-folkloristu formulējuma tautas pasakas ir no dzīves atrauta parādība, kamēr īstenībā tās cieši saistītas ar dzīvi un izaugušas no tās. Lielais padomju rakstnieks M. Gorkijs saka: ,,\ēl daudz vairāk pamācošas nekā mitoloģija mums ir pasakas, jo tanīs skaidrāk un bagātāk atspoguļota darbļaužu masas seja. sikaidrāk parādās viņas domāšanas raksturs, viņas ilgas, viņas attiecības pret darbu.“*

Tautas pasakas ir stāsti, kuros darba tauta ielikusi savus uzskatus par darini, sabiedrisko ražošanas procesu, notēlojusi eīiju ar dabu un saviem socialajiem ienaidniekiem, izteikusi savas tieksmes, centienus im ilgas, ietērpjot tos savam laikmetam atbilstošos priekšstatos un jēdzienos, vienlīdz reālistiskos, kā skaidri fantastiskos. Tautas pasakas, kas kapitalistiskajā sabiedrībā daļēji jau sākušas kalpot izklaidēšanās nolūkiem kā saistoši un neikdienišķi stāsti, visā iepriekšējā vēstures posmā izpildīja cilvēku sabiedrībai ļoti svarīgu uzdevumu, proti: palīdzēja labāk organizēt un veikt darbu, mudināja cilvēkus meklēt paņēmienus, кл labāk cīnīties ar dabas stiehijām. ar četrkāju un divkāju ienaidniekiem. Maksima Gorkija vārdiem sakot: „Kaut kad senatnē darbļaužu mutvārdu mākslinieciskā daiļrade kalpoja par viņu pieredzes vienīgo organizatoru, ideju iemiesotāju tēlos un kolektivā darba enerģijas cēlēju,“**

s М. Горький, Правда, 1937. g., № 167

** М. Горький, Советская литература, ГИХЛ, 1934. g„ 8. Ipp.

Tautas pasakas tātad sniedza izskaidrojumu dabas un sabiedrības norisēm atbilstoši tam zināšanu līmenim, kāds tanī laikā.bija cilvēkiem. Zināms, toreiz šis zināšanu līme11is bija neizsakāmi zems. Pirmsšķiru sabiedrība, pirmatnējā kopienā cilvēki atradās nemitīgās bailēs par sevi u« nemitīgā cīņā par sevis uzturēšanu un glābšanu. Marksisma klasiķi K. Markss un K. Engelss (piem., Marksa „Kapitāla" f sējumā un I [1] . engelsa grāmatā „Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās“) vairākkārtīgi uzsvēruši, ka, pastāvot ārkārtīgi zemai ražošanas spēku attīstībai pirmatnējā sabiedrībā, cilvēki nebūtu varējuši cīnīties ur dabu, ja viņi nebūtu apvienojušies uz kopienas īpašuma (medījumi, zveja, zeme, koki utt.) un kolektiva darba pamatiem.* 1 ā no vienas puses baiļošanās par savu eksistenci, kad katrs negaiss, katrs plēsoņas zvēra brēciens lika cilvēkam bai lēs sarauties, lika iedomās piepildīt visu dzīvo un nedzīvo dabu gan pielabināmiem, gan nepielabināmiem gariem, bet no otras puses — skarbā cīņa eksistences dēļ lika pirmcilvēkiem ciešāk slēgties ciešā kolektivā, lai kopīgiem spēkiem briesmas atvairītu un pārvarētu, lai nodibinātu cilvēku virskundzību pār dzīvo un nedzīvo dabu. Viss tas savā laikā bija cēlonis fantastisku stāstu — pasaku radīšanai. Tas bija avots, no kura pirmsabiedrības cilvēki smēla nekad neizsīkstošos pasaku sižetus. Tie bija viņu priekšstati, atziņas, viņu savstarpīgo attiecību regulēšanas un morāles normu avoti. Tā radušās mitoloģiskās teiksmas un Fantastiskās pasakas par uguns iegūšanu (sengrieķu Prometeja teiksma), par pirmo līdumu nolīšanu un lauku ierīkošanu (pasakas par Kokurāvēju un Kalnustūmēju), par apakšzemes bagātībām (no zemes parasti iegūst rūdas metālu kaldināšanai), kas lika atsevišķam primitīvās sabiedrības loceklim ilgstošā kolektivā darba procesā iegūto rezultātu, salīdzinājumā ar savām paša. vienpatņa iespējām, notēlot par giganta paveiktu darbu.

Tā radās mitoloģiskas teiksmas un dažādas pasakas par plēsoņu zvēru pārvarēšanu (Zvērkāvji), par dažādiem, reizumis skaidri fantastiskiem spēku avotiem, kas cilvēkam jmveras, kad viņš iet cīnīties ar briesmoņiem un saviem socialajiem ienaidniekiem visa kolektiva interesēs.

Grāmatā „Anti Dirings“ * F. Engelss konstatē, ka „dabas spēki pirmatnējam cilvēkam priekšstati jās kā kaut kas svešs, noslēpumains, nomācošs. Zināmā attīstības pakāpē, kuru pārdzīvo visas kulturtautas, viņš tos (t. i., priekšstatus — J. N.) nostāda sev līdzīgos personificējumos“. Turpat tālāk Engelss saka, ka „vēstures pirmlaikos šiem atspoguļojumiem vispirms bija pakļauti dabas spēki“.

Reizē ar to kļūst skaidrs, ka pasaku fantastika nav nekas irreals, bet sava laikmeta cilvēku sabiedrības objektiva atziņu izpausme. Un pasaku izcelšanās ir stingri motivēta. M. Gorkija vārdiem sakot, tā nosacīta ar „seno darba ļaužu centieniem atvieglot savu darbu, palielināt tā produktivitāti, nobruņoties pret četrkāju un divkāju ienaidniekiem un tāpat ar vārdu spēku, ar „buršanas“ un „lāstu“ paņēmieniem ietekmēt stichiskās, cilvēkam naidīgās dabas parādības“. **

Tātad tautas pasakas nav nekādi iedomātas indoeiropiešu pirmtautas miti un tās reliģijas izpaudums, kā to 19. gs. sākumā sludināja buržuāziskie folkloristi (Jēkabs Grimrns), ne arī leģendas, atceļojušas kādreiz no Indijas pie pasaules tautām mistisku stāstu formā, bet (Benfejs) patiess cilvēku cīņas un sava laika pasaules izpratnes atspulgs.

Pasakas radušās jau pirmsšķiru sabiedrībā. Tēlodams un izskaidrodams visu, kas atrodas ap viņa sabiedrību un kas

*   К. Маркс, Ф. Энгельс. Сочинения, том XIV, 377. Ipp.

** М. Горький, Советская литература, ГИХЛ, 1934. g., 8. tpp.

ar to notiek, pirmsšķiru sabiedrības cilvēks nevarēja iziet no citādākas sabiedrisko attiecību izpratnes kā vien tās, kādu viņš pats pazina. Tas ir, izskaidrojot savās dziesmās un stāstos savas dzimumu attiecības, cilvēki 1ās iztēloja tādas, kādas viņiem tās bi ja. Ja dziesmu vai pasaku radīja cilvēki, kuriem vēl pastāvēja asinsradnieciskā ģimene, tas ir, ģimene, kurā atļautas laulības starp tuviem radiniekiem, tad šāds stāvoklis rod izpausmi arī folkloras sacerējumā. Piemēram, seno grieķu mitos lasām, ka Gaja (zeme) un viņas dēls Urāns (debess) kļūst vīrs un sieva, tāpat arī brālis un māsa — dievi Zevs un Hera. Tāpat latviešu tautas pasakas (P. Šmita krāj. VI sēj.) dažādajos variantos par Pelnrušķīti pie ķēniņa (pasaka Nr. 7) stāstīts, ka ķēniņš prec savu meitu, arī brālis savu māsu (3. un 25. varianti). Cilvēku pirmatnējās sabiedrības vēsture pierāda, ka pirms tēva kā ģimenes galvas ģimenē noteicēja bija māte. Pastāvēja tā saucamais matriarchats. Un, lūk, tauta savās pasakās to arī apliecina. Dažādas zemes, debesu, lauku, ūdens, miega, maizes un vēl daudzas citas mātes lielumlielā tautas pasaku daļā ir cilvēku padomdevējas, vadītājas, gādnieces un valdītājas. Raudzīdamies dabā un sabiedrībā caur matriarchata uzskatu prizmu, pirmatnējās sabiedrības cilvēks, dabīgi, to savās pasakās arī atspoguļo.

Rez tam jo svarīgs ir cits apstāklis: pēc paša agrīnākii cilvēces rītausmas vēstures posma — bezreliģijas laikmeta, sākās fantastiskās pasaules izpratnes ticējumu posms. Un, lūk, reliģisko uzskatu sākotnē pirmatnējās sabiedrības cilvēki savā ideoloģijā pieturējās pie animistiskājiem uzskatiem, personificēdami dabas spēkus, pašu dzīvo un nedzīvo dabu. Tolaik cilvēkiem ne tuvu nebija tādu reliģiozu atziņu kā verdzības laikā, kā feodālismā vai kapitalismā. I āpēc tik daudzās pasakās viss tēlojums čum un mudž no dažādiem gariem, cilvēciskiem dzīvniekiem, runājošiem kokiem un runājošiem nedzīvajiem priekšmetiem. F. Engelss saka: „Personificējot dabas spēkus, radus pirmie dievi» kus savā tālākajā attīstībā arvien vairāk un vairāk notēlojās kā pārdabīgi spēki, līdz beidzot abstrakcijas procesā — es gandrīz būtu teicis destilācijas procesā, kas gluži dabīgs garīgās attīstības norisē, no daudzajiem dieviem, kas visi vairāk vai mazāk aprobežoti un cits citu aprobežo, cilvēku galvās radās priekšstats par monoteistisko reliģiju, vienīgo, sevišķo dievu.4 * *

Tādējādi, domājams, daudzās pasakas ar savdabīgiem cilvēku, dzīvnieku un viņu savstarpējās sadzīves notēloju miem (piemēram, latviešu pasakas, kur ezītis apprec ķēniņa meitu, zaltis apņem meitu par sievu, lācis sadzīvo ar meitu ģimenē gadiem ilgi, un tiem piedzimst dēls; pēdējais piemērs Šmita krāj. XII sēj. — Kalpa dēls) ir senu uzskatu izpaudējas, liecinieces primitīvajai uztverei, ka dzīvnieki un koki ir cilvēku totēmi, ar kuriem viņi stājas noteiktās attiecībās, gan darba, gan arī ģimenes. Un šiem dzīvniekiem un dzīvajiem kokiem, protams, ir dzīva cilvēka vaibsti, viņu rīcība atkarīga no tādiem pašiem nosacījumiem kā atsevišķu cilvēku rīcība ikvienā darba procesā.

Ar pirmsabiedrības cilvēku nonākšanu pie augstākā sabiedriskās ražošanas veida izbeidzās mātes vara ģimenē, noteicējs kļuva tēvs — ģimenes galva, iestājās patriarclīats ar tam sekojošu ļaužu nošķiršanos sabiedriskās šķirās. Radās apspiedēju un apspiesto šķiras, kuru intereses nepazīst kopību vai samierināšanos, tikai krasu antagonismu un nepārtrauktu cīņu. Cilvēce nonāk .savā šķiru cīņu vēsturiskajā laikmetā, garā, sarežģītā attīstības posmā. K. Markss un F. Engelss „Komunistiskās partijas manifestā“ saka: „Visu līdzšinējo sabiedrību vēsture ir šķiru cīņu vēsture: brīvais un vergs, patricietis un plebejs, barons un dzimtcilvēks, meistars un zellis, īsi sakot, apspiedēji un apspiestie

*   F. Engelss, Ludvigs Feierbachs un vācu klasiskās filozofijas gal-: VAPP, 1045. g., 15. lpp.

vienmēr bija pretstatā viens otram, izcīnīja nepārtrauktu, drīz apslēptu, drīz atklātu cīņu, kas katrreiz beidzās ar visas sabiedrības revolucionāru pārveidošanu vai arī cīnītāju šķiru kopīgu bojā eju…“ (VAPP izdev.. 1945. g.. 12. lpp.)

Šķiru cīņas un šķiru cīņu dažādās formas, to dažnedažādā uztvere no dažādu šķiru viedokļa radikali pārgrozīja līdzšinējo sabiedrības attiecību, cilvēku atziņu, domu, centienu notēlojumu darba tautas nerakstītajā literatūrā — folklorā, un jo sevišķi vienā tās veidā -— tautas pasakās. Kopš šķiru sabiedrības noformēšanās laikiem tautas pasakas, kas gandrīz visas ir darba tautas sacerētas, galvenokār! atspoguļo vienu: apspiesto šķiru — darba ļaužu cīņu ar saviem apspiedējiem. Tās notēlo tiklab pašus cīņas momentus, apspiesto šķiru pretinieku, kā arī izteic nesalaužamu pārliecību tam, ka apspiestie reiz nometīs apspiedēju jūgu un nodibinās no cilvēku ekspluatācijās brīvu cilvēku sabiedrību. Šāda atziņa cieši iedzīvināta lielumlielā tauta'pasaku skaitā. Vienalga — vai tās būtu stāsti par meža un māju dzīvniekiem, par sērdienīti un mātes meitu, par trešo dēlu vai arī par celmlauzi nn kungu, no it visām izskan nesatricināma darba tautas ticība savai taisnībai un tiesību uzvarai pretī apspiedēju varu taisnībai vai varmācīgām tiesībām. Apspiestais apzinās, ka viņš ir vienīgais vērtību, vienīgais nepieciešamā un daiļā radītājs. Apspiesto skaitliski ir vairāk nekā varmāku un verdzinātāju. Jāatrod vienīgi paņēmieni un līdzekļi — un tādi varētu būt burvīga spēka apveltīti vārdi, jauni ieroči, vēl neredzēti darba rīki utt. Apspiestais darba cilvēks neatlaidīgi domā, ka viņš tādus arī iemantos. Tādā kārtā rodas pasakas par kalpiem vai „trešajiem dēliem1 ’, kas uzzina spēka vārd u s, noklausīdamies dzīvnieku vai koku sarunāšanos, ieēzdami baltas čūskas novārījumu utt. (Sal. Šmita „Latviešu pasakas un teikas“ IX sēj., 73. lpp.) Tā radušās pasakas par nabaga puisi, kas iegūst brīnuma rungu, brīnuma gredzenu, brīnuma svilpīti vai vēl kādu priekšmetu, ar kura palīdzību viņš uzvar savus sociālos pretiniekus, piespiež tos kapitulēt vai arī nonāvē. Tā radušās pasakas par dzīvnieku un pat stādu palīdzību tautas varonim, tā personificējumam — vienkāršajam darba ļaužu puisim, gājējam, sērdienītei utt., ar kuru atbalstu viņš sekmīgi cīnās, izkļūst sveiks un vesels no bīstamām situācijām un gūst uzvaru.

Šinī sakarībā jāpiemin F. Engelsa spriedums par tā sauktajām „tautas grāmatām“ — vienkāršajos ļaudīs izplatītajiem stāstiem. To uzdevums: „padarīt skaidru viņa (t. i., vienkāršā zemnieka, amatnieka etc.) tikumības sajūtu, likt viņam apzināties savu spēku, savas tiesības, savu brīvību, modināt viņā vīrišķību …“ *

Darba tauta ar savas pašas sacerētiem stāstiem un pasakām attīsta un cietina savu šķiras apziņu, nesainierinātību ar apspiedējiem, allaž fantazē par atbrīvošanos no varmācības, no apspiestības, nemitīgi meklē ceļus un visādi tiecas pēc savu vēlējumos iedzīvināšanas.

Tāds ir loģiskais izskaidrojums pasakās notēlotajai cīņai starp darba tautas pārstāvjiem un apspiedējiem — varmācīgiem kungiem, netaisniem ķēniņiem, sumpurņiem, viltīgiem mācītājiem, netaisniem patēviem un pamātēm, dažādām pusmistiskām būtēni, no kurām cieš darba ļaudis. Cīņa vienmēr beidzas ar ļaunā sakāvi un vienkāršā cilvēka triumfu. Izprast vajadzību cīnīties, būt cīnītājam un alksmīgi gribēt reiz uzvarēt, — lūk, varena melodija, kuras pilns viss vareni šalkojošais pasaku mežs, kura nekad neapklust, kamēr vien pastāv šķiru sabiedrība. Šim apstāklim ir ļoli liela nozīme visā cilvēces vēsturiskajā attīstībā, visā cilvēces sabiedrības progresā: ja darba tauta neapgurst domāt par šķiru sabiedrības likvidēšanu, par ekspluatatoru

. * К. Маркс īi Ф. Энгельс, Сочинения, том II, 26.—27. ipp.

un varmāku iznīcināšanu, ja tā alkst brīva darba darītāju sabiedrības nodibināšanos, reiz tā to arī iekaros. Tam gaišs pierādījums ir mūsu lielā Dzimtene, Padomju Sociālistisko Republiku Savienība, draudzīgu strādnieku un zemnieku valsts. Šādu atziņu formulējis 1937. gadā lielais padomju rakstnieks Maksims Gorkijs, kura domām piekrīt liela Joma marksistiski-jeņiniskajā folkloras pētniecībā, šādiem vārdiem: „Jāvērš sevišķa uzmanība uz to, kas tiek saukts par „fantazijas nesavaldāmību“, bet pēc sava jēguma ir visvarena, pasauli izmainoša darba apliecinājums.“ *

Tādā kārtā tautas pasakās, kas atspoguļo cilvēku sabiedrības attīstību un cilvēku domāšanu daudziem desmittūkstošiem gadu mērījamā posmā, darba tauta notēlojusi cilvēku darba sabiedrisko organizēšanas procesu un veidus, gigantisko cilvēku cīņu ar dabas spēkiem, dabas stiehijām, visdažādākiem cilvēku cilts ienaidniekiem. Pasakas vēstī par cilvēku pirmatnējās reliģijas — iedomātu garu pielūgšanas veidiem, atsedz šķiru antagonismu šķiru sabiedrībā, šķiru cīņas formas, apliecinot nesatricināmu darba tautas gribu nodibināt brīvu darba darītāju sabiedrību — bezšķiru sabiedrību. Tā ir milzīga apmēra dziļi reālistiskā un mākslinieciskā ziņā meistarīgi izpildīta vēstures glezna.

Ir saprotams, ka pasakas, kas gan lielākā daļā nāk no sirmas senatnes un atspoguļo pirmsšķiru sabiedrības cilvēku primitīvo ideoloģiju, pārdzīvodamas ilgu šķiru sabiedrības cilvēku ideoloģisko iedarbību, nav saglabājušās negrozītā veidā līdz mūsu dienām. Tas būtu gluži neloģiski. Pasaka — mutvārdu poēzijas sacerējums, pāriedams no stāstītāja uz stāstītāju paaudzi pēc paaudzes, arvienu pieņem sava laikmeta iezīmes — gan sabiedrisko attiecību, t. i., šķiru attiecību, notēlojumā, gan skaidri pašos izteiksmes līdzekļos — stāstījuma tēlojumā. Visas pasakas, arī tās, kuras radušās pirmsšķiru sabiedrībā, tecējušas caur

*   Правда, 1937. g., № 167.'

šķiru sabiedrības ideoloģisko filtru, pārveidotas un rekonstruētas dažādās šķiru sabiedrības formācijās un visumā atspoguļo šķiru sabiedrības, cilvēku sabiedrības ražošanas attiecības un atsevišķu šķiru ideoloģiju. Tomēr zināmas sava laikmeta iezīmes saglabājušas arī tās pasakas, ka« cēlušās pirmsšķiru sabiedrībā. (Piemēram, jau iepriekš pieminētā pasaka par Pelnrušķīti — Šmita krā j. VI sēj. — vē! mūsu dienās vēstī par kādreiz cilvēces rītausmas dienās pastāvējušām laulībām asinsradinieku starpā.) Tāpēc tautas pasakas pētījamas un vērtējamas ir no tā viedokļa, kā tanī«izteiktas šķiru attiecības, ir no tā, kas tanīs saglabājies no senatnes, ja vien pasaka nav izcēlusies nesen. Faktu, ka cilvēces kulturas jaunākās formācijās tiešām eksistē sensenējas atliekas, ar bagātīgu faktu materialu pierādījis angļu folklorists un etnogrāfs Džems Frezers. Frezera 12 sējumu grāmatā „Zelta zars“ * izteikti uzskati, ka visa cilvēce pakļauta vieniem attīstības likumiem, it visur tā nogājusi vienādus kulturas attīstības etapus un saglabājusi jau nākajās formācijās pirmatnējo un senīgo kulturu paliekas. Maģija no pirmsšķiru sabiedrības laikiem ir atstiepusi savu sakņu dzīsliņas līdz pašam imperiālistiskā kapitalisma laikmetam.

Kā jau pieminēts, folkloras pētniecības sākuma laikā, proti, 19. gadsimta vidū, radās ideālistiskā teorija par pasaku izcelšanos un izplatīšanos zemes virsū — tā saucamā „inigracijas teorija“, ka visu tautas pasaku izcelšanās izskaidrojama ar vienkāršu sižetu aizgūšanu no tautas tautā. Pēc migracijas teorijas izskaidrojumiem Eiropas tautas savu pasaku sižetus aizguvušas no Indijas un Tuvajiem Austrumiem (no pēdējiem zvēru pasakas), kas esot pasaku dzimtene, un pārņēmušas tos karu un lielos tautu pārvietošanās laikos (Maķedonijas Aleksandra karagājieni, krustkari. arabu iekarojumi utt.).

*   J. Frnzer. The Golden Bough, 1922. g.

Marksistiski filozofisko dialektikas metodi apguvušie folkloristi, bet vēl agrāk jau arī gaišākie buržuāziskie folkloristi, metuši migracijas teoriju spēcīgās kritikas liesmās kā visai nepareizu teoriju. Būtībā migracijas teorija ir reakcionara mācība, atsevišķu tautu kulturas noliedzēja, viena cilvēces šūpuļa un viena ciltstēva (Ādama) propagandētāja, kas galu galā noved pie šovinistiskās cilvēknīdējas rašu teorijas, proti — viena „kulturtauta“ devusi visām citām kulturu, bet pārējās pašas nespēj neko radīt. Taču migracijas teorijā ir savs graudiņš patiesības tanī ziņā, ka reizēm pasaku sižeti ceļo no vienas tauias pie otras, tas ir, — ka notiek zināma sižetu aizgūšana, bet nevis vienā — no austrumiem uz rietumiem, no Indijas un Mazazijas uz Kiropu, bet visvisādos virzienos. Mūsdienu materiālistiski dialektiskā folkloras pētīšana rāda, ka viena tauta aizgūst no otras tādu pasaku, kas viņai tuva un raksturo līdzīgus ekonomiskus apstākļus, līdzīgas šķiru attiecības un šķiru cīņas formas, kādas pazīstamas aizguvējai. Vergi nekad neaizgūs pasaku, kas cildina verdzību, zemnieks-dzimtcilvēks nepieņems teiksmu stāstus, kuros muižnieki dižojas par savām laupīšanām un savu zemnieku pēršanām. Pat apspiedējas šķiras reliģiskā kulta priekšstatus — kristīgās baznīcas teiksmas par velnu kā kristiešu dieva pretinieku — latviešu dzimtcilvēki, gan paši pieņemdami kristiānismā atziņas, nepārņēma muižtura-mācītāja traktējumā. Kristiešu sātans (velns) Latvijā tautas stāstos ieguvis muižnieka barona vaibstus un izskatu. Tāpat kā kaimiņš no kaimiņa noskatās labāku darba paņēmienu, tāpat kā viens jaunietis noklausās no otra jaunu dziesmu, tā arī vienas tautas vai zemes kolektiva locekļi pārņem savu kaimiņu un caur tiem pat svešinieku pasaku stāstus. Turklāt šī aizgūšana var notikt tiklab no mutvārdu stāstījuma, kā arī no grāmatām (kad tādas tautā izplatījušās). Taču it visos aizguvumos svarīgs viens — aizguvējs nekad nepārņem «ienes pasaku, neizmainījis to.

Visos apstākļos viņš to lokalizēs, pieskaņos savas ģeogrāfiskās vides īpatnībām, savām sabiedriskā ražošanas procesa savdabībām, visbeidzot savām skaidri šķiriskajām prasībām. Tā, piemēram, par uizgūtu no arabu tūkstoš un vienas nakts pasakām (pasaka par Ali-Babu) jāuzlūko latviešu pazīstamā pasaka par burvju alu (Šinita krāj. IX sēj., А 676), taču ar arabu stāstu pēdējo vieno tikai pats fantastikas skelets — pasakot burvības vārdus, atveras citādi nepieejamās mantu krātuves durvis. No austrumnieciskā apdarinājuma latviešu stāstījuma pasakā nav palicis it nekas. Tieši otrādi: latviskajā pasakas variantā notēlota rāma Latvijas lauku ainava ar lielu pelēku akmeni lauku vidū, darbojas Latvijas lauku ļaudis — zemnieki, kurus māc vai kuriem pāri dara velns, kungs — barons. Tā ir tipiski latviska pasaka. Vienīgi vizuļojošs, sīciņš kā mals sižeta pavediens to saista ar tās pirmsākotni.

Svarīgi atzīmēt šādu apstākli: pasakas, kurās notēlota darba tautas eīya ar 1ās socialajicm ienaidniekiem, uzrāda daudz lielāku spēju izplatīties pāri atsevišķu tautību valodu izplalības robežām nekā skaidri fantastiskas vai mistisku sižetu pasakas. Pasakas par turkmēņu tautas varoni Ger-Ogļi. džigitu, neuzveicamu apspiesto aizstāvi, populāras visā Vidusāzijā*, un daudzu tautu dzimtas tās iemīļojušas. Igauņu pasaka par Kalapuisi — stiprinieku, vienkāršo ļaužu aizstāvi, ir populārā ne vien pie somu-ugru tautām, bet arī pie mums, tāpat slavu tautu pasaka par varoni — ķēves dēlu, latviešu Kurbadu.

Tā nonākam pie secinājuma, ka tautas pasakas, šī cilvēces gadu desmittūkstošiem ilgi savdabīgi rakstītā vēsture, ir ne vien internacionālā, bet arī skaidri nacionala vērtība. Ikviens tās tautas vai tautības piederīgais, kas pasaku atkal

*    .Ваган“, Ашхабад, 1944. 158. Ipp.

producē, allaž ietērpj to savas tautas, pat sava šaura novada (ftrpā. liek izskanēt tieši viņam raksturīgā tautas valodā. Tautas pasakas pauž visas zemeslodes cilvēces darba ļaužu fantāziju un ciešo gribu cīnīties ar saviem šķiras sociālajiem ienaidniekiem, uzvarēt tos, meklēt un atrast ceļus, La iegūt dabas bagātības, likt dabai kalpot darba ļaužu laimīgas dzīves un brīva darba nodibināšanai. Un šī fantazija, vienlīdz arī kā cietā griba, rod sev bagātīgu augsni visos kontinentos, rodas tur pati no sevis vai arī uzzied kā puķe ziedu laikā, gūstot auglīgu augsni sev no citurienes. Tātad — ir skaidri nacionalas un internacionālās pasakas. Tomēr katra internacionālā pasaka saglabājas tikai tad, ja tā ir kļuvusi nacionala, tas ir, ja tā pilnīgi izteic dotās tautas konkretiem apstākļiem atbilstošās atziņas, vēlējumos un centienus.

Bet tautas pasakas nav (ikai seni stāsti par cilvēku gigantisko cīņu ar dabas spēkiem, par cilvēku novērojumiem dabā un to izpratni, par cilvēku domām un atziņām atsevišķās ekonomiskajās formācijās, nav vien stāsti par šķirām un šķiru cīņām. Tahtas pasakas ir arī dzeja — īsta poēzija. Cilvēku tieksme pēc daiļuma, pēc daiļā ap viņu un viņa iedomās vienmēr bijusi ļoti liela. Šī parādība sen konstaiēla, tai ir arī atbilstošs novērtējums. Vēl pagājušā gadsimta četrdesmitajos gados krievu filozofs — demokrāts Černiševskis devis šai parādībai skaidri materiālistisku vērtējumu. Proti: „Skaista tā būte (t. i., tēls, dzejas tēls etc.), kurā mēs saskatām dzīvi tādu, kādai tai jābūt pēc mūsu sapratnes.“ [2] Un tālāk: „Cilvēks neapmierinās ar skaistumu dzīvē (tiešamībā), viņam par maz no šā skaistuma… Tiešamība prasa pēc cilvēka fantazijas pastiprinājuma.. .“ [3] Tāpēc arī cilvēki visos laikmetos un visos apstākļos savas dzīves un sabiedrisko norišu notēlojumos ir poēzijā, ir mākslā ļoti daudz ko apzināti izskaistinājuši, tēlojuši dabu. sabiedriskās cilvēku attiecības, viņu individuālos pārdzīvojumus tādus, kādus viņi tos vēlētos redzēt. Ne tautas lietiskās mākslas priekšmetos, ne arī tautas dzejā darba tautas kolektīvs neorientē sabiedrību uz pelēcīgu, viduvēju, uz samierināšanos ar esošo. Ikkatrs sabiedrības kolektīva loceklis darina vismaz vienu goda tērpu savā mūžā vai kādu rotu, ar ko greznoties svinīgos brīžos citu vidū — un tie ir īsti mākslas darbi. Savukārt tautas dzeja, visa folklora, cildina un galvenokārt arī piemin tikai to, kas daiļš, kas sajūsmina skatītāju. Nedaiļais vai pat ikdienišķais pieminēts tik daudz, cik tus nepieciešami, lai daiļo vēl jo vairāk izceltu. Vērtēdams sengrieķu niitus un mākslu, K. Markss saka: ..Grieķu mākslas avots ir grieķu mitoloģija, tas ir, daba un sabiedriskās formas, jau neapzinīgi pārstrādātas tautas fan tazijā mākslinieciskā veidā.“ *

Tādā kārtā katra tautas pasaka ir jāaplūko ne tikai kā cilvēces vēstures, atziņu un tieksmju izpaudēja, bet kā jebkurš literārs sacerējums — daiļdarbs ar visiem daiļdarba mākslinieciskajiem atribūtiem: poētisku idealizaciju, hiperbolizaciju, vārdu harmoniju, vārdu atskaņām — harmoniju, ar attēlojamās vides tuvināšanu teicējam stāstītājam pazīstamai videi. Tāpēc daudzreiz pasaku ķēniņš, pasaku princeses, pasaku lielmaņi, pasaku valdnieku dēli, pilis, zelta, sudraba trauki, tāpat zelta un dimanta drēbes nav vis apspiedēju — bagātnieku šķiriskais atribūts vai šķiras ideoloģijas atspulgs, bet skaidri dzejisks atribūts — idealizacija. dzīves izskaistinājuma elements. Turklāt trešo dēlu, nabagā vīra dēlu, ko tautas fantazija ietērpusi zelta un dimant.i drānās, vienmēr pavada darba tautas spārnotā doma, k;i kādreiz vienkāršie ļaudis būs tikpat daiļi un mirdzoši ģērbti kā viņu varenie kungi. Un tam nav nekāda sakara ar var-

*   К. Маркс и Ф. Энгельс, Сочинения, том XII, ч. I, 203. 1рр.

mmcigo dīkdieņu cildinājumiem. I uutas pasaku estetiku .ilkunga no pasakas teicēja — viņa vārdu virknēšanas mākslos, izdomas, fantazijas un dzīves pieredzes. Jo teicēlmtu bagātāka iztēle, jo pasaka iegūst lielāku māksliniecisku \ l idojumu.

LATVIEŠU TAUTAS PASAKAS.

Latviešu darba tauta sacerējusi un saglabājusi sekojošajām paaudzēm lielumlielas pasaku bagātības. Pasaku latviešiem tik daudz, ka, tēlaini izsakoties, nevaram vairs runāt par pasaku dārziem vai birzīm, bet īsti varenu pasaku mežu, kas katru skatītāju vilināt vilina ar savu krāšņo kuplumu, savu lapu zaļumu un sulīgumu.

Viena latviešu pasaku meža taka aizved pasaku lasītāju nesenajā pagātnē un vēl mūsdienās (tās nesen un pašreiz sacerētās pasakas). Cita aizved viņu uz klaušu un dzimtbūšanas dienu cilvēku mocītāju — vācu baronu pili, riju un līdumu (šo pasaku latviešiem sevišķi daudz). Vēl cita aizved viņu tālās vēstures dienās, liek sekot pirmatnējās kopienas c ilvēkiem, kas, akmens cirvi un vāli rokā, loku ar bultām uz muguras, bailīgi gumdami, brien purvaino Latvijas zemi. pār kuras mežainajiem līdzenumiem nav saskatāmas nevienas lielas celtnes kontūras. Reizi no reizes viņi sakliedzas neparastiem izsaucieniem, kas visai maz atgādina mūsdienu latviešu valodu (šī laika pasaku mums nav sevišķi daudz, vismaz skaidri nošķiramu ne). Latviešu pasaku kopumā airodamas dažādos laikmetos sacerētas pasakas: gan tādas, kas radušās šķiru sabiedrībā, gan arī tādas, kuru šūplis pirmsšķiru sabiedrība, gluži kā mēs to vērojam visu citu tautu pasakās dažādās zemeslodes daļās. Tāpat līdzīgi visu citu tautu pasakām latviešu tautas pasakas atspoguļo darba ļaužu cīņu ar dabu un dabas stiehijām, atspoguļo v iņu sabiedriski organizēto darba procesu, ļaužu sabiedriskās šķiras un darba ļaužu ciņu ar saviem sociālājiem ienaidniekiem. Tāpat kā citu tautu pasakas, latviešu tautas pasakas vareni pauž senās sabiedrības darba cilvēku tieksmes un gribu izprast dabu, izprast dabas parādību norises un cilvēku sabiedriskā ražošanas procesa norises, tiekties savos meklējumos arvien uz priekšu, uz labāku un gaišāku rītdienu, pārvarēt tālumus, dabas šķēršļus un sociālos kavēkļus, likvidēt šķiras, radīt bezšķiru sabiedrību, kurā cilvēks cilvēkam ir brālis. Līdzīgi citu tautu pasakām latviešu tautas pasakas pauž darba tautas optimismu, pārliecību savam spēkam, nesalaužamu gribu realizēt savā fantazijā iecerēto rītdienu — taisnīgu, laimīgu un skaistu rītdienu, kur cilvēks cilvēkam ir brālis un darba biedrs.

Arī aizguvumu no kaimiņiem vai svešzemniekiem latviešu pasakās ne mazāk kā citu tautu pasakās: gan no saklausītā svešatnē, gan no svešiniekiem, arī pārņēmumi no kādreiz grāmatās iespiestā. Un tā tas arī dabīgi: ļaužu kopums, kas tagad sastāda latviešu nāciju, savā vēsturiskajā attīstībā veidojies arī tādās pašās ekonomiskās, no ražošanas spēku attīstības atkarīgās fāzēs kā citas tautas, citas nācijās. Tāpat no pirmatnīgās kopienas latviešu attīstības ceļš vedis cauri verdzības, feodālisma, kapitālisma fāzēm uz sociālismu. Un darba ļaudis, tautas vairākums, nevarēja neatspoguļot tanī notikušās pārvērtības savos sacerējumos — pasakās, nevarēja pasaku fabulā neievīt zināmas ekonomiskas formācijās radītu ideoloģiju.

Bet marksistiski filozofiskā dialektika mūs māca, to pierada arī neskaitāmi fakti vēsturē — ka ikkatras tautas sociāli ekonomiskā un psichiskā izveidošanās nenotiek pilnīgi līdzīgi visām tuutām, arī vienādās ekonomiskās formācijās ne. Parasti dotai vietai labvēlīga vai nelabvēlīga ekonomisko ražošanas spēku izveide, ģeogrāfiskā vide, vietas ģeogrāfiskais stāvoklis, arī pašu sabiedrības locekļu uzņēmība, tālredzība, aktivitāte un neatlaidība noteic tādu vai citu kolektiva vēsturi un tā likteņa gaitas. I\ Engelss saka: „Mēs taisām savu vēsturi paši, bet vispirms mēs veidojam to strikti nosacītos priekšnoteikumos un apstākļos. Starp tiem ekonomiskie apstākļi beigu iznākumā ir izšķirošie. Bet arī politiskie apstākļi, pat tradīcijas, kam cilvēku smadzenēs ir zināma loma, kaut arī ne izšķirošā… Otrkārt, vēsture veidojas tādā kārtā, ka gala iznākums rodas no liela daudzuma atsevišķu gribu sadursmes, pie kam katra no šīm gribām kļūst tas, kas tā bija, atkal pateicoties masai (lielam daudzumam) sevišķu dzīves apstākļu… Katrs spēks ienes kopējā rezultātā savu daļti un par tik ieslēgts tanī.“ [4] Tātad pieiet pie katras tautas vēstures un ideoloģijas, tai skaitā literatūras un folkloras, ar vienu universālu mērkoku būtu gluži nepareizi. Konstatējot, kas cilvēces tautu kopumam kopīgs, jāatšķir un jānovērtē arī katras lautas savdabīgais. Tāpat tas ir ar latviešu tautas vēsturi un latviešu tautas pasakām.

Ļoti dziļu un plosoši sāpīgu vagu latviešu tautas mūža tecējumā iedzinis 700 gadu ilgais vācu kundzības laiks pār latviešiem — feodālismā un dzimtbūšanas laikmets Latvijā. Nežēlībā un noziedzībās ar Latvijas vācu feodāļiem un citiem kungiem nevar salīdzināties nekādi citi verdzinātāji Eiropas vēsturē. Neizbrienama briesmu nakts — lūk. vēstures posms, kas latviešiem vilkās no 13. gs. līdz pat 19. gadsimta vidum. Ar neizsakāmu naidu pret vācu apspiedējiem un visu, kas ar tiem sakarā, dzīvo latviešu darba cilvēks. Naidu viņš auklē sirdī, naidu izteic un naidu izdzied savās dziesmās. Tāpēc arī latviešu tautas pasakās apspiesto nostāja pret apspiedējiem arvien tādā vai citādā formā saistīta ar naidīgu nostāju pret vāciem. Visos latviešu tautas pasaku žanros konstatējama šāda pozīcija. Pat ļaunā būte — velns, kas senākās latviešu pasakās ir pamuļķa pus mitoloģiska.

pus reala būte — ļauus velis, skaudīgs vai nenovīdīgs kaimiņš, feodālismā laikmetā pārvēršas kristiešu velnam līdzīgā bfitē. Bet ar lielu starpību — velns ir vācu kungs, muižnieks vai baznīckungs, kas staigā, ģērbies kunga drānās, brauc kā muižnieks karietē un dzīvo ellē — muižā. Bieži velns, ja ari viņš nav personificēts kā vācu muižnieks, tomēr runā vāciski vai izturas kā vācietis. Un latviešu zemnieks viņu sarunās neuzrunā citādi kā cienīgs velna lielskungs“ vai ..velna kungs“.

Un zīmīgi vēl kas: arī tās latviešu pasakas, kuras neapšaubāmi izcēlušās pirmsvācu laikmetā — pirmatnējā kopienā radušās dzīvnieku un mitoloģiskās pasakas, [5] — palikdamas apgrozībā visu feodālismā laiku, ieguvušas šo tipisko antivācisko šķiru sabiedrības pasaku pieskaņu. Tā pasakā par sīli un žagatu (Šmita krāj. 1 sēj., 333. lpp.) izpaužas naids pret ienācējiem no Vāczemes, pasaka par usnes izcelšanos (Šm. I -sēj.. 418. lpp.) ir antivāciska, pasakas par raganām (Šm. II sēj.) gandrīz vienmēr antivāciskas. Pat Vāczemes ūdens (šm. IV sēj., 348. lpp.) dara cilvēku nespēcīgu. Pret vāciešiem kungiem un vācisko, kas Latvijā ienācis no kungu — apspiedēju rokām, vēršas visa Latvijas tauta. Latviešu pasakas šinī jautājumā pauž interešu kopību pal starp tādām antagoniskām ļaužu grupām kā kalpiem — gājējiem un saimniekiem, bagātajiem brāļiem un nabagajiem, kas citādi pasakās vienmēr ir karojošās pozicijās.

Daudzas rietumu un austrumu zemju tautas, kas savā vēsturiskajā attīstības procesā piedzīvojušas augstākās — feodālās formācijās iestāšanos, bez kā to būtu varmācīgi uzspieduši mežonīgi iebrucēji kā vāci Latvijā, bez vispār pieņemtajiem tautas pasaku varoņiem — zemniekiem, ganiem. kalpiem, trešajiem dēliem utt. cildina arī savus senos karavadoņus un valdniekus — tautas apvienotājus. f.at• viešu pasakās nav šādu valdnieku un karavadoņu — iemīļotu tautas varoņu. Latviešu pasakās kā darba tautas varonis un mīlulis galvenokārt ir pastarītis, sērdienītis. vai „trešais dēls“. Viņi ir vienkārši, klusi, taisnīgi kā visa darba lauta. Viņi nav skaudīgi un nesavaldīgi, atriebīgi kā bagātie un varenie. Viņiem allaž laba un jūtīga sirds, viņi bezgala palīdzīgi tiklab cilvēkiem, kā dzīvniekiem, un tāpēc visi viņiem palīdz — pat grauzēja pelīte (pasaka „Sērdienīte un mātes meita“).

Sērdieņa vai pastarīša tēlā bija iemiesota vācu kungu jūgā nomāktās latviešu tautas atziņa, ka „sveša māte“, t. i.. svešinieki — apspiedēji, netaisni dara pāri, un arī pārliecība, ka tautas varonis reiz uzvarēs, vienalga, kaut arī trijgalvju velnam seko sešgalvis, sešgalvim deviņgalvis, bet tam pati velnu vecmāte. Cilvēki un dzīvnieki, visa dzīvā un nedzīvā daba palīdz varonim, gan dod gudrus padomus, gan pasniedz burvju priekšmetus, gan biedina no briesmām, gan arī uzrāda citādus spēka avotus.

Latviešu tautas pasakas ļoti bieži piemin ķēniņus, stāsta par tiem ar zināmu siltumu, pat smaidu. Latviešu pasakās nabaga ganu puika vai „trešais dēls“ kļūst ķēniņa znots vai arī pats ķēniņš. Tam manuprāt ir divējādi cēloņi. Viens: jau ievadā minētie pasaku vispārīgie uzbūves elementi — hiperbolas, izskaistinājumi, fantastiski izpušķojumi, — otrs — darba tautas pārliecība, ka viņas dēli var būt un būs vēl labāki valdnieki nekā esošie. Pēc; tautas pasakām iznāk tā. ka gana puisis, kļuvis ķēniņš, vienmēr taisnīgāks un labāks nekā bijušais ķēniņš. Tāpat pasakas izteic to pašu pārliecību, par kādu zina vēstīt vēstures grāmatu liecības un nacionālās atmodas darbinieku atmiņas (sal. Kaudzītes Matīsa Atmiņas no tautiskā laikmeta“, Kr. Valdemāra „300 stāsti“), proti — valdnieks (arī ķēniņš) ir savai tautai labs un taisnīgs, tikai viņu palīgi, apkārtējie vīri, darba ļaužu tiešie pavēlnieki — nelieši, zagli un ļaundari. Lielumlielais lat viešu pasaku vairums par ķēniņiem vēstī, ka nabaga puisis vai ganu zēns tiek ķēniņa godā tikai pēc lam, kad viņš pievarējis vai nu māsas, radus, ķēniņa kalpus, vai burvjus, vai arī raganas, kas apņēmuši ķēniņu. (Sal. pasaku par brīnuma dēliem. Šmita krāj. IX sēj., 220. lpp.) Protams, šādas koncepcijas pamatā ir atziņa, ka valdniekam vai vadonim jābūt darba tautas gribas izpaudējam, vienīgi darīja tautas un vadītāja kopīga rīcība nodrošina sabiedrības uzplaukumu. Tās ir idejas, kas savu piepildījumu ieguvušas tikai sociālistiskā iekārtā — iekārtā, kuru radījusi boļševiku partija un kuru tālāk veido padomju tautas sava lielā skolotāja Staļina vadībā.

* *

*

Šinī latviešu pasaku izlasē izraudzītas galvenokārt tās pasakas, kas uzsvērti pauž latviešu darba tautas atziņas par sabiedriski organizēta darba lielo nozīmi un spēku, par sabiedriski organizētu darbu kā visu vērtību radītāju un nesēju, kā arī tās, kuras raksturo tautas iemīļoto varoni tās daudzu tieksmju un vēlējumu piepildītāju: vienkāršu darba ļaužu dēlu vai meitu. Ar liela mākslinieka meistarību atsevišķās pasakās notēlota cilvēku sabiedriskā darba procesa produkts un tā organizētāja cilvēka valodas vārdu gigantiskā nozīme. Tautas pasakās gan darba tautas f varoņi, gan tās sociālie pretinieki visādiem līdzekļiem un visiem spēkiem cenšas uzzināt tādus vārdus, kas atklāj dabas noslēpumus, kas saista ļaudis kopīgam darbam. Citreiz tie ir „burvju vārdi“, bet pārsvarā tādi. kas mudina uz darbu, aicina darboties. Šim pasaku žanram ir sena sākotne, tas pazīstams vai jebkurai tautai un visur izskan kā varena himna cilvēces sabiedriskajam darbam, cilvēces uzvarai pār dabu.

Tautas domu virzošo fantaziju — ienirt zemes dziļumos, pārvarēt tālumus, uzcelt īsā laikā varenas celtnes un tiltus — iedzīvina vienkāršie amatnieki un strādnieki un nevis kādi augstmaņi, bagātie, lutekļi un pašlabuma meklētāji. Lai tautas varonis varētu sekmīgi cīnīties ar dažādiem ļauniem spēkiem un darba ļaužu sociālājiem ienaidniekiem, viņš parasti bauda sevišķu audzināšanu. Māte viņu zīda vai tēvs baro veselus septiņus, dažreiz pat vairāk gadus; daudzreiz viņi ķēves, lāču mātes vai cita dzīvnieka mātes auklējums, tātad ietver sevī totemiskus uzskatus, ka cilvēki un zināma dzīvnieku grupa ir viena dzimts un no dzīvniekiem cilvēki gūst milzu spēku. Baudījis šādu neparastu audzināšanu, tanī pašā laikā saņemdams padomu un palīdzību no cilvēkiem, dzīvniekiem, visa dzīvā un nedzīvā savā vidē, tautas varonis, parasti saukts „dēls“, iet pasaulē — strādāt, iznīcināt mošķus, ļaundarus, ļaunus garus un atmaksāt varmākām.

Šinī pasaku izlasē maz atspoguļota tā lielumlielā latviešu pasaku daļa, kas raksturo kungu — vāciešu un apspiesto latviešu sociālo cīņu, sociālās cīņas naidu, kā arī pasakas par saimniekiem un kalpiem. Tām vieta ierādīta sekojošos latviešu tautas pasaku izlases kopo jumos, tāpat arī pasakām par dzīvniekiem un pasakām ar skaidri mitoloģisku saturu. Protams, no minētajiem tematiem nevar norobežoties neviens pasaku krājums, lai arī cik smalku sietu lietotu pasaku atsijāšanai. Kā jau minēts, it visi pasaku žanri, ir dziļā senatnē, ir jaunākos laikos radušies, tautas stāstījumā un vēlāko laiku atkārtojumos plūduši cauri šķiru sabiedrības sociālo attiecību atspoguļojumu prizmai. Dabīgi — šis mūsu sabiedrības prizmas lauztais staru spektrs redzams it visās pasakās. Galvenokārt šā pasaku krājuma uzdevums parādīt tās pasakas, kas pauž darba slavinājumu, darba tautas slavinājumu, cilvēku sabiedriski organizētā darba slavinājumu, darba ļaužu brālības un solidari-

tāles slavina jumu un tālu atbalsojošos dziesmu par cilvēka auglīgās fantazijas lomu dzīves celšanā.

Pasakas izvēlētas no visiem P. Šmita krājumu sējumiem un ZA Folkloras Institūta krājumiem, neieturot Anti Ārnes starptautiskā kataloga numerāciju, kas gan vajadzīga strikti zinātniskos izdevumos, bet popularajos nav nepieciešama, jo pašu pasaku izpratnei tā dod gaužām maz. lāpai izlasē nav nošķirti tā saucamie „varianti“ no pamatpasakām. pieturoties pie atziņas, ka viens un tas pats pasaku temats katrā jaunā izpildījumā ir arī jauna pasaka, jauns pasaku teicēja daiļprozas sacerējums pēc noteikta motiva. „Viena un tā paša sižeta pasaku dažāda tipa teicēju izpildījumā katrā atsevišķā gadījumā klausītāji uzņem kā jaunu sacerējumu,“ sacīts padomju folkloristu rokas grāmatā. [6] Turklāt, lai noskaidrotu, kura pasaka ir vienas un tās pašas fabulas vecākais veids, jāi/.dara vispusīgi un dziļi zinātniski pētījumi. Folkloristu ideālistu uzskati, ka formā pilnīgāka pasaka ir pamatpasaka, bet vājāk izstrādātās tās varianti, neiztur nekādu kritiku. [7] Tādā kārtā ir gluži dibināti publicēt ir tā sauktās pamatpasakas, ir to „variantus“ vienuviet, uzskatot tos par vienādi svarīgiem.

Buržuāziskās Latvijas un vēl tālāku laiku pasaku vācēji ir visai barbariski izturējušies pret pasaku, ko viņi uzrakstījuši, patiesībā noklausījušies. Grozījuši, pārfrāzējuši, pierakstījuši paši daudz ko klāt no sevis, kas tikpat kā nemaz nesaskan ar pasakas saturu. Pārrakstītas un pārfrāzētas arī latgaliešu valodā un izloksnē noklausītās tautas 4 pasakas. Pārlapojot P. Šmita rediģētos biezos „Latviešu pasaku un teiku“ krājumus, še un tur uzduramies izteicie-

niem: ,,ši pasaka ir drusku saīsināta un atstāstīta rakstu valodā. P.Š.“ (piem., IX sēj., 51. lpp.), kas nekādi nav savienojams ar tautas sacerējumu pareizu uzrakstīšanu un zinātnisku publicēšanu. Tas pilnīgi pretējs padomju folkloristu darba noteikumiem, kuros stingri precizēta un visādi aizsargāta oriģinālā negrozāmība, kā: „Kā likums — uzrakstīšanai jānotiek tieši no dziedātāja vai teicēja mutes. Pilnīgi jāizslēdz uzrakstīšana „pēcatmiņas“…“* utt. Ievērojot aprādīto, šinī „Latviešu pasaku izlasē“ atsevišķām pasakām izdarīti sīki pārfrazējumi, kas nav jāuzlūko kā kaitējums pasakas pirmrakstam. Vienādības labad, tāpēc ka kopojums nav akadēmisks, dziļi zinātnisks izdevums, arī izloksnēs uzrakstītās pasakas publicētas latviešu literārajā valodā.

docents J.Niedre

Спутник фольклориста, 1939. g.

1

,]

1. Zvēri rok upi.

Kad zvēriem un putniem nebija ko dzert, tad visi sarunājās rakt upi. Zaķis lēca pa priekšu, upei robežas rādīdams. suns tam nopakaļ, robežu nosprauzdams, lūk, tādēļ ari upe tāda līkumaina, jo zaķis neiet taisni, bet līkumu līkumiem, ( ūka nospraustās vietās uzmeta kupicas, lauva uzņēmās par darba rīkotāju. Tā visi svīda rakdami.

Tikai līja vien nebija pie kopdarba, tā atteica, viņa varot padzerties no rasas, kas uz apšu lapām. Tad citi biedri, uz līju skaudību turēdami, pavēlēja apšu lapām drebēt, un ja iās nedrebēšot, tad par visiem kopā ņemšot apsi ar visām lapām un saknēm noplosīt, izraustīt un pavisam no pasaules iznīdēt. Apsei bija jāpaklausa, un tā viņa dreb vēl šodien.

Bet nu lija brēkdama l>rēc pēc lietus sausā laikā, jo apšu lapas drebētājas visu rasu nodrebina, un šai nav kur padzerties.

2. Daugavas rakšana.

Toreiz, tas ir sen sen. visi dzīvnieki sapulcējušies Daugavu rakt; iikai lietus putns viens nenācis, sacīdams, ka šis varot iztikt bez tāda ūdens, kas pa zemes virsu tek. No gaisa vien ūdens esot diezgan. Tad citi racēji sapiktojušies, no-

lemdami lietus putnam bargu sodu: tam pavisam nebūs dzert no zemes ūdens, lietus piles varot lakt, ja gribot.

Tādēļ lietus putns (vālodze) vēl tagad sausā laikā izslāpi klaigājot: „Kur līts, kur līts?“

Kad bija pabeiguši spriest, tad visi ķērušies pie darba: /.āķis bijis pirmais, kas tecējis pa priekšu, norādīdams Daugavai vietu; bet, tā kā zaķim paraža līkumu līkumiem skriet, tad arī Daugava gadī jusies tāda palīkumaina. Kurmis atka! iūliņ zaķim pakaļ, dzinis pirmo vagu, par ko esot nopelnījis glītos, melnos samta svārciņus.

1.      Varenais cilvēks.

Meža zvēri sacīja cilvēkam: „Sargies! Mēs tevi saplosīsim, tavus kaulus salauzīsim un paši paslēpsimies biezā mežā, kur tu mūs nevarēsi atrast." Putni lielījās: „Mēs pacelsimies augstu gaisā, ku.r cilvēks neaizsniegs, jo viņam nav spārnu.“ Zivs prātoja: „Iegrimis ūdenī, cilvēks nespēj ūdenī elpot, viņš manis nedabūs.“ Tārpiņš runāja: „Es ierakšos zemē, tur cilvēks mani neatradīs; bet, ja tomēr atrastu, tad droši vien atstās mani.“

Cilvēks paņēma līdzi suni, bisi, cilpu, makšķeri un tad gāja cīņā. Suns sameklēja zvērus, un cilvēks tos nošāva; cilvēks ievilināja putnus cilpā un saķēra; tārpu viņš izraka no zemes, uzdūra uz makšķeres un izmakšķerēja zivi. Ta cilvēks pārspēja visus dzīvniekus.

II.Lielie izgudrotāji un amatnieki

.

1. Bezzirga rati.

Vienam tēvam bijuši trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Muļķim nedevuši cita nekā ēst kā tikai bedrē, pelnos iebērtas kaņepes, tās likuši izlasīt un ēst; bet gudrie ēduši, ko vien gribējuši.

Vienreiz ķēniņš izpaudis tādu ziņu: kas iztaisīšot tādus ratus, kas brauktu bez zirga, tam došot pusi no savas valsts un savu meitu par sievu.

Gudrie arī taisījuši tādus ratus, bet nemācējuši. Tad muļķītis nezin kur sadabūjis mazu kal tipu, cirvīti, zāģi — aizgājis uz mežu un sācis bez zirga braucamos vāģus taisīt.

Taisījis kādu laiku, pienācis vecītis: ko šis te darot?

Ko nu darot! Taisot tādus un tādus vāģus.

„Nu, vai mani arī ņemsi par palīgu?“

„Labprāt! Kāpēc ne?“

„Labi, tad cērt tu un nes kokus klāt, es taisīšu.“

Divi dienās vāģi bijuši gatavi. Paši vilkušies bez zirga 11 (l ātri skrējuši.

Kad muļķis iesēdies ratos, lai brauktu pie ķēniņa, vecītis pamācījis: ja ceļa malā kāds nabags prasoties šo pavest, lai pavedot vien.

Pabraucis tādu gabalu, te nākot nabags ar vienu kāju. lai pavedot! Tūlīt šis pieņēmis, un nu braukuši tālāk. Pabraucis, te nākot nabags ar vienu aci: lai pavedot! Labi. Pabraukuši atkal, nākot trešais nabags ar vienu roku: lai pavedot! Pieņēmis ir to, un nu visi četri: muļķis, klibais, aklais, vienrocis, nobraukuši pie ķēniņa pils. Pilī ķēniņam tobrīd bijušas lielas dzīres. Šis iegājis pilī, ķēniņš prasījis: kas šis tāds esot?

„Muļķis esmu. Atbraucu ar tādiem vāģiem, kas bez zirga iet.“

To dzirdēdams, ķēniņš devis muļķim tūdaļ citas drēbes, jo tās bijušas noplīsušas, pa kaņepju bedri vārtoties. Sadzīrojuši trīs dienas. Ceturtajā dienā ķēniņš sacījis: „Rādi nu, ko tavi vāģi spēj! Vienas stundas laikā aizbrauc līdz dzīvības avotam, iesmel traukā ūdeni un esi atkal atpakaļ!“

Bet tas avots bijis ļoti tālu. Muļķis iznācis bēdīgs ārā; nabagi (vecīši) prasījuši: kas šim par nelaimi, ko bēdājoties?

„Jā, kā man nebēdāties? Ķēniņš pa stundas laiku lika līdz dzīvības avotam aizbraukt un traukā ūdeni pārvest.“

Vecīši sacījuši, lai nebēdājoties, gan būšot labi. Un klibais paņēmis trauku, aizgājis uz avotu, ka smiltis vien nokūpējušas. Pie avota ticis — nu tikai dzer; bet sadzēries labi — aizmidzis pie piesmeltā trauka. Laiks nāk klāt, klibā vēl nejūt — ko nu darīt? Te aklais ar vienu aci paskatījies: klibais guļot pie avota. Tad vienrocis izstiepis roku labi garumā un sitis klibajam tādu pliķi, ka šis uz rāviena augšā. Un nu klibais kā met soli — mājā ar dzīvības ūdeni.

Muļķis paņēmis trauku — iegājis pie ķēniņa: te esot!

„Labi!“ ķēniņš atteicis un atdevis muļķim savu meitu par sievu.

2.     Kā ķēniņa dels sievu dabūjis.

Reiz valdīja taisns ķēniņš. Viņam bija viens dēls. Kādu dienu pie ķēniņa atnāca divi amatnieki: zelta kalējs un dreimanis. Viņi lūdza ķēniņu, lai izšķirot, kuram no viņiem esot tas labākais darbs. Ķēniņš to arī apņēmās un teica, lai viņi atnesot parādīt savu darbu. Ķēniņš iedeva kalējam vezumu zelta un dreimanim kaulus. Pēc trim nedēļām amatnieki atnāca pie ķēniņa ar saviem darbiem. Kalējs bija izkalis zelta zivi, kura peldēja kā dzīva zivs. Ķēniņš bija ļoti priecīgs. Tad viņš lika dreimanim rādīt savu darbu. Dreimanis izbēra no saiņa skrubulīšus. Kalējs par tiem sāka smieties. Dreimanis savēra skrubulīšus kopā, un iznāca ērglis. Viņš uzsēdās ērglim mugurā un trīs reizes aplidoja ķēniņa pili. Ķēniņš par to bija ļoti priecīgs. To visu bija redzējis arī ķēniņa dēls. Viņam gribējās palidināties uz ērgļa. Ērglis viņu aiznesa aiz liela meža. Tur atradās ķēniņa pils. Blakus tai bija veca būdiņa, kurā dzīvoja veca vecenīte. Tā viņam stāstīja par ķēniņa meitu, kura dzīvojot pili. Pēc tam viņš aizlaidās uz pili. Ķēniņmeitas tēvs bija sapņojis, ka viņa meitu kāds zagšot. Viņš nostādīja sardzi pie pils un meitu uzveda augšā, torņa istabā. Nakti ķēniņa dēls ar ērgli ielaidās pie meitas. Sargi to nebija manījuši. Ari nākošā naktī viņi neko nemanīja. Tad nāca pats ķēniņš sargāt savu meitu. Līdzko ķēniņa dēls ielaidās pie meitas, ķēniņš sasauca kalpotājus un sagūstīja meitu ar ķēniņa dēlu. Viņš lika tos apcietināt. Nākošā dienā viņus bija nolemts pakārt. No rīta, kad nāca kalpotāji pie viņiem, tie uzsēdās ērglim mugurā un aizlaidās pie ķēniņa dēla tēva. Tur viņi nodzīvoja savu mūžu laimīgi.

3.     Dzelzu puika.

Reiz bija vecs kalējs. Viņam piederēja veca smēde, kurā viņš kala. Vecgada vakarā visi ciema iedzīvotāji sanāca pie

kūlēja ar svinu. Visi gaidīja pusnakti. Kalējs ielika ēzē ogles un sāka pūst. Viņš paņēma skārda kastīti un kuusēja svinu. Beidzot pienāca viņa paša kārta. Viņš iemeta svinu skārda kastītē, izkausēja, ielēja ūdenī un gaidīja. Izņemts no ūdens, tas nebija nekas. Kad nav, nav laimes, es pats izkalšu laimi. Viņš lika dzelzi ugunī, karsēja un kala. Drīz izveidojās galva, pleci, rumpis un kājas. Tad viņš liek dzelžu tēlu ūdenī. Drīz no ūdens paceļas zēna galva, un beidzot viņš izkāpj no siles. Drīz viņš stāvēja līdzās tēvam, cilāja lielo āmuru un kala, ka dzirkstis vien lēca uz visām pusēm. Triju gadu vecs viņš nokūla trīsdesmit birkavu smagu vāli un aizgāja pastaigāties. Viņš gāju dienu un nakii, kamēr nonāca vienās mājās. Viņš nosvieda savu nūju zemē, bet zem istabas bija pagrabs. Nūja iekrita pagrabā. Viņš iebāza roku caurumā, izlauza caurumu lielāku, izņēma savu nūju un gāja iekšā. Viņš lūdza naktsmājas. Kā viņš gulās gultā, tā salūza. Viņš neizrādīja neko, bet gulēja tikai tālāk. No rīta izcēlies, paēda un aizgāja. Ceļā viņš satika vecu vīru, kas gāja uz muižu rijas kult. Vecītis lūdz, vai viņš nevar iet viņa vietā. Dēls pakratīja galvu un aizgāja. Nonācis muižā, viņš izkūla vienu riju. Iekurināja krāsni un nejaušus aizmiga. Te piepeši viņu kaut kas uzmodinājis. Tā bijusi muižas kunga istabas meita. Viņa stāstīja, ka muižas kungs draudzējoties ar velniem. Viņa pavērusi durvis un redzējusi, ka melni kaķi danco viņam apkārt. Puisis atteicis: pag, es viņus pabaidīšu. Viņš paņēma savu nūju un trieca pret pils pamatiem. Sagrīļojās tornīši, un visa pils sagāzās. Puisis vēl tikai redzējis, kā melni ruuči aizskrien. Lai pašā naktī velni aiznesa kunga dvēseli. No rīta darbinieki prasīja, kur esot kungs. Bet kad puisis izstāstīja, viņi prasīja, kas tagad būšot kungs, jūs paši kungi. Visi kungi. Bet kas pār mums valdīs? Puisis pameta ar acīm uz dzelzs nūju un aizgāja: No tā laika tanī zemē nav kungu.

4.      Brīnummeistars.

Hei/, dzīvojis kāds brīnummeistars. Šis vienu otru rei/» iztaisījis tādas lielas, par kurām visi brīnījušies. Tā rei/ tnin gadījies, iztaisīt brīnumzirgu. Šis zirgs gan bi jis no koka, bet viņš gājis pa gaisu, ka rūc vien, ja tikai uzkāpis uz viņa meistars. J ās zemes karaļdēls dabūjis zināt, ka šis esot iztaisījis tādu brīnumzirgu, gājis pie viņa un nelicies tikmēr mierā, kamēr šis zirgu viņam pārdevis. Tikko šis uzkāpis uz brīnumzirga, tā i gaisos bijis. Bet zirgs gājis varen ātri, un šis nemaz nepaguvis šo griezt, ne arī teikt, lai viņš nolaižas, kad sen jau bijuši pāri daudz ķēniņvalstīm pārlidojuši. Gribējis, lai zirgs nolaižas — bet nekā — kā tu nolaidīsies, kad nezini, kā viņu apturēt. Tā gājis pa gaisu ilgu laiku.

Ķēniņš, nevarēdams dēlu mājās sagaidīt, gājis šo meklēt. Dabūjis zināt, ka šis aizlidojis pasaulē uz brīnumzirga. Saucis brīnummeistaru pie sevis un prasījis — ko šis gribot, vai uz mūžu lai šo iemetot cietumā, vai lai šis atdodot šina dēlu.

Šis atteicis, kurt' šis dēlu atdošot, jo brīnumzirgu viņš, pat valdīt neprazdams, aizlidojis. Beigts būšot. Ķēniņš brīnum pārskaities un licis šo iemest uz mūžu cietumā.

Dēls lidojis, lidojis, bet varen sācis ēst gribēt. Sācis gramstīties ap brīnumzirga kaklu un beidzot krēpēs atradis mazus ritentiņus. Ja pagriezis, tā i zirgs sācis laisties lejup.

Nolaidies, iegājis kādā būdiņā un paēdis, kā arī padzēris. Uzsēdies atkal uz sava brīnumzirga un lidojis tālāk. Bijusi nakts. Viņš tālumā ieraudzījis kādas lielas bruņinieku pils mūrus. Laidies lejup. Bijusi jau pusnakts. Viņš uzlaidies uz pils mūra jumta.

Agrāk visapkārt pils pagalmam bijuši mūri, un pilī ari varējuši tikt pa jumtu.

Viņš atstājis brīnumzirgu uz jumta un devies pilī. Pilī kadā kambarī viņš dzirdējis kādu guļošu cilvēku elpojam.

Atvēris durvis — tur gulējusi paša karaļa meiia — brīnumskaista.

Karaļmeita pamodusies, pārbijusies un jautājusi: „Kā tu še varēji tikt? Manam tēvam ap pili ir sargi.“ Ķēniņdēls stāstījis, kā viņš še ticis, ka viņš arī esot ķēniņdēls. Jaunie samīlējušies un palikuši guļam. No rīta ķēniņmeita gājusi pie tēva un teikusi, ka viens svešnieks naktī pilī iekļuvis. „Kas?“ brēcis karalis, „bet ap manu pili tak sargi! Tūliņ visus šurp, galvas visiem nost!“

Tad ķēniņmeita to apmierinājusi un stāstījusi, ka svešnieks esot ķēniņdēls un viņam esot tāds brīnumzirgs, ar kuru var pa gaisu lidot. Karalis salabis ar šo, šis abus varen izvizinājis. Padzīvojis kādu laiku un tad gribējis jāt uz mājām ar vecākiem sarunāties, lai varētu kāzas svinēt. Atvadījies no vecākiem un ar līgavu pārlidojuši mājās. Bijis gan daudzām ķēniņvalstīm atkal pāri jālido. Kad šis pārradies mājās un vēl ar tik skaistu līgavu — tēvs aiz prieka vai beigts palicis.

Izsaukuši no cietuma brīnummeistaru. Šis aiz laimes, ka nu ticis vaļā, raudājis un priecājies, ka ķēniņdēls nav jūrā noslīcis.

Vecāki bijuši ar mieru, lai dēls svin kāzas. Aizbraukuši pēc līgavas vecākiem un sarīkojuši tik lieliskas kāzas, kādas reti kad gadās redzēt.

5.     Trīs brīnuma amatnieki.

Vienreiz vienam tēvam bijuši trīs dēli. Tie jau visi bijuši labi lieli, un tēvs tiem teicis, lai tie sākot domāt paši par maizes pelnīšanu, viņš jau drīz būšot vecs un nevarēšot viens pats visiem maizi nopelnīt. Bet dēliem nekas neticies mājās strādāt. [8] ne tie,gribējuši sienu pļaut, ne art, ne sēt. Nu tad tēvs teicis, lai šie mācoties kādu amatu, tad arī varēšot labi maizi nopelnīt, ja jau negribot, negribot mājās strādāt — ja šie labi būšot amatus iemācījušies, tad jau varēšot māju pārdot, un tikpat būšot visiem labi. Nu visi dēli sarunājuši iet mācīties amatus. Bet ko nu katrs mācīsies? Vecākais teicis, ka viņam labāk patīkot mācīties par būvmeistaru, vidējais bijis tāds paklibs, un tas gribējis mācīties par slcrodeli. Bet jaunākais bijis no visiem tas stiprākais, un tas nospriedis mācīties par kalēju. Nu visi bijuši amatus izvēlējušies un norunājuši iet meklēt tādus labus meistarus, kur nu katrs savu amatu varētu tā īsti labi iemācīties. Sadabūjuši zināt, ka tur otrā ķēniņa valstī esot visādi amatnieki, kas taisot tādas lietas, ko te šie amatnieki nemaz iedomāties nevarot. Nu nosprieduši, ka visi ies uz otru ķēniņa valsti. Tēvam nu gan negribējies, ka šie tik tālu aiziet no viņa prom, bet ja jau nu tur labi amatus iemācās, tad lai iet arī. Nu šie visi aizgājuši uz otru ķēniņa valsti un sameklējuši pašus tos labākos meistarus. Vecākais dēls uzmeklējis labāko būvmeistaru, vidējais labāko skrodeli un jaunākais labāko kalēju. Tur nu visiem šiem bijis jāmācās veseli trīs gadi. Šie nu mācījušies visi dūšīgi, un meistari priecājušies vien, ka šie tik dūšīgi visu iemācās un saprot. Bet kā tikai nu nāk jau trešais gads uz beigām, tā šie visi trīs jau tādi meistari, ka gudrāki par tiem, pie kuriem mācījušies. Nu tie vairāk arī neko negudrojuši un gājuši atkal atpakaļ uz to pašu ķēniņa valsti, no kurienes nākuši. Aizgājuši, un tēvs nu bijis priecīgs, ka viņa dēli tā samācījušies amatus. Bet tās pašas valsts ķēniņš bijis ļoti bagāts. Tam visādas mantas bijušas sataisītas tik daudz, ka tas nezinājis, kur likt. Bet vēl arvienu un arvienu tam nebijis prāts mierīgs, un tas gribējis likt uztaisīt kaut ko tādu, kas viņam vēl nebūtu. Tas nu dabūjis zināt, ka viņa paša valstī esot tādi amatnieki, kas esot gudrāki par visiem citiem un varot iztaisīt tādas lietas, ko cits neviens nevarot. Nu ķēniņš licis visus trīs amatniekus atsaukt uz pili un parādīt, ko nu viņi katrs var. Pats pirmais atnācis un sācis strādāt vecākais brālis. Tas uzcēlis pie pašas ķēniņa pils tādu smuku namiņu un paša priekšā uz namiņa uzlicis tādu virsrakstu: „Dari ko darīdams, apdomā galu.“ No sākuma gan ķēniņš tīri vai noskaities, ka šis tādu būdu tur ceļ pašā pils priekšā, bet vēlāk namiņš šim iepaticies, un tas bijis priecīgs par to pašu. Bet pa to laiku pret pašu ķēniņu bijuši sacēlušies viņa paša pils ļaudis un gaidījuši vien tikai kādu izdevīgu brīdi, kad šo varētu gar kādu stūri nožmiegt. Bet kā tikai tie ieraudzījuši to uzrakstu uz namiņa, tā tūlīt sākuši domāt, ka viņiem var iziet diezgan slikti, un atstājušies no tādām domām, un ķēniņš palicis dzīvs. Otrs brālis atnācis un sācis šūt drēbes. Ķēniņš skatījies, skatījies un nodomājis: ko ta’ šis nu tur niekojas, tādas pašas drēbes vien šuj kā visi citi skrodcļi. Bet šis likai šuj vienā šūšanā un sašu j kādas trīs nedēļas. Nu ķēniņš tīri vai noskaities, ka šis tik ilgi tur tūļājas gar vienām drēbēm. Bet kā tikai drēbes nāk gatavas, tā skrodelis uzvelk tās ķēniņam mugurā, un nu visiem liels brīnums: visi skatās, acis ieplētuši, bet neviens nekur nevar ķēniņu ieraudzīt. Ķēniņš pats urī tīri vai nobijies no sākuma, kad pats sevi vairs nekur neredzējis, bet skaidri manījis, ka dzīvs vēl ir un visu var darīt tāpat kā agrāk. Bet tad nu skrodelis pastāstījis, ka tās taču esot tādas drēbes, kuras vajagot tikai uzvilkt mugurā, un tad neviens pats viņu vairs neredzēšot. Tas nu ķēniņam paticis vēl vairāk nekā tas namiņš, un nu bijis pavisam priecīgs — šis esot gan liels meistars. Tūlīt šim ķēniņam bijis jāiet uz karu ar otru ķēniņu, un šis nu varējis iet droši karā, jo neviens viņu neredzējis un nezinājis, kur šaut. Tas aizgājis un izkomandējis savu karaspēku tā, ka otrs ķēniņš sakauts galīgi, un šis nācis mājās dziedādams neievainots. Bet nu vēl jaunākajam brālim bijusi jārāda sava māksla. Tas kalis caurām dienām pa smēdi, ka tinkšķējis vien. Kalis vienā kalšanā, bet vairāk nekā nebijis sakalis kā tikai veselu maisu ar skrūvēm. Šis jau bijis kalis lielu laiku, un ķēniņš ķatru dienu skrējis uz smēdi skatīties.

ko tad šis nu ir uzkalis. Bet kā tikai šis aiziet uz smēdi, tā skrūves vien redz un skrūves vien redz. Šim jau gandrīz visa pacietība sākusi zust, un tas vairs nevarējis izturēt, ka šis tā tur niekojies. Bet jaunākais dēls tikai atteicis, lai šis pagaidot vien, tādas labas lietas jau tā nevarot tik ātri izkalt, kā šis domājot. Ķēniņam cits nekas neatlicis un bijis vien jāgaida atkal tālāk. Beidzot nu šis vairāk skrūves nekalis, bet sācis tās skrūvēt vienu pie otras, vienu pie otras. Ķēniņš noskatījies un nobrīnījies vien, ko ta’ šis no skrūvēm vien iztaisīs. Bet kā tikai šis gandrīz jau visas skrūves salicis, tā no tām iznāk zirgs kas zirgs. Ķēniņš nodomā: ko tad nu šis ar tādu dzelža zirgu iesāks. Bet tad uz vienu reizi jaunākais dēls lec zirgam mugurā, ieskrūvē vēl vienu skrūvi, un (as uz reizi aizskrien ar visu jaunāko dēlu pa gaisu. Nu ķēniņš acis vien ieplēš un nevar no brīnumiem ne at jēgties vien, kas te notiek, kas nenotiek. Bet jaunākais dēls jau pa to laiku izlaidis līkumu līkumiem un nolaidies zemē un saka šim, vai šis arī negribot to zirgu izmēģināt. Ķēniņš nu pats arī uzkāpis zirgam mugurā un izjājis lielu gabalu pa gaisu, un tam nu tas paticis par visām lietām vairāk. Bet tam pašam ķēniņam bijušas trīs smukas meitas. Tās nu dabūjušas zināt, ka šie tādi lieli gudrinieki visi trīs, un nu citus vairs nevienu negrib par vīriem kā tikai šos vien visus trīs. Un ķēniņam nu nekas cits neatlicies kā atdot šiem visiem savas meitas par sievām. Iztaisījuši lielas kāzas un dzīvojuši priecīgi. Vēl priekš kāzām vecākais brālis uzcēlis abiem jaunākajiem brāļiem pa smukam namiņam, vidējais brālis izšuvis visiem tādas drēbes, kuras uzvelk tikai mugurā, un tad neviens vairs nevar redzēt, un jaunākais brālis iztaisījis katram pa tādam zirgam, ar kuriem var pa gaisu laisties, lln nu visi dzīvojuši priecīgi un laimīgi. Neviens tiem nevarējis nekā padarīt, un ķēniņa meitas bijušas priecīgas, ka dabūjušas tik gudrus vīrus.

6.     Zelta laiva.

Vienam tēvam bija iris dēli: divi gudri, viens muļķis. Un turienes ķēniņš bija izsludinājis: kas atbrauks pie viņa meitas ar tādu zelta laivu, kas iet pa zemes un ūdens virsu, tas viņu dabūs par sievu.

Tad mūsu trīs brāļi norunājuši arī zelta laivas taisīt. Labi. Gudrie nu taisījuši savas laivas kopā, vienā vietā strādādami, bet muļķi atstūmuši, lai paiet sāņus kaut kur citur darboties, jo tikpat nekas prātīgs tur neizjukšot. Muļķis gājis arī.

Tad pie gudrajiem brāļiem — tas bijis vai otrā, vai trešajā dienā — pienācis vecs vīriņš un lūdzies, lai dodot viņam ēst — dikti esot izsalcis.

Tie atteikuši: „Kur mēs ņemsim tev ko dot, diez, vai pašiem vēl pietiks?“

Nu vīriņš nogājis pie muļķīša un lūdzis tam ēst. Muļķītis teicis: maz viņam gan esot, bet cik esot, tik došot.

Viņi abi paēduši. Tad vecītis teicis: „Iesim nu pagulēt!“

Mulķītis atsacījis: „Ko nu gulēsim? Jālaisa zelta laiva; būs jābrauc pie ķēniņa meitas, un laiva vēl nebūs gatava.“

Bet vecītis pierunājis šo: „Iesim tikai gulēt, kad piecelsimies, laiva būs gatava.“

Labi, gulējuši arī. Izgulējušies — tiklīdz pamodušies — laiva laistījusies vien pretim.

Vecītis tad iesēdinājis muļķīti zelta laivā, palaidis,’ lai iet pa sausu zemi, pa ūdeni, un teicis, ka braukdams viņš iemantošot trīs sulaiņus.

Braucis, braucis zelta laivā, ieraudzījis vienu vīru; tas bijis zvaigžņu skaitītājs. Viņš varējis izskaitīt, lai būtu zvaigžņu cik būdams. To paņēmis līdzi un braucis atkal. Pabraucis, ieraudzījis deviņu ezeru dzērēju. Viņš varējis deviņus ezerus uz reižu izdzert. Paņēmis to līdzi un braucis atkal. Pabraucis, ieraudzījis ledus grauzēju. Paņēmis to arī līdzi un aizbraucis ķēniņa pilī. Te nu esot zelta laiva, kas iet pa zemes un ūdens virsu — lai dodot solīto ķēniņa meitu!

Ķēniņš par laivu gan izpriecājies, bet meitu negribējis vis dot. Ja izskaitīšot adatas viņa mantu kambarī, tad gan atdošot. Un ievedis muļķīti kādā kambarī, kur bijis dikti pulku adatu. Lai tās izskaita.

Muļķītis teicis: viņš izskaitīšot gan, lai tikai ļaujot viņam vienu sulaini ņemt līdzi. Ķēniņš ļāvis arī. Nu pasaucis zvaigžņu skaitītāju. Tas ienācis kambarī, teicis: „Iesim tikai gulēt, es jau zinu, cik tur ir!“

Labi, gulējuši. Otrā rītā ienācis ķēniņš, prasījis: „Nu, cik tur ir?“

Tik un tik! — pateicis, un nu ķēniņam meita bija jāatdod. Bet viņš tomēr vēl neatdevis. Licis muļķītim, lai izdzerot deviņas mucas vīna, tad došot.

Muļķītis sacījis: viņš izdzeršot gan, lai tikai ļaujot vienu sulaini ņemt līdzi. Ķēniņš ļāvis arī. Nu pasaucis deviņu ezeru dzērēju, un tas tikai ņēmies dzerdams; muļķītis atkal gulējis pa to laiku. Atmodies, saucis, lai viņam arī drusku padodot nodzerties; dzērējs teicis, ka vairs neesot. Tad muļķītis iesaucies: „Ak tu sasodīts negausis! Es tā domāju: nu labi sadzeršos, un viņš izdzēris visu!“

No rīta ķēniņš iegājis un pieklaudzinājis pie mucām — kā tad, visas bijušas tukšas. Bet meitu tomēr vēl neatdevis, teicis, ka izkurināšot krāsni, un ja viņš — muļķis — tai krāsnī nākošu nakti varēšot izgulēt, tad meitu dabūšot. Bet krāsns jau pa deviņi asi cilvēku vilkusi iekšā.

Muļķītis atteicis: viņš izgulēšot gan, lai tikai ļaujot vienu sulaini ņemt līdzi. Ķēniņš ļāvis. Nu pasaucis ledus grauzēju. Abi gājuši pie krāsns; liesma jau pa deviņi asi sākusi šos vilkt iekšā. Tad ledus grauzējs iespļāvis vienreiz krāsnī, un nu jau varējuši labi tuvu pieiet. Pieejot klāt — vēl esot par karstu. Spļaujot otrreiz. Nu ielienot iekšā, sākot gulēt — vel esot par karstu. Spļāvis vēl trešreiz, nu guļot līdz ritam, kā tikai patīkoties.

No rīta ķēniņš atnākot raudzīt. Jā — šie abi guļot sarāvušies. Bet ķēniņš vēl nedodot meitu. Ja viņš staģenē[9] varot izgulēt, kur esot lācis, tad došot meitu. Neko darīt, paņēmis kokles, bārdnazi, saputinātu ziepju skutuliti un gājis staģenē iekšā koklēdams. Lācis, kokles padzirdējis, teicis: lai viņu arī iemācotkoklēt! Muļķītis smējies: ,,Ls tevi iemācītu gan, bet tev ir līki pirksti.“

Muļķītis iedzinis sienā ķīli un teicis, lai lācis iebāž pirkstus tai šķirbā, tad viņš izliekšot taisnus, ka var koklēt. Lācis bāzis. Nu muļķis izvilcis ķīli, un lācim nagi bijuši k i iekalti. Tad muļķis nopindzelējis lācim vienus sānus ar ziepju putām un ar bārdnazi nodzinis itin skaidrus. Pēc tam paņēmis jājamo pātagu un tā mizojis lāci, ka sākušas asinis tecēt. Lācis redzējis: joku nav — sācis lūgties: viņš neko nedarīšot, lai muļķis droši guļot staģenes dibenā. Viņš gulēšot priekšā un šo apsargāšot.

Labi, muļķis nogulies dibenā, bet lācis apgulies pie durvīm.

No rīta ķēniņš prāto: „Nu muļķītis būs beigts!“ L'u gājis raudzīt. Piegājis pie staģenes durvīm — pieklauvējis. Lācis apsaucis: „Kuš! Kungs guļ dubenā!“

Nu ķēniņš saucot muļķīti ārā un dodot savu meitu par sievu.

Muļķītis ar jauno sievu, ar saviem trim sulaiņiem sēdies zelta laivā un nu braucis pa ūdeni mājup. Pabraucis gabalu, ķēniņam atkal palicis meitas žēl. Sūtījis lāci pakaļ, lai šo saplēš.

Bet kad braucēji lāci ieraudzījuši, yiņi piesējuši ķēniņa meitu laivas pakaļā, lai peld līdzi. Lācis ieraudzījis, ka ta kaila, mucis atpakaļ uz mājām. Pārskrējis — ķēniņš prasījis: „Vai saplēsi?“

Lācis teicis: „Nē !“

„Kālab nē?“

„Man tikai vieni sāni pliki, bet tas, ko viņš tagad nodīrājis, pliks viscauri. Ar to vis nevar jokoties.“

Muļķītis nu pārbraucis uz savām „mājām, kur noturējuši tādas kāzas, kādas vēl nekad m>v .bijušas.

10.    Brīnuma laiva.

Vecos laikos reiz vienam vecam vecam vīram bija (rīs dēli: divi gudri, trešais muļķis.

Tolaik ķēniņš bija izziņojis saviem pavalstniekiem, lai iztaisot tādu laivu, kas pa ūdeni un pa zemi skrien. Kas tādu mācēšot uztaisīt, tam atdošot savu meitu par sievu.

Tad šie trīs tēva dēli arī saņemas laivu gatavot. — Kas .ir, ir — varbūt, ka izdošoties. Labi. Un nu vispirms vecākais brālis devās uz savu laimi pie darba, paņēma maizi līdzi un cirta un tēsa, lai skan. Tēsa. tēsa — te pienāca kaķe: vai nevarot viņai no savas maizes kumosiņu atmest? Esot izsalkusi bez gala, sirds pavisam gurstot. Bet vecākais brāli* sabaidīja kaķi un aiztrieca pa kaklu, pa galvu.

Aiztriecis kaķi, tēsa atkal; un tā viņš satēsa dienām un naktīm, bet no laivas nekas tur neiznāca. Bija jāmel tēšana pie malas un ar kaunu jāvelkas mājā.

Paņēma otrs gudrais brālis maizi un iegāja mežā, domādams labāku laimi panākt. Iegāja, tēsa, tēsa. Arī šim pienāca kaķe: vai nevarot maizes kumosiņu atmest? Sirds gurstot, cik izsalkusi esot. Bet arī otrs brālis sabaidīja kaķi, aiztriekdams pa kaklu, pa galvu, un tad tēsa nosvīdis tālāk. Tēsa, tēsa gan dienām, gan naktīm, bet gudrs tur nekas neiznāca. Bija jāliek tēšana pie mal&s.

Nu gāja muļķis laivu gatavot. Gudrie gan zoboja \ 11,1u: „Ko tu, muļķi, domā niekoties? Ja mēs, gudrie, jau nevarējām nekā laba izdarīt, kur nu vēl tu, nejēga?“

Bet muļķis nemaz nelikās dzirdam. Paņēma maizi un gāja pie darba. Iegāja mežā, iesāka tēst. Te kaķe klāt: vai nevarot kumosiņa maizes atmest? Esot izsalkusi, ka sirds gurstot nost. Muļķis atteica: „Jā, jā, bet^ man labs nekas nava; kas man ir, to es tev došu!“ un iedeva kaķei gabaliņu sausas maizes, lai grauž.

Kaķe grauza, paēda, aplaizījas reizes trīs un tad, notupusies muļķim pie kājām, iesāka aprunāties: ko viņš gribot ar notēstiem kokiem darīt?

Tā un tā! — muļķis izstāstīja — laiva esot taisāma, kas pa ūdeni, pa sausu zemi skrien.

Tad kaķe pagrozīja galvu: „Viss labi, mans muļķi, bet tu tādu laivu ne iesāksi, kā vajag, ne pabeigsi, kā vajag. Paliec vien mierā. Noguli labāk dienasvidu. Gan laiva gadīsies gatava.“

„Jā, jā!“ muļķis atteica un nolikās dienasvidū. Gulēja, gulēja — vēlāk pamostas: laiva patiesi jau gatava. Ko nu? Nu sēdās iekšā un brauca, ka putēja vien, pa sausu zemi uz ķēniņa pili.

Bet pabrauca gabalu — atkal citi brīnumi. Ieraudzīja tādu cilvēku, kas pa kalnu galiem gāja. Vienu kāju spēra uz šo kalnu, otru uz to — tā vien. Muļķim tāds tūdaliņ patika; viņš uzaicināja soļotāju, lai līgstot pie šā par kalpu.

Tas atkal gatavs līdzējs. Nu brauc tālāk abi divi. Pabrauc gabalu, ierauga lielu gaļas kalnu. Kāds vīrs ēd gaļas kalnu un vēl bēdājas: Diezin, ko ēdīšot, ko neēdīšot. Laikam ar to mazumiņu vien būšot jāiztiek!

Muļ! šim tāds patīk. Lai līgstot pie ša par kalpu!

Ēdājs atkal gatavs līdzējs. Nu aizbrauc visi trīs. Pabrauc gabalu, ieraudzīja vienu cilvēku, kas bija aizdedzinājis daudz simtu asu ^malkas, lai sasildītos, un tomēr vēl sildīdamies brēca, ka tā uguns par mazu, ka salstot un salstot.

Muļķim tāds patīk. Lai līgstot pie šā par kalpu!

Labi. Nu brauca visi četri un nobrauca pie ķēniņa. Ķēniņš, ieraudzījis laivu, ar kuru pa ūdeni un pa sausu zemi varēja braukt, brīnījās un priecājās, bet muļķim atteica: „Laivu gan uztaisīji, tomēr mans znots tu vēl nevari būt. Tev jāpārnes ūdens no tā un tā avota. Mana kalpone ies pēe ūdens, un tev arī jāiet. Ja ātrāk aiziesi un pārnāksi nekā kalpone, dabūsi manu meitu. Ja ne — nedabūsi.“

Bet muļķis sacīja: „Lūgtu, ķēniņ, vai man brīv savu sulaini raidīt?“

„Jā, to tu vari darīt.“

Nu muļķis raidīja kalnu kāpēju, lielo soļotāju, ar kalponi izskrieties. Kalnu kāpējs aizjoza, ka nozibēja vien; bet kalpone bija ragana. Tā pārvērtās par naigu balodi un pūta, ko mācēja, kalnu kāpējam pakaļ. Tomēr kalnu kāpējs noskrēja balodi, pirmais pārnesa ūdeni. Nu ķēniņam būtu bijis jāatdod meita; bet ragana pamācīja ķēniņu, lai neatdodot vis vēl. Lai liekot savākt visā pilsētā gaļu, maizi kopā un lai sakot muļķim: ja to visu ēzdams vienā ēdienā apēdīšot, tad tikai būšot ķēniņa znots. Tāds padoms ķēniņam patika. Tūliņ paaicināja muļķi: sak, tā un tā.

Bet muļķis sacīja: „Lūgtu, ķēniņ, vai brīv man likt savam sulainim ēst?“

„Jā, to tu vari darīt.“

Nu muļķis paaicināja ēdāju. Ēdājs ēda, ēda — apēda visu pilsētas gaļu, visu pilsētas maizi un prasīja: vai vēl neesot ? ^

Ķēniņš nu patiesi pabrīnījās un\jau gribēja atdot muļķim savu meitu. Bet ragana ierunāja, lai izkurinot savu dzelzs pirti desmitkārt karstāku nekā citām reizēm un lai liekot muļķim nopērties tajā. Ja varēšot, tad meitu dabūšot, ja ne — nedabūšot.

Tāds padoms ķēniņam patika. Tūlīt paaicināja muļķi: sak, tā un tā!

Bet muļķis sacīja: „Lūgtu jums, ķēniņ, vai brīv man likt savam sulainim pērties?“

„Jā, to tu vari darīt!“

Kad nu pirts bija nokurināta gluži sarkana, muļķis ar saviem sulaiņiem aizgāja raudzīt, kāda ir. Aizgāja — svilst ka svilst! Bet salējs pasmiedamies iegāja pirtī — ne jutin nejūt — pirts auksta, lai peras, kā grib. Nu visi nopērās, un ķēniņam bija jāatdod meita muļķim par sievu.

Un tad nu pēc maz dienām bija kāzas. Varenas kāzas muļķim ar ķēniņa meitu.

7.         Ķēniņa dēls ar spārniem.

Sen, sen, vecos laikos uztaisīja gudra un varena ķēniņa dēls pulksteni, kas kūkoja; bet ķēniņam bija amatnieks, vēl gudrāks. Tas gan apbrīnoja pulksteni, bet teica, ka šis mākot ērgli uztaisīt, kas pa gaisu laižas. Ķēniņa dēls nu lūdza amatnieku, lai tas tādu uztaisa. Amatnieks gan negribēja, bet tomēr beigās uztaisīja ērgli. Viņš uzkāpa pirmais ērglim mugurā, palaidās kādu gabaliņu un griezās atpakaļ. Ķēniņa dēlam tas ļoti patika, viņš pacēlās augstu augstu gaisā, tad gribēja zemē nolaisties, bet un nevarēja vairs skrūves uzķert, ar kuru laižas uz zemi — gāja urvienu augstāku, tālāku pār jūru un tad nolaidās cita ķēniņa valstī.

Jūrmalā dzīvoja godīgs kalējs. Ķēniņa dēls, izskrūvējis savu ērgli, iesējis to drāniņā, iebāzis kulē, piestājās pie kalēja par zelli. Otrpus jūras bija grezna pils, kur nakti no nakts dega gaišas ugunis. Ķēniņa dēls prasīja kalējam, kas tur esot, ka kairu nakti ugunis degot. Kalējs atbildēja: .,Tu man esi labs zellis, tāpēc es tev pateikšu. Pils ir apburta, un viņā dzīvo skaista princese.. Ja viņu kāds nozagtu, pils sadegtu zilām, melnām ugunīm.“

Nakti ķēniņa dēls saskrūvēja savu ērgli un laidās pati pār jūru uz apburto pili. Logs bija vaļā, un ķēniņa dēls atlaidās iekšā. Galdi bija pilni ēdienu, dzērienu, bet viņš izdzēra tikai vienu glāzi vīna, apgāza glāzi uz mutes un laidās nlkal projām. Princese, no rīta uzcēlusies, atrada vienu j,la/.i izdzertu, apslēpās un gaidīja otru nakti.

Otrā naktī ķēniņa dēls, saskrūvējis savu ērgli, laidās atkal uz pili. Logs bija vaļā, viņš ielaidās iekšā, izdzēra atkal \rlazi vīna un gribēja to uz mutes gāzt, bet princese noķēra viņu un lūdza, lai to ņemot līdzi. Ķēniņa dēls teica: „Salasi naudas un zelta, cik vari. Nākošu nakti es atkal atlaidīšos un tad tevi ņemšu līdzi/'

Princese bija ar to mierā, un ķēniņa dēls laidās pie kalēja atpakaļ, izārdīja ērgli un strādāja tikuši līdz \ ak aram.

Princese salasīja labi pulka naudas un zelta, ķēniņa dēls atlaidās, paņēma viņu līdzi, un nu laidās abi pār jūru projām. Atskatījušies atpakaļ, viņi redzēja pili zilām ugunīm degot.

Jūrai otrā pusē bija zaļa, puķaina pļava. Ķēniņa dēls izj ārdīja savu ērgli, sasēja drāniņā, palika pagalvī un apgulās. Viņš nebija trīs dienas un trīs naktis gulējis. Princese gāja pa pļavu puķes lasīt. Ķēniņa dēls aizmiga. Liels, melns krauklis skrēja bļaudams: „Krau, krau, krau!“ un, izrāvis ērgli no pagalvja, aizlaidās projām. Ķēniņa dēls atmodies dzinās krauklim pakaļ pa mežu mežiem, purvu purviem,kamēr krauklis pazuda. Viņš bija, pakaļ dzenoties, noplēsis savas drānas skrandu skrandām. Sasniedzis jūru, ieraudzīja sāls kuģi. Piesēja baltu drānu garas kārts galā un to vicināja gaisā. Kuģis apturēja un viņu uzņēma. Ķēniņa dēls 11u palika uz kuģa trīs gadi par sāls nesēju.

Reiz kuģa kapteinis stāstīja, ka viņam esot tāds ērglis, ar ko varot pa gaisu laisties. To stāstīdams, viņš saskrūvēja ērgli un palaidās ar viņu kādu gabaliņu, tad griezās atpakaļ un uzaicināja ķēniņa dēlu arī laisties. Ķēniņa dēls likās pierunāties, uzkāpa ērglim un lidinājās sākumā zemu zemu, bet kad kuģa kapteinis viņu uzmudināja augstāk kāpt, tad ķēniņa dēls arī uzkāpa labi augstu, noņēma cepuri un, to riņķī griezdams, sauca: „Ardievu, ardievu! Mans bijis, mans būs!“

Kuģa kapteinis, kas bija velns un kas kā krauklis viņam ērgli bija nozadzis, palika apstulbis pakaļ skatoties. Ķēniņa dēls nu aizlaidās pie princeses, kas bija uztaisījusi būdiņu un tur dzīvoja. Nu kāpa abi divi uz ērgļa un laidās projām pie vecā ķēniņa, pie tēva, kas ļoti priecājās un izrīkoja viņiem brangas kāzas. Bet uz kāzām izlaida arī amatnieku no cietuma, kas tur visu to laiku bija tupējis, tāpēc ka tādu lidojošu ērgli bija uztaisījis.

12.     Zelta spārni.

Kāds ķēniņš sūta ik dienas, ik naktis savu sulaini, lai noklausītos, ko ļaudis par viņu runā. Reiz šim sulainim izdodas divu zīlnieku sarunu noklausīties. Viens saka: „Ja ķēniņš man dotu pieci simti asu malkas vējā sadedzināt, es izlietu tādu zivi — tīra sudraba.“

Otrs saka: „Ja ķēniņš man dotu tūkstošu asu malkas vējā sadedzināt, es izlietu viņam zelta spārnus.“

Sulainim zelta spārni ietikās. Viņš aiziet pie spārnu lējēja, lai nākot līdzi. Aiziet pie ķēniņa — ķēniņš dod tūkstošu asu malkas. Nu kurina, nu dedzina, kamēr liela pelnu čupa. Uguns nodziest, pelni atdziest, sāk rušināt, jā — ir spārni. Laistās vien.

Reiz ķēniņš brauc izsērsties un vedina ir savu dēlu līdzi, bet dēls nevar iztūļāties — paliek mājā. Nu, ko no gara laika darīs? Sāks ar zelta spārniem darboties: groza, skatās un skrūvē tikmēr, kamēr zelta spārni šim klāt. Bet līdzko ari klāt, te ķēniņa dēls iet pa gaisu gaisiem. Tā viņš nolido trīs dienas, trīs naktis. Trešo dienu kāda savāda balss augstu, augstu gaisā sauc: „Griezies trīs reizes uz labo pusi, tad nokļūsi zemē!“

Viņš tā dara, un spārni to nones zemē pie sveša ķēniņa pils durvīm. Ieiet iekšā. Ko nu teikt':’ Beidzot viņš apķeras un saka: „Nācu pie paša ķēniņa darbu meklēt.“

„Tas labi, man vajaga avju gana.“

Lubi. Tomēr dienu no dienas avis ganīt, lietū mirkt, rasā brist tādam cilvēkam, kas to no mazotnes nav radis, arī ne visai. Garš laiks uzmācas. Viņš izrunājas gar vienu, gar otru, lai jau rauga viņam uz kādu brītiņu garo laiku pakavēt — neviens negrib. Te kādu dienu izlīdīs paša ķēniņa meita pie avju gana laiku pakavēt. Abi sāk tērzēt, šiem valodas šķiltin šķiļas, derēt sader. Bet nu atkal cita nelaime: ķēniņš pamanījis, ka šie sader, kļūst dusmīgs. Bargumā pavēl avju ganam līķu drānās apģērbties un tad gaidīt tālāko, Bet avju gans vis neies ķēmoties! Viņš pačukst ķēniņa meitai, lai šī iznākot aiz vārtiem un pagaidot. Labi. Ķēniņa meita gaida, bet šis darbojas gar zelta spārniem. Nav ilgi, te spārni klāt, meita klēpī, un nu iet pa gaisu gaisiem uz mājām pie tēva. Trešajā dienā viņš atkal dzird to pašu balsi: „Griezies trīsreiz uz labo pusi, iad noliksi zemē!“

Viņš tā dara, un re, spārni viņus nones zemē pie tēva pils durvīm. Ieiet iekšā, tēvs priecīgs bez sava gala. Un nu bija kāzas, kādas nekad vairs nebūs. Ķēniņš arī aicināja mani uz kāzām un dāvināja stikla kurpes, papīra svārkus, sviesta cepuri. Bet es gāju pa akmeņiem — kurpes saplīsa; es gāju caur lietu — svārki izšķīda; es gāju karstā saulē — cepure izkusa. Tā uz kāzām nenogāju — paliku turpat, kur vēl tagad esmu.

13.     Koka dzērvīte.

Senāk biju gadus septiņpadsmit vecs puisis. Viņš nakti jājis pieguļā, bet dienu maz strādājis. Kā pārjājis no pieguļas. gulējis līdz vakaram, liet vakarā sēdies zirgam mugurā un prom pieguļā. Nakti pieguļā viņš izgudrojis visādus niekus, lleizi viņš iztaisījis koka dzērvīti, ar ko pa gaisu laisties. Tai dzērvītei bijušas trīs podziņas: paspiež pirmo podziņu — puisis mazliet paceļas gaisā, paspiež otru — vēl augstāk, paspiež trešo — jau lido pavisam augstu. Priecādamies, ka ar koka dzērvīti var lidot kā ar dzīvu, laižas, laižas, kamēr aizlaižas ķēniņa pilī. Ielaižas trešajā stāvā, nometas uz loga. Ķēniņa meita atdara logu un ielaiž šo iekšā. Dzīvo šis pie ķēniņa meitas, runājas ar to. Ķēniņa meitai puisis patīk, bet viņai no ķēniņa bailes, un viņa saka puikam: „Skrien tagad projām, ka mans tēvs nepamana!'*

Ķēniņa meita attaisa logu, un puisis aizlido. Nākamo dienu šis atkal pārlido. Ķēniņa meita atver logu, atkal abi dzīvo un priecājas. Bet sulaiņi bija pamanījuši, ka ķēniņa meitai ir kāds apmeklētājs. Viens sulainis ņem un noziež ķēniņa meitas palodzi ar piķa krāsu, domādams, ka tas. kas ies pa logu, noziedīs rokas, un tā vainīgo varēs noķert.

Trešajā dienā puisis atkal atlaižas pie ķēniņa meitas, šī atver logu. Ienākot puisim rokas pie piķa krāsas nepiedūrās, bet, ārā nākot, viena roka pieskārās pie loga, un uz tās palika traips. Kad puisis aizlaidies, sulaiņi iet skatīties, vai nav kāds meitu apmeklējis. Kā tad: ir gan piedūries pie piķa krāsas. Šie aiziet un pastāsta par to ķēniņam. Ķēniņš pasauc savu meitu un jautā: „Vai pie tevis kāds bijis?“

„Nav neviens bijis,“ ķēniņa meita melo.

Tad ķēniņš izsludina pa visu valsti, lai atrod cilvēku, kam rokas ar piķa krāsu noziestas. Ja tāds atradīsies, tam būs jāmirst. Puisis gan mazgāja roku kā prazdams, bet piķa krāsas nevarēja nomazgāt. Savu koka dzērvīti viņš paglabā stallī zem siles.

Ķēniņa sulaiņi, apskatīdami visiem puišiem rokas, meklē vainīgo pa visu valsti un tā nonāk arī puiša sētā.

„Mūsu mājās nav neviena gados vecāka puiša kā vienīgi inans septiņpadsmit gadus vecais dēls,“ saka puikas tēvs. ..Nav neviena, kas varētu būt gājis pie ķēniņa meitas.“

„Lai viņš parāda rokas,“ sulaiņi pavēl.

Tēvs atsauc dēlu, sulaiņi redz: šim rokas noziestas fir piķa krāsti.

.,Tu biji pie ķēniņa meitas?“ jautā sulaiņi puisim.

„Nebiju,“ saka puika.

Sulaiņi sāk šo sist, lai stāstot taisnību. Puika sāpēs arī pasaka, ka bijis.

„Stāsti, kā tu tiki pie ķēniņa meitas,“ pratina sulaiņi sizdami.

Nu puika pastāsta, kā šis lidojis ar koka dzērvīti.

„Atnes un parādi savu dzērvīti!“ sulaiņi pavēl.

Puika aiziet uz stalli, izvelk no pasiles dzērvīti un parāda šiem. Nu sulaiņi puiku ar visu koka dzērvīti noved pie ķēniņa. Ķēniņš parāda puiku savai meitai un prasa:

„Vai tas tavs līgavainis? Pazīsti viņu?“

„Tas ir mans līgavainis, es viņu pazīstu,“ atbild ķēniņa meita. Tad ķēniņš pasludina, ka nākamā dienā puikam jāmirst. Salasās daudz ļaužu noskatīties, kā puika mirs. Nu puika lūdz, lai šim priekš nāves atļaujot vēl ar sievu ar koka dzērvīti pavizināties. Ķēniņš to arī atļauj. Puika ar ķēniņa meitu uzsēžas dzērvītei mugurā, puika paspiež trešo podziņu un tūlīt uzskrien gaisā augstu jo augstu. Tik augstu, ka neviens vairs nevar šos saredzēt. Gaida, gaida, kad puika ar ķēniņa meitu nolaidīsies ar koka dzērvīti zemē, bet lio vēl šodien lido pa gaisu.

14.   Trīs vēja mezgli.

Tēvam un mātei bija dēlēns, jau it labi liels paaudzies, bet par daudz liels nebēdnieks: bijis kur nebijis — pie dīķa vien, pie dīķa vien. Gan māte noteica, lai neejot ūdens tuvumā, varot noslīkt, gan tēvs sapēra, bet viss tas neko nelīdzēja. Tikko puika kaut ko nodabūja: vai nu karoti, sāls piestiņu, cepuri, pastalu, tad tos tūliņ ūdenī iekšā, lai peld. Beigu beigās tēvs ar māti nosprieda, ka nieki vien būšot — puiku no ūdens nevarēšot vis atradināt. Lai māco ties par jūrnieku.

Tēvs izlaida pa pasauli ziņu, ka meklējot savam dēlam skolotāju. Atnāca vecs vīriņš un sāka mācīt dēlu visādā^ jūrnieku gudrībās. Tā kā puikam prāts uz to nesās, tad arī viņš ļoti lēti paturēja visu prātā, ko vecais viņam mācīja. Pēc neilga laika vecais vīriņš saka tēvam, ka viņa dēls jau esot pilnīgi izmācīts jūrnieks. Vecais vīriņš nu taisījās iet atkal projām, bet vispirms vēl iedeva savam māceklim auklu ar trim mezgliem un teica: „Lai gan tu tagad zini visus vējus, pasaules un jūras, bet jūrniekam ar to vis vēl nepietiek. Kad vējš nepūš vai plosās vētra, tad tikpat viņam mierīgu prātu jānogaida, kamēr atkal sacelsies vējš vai saniknotā jūra nostāsies trakot. Te tev būs aukla ar trim mezgliem — kamēr tev šī būs, tu būsi jūras un vēju pavēlnieks. Kad nebūs vēja un tu atraisīsi pirmo mezglu, tad pūtīs krietns ceļa vējš, ja atraisīsi otru, tad trakos vētra, kuru tikai, trešo mezglu atraisot, varēs apmierināt.“

Vecais vīriņš aizgāja, un jūrnieks sāka braukāt ar kuģi pa jūru. Citi jūrnieki par viņu varen brīnījās: visur, kur tikai viņš brauc, viņam pūta labs ceļa vējš. Ne viņam kādreiz uzbruka vētra, ne arī cita kāda nelaime gadījās ceļā.

Reiz dēls nobrauca ķēniņa galvaspilsētā. Daudz kuģu stāvēja ostā gatavi aiziet. Bet tikko mūsu kapteinis iebrauca un nosēja visus mezglus, palika viss tik rāms, ka jūrā ne ūdens pilīte nepakustējās un uz sausuma ne apses lapiņa nedrebēja. Kuģiem bija gribot negribot jāpaliek ostā. Nogulēja vienu dienu, otru, bet vējš kā necēlās, tā necēlās. Visi par to bija ļoti sapīkuši, bet pavisam vairāk paša ķēniņa dēls. ,Viņam vēl tai pašā dienā vajadzēja notikt aiz jūras pie savas līgavas, otras zemes princeses. Ja viņš tur laikā nenobrauc, ķēniņa meita izietu pie cita. Ķēniņa dēls solīja nezin ko tam maksāt, kas viņu pārvestu pāri, pat visu savu tēva valsti, ja tikai tiktu laikā pie līgavas. Mūsu kapteinis apsolījās šo aizvest. Princis priecīgs iekāpa kuģi, kapteinis nu pataisīja pirmo mezglu, sacēlās tāds ceļa vējš. ka kuģis zibeņa ātrumā aizšāvās pār jūru projām. Jau otrā rītā princis ieraudzīja savas līgavas tēva pili. Princis tikko vēl laikā nonāca pilī — viņa izredzēto patlaban kā gribēja salaulāt ar citu. Tagad nu viss vēl izgāja labi, un princis pēc kāzām tur palika par ķēniņu. Kapteinis brauca atpakaļ uz savu nopelnīto valsti. Braucot viņš domāja: „Kam man valsts vajag? Kas man nekait manā kuģī? Bet apskatīties gan jau apskatīšos, kā tur dzīvo.“

Viņš nobrauca pie vecā ķēniņa un arī tam izstāstīja savu nodomu, ka negribot viņa valsti par prinča aizvešanu — tik jauka dzīve nevienam ķēniņam nevarot būt kā viņam kuģī. Vecais ķēniņš viņu uzaicināja, lai taču viņš kādu laiciņu paciemojoties. Kapteinis palika no iesākuma tikai uz kādām dienām, bet pēc vairs nemaz negribēja braukt projām. Vecajam ķēniņam bija skaista meita, un tā viņam ļoti patika.

Kādā dienā atbrauca princesei precinieki: kāds valdinieks turpat no jūras salas precēja šo. Bet princese bija ieskatījusies kapteinī un atteica preciniekiem. Tie nelikās būt par to visai apvainoti un lūdza veco ķēniņu, lai ļaujoi viņiem nakti pārgulēt turpat pilī. Vecais ķēniņš to labprāt atļāva un vēl labi preciniekus pacienāja. Bet otrā rītā tos vairs pilī neatrada. Viņi bija aizbēguši un nozaguši arī princesi. Vecais ķēniņš no bēdām nezināja, ko darīt. Viņš skaidri zināja. ka no salas valdītāja nagiem nekad vairs savu meitu atpakaļ neatdabūs. Salai visapkārt bija lielr klinšu kalni un ūdeni daudz slepenu klinšu, tā ka pie sulas nemaz nevarēja piebraukt. Bet kapteinis nezaudēja dūšu. Viņš paņēma savus ļaudis līdzi un brauca uz salas pusi. Tikko viņš salai tuvojās, salenieku kuģi nāca viņam visi l>retī. Kapteinis turpat jūrā izmeta savam kuģim enkurus, un tad, līdzkā ienaidnieku kuģi piebraukuši līdz aizām nn slepenajām klintīm, kapteinis atraisīja abus mezglus. Acumirklī sacēlās briesmīga vētra: viļņi trakoja, bangas šķēlās, ienaidnieku kuģu masti krakšķēja, ļaudis vaimanāja. Ari kapteiņa paša kuģi jūra pie enkura svaidīja kā rieksta čaumalu šurpu turpu. Pēc brīža kapteinis atraisīja trešo mezglu, un nu viss apklusa, viļņi nostājās — bija redzamas ūkai vēl salauztās kuģu sienas un visādas kuģu lietas. Dzīvi palikuši bija tikai salas valdnieks un nozagtā ķēniņa princese. Kapteinis tūliņ devās ar saviem ļaudīm malā, atņēma salas valdniekam princesi, nodūra viņu pašu un tad brauca ar princesi atpakaļ uz mājām. Drīzi vien izrīkoja varenas kāzas — kapteinis un princese precējās. Pēc kāzām kapteinis palicis par ķēniņu, bet reizēm vēl arī pabraucis pa jūru. Savu vēja auklu ar trim mezgliem tas tad ikreizes ņēmis līdzi.

15.    Brīnuma mālderis.

Vienam tēvam bija dēls. Tāpēc ka tēvs bija nabags, viņam to jau it maziņu vajadzēja nodot pie saimnieka par aitu ganu. Bet šis nevarēja aitas noganīt. Ik dienas tam pazuda viena aita, par ko saimnieks to katru reizi gauži pēra. Vienreiz saimnieks noteica, ja vēl pazaudēšot kādu aitu, tad viņu tā sitīšot, ka tikmaz dzīvs palikšot. Bet otrā dienā pēc tam viņam bija pazudušas trīs aitas uz. reižu. Gans nu gāja tās brēkdams meklēt. Te uzreiz piestājās vecs vīriņš un jautā zēnam: „Kādēļ tu raudi un esi gauži noskumis ?"

Puika nu visu izstāstīja, kā viņam noticis. Vecītis apmie-

rinādams iedeva puikam stabulīti, kuru pūšot tāpat skanēju, it kā desmit muzikanti spēlētu. Pēc tam vecītis pazuda.

Pa mežu maldīdamies, dēls iznāca jūrmalā. Uzkāpis uz kādas augstas klints, viņš tur sāka stabulēt. Otrā rītā viņš redz lielu kuģi pa jūru peldam, un tas brauc taisni uz to vietu malā, kur zēns stabulē. Kapteinis uzņem viņu uz kuģa un aizved uz pilsētu, kur pašam jābrauc. Šinī pilsētā puika spēlēja ar savu stabuli un drīzi kļuva par labāko muzikantu. Pēcāk tās zemes ķēniņš rīkoja kāzas. Uz kāzām meklēja vislabākos muzikantus, arī mūsu puika ir starp tiem. Puika spēlē vislabāk, viņa jaukās stabules skaņas izspiež pat ķēniņam asaras no acīm.

Ķēniņam bija liels jauks dārzs ar visādiem zvēriem. I ai dārzā bija arī viena skaista zaļa būdiņa, kurā paskatījies puika ierauga daiļu princesi gauži raudam. Viņam sirds iežēlojās par to, bet nu laiks bija atkal spēlēt, tāpēc šis steidzās pie sava darba. Ķēniņš ļoti brīnījās par viņa spēlēšanu. Kad kāzas beidzās, ķēniņš aizmaksāja muzikantiem, bet puika maksu neņēma, lūgdams jmr algu daiļo princesi. Ķēniņš atbild: „Labi, es likšu diviem kuģiem jūrā braukt. Ja tas viens kuģis, uz kura es būšu, otru kuģi ar princesi noķers, tad jūs abi būsit mani vergi.“

Ķēniņa kuģis bija smags, bet puikas kuģis viegls peldēšanā. Puika, nekā nezinādams par kompasu, brauc tikai, lai var izmukt, un tāpēc nomaldās. Otrā rītā viņi ierauga lielu pilsētu, grib tai piebraukt klāt, bet grūti to izdarīt. Pilsētas ķēniņa sulainis brauc šiem pretī ar laivu, gribēdams palīdzēt, un pazīst to princesi par sava ķēniņa meitu. Tai laivā bija koka bluķis un zobens. Sulainis nu prasa muzikantam: „Vai tu gribi, lai tev kaklu nocērt jeb jūrā iemet?“

Šis teica, lai labāk uz kāda dēļa piesien un jūrā iemet. I ā arī notiku. Puika, uz dēļa peldēdams, nokļūst kādā salā. Atmiņai tam princese bija iedevusi savu mutslauci, kurā bi ju viņas vārds ierakstīts.

Puikam salā piestājās vecs vīriņš un iedeva lādīti ar visvisādām skaistām krāsām. Kad ar to kastīti piesita pie sienas, kādu vien krāsu vēlējās, tādu tūlīt arī dabūja. Vecītis iedeva viņam arī vienu nūju, kad ar to uzsita uz ūdens, tad varēja staigāt pa ūdens virsu. Tā nu puika aizgāja atkal uz to pašu pilsētu, kur bija viņa princese, un sadzirdēja, kn princesei būšot kāzas ar ķēniņa sulaini, kas šo esot izglābis.

Bet ķēniņš gribēja priekš kāzām savas istabas izkrāsot un meklēja pēc māldera. Nu puika uzdevās par mālderi un salīga darbā. Viņš pieņem vēl trīs zeļļus klāt un sāk strādāt. Kad puika uzzināja, ka ķēniņš drīz nāks skatīties, kā darbs veikls, gāja ar savu krāsu lādīti pirmajā istabā, kur izgleznoja uz sienas to pilsētu, kur ķēniņam kāzās spēlēja. Otrā istabā viņš izkrāsoja, kā licis kuģi taisīt un braucis ar princesi pa jūru. Trešajā istabā uzgleznoja skatu, kā viņš ar princesi piebrauc tās tēva pilsētai un kā sulainis viņu izsviež no laivas jūrā. Un tā katrā istabā citādāk. Kad nu visas istabas bija izkrāsotas, atbrauca ķēniņš ar princesi pārskatīt darbu. Ķēniņam gauži patika tās istabas, bet princese, visu apskatījusi un mālderi ieraudzījusi, gauži nosarka. Ķēniņš tomēr nekā nemanīja, par ko viņa tā nosarkusi.

Kāzu dienā arī mālderi lūdza pie galda. Ēzdams viņš izvilka no kabatas to mutslauci, ko princese bija viņam iedevusi. Princese, to apskatījusi, sacīja viesiem: „Man pazuda atslēga, un es liku nokalt jaunu. Bet nu es atradu atkal veco atslēgu. Kuru nu lai es paturu?“

Tad iesaucās princeses līgavainis, ka vecā atslēga gan labāka.

Princese atbildēja: „Tu esi sev nāvi parakstījis.“ Un nu viņa visu izstāstīja ķēniņam. Ķēniņš lika iebāzt to sulaini ar naglām izsistā mucā un laist mucu no augsta kalna zemē. Bet avju gans dabūja princesi par sievu un dzīvo vēl šodien it laimīgi, ja nav miruši.

3. Vārda brīnumspēks

.

16. Brīnuma vārds.

Kāds jauns cilvēks gīijis pa pasauli ceļot. Kādu vakaru viņš uzgājis mežā mazu būdiņu. Būdiņa bijusi tukša, tikai liela kaste bijusi tanī. Jauneklis bijis izsalcis un tādēļ cerējis kaut ko kastē atrast. Attaisījis kasti, bet tur bijusi otra kaste, im tajā atkal. Beidzamā kaste bijusi pavisam maza, un tanī bijis mazs papīrītis. Raksts uz papīrīša bijis tā izdzisis, ka ceļotājs varējis izlasīt tikai vienu vārdu: „kalps“. Līdzko šo vārdu izlasījis, te kāda balss prasījusi: „Ko vēlaties?“

Ceļotājs sacījis, ka šis vēloties galdu pilnu ar ēdieniem. Tūliņ arī tā noticis. Pēc ēšanas ceļotājs domājis: ja jau noslēpumainais kalps varot dot galdu ar visādiem ēdieniem, tad viņš varot sagādāt arī gultu. Nu jauneklis atkal lasījis: „Kalps!“

Uzreiz kalps jautājis: „Ko vēlaties?“

Šis vēloties mīkstu gultu. Vēlēšanās tūlīt piepildījusies. Otrā rītā ceļotājs lasījis atkal: „Kalps!“

„Ko vēlaties?“ balss vaicājusi.

Ceļotājs atbildējis, ka šis vēloties pili pie tuvākā ķēniņa pils, bet daudz lepnāku un skaistāku nekā ķēniņam. Tā arī noticis. Ķēniņa pilij pretī radusies viena cita pils, vēl lepnāka un skaistāka. Ķēniņam nepaticis, ka viņa pilij pretī

sveša pils un vēl lepnāka. Ķēniņš pieteicis jaunajam ķēniņam karu. Vecajam ķēniņam sanācis liels pulks karaspēka, bet jaunajam ķēniņam bijis kādas trīs reizes vairāk. To redzēdams, vecais ķēniņš teicis: ko nu šie karošot, labāk izlīgšot ar labu. Abi atlaiduši kara pulkus un noslēguši mieru.

Ķēniņam bijusi skaista meita, bet neviens neuzdrīkstējies viņu bildināt. Kādu dienu ceļotājs saucis kalpu. Kalps atsaucies. Ceļotājs tam licis atnest no ķēniņa pils ķēniņa meitu ar visu gultu, bet tikai tā, ka lai viņa nepamostos. Otrā rītā kungs licis kalpam ķēniņa meitu nogādāt atpakaļ. Nu ceļotājs gājis pie ķēniņa meitu bildināt. Ķēniņš bijis ļoti laipns un meitu apsolījis. Sarīkotas lepnas kāzas. Pēc kāzām jaunais ķēniņš ar sievu dzīvojis tīri laimīgi, bet te kādā dienā kalps ieradies pie kunga un sacījis: „Visu šo laiku esmu tev kalpojis. Visas tavas vēlēšanās esmu tev izpildījis, bet tagad es gribu arī no tevis mazumiņu lūgt. “

Puisis prasījis, ko tad šis vēloties. Kalps teicis, ka vēlolies to papīrīti atpakaļ dabūt, kas bijis kastē. Ak tā. Jā, jā, lai ņemot vien atpakaļ to papīrīti. Kalps paņēmis.

Naktī ceļotājs pamodies un jutis briesmīgu aukstumu. Brīnījies, kā pilī varot tā salt. Arī ķēniņiene pamodusies un brīnījušies, kā pilī tā varot salt. Kad aususi gaisma, abi ieraudzījuši, ka neguļ pilī, bet vecā meža būdiņā. Tad ceļotājs teicis ķēniņienei: „Ej tu pie saviem vecākiem, jo tu esi ieradusi lepni dzīvot, bet es palikšu pie sava.“

Un tā viņi abi aizgājuši katrs savā vecajā dzīve.

16.    Lasīt māka.

Zons reiz iet pa mežu. satiek vienu kungu, tas vaicā: ..Vai māki lasīt?“

Zēns atteic: „Māku gan!'1

Kungs kaut ko pa degunu noņurd un vaicas talak: ..Vai pa vāciski arī proti?“

”Nēr

„Nu, pa krieviski?“

„Pa krieviski gan,“ atbild zēns.

„Ai, tad tu arī esi no svētuļiem!“ atsaka kungs un aizit-i. Zēns nodomā: ko tas lai nozīmē? un skrien ar riņķi pa mēžu šim priekšā. Šis atkal vaicā: „Vai māki lasīt?“

„Nē, nekā nemāku!“

„Kādas valodas proti?“ „Latviešu valodu vien, citas ne\ ienas.“

„Vai negribi pie manis par strādnieku nākt? Viss tav6 darb» būs vienīgi grāmatas tīrīt un sargāt.“

Zēns mierā, iet kungam līdza un tīra tur grāmatas. Bet viņam iegribējās izdibināt, kas jele grāmatās rakstīts. Sāka šķirstīt un 11u tikai atskārta, kas kungs par putnu tāds ir. Grāmatās bija visvisādi burvju vārdi, rakstīti vācu valodā. Zēns, kaut cik pa vāciski prazdams, ņēmās grāmatas mācīties un palika par lielu burvi.

Katru vasaru tur mēdza atbraukt viens balts kungs visu iedzīvi pārlūkot, runādams tikai krieviski. Tas sacīja zēnam: „Māc tikai projām no šejienes, citādi tev nāve!“

Reiz zēns noklausījās, ka velns (viņa kungs) pa vāciski saka citiem velniem: „Rītvakar sanāksit visi, tad mizosim manu strādnieku, kamēr par suni paliks. Man tikai bailes, ka viņš nemāk pa krieviski un ka labais gars nav viņu pamācījis, lai mūk projām.“

Zēns to noklausās, pārvēršas ar burvības vārdiem par stirnu un projām. Drīz pēc tam velns, to zināt dabūjis, palika par kvekšķi, dzinās pakaļ un gandrīz, gandrīz viņu jau noķēra. Tad zēns palika par bezdelīgu, velns par vanagu. Bezdelīga nolaidās zemē, palika par peli, — iespruka počās, bet velns par čūsku šim pakaļ. Zēns izmuka no počām, palika par svēteli, aprija čūsku.

Nu zēns palika par cilvēku uu nogāja pie ķēniņa. Sargs nemaz negribēja pilī ielaist. Bet šis tādam tikai piduku parādīja, tūlīt sargs palika par akmeni. Iegāja pilī — pie ķēniņa patlaban sērš svešs ķēniņš, un tas sāks par šo zoboties. Bet zēns tikai galvu vien pakratīja, tūdaļ visi mati palikuši par čūskām. Svešais ķēniņš bailēs paslēpās aiz sava lielā vairoga. Beidzot ķēniņš aicināja zēnu pie sevis un lika uzmeklēt savas trīs velna zagtās meitas, sacīdams: „Ja atradīsi, dabūsi jaunāko par sievu!“

Zēns izdibināja, kur viņas ir, kā tās meklējamas, tad izlēja no svina lielu vāli un aizgāja. (Viņš sev piebūra lielu -spēku.) Gāja, gāja — nogāja pie vecākās māsas. Ieiet pilī, šī ēd azaidu ar savu vīru, trejgalvi. Tas tūlīt pieceļas, noved zēnu pie karsta poda un saka: „Lec te iekšā!“

Zēns aibild: „Rādi jele, kā te ielēkt!“

Velns nostājās podam pie pašas malas, pacēla vienu kāju, sacīja: „Lūk, tā!“

Bet zēns kā dos ar savu vāli pa muguru, velns šļaukš! podā iekšā.

Zēns iet tālāk, noiet uz vidējās māsas pili, ieiet tur, viņas vīrs, piecgalvju velns, guļ. Zēnam netīkas aizmigušu nosist, pamodināja to. Šis uzlēca, paķēra dunci un metās zēnam virsū; bet zēns iztrieca dūci velnam no rokām un sadeva tā pa sāniem, ka piecas ribas bija pušu.

Nu zēns steidzas pie jaunākās māsas. Tā bija pati mājā un sacīja: „Kam tu te nāci? Pārkulsies deviņgalvju velns, tas tevi zemē ietrieks.“

Zēns paslēpās aizkrāsni, pārnāk deviņgalvis ierūkdamies: ,.Kas te par svešu smaku?“ un ies aizkrāsni. Bet zēns šim pretim. Palaimējās zēnam pirmajam iesist, velns līdz ceļiem iegāja zemē. Nu viņš sita zēnam — tas pāri par ceļiem iegrima. Zēns šita otrreiz, velns iegrima līdz vēderam; sita velns otrreiz, zēns līdz nabai zemē. Tagad zēns saņēma beidzamos spēkus un kā deva velnam, tas iegrima pāri krū~

tīm. Nevarēja velns vairs zēnam iesist. Šis nu mudīgi izrāpās no zemes, sita vēlreiz velnam un ietrieca to gluži zemē.

Tad zēns aizveda visas trīs ķēniņa meitas pie ķēniņa, apprecēja jaunāko, uzcēla skaistu pili un dzīvoja mierā. Tikai šad tad viņš izpriecādamies pārbrauc izvizināties.

17.   Kalns, augot atveries!

Reiz dzīvoja divi zemnieki: viens bagāts, otrs nabags. Nabaga zemnieks gāja dažreiz pie bagātā maizes lūgties, tas arī viņam šad un tad kā i/.smiedums utmeta drusku maizes.

Reiz nabaga zemnieks aizbrauca ar ragaviņām uz mežu žagaru cirst. Viņš redz, ka pa mežu iet divpadsmit vīri, pieiet pie viena kalna un saka: „Kalns, augot atveries!“ Kalns tūlīt atvērās, visi divpadsmit iegāja tur iekšā un atkal sacīja: „Kalns, augot aizveries!“

Kādu laiku palikuši kalnā, vīri atkal iznāca no turienes un norunāja savā starpā: „Vakarā, kad paliks tumšs, pārnāksim atkal mājā!“

Zemnieks domā: „Kas gan tur tai kalnā ir? Iešu paskatīties.“

Viņš pieiet pie kalna un saka: „Kalns, augot atveries!“ Kalns atveras, zemnieks ieiet — redz: galds pilns gaļas, medus, maizes un alus. Labi paēdis, zemnieks sāk apskatīt istabas. Viņš iet, iet un atrod pēdīgi vienu kambari pilnu zelta naudas. Viņš novilka savas bikses, aizsēja lielu galus, piebēra ar naudu un pārnesa mājā. Otrā rītā viņš atkal aiziet uz mežu un pārnes lielu nastu naudas. Tāpat arī trešajā dienā. Nu viņš grib saskaitīt, cik viņš naudas pārnesis. Skaita, skaita — nemaz izskaitīt. Viņš nu aiziet uz bagāto kaimiņu sieku palūgt. Bagātais zemnieks brīnās: „Gribētu zināt, ko gan viņš mērīs — viņam jau nekā nav!“

Sieka stūrī viņš ielipināja piķi. Nabaga zemnieks atnes sieku un sāk mērīt savu naudu. Izmērījis naudu, viņš aiznes atkal sieku, bet nemaz nemana, ka tur stūrī pielipis viens zelta gabals. Ieraudzījis zella gabalu, bagātais zemnieks prasa nabagam: „Kur tu to dabūji?“

No iesākuma nabaga zemnieks gan liedzās, bet pēdīgi tomēr atzinās un izstāstīja itin visu, kā viņš to naudu dabūjis. Otrā dienā nu arī bagātais zemnieks iet uz mežu pēc naudas. Viņš aizjūdz ratos divus zirgus, paņem līdzi maisus un aizbrauc uz norādīto kalnu. Viņš ieiet kalnā, krietni paēd un padzeras, pieber maisus pilnus ar naudu un grib braukt uz māju. Bet kalns ir atkal aizvēries, un viņš, ēzdams un naudu bērdams, ir aizmirsis, kas jāsaka, lai kalns atkal atvērtos. Domā šā, domā tā — nevar neko sadomāt. Tai laikā pārnāk laupītāji mājā, ierauga bagātnieku savā kalnā un tūlīt nosit to bez kādas žēlastības. Viņi aiziet vēl uz bagātnieka māju un nodedzina arī to.

Bet nabaga zemnieks ir tagad liels bagātnieks, uzceļ sev skaistu māju un dzīvo laimīgi.

Vēlāk kungs abu zemnieku mājas izpostījis un tai vietā ietaisījis savu muižu.

18.     Zivs palīgs.

Vienam tēvam bijuši trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Kādā dienā kaimiņi ielūguši tēvu un abus gudros dēlus talkā sienu vest. Arī muļķītis gribējis līdzi iet, bet tēvs un abi brāļi neatļāvuši, teikdami, lai labāk šiem izvārot putru ko ēst, kad atnākšot mājā. Muļķītis arī paklausījis. Tēvs un gudrie dēli aizbraukuši siena talkā. Muļķītis aizgājis uz ezeru putrai ūdeni smelt, bet, tiklīdz kā iebāzis spaini āliņģī, iesmēlusies spainī koši zaļa līdaciņa. Muļķītis palicis ļoti priecīgs un teicis: „Nu būs labs virums; izvārīšu un tad pamielošu tēvu un brāļus.“

Bet līdaka sākusi runāt, lūgusies gaužām, lai šo jel at

stājot dzīvu; tad viss, ko šis vēlēšoties, būšot piepildīties, lai tikai sakot: „Ar līdakas palīgu!“

Muļķītis palaidis līdaku vaļā. Nogājis mājā, uzsējis ragavām ilksis, iesēdies ragavās un sacījis: „Ar līdakas palīgu ragavas lai iet!“

Aizbraucis līdz siena kaudzei, piekrāvis vezumu, uzsēdies uz vezuma un braucis atpakaļ. Ķēniņa meita viņam braukusi pretī; redzēdama, ka ragavas iet bez zirga, viņa pasmējusies, par ko muļķītis sadusmojies un teicis: „Ar līdakas palīgu, kaut šai meitai būtu bērns!“

Un tiešām ķēniņa meitai piedzimis bērns. Princesei mājā nobraucot, visi ļoti brīnījušies, ka viņai bērns. Bērns jau bijis 3 gadus vecs. Ķēniņš ļoti vēlējies zināt, kurš ir bērna tēvs. Zīlnieki devuši padomu saaicināt visus pavalstniekus, iedot bērnam ābolu, un kuram pavalstniekam bērns došot ābolu, tas būšot viņa tēvs.

Ķēniņš saaicinājis visus pavalstniekus, izsolījis lielu bagātību tam, kam bērns ābolu iedos. Arī muļķītis aizgājis uz pili un iesēdies kaktā aiz durvīm; bērns ar ābolu izgājis visiem cauri, bet nevienam tā nedevis; pēdīgi uzgājis muļķīti un tam iedevis ābolu. Ķēniņš, redzēdams, kāds bērnam tēvs, neizpildījis sava solījuma, bet pavēlējis ielikt muļķīti un savu meitu tukšā mucā un ielaist jūrā. Ķēniņa meita, jūrā ielaista, sākusi gauži raudāt, turpretī muļķītis izturējies gluži mierīgi. Pēdīgi muļķītis iejautājies: „Tu gan varbūt gribētu savu tēvu redzēt?“

Princese atbildējusi: „Laikam gan sava tēva nemūžam vairs neredzēšu.“

Muļķītis sacījis: „Ar līdakas palīgu, lai še ir viena sala un uz tās salas grezna pils!“

Un tiešām jūrā izcēlusies sala un uz salas grezna pils. AI>i uzkāpuši salā un apmetušies pilī. Ķēniņš otrā rītā ieraudzījis netālu jūrā pili, licis taisīt tiltu uz pili; bet ko l>,i dienu uztaisījuši, tas pa nakti ticis noplēsts. Te muļķītis

vienu vakaru teicis: ,.Ar līdakas palīgu, lai pa nakti ir uztaisīts tilts ar zelta margām!“

Otrā rītā ķēniņš redz, ka starp viņa pili un salu ir uzcelts ļoti grezns tilts ar zelta margām. Brīnīdamies viņš iet uz salu un, pilī iegājis, atrod savu meitu un muļķīti. Nu visi bijuši ļoti laimīgi.

.

IV. Brīnuma priekšmeti

.

20. Brīnuma lakatiņš.

Dzīvoja nabaga vecītis vecā istabiņā. Reiz sacēlās ļoti liels vējš un norāva istabiņai jumtu. Nabaga vecītis bēdājas, bēdājas, bet te sadomā: „Iešu pie paša Vēja žēloties.“

Viyš nu iet, iet veselu dienu, pienāk nakts, viņš ieiet lielā mežā un uziet tur mazu mājiņu. Tad viņš ieiet tai mājiņā un prasa saimniekam: „Vai tu nezini, kur Vējš dzīvo?“

Saimnieks atbild: „Es pats jau esmu Vējš.“

„Es atnācu pie tevis žēloties.“

„Par ko?“

„Vējš norāva manai istabai jumtu, un tagad nezinu, kā lai dzīvoju.“

„Nedusmojies neko! Man tikai netīšām aizķērās viens spārns. Es par to došu tev vienu lakatiņa. Kad tu izplētīsi to lakatiņu un noliksi to uz galda vai zemē, tad tur būs visādi ēdieni un dzērieni virsū. Tā tu varēsi dzīvot bez bēdām“

Vecītis saņem lakatiņu, pateicas Vējam par dāvanu un ui/.iet. Pārnācis mājā, viņš ēdina un dzirdina visus savus radus un draugus. Padzirdēja kungs par brīnuma lakatiņu, aizsūta savus ļaudis un liek atņemt vecītim lakatiņu.

Vecītis iet atkal uz Vēju un sūdzas: „Kungs man atņēma lakatiņu. Vai tu man vēl ko nevarētu dot?“

Vējš atbild: „Tagad es tev došu vienu stabulīti. Kad tu to pūtīsi, tad kungs tev atdos lakatiņu.“

Vecītis pārnāk mājā ar stabulīti, un kā pūš, tā visi sāk dancot. Arī kungs dabū dzirdēt par brīnuma stabulīti un aizsūta savus ļaudis, lai atņem vecītim to pūšamo. Vecītis tikai nu sāk pūst savu stabulīti, un kunga ļaudīm gribot negribot ir jādanco. Tie nekā nevar izdarīt. Kungs nu paliek dusmīgs un nosūta uz vecīti vēl daudz vairāk ļaužu, bet tiem tāpat jādanco.

Kungs negrib ticēt ļaužu runām un aizbrauc pats ar savu sievu pie vecīša. Tas tikai pūš savu stabulīti, un kungs ar sievu danco, tikmēr danco, kamēr krīt gar zemi un lūdzas vecīti, lai vairs nepūš.

Vecītis prasa: „Vai atdosi manu lakatiņu?“

Kungs kliedz: „Atdošu, atdošu!“

Tā nu vecītis dabūja savu lakatiņu un dzīvo laimīgs.

19.     Sērdieņa stabule.

Kādam puisēnam nomiris vienā nedēļā tēvs un otrā nedēļā māte. Sērdienītis katru dienu gājis uz kapsētu un raudājis gaužas asaras. Vienu dienu māte iznākusi no kapa un iedevusi puisēnam trīs stabulītes, sacīdama: „Kuš, kuš, bērniņ, še tev stabulītes. Ja pirmo papūtīsi, tad nebūs vairs jāraud; ja otru papūtīsi, tad būs jāsmejas; ja trešo papūtīsi, tad diesi un lēksi.“

Puisēns tūlīt papūš pirmo stabulīti. Tā skanējusi tik jauki, tik mīlīgi, ka asaras tūdaļ nožuvušas. Nu papūtis otru stabulīti. Tā skanējusi tik jautri, tik patīkami, ka gribot negribot bijis jāsmejas. Beidzot papūtis ir trešo stabulīti. Tā skanējusi tik jocīgi, tik burvīgi, ka gribot negribot bijis jāsāk lēkāt. Pat putniņi un lopiņi lēkājuši līdzi.

Tā nu puisēns no tas dienas varējis bēdas ar siabulišit pūšanu remdēties.

Reiz puisēns izgājis ar savām stabulītēm ganos. Lopiņi nevīžojuši lāgā ēst: likušies gulēt. Bet puisēns domājis: „Vai nepieēdušus gan mājās dzīšu? Pag, pag, papūtīšu trešo stabulīti, gan tad. visi sacelsies.“

Un tā arī bijis. Līdzko uzpūtis, tūlīt visi kājās un nu lēkuši, lēkuši. Pūtējam lopiņu lēcieni patikuši; viņš nerimis vis pūst, bet ļāvis, lai labi izlecas. Bet tajā pašā brīdī ķēniņam, no medībām atpakaļ griežoties, gadījies jāt tur garām. Viņš brīnījies, kas tās par jocīgām skaņām, kas tie par trakiem lopiem. Piejājis klāt, nu tu brīnumi: zirgs arī sāk lēkt, un pašam tā pati nelaime: nemaz nosēdēt vairs uz zirga, kā kājas cilājas. Bet ilgi puisēns nemocījis ķēniņu; viņš apstājies pūst. Nu ķēniņš, zināms, tūlīt prasījis, kur tādu stabulīti dabūjis. Puisēns neliedzies, izstāstījis visu no gala; cik stabulīšu no mātes dabūjis un kāds katrai stabulītei spēks. Ķēniņš licis uzpūst pirmo stabulīti un ilgi ilgi uzklausījies mīlīgās skaņas; licis uzpūst otru stabulīti un ilgi ilgi izsmējies par jautrajām skaņām. Bet kad puisēns taisījies trešo stabulīti pūst, tad ķēniņš smējies: „Nepūt, nepūt, citādi man atkal, vecam vīram, jālec! Labāk dzirdi, ko teikšu, nāc man līdzi uz pili! Tev jāizdara ar savu trešo stabulīti tas, ko es viņnedēļ ar savu karaspēku nevarēju izdarīt. Klausies, aizviņnedēļ kaimiņa ķēniņš nozaga manu vienīgo meitu. Es gāju ar karaspēku atņemt, bet viņam lielāks karaspēks, nevarēju. Aizej tu pie kaimiņa ķēniņa ar savām stabulītēm un liec viņam tik ilgi lēkt, kamēr apsolās manu bērnu atdot.“ Labi, puisēns ar mieru.

Trešajā dienā stabulnieks bijis pie kaimiņa ķēniņa klāt. Ķēniņš sēdējis pie viena loga, un aizvestā ķēniņa meita raudājusi pie otra loga. Puisēns uzpūtis pirmo stabulīti. Ķēniņš klausījies nodurtu galvu, un ķēniņa meita tūlīt apstājusies raudāt. Puisēns uzpūtis otru stabulīti. Ķēniņš sācis smieties pilnu rīkli; bet ķēniņa meita savās bēdās kaunējusies smieties; tā labāk ai/klājusi acis un aizsteigusies dārzā. Puisēns uzpūtis trešo stabulīti, ķēniņš sācis lēkt. Un nu lēcis un lēcis, kamēr elsis nejēgdams un sācis lūgties, lai apstājoties. Bet puisēns atteicis: „Ja atdosi nozagto ķēniņa meitu, tad tikai apstāšos.“

„To nevaru, to nevaru!“ ķēniņš elsdams atbildējis.

„Ja nevari, tad pūtīšu!“ puisēns atcirtis un pūtis no jauna.

Sācis atkal lūgties; bet puisēns nepielaidies neparko. Beidzot, kad nemaz vairs nejaudājis lēkt, tad iesaucies: „Ņem meitu un steidzies projām!“

Labi, puisēns paņēmis meitu un aizgājis.

Bet līdzko labu gabalu pagājuši, ķēniņš ar karaspēku pakaļ. Meita bijusies ļoti, bet puisēns atteicis: „Ko tu bēdā? Lai tikai nāk, gan viņi visi izlēksies.“

Un tā arī bijis. Panākuši gan, bet, tikko puisēna trešā slabulīte atskanējusi, viss karaspēks lēkājis vienā mukā. To redzēdams, kaimiņu ķēniņš atmetis ar roku un apsolījies, ka nebūšot vairs dzīties pakaļ.

Trešajā dienā puisēns ar ķēniņa meitu pārnākuši atpakaļ. Vecais ķēniņš apkampis puisēnu un teicis: „Vai neteicu, ka tu iespēsi ar stabulīti vaii’āk nekā es ar saviem karavīriem? Par pateicību tagad pieņemu tevi dēla kārtā. Vēlāk, kad miršu, tad vari manu valsti ņemt un precēt manu vienīgo meitu.“

20.     Brīnuma gredzens.

Vienam tēvam bijis dēls, vārdā Ļēpausis. Vienreiz tēvs iedevis Ļēpausim naudu nopirkt pilsētā maizi. Ļēpausis, caur mežu iedams, ieraudzījis vīru, kas sitis suni. Ļēpausim suņa bijis žēl, viņš to nopircis. Bet mājā māte nejauki Ļēpausi rājusi: neesot pašiem ko ēst — vēl vedot liekēžus mājā!

Otrā dienā lēvs atkal iedevis naudu maizi pirkt. Bet Ļēpausis saticis mežā vīru, kas sitis kaķi. Viņš atpircis kaķi un atkal pārvedis mājā. Māte vēl dusmīgāka.

Trešā dienā tēvs atkal iedevis naudu maizi pirkt. Bet Ļēpausis mežā saticis vīru, kas sitis čūsku. Viņš atpircis Čūsku un nesis mājā. Uz ceļa čūska izspļāvusi gredzentiņu, teikdama: „Uzmauc gredzenu pirkstā, tad viss notiks, ko vien vēlies, bet mani tu laid vaļā!“

Ļēpausis palaidis čūsku, pagrozījis gredzenu un vēlējies: „Kaut mājā visi galdi būtu pilni ar gardākajiem ēdieniem un dzērieniem!“

Viss tā noticis, un māte ar tēvu nevarējuši izbrīnīties, kā tas gadījies. Drīzi arī Ļēpausis pārradies, pagrozījis gredzenu un vēl vairāk iepriecinājis vecākus; viņš vēlējies: „Kaut būdiņas vietā gadītos tāda pils no tīra zelta un dimanta!“

Tūliņ pils gadījusies. No tās dienas Ļēpausis ar vecākiem dzīvojis brīnum labi.

Bet vienreiz Ļēpauša kungs nācis no muižas apprasīties, kur viņš tādu pili ņēmis. Tā un tā — Ļēpausis izstāstījis, pie kam vēl lielījies, ka esot pārāks par pašu kungu, varot ar ķēniņiem mērīties, un vai nevarot kungs tādēļ savu meitu viņam par sievu atdot. Kungs domājis tā: „Kas tādā dimanta pilī manai meitai nekaitēs! Viņas pirmais brūtgāns aizkūlies svešumā un diezin, vai maz kādreiz vairs pārnāk — labāki būs, spiedīšu pie Ļēpauša aiziet.“

Kungs pārgājis mājās un piespiedis meitu Ļēpausi precēt. Labi — meita gājusi ar, bet prāts tai bijis pie pirmā brūtgānā.

Ne ilgi pēc kāzām Ļēpauša sieva nodabūjusi brīnuma gredzenu savos nagos. Tūliņ vēlējusies: „Kaut es būtu ar visu šo dimanta pili pie sava pirmā brūtgānā; bet Ļēpausis — kaut tas būtu iemūrēts uz augsta mūra viņpus šīs vielas, ezera vidū, ka galva vien tik ārā!“

Acumirklī viss iā gadījies. Vecāki nu miiuši atkal savā būdiņa, bet suns ar kaķi nesuši katru dienu Ļēpausim barību klāt: suns aiznesis, un kaķis, pa mūri rāpdamies, uznesis dabūto barību augšā. Cits jau neviens nevarējis mūra augšieni sasniegt. Beidzot suns ar kaķi taču apnikuši šo kopt; norunājuši labāk gredzenu uzmeklēt, lai tiktu no mokām vaļā. Nu meklējuši abi divi ilgu laiku pa puspasauli. Beidzot uzgājuši to vietu, kur Ļēpauša sieva piemitusi. Pa dienu uzņēmusi labi suni un kaķi; bet pa nakti izdzinusi laukā. Tomēr vienu vakaru kaķis dabūjis pa kāju apakšu atpakaļ atsprukt istabā un paslēpties apakš Ļēpauša sievas g-ultas. Gulēt iedama, Ļēpauša sieva noglabājusi gredzenu mutē, kaķis to redzējis. Līdzko nu aizmigusi, kaķis glaudījis ar pēdu šai lūpas. Beidzot no kaķa pēdas iegājusi viena spalviņa mutē. lo pa miegam šī spļāvusi laukā, bet ar to arī izspļāvusi gredzenu.

Kaķis paķēris gredzenu un sācis ņaudēt. Šī atmodusies, pavērusi durvis un saukusi: „Skic! laukā skic!“

Kaķis izskrējis pie suņa, un nu pa abiem nesuši gredzenu Ļēpausim. Bijuši jau gandrīz pie mūra klāt, te abi nesēji sākuši ķildoties: viens gribējis nest, otrs gribējis. Ķildā gredzens izsprucis no mutes un iekritis ezerā.

Nekā darīt — peldējuši atpakaļ un staigājuši noskumuši. Otrā nedēļā sunim ar kaķi iegadījies gar kāzu namu iet. Laukā bijuši izsviesti: kauli, zivs ķidas, kas nekas, kā jau, kur dzīrās. Suns sācis grauzt kaulus, kaķis atkal ķidas ēst. Un, ko domāt — šinīs ķidās kaķis uzgājis savu gredzenu. Nu bijuši priecīgi; tūliņ peldējuši pie Ļēpauša un neķildojušies vairs nemaz; drīzāk suns vēl uzņēmis kaķi uz muguras un stiepis caur ūdeni, tādēļ ka bijis labāks peldētājs. Kaķis uznesis gredzenu Ļēpausim. Šis uzmaucis gredzenu pirkstā, pagrozījis un vēlējies: „Kaut šis mūris sadruptu lupu lupās; kaut mana dimanta pils atnāktu turpat atpakaļ, kur bijusi!“

Acumirklī viss nolicis. Sieva lūgusies kā traka, lai Ļēpausis piedodot, esot pārskatījusies; pirmais brūtgāns, kā nu pali redzējusi, nemaz arī viņu tā negribējis, kā cerējusi. Viņa vairs nekad tā nedarīšot. Bet Ļēpausis nepiedevis vis, padzinis, lai iet prom. un dzīvojis laimīgi jo laimīgi ar vecākiem, ar suni un kaķi.

21.     Soma, atveries!

Reiz nabaga vīrs lika pagalmā uz galda miltus kaltēt. Te uzreiz sacēlās liels vējš un izputināja visus miltus pa pagalmu. Viņš nu sadusmojās uz vēju un gribēja to uzmeklēt. Viņš gāja, gāja un satika ceļā vecīti un vaicāja tam: „Vai tu zini, kur Vējš dzīvo?“

„Zinu gan!“ saka vecītis. „Ej tikai tur pa to celiņu, kas ar eglītēm apaudzis, tur vienā alā dzīvo Vējš.“

Vīrs gāja uz to alu un ieraudzīja tur tādu lielu vīru ar lielām lūpām. Tas bija Vējš, kas vaicāja vīram: „Kādēļ tu nāci pie manis?“

„Tu man miltus izputināji. Atdod manus miltus!“

Vējš saka: „Ekur pie sienas vadzī stāv mana soma. Tu tikai pasaki: „Soma, atveries!“ Tad tev būs tur ēdieni un dzērieni.“

Tad vīrs aizgāja mežā, atsēdās uz celma un sacīju: „Soma, atveries!“

Soma tūliņ atvērās, un tur nu bija ēdieni un dzērieni. Viņš paēda, kā pienākas, un bija ļoti priecīgs. Nonācis mājā, viņš iegāja istabā un saka sievai: „Celies ēst!“

Sieva piecēlās, gāja pie galda, un vīrs tur uzlika savu somu, sacīdams: „Soma, atveries!“

Tūliņ arī bija pilns galds, abi atsēdās un sāka ēst un dzert.

Nabaga vīram bija bagāts brālis, kas bija ļoti skops un skaudīgs. Nabaga brālim viņš nekad nepalīdzēja. Nabaga brālim turpretī bija žēlīga sirds, un viņš tūliņ uzaicināja arī savu bagāto brāli uz ēdieniem un dzērieniem. Brālis sāka taujāt: „Kur tu to somu dabūji?“

Vīrs atbildēja: „Pie Vēja.“

„Kur tas Vējš atrodas?“

Vīrs nu arī šim visu izstāsta galu no gala. Brālis tūliņ dodas ceļā un nonāk pie Vēja. Vējš viņam vaicā: „Kādēļ tu še atnaci?“

Brālis atbild: „Kā tu manam brālim iedevi somu, lā dod man arī!“

„Tur jau ir vadzī pakārta, ņem tikai un saki: „Soma, atveries!“ tūliņ būs viss, kas vajadzīgs.“

Bagātais brālis pārnāca mājā, uzlika somu galdā un sauca: „Soma, atveries!“

No somas nu izskrēja divpadsmit vīri ar pletnēm un sāka viņu pērt. Tikmēr pēra, kamēr nosita.

22.     Burvju dzirnaviņas.

VecovS laikos bijuši divi brāļi: viens bagāts, otrs. gluži nabags. Bagātais nabadziņu ne acu galā neieredzējis. Reiz nabadzīgajam aptrūcis maizes — gribējis pirkt; bet ar ko> pirksi, ja nav ne graša pie dvēseles. Gājis pie bagātā lūgties. Bagātais, tikko šo ieraudzījis, izsviedis sapelējušu cūkas pleciņu pa logu un uzsaucis bargi: „Ko nāc! Še cūkas pleciņš, skrej uz elli to pārdot, tad dabūsi naudas.“

Nabadziņš patencinājis par to pašu un gājis uz elli raudādams. Te piestājies balts vīriņš: „Ko tu raudi?“

„Jā, brālis sūtīja mani uz elli šo pleciņu pārdot; bet kur tad tur pārdošu? Nezinu ne ceļa uz turieni.“

„Ej, ko nu par niekiem tik daudz bažīties! Blēņas! Labāk paklausies, ko tev teikšu: tur ellē viņi uz cūkas pleciņiem kā sadzelti, cik kāri, un ceļu atrast — tas tas mazākais. Redzi, ej tikai pa šo teku uz priekšu, tad ieiesi taisni pašā ellē. Bet ko tu ievēro: neprasi par to pleciņu naudu, prasi tās dzirnaviņas, kas kaktā nosviestas.“

Nabadzīgais brālis patencina un aiziet. Iet, iet — nav nemaz elle tik tuvu. Beidzot jā — būs gan elle; bet iekšā nevar tikt: lieli lieli vārti priekšā. Sāk klaudzināt. Iznāk velna kalps ar trim galvām: ko gribot?

„Āre, te man tāds cūkas pleciņš pārdodams.“

„Kas? Cūkas pleciņš? Tā laba lieta! Cik gribi?“

„Nu, ko tur daudz prasīšu! Atdod man tās dzirnaviņas,, kas tur kaktā nosviestas — pietiks.“

„Nē, nē, nē! — to nē! Prasi citu ko!“

„Man cita nekā nevajaga; ja tā ir, tad līkop!“

„Nē, nē, nē! — to nē!“ trijgalvis vēl pretojas: bet brālis, labi redzēdams, ka velna kalps laizās vien pēc pleciņa, nepielaižas neparko. Beidzot dos arī dzirnaviņas. Labi, abi izšķiras: velna kalps ar pleciņu ieskrien ellē, aizslēdz no iekšpuses lielos vārtus, un brālis ar dzirnaviņām steidzas atpakaļ. Te ceļā satiek atkal balto vīriņu.

„Nu, kas ir? Dabūji gan?“

„Dabūju, dabūju; bet ko ar tām iesākšu, to nezinu. Man jau nav ko malt.“

„Klausies, tā tu nerunā, iekām nezini. Tās dzirnaviņas pārlieku teicamas: ja arī diezin kas pietrūktos, ieteicies tikai, lai maļ, tūliņ griezīsies rūkdamas riņķī un birs visāda manta ārā. Bet apturamos vārdus, kurus tev iemācīšu, nesaki, no dieva puses, nevienam cilvēkam.“

Un baltais vīriņš izmācīja visādi, kas ar tām darāms, un tad pazuda.

Bet nabaga brālim tagad sākās laimīgas dienas: dzirnaviņas katru dienu piegādāja labākos ēdienus, sarausa visādas mantas un beidzot vēl iemala tik daudz zelta, ka varēja lepnu lepnu pili uzcelt.

Bagātais brālis, tiklīdz ierauga tādu zelta pili, skaidri nrprātā atskrien un nezin, ko darījis.

„Apžēlojies! Kur tu to sagrābi? Kā tad man nav tādas pils? Tu nu esi gan man labs brālis: kā es tevi mīlu, nemaz izteikt. Bet saki, kur to dabūji?“

Tā un tā — šis stāsta.

„Ak tad šīs dzirnaviņas varēja to! Ko, vai patiesi? Tadzi, brālīti, pārdod man savas dzirnaviņas; no dieva puses, pārdod! Neeimu ātrāk projām.“

„Jā, jā — labprāt. Man jau tagad mantas tā diezgan, raus tu nu atkal!“

To dzirdot, bagātais brālis pakampj dzirnaviņas un elsdams pūzdams uz mājām. Pārskrien, nevar ne atņemties — trīc no priekiem. Sieva brīnās, diezin, kas vīram par nelaimi, tā skriedams; bet šis tikai elš un rāda, un teic, un teic.

No rīta bagātais brālis iaisās ar vīriem pļavā. Saimniece grib mājās palikt: brokastā biezputru vārīt; bet šis ne: lai nākot tikai līdz uz pļavu, gan brokasta laikā pats pārskriešot un ar dzirnaviņām uz ātru roku biezputru samalšot. Labi, aiziet. Nāk brokasta laiks, saimnieks nosviež izkapti un poš mājā pēc biezputras. Sāk malt. Maļ, maļ, — visi podi jau pilni. Nu būtu diezgan, bet dzirnaviņas maļ ka maļ. Gan sauc: diezgan! diezgan! bet nelīdz: maļ ka maļ. Jau visa istaba biezputras pilna, bet vēl maļ ka maļ. Jau biezputra spiežas sētsvidū ārā, bet vēl maļ ka maļ. Nu. tīri pārbijies, rauj dzirnaviņas aiz vārtiem; bet nelīdz: biezputra krājas un krājas — drīz visas mājas pilnas. Ko nu, vai tie nav nagi? Beidzot kamps trakās dzirnavas un nesīs brālim atdot, lai liek, kur grib. Bet brālis tikai pasmejas par biezputras nelaimi; viņš klusītiņām pasaka apturamos vārdus: biezputras ne redzēt vairs.

Tā nu paliek. Te vienu reizi jūrnieki gaišā saules dienā ieraudzījuši kaut ko spīdam. Brīnumi — kas tas? Izkāpj no kuģiem un ies tīšām raudzīt. Aiziet: zelta pils — viscaur ar jumtu, ar visu no skaidra zelta. Kam tā piederot?

„Man pieder! Kam tad citam?“ brālis atbild.

Kur to esot ņēmis?

Tā un tā — no dzirnaviņām, šis izstāsta.

„Ak tā! tad no šīm nieka dzirnaviņām?“ tā jūrnieki tur nobrīnās un apskatās. Bet, būdami īsti blēži, naktī ņemas brālim nozagt dzirnaviņas. No rīta brālis meklē, vai traks palikdams, bet dzirnaviņu nav un nav. Jūrnieki tikmēr sen jau projām uz jūras un nu savā laimē paši nezin, ko liktu dzirnavām papriekšu malt. Bet kamēr citi tur izspriežas, viens — tāds joku gailis — iesauksies: „Papriekšu «āls jāmaj, sāls! Esam aizmirsuši sāli mājā.“

Nu labi, lai tad maļot to pašu sāli papriekšu. Maļ, maļ — jau tāda bļodele pilna — nu būtu diezgan, gribētu apturēt: bet nekā: neapstājas ne trakās.

„Kas tad tas?“ šie salec apkārt un raudzīs par visiem ar rokām noturēt, bet velti. Un nelīdzēja un nelīdzēja nekas: īsā brīdī kuģis bija pilns ar sāli un nogrima ar visiem jūrniekiem, ar visām dzirnaviņām. Bet dzirnaviņas jūras dibenā vēl mala un maļ vēl šodien. Un, re, tādēļ arī jūras ūdens tik aplam sāļš palicis.

23.     Burvju putns.

Kādā būdiņā dzīvoja nabags tēvs ar diviem dēliem. Viņiem nebijis ne zirga, ne citas mantas — pat malku tie nesus nesa no meža.

Turpat netālu dzīvoja ļoti bagāts vīrs, kas par šiem nabadziņiem visādi zobojās.

Reiz nabaga tēva dēli atkal gāja mežā malku meklēt. Mežā bija upīte. Jaunākais dēls noliecas pie upītes, lai padzertos. Te ierauga ūdenī divi zelta oliņas un tūliņ sniedzas tās ņemt. Bet cik grib ņemt, tik ūdens sakustas un oliņas pazūd. Nu gudro, kas tā par lietu — redz un nevar dabūt. Kamēr gudro, vecākais dēls paskatīsies uz augšu.

Ierauga kokā skaistu putnu perckli, un tur tās zelta oliņa® iekšā, ūdeni oliņas bija atspoguļojušās.

Nu tas viens uzkāpj kokā, izņem oliņas un nes mājā.

Bet bagātais, padzirdējis par zelta oliņām, tūliņ klāt un sola un pērk, lai maksā ko maksādams. Labi, pārdod par lielu naudu.

Te otrā (rešā dienā dēli atkal iet pēc malkas un atkal tai pašā vietā grib dzert. Kā pieliecas, ierauga dimanta oliņas ūdenī. Nu izņem tās no lizdas, pārnes mājās — ba gātais atkal klāt un sola un pērk, lai maksā ko maksādams. Labi, pārdod par vēl lielāku naudu.

Bet nu dēli nākamā naktī sataisās ir pašu putnu no lizdas izņemt. Aizgāja, noķēra, pārnesa mājā — rītā sāks putnu labi apskatīties un atron, ka uz viena putna spārna rakstīts: kas spārnus apēdīs, tas spļaus zeltu, un uz kakla atkal rakstīts: kas manu kaklu apēdīs, tas tiks par ķēniņu.

Bagātais, to padzirdējis, nu atskrēja elsdams: lai pārdodot putnu, lai pārdodot putnu. Šie nepārdod. Bet beidzot, kad nemaz no bagātā glābties, tie apsolās arī cepeti piesūtīt. Bagātais apmierinās un gaida savu cepeti. Bet dēli tev dos gan tā putna cepeti. — Noķēra zvirbuli, izcepa to un aizsūtīja bagātajam, paši turpretim apēdu īsto cepeti: viens putna galvu, otrs putna spārnus, un tad aizgāja pasaulē.

Ceļā tam brālim, kas putna galvu apēdis, pazūd cepure, un viņš iznāk no meža ar kailu galvu. Bet tās zemes ļaudis bija sastrīdējušies, ķēniņu vēlēdami. Beidzot bija nosprieduši celt to par savu ķēniņu, kas, neko nezinādams, nāks garām ar kailu galvu. Redzēdami nākam to brāli ar kailu galvu, ļaudis to tūliņ saņēma un iecēla par ķēniņu.

Bet otrs brālis gāja, gāja — satika labu labu vecīti, tas iedeva šim zirgu, zobenu un ballu sunīti. Nu viņš jāja, jāja — iejāja kādā pilsētā, kur ķēniņa vienīgā meita divpadsmitgalvu čūskai jāatdod. Ko 11u viņš? Viņš otrā dienā jau iepriekš aizjāj kalnā un gaida ķēniņa meitu. Pēc brīža kučieris atvedis gan un atdod čūskai, lai rij. Tā šis, to redzēdams, klūp ar zirgu, ar suni, ar zobenu čūskai virsū un nokauj to. Ķēniņa meita izglābta! Un šī nu tik priecīga, tik priecīga — tūliņ pārlauž savu gredzenu pa vidu un vienu pusi patur, otru atdod glābējam un norunā, ka pēc gada laika abi svinēšot kāzas. Labi, tā nu izšķiras. Kučieris paņem ķēniņa meitu, ved atkal dzīvu atpakaļ, bet šis izgriež čūskai mēles, pabāž zem akmens un tad salīgsi pie viena krodzinieka kalpot. Tas gads jānogaida — kur citur tālu ies?

Bet, mājā braucot, kučieris grasās ķēniņa meitu nomaitāt, ja neteikšot tēvam, ka viņš esot tas īstenais glābējs. Neko darīt — dzīvība dārga — apsolījusies tēvam melot.

Tā gads drīzi beidzies, un vienu dienu krodzinieks stāstīs savam puisim, ķēniņa meitas glābējam: „Vai neiesim paskatīties, kā ķēniņa kučieris, kas pērn ķēniņa meitu izglāba, šodien svin kāzas ar izglābto?“

Šis atsaka: „Ko es tur kājas lauzīšu neaicināts? Ja ķēniņš ar savu meitu atnāks man pakaļ, tad gan iešu.“

Krodzinieks nesapratis, bet dēls tūliņ iedod savam sunītim pārlauzto gredzenu, pārplēsto zīdautu un pieteic, lai aiznesot tos uz pili un ieliekot ķēniņa meitas klēpī. Sunītis aiznes — ķēniņa meita ar tēvu un ar. viltīgo brūtgānu krogā klāt: kur viņš brūtes pusgredzenu un puszīdautu ņēmis?

Tā un tā — šis izstāsta; bet kučieris tiepjas: „Tas nav tiesa, tas nav tiesa!“

Nu, ja nav tiesa, lai tad parādot čūskas mēles! Šis uzreiz bāls, bet dēls aizveda ķēniņu kalnā un parādīja visas divpadsmit mēles.

Tagad ķēniņš ticēja un atdeva dēlam savu meitu; bet villīgo kučieri nosodīja.

24.     Brīnuma priekšmeti.

Reiz biju divi ķēniņi: Taisnais un Viltīgais. Un gadījās, ka abi reizē sastapās cita ķēniņa pilī, kur bija aizgājuši ķēniņa meitu bildināt. Meitai gan labāki patika Taisnais; bet vecais ķēniņš nosacīja īsi: „Kurš jūs iespēsit ar dimanta āboliem meitu atpirkt, tam viņu atdošu!“

Nekā darīt — abi precinieki griezās nobēdājušies mājās. Taisnais gāja uz savu māju, te gadījās uz ceļa sirms vīriņš, vaicādams: „Dēls, kas nu par nelaimi? Kamdēļ pierē skumjas redzamas?“

„Kā neskumt? Gāju sievu precēt, bet sievastēvs prasa dimanta ābolus. Kur ņemšu šos dārgumus?“

„Nekas, dēls! Šoreiz tev izlīdzēšu. Še šis zelta gredzens; ja viņu paburzīsi pirkstā, tūliņ saskries gaisa gari un līdzēs tev dimanta ābolus uzmeklēt. Bet var gadīties, ka viņi tomēr neatrod, tādēļ še vēl šīs šķiltavas; ja pašķilsi, tūliņ saskries uguns gari un līdzēs tev ābolus uzmeklēt. Bet var gadīties, ka viņi tomēr neatrod, tādēļ še vēl šis mazais kausiņš. Pagrozi to kabatā, tūliņ saradīsies ūdens gari un palīdzēs dimanta ābolus uzmeklēt.“

Taisnais sirsnīgi patencina par tik lielām dāvanām un tūliņ iesāk ar zelta gredzenu darboties. Saskrien gaisa gari: ko pavēlot? Tā un tā — Taisnais izsaka. Nu gaisa gari izklīst pa malu malām un meklē un meklē cauru dienu; bet vakarā pārskrien atpakaļ ar tādām ziņām: „Izmeklējām gaisu krustiem un šķērsām, bet dimanta ābolu mūsu iecirknī nava.“

Otrā rītā Taisnais pasķīla šķiltavas; saskrēja uguns gari: ko pavēlot? Tā un tā — šis izsaka. Nu uguns gari izklīst pa malu malām un meklē un meklē cauru dienu; bet vakarā jmrronas bešā: „Izmeklējāmies krustiem un šķērsām, bet dimanta ābolu mūsu iecirknī nava.“

Trešā rītā Taisnais pagrozīja kabatā kausiņu; saskrēja ūdens gari: ko pavēlot? Tā un tu — šis izsaka. Nu ūdens gari izklīst pa ūdeņu ūdeņiem un meklē un meklē cauru dienu. Vakarā šie pārronas ar labākām ziņām: „Aiz upes ir kalns, un kalnā avots; tas avots mums vēstīja, ka kalna iekšienē zemes gari sargājot dimanta ābolus. Bet tev jā tiecas zemes garu valdības zīmi rokā dabūt, citādi tie ābolus neatdos. Šī valdības zīme, cik zinām, ir neliela mentnīle, kas kalnā aiz vārtiem glabājas.“

To dzirdēdams, Taisnais tūdaļ norāva svārkus un iesāka kalnā rakties pēc mentnītes. Raka, raka cauru dienu — vēl vārtus neuzraka. Nu rokās visu nakti un otrā dienā līdz pusdienai, tad uzraka vārtus, lielus platus vārtus, no vara kaldinātus, ar atslēgu durvīs. Vēl tikai atlikās gar slieksni atšķipelēt zemes, tad varēja slēgt atslēgu vaļām un atdabūt durvis; bet Taisnais domāja: „Esmu noguris pie beigām, nejaudu rokas vairs godīgi cilāt: mazliet ai pūtīšos.“

Viņš atsēdās pūsties; bet nogurušo acumirklī pārmāc» miegs.

Arī Viltīgais pa tām dienām bija meklējis un padomu atradis pie raganas. Tā mācījusi: „Ej aiz upes, tur kalna iekšienē āboli glabājas!“

Un tīri kā atburts: taisni tai brīdī, kur Taisnais atdusas, Viltīgais atlien pie kalna, ierauga vārtus atraktus un spožo gredzenu Taisnajam pirkstā. Viņš domā: „Tas varens gredzens! To slepeni nomaukšu līgavai dāvināt, tad iznāks pareizi: tēvam būs āboli, viņai būs gredzens.“

Viltīgais lēni lēni kā kaķis uz pirkstu galiem pielīda Taisnajam un nomauca gredzenu, ko vīriņš bija dāvinājis. Bet velkot gredzens drusku paberzējās, tūliņ gaisa gari klāt: ko pavēlot?

„Ko lai pavēlu? Es jau tikai gribēju dimanta ābolus meklēt!“

„Dimanta āboli ir tepat aiz vārtiem zemes garu apsardzībā. Ja atvērsi vārtus un paņemsi zemes garu valdība» zīmi, mazu mentnīti, tad gari ābolus atdos.“

Un tūliņ Viltīgais atkārpīja slieksni, atslēdza vārtus, atrada turpat aiz vārtiem mazo mentnīti un iesāka slaucīt mentnītei putekļus. Bet līdz tikai paberzēja mentnītes kātiņu, zemes gari klāt: ko pavēlot?

„Ko nu pavēlēšu? Gribēju dimanta ābolus!“

To teikušam, zemes gari ieklupa kalnā un iznesa veselu saini dimanta ābolu. Nu Viltīgais gavilēs steidzās pie līgavas, atdeva tēvam dimanta ābolus un līgavai dāvināja zelta gredzenu. Bet līgava neņēma gredzenu, tā atbild: „Ko palīdz man gredzeni, ja nemīlu tevi; lai Taisnais sniedz gredzenu, tad ņemšu pretim!“

Tomēr Viltīgais par tādu atbildi maz bēdāja, iegāja pie tēva un sacīja tā: „Ābolus atnesu, dod nu meitu!“

„Ņem! Kas tev liedz? Rītu dzersim kāzas!“

No rīta meita gan lūdzās tēvu, lai kāzas vēl pakavējot, bet nelīdzēja: Viltīgais tiepās, ka nevarot kavēties. To dziedēdama, meita nelūdzās vairs, bet klusītiņām izslīdēja pa mazajām durvīm un noslēpās mežā. Tikai pēc laba brīža tēvs ar Viltīgo apmanīja, ka nava vairs labi, bet bija par vēlu. Nu Viltīgais nolaidies staigāja mājā ar garu degunu. Bet ceļā tas gudroja, gudroja, kā tomēr vēl līdzams? Te piepeši tam iesitās zelta gredzens prāta. Un tūliņ paburzīja gredzenu, gaisa gari klāt: ko pavēlot?

„Meklējiet knaši, kur mana līgava nobēgusi!“

Gaisa gari izklīst un drīzi jo drīzi ar ziņu: „Tava līgava mežā rand gaužas asaras!“

„Ai, kur tad labi! Pārnesiet tūdaļ to manā pilī, es steigšos mājā sagaidīt.“

Un gaisa gari paņēma meitu viegli jo viegli uz rokām un pārnesa Viltīgā pilī. Viltīgais sagaidīja meitu smaidīdams, bet meita raud un raud, un nerunā ne vārda.

Bet Taisnais, kad atmodās, knaibīja nagus un žēlojās ļoti, ka gredzens nozagts un mentnīte ar āboliem paņemti. Viņš pašķīla šķiltavas un vaicāja uguns gariem, kas mentnīti ar āboliem ņēmis.

„Viltīgais!“ gari tam atbild. Nu pagrozīja kabatā kausiņu un vaicāja ūdens gariem, kas gredzenu zadzis. „Viltīgais!“ gari tam atbild.

„Eitat tad visi gari un meklējiet, kur Viltīgais ar gredzenu palicis!“

Gari izklīst un drīzi pārnāk ar tādām ziņām: ,,\iltīgais ar gredzenu un ar mentnīti mīt pie līgavas savā pilī. Mentnīte glabājas pils pagrabā un gredzens viņam pašam pirkstā.“

To dzirdot, Taisnajam iedegās sirds, un viņš tūdaļ steidzās līgavu pestīt. Noiet pie Viltīgā pils un gudro, kā līgavu atņemt. Beidzot iedomājās: liks vispirms ūdens gariem mentnīti no pagraba atnest, lai Viltīgais nespētu zemes garus palīgā saukt. Un ūdens gari, kamēr Viltīgais pie līgavas, izgrauza neredzot pagrabam pamatus un atnesa mentnīti. Nu Taisnais sūtīja visus trīs garus gredzenu atņemt, piesacīdams šitā: „Jūs, uguns gari, dedziniet Viltīgo zilās ugunīs, lai sāpes tam ronas; jūs, ūdens gari, dzēsiet liesmas ar ūdeni, lai Viltīgais ugunīs nesadegtu, un jūs, zemes gari, atkal tamēr mauciet tam gredzenu no pirksta.“

Labi, visi gari sāk strādāt. Bet Viltīgais, nedienas redzēdams, A'irpināja gredzenu un domāja liesmas ar gaisa gariem aizbaidīt; tomēr iznāca otrādi; jo gaisa gari gaisu pūta, jo liesmas trakāki liesmoja — nelīdzēja nekā, nomauca gredzenu.

Nu Taisnajam atkal visi gari bija rokā. Un, zināms, ko nu vairs gaidīs? Tūliņ pavirpina gredzenu un pavēl gaisa gariem atnest līgavu ar visu Viltīgo. Līgava, Taisno ieraudzījusi, no priekiem apķērās ap kaklu; bet Viltīgais stāvēja nodurtu galvu un domāja: „Nu jau gan Taisnais mani ēdīs!“

Bet Taisnais nedarīja nekā, tikai teica tos vārdus: „Viltīgs tu biji, nu tad nes arī viltnieka zīmi pie pieres!“

To sakot, ūdens gari tam ievilka zīmi pierē un uguns gari to iededzināja, lai neizdzistu ne mūžam.

Tad Taisnais paņēma līgavu, aizgāja pie tēva, nosvinēja kāzas un dzīvoja laimīgi.

25.     Vīrs, kas pārvēršas par putnu, briedi un zivi.

Aiz jūrām, aiz kalniem dzīvoja viens tēvs. Viņam bija trīs dēli: divi vecākie bija gudri, bet trešais, Jānis, bija pus muļķis. Tanī zemē, kur dzīvoja tēvs ar saviem dēliem, bija ļoti liels purvs, tā ka, lai apietu purvam apkārt, vajadzēja iet veselu mēnesi, bet, ja iet caur purvu, tad būtu jāiet tikai vienu nedēļu. Nu tēvs ar saviem dēliem sadomāja iztaisīt ceļu caur purvu, lai ļaudis varētu labi satikties. Darbs bija ļoti grūts, bet pēc kāda laika ceļš ar labiem tiltiem bija gatavs.

Tēvs, gribēdams zināt, ko par tādu darbu runā labi ļaudis, aizsūtīja pirmā kārtā zem vislielākā tilta vecāko dēlu. Bet tas bi ja ļoti gudrs, viņam negribējās veselu nakti sēdēt zem tilta, aizgāja uz šķūni, izgulējās un, tikko gaisma ausa. aizgāja uz māju un pateica, ka neesot nekā redzējis. Otrā naktī vidējais brālis izdarīja tāpat.

Trešo nakti vajadzēja iet jaunākajam brālim. Tas aizgāja uz tiltu un, lai neaizmigtu, skaitīja zvaigznes. Te iet pa tiltu kāds vecītis. Viņš teica: „Ka es zinātu, kas ir iztaisījis tik labu tiltu un izlabojis ceļu, tad es tam iedotu sieku zelta vai trīs labas lietas.“

Te izskrēja no tilta Jānis un pateica, ka tas ir viņš ar saviem brāļiem un tēvu, kas ceļu izlabojis un tiltu pataisījis. Vecītis jautāja viņam, ko viņš vēlas: vai sieku zelta, vai trīs labas lietas. Jānis izvēlējās trīs labas lietas. Vecītis iedeva viņam baloža spalvu, brieža sariņu un zivtiņas zvīniņu un pateica: ,,ja tu paņemsi mutē brieža saru, tad paliksi par briedi, ja paņemsi mutē baloža spalviņu, tad tiksi par balodi, un ja paņemsi mutē zivs zvīniņu, tad paliksi par zivi. Pārcilvēku var atkal tikt, izlaižot lielu no mutes.“

Un nu Jānis kā balodis, briedis un zivs atskrēja kāda pilī. Viņš ieraudzīja, ka visur plivinājās sēru karogi. Jānis iegāja kādā mājā apprasīties, kas še noticis. Viņam pastāstīja, ka pūķis esot ķēniņam nozadzis vienīgo meitu, un ja kāds par trim dienām viņu no pūķa atsvabināšot, tas varēšot viņu precēt. Un nu Jānis skrēja pa klaju lauku par briedi, pa kalniem un mežiem par balodi, pa jūru par zivtiņu un jau pēc neilga laika tika tai kalnā, kur dzīvoja pūķis. Uz kalna bija kapličiņa, pie iās sēdēja ķēniņa meita, jau notiesāta uz nāvi. Pūķa kalnā nebija. Jānis iegāja kapličiņā, un ķēniņa meita viņu uzskatīja ar bēdīgām acīm. Jānis pateica, ka viņš esot atnācis viņu no pūķa atpestīt. Bet ķēniņa meita brīnījās, kā viņš esot tik ātri atskrējis. Te Jānis nu viņai izstāstīja, kā pārnācis. Tad viņš sāka kapličiņu pamatīgi apskatīt. Un viņš atrada trīs pudelītes ar uzrakstiem: „Stipruma zāles“, „Pretuguns zāles“ un „Drošsirdības zāles“, un tad vēl papīriņu ar uzrakstu: „Trīs soļi pa labi, vienu soli uz priekšu un pussoļa atpakaļ četri pēdi dziļumā ir ierakts šķēps, piecdesmit pudu smags, ar ko vai pūķi nokaut.“

Nu Jānis izdzēra visas trīs pudelītes pēc kārtas un kļuva tik drošs un stiprs — kaut vai iet uz elli ar velniem cīnīties. Dabūjis šķēpu, viņš apsēdās kalnā uz akmens un sāka gaidīt pūķi. Te piepeši atskanēja kāds troksnis, un uz kalna nolai dās pūķis. No viņa divpadsmit galvām gāja uguns liesma. Ieraudzīdams jaunekli, viņš bargi noprasīja, kas tam še vajadzīgs, lai taisoties tūlīt projām. Bet jauneklis atbildes vietā pacēla šķēpu gaisā un sāka cīnīties. Pēc kāda laika pūķis bija nokauts. Visas divpadsmit galvas gulēja nocirstas. Jānis izņēma nazi un nogrieza visas divpadsmit mē-

Ies. Tad viņš piegāja pie ķēniņa meitas un pateica tai, ka tagad viņi var iet mājup.

Bet Jānis bija ļoti piekusis. Viņš nevarēja iet, bet apgulās uz kalna un tūlīt aizmiga. Te kāds blēdis, visu to redzēdams, gribēja dabūt ķēniņa meitu savās rokās. Viņš ar šķēpu nocirta Jānim galvu un aizveda ķēniņa meitu.

Viss jtiu būtu pagalam, ja pēkšņi negadījusies laime. Kalna tuvumā dzīvoja kāds vilks, liels pūķa ienaidnieks. Viņš visu to redzēja un bija ļoti dusmīgs, kad ieraudzīja nokauto Jāni. N11 viņš dabūja dzīvības un nāves ūdeni. Viņš paņēma un apslacīja Jāni vispirms ar nāves un tad ar dzīvības ūdeni, un nu Jānis atkal atdzīvojās. Vilks viņam visu izstāstīja un pateica, lai viņš ātrāk steidzas uz pili.

Nu atkal Jānis kā briedis, balodis un zivs ātri vien nokļuva pilī. Pilī jau vīkšas uz kāzām. Blēdis sēž ar ķēniņa meitu pie galda. Te Jānis pieiet un pateic, ka viņš esot tas glābējs. Viņš pārvērtās visos trijos veidos un parādīja arī no pūķa galvām izgrieztās divpadsmit mēles.

Nu visi redz, ka tas ir taisnība, un ķēniņš tūlīt blēdi noiiesāja uz nāvi. Tagad bija kāzas, ka neviens vēl tādu nebija redzējis.

Un tā vienmēr taisnība uzvar netaisnību.

26.  Zaldāts un trīs māsas.

Agrākos laikos, kā jau zināms, zemnieki kalpoja kungiem, kas darīja ar saviem ļaudīm, ko gribēja. Tā nu arī kāds kungs sagūstīja vienu jaunu puisi un nodeva to zaldātos. Puisim vajadzēja kalpot zaldātos veselus divdesmit piecus gadus. Vēl pēdējā dienā priekš atlaišanas zaldātam bija jāaiznes ziņa uz kādu tālāku vietu. Paņēmis savu plinti, zaldāts arī aiznes to ziņu un vakarā nāk mājā. Tā iedams, viņš redz, ka ceļa malā deg maza mājiņa. Viņš pieiet klāt un ierauga, ka mājiņā atrodas trīs skaistas meitas, kas lūdzas, lui šūs glābjot. Zaldātam ir žēlīga sirds, viņš arī metas ugunī iekšā, sagrābj jaunāko meitu un grib to nest laukā. Bet tai pašā brīdī meita paliek par lielu, garu tārpu un apiinas savam glābējam ap kaklu. Šis nu gan grib to tārpu noraut, bet nekā nevar. Atnāk pie sava virsnieka, tas arī nezina, ko darīt, un tikai sūta, lai iet uz māju, laiks jau esot nokalpots.

Nonācis mājas tuvumā, zaldāts apsien lakatiņu ap kaklu, lai neredzētu tur lielo melno tārpu. Ieiet viņš istabā, bet tēvs, māte, brāļi un māsa viņu vairs nepazīst. Nu šis stāsta, ka esot jau nokalpojis divdesmit pieci gadi zaldātos un nu esot atlaists mājās. Tagad visi ir ļoti priecīgi un liek māsai, lai gādā brālim par ēdieniem un dzērieniem. Kā nu brālis sāk ēst, tā viņam atraisās lakatiņš no kakla. Māsa, ieraudzījusi brālim ap kaklu melnu tārpu, sabīstas un izskrien kliegdama ārā. Brālim arī ir kauns un bailes, viņš negrib vairs mājā palikt un tūlīt aiziet atkal pasaulē. Visi ļaudis, kas tikai ierauga viņam tārpu kaklā, bēg no šā projām.

Tā apkārt staigādams, zaldāts nejauši bija atkal atnācis pie tās mājiņas, kur viņam tārps ap kaklu aptinies. Ieiet viņš iekšā un redz tur divas jaunavas sēdām. Kad nu šās viņu ierauga, tūlīt it priecīgi izsaucas: „Vesels, brālīt! Ilgi neesam tevi redzējušas.“

Zaldāts tikai skatās un brīnās, kas tās šim par māsām.

Šīs atkal runā tālāk: „Tas gan tev bija grūts darbs, ka tu mūsu māsiņu izglābi no nelaimes. Bet par to mēs tēv arī atmaksāsim.“

Nu tikai zaldāts arī saprata, kur bija nonācis. Abas jaunavas pienāca viņam klāt, noņēma no kakla melno tārpu, un tas tūlīt pārvērtās atkal par jaunu meitu. Paēdinājušas un padzirdījušas zaldātu, jaunavas viņam jautāja: „Vai tu nu vēlies tepat pie mums dzīvot jeb gribi atkal projām iet?“

Šis atbild, ka iešot projām.

„Labi!“ saka atkal tās meitas. „Tad mēs tev atnesīsim dāvanas.“

Pirmā atnes viņam zobenu un pamāca: „Kad tev uzbrūk ienaidnieki, tad izvelc šo zobenu no maksts un pacel gaisā. Tūlīt visi tavi ienaidnieki nokritīs pie zemes. Ja tu nolieksi zobena galu zemē, tad viss degs ar zaļu uguni. Bet kad tu zobenu iebāzīsi atkal makstī, tad viss paliks pa vecam.“ Otra jaunava viņam iedeva kreklu, sacīdama: „Kad tu uzvilksi šo kreklu mugurā, tad tevi neaizkars neviena lode.“ Trešā meita atnes šim vienu stabulīti un saka: „Kad tu papūtīsi šo stabulīti, tad atskries tāds zirgs, kas tevi nesīs pus pa gaisu. Tā nu tu ej atkal, varbūt mēs atkal satiksimies.“

Dāvanas saņēmis, zaldāts pateicas un iet atkal tālāk. Pēdīgi viņš nonāk cita ķēniņa valstī, kur jauna ķēniņa meita bija izlaidusi ziņu: kas jādams uzlēks pie viņas trešajā stāvā, to viņa ņems sev par vīru.

Zaldāts dabū to zināt, tūlīt papūš savu stabulīti, atskrien skaists zirgs ar visiem segliem. Zaldāts sēžas zirgam mugurā, uzlec jādams pie ķēniņa meitas, paņem viņas zelta gredzenu un nu aizjāj atkal projām. Ķēniņa meita nu gan meklē jātnieku, bet nevar nekur atrast. Beidzot tas arī ierodas, un nu nodzer kāzas. Kādu laiku bijušais zaldāts dzīvo ar ķēniņa meitu priecīgi un laimīgi, bet cilvēkam jau gadās arī dažreiz nelaime. Tai zemei uzbruka ienaidnieki, un vecais ķēniņš lika arī znotam iet karā. Ķēniņš salasa lielu karaspēku, bet znots tikai apvelk savu kreklu, apjož zobenu, paņem stabulīti un arī aiziet uz karalauku. Tad viņš papūš stabulīti, atskrien skaistais zirgs, un znots tūlīt jāj ienaidniekiem pretī. Oiras zemes ķēniņa dēls brūk tam tūlīt virsū ar savu karaspēku. Znots paceļ savu zobenu, un visi ienaidnieki nokrīt zemē. Tie nu gan vēl šauj, bet neviena lode neaizkar ķēniņa znotu. Šis nu uzprasa: „Vai būs miers?“ Ķēniņa dēls atbild: ,.Būs!“

Tā nu sadzer mieru. Znots iebāž savu zobenu makstī, un nu pieceļas arī ienaidnieka karaspēks un aiziet uz māju.

Kaimiņu ķēniņa dēls visu labi noskatījies, ko znots dara Tas arī jau agrāk bijis ar vecā ķēniņa meitu kaimiņos pu draugam, bet tikai neiedrošinājies jāt, kā princese bija izsludinājusi. Šis nu nosūta ķēniņa meitai garu vēstuli, kur tai pārmet, ka šās vīrs esot tikai vecs zaldāts un vienkāršs cilvēks. Ar stabulīti tas dabūjot savu skaisto zirgu, un ar savu zobenu tas nogāžot karaspēku gar zemi. Vajagot tikai dabūt tās divas lietas rokā, tad dabāšot apprecēties. Ķēniņa meitai arī patīk ķēniņa dēls labāk nekā zaldāts, un šī domā. kā lai dabū minētās lietas rokā. Viņa pasauc vienu kalēju un liek tam uzkalt gluži tādu pašu zobenu un stabulīti kā viņas vīram. Kalējs arī tos uzkal, un nu ķēniņa meita pārmij zobenus. Paņēmusi vīra zobenu un stabulīti, ķēniņ» meita aizsūta tās savam draugam, ķēniņa dēlam.

Dabājis abas šīs lietas, ķēniņa dēls uzbrūk atkal ar savu karaspēku kaimiņa zemei. Ķēniņa znots gan iet atkal ar savu karaspēku ienaidniekam pretī, bet ķēniņa dēlam tagad ir brīnuma zobens, un ar to šis nogāž visu znota karaspēku zemē. Gan ienaidnieka zaldāti arī šauj uz znotu, bet neviena lode viņu neaizkar.

Tagad ķēniņa dēls raksta ķēniņa meitai otru vēstuli, lai izzinot, kādēļ lodes neaizkarot znotu. Šī nu arī dabū to zināt, liek uzšūt otru kreklu, pārmaina to ar brīnuma kreklu un nosūta ķēniņa dēlam.

Tūlīt atkal iesākas karš, un ķēniņa znots iet ienaidniekam pretī, domādams, ka krekls jau šo pasargās no lodēm. Bet kā nu sāk ienaidnieks šaut, tā znots tūlīt krīt. Viņu atstāj uz karalauka, kur to zvēri un putni saplosa.

Tagad kaimiņu ķēniņa dēls nāk par precinieku un apprec ķēniņa meitu, zaldāta jauno atraitni.

Trīs māsas mazajā mājiņā gaida, ka zaldāts atnāktu kādreiz arī pie viņām. Reiz vecākā māsa redz tādu bēdīgu sapni, it kā zaldāts būtu kur nokuuts un viņa kauli gulētu uz lauka. Piecēlusies viņa iet tūlīt zaldātu meklēt un tikmēr meklē, kamēr atrod arī. Viņa salasa visus kaulus kopā, uzpūš tiem, un zaldāts pēc kāda brīža atdzīvojas. Tad viņa prasa: „Kas tev, brālīt, noticis?“

Tagad viņš visu saprot un izstāsta savu nelaimi arī jaunavai. Šī aicina viņu līdzi un aizved pie savām māsām. Kad nu viņš ir labi paēdis un atpūties, jaunavas atkal prasa: „Vai paliksi pie mums vai iesi vēl pasaulē?“

Šis aibild: „Labāk tomēr iešu.“

Māsas saka: „Še tev līdzi šis dūcītis. Kad tev tas būs kabatā, tad tu varēsi palikt par putnu vai arī peldēt, cik patīk, pa ūdeni.“

Tagad zaldāts ar savu dūcīti kabatā aiziet atkal uz sava bijušā sievastēva pili. Bijusī sieva viņu tomēr pazīst, un zaldāts mana, ka šai nav nekas labs prātā. Zaldāts pārvēršas par pīli un grib pārpeldēt pār upi. Jaunais ķēniņš paliek par suni un peld pīlei pakaļ. Bet kā suns piepeld tuvāk, tā pīle aizpeld arvien tālāk, kamēr suns zaudē spēkus un noslīkst. To redzēdama, pīle piepeld atkal pie krasta. N11 pati ķēniņa meiia paliek par lapsu un peld pakaļ, bet pīle arī lapsu ievilina upes vidū, kur viņa noslīkst. Tāpat notiek arī ar veco ķēniņu, kas pārvēršas par suni un peld pēc pīles.

Tagad bijušais zaldāts atgriežas pie trim jaunavām, apprec jaunāko māsu, pārbrauc savā valstī par ķēniņu un dzīvo laimīgi.

27.      Zaķu gans.

Viņos laikos bija puika ar ļoti lētu galvu. Vienreiz puika bija izmaucis, ganos iedams, tādu stabuli uz divpadsmit balsīm. Brīnum jauki skanējusi šī stabule, tā ka pašam nākuši brīnumi, kur tāda izdevusies. Nu pūtis, nu pūtis — beidzot iedomājies: „Kuš, kuš! Vai nevaretu savas aitas mācīt pēc stabules dancot?“

Un — ko domāt — tā puika sācis tikai iet aitu baram apkārt un stabulēt. Aitas klausījušās, klausījušās — uz vienu reizi jandāliņš gājis vaļām: visas lēkājušas vienā mukā. Vakarā pārdzinis mājā; tēvs māte puikam čuprā: kādēļ šodien aitas nemaz neesot pieganītas? Šis neko. Tai dienā pusgodam pārgājis bez pēriena.

liet otrā dienā, vadzi, puika nevar nociesties: stabulē, lai plīst, un aitas danco kā trakas. Pārdzen mājā, tēvs māte kājās: kas tā par bezkaunību — nevarēs aitas pieganīt! Lai tikai nu nākot šurp — bez mācības vairs nevarot pārlaist.

Neko darīt — kas pelnīts, jādabū. Bet trešajā dienā ganībās tas pats dievs: puika stabulē, un aitas lec. Tomēr nu izgāja zēnam nelabi: tēvs bija atnācis klusu apskatīties, kas ganībās īsti notiekas, un, līdz pamanījis, ka šis tur tīšām aitas dancina, tā stiba rokā un nu labi iebrīdinās. Bet zēns bija manīgāks, nelaidās vis stibai tik tuvu: labāk laida ļekas vaļām un aizbēga no tēva.

Bēga, bēga — beidzot atdūrās pret dziļu upi. Bet — laime ar tādam — bija ieraudzījis necik tālu no tās vietas mazu laiviņu. Ko nu gaidīt? — Tūliņ laiviņā iekšā un laiž pa straumi uz leju. Tomēr cik tālu taču brauksi? Bail, ka jūrā neiebrauc, tādēļ vienā vietā kāps labāk pie laika ārā. Izkāpj, izskatās: tukša vieta. Neko citu, ies uz priekšu. Iet tādu gabalu, satiek vilkaci, kam suns skrien pakaļ.

Tas suns bijis cilvēks, bet vilkacis viņu par suni nobūris. — Ātrumā zēns nemaz nezinājis: vai vilkacim ceļu griezt, vai ko darīt. Bet drīz apķēries un sācis stabulēt. Un tos priekus tagad! Vilkacim tūliņ bijis jālec tīri kā trakam. Bet cik ilgi lēksi? Pēc laba laika vilkacis atkritis augšpēdu, elsis un pūtis. Tagad suns pametis ar acīm, lai nelaižot vis tā vaļām; zēns sapratis to un tūliņ ņēmis vilkaci labi nomizot, ka nevarējis ne lēti uzcelties.

To redzēdams, suns no priekiem iesaucies: „Tad ta’ labi! Kup tikai nu man mugurā, aiznesīšu tevi pie ķēniņa. Ķēniņš lad tev prasīs, kādu amatu vēlies: vai zaķus ganīt vai par suni būt? Tu atbildi: zaķus gunīt! par tik un tik lielu samaksu!“

Labi — zēns kāpis sunim mugurā un aizjājis pie ķēniņa. Ķēniņš prasījis: kā labāk gribot, vai zaķus ganīt vai par suni būt?

„Gribu zaķus ganīt!“

„Nu, cik tad algas prasīsi?“

„Kas nu par algu? Dod man savu meitu par sievu, tad jau diezgan būs.“

Ķēniņš domājis: „Var jau arī solīt meitu, tikpat tu nenoganīsi.“

Tā salīguši. Suns vēlāk prasījis: „Nu, kā palika?“

„Tā un tā!“

„Tas labi! Tagad nogriez man kaklu, tad atradīsi svilpīti; ar to uzpūt, ja kāds tiektos tev zaķus atņemt, jo šis ķēniņš ir tas pats vilkacis, ko mežā mizoji.“

Zēns paklausījis, nogriezis sunim galvu. Un tos brīnumus! Apakš suņa galvas bijusi cilvēka galva, un aiz cilvēka galvas gadījies cilvēka rumpis. Turpat arī izkritusi maza svilpīte.

Otrā dienā ķēniņš izdzinis no krūmiem simtu zaķu, lai nu ganot! Bet zaķi nemaz mierā nostāvēt.

„Pag!“ zēns iesaucies un sācis pūst savu stabuli. Tūliņ zaķi sākuši lēkt un lēkt, salēkuši cauru dienu un nedabūjuši nekur aiztikt. Pret vakaru iznākusi ķēniņa meita, par nabadzi pārģērbusies, un kaulējusi vienu zaķi sev. Zēns izmeklējis labu zaķa veceni un atdevis nabadzei. Šī stiepusi uz mājām; bet, līdz pie vārtiem — zēns uzpūtis svilpīti: ta zaķis, kūliņus mezdams, atpakaļ.

Otrā dienā ķēniņš izdzinis no krūmiem divi simti zaķu;

iie tāpat klīduši. Bet zēns stabulējis, un zaķiem bijis jāsalec cauru dienu — nedabūjuši nekur aiztikt.

Pret vakaru ķēniņš pats iznācis vienu zaķi kaulēt. Zēns ātrāk nedevis, kamēr ķēniņš izdarījis kādu darbu, kas vīram ne pagalam neticis.

Ķēniņš par to sadusmojies un pakampis pats zaķi; bet zēns ar svilpīti iesvilpies — tūliņ zaķis atpakaļ! Nu ķēniņš gudrojis zēnam atriebties: licis trešajā dienā pilnu maisu ar valodu pierunāt. Bet zēns nemaz nesabijies, paņēmis maisu un .sācis savu dzīves gājumu stāstīt. Stāstījis, stāstījis — līdz nācis pret to vietu, kur bijis jāstāsta, kā ķēniņu (vilkaci) mežā mizojis, ķēniņš apturējis: viņš atdošot savu meitu par sievu, bet lai tikai tālāk vairs nestāstot, esot jau maiss pilns.

Labi! Kas zēnam, liela vajadzība? Nestāstījis arī, un tā dabūjis ķēniņa meitu par sievu un dzīvojis laimīgi.

28.     Avju gans par ķēniņu.

Viņos laikos vienam ķēniņam bijis tāds avju gans, kas mācējis tik jauki koklēt, ka pat putni salaidušies klausīties. Arī meža zvēri, izdzirdēdami viņa kokles skaņas, sanākuši jp ganāmo pulku, klausījušies un klausījušies, avis tie ne plēsuši, ne tramdījuši.

Reiz gadījās, ka paša ķēniņa meita iziet gar to meža līci pastaigāties, kur avju gans patlaban savus lopiņus gana. Ķēniņa meita, tuvāk pie līča nākdama, izdzird mīlīgās kokles skaņas. Viņa apstājas. Klausās vienreiz, klausās otrreiz — tīri sirds kūst, kas par skaņām! Beidzot iā pieiet klāt un saka: „Puisīt, divas lietas man tev jāsaka. Man patīk tavas kokles skaņas, un otra lieta: tu pats arī man patīc! Ne es šķiršos no tavām kokles skaņām, ne no tevis pasa.

Puisītis nu koklēja tik jauki, tik jauki, un meitiņa klausījās tik uzmanīgi, ka pat aizmirsa uz māju iet. Vecais ķēniņš izgaidījās vienu brīdi, otru brīdi, bet meita ne redzama, ne dzirdama. Viņš iet meklēt un atron savu bērnu pie avju gana.

„Ko tu te dari?“ vecais bargi uzprasa.

„Klausos, tētiņ, puisīša koklīti. Vai neredzi, ka pat putniņi salaidušies klausīties? Pavēli puisītim koklēt, un tu redzēsi, ka ir tev patiks klausīties. Tu, tētiņ, tad vairs arī nebrīnīsies, ka esmu apņēmusies nekad vairs ne no viņa paša, ne no viņa koklītes šķirties.1 '

Vecais ķēniņš, to dzirdēdams, ļialiek zils aiz dusmām. Viņš sagrābj meitu, pārved mājā, bet puisīti, koklētāju, pavēl mežā ievest un uz nāvi nosodīt.

Ķēniņa sulaiņi ieved avju ganu mežā, lai izpildītu, ko ķēniņš pavēlējis. Bet līdzko tie domā nevainīgam pieskarties, te mežs drūmīgi nošalc, un lai pašā brīdī zaļoksnis vīrs, zaļās drēbēs, uzsauc bendēm: „Manā daļā nevainīgos nesodīsit!“

Bet tā kā ķēniņa sulaiņi tūlīt negrib vis no avju gana ar labu atstāties, tad zaļais vīrs, savu roku paceldams, nosoda viņus pašus uz nāvi: turpretim avju gans, to redzēdama no prieka sagrābj savu kokli un nu koklē vēl skaļāk.

Otrā rītā itin agri ķēniņa meita patapusi steidzas uz niežu avju ganu meklēt. Viņai nav cerības, ka vēl dzīvu atradīs; bet, nonākušai pie meža līča, viņai bēdas izklīst, jo mežā atskan tās pašas kokles skaņas, kas vakar. Un re, avju gans iznāk vesels ķēniņa meitai pretim. Abi nu ilgi gudro, kā no ķēniņa bardzības izsargāties. Bet kamēr šie domā gudrot, vecais ķēniņš jau atkal meitai pakaļ. Un šoreiz vēl ar karaspēku. Kur nu slēpties? Ātrumā nabadziņi vairāk nevar nekā sadomāt kā tikai bēgt. Nu bēg, nu bēg. Šie paši pa priekšu, karaspēks pakaļ. Caur mežu gāja labi, bet otrā meža malā par nelaimi upe priekšā. Tagad bēgļiem būtu klājies nelabi, bet zaļais virs — kur gadījies, kur ne, — apsolās nabadziņiem palīdzēt. Viņš acumirklī uztaisa zaļu tiltu pār upi un pārved abus pāri. Ķēniņš ar karaspēku grib ari pār tiltu tikt, bet tilts nozūd priekš viņa acīm. Otrā malā zaļais vīrs saka avju ganam: „Neķīvējies ar ķēniņu, atdod viņam tagad savu līgaviņu, gan vēlāk pats tev meitu piesolīs. Pacieties ir tu, meitiņ, gan puisītis pārnāks un tevi apņems bez tēva ienaida.“

Labi. Avju gans tā paliek mierā. Viņš saka: „Klausies, ķēniņ, netiepšos, neķīvēsos! Še tev tava meita, gan vēlāk man ar labu atdosi!“

Avju gans nu aiziet uz citu pusi un salīgst pie cila ķēniņa kalpot. Otrā gadā šim ķēniņam izceļas karš ar kaimiņa ķēniņu. Avju gans arī aiziet līdzi karot. Bet mežā avju ganam piestājas tas pats zaļais vīrs, sacīdams: „Kur tu gribi karot ar savu zobiņu? Še tev mans zobins. iad apkarosi visu karaspēku viens pats.“

Avju gans paņem zaļā vīra zobiņu un aiztriec ienaidnieku viens pats. Ķēniņš no prieka nezina, ko darīt; viņš ieceļ senāko avju ganu par savu pēcnācēju, jo pašam nav ne dēla, nedz meitas. Bet kaimiņa ķēniņš vēl nevar norimt; viņš salasa divreiz tik lielu karaspēku un tad sūta, savu dēlu priekšgalā nolicis, pa otram lāgam ienīstajam ķēniņam virsū. Tagad vecajam ķēniņam tīri sirds trīc, jo ienaidnieka karavadonis, kaimiņa ķēniņa dēls, tāds milzis, ka bail. Pats liels kā siena kaudze un galva kā kails. Bet jaunākais ķēniņš tikai pasmejas, sacīdams: ,,lr kad viņš būtu tri ju kaudžu lielumā — viena maksa. Kad tam ar savu zobiņu cirtīšu, šķīstin šķīdīs."

To sacīdams, jaunais ķēniņš, senākais avju gaus, iziet ienaidniekam pretim. Milzis, pretinieku ieraudzījis, zaimodams bļauj: „Knēveli, vai ir dūša cirsties? Kausimies divi vien: ja es tevi pārvarēšu, tad tava zeme arī pārvarēta, ja mani pārvarēsi, tad vari manu zemi ņemt.“

Labi. Vecais ķēniņš, tādu valodu sadzirdējis, tīri saplok. Viņš nevar ne iedomāties, kā tādu milzi lai pārvar. Bet jaunais ķēniņš ilgi negaida: kā cērt, tā milzim katla galva nosi. Nu bija prieki bez gala: kaimiņa ķēniņš aizdzīts, un bez tam vēl jauna valsts klāt. Vecais ķēniņš tūlīt taisa dzīres un saaicina visus pavalstniekus, pasludinādams, ka jauno ķēniņu iecēlis ne vien par vecās valsts pēcnācēju, bet arī par to valsti, kuru pats ar savu roku uzvarējis un iemantojis, milzi nokaudams. Visi nu sadzīvoja zaļi trīs dieniņas, trīs naksniņas. Te trešajā dienā pret vakaru sāk jausmas izpausties, ka vecais kaimiņa ķēniņš, uzvarēto zemi atstādams, aizgājis citu zemi iekarot, uzbrukdams ķēniņam, kas otrpus upes dzīvojot. Jaunais ķēniņš, to dzirdēdams, uziet stāvus, sacīdams: „Paskatāmies tikai, vēl nepietika, ka dēlu un zemi pazaudējis, viņam vēl jākrīt manam nākamam sievastēvam virsū, lešu viņu ir no turienes aizdzīt un tad. mājā nākdams, pārvedīšu savu līgaviņu līdzi.“

To sacījis, viņš paķer zaļā vīra zobiņu un aizsteidzas. Aiziet tur: visa zeme trīc un dreb, jo ienaidniekam raganas dēls par vadoni. Ne io būšot nokaut, ne pārvarēt. Bet jaunais ķēniņš īsi pasaka: ,,Laidiet tikai mani klāt!“

Un tā arī bija: ne te līdzēja raganas dēli, ne citi velni, kur ar zaļā vīra zobiņu krāva, tur šķīda. Kad nu viss laimīgi izdevies, karš beidzies, ienaidnieks aizdzīts, tad ķēniņš ieaicina stipro karavīru pie sevis, prasīdams: „Saki, apžēlojies, saki, kas tāds esi? Esmu nodomājis savu meitu tev. sirdīgo karavīr, par sievu atdot. Tā mana vienīgā pateicība un atmaksa. Dārgākas mantas man nav.“

„Kas es esmu? Esmu tavs senākais avju gans!'“

„Tas nevar būt!“

„Nu, ja netici, tad pasauc savu meitu, gan tā mani pazīs.1 Meita atnāk, skatās, skatās, bet nemaz nevar iedomāties, ka tas varētu senākais avju gans būt.

„Nu. ja tā nepazīsti, tad — kur mana kokle?"

Senākais avju gans paķer savu kokli un sāk koklēt. To dzirdēdama, ķēniņa, meita vairāk neattop kā tikai iesaukties: „Tu esi tas pats! Vai, kā negribēju tevi tādās goda drēbēs vairs pazīt!“

Tad ķēniņš atdod savu meitu koklētājam par sievu un darina tādas kāzas, kādas nebija ne redzētas.

Kāzu rītā jaunais ķēniņš saka uz sievastēvu: „Nu. redzi, vai tev toreiz aiz upes neteicu, ka vēlāk man savu meitu ar labu atdosi.“

.

V. Teiksmainie stiprinieki

.

31.   Lāču Krišus.

Kāda saimnieka septiņas meitas reiz mežmalē grābušas sienu. Te piepeši izskrējis lācis un devies meitām virsū. Meitas visas nobijušās un sākušas bēgt. Lācis dzinies pakaļ, noķēris jaunāko un aiznesis savā alā. Lācis, redzēdams, ka noķertā meita ļoti skaista, to nesaplosījis vis, bet paturējis par sievu. Pēc kāda laika noķertajai meitai piedzimis dēls, cilvēks, kuru māte nosaukusi par Lāču Krišu. Dēls audzis brīnum ātri un pieņēmies spēkā un gudrībā.

Kādu dienu, kad lāča nebijis mājā, dēls teicis mātei, ka no alas jābēgot. Te viņam nemaz nepatīkot. Māte ari bijusi mierā ar dēla nodomu, bet bēdājusies, kā lai lielo akmeni atveļot no alas cauruma, kuru lācis katru reizi, projām iedams, aizvēlis alai priekšā. Krišus ar vienu spērienu aiztriecis akmeni sāņus, un nu tikai ņēmušies abi bēgt. Hei lācis dzinies bēgļiem pakaļ, noķēris abus, atvedis atpakaļ, ieslodzījis alā un aizvēlis divreiz tik smagu akmeni kā pirmāk alas caurumam priekšā. Citu dienu Lāču Krišus jau bijis tik stiprs, ka arī šito atgrūdis no durvīm, un nu sākusi ar māti atkal bēgt. Bet arī šoreiz tos lācis pamanījis, panācis, atvedis atpakaļ un ieslodzījis alā, aizveldams četri reizes smagāku akmeni priekša kā agrāko. Dienu vēlāk jau Lāču Krišum bijis iik daudz spēka pieaudzis, ka arī šo akmeni atgrūdis no cauruma un aizbēdzis ar māti uz viņas tēva mājām. An šoreiz lācis dzinies pakaļ, bet dēlu panācis tikai pie mātes tēva mājām. Dēls ieskrējis istabā, paķēris no sienas stopu, bultas un nošāvis lāci. Nu Lāču Krišus atstājis mati pie tēva un pats devies pasaulē. Viņš gājis, gājis, ieraud/ījis liela koka galotnē mazu vīriņu sēžam.

.,Kas tu tāds esi?“ Lāču Krišus prasījis mazajam vīram. „Esmu Kokugāzējs,“ vīriņš atteicis.

.,Nu, tad apgāz šos piecus ozolus, kad jau tik liels stiprinieks esi,*1 Lāču Krišus teicis.

Vīriņš kritis vienam ozolam klāt un sācis to gāzt. Gan ozols locījies, bet negāzies. Lāču Krišus kā kampis, apgāzis visus piecus ozolus uz rāviena. Kokugāzējs piedāvājies Lāču Krišum par draugu, un nu gājuši abi tālāk. Gājuši, gājuši tin ieraudzījuši augsta kalna galā mazu vīriņu. Bet vīriņi nebijis vis tik mazs, tikai tāds izskatījies, tādēļ ka stāvējis uz augsta kalna. Šim nu Lāču Krišus prasījis:

..Kas tu tāds esi par vīru?“

..Esmu Kalnu gāzējs!“ tas lepni atbildēja.

„Kalnugāzējs! Nu. tad apgāz šito kalnu, kad lielies tāds stiprinieks esam.“

Gan Kalnugāzējs pūlējies, bet kalns tikai mazu lietu kustējies. Nu Lāču Krišus ņēmis un smiedamies to apsviedis. Nu arī Kalnugāzējs piebiedrojies Lāču Krišum un Kokugāzējam, un visi trīs gājuši tālāk. Gājuši, gājuši, uzgājuši lielu mežu un meža mazu mājiņu; tanī viņi apmetušies dzīvot. Lāču Krišus un Kalnugāzējs gājuši medīt. Kokugāzēju atstājuši mājā, lai vāra putru. Kad bijis putru izvārījis, ienācis kāds vīriņš īkša lielumā un asi garu bārzdu. Tas, neko neskatīdamies, meties pie putras katla, sācis strēbi un izstrēbis visu. Gan Kokugāzējs to grūdis nost no katla, bet nevarējis vis veikt, jo mazais vīriņš cirtis Kokugāzējam krūtīs tā, ka tas iegājis ientertenteriem kaktā. Mazais vīriņš, izstrēbis putru, aizgājis projām. Tūdaļ arī pārnākuši abi medību biedri, Lāču Krišus ar Kalnugāzēju, bet tiem vajadzējis iet gulēt ar tukšu vēderu. Otrā dienā Lāču Krišus un Kokugāzējs gājuši medīt, putru vārīt palicis par Kokugāzēju stiprākais Kalnugāzējs. Bet arī tam tāpat izgājis kā Kokugāzējam. Trešo dienu palicis Lāču Krišus mājās. Arī šoreiz ienācis mazais garbārzdainais vīriņš un, Lāču Krišum ne aci neuzmetis, devies pie putras katla. Lāču Krišus to grūdis nost, bet šis tam ķēries krūtīs. Nu Lāču Krišus palicis dusmīgs, sakampis to, iznesis ārā, mežā, pārplēsis divžuburu ozolu un tur ielicis mazā vīriņa bārzdu. Bet šis pa nakti izrāvis ozolu ar visām saknēm un ielīdis ar visu ozolu bārzdā savā alā. Otrā rītā Lāču Krišus redzējis, ka mazais vīriņš pazudis ar visu ozolu, pasaucis abus biedrus, un sākuši viņu meklēt. Meklēdami uzgājuši zemē caurumu. Nu piesējuši lielam grozam garas virves un laiduši ar to Kokugāzēju caurumā. Nebijuši necik dziļi ielaiduši, kad Kokugāzējs iesācis bļaut, lai dziļāk nelaižot, jo viņam briesmīgi salstot. Nu kāpis grozā Kalnugāzējs. To ielaiduši drusku dziļāk, bet tas sācis kliegt, ka šim esot ļoti karsts. Taisnību sakot, ne pirmajam bijis salti, nc otram karsti, bet tik«> abiem bijis bail dziļāk laisties. Beidzot Lāču Krišus kāpis grozā un nolaidies alas dibenā. Tur ieraudzījis vareni skaistu meitu, bet tā bijusi pieslēgta ar dzelžu ķēdēm pie 'ienas. Lāču Krišus, tik lielu skaistumu redzēdams, tīri vai apmulsis. Bet skaistā iesaukusies:

„Bēdz projām, bēdz! Kad pārnāks mans vīrs, tad viiis ievi saplēsīs gabalos!1 '

Nu Lāču Krišum radusies dūša, viņš izrāvis zobenu un saucis:

..Es nebīstos! Lai viņš nāk šurp!“

Pieslēgtā izstāstījusi, ka viņa esot ķēniņa meita un ļoti ilgojoties pēc saviem vecākiem, jo velns, viņas tagadējais

virs, viņu esot ar varu nolaupījis, un tādēļ būtu labi, ja Lāču Krišus velnu uzvarētu. To teikdama, viņa rādījuši Lāču Krišum divas mucas: ūdens mucu un spēka mucu, mācījusi, lai mucas pārmainot; spēka mucu lai ieveļot ūdens mucas vietā un atkal otrādi. Ja velns atnākot un viņi abi sākot kauties, tad, ja Lāču Krišus piekūstot, lai tikai dzerot no spēka mucas, tad velnu noveikšot. Velns, viltību nemanīdams, dzeršot no ūdens mucas un palikšot nestiprs kā bijis. Tikko meita bija beigusi stāstīt, te arī velns ienācis ar sešām galvām. Sarāvis degunu un ostīdams teicis:

-,Kas te par svešu smaku?“

Pie tam arī ieraudzījis Lāču Krišu un kritis viņam virsū. Bet Lāču Krišus to uzvarējis itin ātri. Drīz pēc tam ienācis otrs velns ar deviņām galvām. Arī tas tūdaļ sācis ar Lāču Krišu kauties. Deviņgalvis bijis daudz stiprāks kā sešgalvis. ilgi abi cīnījušies; te velnam sācis trūkt spēka. Ātri tas kritis pie ūdens mucas un sācis dzert, Lāču Krišus viltību nemanīdams. Lāču Krišus atkal dzēris no spēka mucas. Kad abi bijuši nodzērušies, tad Krišus bijis tik stiprs, ka nocirtis velnam visas deviņas galvas ar trim cirtieniem. Pēc kāda brīža Lāču Krišus dzirdējis, ka zeme sāk dunēt un trīcēt. Te arī ienācis pats vecais velns, pieslēgtās meitas vīrs, ar divpadsmit galvām. Svešu smaku saozdams un savus brāļus nokautus redzēdams, tas neganti saskaities un kritis Lāču Krišum virsū. Gan šis dūšīgi gainījies un vēcinājis savu zobenu, bet kuru galvu velnam nocirtis, tās vietā izaugusi tūdaļ jauna. Jau Lāču Krišum sākuši spēki gurt… viņš gribējis dabūt no spēka mucas dzert, bet velns viņam tik dikti uzmācies, ka nebijis laika. Te viņam iešāvies labs padoms prātā, vaicājis velnam:

„Vai tu saviem kalpiem arī ļauj pusdienā atpūsties?“ „Ļauju!“

..Nu, tad atpūtīsimies mēs arī!“

Arī velns jau bijis piekusis un bijis ar Lāču Krišus padomu mierā. Velns atpūzdamies dzēris no ūdens mucas. Lāču Krišus tamēr krietni sadzēries no spēka mucas. Nodzērušies, sākuši kauties no jauna. Nu bijis Lāču Krišus tik stiprs, ka nocirtis velnam sešas galvas uz pirmā cirtiena. Tās citas arī itin ātri nokapājis tā, ka jaunas nespējušas augi. Nu viņš atsvabinājis pieslēgto meitu. Tā, viņam pateikdamās, uzmaukusi pirkstā savu gredzenu un iedevusi mutes lakatiņu. Nu Lāču Krišus viņu iecēlis grozā un licis Kalnugāzējam un Kokugāzējam vilkt ārā. Šie, izvilkuši un ieraudzījuši skaisto meitu, nenolaiduši vairs grozu, bet paņēmuši skaistuli un aizbēguši. Nu Lāču Krišus ilgi maldījies pa pazemi. Maldīdamies ieraudzījis kādā kaktā mazo vīriņu, kas bijis paslēpies ar visu ozolu bārzdā un, šo ieraudzīdams, drebējis vien no bailēm. Lāču Krišus tam prasījis, lai pasaka ceļu, pa kuru ārā izkļūt, tad izņemšot tam ozolu no bārzdas. Tas nu rādījis divējas durvis un teicis, lai ejot pa labai rokai, tur būšot ala un pa to tikšot ārā. Krišus pavēris kreisās durvis, bet, redzēdams, ka tur briesmīga uguns kuras, gājis, kā vīriņš teicis, pa labi roki. Gājis, gājis, iznācis no tumšās alas netālu no kādas ķēniņa pils. Tur gājis iekšā, prasījis darba un salīdzis par grāvju racēju. Grāvjus viņš racis brīnum ātri, aplam lielus un dziļus, tā ka visi par viņa spēkiem brīnījušies. Pat ķēniņa meita iznākusi slaveno grāvju racēju apbrīnot. Lāču Krišus bijis aptinis pirkstu ar dāvāto lakatiņu, lai citi neieraudzītu dārgo gredzenu. Lāču Krišus, ķēniņa meitu redzēdams, pazinis to par to pašu, kuru reiz atsvabinājis no velna nagiem. Meita šā gan nepazinusi, bet pazinusi savu lakatiņu. Lakatiņu tā likusi atraisīt un nu ieraudzījusi arī savu gredzenu. Nu viņa vedusi Lāču Krišu uz pili pie tēva un stāstījusi, kas grāvju racējs esot par slavenu varoni. Vēlāk Lāču Krišus apprecējis ķēniņa meitu, un, kad vecais ķēniņš miris, tad šis palicis viņa valstij par valdinieku un dzīvojis ļoti laimīgi.

32.     Ķēves dēls.

Vienam tēvam bijuši trīs dēli. Tie nopirkuši vienu ķēvi. braukuši peļņā un palikuši dikti bagāii. Beidzot dēli ielaiduši ķēvi pagrabā, nolikuši priekšā daudz siena, āboliņa, ūdens un teikuši: „Lai nu ķēve atpūšas!“

Bet — brīnumi, tavi brīnumi! Pēc kāda laika ķēvei atradies dēls, pavisam varens dēls. Divdesmit gadi saturējusi dēlu pie sevis pagrabā un nemaz nelaidusi lauka. Taču vienreiz šis izkļuvis no pagraba un tūlīt prom pie kalēja: Lai nokaļot šim kūju, birkavi seši smagumā! Labi. Kalējs nokalis. Bet dēls nu sviedis kūju gaisā un pats paskrējis apakšā, kad kritusi zemē. Kūja uzkritusi uz galvas un sašķīdusi. Neko darīt — licis kalējam citu kūju kalt, bet šoreiz divpadesinit birkavi smagu. Nokalis, atkal sviedisgaisā, atkal paskrējis apakšā, bet divpadesmitnieee nelūzusi vis.

Tad dēls teicis kalējam: ja šis gribot, lai nākot līdzi. Kalējs labprāt. Gājuši, gājuši — satikuši Akmeņukalēju. DēL teicis: ja šis gribot, tad lai nākot šiem līdzi. Akmeņukalējslabprāt. Gājuši, gājuši — satikuši Lielūsi. Dēls teicis Lielusim: ja šis gribot, tad lai nākot šiem līdzi. Lielūsis labprāt. Gājuši, gājuši — piegājuši pie ļoti skaistas pilsētiņas. Iegājuši iekšā — pilsētiņā nebijis neviena cilvēka, bet visās mājās galdi apklāti dārgiem galdautiem, kaudzēm labiem ēdieniem un dzērieniem.

Paēduši, padzēruši — tie trīs vakarā iegājuši pils dārzā gulēt, bet Kalējam vajadzējis palikt pilī nomodā. ..Kas darāms, tas darāms,“ Kalējs domājis un stāvējis. Te uz reizi ap pusnakti ieskrējuši pa logu trīs balti gulbji, palikuši par ķēniņa meitām, klājušas galdus, likušas ēdienu un rīkojušās kā lielākās saimnieces. Bet, tikko neviļus ieraudzījušas Kalēju kaktā, tūliņ ņēmušas aiz ausīm, savelējušas pa muguru un izgrūdušas laukā. Rītā citi biedri pieceldamies ieraudzījuši šo tādu slimu un vaicājuši, kas šim noticis? Kalējs stāstījis, ka šim galva sāpot; bet neteicis citiem nekā par nakts notikumu.

Nu šie atkal visu cauru dienu dzīvojuši pa pili, un vakarā bijis jāpaliek Akmeņukalējam nomodā. Bet tam tāpat izgājis kā Kalējam. Trešo nakti bijis jāpaliek Lielūsin; nomodā. Bet ķēniņa meitas izpērušas Lielūsi un viņa garās ūsas palikušas apakš pils pakša. Lielūsis nu rāvies kā traks un izraustījis sev gandrīz visu ūsu. Rītā citi biedri vaicājuši, no kā šim tik retas ūsas palikušas? Šis izmelojies, ka pats īsa laika pēc esot izplūkājis. Tie divi biedri gan zinājuši, ka šis tīšām melo, bet dēlam neko nestāstījuši. Ceturto nakti bijis jāpaliek dēlam nomodā. Tas paņēmis savu birkavnieci un iegājis pilī. Ap pusnakti atkal gulbji ieskrējuši pa logu, palikuši par ķēniņa meitām un ņēmušas šo ciet. Bet dēls izstiepis kūju un sācis ar to ķēniņa meitas griezt riņķī. Šīs griezušās, griezušās — pēdīgi apskurbušas un ņēmušās lūgties, lai laižot vajā. Dēls palaidis tās divas, bet to trešo nelaidis.

Bet ķēniņš, kurš tās trīs meitas pilī sūtījis, velti izgaidījies trešo pārnākam. Pēdīgi, kad nevarējis sagaidīt, sadusmojies un sūtījis lielu karaspēku pakaļ. Tomēr dēls neatdevis vis karaspēkam meitu, viņš paķēris kūju un apsitis visus karavīrus, tikai vienu vienīgu nenositis, lai ķēniņam kāds ziņu aiznestu. Nu ķēniņš dikti sadusmojies un sūtījis vēl otru karaspēku, bet tam tāpat klājies. Tad ķēniņš vēl diktāk noskaities un atjājis pats dēlu pārmācīt. Viņš bijis ļoti stiprs — tas ķēniņš. Dēls, stipro ķēniņu redzēdamsiespraudis nazi šķīvī un sacījis uz saviem biedriem: „Kad es karošu, tad skatieties nazī uzmanīgi: ja asinis sāk skriet šķīvī, tad nāciet man palīgā.“

Ilgi nu abi kāvušies; te uz reizi pilns šķīvis pieskrējis asiņu. Biedri manījuši: labi nav! un skrējuši palīgā bet kamēr aizskrējuši, jau par vēlu: dēls bijis beigts.

Tomēr ķēve, dabūjusi zināt, ka šās dēls esot nokauts, atskrējusi, dabūjusi dzīvības zāļu un atdzīvinājusi šo.

Nu dēls samācījis meitu, lai aizejot pie ķēniņa par slimu un lai soloties mirt, ja neteikšot, kur ķēniņa dzīvība esot. Meita aizgājusi tik slima, tik slima un vienmēr vaicājusi, kur ķēniņam dzīvība. Ķēniņš gan negribējis teikt, bet kad meita taisījusies mirt, tad pateicis arī: viņa dzīvība esot vienā akmenī, un tai akmenī esot vilks, un tai vilkā lapsa, un tai lapsā esot zaķis, un tai zaķī esot pīle, un tai pīlē esot ola, un tai olā esot šā dzīvība.

Labi. Līdzko dēls to zināt dabūjis, tūlīt aizsteidzies pie akmens. Bet pie tā akmens bijis par sargu liels auns. Dēls sacījis aunam: ja auns to akmeni pārsitīšot, tad šis šam ragos ielikšot goda zīmi. Auns, priecīgs par goda zīmi, atskaitījis desmit soļu un licies ar ragiem akmenī, un tūlīt pamanījis jau drusku vilku. Vēl devis otru, trešu reizi akmenim, akmens izjucis, un dēls ar nazi pārgriezis vilku, lapsu, zaķi, bet pīle pasprukusi. Nu dzinies pakaļ un redzējis, ka pīle nolaidusi olu ezerā.

Dēls aunam uzlicis lupatu uz ragiem un teicis: .,Tā tava goda zīme!“

Auns par tādu goda zīmi lēkājis priecīgi.

Bet kamēr šis tur lēkājis, dēls steidzies uz ezeru un ieraudzījis krasta malā vērsi. Solījis vērsim arī goda zīmi, ja iespēšot ezeru izdzert.

Vērsis sācis dzert un izdzēris gandrīz vai visu ezera ūdeni. Bet tad sākuši nākt vēži no ezera dibena, lūgdamies, lai jele laižot ūdeni atpakaļ ezerā. Dēls teicis: ja šie šam iznesīšot to un to olu no ezera dibina, tad šis ūdeni laidīšot atpakaļ.

Vēži mierā, tūlīt iznesuši olu un atdevuši dēlam. Dēls licis vērsim ūdeni laist atpakaļ; un, līdz izlaidis — dabūjis apsolīto goda zīmi.

Bet tad dēls ar olu aizsteidzies uz pilsētiņu atpakaļ un sācis par jaunu ar ķēniņu kauties. Kāvušies, kāvušies — jau alkal dēlam sācis nelabi klāties; bet līdz tas arī noticis, tā sviedis ķēniņam ar olu krūtīs — ola saplīsusi, un ķēniņš nobeidzies.

Tagad dēls apprecējis meitu, kas viņam palīdzējusi, un palicis zemē par valdnieku.

33.      Zirņa dēls.

Kāds vīrs iedevis savai sievai zirnīti, un no zirnīša izaudzis liels vīrs. Ļaudis iesaukuši viņu par Zirniņa vīru.

Zirniņa vīrs aizgājis muižā darbu meklēt. Vagars salīdzis Zirniņa vīru tā: lai dzīvojot veselu gadu, tad došot tādu algu, cik spēšot pa muguru aiznest.

Labi. Zirniņa vīrs nodzīvojis gadu un prasījis, lai nu samaksājot. Vagars aizgājis uz klēti un gribējis pieci seši mēri labības iemērīt — vairāk taču nepanesīšot, bet Zirniņa vīrs apmetis virvi ap klēti un aiznesis visu labību ar visu klēti savai mātei. Mātei nu bijis gadiem ko iztikt.

Tagad Zirniņa vīrs nu gājis pasaulē. Gājis, gājis — saticis lielu vīru uz ceļa guļam.

„Kas tu tāds esi?“ Zirniņa vīrs uzprasījis.

„Esmu akmeņu kūlējs!“

„Nāc man līdzi!“

Tas gājis. Par brītiņu satikuši citu lielu vīru uz ceļa (••uļam.

„Kas tāds esi?“

„Esmu koku lauzējs!“

„Nāc man līdzi!“

Nu gājuši visi trīs un uzgājuši vienu māju. Mājai visapkārt bijuši augsti mūri, bet aiz mūriem maurojuši vērši. Sit; gribējuši iekšā tikt, bet mūri par augstu. Nu koku lauzējs paņēmis ozolu pie galotnes, noliecis kā maiksti un nolauzis. Lielo ozolu sviedis pret mūriem, bet ozols rūkdams nācis atpakaļ, mūri ne notrīcēt nenotrīcējuši.

Tad akmeņu kalējs pakampis lielu akmeni un metis pret mūriem, bet akmens dunēdams nācis atpakaļ. Un mūri pat lāga nenodrebējuši.

Beidzot Zirniņa vīrs pakampis akmeni un sviedis pret mūriem, visus spēkus saņemdams, — un mūri sabiruši.

Nu iegājuši iekšā, nokāvuši vienu vērsi un likuši koku lauzējam vārīl. Zirniņa vīrs ar akmeņu kalēju pa to laiku aizgājuši apkārtni aplūkot. Bet koku lauzējs nedabūjis izvārīt vērsi, ienācis mazs vīriņš ar garu bārzdu un atņēmis gāju.

Nokāvuši otru vērsi. Šis bijis jāvāra akmeņu kalējam. Bet mazais vīriņš arī tam atņēmis gaļu. Nokāvuši trešo vērsi. To vārījis pats Zirniņa vīrs Ienācis atkal mazais vīriņš gaļu kampt; bet Zirniņa vīrs iespīlējis viņu bārzdu klucī un gājis biedrus saukt.

Pa to laiku mazais vīriņš nozudis ar visu kluci dziļā caurumā. To redzēdams, Zirniņa vīrs izgriezis no vēršu ādām garu siksnu un laidies pa caurumu pakaļ. Uzgājis apakšā lielu pili un trīs princeses. Tās pamāc ījušas Zirniņa vīru, lai iet dibina istabiņā, tur esot divas ūdens mucas: vienā, pa labo roku, spēka ūdens, otrā, pa kreiso, nespēka. Spēka ūdeni lai dzerot, kamēr iespējot cilāt lielo zobiņu, pie sienas pakurinātu. Zirniņa vīrs, sadzēries labi spēka ūdeni, varējis gan zobiņu cilāt. Nu ievēlis spēka ūdens vietā to mucu, kurā nespēka ūdens, un tad, ar lielo zobiņu rokā, izgājis laukā apskatīties. Ieraudzījis dārzā pulku zvēru, pulku putniņu. Gājis raudzīt, ko tie tur dara, un re. ko nu redzējis: zvēri un putni bijuši sapulcējušies ap mazo vīriņu, kam bārzdu klucī iespīlējis, un vilkuši bārzdas spalviņas pa vienai vien no spīlēm ārā. Nu ņēmis zvērus ar zobiņu gaiņāt, bet vīriņš pa to laiku steidzis spēka ūdeni saņemties. Tomēr piekrāpies — sadzēries nespēka ūdeni.

Zirniņa vīrs gājis vīriņam pretim un pieveicis šo. Tad paaicinājis princeses un gājis pie cauruma, lai biedri vilkto augšā. Šie gan princeses uzvilkuši, bet Zirniņa vīru pametuši apakšā.

Nu Zirniņa vīrs uzgājis cilu caurumu un līdis tur iekšā. Līdis, līdis, beidzot izlīdis gaišumā pie viena liela, augsta koka. Visapkārt bijusi jūra, un liels koks audzis uz jūras salas; galotne kokam sniegusies caur mākoņiem. Neko darīt — līdis pa koka zariem uz augšu. Uzlīdis līdz pašiem mākoņiem. Ko nu? Kāpis mākoņiem taisni virsū un nogājis pa tiem tāpat kā pa zemes virsu līdz tai vietai, kur mākoņi ar zemi kopā sagājuši. Nu ticis atkal virs zemes un pārnācis mājā.

34.     Spēka Krišus.

Reiz dzīvoja kāds vīrs, kam bija ļoti stiprs dēls, vārdā Krišus. Viņš apkrāva sava tēva laukiem lielu valni, lai neviens nevar tikt pāri. Beidzot, kad nekā vairs nav ko darīt, tad Krišus iet tāpat pa mežu pastaigāties. Mežā tas ierauga milzi, kas bēdīgs pie koka stāv.

„Dievs palīdz, ciema brāl!“ Krišus laipni uzrunā bēdīgo.

„Paldies, paldies, mazo knēveli!“ milzis lepni saņem labdienu.

„Kas es par knēveli? Vai domā, ka mana dūša nojekstēiusi? Nāc tik, lielo balamuti, spēkoties, tad redzēsi, kā knēvelis tevi sabolēs!“

Labi. Abi saķeras par vidu. Krišus milzi paceļ rokās un pārsviež pār koku galiem kā tauriņu.

„Ai Esi gan stiprāks par mani,“ milzis nokaunējies saka.

Klausies, tev jāpalīdz man vienu darbu izdarīt.“

Milzis paņem Krišu pie rokas un ved arvienu dziļāk mežā, kamēr nonāk līdz kādai pilij, kurai visapkārt augsti mūri.

„Te es dzīvoju senāk ar savu brāli. Mans brālis bija par mani daudz stiprāks un padzina mani. Raugi manu brāli pārvarēt un aizdzīt, par to tevim krietni aizmaksāšu.“

Krišus tūlīt ielauž lielos dzelzs vārtus un, ieiedams pagalmā, skāņi uzkliedz, lai stiprinieks nākot spēkoties.

Te atveras pils logs, un milzis, pa logu galvu pabāzis, zākādams saka: „Ko tu, tāds mazs ērms, nāc manu pagalmu piebļaut?“ \

Bet Krišus redz, ka šis vēl viņu apsmej, kliedz atkal: „E! Lielo ļekausi, nāc spēkoties; nāc, Iekausi, spēkoties!“

Labi, lielais ļekausis nāk ar; bet Krišus kā ņem to, tā iesit līdz ceļiem zemē, un otrreiz kā grābj, tā iedzen līdz galvai. Nu tas paņem vēl akmeni, mazuliet lielāku par tēva siena tupezi, iedzen milzi pavisam zemē un uzsēj tai vietā miežus.

Milzis, no brāļa varmācības atpestīts, iedod Krišum trīs lietas: naudas maku, ko pakratot nauda kā pelus birst; stibiņu, kas izteic nākamas un pagājušas lietas; niedriņu, ko uz kreiso plecu uzliekot pārvērš katru pretinieku par akmeni un uz labo plecu — atkal par dzīvu.

Tagad Krišus atstāj milzi un nonāk kādā pilsētā, kur apmetas uz veselu mēnesi. Šinī pilsētā tas pamana, ka ķēniņš, pa savu pils dārzu ik dienas pastaigādamies ģērbjas katru dienu savādās drēbēs. Krišus domā: „Tu vien tā vari ģērbties, es varu tāpat.“

Viņš tūdaļ iegādājas septiņas kārtas dažādu drēbju. Pirmajā dienā staigā tīšu gar ķēniņa pils logiem. Ķēniņš, redzēdams Krišum tādas pašas drēbes kā viņam, saviebj ģīmi; bet vēl neko. Otrā dienā Krišus apvelk vēl mazliet labākas drēbes un staigā atkal gar pils logiem. Ķēniņš nu paliek dusmīgs un nemaz neskatās uz Krišu. Trešajā dienā Krišus apvelk vēl labākas drēbes. Ķēniņš paliek itin pikts un griež Krišum muguru. Ceturtajā dienā Krišus apvelk vēl labākas drēbes. Ķēniņš nu tik pikts, ka pat ne ķēniņiene nedrīkst ierunāties. Piektajā dienā Krišum vēl pārākas drēbes. Ķēniņš no dusmām jau saper savu sulaini. Sestajā dienā Krišum daudz pārākas drēbes par ķēniņu. Šis no dusmām ne ēst neēd. Bet septītajā dienā Krišum tādas drēbes, kādas ķēniņš vēl ne redzējis. Ķēniņš nu arī vairs nevar savaldīties un uzbjauj Krišum: „Kas tu tāds esi, ka vari labākas drēbes valkāt nekā man? Nāc spēkoties!“

Lobi. Krišus sagrābj ķēniņu ar vienu roku un pārsviež pār dārza valni kā pakulu vērkuli.

„Stiprāks nu esi gan par mani,“ ķēniņš pats apliecina, „bet vai arī bagātāks, to gribu līdz rītam redzēt.“

„Redzēsim. Bet, ja nu es bagātāks būtu, kas tad man no tam atlēks?“

„Tad no manām trijām princesēm vari ņemt sev sievu, kura tik patīk.“

Ķēniņš ieslēdz Krišu kādā lielā pils istabā un noliek sargus pie durvīm. No rīta ķēniņš grib ieiet; bet Krišus ar savu maciņu piekratījis istabu tik pilnu dukātiem, ka nevar ne pats ārā tikt, nedz ķēniņš iekšā. Nu ķēniņš sasauc karavīrus un liek durvis izlauzt. Dukātu čupa, durvis laužot, sāk birt, ka gandrīz pašu ķēniņu apber un nosit.

„Vai traks! Tu, Krišu, esi gan par mani stiprāks un bagātāks. Ņem nu no manām princesēm, kura tik patīk.“ Vakarā Krišus ieiet pie vecākās princeses un aprunājas par precībām. Šī aizbildinās, ka nevarot iet pie viņa, jo esot jau cits līgavainis. Krišus izņem savu stibiņu un paskatās: kur tu dieviņ, šī melo. Otrā vakarā ieiet pie vidējās; tas pats dievs. Trešajā vakarā ieiet pie jaunākās; bet šī atsaka itin īsi: „Man jau vienpadsmit līgavaiņu, un divpadsmitā negribu!"

Krišus paņem atkal savu stibiņu un paskatās: kur tu dieviņ, melo, ka viss pakausis kūp. Krišus nu vairs nekā neprasa, bet noliekas turpat gulēt. Laiciņu gulējis, viņš mana pa miegam, ka slīd uz zemi. Knaši Krišus ķer pēc stibiņas, lai zinātu, kādēļ viņš slīd, bet dabū tikai vēl par laimi niedriņu saķert. Stibiņa un naudas maks palikuši gultā, un pais nu slīd un slīd, kamēr noslīd apakšzemē, zirgu kūtī. Kūti stāv uz katra steliņa pa cilvēka galvai. Drīz ienāk arī zirgu puisis un pavēl Krišum zirgus sukāt. Pirmais zirgs ļaujas brangi, otrs arī vēl; bet trešais sper kā traks. Krišus ies tādu lūgties: dod ar niedriņu, ka paliek uz vietas par akmeni. Tiklīdz zirgu puisis to redz, tas iekrīt Krišum čuprā un grib diezin ko nu izdarīt. Niedriņa arī šo pārvērš par akmeni. No rīta vagare nevar zirgu puiša sagaidīt, iet raudzīt. Viņš atrod Krišu un grib ar to iztiesāties. Niedriņa pārvērš šo tāpat par akmeni. Nu nāk muižas kungs raudzīt. Tas, tādas briesmas redzēdams, dodas atpakaļ pie paša kunga, velna. Velns nāk ar trijām galvām uz kūti un domā saēst Krišu miltos. Bet niedriņa pārvērš visas galvas par akmeni. Velnam tai vietā tūlīt izaug sešas galvas; bet niedriņa pārvērš visas sešas par akmeni. Velnam beidzot izaug deviņas galvas; bet niedriņa pārvērš visas deviņas par akmeni. To redzot, velns sāk laist ļekas vaļā un solās nekad vairs cilvēkus nekrāpt.

Krišus tagad ieiet velna pilī, sagrābjas naudu, apvelk velna labākās drēbes un taisās pa to caurumu, kur ieslīdējis, no apakšzemes ārā kāpt. Bet kā lai uzkāpj tik augstu, kur nevar ne gala saredzēt? Te Krišum ienāk labs padoms prātā. Viņš piesit pie cauruma malas ar niedriņu, un kur sit, tur akmens pakāpslis, kur sit, tur akmens pakāpslis. Tā viņš nu izkāpj it kā pa redelēm. Velna drēbes ar visu naudu kāpjot un spraužoties noplīst, ka ne skrandas nepaliek.

Te nāk kāda ubadze garām, un Krišus izlūdzas no tās vamzi. Šī gan solās Krišum vamža vietā skaidas dot, kas. gabaliņu gājušam, būšot pārvērsties par dukātiem; bet Krišiis paņem vamzi un skaidas. Skaidas pēc brīža pārvēršas dukātos, un nu Krišum jau pa trešam lāgam atkal naudas kā peļu.

Tā tas nu iet vairāk dienu uz ķēniņa pils pusi, bet nevar un nevar aiziet. Te par laimi Krišus ceļmalā paceļ šķiltavas, kuras šķiļot, katrreiz divi sulaiņi klāt un prasa: „Kungs, ko vēlaties?“

Pirmo reizi Krišus nezina, ko sulaiņiem atbildēt; viņš nosviež šķiltavas zemē. Otrreiz viņš apdomājas, paceļ šķiltavas, iešķiļ un saka uz sulaiņiem: „Es vēlos labus ēdienus, dzērienus un krietnas drēbes!“

Acumirklī viss klāt, un sulaiņi tūdaļ nozūd. Krišus nu labi paēd, apģērbjas un tad tikai sukā iet, kamēr sasniedz mazu mežsarga būdiņu. Būdiņā patlaban mežsargs nomiris, un sieva tik nabadzīga, ka nav ko vīru apglabāt. Krišus liek tūlīt saaicināt visus mežsarga radus un tad uzšķildams pavēl sulaiņiem uz bērēm labākos ēdienus un dzērienus atnest. Tās tikai bija bēres: tie visi vēl savā mūžā nebija lādas bēres dzēruši.

Pēc bērēm Krišus pašķiļ atkal, pavēlēdams labu pātagu atnest un vecāko ķēniņa meitu.

Acumirklī viss klāt. Vecākā ķēniņa meita, Krišu ar pātagu ieraudzīdama, gan sabīstas, bet iomēr melo kā melojusi, lai vai nosit. Kad beidzot ne pagalam taisnība nav izdabūjama, tad Krišus atmet ar roku un pavēl princesi aiznest, kur atnesta.

Princese mājās izstāsta savu piedzīvojumu ķēniņam, un ķēniņš tūdaļ noprot, ka nākošā naktī sūtīs laikam vidējai pakaļ. Viņš iedod vidējai princesei zirņu kuli, lai nesot varētu ceļu nobirdināt un otrā dienā Krišus mājokli atrast. Bet nesēji sulaiņi, pamanīdami princeses nodomu, nenes vis princesi tūliņ taisni projām, bet attālumā riņķo ap pašu ķēniņa pili, kamēr visi zirņi izbērti.

Krišus arī no šīs nekā neizdabū: melo kā melojusi. Otrā

rītā ķēniņš ar visu karaspēku meklē zirņu ceļu; bet meklē un meklē — neko neatrod. Trešajā dienā ķēniņš jaunākajai princesei iedod puspoda krīta un piesaka, lai, naktī nesott uzvelk zīmi, kur vien pietiek. Tā arī notiek. Princese uzvelk pat uz Krišus mājokļa palodas zīmi. Krišus nu paņem savu pātagu un prasa: „Nu, meitiņ, vai teiksi taisnību? Cik līgavaiņu tev īsti bijuši, un kāpēc pie manis nenāci?“

„Neviena. Tu esi pirmais. Es tikai nedrīkstu pie tevis iet. jo tēvs man slepen aizliedzis.“

„Labi. Ej tagad atpakaļ, gan jau tiksim ar tēvu galā!“ Krišus atbild un tad liek sulaiņiem princesi rūpīgi aiznesi kā atnesuši. Sulaiņi gan aiziedami pateic, lai nodzēšot uz palodas princeses zīmi, bet šis savos priekos aizmirst to izdarīt.

No rīta Krišus guļ tik saldi, kā ilgi nav gulējis; bet ķēniņš neguļ vis. Tas agri. agri klāt pa apzīmēto ceļu, sasien dzelzs virvēm aizmigušo Krišu un ved pie soda staba.

Nosprieda likt Krišu skudrām apēst. Atveda jau vienu vezumu skudru, un otrs patlaban arī klāt. Skudras sāk Krišu jau kodaļāt. Krišus atminas savas šķiltavas, kas par laimi bikšu kabatā. Viņš tūdaļ lūdz ķēniņam beidzamo žēlastību: palaist vienu roku vaļā degunu nošņaukt. Labi. Krišus izlikdamies šņauc degunu, pie kam izvelk no kabatas šķiltavas un šķiļ. Te sulaiņi tūdaļ klāt: „Ko vēlaties, kungs?“ „Vēlos savas niedriņas, ko degunu izbakstīt.“

Ķēniņš un karavīri domā, ka tie joki. Bet līdzko niedriņa klāt, te Krišus uzliek niedriņu uz kreiso plecu, un šie acumirklī visi par akmeņiem. Krišus nu pašķiļ atkal un pavēl sulaiņiem viņu no staba atraisīt. Stabu viņš iedzen ar plaukstu zemē un tad, uzlikdams niedriņu uz labo plecu, atdzīvina atkal visus akmeņus un noprasa ķēniņam itin īsi: „Vai dosi ar labu man savu jaunāko princesi jeb ne? Miegā man spēka nav, un sasietām rokām, kājām arī nekā nespēju, bet tagad jūs visi esat manā varā.“

„Došu, došu,“ ķēniņš atbild. Nu bija kāzas.

Vēlāk Krišus palika ķēniņam tik mīļš kā nezin kas. Vecākās māsas turpretim daudzreiz nožēloja, ka melojušas un pie Krišus negājušas.

35.     Spēka Ancis.

Vienam tēvam bija siiprs dēls, Ancis vārdā. Ancis tēvam neklausīja, tēvs tādēļ viņu aizdzina. Nu Ancis, pa ceļu iedams, gauži raudāja. Te gadījās satikt vienu lielkungu. Kādēļ viņš raudot, tas vaicāja. Tā un tā — tēvs esot padzinis.

„Vai, dēls, tad ir gan nelabi; bet ko tu par niekiem raudāsi? Līgsti pie manis!“ Labi, Ancis aizgāja pie lielkunga.

Lielkungam bija lielas kūtis, daudz vēršu. Un vienu dienu viņš lika Ancim laidarā ūdeni vēršiem sanest, dzirdīt. Ancis sāka nest un lēja silēs, kamēr siles bija pilnas, laidars pilns un vērši noslīkuši. — Laidaram bijusi visapkārt cieta sēta, un šis tikai lējis ūdeni, kamēr ir pār sētu pāri gājis, lūk, tādēļ tie vērši apslīkuši. — To padarījis, Ancis gāja pie lielkunga, sacīdams: „Viss ir padarīts — visi vērši noslīkuši; ko nu darīšu?“

Kungs aizskrēja uz laidaru, sauca vaimanas un sāka pārdomāt: kā no Anča vaļā tikt? Domāja, domāja — nosprieda viņu nokaut; bet — atkal nelaime! Pats bijās Ancim rokas pielikt viņa lielā spēka dēļ. Pēdīgi lielkungam iekrita prātā Anci sūtīt mežā pēc malkas, kur daudz lāču bija, lai lāči to saplosītu.

Ancim nu bija jāiejūdz divi veci. veci zirgi, kas godam ne paiet vairs nejaudāja, un ar tādiem jābrauc mežā.

Labi. Un līdz nu mežā iekļuva, te divi lāči kā saukti klāt: vai neatdošot tos divus vecos viņiem apēst?

„Kādēļ ne? Bet tad jums paēdušiem jāļaujas noēsto zirgu vietā aizjūgties,“ tā Ancis uz lāčiem.

„Jā, labprāt!“ lāči tūliņ mierā un nu klūp katrs vienam zirgam mugurā. Pa to laiku Ancis iekrāva malku, kamēr lāči ēda: bet tad aizjūdza ēdoņas vezumam priekšā un laida pie lielkunga. Lielkungs, to redzēdams, tīri nemaz vairs saprast, ko tālāk ar tādu Anci iesākt. Pēdīgi pārdomāja un sūtīja uz melderi miltu malt, lai, gar velna ezeru braucot, velns to saplosītu. Bet pie ezera Ancim kā izdevās, tā izdevās labi. Viņš satvēra velnu, iesprostīja ceļa kastē, kur braucamiem zirgiem (lāčiem) barību glabāja, un pārveda sagūstīto velnu lielkungam.

Lielkungs, to redzēdams, tā pārbijās, ka tūliņ ātrumā iegrūda pārtiku maisā un ar visu lielmāti aizbēga. Bet Ancis dzinās pakaļ un panāca bēgļus vienā tādā vietā, kur pieci vīri vienu uti kāva un nenokāva. Ancis gāja kāvējiem palīgā; bet kā sita utij, (ā ķēra tos piecus, ķēra ir lielkungu ar lielmāti un nosila visus līdz ar uti.

Nu Ancis griezās atpakaļ lielkunga pilī un dzīvoja bagāti.

36.     Kalēja dēls.

Kāds kalējs bija tāds mākslinieks savā amatā, ka nokalu sev dēlu no dzelzs. Trešā dienā vīrs saka sievai: „Cep dēlam plāceņus!“

Sieva arī cep, ka smaržo vien. Ieskrej kukņā dēliņš un prasa: „Mem, dod ēst!“

Māte ceļ plāceņus priekšā. Jods, tavu rīšanu! Rij vai par desmitiem, māte nevar piecept vien. Tēvs stāv un skatās, nedrīkst dēlam teikt, lai tik daudz neēd. Dēls aug un pieņemas. Kādā dienā tēvs saka dēlam: „Ej, dēliņ, pelnīties pats uz savu roku; man priekš tevis darba vairs nav.“

„Tēt,“ dēls saka, „ja tu nokaltu man nūju, kas, no gaisa uz manu mazo pirksteli krizdama, nesaliecas, tad iešu.“ Tēvs, zinādams, kāds varonis ir viņa dēls, nokaļ seši birkavi smagu nūju. Dēls sviež nūju gaisā — tā pazūd mākoņos.

„Tēt,“ dēls saka, „tagad apgulšos; kad nūja krīt zemē, tad pamodini mani.“

Tikai pēc divdesmit četrām stundām tēvs pamana nūju un modina dēlu. Šis tūliņ izstiepj pirksteli, nūja uzkrīt un saliecas. Tēvs nokal divreiz tik smagu.

„Tagad laba!“ dēls saka, „nu iešu.“

Viņš noiet pie kāda kunga un prasa: „Vai nevajaga puisac

„Ja visu vari padarīt, ko likšu, tad līgsim!“' kungs saka.

„Līgsim!“ kalēja puika atteic, „padarīšu visu.“

Viņš salīgst pie kunga par deviņām mucām zelta. Pirmā dienā kungs saka: „Pārved no meža divus lāčus!“

Kalēja puika pārved divus velnus. Otrā dienā kungs saka: „Brauc uz mežu malkā!“

„Braukšu, dod tikai man labu pātagu!“

Kungs, viņu jokodams, tam iedod bomī iesietu virvi. Kalēja dēls saspiež bomi, it kā tas no māliem būtu. Nu kungs dod tam tauvu, uzsietu balkī.

„Der!“ kalēja puika saka.

Kalēja puika pārved ar velniem visu vajadzīgo malku. Kungam metas bail.

„Ņem savas deviņas mucas zelta un ej, man viss darbs padarīts.“

Kalēja puika, savācis nopelnīto algu, aiziet pie tēva; bet tēvam nav darba priekš viņa — puikam paliek garš laiks, tas dodas atkal pasaulē un izdara vēl daudz varoņa darbu.

37.     Kalējpuika.

Vienam kalējam neesot bijis neviena bērna. Tad viņš uzkalis no dzelzīm puiku; bet tam nebijis dzīvības. Gudrojis, gudrojis: kur taču likt tādu. Sagudrojis: liks uz sētas.

lai kalst. Kaltis, kaltis, kamēr atdzīvojies gan. Nokāpis no sētas un prasījis tēvam darbu. Padarbojies drusku, prasījis mātei ēst. Māte atnes pienu, atnes siļķi, atnes kartupeļus, lai nu ēstu kā cilvēks; bet Kalējpuika atsacījis: „Vai es ceļams slimnieks esmu jeb cits kāds vārgulis? Man pusdienām vajaga mazākais kublu piena, mucu siļķu, pūru kartupeļu!“

Neko darīt — brīnies vai pukojies — jānes vien ir, neēdušu nevar turēt. Nu izvāra pūru kartupeļu un aicinās: „Dēliņ, ēd! Palīdzēšu kartupeļus nomizāt!“

Bet Kalējpuika tev blēņosies vēl mizādams. Tāpat apēda to pūru kartupeļu ar visām mizām un siļķes atkal, veselu mucu, ar visām asakām. Labi paēdis, Kalējpuika tēva mājas atstājis un aizgājis pie kūda kunga, kur salīdzis par puisi.

Pirmo dienu kungs Kalējpuiku ar divi puišiem sūtījis uz mežu malkā. Aizbraukuši, abi puiši strādājuši nosvīduši, malku cirzdami, vezumus kraudami; bet Kalējpuika atsēdies uz akmens un tikai svilpojis. Šie gan skubinājuši: „Vai tu strādāsi! Mēs tūliņ būsim gatavi, brauksim mājā, tu paliksi viens pats mežā.“

Bet Kalējpuika nelicies ne dzirdot un tikai svilpojis Pēc brīža abi puiši jau aizbraukuši gabalā ar vezumiem, un nu Kalējpuika raudzīs arī savu vezumu sadabūt. Tad biji» gan ko paskatīties, kā viņš tur ņēmies pa mežu. Pieskrien vienai priedei klāt, izrauj ar visām saknēm, plaukt! uz ragavām virsū; pieskrien otrai, plaukt! uz ragavām virsū, un tā vien, kamēr vezums pilns. Nu uzšauj zirgam, lai skrien mājā, bet zirgs lielo milzu vezumu ne pakustināt, kur nu vēl pavilkt. Labi — kā šis nejaudā pavilkt, tā mans Kalējpuika izrauj zirgu no ilksīm, uzsviež uz vezuma un pats ilksīs iekšā un — ko tikai skriet jaudā — ar vezumu uz māju. Aizskrējis pusceļā, redz: abi puiši iegājuši krogā. Viņš domā: „Mežā jums tik aplam bija jāsteidz, te krogā vaļas vai cik. Nu es jums došu drusku darba.“

To teicis, Kalējpuika paņēmis vienu priedi no vezuma, saslaucījis kroga priekšā lielu lielu sniega kalnu no apkārtējiem laukiem un tad svilpodams pārvilcis savu vezumu mājā. Pārbrauc mājā, kungs brīnās: „Zirgs uz vezuma, vezums kā siena kaudze, par vilcēju pats malkas cirtējs, un abi biedri nekā!“ Kur lie esot palikuši?

„Palika krogā!“ Kalējpuika atsacījis un vairāk nekā. Kungs izgaidās abus puišus vienu dienu, otru dienu, trešajā dienā tad pārbrauks šie gan. Nu, kur esot bijuši tik ilgi? „Krogā bijām! — Mums uznāca tāds putenis, ka saputināja lielu kalnu kroga priekšā. Kamēr tam izrakāmies cauri, trīs dienas pagāja.“

Otrā reizē kungs sūtīja Kalējpuiku uz velna dzirnavām. No tām dzirnavām neviens pats malējs nepārbraucis sveikā. Bijis kādreiz pats pagalam jeb zirgs pagalam. Kalējpuika braucis ar divi zirgiem. Pirmajos ratos pats sēdējis, otros ratos iekrāvis labības maisus un laidis zirgu, lai nāk pats nopnkaļus bez braucēja. Braucis, braucis — ieraudzījis ceļmalā ābeli. Uzrāpies ābelē sārtos ābolus ēst. Edis, ēdis, bāzis arī kabatās, bet pirmais zirgs tainēr pacēlis galvu uz augšu un tik žēlīgi skatījies, kā šis tur ēd. Kalējpuika vaicājis: «Vai tu arī gribi ēst, kad tik žēlīgi skaties?“

Un tā vairāk neko — izjūdzis pirmo zirgu no ilksīm, piesējis labi gari pie ābeles, lai ēd, un vilcis pats ratus. Vilcis — ieraudzījis ceļa malā ķirsi ar gatavām ogām. Uzrāpies ķirsī un sācis gan ēst, gan kabatā bāzt. Te arī otrs zirgs pacēlis galvu un skatījies žēlīgi ēdējam acīs. Kalējpuika vaicājis; -,Yai tu gribi ēst?“ ^

Un tā izjūdzis arī otru zirgu no ilksīm, piesējis labi gari pie ķirša, lai ēd, sakabinājis abus ratus kopā un aizvilcis pats uz dzirnavām. Izkrāvis dzirnavās maisus, aizbultējis durvis no iekšpuses un sācis ēst ābolus. Tad viens aiz durvīm lūdzies, lai laižot iekšā; bet Kalējpuika atteicis: ..Ātrāki nelaidīšu, kamēr nebūšu ābolus apēdis.“

Kad apēdis, tad izstaigājis visas dzirnavas un atradis kādā vietā velna stipruma zāles. Tās izdzēris un atlējis tai vietā ūdeni atpakaļ. Nu vēris durvis vaļā. Kā atvēris, velns krūtīs iekšā. Bet Kalējpuika uzspēris velnu uz dzirnavu akmeni, ar vienu roku griezis akmeni riņķī, ar otru turējis velnu, nodeldējis tam ādu no miesām un tad palaidis vaļā. Kaukdams velns izklupis pa durvīm laukā un nekad vairs atpakaļ nenācis — dzirnavās bijis miers. Kad maļamo bijis samalis, Kalējpuika vilcis miltus uz mājām. Aizvilcis līdz ķiršu kokam — zirgs bijis pieēdis kā bungā — jūdzis iekšā un braucis tālāk. Aizbraucis līdz ūbelei — ias zirgs tāpat pieēdis kā bungā — jūdzis to arī iekšā un pārbraucis mājā, kā vajaga. Pārbrauc, kungs brīnās: „Tur neviens nevarēja samalt, bet šis vesels ar visiem zirgiem!“

Pēc tam kungs sūtījis Kalējpuiku uz elli pēc naudas. Labi, — gājis, lai gan ccļu uz turieni nebūt nezinājis. Gājis tādu gabalu, ieraudzījis vanagu putniņu plēšot. Ņēmis izglābis putniņu un iebāzis par ceļa biedru ķešā. Gājis atkal, ieraudzījis lielu, lielu celmu. Domājis tur apsēsties un trīsreiz ar kāju paspārdījis celmu. Kā spārdījis, celms atvēries, bijusi dziļa ala tur apakšā, un tā bijusi meklējamā elle. Nokāpis ellē, mazie vellēni, šo ieraudzīdami, riņķī vien lēkājuši: „Gaļa būs, gaļa būs!“

Kalējpuika lēkātājus iespēris vienu kaktā, otru pagultē, trešo darvas podā. Tad ienācis patlaban lielais velns un sacījis: „Kuš, kuš. mani bērniņi, neaiztieciet to, tas manu ādu uz dzirnavu akmens ir deldējis.“

Mazie palikuši itin rāmi. Bet nu lielais velns vaicājis (Calējpuikam: kā īsti esot nācis.

„Pēc knnga naudas nācu!“

Velns iedevis naudu, un Kalējpuika atkal aizgājis. Bel, tiklīdz aizgājis, velnam žēli meties pēc naudas, skrējis Kalējpuikam pakaļ: lai nākot ar šo mesties; kurš augstāki uzmetīšot, tam lai nauda paliekot. Velns satvēris akmeni un,.

kā drāzis gaisā, pēc trim stundām tikai nonācis atpakaļ. Bet kad Kalējpuikam bijis jāmet, tas izņēmis savu putniņu un, kā laidis gaisā, nekad vairs nenācis atpakaļ. Nauda palikusi Kalējpuikam. Pārnesis naudu, devis kungam, kungs domājis: „Tas Kalējpuika cits nav kā pats velns!“ un liek viņam aku rakt.

Kad akā labi dziļi bijis ieracies, kungs licis tādu akmeni viņam uz galvas velt, ko tikai tūkstoš cilvēku varējuši pavelt. Bet Kalējpuika atspēris ar plaukstu lielo akmeni ai tādu sparu atpakaļ, ka akmens, šaudamies un atpakaļ zemē krizdams, visus vēlējus — to tūkstoti — nositis. Nu Kalējpuika izrāpies no akas, paņēmis kungu pie čupra, uznesis augstā augstā kalnā un, kā griezis vairāk reižu pret vēju riņķī — kungs tā apreibis, ka kučkāniski nonācis no kalna lejā. Nu satvēris otrreiz kungu, vēl nesis kalnā un tāpat darījis. Trešo reizi, kā griezis kungu pret vēju riņķī,kungs sašķīdis, un Kalējpuikam piederējusi tagad visa kunga muiža.

38.      Stiprais Ansis,

Kāda māte nelaida savu mazo dēlēnu nemaz ārā. Vienu dienu māte plūc kaņepes. Citi bērni lēkā pa dārzu, bet mazajam dēlēnam jātup istabā. Te dēlēns pakāpsies pie loga un skatīsies, kur māte. Māte aiz kaņepēm, šo ieraud/it nevar, bet citus bērnus gan ierauga, kā tie priecīgi lēkā. Un tā dēlēnam iešausies prātā arī palēkt ar citiem kopā. Viņš izskrien laukā. Bet citi bērni tūlīt pilnā kaklā: „Ansi, Ansi, nenāc laukā, māte ieraudzīs!“

Bet Ansim viena maksa. Sācis tūlīt dauzīties, sagrābis citus bērnus un nosviedis pa kārtai vien gar zemi, tādēļ ka bļāvuši viņam virsū. Šie iesāk visi pinkstēt, māte izdzird lērumu un iedzen Ansi ar negodu istabā. No tās reizes māte nelaidusi neparko Ansi vairs laukā pie citiem bērniem.

Ansis audzis viens pats istabu līdz desmitajam gadam un bij is tik stiprs, ka brīnumi.

Desmitajā gadā Ansis saka uz māti: „Mem, dod man jaunas drānas, iešu amatā!“

Māte iedod drānas, un šis aiziet. Uz eeja satiek baltu vīriņu; tam Ansis paprasa, kādu amatā vislabāk iet? Vīriņš atbild: „Kalēju.“ Labi. Ansis noiet pie kalēja un salīgst par amata puisi.

No rīta kalējs liek Ansim plēšas pūst. Ansis pūš, pūš, bet sapūš par stipru, plēšas pārplīst. Nu liek priekšā sist ar dižāmaru. Ansis sit, sit, bet dižāmars sašķīst un lakts iemejas zemē, ka ne izvilkt, ne pabūt. Kalējs, to redzēdams, atraida 'Vnsi uz pēdām, lai iet, kur grib.

„Kur tad lai eimu?“ Ansis uzprasa.

„Ej malku skaldīt!“

„Malku skaldīt! Nu labi, bet kādas amata lietas tur vajadzīgas?“

„Cirvis un ķīlis.“

„Cirvis un ķīlis! Nu labi, tad nokal man, kalējs būdams, šos ieročus! Un vai dzirdi? Kad jāti nu vienreiz kal, tad uzkal arī man ceļa nūju piedevām.“

Kalējs nu uzkaļ birkavu smagu cirvi, birkavu smagu ķīli, bet Ansis pasmejas: „Neķēmojies, kalēj! Ko es ar tādiem lai iesāku? Kal taču, ka nav par kaunu!“

Kalējs nu uzkal divi birkavu smagu cirvi un trīs birkavu smagu ķīli; Ansis paņem, pagroza — jāiztiekot, kādi nu ir — ir.

Beidzot kals nūju veseli divi birkavi smagu; bet Ansim tas nekas. Kā ņem, tā saloca pasmiedamies. Liks vēl birkavu klāt, Ansis atsaka: par maz gan esot, bet raudzīšot iztikt.

Nu iet, iet ar amata lietām ilgu laiku, nekur darba atrast. Beidzot pie viena kunga atradīs gan. Tūlīt nolīga; bet pavisam savādi: Ansim jādzīvo pie kunga tik ilgi, ka

mēr kungs nav atteicis, un kungam vajag būt ar Ansi tik ilgi mierā, kamēr Ansis viņam nav atteicis. Bet kurš no abiem pirmais atteic, tas dabū ar pļauku pa ausim.

No rīta kungs iedod Ansim savu cirvi, lai ejot ozolu celmus skaldīt. Ansis paņem kunga cirvi un tāpat pacilās. Bet kunga cirvis aiz viegluma sprūk no rokām un tā pāri par diviem jumtiem trešajā ēkā līdz pietam sienā iekšā. Kungs pabrīnās, bet Ansis paķer savu cirvi ar ķīli un sāk skaldīt. Saskalda visus ozola celmus — vēl nav ne pusdiena. Kungs brīnās, bet Ansis neko — lai dodot pusdienu. Kungs uzliek klaipu maizes, spaini alus, bet Ansim tas tikai tā uzkodām.

Pavakarē Ansim jāiet citiem līdzi malku cirst. Aiziet mežā, citi vīri cērt egles nosvīduši, bet Ansis brīnās. Viņa māte tik resnas kaņepes plūkusi, un šie dzīvojot ar cirvjiem. Citi domā, ka Ansis pa jokam runājis, un tādēļ zobojas pretim, lai raugot mātei pakaļ darīt.

„Labi!“ Ansis atcērt un tā tūlīt: kuru egli ņem — ārā. Šiem visiem pie laika jātiek no kājām prom, lai nenosit. Un nedomā vairs ne vārdiņa iepīkstēties. Bet Ansis, izrautās egles sasējis kūliņos, nostata statiņos. Līdz vakaram viss kunga mežs izravēts un vienos statiņos sakrauts. Kungs traks par izpostīto mežu un gudro gudrodams, kā Ansi labi izķircināt par to.

No rīta kungs agri kājās, pavēlēdams Ansim vienam pašam līdz vakaram mežu pārvest. Ansis paņem zirgu, uzkrauj vienu dubiņu — zirgs nevar pavilkt. Nekā darīt dusmās izrauj zirgu no ilksīm, uzsviež uz vezuma un velk pats vezumu ar zirgu mājā. Apgāž to vezumu — jau ce turtā daļa sētsvidum pilna. Pārvelk otru vezumu — jau pusē pilns. Pārvelk vēl — jau gandrīz pilns. Nāk klāt beidzamais vezums — nekur vairs likt. Kungs traks un atraida Ansi uz pēdām. Bet Ansis par velti projām neiet — lai turot ģīmi gatavu — būšot zvelt ar visu plauksti. Kungs neparko.

Viņam līgums tik smalki neesot jātur. Ja gribot, lai sitot lad ar mazo pirkstiņu.

„Vienalga!“ Ansis domā un krauj arī ar mazo pirkstiņu. Bet pietika ir ar to. Kungs izsprāga caur divām sienām, un pret trešo sienu slapjš vien palika.

Ansis paņēma savas lietas un aizgāja.

Iet, iet, beidzot viena kalna malā domā atpūsties. Nūja paliek uz ceļa, un šis tik ilgi gulšņā, kamēr iemieg. Uz vienu reizi brauks divi dzelzsvedēji garām; bet Anša nūja uz ceļa

—   nevar pāri tikt.

„Pag!“ tas viens iedomājas, „kamēr viņš guļ aizmidzis, celsim nūju uz vezuma, būs varens dzelzs gabals.“ Izceļas viens — neiet, izceļas abi — neiet. Ko nu? Ne pacelt, ne garām tikt. Nekā darīt — modinās šo augšā, lai ridētu nūju no kājām. Ansis pamožas smiedamies: „Un tad jūs, pieauguši cilvēki, nevarat ne nūjas pacelt; es jau jūsu dzelzs vezumu kalnā uzvilktu, ne vēl nieka nūju pakustināt.“

Šie netic, ka Ansim iespējams dzelzs vezumu kalnā uzvilkt. Bet Ansis kā celsies, tā atrauj zirgus no priekšas, uzliek vēl ir pašus vedējus uz dzelzs vezuma un sāk vilkt. Tas nebija ne apskatījies — vezums kalnā, un šie nu stāv ar platām mutēm brīnīdamies.

Bet Ansis, dienasvidu izgulējies, aizgāja tālāk un satiek divus stiprus vīrus: Kalnugāzēju un Akuracēju. Šos Ansis paņem līdzi un iet tikai uz priekšu. Otrā rītā ierauga varenu pili. Ieiet iekšā — nevienas dvēselītes. Apskatās pa citām ēkām — kūtī vēršu, govju, aitu papilnam, bet neviena kopēja.

„Nekas,“ Ansis domā, „lai Akuracējs nokauj vienu vērsi un izvāra uz pusdienu, mēs ar Kalnugāzēju iesim mežā pamedīt.“

Labi. Akuracējs nokauj vērsi, izvāra, uzklāj galdu un gaida šos mājā. Te — kur gadījies, kur ne — lien mazs vīrelis ar garu garu bārzdu pa vārtiem uz kūti. Siena kaudze tam uz muguras, ūdens vāts padusē. Ielīdīs kūtī, noliks sierta kaudzi lopiem priekšā, ielies ūdeni silēs un nu nāks uz pili, saukdams: „Cel mani pār slieksni, cel pār slieksni!“

Aku racējs, nekā ļauna nedomādams, pārceļ šo pār pirmo slieksni; bet nekā, bļauj atkal, lai ceļot pār otru slieksni. Pārceļ nu pār otru — vadzi, vīrelis sparā: tūlīt pie izvārītā vērša klāt un nu tikai ņemas rīt.

Akuracējs negrib vēlēt, bet še tev: vīrelis pakampj Akuracēju, iznes laukā, paceļ pils pakšķi, pabāž apakšā un nu laidīs visu pili virsū. Par laimi Akuracējs vēl laikā izmanās, ieklupdams — iekāms pils vēl nebija nolaista — neredzot pils pagrabā.

Pārnāk nu šie abi no medībām — ne vērša, ne arī Akuracēja vairs; tikai dzird, ka viens apakš grīdas vaimanā. Paceļ pagraba durvis, ak tu brīnumi! Akuracējs tup sadēdējis un vēl melo, ka pagrabā, pēc vīna nākdams, esot iedzēries un tādēļ nespējis vērsi izvārīt.

Nu, nekas. Pienāk rītdiena. Tagad Kalnugāzējam kārta vērsi vārīt, un šie abi atkal aizies medībās. Bet Kalnugāzējs nebija ne labāks, ne sliktāks par Akuracēju: šim gluži tāpat ar vārīšanu.

Nekas. Trešajā dienā ies Kalnugāzējs ar Akuracēju medīt, un Ansis paliks vērsi vārīt. Un, lūk, cik tādam vīram veicas! Itin ātri vērsis nokauts, izvārīts un uz galda salikts. Bet uz reizi līdīs tas pats garbārzdis ar siena kaudzi uz muguras, ar ūdens vāti padusē lopus kopt. Ansis tikai noskatās. Pa tādam brītiņam vecais blēdis sāks tikai saukt; „Cel mani pār slieksni, cel pār slieksni!“

„Kas? Pats velns tevi te dzinis, tas lai tevi ceļ pāri, e» gan ne,“ Ansis atbild. Bet garbārzdis ilgāk negaida, pārkāpj pats pār slieksni un klāt pie vērša. Ansis grūž nost, bārzdainis turas pretim. Bet nieki nelīdzēja. Ansis samizoja mazo garbārzdi labi ar nūju, paķēra savu cirvi ar ķīli un aizstiepa tēviņu pie resnā ozola. Tur ieplēsa ozolam lielu spraugu, aptina mažajam bārzdu gar ķīli un iedzina ozolā, cik stipri vien varēdams.

Pārnāk šie no medībām, paēd vērša gaļu un nesaka ne »ārdiņa; bet Ansim smiekli vien nāk, kā gribas rādīt, ko izdarījis. Beidzot vedīs arī šos pie ozola. Noiet tur, Ansis rāda un smejas, bet šiem abiem tūlīt atriebties prātā. Paķer velējamos un nu tikai zilina mazajam garbārzdim muguru par io, ka gribējis viņus ar pils pakšķi nospiest. Mazais ciešas, ciešas, beidzot saņem spēkus, apķer ozolu, izrauj ar visām saknēm un projām uz; avotu, kurā acumirklī nozūd ar visu ozolu.

„Kad tevi nelabais!“ Ansis sūkojas, „palaidām kā nieku vaļā. Pag, pag, tā tas neiet — līdīšu pukaļ.“

Un nu Ansis liek nokaut trīsdesmit vēršu. No trīsdesmit vēršu ādām liek novīt garu tauvu un tad laidīsies avotā iekšā, noteikdams, lai velk viņu augšā, kad tauvuapakšā pakustināšot.

Nolaižas zemē, vecais garbārzdis guļ ar visu ozolu skaistas pils priekšā un nesaka uz Anšii ne vārdiņa, cik dusmīgs, ka nav spējis barzdu izraut. Ansis ieiet pilī un atron daiļu ķēniņa meitu pieķēdētu. Ansis prasa, vai meita negribot vaļām tikt.

Gribot gan, bet neviens nemākot ķēdi atraisīt; tikai garbārzdis to darbu protot.

Ansim meita brīnum patīk, viņš saka: ,.Ja tu man solies par līgavu, tad es tevi atlaidīšu!“

Meita ar mieru. Nu Ansis aiziet laukā un saka uz garbārzdi: „Ja tu man neteiksi, kā pieķēdēto meitu var atlaist, tad es tevi lupatās sasitīšu!“

Garbārzdim paliek bail un viņš pasaka: „Novelc meitai gredzenu, apņem to trīs reizes ap ķēdi. tad ķēdes pašas atraisīsies.“

Tā notiek. Ansis beidzot iebāž zelta gredzenu, ko meitai uovilcis, savā kabatā un nu ved atpestīto pie cauruma, lai

velk augšā. Uzvelk meitu, nāk tauva otrreiz Ansim zemē Bet Ansim iekrīt gudrība prātā: viņš grib redzēt, ko tie domā, un tādēļ iesien akmeni tauvā, lai velk to papriekšu. Un skat! Tikai pusē uzvilkts, akmens nāk dārdēdams atpakaļ ar visu tauvu. Būtu iesēdies Ansis — pagalam kā nieks.

„Ak tu blēži tādi!“ Ansis nospļaujas un aizlobj pie gar^ bārzda pēc padoma. Garbārzdis negrib nekā teikt, bet Ansis sola lupatās sasist, ja neteikšot. Beidzot teiks arī:

„Aizej mežmalā, tur būs ērglis, tas tevi pārnesīs jūrai — • 6i pan.

Aiziet pie ērgļa — jā, šis būs gan nesējs; bet Ansim tikai jānokaujot trīsdesmit aitu, ar ko uz jūras ērgli pabarot; jo, ik reizi ērglis galvu pagriežot, ik jāiemetot knāblī pusaita.

Labi. Nu laižas pār jūru deviņas dienas, deviņas naktis. Beidzot, gandrīz jau malā, ērglim aptrūkst, ko iemest. Ansis nocērt ar cirvi sev pirkstu un iemet to. Malā ērglis prasīs, kur Ansis to beidzamo kumosu ņēmis, tas bijis ļoti gards. Ansis izteic patiesību. Nu ērglis atvēmis pirkstu atpakaļ, pielicis pie nocirtuma un pataisījis atkal veselu.

„Bet ar kādu labumu lai nu tev atmaksāju par nesumu?“ Ansis prasa ērglim.

„Vairāk nekā — uzsit man trīs reizes pa galvu!*

Ansis gan brīnījās, bet tomēr darīja. Un re, līdzko trešo reizi uzsit, te ērglis paliek par princi, sacīdams:

„Nu tu man atmaksāji, jo biju noburts; esmu ķēniņa dēls.“

Ķēniņa dēls aiziet uz savu pusi, Ansis uz savu.

Trešajā dienā Ansim gadās gar ķēniņa pili iet, kur patlaban kāzas rīkojas. Ansis ieiet nepazīstams arī kāzās un tīri saplok. Viņa līgava, ko pats izpestījis, stāv aiz galda, blakus Kalnugāzējam, un šos patlaban nu laulās. Bet līgava Ansi vis nepazīst. Priekš laulībām līgava nes apkārt dzēriena kausu un pienāk arī pie Anša. Ansis paņem pazemē novilkto gredzenu un dzerdams iemet kausā. Līgava tūlīt pamana savu gredzenu un krīt Ansim gar kaklu. Tēvs brīnās, kāzinieki brīnās, bet līgava izsaka, visiem dzirdot, pilnīgu patiesību. Ansim nu apvelk ķēniņa drēbes un tūlīt salaulā ar ķēniņa meitu; bet abus blēžus, Kalnugāzēju ar Akuracēju, tādēļ ka bija piespieduši princesi klusu ciest un vēl teikt, ka viņi abi to izpestījuši un nevis Ansis, ķēniņš iemeta cietumā.

39.     Stiprais dēls.

Kāds tēvs gribēja savu dēlu stipru uzaudzināt, tāpēc nekur nelaida laukā. Istabā vien turēja un baroja uz labāko.

Kad dēls bija 18 gadu vecs, viņš vairs mierā nedevās, bet vienmēr uzmācās tēvam, lai laižot šo laukā, šis jau diezgan stiprs esot. Gan tēvs negribēja vēl laist, bet, kad nevarēja atrunāties, tad sacīja: „Papriekšu tev vajaga savu spēku parādīt, tad redzēšu, vai gana stiprs būsi.“

Tēvs aizveda dēlu lielā mežā, sacīdams: „Rādi te savu spēku.“

Dēls sagrāba ap vidu lielu liepu un nolieca galotni pie zemes. Bet tēvs papurināja galvu: „Nekā! Vēl tev, dēls, vajadzīgā spēka par maz.“

Un viņš pārveda dēlu atpakaļ, lai tas barotos vēl stiprāks.

Pēc gada dēls atkal prasījās pasaulē. Tēvs ieveda tai pašā mežā, lai rādot spēku. Dēls grāba lielu resnu bērzu un pārlauza vidū pušu kā skangali. Tēvs sacīja: „Stiprs jau gan esi, bet vajadzīgā spēka vēl trūkst. Vēl viens gads jāpabarojas.“

Neko darīt — bija jāiet atpakaļ un jāpieņemas spēkā.

Trešā gadā tēvs pats aizveda dēlu mežā. Dēls apmeta mazo pirkstiņu lielam lielam ozolam, izrāva ar visām saknēju un aizsvieda kā nieku. Tēvs sacīja: „Nu esi diezgan stiprs, nu vari iet pasaulē!“

Dēls aizgāja pasaulē. Gāja, gāja — satiek kungu ar četri zirgi braucam. Kungs vaicā: „Kur tu iedams?*‘ „Meklēju darbu.“

„Nāc pie manis! Cik gribi algas?“

„Cik gribu? Nu līgsim tā: ja es tavus darbus neveikšu — negribu nekā; bet ja veikšu, tad Jurģu dienā trīs knīpas tev sitīšu pa pieri.“

„Labi, brauc līdzi uz muižu!“

Muižā kungs iedeva dēlam vecu ķēvīti, lai savedot laidarā ūdeni no ezera. Dēls pielēja mucu, bet ķēvīte nevilka tik ātri, kā šis gribēja. Gan stūma, gan vilka — nešķīrās un nešķīrās. Neko darīt — sadusmojies iegrūda ķēvīti grāvī, metās pats ilksīs un pārvilka ūdens mucu, ka noputēja vien. Muižā kungs taujā: „Kur ķēvīti liki?“

„Kur tad nu liku? Nevīžoja vilkt — iespēru grāvī; ej vien — tur jau viņu atradīsi. Bet dod nu man citu darbu.“ Kungs pavēlēja, ka rītā šam jāiet rijas kult.

Jā, jā, bet tad lai dodot spriguļam auklas ādu. Kungs iedeva veselu vērša ādu. Dēls sagrieza ādu sloksnēm, savija visu ādu vienā pašā spriguļa auklā, nocirta resnu, lielu ozolu, pataisīja no ozola resgaļa spriguļa vāli, no pārējā gabala kātu un tad, rītā rijā aizgājis, pavēlēja citiem kūlējiem seru vienā pašā klājienā izbāzt, bet pašiem likties gulēt, gan šis viens pats tikšot galā. Labi, tic likās garšļaukus, un dēls kūla ar lielo spriguli, ka bail bija skatīties. Kūla, kūla. — Necik ilgi — salmi saberzti vienās pelavās. Kungs, tādu varmāku redzēdams, domāja: „Labi nebūs, ja līdz Jurģiem neraisīšos no tāda vaļā — jārauga viņu nomaitāt.“ Un tai pašā dienā kungs iedeva dēlam trīs vātis, lai aizvedot tur aiz ezera tai lielā mežā muciniekam sastīpot. Bet tai mežā vis nebija mucinieks, tur bija milzum liels lācis, kas katru sastapto gabalu gabalos saplosīja.

Tomēr dēlam ne jausmas par to, viņš iejūdz zirgu, iekrauj vātis, paņem savu spriguli par pātagu un brauc. Pusceļā zirgs — vai atvilcies, vai kas — drusku palika par gausu: dēls mazliet domāja paskubināt un nemaz dikti neuzsita vienreiz ar spriguli, bet zirgs no tā sitiena — beigts. Slapjums vien tai vietā gadījās.

Neko darīt — vilka pats vātis. Bet līdz labi viņpus ezera

—    jau briesmīgais lācis izlec no meža rēkdams, plaukstas sizdams, metas dēlam virsū. Dēls atkal lēniem soļiem gāja pretim: „Labdien, labdien! mucinieka kungs, ne tik dusmīgi.“

Bet mucinieks labdienas nepazina — sāka labdiendevēju pluinīt. Nu, kad jau tā, tad dēls arī raudzīs šo atkal pluinīt: sagrāba lāci, ka ne naga nepakustināja vairs, un uzsauca: ..Vai tā stīpā mucas? Tūliņ ilksīs!“

Un līdz lācis ilksīs, tā dēls nosēdās uz mucām, uzšāva ar sprigu 1 i pāri reižu pa biksām un — tas vienā mirklī — jau pie kunga durvīm klāt. Kur tādu mucinieku likšot? Slīpāt nevīžojot, kauties gribot.

Vai traks! Kungs paskatījās pārbijies, lai šis liekot, kur gribot. Labi, dēls piesēja mucinieku zirgu stallī un prasīja citu darbu.

Kungs atbildēja: „Klētī ir maisi ar labību piebērti — aizved tos dzirnavās samalt.“

Viens divi maisi ratos, mucinieks ilksīs, un malēji dzirnavās klāt.

Iznāk dzirnavnieks pretim: „Ko viņš gribot?“

Tā un tā: „Kungs liek teikt, lai šos maisus uz ātrāko samaļ!“

Bet dzirnavnieks — tas bijis pats velns — atbildēja: „Es vis nemalšu labību, bet tevi pašu.“

To sacījis, saķēra dēlu un gribēja stiept dzirnavās. Šis gan papriekšu vēl domā pa jokiem: „Lēnām, lēnām, meldera kungs, ne tik aši!“

Bet velns kā iespēries, velk un velk šo uz dzirnavu aci, vienalga: runājis vai nerunājis. Nu dēls vairs nenocietās.

sagrāba velnu aiz pakauša un pasacīja īsi: „Nāc ilksīs! Es jau redzu, tu gribi kādas reizes pa tāsi!“

Velnu nu ieslēja ilksīs un mucinieku aizmetināja priekšā. Tad dēls uzsēdās uz vezuma un sāka savas kožiņas grandīt ar brango spriguļa pātagu: divas reizes klāja gar sleju velnam, vienu reizi muciniekam — viens divi pie kunga mājā. Kas tie te par dzirnavniekiem, kas par muciniekiem esot? Neviens darba nedarot, šim tādu dēļ jādiedelē vien esot. Lai labāk dodot citu darbu.

Nu kungs iedeva dēlam grāmatu aiznest pašam ķeizaram, bet, kas grāmatā rakstīts, to neteica. Dēls aizbrauca, ka noplītējās vien, pie ķeizara. Iedod grāmatu. — Ķeizars saka: lai kāpjot no ratiem laukā. Kungs šo esot nodevis zaldātos. Dēls ieplēta acis: „Kā? Vēl neesmu beidzis kungam līdz Jurģiem izkalpot, un viņš mani zaldātos nodos!“

To teicis, dēls dusmīgs uzcirta ar spriguļa pātagu divreiz velnam, vienreiz muciniekam un laida atpakaļ. Pārskrien, kungs bailēs ir kustēt nepakustēja un ne ārā vairs nenāk. Kā šis nenāk ārā — dēls iet iekšā: „Nu, kas ir? Šodien Jurģi — saņem algu, pēc līguma — knipi.“

Kungs gan izsolījās visas muižas, ko neko, lai knipis paliktu, bet dēls atbildēja: „Noruna paliek noruna!“

Neko darīt — kungs atsēdās krēslā un aizmirkša acis. Pirmo reizi dēls vilka ar knipi — kungs jau acis pārgrieza, otru reizi — kungs jau kājas nokarcināja, trešo reizi — kungam galva pārplīsa, un nu bija beigts.

Dēls nu palika par kungu un valda vēl šodien, ja nav miris. Bet, ja dēls kur brauca, tad aizjūdza dzirnavnieku ar mucinieku, pats paņēma grožus rokā un ar spriguļa pātagu tramdīja savus kumeļus, ka noskanēja vien; bet apakšniekiem pie viņa klājās labi jo labi. Tie dzīvoja kā pa peles ausi.

40.     Iliņš.

Sensenos laikos pie saviem vecākiem dzīvoja dēls, vārdā Iliņš. Viņš bija veselīgs un stiprs. Bet reiz viņš uzlīda rijas krāsns augšā un palika no tā brīža tik nespēcīgs un gaudens, ka nevarēja ne no vietas pakustēties; un sagulēja krāsns augšā vairākus gadus.

Reiz jaukā vasaras dienā, kad visi mājinieki bija aizgājuši pie siena un īliņš viens pats sēdēja krāsns augšā, ienāca vecs nabags, sacīdams: „Dievs palīdz, īliņ! Atmet kaut ko nabadziņam!“

„Es tev, nabadziņ, labprāt dotu, kas tikai vien man ir, bet nespēju no krāsns augšas nokāpt; ej tādēļ pats kambarī, tur atradīsi gan raušus, gan* gaļu, gan pienu, gan alu. Dzer un ēd, cik sirds vēlas!“

Nabags iegāja kambarī un labi noēdās; pēc tam ienāca atpakaļ rijā un sacīja lliņam: „Pateicos, dēliņ, par tavu labo sirdi, ka paēdināji mani izsalkušu. Paldies, paldies tev! Bet saki, dēliņ, kādēļ nekāp no krāsns augšas zemē?“

„Ai vecotēv, sengadiem te jau sēžu — nejaudu nokāpt, un neviens pats nespēj man palīdzēt.“

„Nu mēģini jcle! Varbūt nokāpsi arī.“

„Ja tu liec, mēģināšu arī!“

Pamēģināja vienreiz, jau pacēlās uz ceļiem. Pamēģināja otrreiz, jau izcēlās kājup. Kā mēģināja (rešreiz, tā no krāsns zemē un staigāja… Izgāja abi laukā, nabags sacīja: „Klausies, mans dēliņ, ko tev pateikšu. Uzcelsim te pagalmā lielu akmeņu stabu!“

„Kam gan mums tāds akmeņu stabs?“ īliņš vaicāja.

Vecais atteica: „Cel tikai, gan vēlāk nojēgsi, kādēļ!“ Tad abi ņēmās un ātri jo ātri uzcēla stabu. Nu nabags sacīja lliņam: „Saņem stabu un apgriez to riņķī!“

Iliņš kampa stabu, saņēma spēkus un apgrieza visu pasauli riņķī.

„Nē, manu dēliņ, tas ir par daudz!“ vecais ieteicās. „Tikai tādu spēku vien tev došu, ka pasaulē neviens tevi nepārspētu — vairāk nē.“

„Pateicos tev, vecotēv, par tik lielu labdarību!“ sacīja īliņš.

„Ne par ko nav jāpateicas, mans dēliņ! Tas par to, ka nabagus neatstum.“ To sacījis, vecais tūdaļ pazuda.

Nu īliņš gāja pasauli apskatīties. Un kam atkal gan netiksies ieelpot tīru gaisu, ja tik ilgu laiku mājā nosēdējis?

„Bet pag!“ īliņš iedomājās. „Tukšām rokām pa pasauli staigāt būtu kauns. Varu atkal staigāt un strādāt, tādēļ aiznesīšu siena pļāvējiem azaidu.“

Domāts — darīts. Viņš saņēma vienā rokā alus mucu, otrā gaļu un pienu, apakš rokas atkal maizi, raušus un aizgāja pie siena pļāvējiem. Strādnieki, ieraudzījuši īliņu ar azaidu, tecēja viņam pretim un gavilēdami priecājās, ka īliņš nu staigā un vēl tik smagu nesamo panes.

„Saki jele, īliņ, kā tu izveseļojies?“ viens par otru apvaicājās.

īliņš arī izstāstīja galu no gala, kā noticis; pēc tam sacīja: „Jūs tagad ēdiet, bet es iešu apskatīties pa pasauli.“

Viņš iet, iet nepiekusis — aiziet pie kāda liela vīra. Milzis rāva priedes ar visām saknēm no zemes laukā. Zvērošām acīm milzis paskatījās uz viņu un sacīja: „Ko tu te meklē, kas tava vajadzība un kā iedrošinies lielcilvēkiem tuvoties?“

„Es esmu īliņš, nācu pasauli aplūkot un tīru gaisu ieelpot.“

„Nu labi, ka esi atnācis. Bet vai zini ko? Sviedīsim šo manu dzelzs zizli gaisā; kurš no mums augstāk uzsviedīs, las būs saimnieks, otrs būs atkal viņa kalps. Pats metīšu pirmais.“

„Labi — metīsim!“ sacīja īliņš. „Man vienalga, kas pirmais met.“

Milzis svieda savu zizli gaisā — pēc pusstundas tas nokrita atpakaļ zemē un bija tikai saliecies; bet, kad īliņš suvēcinājis drāza augšā — zizlis tikai pēc veselas stundas nokrita atpakaļ un pārlūza pa vidu pušu, bet abi gali iemējās zemē. Milzis nu sūkājās pēc zižļa: „Kur lai ņemu kalēju, kas lai sakaļ man zizli? Te jau tuvumā nav neviena paša kalēja!“

„Kam mums kalēja vajag!“ īliņš ieteicās. „Dod tikai podi pieci dzelzs, ar ko sametināt. Tev jāzina arī, ka pēc mūsu līguma tu tagad esi mans kalps un tavs zizlis pieder man. Tad arī es pats to sakalšu.“

Milzis pasniedza pieci podi dzelzs; bet īliņš desmit bir* kavi smago zizli uzlika ar pieci podi dzelzs uz savu celi un sakala abus galus tāpat aukstus ar dūri kopā — bez āmara. Pēc tam teica milzim: „Tu esi mans kalps — iesim tālāk!“ Abi aizgāja. Gāja, gāja — nonāca pie cita milža, kas ar krūtīm kalnus gāza. Šis gan briesmīgi skatījās uz īliņu: bet īliņš par to neko — tikai uzsauca: „Klausies! Mans kalps tu tikpat esi — iesim!“

„Kā tā? Es lai būtu tādam diedelniekam par kalpu? Pieraugi, ka neieej manos nagos!“

„Lēnāk, lēnāk! Neuzpūties vis! Ar mani tiepties nesāc! Še mans dzelzs zizlis, met to gaisā. — Ja tev uzies augstāku, tad zini, tu būsi par saimnieku, es būšu tev par kalpu, bet. ja man uzskries augstāku, tad es būšu saimnieks, tu atkal kalps.“

Milzis paķēra dzelzs zizli un drāza gaisā. Pagāja pusotras stundas, un tad tikai dzelzs zizlis nokrita zemē un saliecās. Pēc tam meta īliņš. Tam palika veselas divi stundas gaisā, un kad nokrita zemē — pārlūza pa vidu pušu. Nu atkal pielika pieci podi dzelzs, nolika uz celi un tāpat aukstu sametināja ar dūri vien.

„Nu tu esi mans kalps — iesim tālāk.“

Gāja, gāja visi trīs — beidzot nonāca jūras malā. Aiziet jūras malā, redz — tur guļ briesmīgs milzis. Viņš viscaur bija ūdenī, tikai galva vien uz sausuma, bet bārda bija sešdesmit asu garumā. Briesmas bija redzēt tādu milzi: bet īliņš, atminēdamies veča vārdus, apņēmās taču viņu ino dināt. Viņš piegāja milzim klāt, satvēra aiz bārdas un sauca: „Ē! milzi, ko tu guli, celies jele!“

Milzis atmožas, redz — tāds krupis viņu modinājis, viņš izberzēja acis un tad ierūcās līdzīgi pērkonam: „Kā tu. knisli, iedrošinājies pie manas bārdas ķerties un par manu miegu smieties? Es tevi, nelieti, mācīšu! Saberzīšu tavus kaulus miltos un vējā izkaisīšu!“

„Lēnāk, lēnāk, stipriniek!“ īliņš ieteicās. „Papriekšu mēģini šo manu dzelzs zizli gaisā sviest, tad arī redzēsim, vai tu stiprāks par mani vai ne.“

Milzis meia — un zizlis nokrita atpakaļ pēc divām stun dām; bet īliņš drāza gaisā, tad nonāca tikai pēc trim stun dām zemē un divos gabalos. Bet šoreiz viņš — lai atkal sametinātu — paņēma desmit podu dzelzs, nolika abus gabalusuz celi un sakala tāpat ar aukstu dūri. Nu Iliņam bija trīs kalpi — ko lai tagad iesāk? Ies atkal tālāk un tālāk. Gāja. gāja — nonāca tādā vecā pilī. Te bija daudz vēršu un neviena paša cilvēka. Tad īliņš lika savam kalpam azaidu paraudzīt.

„Tu,“ viņš teica, „kas tās priedes tur raustīji, paliet mājā, nokauj vienu vērsi un izvāri mums azaidu, kamēr mē> būsim pa lauku.“ Milzis Priežurāvējs palika, nokāva vērsi, izvārīja to, sarīkoja, apklāja galdu un gaidīja… Bet te izlien no zemes tāds vecītis ar garu, sirmu bārdu, saper Prie žurāvēju un apēd visu azaidu. Pārnāk saimnieks ar kalpiem, vaicā: „Kas ir, vai azaids gatavs?“

Nekā! Lai saimnieks nevainojot, ka nevarējis pavēli izpildīt — esot briesmīgi galva sāpējusi, nejaudis ne uz augšu pacelt, vēl tagad bakstot.

Otrā dienā palika Kalnugāzējs mājā. Tam īliņš pieteica: „Ka tu azaidu būtu izvārījis!“

Un padarīja arī šis visu, kā pienākas; bet, tikko bija padarīts, atkal izlīda no zemes vecais ar sirmo bārdu, sapēra Kalnugāzēju un apēda azaidu.

Trešajā dienā palika Jūrmalas gulētājs mājā azaidu sarīkot. Tas sēdus vien strādāja, sēdus nogāza vērsi, sēdus gāja pēc ūdens, itin visu sēdus vien padarīja, nemaz kājās nepaceldamies. Bet. tiklīdz viss bija gatavs — izlien tas pats vecis ar sirmo bārdu, sapēra Jūrmalas gulētāju, apēda azaidu un aizgāja. Pārnāk saimnieks — domā: „Nu reiz aču būs pusdiena!“

Ieies — vaicās: „Kur ir pusdiena?“

„Nekā! Labo saimniek, arī man briesmīgi sāpēja galva — ir palocīties aiz sāpēm nejaudāju.“

,,Ta' tad brīnumi! Visiem trim viena pati klizma. Nekā, lai tur ir kas, bet tā nav!“ īliņš prātoja un ceturtajā dienā palika pats mājā. Viņš nokāva vērsi, izvārīja to un apklāja galdu. Bet, līdzko viss, kā piederas, bija padarīts — te vecis klāt. Ienāk — grib saimnieku kult.

„Ak tā!“ īliņš uzsauca, „tu gan laikam esi tas kauslis, kas manus kalpus sakāvis un azaidus aprijis! Pagaidi, putniņ, tu mani pieminēsi!“

Un viņš paņēma veci, sadunckāja tam sānus, iznesa laukā, pacēla pili pie viena pakšķa uz augšu, ieslodzīja tam pakšķa apakšā bārdu un tad gaidīja savus kalpus pārnākam, lai parādītu veco kausli arī tičm. Pārnāca kalpi, atrada azaidu sarīkotu. Nu paēda visi, un tad saimnieks piecēlās, veda tos pagalmā rādīt, ko izdarījis. Iziet — redz, ka apakš viena pils pakšķa stāv bārda iespīlēta, bet veča nekā — viņš iespīlēto bārdu bija norāvis. Un nu tikai kalpi izstāstīja, kā viņiem par mājpieraugiem gājis. Pēc tam viņi paņēma nokauto vēršu ādas un gāja tālāk. Gāja, gāja, nonāca pie vienas alas. Tai alai bija dzelzs durvis priekšā.

„Atveriet, vīri, durvis!“ sacīja īliņš. „Gribu redzēt, ka* tur iekšā.“

Kalpi mocījās, mocījās, bet atvērt nevarēja. īliņš redz — nekas jau nebūs, jāņemas pašam gar durvīm, un atvēra tās uz rāviena. Bet atkal nelaime — nekādā ziņā iekšā likt — nav redeļu. Beidzot atminēsies — vēršu ādas taču esot paņemtas līdzi.

„Ņemiet, vīri, vēršu ādas,“ tā īliņš ieteicas, „sagrieziet tās siksnās un sašujiet no tām labi garu siksnu, ka var alā nolaisties!“

Kalpi ņēmās strādāt, kā saimnieks bija pavēlējis. Kalnugāzējs ar Jūrmalas milzi grieza ādas siksnās, Priežurāvējs atkal šūstīja kopā, tāpēc ka viņš bija pēc amata kurpnieks. Viens paņēmiens — gara siksna gatava. Tiklīdz siksna gatava, — saimnieks nolaidās ar to akā, pieteikdams kalpiem: „Nolaidīšos dibinā apskatīties, kas tur ir. Apskatījies nākšu pie siksnas atpakaļ, un, tiklīdz siksnu kustināšu — velciet mani augšup.“

īliņš nolaidās alā, sāka staigāt, apskatīties. Te nomana, ka viņš apakšzemes valstī. Nu ies, ies — nonāk pie vienas mājas. Ieiet mājā — atron ļoti skaistu meitu. Tā paskatās uz svešnieku, un viņai metas žēl šā.

„Ai nožēlojamais cilvēks, kā tu teitan atkūlies? Šodien tev gals! Man ļoti žēl tavas dzīvības! Mans tēvs aplam stiprs, tiklīdz pārnāks, tevi nositīs. Bet klausi manam padomam, mīļo svešiniek! Pārcilā tās divas mucas, kas tur pagalmā stāv, noliec labās puses mucu pa kreisi un kreisās — pa labi. Labās puses mucā ir stipruma ūdens, kreisās — nestipruma. Mans tēvs katrreiz dzer no tās mucas pa labi roki. Tikko tēvs pieies pie mucas pa labi roki dzert, tad ej tu atkal nodzerties no mucas pa kreisi roki. Varbūt tā savu dzīvību izglābsi.“

Tiklīdz īliņš bija attapis mucas pārmainīt, te pārnāca vecais, tas pats, kas viņa kalpus bija pēris un kuram viņš bārdu I>ija iespīlējis. Kā pārnāk, tā tūlīt vecis mucai pa labi roki klāt un dzer; bet īliņš pa kreisi arī dzers. Sadzērās abi — tūlīt iesāka kauties. Bet īliņš bija stiprāks par viņu un nosita to uz cirtiena. Pēc tam paņēma visas dārgās lietas, arī veča skaisto meitu, un gāja uz alas izeju. Aizgāja, iesēja dārgās lietas siksnā un nu uzvilka augšā. Tad iesēja veča meitu, arī to uzvilka. Bet pašu saimnieku pameta alā. Gan īliņš izgaidījās siksnu — nevarēja sagaidīt. Neko darīt — gāja utpakaļ pēc palīdzības apskatīties. Izmeklējās — sadabūja vienu baltu zosi un parunāja tai: „Vai nevari, mīļā zoss, man palīdzēt izkļūt no šīs alas?“ „Labprāt!“ zoss atteica, „sēdies man mugurā!“ īliņš uzsēdās zosij mugurā. Zoss pacēlās spārnos un iznesa īliņu no alas. Bet īliņš ierauga — ne vairs dārgo lietu, ne veča meitas. Kalpi paņēmuši visu līdzi un aizmukuši. Neko darīt — steidzās ko mācēdams tiem pakaļ. Tikmēr steidzās — panāca tos. Nu īliņš visus trīs kalpus nopēra, kā nākas, un ar skaisto meitu nometās tai veča pilī, kur vēršus bija kāvuši. Tur viņš vēl šodien dzīvo, ja nav miris.

41.     Annužas dēls.

Kāds ķēniņš uztaisījis jaunu namu un solījies to pārdot katram, kas vien tikai grib pirkt. Tad tur sanākuši šādi tādi. Bet ķēniņiene sacījusi savai istabas meitai Annužai, lai šī arī ejot namu solīt. Labi. Šī gājusi. Un nams kritis Annužai. Tad Annuža sarīkojusi dzīres, nama iedzeršanu, un ieaicinājusi arī ķēniņieni. Ķēniņiene izdzīrojusies gājusi dienvidū un sapņojusi: no ezera jāizzvejojot zivs, un kura to ēdīšot, tā tapšot grūta.

Nu ķēniņiene sasaukusi zvejniekus un likusi tai ezerā, kas ķēniņa dārzā, zvejot. Šinī ezerā bijušas visādas zivis.

Zvejnieki izvelk vienu reizi, otru reizi nav. Bet ve ākais zvejnieks saka: „Liksim vēl reizi!“

Liek trešo reizi — izvelk vienu zivi. Tūlīt nesuši augšā ķēniņienei. Ķēniņiene iedevusi Annužai zivi izvārīt, bet

noteikusi, lai vārīdama virumu nebaudot. Annuža izšķērdusi zivi; ķidas, iekšas iemetusi saslauku baļvā durvju priekšā un sākusi vārīt. Kamēr tur vārījusi, ķēve atkūlusies pie samazgu baļvas un nodzērusies; bet Annuža atkal, zivs virumu laizīdama, pāris reižu pavārnīcu piegrūdusi pie lūpām un drusku pagaršojusi.

Bet kas par brīnumiem! Pēc pusgada no tās zivs Annužai piedzima dēls, stundu vēlāk ķēniņienei piedzima dēls, un atkal stundu vēlāk ķēvei piedzimu divi kumeļi. Un viņi visi auga dienām, nevis gadiem, tā ka par kādiem mēnešiem jau bija izauguši lieli, tā zirgi, kā puikas. Bet tad vēl viņiem bija kas sevišķs: tiem dēliem bija viens mats zelta, otrs sidraba, un tiem kumeļiem atkal viena spalva zelta, otra sidraba.

Kad bija izauguši, tad Annužas dēls — kas bijis gudrāks un pārāks par ķēniņienes dēlu — teicis: „Jāsim pasaulē!“ „Labi! jāsim!“ ķēniņienes dēls atteicis, un abi aizgājuši pie ķēniņa zirgu gana jājamos zirgus izraudzīt. Nogājuši, izmeklējušies, bet nekā. Kuram zirgam Annužas dēls roku uzlika, tas saplaka. Nu zirgu gans sacījis: te šiem zirgu neesot, lai ejot uz pili, tur esot šiem zirgi stallī; tie zirgi esot dzimuši tanī pašā dienā, kad viņi paši.

Labi! noiet stallī, uzliek roku tiem zirgiem: tie nemaz nepakust. Nu ved laukā un sāk jāt; bet zobiņus arī paņēmuši līdzi aizjādami.

Tikām nu jāj, jāj — iejāj kādā vietā, kur zīda zāle aug. Annužas dēls saka: „Te laidīsim zirgus, lai paēd, bet tu kurini uguni, un es iešu ko samedīt.“

Necik ilgi medinieks ar putniem pie uguns atpakaļ. Nu sacep, paēd pilnīgas vakariņas, un tad ķēniņienes dēls pošas atdusēties; bet Annužas dēls saka: „Guli, guli! Es gan negulēšu. Medīdams atradu vienu tiltu — jāiet skatīties, kas tam tiltam nāks pāri šonakt.“

Labi. Aiziet. palied zem tilta un gaida. Uz reizi viens jāj ar trim galvām; bet ko tiek uz tilta — jājams zirgs vairs neiet. Nu šis kliedz: „Kas te ir zem tilla, ka zirgs neiet pāri? Mums gan viens ienaidnieks ir, bet putns nav ne viņa mata galiņa te atnesis.“

To padzirdējis, Annužas dēls no tilta apakšas laukā: „Jā, putns gan viņa mata galiņa nav atnesis, bet cilvēks var pats iet, kur grib!“

Un tā vārda pēc trijgalvju velns tūlīt no zirga zemē: „Iesim karot!“

„Iesim, iesim! Pūt laukumu’“

„Pūtīšu gan, bet apzelti tu malas!“

„Jā! Es apzeltīšu, par to nebēdā.“

Velns nu pūta un izpūta vienu versti garu, vienu versti platu laukumu, bet Annužas dēls apzeltīja malas. Kā nu tas padarīts, tā abi iet viducī iekšā un sāk kauties. Tikām kaujas, tikām kaujas, kamēr velnu sabeidz, sacērt gabalu gabalos. Tagad Annužas dēls iet pie brāļa (ķēniņienes dēla) atpakaļ, bet tas guļ, ka krāc vien.

Rītā ķēniņienes dēls vaicā: „Nu, kas tur bija uz tilta?“ „Nekā nebija.“

Bet otrā vakarā Annužas dēls saka ķēniņienes dēlam: „Ej nu tu, brāl, palied zem tilta un apskaties, kas tur pāri nāk.“

Ķēniņienes dēls aiziet gan zem tilta, bet drīz guļ, ka krāc vien.

Annužas dēls labi zina, ka šis tāds miegulīgs, aiziet drusku vēlāk un arī palied zem tilta, bet šo nemodina: lai jau izguļas cilvēks.

Uz reizi ap pusnakti jāj atkal viens velns sešām galvām un kliedz: „Kas te ir zem tilta, kad zirgs neiet pāri? Mums gan viens ienaidnieks ir, bet putns nav viņa mata galiņa te atnesis.“

Annužas dēls nu atkal no tilta apakšas laukā: „Jā, jā — putns gan viņa mata galiņa nav atnesis, bet cilvēks var pats iet, kur grib!“

Un tā vārda pēc sešgalvju velns no zirga zemē: „Iesim karot!“

„Iesim, iesim! Pūt laukumu!“

„Pūtīšu gan, bet apzeltī tu malas!“

„Jā, es apzeltīšu, par to nebēdā!“

Velns nu izpūš laukumu trīs versti garu vienādi un otrādi, bet Annužas dēls atkal appūš zeltītas malas. Sāk abi pa viduci atkal karot. Un tikām karo, tikām karo, kamēr gandrīz velns sāk Annužas dēlu ņemt zemē. Viņš lūdz piecas minūtes atpūsties. Kā piecas minūtes pagalam, sāk pa jaunam strādāt un itin ātri sabeidz sešgalvi, sakapā smalkiem gabaliņiem un tad aiziet uz guni.

Gaismiņā Annužas dēls, iedams putnu pašaut brokastīm, vaicās ķēniņienes dēlam: „Kas nu, brāl, bija? Vai ko redzēji arī uz tilta?“

Nē, neko neesot redzējis.

„Labi! Kad neesi, neesi redzējis!“ Annužas dēls nosmejas un sāk taisīties uz trešo vakaru. Viņš pakar kabatlakatu kārts galā un paliek telēķi apakšā. Vakarā, uz tillu iedams, viņš pasaka ķēniņienes dēlam: „Tu, brāl, šonakt gulēt neej, skaties telēķī! Ja telēķī pil vienādi ūdens, tad tu uz mani neej, bet ja sāk pilēt asinis, iad steidzies palīgā!“

Un tā nu aiziet uz tiltu, palied zem tilta un sēd līdz pusnaktij. Te uzreiz jāj viens ar divpadsmit galvām, bet zirgs neiet tālāk. Nu šis dusmās sauc atkal tāpat kā tie divi; bet Annužas dēls izlec laukā, sacīdams: „Pūt laukumu!“

Velns izpūš četras verstis vienādi un otrādi, bet šis appūš zeltītas malas. Abi sāk atkal pa vidu cīnīties. Jau velns sadzen šo zemē līdz ceļgaliem, beidzot iedzen da pleciem. Nekā darīt — jālūdz desmit minūtes atpūsties. Velns dod ari un aiziet pa to laiku uz tiltu atpakaļ. Nu Annužas dēls tikām sākkasin ar nagiem zemes, lai izkļūtu laukā, un kliedz brāļa, ko māk; bet šis, diedelnieks, aizmidzis. Nu kliedz vēl skaņāk. Uzdzirst viņa zirgs. Zirgs klāt, un tagad ņemsies abi divi: pats ar rokām, zirgs ar kājām. Necik ilgi, izkašas gan laukā no bedres. Bet te arī velns klāt, un karo atkal. Tomēr tagad veicās labāk Annužas dēlam: zirgs koda un spēra velnu, pats cirta ar zobiņu — velns nobeidzās. Nu aiziet pie būdas — ķēniņienes dēls guļ, ka krāc vien, bet visa būda no šņūdauka bija apšķīdusi asinīm. Ņēmis notīrījis asinis un nokopis būdu glīši.

Rītā brālis piecelsies — tūlīt pirmais vārds: „Kas tur bija uz tilta?“

„Lai nu bija kas būdams! Bet šodien iu jāsi putnu šaut, es atkal sāls meklēt,“ Annužas dēls saka.

Labi. Katrs aizjāj uz savu pusi. Bet Annužas dēls jāj, jāj — ierauga vienu muižu. Ieiet muižā —atron: ēdieni gan uz galda, bet nav neviena cilvēka. Ko vit.iš darīs? Aizlied aiz krāsns noskatīties, kas to ēdienu ēdīs. Pēc laba brīža ieskrien četras dūjas, nometas zemē, paliek par meitiešiem, piesēžas ēst un sāk runāt.

Viena saka: „Ko tu darīsi ienaidniekam, kas tavu brāli nokāva?“

Šī pametīšoties par avotu ar jauku krūzīti klāt un palaidīšot tādu sausumu, ka viņš nekur ūdeni nevarēšot dabūt. Kas iešot no avota dzert — tas būšot beigts. (Tās četras bijušas raganas.)

Tā otra saka: viņa uzlaidīšot badu un puti pārvērtīšoties par jauku ābeli ar jaukiem āboliem. Kad brāļa kāvējs pieiešot ābolus raut, viņš miršot.

Trešā saka: šī pametīšoties par muižiņu un palaidīšot tādu aukstumu, ka nekur glābties. Kā viņš nosalis iešot pa vārtiem iekšā, tā būšot beigts.

Ceturtā, pati vecene, saka: šī palikšot par lielu zvēru: viena puse mutei būšot pie debesīm, otra pie zemes — šī viņu dzīvu norīšot.

Tā izrunājušās, visas atkal paliek par dūjām un aizskrien; bet Annužas dēls paņem sāli un iet pie brāļa. Abi ar brāli paēd medījumu un sāk jāt. Annužas dēls jāj pa priekšu, lai šis jāj pakaļ. Jāj, jāj — uz reizi tāds sausums pametas, ka slāpst bez gala, un ūdens nekur dabūt. Te ierau dzijis avotiņu ar skaidru ūdeni, un krūzīte klāt.

Ķēniņienes dēls aši aši grib skriet pie avotiņa; bet Annužas dēls uzsauc: „Neej tu pa priekšu — pats iešu!“

Pieiet, uzcērt avotam šķērsu ar zobiņu — asinis viea apjūk, un nu var dzert, cik gribi.

Jāj atkal — nu pametas tāds bads, ka nekur nevar ēst dabūt. Te ierauga skaistu ābeli ar skaistiem āboliem. Ķēniņienes dēls aši aši nolec no zirga un grib ābolus raut, bet Annužas dēls uzsauc: „Neej tu pa priekšu — pats

v i u

jesu!

Daiet, velk ar zobiņu pa zariem — asinis vien nošķīst — ābele kur bijusi, kur palikusi. Un tai vieta nu gadās maizes, lai ēd, cik grib.

Jāj atkal. Bet nu sametas tāds aukstums, ka nekur vairs pajāt. Te ieraudzīs vienu muižiņu. Piejāj pie vārtiem, ķēniņienes dēls grib šmaukt pa vārtiem iekšā istabā sildīties; bet Annužas dēls apsauc: „Neej tu pa priekšu — pats iešu pirmais!“

Un kā nu iet pie vārtiem un vilks ar zobiņu — visa muižiņa sabrūk, un tūlīt aukstums prom.

Jāj atkal. Bet nu ierauga lielu lielu zvēru: mutei ir viena puse pie debesīm, otra pie zemes. Annužas dēls saka: „Nu vajag pagriezties sāņus!“

Līdzko šie pagriezušies, zvērs kampj ar lielo muti, bet nokampa tikai ķēniņienes dēlu, Annužas dēls izvairīdamies iebēga smēdē, kur četri kalēji kala. Kalēji tīri sabijās, ko šis klupdams krizdams smēdē skrējis, bet Annužas dēls neattop ne izstāstīt — tūlīt iemet četrus stieņus ēzē un karsē un karsē, cik ātri vien varēdams. Nav labi beidzis, te zvērs pie smēdes durvīm klāt, lai kalēji atdodot to, kas tur pie viņiem ieskrējis!

Kalēji atsaka: „Ja vari smēdes durvis ur mēli sadeldēi, tad atdosim.“

Zvērs velk trīs reizes ar mēli skrapš, skrapš! un durvis cauri. Nu kalēji saka: „Iekar pa durvīm mēli, tad uzliksim mēlei to, ko tu meklēji.“

Zvērs tūlīt iekar mēli pa smēdes durvīm un gaida; bet Annužas dēls tagad, paķēris nokarsētos dzelžus, piedūra mēli pie zemes, ka ne pakustēt. Pats tad izlēca pa smēdes logu un sāka zvēru slānīt, sacīdams: „Vai laidīsi manu brāli vaļā, kas tev vēderā? Vai laidīsi vaļā, kas tev vēderā?“

Zvērs gan ciešas, gan ciešas; bet Annužas dēls tikām sita, tikām sita, kamēr lielais zvērs sabruka smēdes lielumā un tad izlaida gan ķēniņienes dēlu no vēdera.

Nu Annužas dēls ieveda ķēniņienes dēlu smēdē un palaida zvēram mēli vaļām. Bet līdz mēle svabada, zvērs atkal plijas virsū, lai atdodot tos, kas smēdē iegājuši. Kalēji alsaka: „Ja tu apskrēji visai pasaulei riņķī, kamēr mēs izskaitām sauju linu, tad atdosim.“

Labi. Zvērs sāk skriet, un šie sāk skaitīt; bet Annužas dēls tikai silda atkal savus dzelžus.

Vēl linu sauja nebij izkulstīta ne labi pusē, zvērs jau apskrējis pasaulei riņķī un klāt atkal, lai nu atdodot viņam apsolītos brāļus!

Kalēji saka: „Izkar mēli te smēdē, tad uzliksim viņus uz mēli.“

Zvērs iešauj mēli smēdē; bet Annužas dēls ar karstiem dzelžiem piedūra mēli pie zemes, ka ne pakustināt. Nu izlēca abi ar ķēniņienes dēlu pa smēdes logu un slānīja zvēru likām, kamēr nosita. Tad Annužas dēls teica: „Tie darbi nu visi izdarīti, jāsim tālāk!“

Jāj, jāj — uzjāj trīs ceļus. Pirmā ceļa galā ir stabs, uz kā rakstīts: ..Pats paēdis, zirgs neēdis.“ Otra ceļa galā ir stabs, kur rakstīts: „Zirgs paēdis — pats neēdis.“ Trešā ceļa galā ir stabs, kur rakstīts: „Pats paēdis, zirgs paēdis, ir vēl meitas blakus dabū.“

Annužas dēls saka: „Te mums jāšķiras. Jāj nu, pa kuru ceļu pats gribi, es jāšu pa to, kur zirgs paēdis, pats neēdis.“ Labi. Annužas dēls aizjāj pa savu ceļu, bet ķēniņienes dēls pa to, kur ir meitas blakus dabū.

Nu jāj, nu jāj Annužas dēls lielu gabalu, bet beidzot nevar vairs ciest, kā ēst gribas. Neko darīt — cik ilgi badā mirsi? Jās atpakaļ un meklēs ķēniņienes dēlu, kur tas palicis. Trīs dienas sameklēja ķēniņienes dēlu, vēl nedabūja. Trešās dienas vakarā uzjāja vienu muižu. Tur iznāca viens meitietis pretim, padod labdienu, sāk runāt un aicina iekšā. Bet Annužas dēls dzird, ka ķēniņienes dēla zirgs stallī nozviedzas, bet paša nekur nemana. Ko nu darīs? Atvēl arī savu zirgu stallī vest un ies istabā. Ieiet — ak tu manu dieniņu! Nu cienā, nu dzirdina uz labāko. (Tas meitietis bijis ragana.) Nav beidzis mieloties — lai ejot gulēt mīkstā gultā! Bet Annužas dēls atsaka: „Man tas iā nav parasts. — Pie mums katrreiz meitas papriekš aiziet gulēt, tad tikai puiši. Tādēļ ej tu pirmā un guli iekšmalā, es gulēšu ārmalā.“

Šī aiziet arī. Bet līdz nu Annužas dēls ies pie gultas, viņš apskatās — kas tas? Apakš gultas tā kā paminas.

„Kas tās par paminām?“ viņš domā, „jāpamin!“

Un kā nu pamina paminas, tā meitietis no gultas ārā un pa galvu, pa kaklu dziļā bedrē iekšā. (Šī bedre bijusi divpadsmit asis dziļa. Visi, kas tur atjājuši un gultā iegulusies, tie iesviesti šinī bedrē, jo meitietis, blakus guldamies, katrreiz paminis paminas.)

Un kā nu ragana (meitietis) tur bedrē pie tiem citiem un arī pie ķēniņienes dēla iekritusi, tā tie visi sagrābuši raganu un slānījuši un slānījuši, lai teicot, kur bedres durvju atslēga. Negribējusi nemaz lēti teikt, bet kad kāvuši arvienu

stiprāk, šī kliegusi Annužas dēlam, lai ieiet otrā istabā, kui atslēga būšot uz galda. Annužas dēls ieiet otrā istabā un ierauga atslēgu; bet viņš sargās pirkstus piedurt, papriekšu piedūra zobiņa asmeni atslēgai, un tā bija laime, jo zobin> tai pašā brīdī sabira un izšķīda. Nu sauca tiem tur apakšā, lai slānī vēl raganu, kamēr nav pateikusi, kur īstā atslēga meklējama. Tie, zināms, netaupīja arī, kamēr tad pastāstīja, ka bedres atslēga turpat pie gultas. Annužas dēls izlūkojās arī to atslēgu: vai nav tāda pati kā tā pirmā, — bet bija īstā gan.

Nu paņēma atslēgu, uzmeklēja bedres durvis, atslēdza vārtus un izlaida visus laukā, kas tur jau gadiem bija smakuši; bet raganu notiesāja.

Beidzot visi salēca zirgos, un katrs aizjāja uz Kavu pusi

(Piezīme: So pasaku stāstīja Fricis Kalnupis Mēdzūlā. Līdz. šīm. vietai esot tikai puse — otras puses nezinot. Priekš kādiem 25 gadiem Kalnupis esot dzirdējis viņu no kāda jaunpiebaldzēna, un tas teicies arī: otras puses nezinot vairs.)

42.      Spēka dēls.

Kādam septiņdesmit gadu vecam zemniekam nav neviena dēla. Viņam jāiet uz muižu darbos; bet kungs io arvienu nokoko, tādēļ ka nespējis nekā padarīt. Vienu dienu vecais saimnieks nāk uz māju raudādams. Iznāk balts vīriņš no meža un prasa: „Kādēļ raudi?“

„Jā, kā neraudāt? Spēka maz — nevaru necik pastrādāt, un kungs mani par to koko. Būtu man dēls, cita lieta — sūtītu to darbos.“

„Ej uz māju, dēls būs priekšā, vēl lielāks nekā tu.“

Pāriet mājā — un skat! pareizi vīriņš noteicis. Dēls tik liels, ka ne pa durvīm izlīst, nāk pretim! Vecais priecīgs ber gala. Ieiet nu istabā — skaidri smiekli! Dēlam jālien četr rāpus, griesti par zemu.

Otrā dienā dēls nokal sev trīs amata lietas: birkavu smagu nūju, birkavu smagu arklu, birkavu smagu lāpstu, un tad nu ies uz muižu darbos. Noiet muižā — esot jāar tai dienā. Nu jūgs kunga ķēvi savā lielajā arklā, bet ne pakustēt, ne pavilkt. Kungs, to redzēdams, iesaucās: „Kas tādam darbu piedos?“

Bet dēlam viena maksa, ja nedodot zirgus, viņš stāvēšot dīkā. Kungs iedod desmit zirgus arklā jūgt, bet ne pakustēt. Kungs iedod piecpadsmit zirgus un piecus no saviem vislabākiem braucamiem zirgiem — jā, nu pavilks vienreiz arklu. Nu ara, lai put — vaga bija tik dziļa kā grāvis. Pret vakaru kungs iznāk skatīties — vai dieviņ, to postu! Visi lauki otrādi apgriezti, un zirgi vienās putās.

„Kas, velns, tādam darbu piedos?“ kungs tikai iesaucas un aiziet, ar roku atmezdams.

No rīta kungs liek dēlam braukt uz mežu pēc malkas, kur visniknākās lapsas. Kamēr dēls cērt, lapsas noēd zirgu. Dēls saķer lapsas, iejūdz vezumā un brauc uz māju. Mājā ielaiž lapsas kunga putnu kūtī. Lapsas apkož visus putnus.

No rīta kungs liek dēlam braukt uz mežu pēc malkas, kur visniknākie vilki. Kamēr cērt, vilki noēd zirgu. Dēls saķer vilkus, iejūdz vezumā un brauc uz māju. Mājā ielaiž vilkus lopu kūtī. Vilki aprij visus lopus un vēl lapsas putnu kūtī.

No rīta kungs liek dēlam braukt uz mežu pēc malkas, kur visniknākie lāči. Kamēr cērt. lāči noēd zirgu. Dēls saķer lāčus, iejūdz vezumā un brauc uz māju. Mājā ielaiž lāčus zirgu stallī. Lāči noēd visus kunga zirgus un vēl vilkus lopu kūtī.

Kungs ar dēlu negalā. Cauru nakti gudro, kā no viņa vaļām tikt.

No rīta kungs liek dēlam aku rakt. Birkavu lāpsta strādā bez apdoma: viens divi aka jau pāri pār galvu izrakta. Kungs nu mudīgi klāt un vels lielu akmeni dēlam uz galvu; bet dēls kā dos ar birkavu nūju akmenim, tā akmens iziet dziedādams atpakaļ un tik tik neķer pašu kungu.

No rīta kungs liek dēlam uz velna sudmalām iet. Dēls aiziet un sāk malt. Te velns ārā: „Kas tev vēlēja malt?“ „Ko tu gribi? Nāc lauzties1 “

Velns saspļaujas un ķersies dēlam klāt; bet dēls saņem velnu kā spalvu un laidīs dzirnu akmenī. Velns lūdzas, lai atstājot dzīvu, jo te vairs nenākšot, kamēr tā pasaule pastāvēs. Dēls palaiž, un velns ieskrien ezerā, ka nožvākst vien.

Vakarā pārnāks nu muižā — kungs brīnās bez gala: „Sudmalās neviens vēl sveikā nav izgājis. Kas, velns, tādam par ādu? No tā jārauga tik vaļām tikt pie laika.“

Kungs nu atlaiž dēlu no darba, liet dēls uzprasa:

„Vai manam tēvam arī vairs darbiniekos nebūs jānāk?“ „Nebūs, nebūs, ej tikai projām, lai tieku vaļām!“

Mājā dēls pastāsta tēvam prieka vēsti, ka nu varot vecuma dienas uzņemt.

Tēvs prieka pilns, ka dēls to izgādājis.

Otrā dienā dēls saka tēvam: „Iešu pasaulē papelnīties.“ Tēvs ar mieru. Dēls paķer birkavu nūju un aiziet. Iet, iet — uz vienu reizi saliks lielus vīrus: Kalnuracēju un Skaldītāju. Kalnuracējs spēja sabirdināt kalnus, Skaldītājs saskaldīt akmeņus — tai stiprumā abi bija.

Dēls sametās ar abiem stipriniekiem uz vienu roku, un nu ies ar visu pasauli uzņemties. Vienu dienu tie iekuļas it nezinot vecā mājelē, kur neviena paša cilvēka; tikai vēršu papilnam. Norunā tā: dēls ar Kalnuracēju ies mežā medīt, Skaldītājs tamēr paliks mājā vienu vērsi izvārīt.

Labi. Bet, līdzko vērsis labi nokauts, te nāk sprīdi garš vīrelis ar olekti garu bārzdu savus vēršus kopt. Vīrelim uz katra kamieša siena kaudze, katrā padusē ūdens vāts.

Vērši sastāj ap vīreli ēzdami, dzerdami, un šis nu skaita, vai visi. Izskaita — nav visi, viena trūkst. Tā Skaldītājam virsū: „Kas tev vēlēja to vērsi kaut?“

Skaldītājs nostostās vien. Bet vīrelis sagrābj Skaldītāju uti pabāž apakš sliekšņa. Pārnāk medinieki, vērsis ne vārīts, ne ir, un šis mokās apakš sliekšņa. Dēls izvelk Skaldītāju no sliekšņa apakšas un prasa, kā tur paticis? Bet Skaldītājs aiz kauna nesaka ne traks.

Otrā dienā paliek Kalnuracējs mājā vērsi vārīt; bet šim iziet tāpat kā Skaldītājam.

Trešajā dienā paliek dēls mājā, un 11u iekaļ vīreli baļķī Bet īsā laikā vīrelis pazudis ar visu baļķi lielā caurumā. Dēls ar Kalnuracēja un Skaldītāja palīdzību laižas pa caurumu zemē un satiek citā pasaulē sprīdi garo vīreli skaistas pils priekšā. Izceļas cīniņš. Beidzot dēls ar birkavu nūju nosit vīreli. Pilī tas atron trīs princeses. Jaunākā viņam patīk. Nu liek vilkt princeses pa caurumu augšā; beidzot vilks pašu dēlu. Bet vilcējiem, Skaldītājam ar Kalnuracēju, patiek rokas vaļām, un virve nokrīt lejup. Dēls nu maldās pa apakšpasauli un izglābj beidzot vienus ērgļa bērnus no krusas. Ērgļi, tēviņš un mātīte, apsolās par to viņu iznest uz šo pasauli, ja tikai apgādāšot labu maisu aitu gaļas, ko knābjos iemest. Dēls apgādā, un nu ērgļu tēviņš saņem dēlu ar aitu gaļu uz savas muguras; ērgļa mātīte atkal dēla birkavu nūju uz savas, un tad iznes uz šo pasauli. Tikai pašā malā dēlam aptrūkst aitu gaļas — viņš iemet tēviņam savas kājas ikrus; bet mātīte, to redzējusi, pavēl ikrus atvemt atpakaļ un sadziedē kāju, kā bijusi.

Dēls panāk Kalnuracēju un Skaldītāju pie tās pašas vecās mājeles ar visām princesēm. Nu iet visi seši pie princešu tēva, ķēniņa, un apprecas: dēls dabū jaunāko — šie vecākās. Vēlāk dēls paliek pats par ķēniņu un atdod saviem palīgiem arī katram gabaliņu no valsts.

43.      Stiprais.

Vienam tēvam bijis^jļēls, vārdā Stiprais. Kad Stiprais bija izaudzis, tas sacījis tēvam: „Tēt, parādi jele, cik lieli ir mūsu lauki.“

Tēvs vedis rādīt. Bet lauka vidū augusi liela liela egle. Stiprais vaicājis: „Kas tā par puķīti?“ un izrāvis egli, pie galotnes ņemdams, ar visām saknēm. Tēvs brīnījies; bei Stiprais ar vienu roku turējis egli gaisā, ar otru nobraucījis zarus, teikdams: „Te man būs laba nūja, kad iešu pastaigāties.“

Tas nu tas. Pārgājuši mājā — Stiprais izstaigājies prasījis mātei ēst. Māte gājusi paraudzīt ātrumā ko uzkost; bet tēvs sacījis:

„No nieka viņam nekā nav ko iesākt. Izvāri labāk biezputru mūsu piecu nēšu katlā.“

Māte izvārījusi un patlaban gribējusi biezputru ēdamā podā likt; bet Stiprais sacījis: „Ko tad jūs te vēl smalstīsit? — Paēdīšu tāpat no katla.“

Un tā licies klāt un izēdis visu. Bet tēvs, to redzēdams, saraucis pieri: „Nē, dēls, ja tā gribi ēst, tad nespēju tevi vairs turēt. Tev jāiet pie ķēniņa; tur tu varēsipēc sava prāta izstrādāties un izēsties.“

„Jā, jā, tēt, tas viss varētu notikt; bet tā jau gan neiešu, kad tikai man liks. Lai ķēniņš man nāk pakaļ, tad iešu.“ Labi. Ķēniņš nu atsūtījis vienreiz, otrreiz — Stiprais kā neiet, tā neiet. Sūtījis seši zaldātus pakaļ — vēl negājis. Nu, ja tā ar labu nē — zaldāti domājuši ar varu aizdabūt; bel Stiprais pasmējies: „Ko es te ar jums, seskiem, ilgāk niekošos — še!“ Un tā krāvis katram zaldātam ar vienu pirkstu un nositis. Bet ķēniņš vēl otrreiz atsūtījis divpadsmit zaldātus. Stiprais ir šos nositis, bet tad apdomājies: „Tas taču neies — ķēniņam tik daudz apskaust ļaudis! Jāiet jau būs!“

Labi. Aizgājis pie ķēniņa, sniedzis roku un vaicajis: .Nu, ķēniņ, ko laba teiksi man?“

„Paliec pie manis, man pulka darba!“

„Jā, jā — manis dēļ!“ šis atņurdējis un palicis arī.

Bet pēc kāda laika Stiprais sācis ķēniņam rnnāt, ka eso( nodomājis viņa meitu precēt.

Ķēniņš atplētis acis: „Ai dēls, ja tu manu meiiu gribi, tad papriekšu tev jāiet pasaulē un jāpārved man zelta zirgs, zelta suns un zelta guilis — ātrāk meitu nedošu, lai tur kas.“

„Labi!“ Stiprais atteicis un tūlīt aizsteidzies pie kalēju, lai nokaļot viņam labi stipru ceļa nūju, kas ne lokās, ne lūst.

Kalējs nokalis vienu birkavu smagu — tādu nūju; bel Stiprais cirtis nūju sev ap pirkstu — nūja pārlūzusi. Nu pielicis vēl birkavu, un tad bijusi gan laba.

Bet, projām iedams, Stiprais vēl iegājis pie ķēniņa meitas atvadīties un noteicis, ka lai viņu gaidot atpakaļ — pie cita lai no dieva puses neejot.

Ķēniņa meita tad nosolījusies arī un iedevusi šim savu zelta gredzenu pirkstā.

Stiprais gājis, gājis — saticis lielu vīru, vaicājis, kas viņš tāds?

„Esmu Ūdeņudzinējs. Ja ar savu rungu ūdenī lieku, tad tūlīt ūdens atšķiras, ka var ar sausām kājām pāriet.“

„Tad nāc līdzi, tu esi labs!“

Šis bijis ar to mierā. Gājuši abi divi un satikuši tādu vīru, kas stūmis kalnus lejā. Stiprais vaicājis: „Kas tu tāds esi?“

„Esmu Kalnustūmējs!“

„Tad nāc līdzi, tu esi labs!“

Nu gājuši visi trīs un satikuši atkal lielu vīru. Stiprais apvaicājies: ..Kas tu tāds esi?“

„Esmu Simtu-jūdžu-redzētājs un dzirdētājs. Es sirotu jūdžu tālumā visu saredzu, visu nodzirdu.“

„Tad nāc līdzi, tu esi labs!“

Nu gājuši visi četri un nogājuši līdz velna pilij; Ibet velna pilij visapkārt bijusi liela upe — nekā pārkjūt.

Tad Odeiiudzinējs silis ar savu rungu upei — uz reizi kļuvis sauss. Iegājuši velna pili — tur sēdējusi veca vecene istaba. Tā bijusi velna māte; bet velns pats ar saviem dēliem nezin kur bijis aizkūlies.

Bet tur bijis viens tills, pa ko velni arvienu mājā jājuši. Šo tiltu Stiprais pavēlējis Simtu-jūdžu-redzētājam un dzirdētājam tūlīt apsargāt, lai velni slepeni neuzbruktu; bet tos divus raidījis gulēt un pais arī nolicies pasnaust. Snaudis, snaudis — nekāds labs miegs nenācis. Beidzot izberzējis acis, klupis augšā un gājis labāk pārlūkot, kā pie tilta klājas. Aizgājis — še nu tev! Simtu-jūdžu-redzētājs un dziedētājs gulējis aizmidzis.

Ujā! tās dusmas Stiprajam; bet apdomājies — neleicis nekā. lai arī izguļas miega pūznis! Un tā nu pats pagājis apakš tilla un sācis vērot, vai nāks šie vai nenāks šonakt?

Vērojis, vērojis — jā, ap pusnakti nāks gan pats jaunākais velna dēls melnā zirgā, un melns suns ar melnu gaili vēl līdzi. Atjās pie tilta — zirgs neiet pāri.

„Kas tur ir?“ velna dēls vaicājis. Zirgs, suns un gailis atbildējuši: „^pakš tilta stiprs vīrs, tas mūs nositīs.“

„Lai tad viņš nāk ar mani spēkoties, ja viņš tik stiprais ir!

Stiprais gājis, un, kā krāvis velna dēlam ar Savu dzelzeaii pa pieri, tā bijis uz vietas nost.

Nu paņēmis zirgu, suni un gaili, aizvedis velna pilī un ievietojis velna stallī.

Rītā vaicājis redzētājam, vai naktī esot ko redzējis? Neesot neko redzējis, šis atbildējis. Labi, kad nu ne, ne — sūtījis otrā naktī Kalnustūmēju. Bet ar Kalnustūmēju tāpat noticis kā ar to pirmo. Stiprajam gulētāja vietā bijis jānokauj viduvējā velna dēls un viņa zirgs, suns un gailis jāpārved velna stalli. Trešo nakti sargājis Odeņudzinējs — ar to tāpat. Stiprais nokāvis viņa vietā vecāko velna dēlu, bet zirgu, suni un gaili pārvedis velna stallī.

Ceturtajā naktī pats Stiprais rīkojies tiltu sargāt. Bet viņš priekšlaik nolicis uz galda trīs šķīvjus, uz šķīvjiem glāzes un glāzēs ūdeni, piesacīdams saviem biedriem: ,,Tc jūs palieciet pie šīm glāzēm skatīdamies. Ja tanīs ūdens kļūst par asinīm, tad maisiet un maisiet ūdeni, cik tikai varat, lai man, uz tilta cīnoties, spēks nāktu klāt.“

Labi. Nogājis apakš tilla un sargājis. Jā — nāks pusnakts, jās pats velns zelta zirgā, lai visa zeme rīb, un zelta suns un zelta gailis vēl līdzi. Atjāj pie tilta — zelta zirgs zviedz, zelta suns rej, zelta gailis dzied un neiet pāri. „Kas tur ir par nelaimi?“ velns iesaucies.

Zelta zirgs, zelta suns un zelta gailis atbildējuši: „Apakš tilta ir pats Stiprais, viņš mūs nositīs.“

„Lai tad tas daudzinātais Stiprais nāk ar mani izspēkoties!“

Labi. Stiprais gājis arī, un nu briesmīgi sīvi sākuši spēkoties. Velns krāvis Stiprajam, Stiprais līdz pus lieliem sastidzis zemē. Tad krāvis Stiprais velnam, velns līdz krūmiņiem sastidzis zemē. Nu velns otrreiz gāzis Stiprajam, Stiprais jau pāri par ceļiem sastidzis. Tad gāzis velnam pretim, velns līdz pus lieliem iestidzis. Velns vēl trešreiz spēris Stiprajam, un nu Stiprais līdz gūžām zemē iekšā. Tad Stiprais iesaucies: „Vai ir brīv vīram darbā atpūsties?“ „Ir!“ velns atteicis, „zināma lieta, ka ir!“

Bet pa to laiku pilī ūdens jau bijis pārvērties glāzēs par asinīm un kūsājis malām pāri, un šie, miega izbadējušies pagāni, gulējuši.

Stiprais, to manīdams, norāvis īsā atpūtas brītiņā savu cepuri un drāzis pils sienā, bet biedri neuzmodušies. Tad norāvis apavas un drāzis pils siena — šie vel neu/,modusies. Beidzot norāvis savu kakla drānu un drāzis pils sienā. Kakla drāna par laimi izcirtusies sienai cauri, ķerdama šiem gultu kājas, un tad, tad miegainie uztraukušies vienreiz un, zināms, tūlīt, nelaimi juzdami, maisījuši arī, ko jaudājuši.

Bet ik šie asinis diktāk kūluši, ik Stiprajam acīm re dzot pieradies spēks, un nu ņēmies ar velnu pa otram lugām. Velns tagad sitis, sitis šo, bet brīnumi, tavi brīnumi! Stiprais nemaz vairs neplacis zemē — pavisam otrādi vēl: ik uz sitiena cēlies no iestiguma ārā. Turpretim Stiprais velnu iedzinis pavisam zemē un tad gavilēdamies iesaucies: „Lai nu velns velnu rauj!“

To padarījis, Stiprais paņēmis velna zelta zirgu, zelta suni un zelta gaili, aizvedis pili un tad, biedrus pieaicinādams iuvāk, izpļaukājis šos labi, ka nebijuši modri. Bet rītā Stiprais katram iedevis vienu zirgu, vienu suni un vienu gaili, tos, ko velna dēliem bija atņēmis. Pats paturējis zelta zirgu, zelta suni un zelta gaili, un tad, sēzdamies zirgiem mugurā, griezušies mājā.

Bet gabalu pajājušiem, Stiprais piepeši atminējās: „Kur tad mans zelta gredzens, ko ķēniņa meita pirkstā mauca? — Tas aizmirsies velna pilī.“

Nekā darīt— biedrus sūtījis uz priekšu un pats pajājis to gabalu atpakaļ pēc gredzena. Aizjājis — bet kas ir? Velna pils durvis aizslēgtas — ne domāt iekšā tikt vair». Izdomājies, ko nu darīt? Te zelta zirgs, suns un gailis pamācījuši šo par mušu pārvērsties un pa atslēgas caurumu ielīst gredzenam pakaļ. Labi. Palicis par mušu, ielīdis pa atslēgas caurumu un patlaban gribējis savu gredzenu ņemt. Te paskatījies: otrā istabā nosēdušās trīs velna meitas ar velna māti un spriež.

„Pag!“ viņam iešāvies prātā, ,,jādzird taču. kas Šīm te īsti spriežams?“

VI. Varoņi ar brīnuma spēku

.

44. Čusku ķēniņa kronis.

Reiz purva tīrītāji uzgājuši purvā uz ciņu palielu čūsku, kurai bijis neliels, bet ļoti košs kronītis galvā. Kāds vecāks strādnieks teicis, ka tā būšot čūsku ķēniņiene. Šis no veciem ļaudīm esot dzirdējis, ka tam, kas čūsku kroni iemantojot, esot iespējams veikt visādas brīnuma lielas. Tomēr čūskai kroni noņemt neesot viegla lieta: čūskas dzenoties pakaļ. Daudzi gan esot izmēģinājuši to iegūt, bet retu retiem tas izdodoties, nekrītot čūskām par upuri.

Strādnieku starpā atradies arī kāds drošs, stiprs, jauns cilvēks, tas apņēmies mēģināt savu laimi. Netālu no purva bijis mazs siena šķūnītis, tur visi nosprieduši no čūskām paslēpties. Lai čūskas neielauztos tik viegli šķūnītī, tad notraipījuši šķūnīša sienas un jumtu visu ar biezu kārtu darvas. Kad tas bijis padarīts, citi sirādnieki jau iepriekš pa slēpušies šķūnītī; tikai kroņa ņēmējs vien paņēmis zirgu un jāj is pie čusku ķēniņienes. Čusku ķeniņienei kroni noņēmis, ātri lēcis zirgam mugurā un aulekšojis uz šķūnīti. Ka ticis turp, tā arī čūskas — diezin kur cēlušās, kur ne — neskaitāmiem bariem dzinušās pakaļ: citas skrējušas pa gaisu, citas atkal, savijušās kā ratu ritenis, kūleņu kūleņiem drā-

zušās tam pakaļ. Čūskas sākušas rāpties pa šķūņa sienām uz paspārnēm, bet darvas dēļ nevarējušas nekur daudz parāpties. Purva tīrītāji uzturējušies vairākas dienas šķūnītī, jo neviens nedrīkstējis iziet laukā. Pēdīgi, kad pēc kādām dienām izgājuši, tad ieraudzījuši, ka viss šķūnītis bijis aplipis ar melnām čūskām; citas vēl bijušas pusdzīvas, citas saules karstumā un darvā nobeigušās. Kroņa noņēmējs tiešām bij is laimīgs nn spējis pastradāt daudz ko laba. Viņš no tā brīža dzīvojis pilnībā, bet neaizmirsis arī savus citkārtējos biedrus.

45.       Ceļojums uz viņu sauli.

Kāds ķēniņš sūta savu stipro puisi apakšzemē izprasīt, kad varot cerēt savu meitu atpakaļ dabūt, kura kopš čeiriem gadiem tur aizvesta. Puisis gājis pirmo dienu, pienācis vakars, un iegriezies kādā muižā pārgulēt. Bet tai muižā nebijis ūdens ne pilītes: visi turienes avoti tecējuši otrādi, uz apakšzemi, un neburbuļojuši uz augšu kā citur. Muižas ļaudis nu lūguši, vai šis, apakšzemē iedams, nevarētu apjautāties: cik ilgi viņiem vēl jāsmok bez ūdens? Labi.

Otrā dienā atkal iegriezies pret vakaru tādā vietā pārgulēt, kur uguns trūcis. Arī šie lūgušies apakšzemē apjautāties: cik ilgi vēl bez uguns jādzīvojot? Labi.

Trešo dienu nokļuvis pie apakšzemes, un tur bijusi plata upe. Upes malā sēdējis pārcēlējs, kas teicis: „Vadzi, paprasi, tur noiedams, vai mani drusku nepalaidīs vaļām: cauru mūžu te diedu, kaut jel uz kādu brīdi dabūtu vietnieku.“ Labi.

Puisis pārceļas upei, ieiet apakšzemē un laimīgi satiek meklēto meitu. Tūlīt īsumā izstāstījis, ko ceļā pieredzējis un ko īsti nācis. Šī atteikusi: „Labi, labi! Bet paslēpies turpat kaktā, ka mans vīrs pārnākdams neierauga.“

Puisis paslēpies. Pārnācis vīrs, šī tūlīt pretim: „Vīriņ, diensvidū sapņoju, ka pārcēlējs gribot atpūsties; kas paliks viņa vietā?“

„Lai viņš rītu, kādu pāri celdams, airē pa sauli laivu trīsreiz riņķī, sacīdams: „Celies nu tu ar šo sauli!“ tad tiks vaļām, un tam pāri ceļamajam būs jāpaliek vietā!“

„Ak tā! Bet tad sapņoju, ka kādā vielā virszemē neesot uguns.“

„Jā, tā ir gan; bet ja viņi mācētu iešķilt ozola praulā dzirksteli, tad būtu uguns vai cik.“

„Ak tā! Bet tad sapņoju, ka kādā muižā visi avoti otrādi tekot, te uz apakšzemi.“

„Jā, tā ir gan; bet ja sasietu četriem bēriem zirgiem astes kopā un dzītu pa sauli trīsreiz riņķī ap muižu, tad avotu ūdeņi sekotu bērajiem un ietecētos uz to pusi.“

„Ak tā! Bet tad sapņoju, ka kopš trim četriem gadiem te apakšzemē kāda ķēniņa meita piemītot, vai varētu pie tēva arī pakļūt?“

„Varētu gan. Ja zelta šķīvi nestu pa sauli un sudraba karoti kultu pa sauli riņķī vien tur šķīvī, tad viņa uzietu apakšzemes ieeju, kur upe nav priekšā, un pārtiktu mājās.“ Labi! Puisis visu to dzird un otrā rītā klusītiņām steidzas pie pārcēlēja, sacīdams: „Ja tu mani atpakaļ pārceltu, tad gan pamācītu, kā vaļā tiksi: bet ja nē, pūsim abi ieitan.“

Pārcēlējs, to padzirdējis, ceļ arī šo upei pāri, vienādi vien prasīdams: „Saki nu, saki nu!“

Bet puisis ātrāk neteic, kamēr no laivas izkāpis, citādi gandrīz pašam jāpaliek vietā. Gabalu aiz upes puisis pasaka: „Cel kādu pāri, griez laivu pa sauli trīsreiz un saki: .Paliec vietā un cel nu tu ar sauli!“ tad tiksi vaļām.“

Nu puisis mudīgi vien steidzas virszemē un ceļā iešķiļ jiem uguni, muižā atkal uzdabū ūdeni un tad pārnākdams

kuļ sudraba karoti zelta šķīvī, pa sauli nesdams. Te ne visai ilgi, ķēniņa meita no apakšzemes mājā. Ķēniņš no priekiem atdod meitu tagad puisim.

46.       Atrastais puika.

Kādu reizi kungs brauca gar meža malu un ieraudzīja nelielu pītenīti, kurā bija mazs bērns. Kungs viņu paņem un audzē šo sev par dēlu. Bet kad viņš izauga, sāka kungam vairs neklausīt, jo kungs viņu spieda pie visādiem grūtiem darbiem.

Reiz kungs sūtīja dēlu vēršus barot, bet vērši bija ļoti dusmīgi. Šis uzkāpa pa griestiem augšā un pielika vēršiem sienu. Nu kungs domāja, ka vērši viņu sabadīs. Atnācis uz kunga pili, viņš sacīja, ka vēršus pabarojis, un kungs nezināja, ko ar šo darīt. Tad viņš sūta viņu uz elli, lai no velna atnes trīs spalvas. Tad puika skrien, skrien — ierauga pie kādas egles saslēgtus divus cilvēkus, un tie saka: „Kur tu skriesi, puiku?“

Puika viņiem atbild, ka skriešot uz elli. Viņi saka, lai šis pavaicājot velnam, kad šos atlaidīšot vaļā. Puika atsaka: „Labi, pavaicāšu.“

Un skrien viņš tālāk. Beidzot ierauga ceļa malā ābeli. Tā vaicā: „Kur tu skrien?“

Puika atsaka: „Uz elli pie velna.“

„Pavaicā velnam, kad augs āboli manos zaros.“

Puika atsaka: „Labi, es pavaicāšu.“

Skrien tālāk un ierauga zemnieku ecējot. Zemnieka saka; „Kur tu skrien, puika?“

„Uz elli pie velna.“

„Tu pavaicā velnam, kāpēc man maize neaug.“

„Labi!“ puika atsaka, „pavaicāšu.“

Tā puika noskrien ellē, bet velna nebija sētā. Sētā. bija tikai velna sieva. Tā vaicā: „Kā dēļ tu atnāci?“

Dēls saka: pēc spalvām. Tūlīt šī lika puikam līst zem> maizes abras. „Velns var atnākt no darba, un tev var būt slikti.“

Puika palīda. Vakarā, kad atnāca, velns saka: „Kur te radās cilvēka smaka?“

Velns izskraidīja pa visiem kaktiem, bet nekā neatrada. Atnāca laiks, kad bija jāiet gulēt, pie velna atgulās viņa sieva. Kad viņas vīrs aizmiga, šī sāk raut no viņa spalvas. Izrauj vienu spalvu, nu velns viņai bargi uzbrēc: „Kāpēc man labu vietu neesi sataisījusi?“

Pēc tam atkal velns aizmieg. Un sieva tāpat dara otru un trešu reizi. Rītā, kad viņas vīrs noiet pie darba, viņa atdod puikam velna spalvas un izstāsta, kā viņam jādara, lai velns šo neieraudzītu. Esot ļoti ātri jāskrien. Dēls skrien pa ceļu un ierauga zemnieku ecējam. Zemnieks vaicā: „Ko velns sacīja?“

„Pie zemes vajag daudz strādāt,“ un skrien tālāk. Pieskrien pie ābeles un saka: „Tad tev augs āboli, kad ziedi būs.“

Skrien tālāk un ierauga divus cilvēkus pie egles piesietus. Tie vaicā: „Kad mūs palaidīs vaļā?“

Bet puika skrien garām un nekā nesaka. Noskrējis lielu gabalu, viņš kliedz: „Jūs vienmēr būsit pie egles pieslēgti!“

Tad šie atraujas un skrien pēc puikas, lai viņu nogalinātu, bet nepanāk. Nu kungs jautā: „Vai atnesi spalvas?’* „Jā, atnesu.“

Kungs nu vairs nezina, ko ar puiku iesākt. Viņš sūta puiku cepli kurināt. Puika izkurina ļoti karstu cepli. Tad atsauc kungu, lai šis paskatās, kā viņš izkurinājis. Kungs liek puikam līst iekšā, bet puika nelien. Lai kungs parādot, kā līst. Kungs kā rāda, puika pagrūž šo dziļāk, un. ši« sadeg. Pēc tam puika apprecas un dzīvo laimīgi.

47.      Tēva dels.

Kūda tēva dēls, meža malā dzīvodams, ķēra visvisādus meža zvērus, putnus un pieradināja tos. Dienu viņš tos sūtīja, lai paši iet barību medīt, nakti atkal sasauca pajumtā. Tā viņš ar viņiem ilgus laikus sadzīvoja. Bet vienreiz bija iedomājies pasauli redzēt un nu aizgāja ar saviem zvēriem un putniem tālu tālu uz ķēniņa pilsētu. Šī pilsēta notālēm izlikās kā izmirusi, jo neredzēja neviena cilvēka kustamies. Kad iegāja pilsētā, cilvēki bija gan. tikai tādi bēdīgi, dikti noskumuši. Dēls vaicāja, kas viņiem kaišot? Tie atbildēja: ..Šīs pilsētas tuvumā uzturas milzu čūska, un tai ikkatru dienu vajag vienu cilvēku par upuri dot.“ Tagad esot reize pienākusi pašai ķēniņa meitai, tādēļ visi bēdājoties.

Tēva dēls, šos vārdus dzirdēdams, palika domīgs: kā varētu to čūsku pārvarēt? Un, visu labi pārdomājis, viņš aizgāja pie ķēniņa pili. sacīdams: „Es varu visniknākos nezvērus uzvarēt, ir pat čūskas un pūķus, un uzvarēšu arī šo cusku.

Ķēniņš par to ļofi priecājās un apsolīja savu meitu par sievu atdot, arī lielu zemes gabalu vēl, ja to iespēšot.

Un nu tēva dēls, savus zvērus un putnus pulkā sasaucis, paslēpšu aizgāja čūskai itin tuvu — tā gulējusi smilšu klajumā, smiltīs — un tad pavēlēja visiem putniem smiltis gan kašņāt, gan ar spārniem plēvināties, lai saceltos liels smilšu mākulis un apputinātu čūsku, ka nevar ne elpot, ne redzēt. Labi. Putni tā darīja, un nu sacēlās tāds mākulis kā melna debess; bet zvēri tikmēr pieskrēja pa mākoni čūskai klāt un saplosīja to gabalos. Nu tēva dēls par zīmi, ka liesām čūsku nobeidzis, izgrieza no čūskas galvas mēli un iegāja pilsētā. Ķēniņš viņu saņēma augsti un atdeva savu meilu par sievu.

48.       Apburtie prinči.

Kādam ķēniņam bija divpadsmit princeses. Tās noplēsa katru nakti pāru zābaku — neviens nezināja, kā un kur. Tad ķēniņš apsolīja tam princesi par sievu, kas trīs naktis noskatīšoties, kur viņas zābakus noplēš. Bet ja nenosargāšot, tad pašu sargu nošaušot.

Nu nāca gan augsti kungi, gan ķēniņu dēli, bet nevarēja noskatīties — tos nošāva.

Pēdīgi saņēmās skatīties vecs zaldāts. Saņēmās gan, bet pēcāk metās taču vīram bail. Nenosargās, ko tad? Nošau'-' tāpat kā pirmos. Viņš, to iedomājoties, bija gauži noskumis. Te, pa ielu iedams, sastapa sirmu veci. Vecis prasa: „Kādēļ iik bēdīgs?“

Tā un tā, zaldāts izstāstīja savas bēdas. Tad vecītis iedeva viņam šineli un sacīja: „Ja tu ar to apsegsies, tad tevi neredzēs. Dzērienu, ko tev dos, izlej zemē, jo tur būs miega zāles klāt, bet to maizi apēd.“

Labi. Pirmo nakti zaldāts iegulās gultā, apsedzās ar šineli, gulēja, ka krāca vien. Princeses uzcēlās, piegāja pie zaldāta, un kad redzēja, ka apgulies, tad vecākā princese paņēma spieķi, piesita pie savas gultas. Gulta nogāja citā vidā, un tur atvērās lūka, pa kuru visas princeses iegāja iekšā. Zaldāts apvilka šineli, gāja neredzams pakaļ. Gāja tur atvērās tā kā otra pasaule: bija ļoti jauki koki. Zaldāts paņēma no kokiem dažus zarus līdzi par pierādījumu, ka tur un tur bijis. Nu, un tad viņš redzēja apaļu galdu, bagāti apkrautu. Gar galdu sēdēja divpadsmit prinči. Princeses piegāja katra pie sava prinča, ēda un dzēra. Zaldāts dzērienu lēja zemē, maizi vien ēda.

Beiguši ēst, visi gāja pie kāda ezera, kur laivinieki viņus un zaldātu neredzamu pārcēla pāri. Otrā malā iegāja kādā krogā, kur dancoja un dzēra, kamēr zābaki bija beigti. Beidzot dzēra no sudraba biķera; zaldāts arī saņēma biķeri.

izdzēra un aiznesa līdzi. Tad atkul pārcēlās pa ezeru un nogāja pie apaļā galda. Kamēr viņi tur bučojās, tikmēr zaldāts iegāja savā gultā. Princeses arī drīz atnāca un. apskatījušās, vai zaldāts guļ, likās mierīgi savās gultās gulēt.

Tā zaldāts nosargāja princeses visas trīs naktis. Otrā nakti paņēma zelta un trešajā dimanta biķeri Ildzi. Kad nn bija beidzis sargāt, pastāstīja ķēniņam, ko redzējis. Ķēniņigan neticēja, bet tad princeses pašas izstāstīja. Vēl piebilda, lai zaldāts nosargot vēl trīs naktis, tad pils priekšā (izcelšoties otra pils. Tā pils esot nogrimusi un divpadsmit prinči velna apsēsti; ju to darīšot, tad prinči būšot vaļā.

Viss arī tā notika, un nu zaldātam pienācās viena princese; bet viņš neņēma princesi, labāk dzīvoja tāpat.

49.       Dimanta zirgs.

Kādam kungam piedzimst dēls, tin tai pašu stundā stallī atskrien kumeļš. Dēlam ir zelta mati, un kumeļam ir dimanta spalva. Tēvs dāvina kumeļu savam dēlum.

Pēc trijiem gadiem kungam nomirst sieva, un viņš apprec otru sievu. Bet jaunā pamāte savu padēlu nemīl. Kad nu arī viņai vēl piedzimst dēls, tad tā grib padēlim kumeļu atņemt un savam dēlam atdot. Tēvs to neļauj, pamāte par to ļoti dusmīga. Beidzot viņa nodomā nonāvēt padēlu ar nāves zālēm. Kumeļš to zina un saka savam kungam: „Rītu pamāte dos tev dzert, bet nedzer, jo biķerī būs nāves zāles/' Kā kumeļš teic, tā arī notiek. Nu pamāte domā nāves zāles ēdienā ielikt, bet kumeļš to zina un saka: „Rītu pamāte dos tev ēst; bet neēd, jo tur nāves zāles klāt.“

Kumeļam bija atkal taisnība. Nu pamāte izrok kumeļa steliņa priekšā slepenu bedri un piepilda ar karstu piķi, lai padēls noplucinātos. Bet kumeļš redz un saka: „Šodien pamāte man izruka steliņu priekšā piķa bedri; nenāc taisni, ej ar riņķi, citādi noslīksi.“

Beidzot pamāte nospriež kumeļam kaklu pārgriezt. Bet kumeļš ir to zina un saka: „Rītu. kad mani vedīs kaut, tad lūdz tēvam, lui atvēl tev beidzamo reizi mani pajāt. Līdzko esi man mugurā, tad laid trīs reizes ap muižu, pacel cepuri un sauc: urā! urā! Pēc urā saukšanas tu dabūsi dimanta apģērbu, un tad es tevi aiznesīšu, kur pamāte mūs ne mūžam vairs nedabūs.4 '

Kā kumeļš māca, tā notiekas. Abi aizdodas uz tālu, svešu zemi un apmetas kādā liela ozola dobumā. Šinī dobumā jājēji atron vecas drēbes. Kumeļš viņam pavēl tās apvilkt un salīgt pie ķēniņa par malkas cirtēju. Malkas cirtējam tur nebija vieglas dienas. Jāguļ uz grīdas uz maišeļa, jāgrauž cieta maizes garozīte un jāstrādā grūti darbi.

Pn kādām nedēļām ķēniņš taisa dzīres. Uz dzīrēm atbrauc trīs prinči ķēniņa trīs princeses lūkoties. Jaunākā princese ir ļoti daiļa, un šo visi trīs prinči grib precēt. Ķēniņam netrūkst padoma. Viņš iedod jaunākajai princesei kamoli, nostādina prinčus rindā un liek princesei kamoli sviest: kuram princim trāpīšot, tas dabūšot viņu par sievu. Bet istabas durvis bija palikušas vaļā. Kā nu princese met kamoli, tā aizmet garām un iemet caur istabas durvīm taisni mulkas cirtējam krūtīs. Princesei gan jaunais malkas cirtējs labāk patīk nekā prinči, bet tēvs tādas blēņas negrib ne dzirdēt. Tā nu tai dienā no precībām nekas neiznāk.

Dažas nedēļas vēlāk uzbrūk ķēniņam vareni stiprs ienaidnieks. Ķēniņš gaa aicina visus trīs prinčus sev palīgā, bet neuzvar. Te vienā dienā ieronas kara vietā dimanta jātnieks ar zelta matiem un dimanta zirgu. Šis sakauj viens pats ienaidnieka pulku un tad pazūd kā bezdibenī. Otrā dienā ienaidnieks atkal brūk virsū, bet jātnieks tāpat sakauj. Trešajā dienā ienaidnieks nāk ar tādu pulku kā melna debess. Ķēniņš, to redzot, skaidri aiz bēdām sajucis.

Bet dimantu jātnieks, lai gan šodien kājā ievainots, tomēr izputina visus kā spaļus un tad pazūd.

Ķēniņš bija mierā jātniekam ar nezin ko atmaksāt, bet nezina, kur šis palicis. Viņš gan izsūta meklētājus pa visu valsii, bet nekā neatrada. Te kādu dienu jaunākā princese nevilšus pamana malkas cirtējam ievainotu kāju. Šis gan saka, ka kāju pārcirtis, bet princesei rēta pēc iecirtuma vis neizskatās. Viņa to pastāsta tēvam. Tēvs iesaucas: „Vai viņam ir zelta mati?“

„jā, ir, tētiņ, zelta mati! Es jau toreiz pamanīju, kad kamoli sviedu, tikai nedrīkstēju teikt.“

„Labi, tad apskatīsim, vai viņa pušums nav no zobiņa asmeņa.“

Apskatot malkas cirtējs vairs neslēpj, bet izstāsta visu. Nu vecais ķēniņš dod malkas cirtējam jaunāko princesi un taisa lielas kāzas. Tie dzīvo laimīgi līdz ar dimanta zirgu.

50.       Raganu kāvēji.

Vienam tēvam bijuši divi dēli. Kad viņi pieauguši, gājuši pasaulē laimi meklēt, jo tēva būdiņā raizes un trūkums vien bijis. Brāļi uzkāpuši katrs savam kumeļam mugurā un izjājuši no tēva sētas.

Drīz vien brāļi iejājuši lielā mežā. Uz krustceļiem viņi apstājušies. Tur bijuši četri ceļi. Pie katra bijis savs uzraksts. Pie pirmā ceļa bijis rakstīts: „Ja tu pa manu ceļu iesi, tu nosalsi.“

Pie otra: „Ja tu pa manu ceļu iesi, tu sadegsi.“

Pie trešā: ..Ja tu pa manu ceļu iesi, iev vilks kumeļu nokodīs.“

Un pie ceturtā: „ 1 ev nekādas laimes nebūs.“

Jaunākais brālis aizjājis pa to ceļu, kur bijis: „Tu nosalsi“, un vecākais pa to, kur vilks kumeļu nokodīs. Abi brāļi norunājuši pēc gada satikties atkal uz krustceļiem.

Viņi iesprauduši vecā ozolā katrs savu sudraba nazi. Kura nazis pēc gada būšot sarūsējis, tas brālis būšot miris, — tā viņi norunājuši. Bet kurš nebūšot sarūsējis, tas būšot pie dzīvības.

Brāļi izšķīrušies, aizjādami katrs pa savu ceļu. Vecākais brālis iejājis lielā mežā. Kad viņš bijis kādu stundu jājis, viņam uzbrucis vilks un nokodis kumeļu. Kad kumeļš bijis nokosts, vilks teicis: „Ej, pēdies man mugurā, es tevi ne sīšu pie laimes.“

Brālis uzkāpis vilkam mugurā, bet tai pašā acumirklī no meža izskrējuši vēl vienpadsmit zvēri, no lāča sākot un ar zaķi beidzot. Zvēri teikuši: „Kur tu mūs vedīsi, tur mēs iesim.“

Brālis ņēmis zvērus līdzi. Drīz vien viņš ar visiem zvēriem pieskrējis pie brīnumskaistas ķēniņa pils. Tur viņi apstājušies.

„Jums gribas ēst,“ teicis brālis zvēriem, „bet man nav naudas. Arī naktsmājas mums negribēs par velti dot.“ „Nekas,“ teicis lācis. „Viss būs labi.“ — Viņš piesitis ar kāju pie akmens un turpinājis: „Te ir nauda.“

Pieskrējusi lapsa un sākusi kasīt zemes. Drīz vien naudas pods bijis redzams, un brālis piebēris pilnas ķešas ar zeltu. Tad viņš iegājis pilī. Viņam pretim nākusi skaista ķēniņa meita un prasījusi, ko viņš vēlas.

„Man vajag vietas maniem zvēriem,“ brālis atbildējis, „un ari katram, ko viņš grib ēst.“

„Jā, to var dabūt,“ atbildējusi ķēniņa meita un likusi ierādīt vietu zvēriem un pašu zvēru ķēniņu, kā viņa brāli iesaukusi, uzaicinājusi pie sevis.

Kad zvēri bijuši novietoti kūtīs, tad brālis gājis uz pili, kur to sagaidījusi ķēniya meita. Viņa to cienājusi ar ēdieniem un dzērieniem un stāstījusi tam par savu nelaimi. Pils tuvumā esot liels mežs, un tanī dzīvojot briesmīga ragana, kas visus cilvēkus un zvērus pataisot par akmeņiem, līdz kāds mežā ieejot. Ragana esot milzīga auguma, un viņa dzīvojot to cilvēku mūžus, kurus tā par akmens stabiem pataisot. Ja kāds drošsirdīgs cilvēks apņemtos briesmīgo ragann nokaut, stāstījusi tālāk ķēniņa meita, tad tam viņas tēvs, vecais ķēniņš, esot apsolījis viņu par sievu. Bet līdz šim neviens to vēl neesot varējis izdarīt, jo visi baidoties pat pils tuvumā nākt.

Vecākais brālis bijis ar mieju iet uz lielo mežu un nokaut briesmīgo raganu. Otrā rītā vecākais brālis bijis jau agri augšā un aizskrējis ar saviem zvēriem uz lielo mežu. Jo dziļāk viņi mežā ieskrējuši, jo vairāk tiem ceļā gadījušies akmeņu un akmeņu stabu. Beidzot viņi ieraudzījuši briesmīgo raganu. Tā bijusi liela jo liela.

Kad ragana ieraudzījusi brāli ar saviem zvēriem uz viņu skrienam, tad uzkāpusi milzīgā eglē. Lācis pieskrējis pie egles un gribējis rausties augšā. Ragana lūgusies:

„S^ki lāčam, lai tas neālējas. Še, iesit viņam ar žagariņu,“ ragana nometusi žagariņu, „tad es kāpšu zemē.“ Brālis paņēmis raganas nosviesto žagariņu un iesitis lāčam. Uzreiz visi zvēri palikuši par akmeņiem. Ragana nokāpusi no egles, uzsviedusi brāļam smiltis uz galvas, tas palicis par akmens stabu.

Pēc gada jaunākais brālis pirmais atjājis uz krustceļiem. Viņš gājis pie ozola apskatīt brāļa nazi. Nazis bijis līdz pusei sarūsējis.

„Nu vairs nav labi,'1 nodomājis jaunākais brālis. „Mans brālis laikam ir slims. Nomiris viņš nevar būt, jo puse naža vien ir aprūsējusi. Jāiet meklēt.“

Jaunākais brālis iejājis mežā. Drīz vien tam uzbrucis vilks, nokodis kumeļu un tad teicis, lai kāpj viņam mu gurā, tas to nesīšot pie laimes. Jaunākais uzkāpis vilkam mugurā. Atkal no meža izskrējuši vienpadsmit zvēri, ar lāci sākot un ar zaķi beidzot. Jaunākais brālis ņēmis visus’ zvērus līdzi, un tie ieskrējuši ķēniņa pils pagalmā.

Pie pils ķēniņa meita sagaidījusi jaunāko brāli kā vecu paziņu. Viņa domājusi, ka tas ir vecākais brālis, jo abi brāļi bijuši no sejas ļoti līdzīgi.

„Vai tu ar reiz atnāci?“ prasījusi ķēniņa meita.

Jaunākais brālis brīnījies, jo viņš te nekad neesot bijis. Ķēniņa meita neticējusi un vedusi to pilī, domādama par vecāko brāli. Viņa to cienājusi ar ēdieniem un dzērieniem un vakarā, kad gulēt gājusi, aicinājusi sev blakus — gulēšot vienā gultā, jaunākais brālis izvairījies. Viņš ķēniņa meitu noturējis par raganu. Kad ķēniņa meita uzspiedusies — gulēšot vienā gultā, tad jaunākais ielicis zobenu vidū, tā ka tas bijis starp viņu un ķēniņa meitu. No rīta ķēniņa meita prasījusi jaunākam brālim: „Nu, vai tu nokāvi briesmīgo raganu?“

Nē, jaunākais brālis nekā par raganu nezinājis. Bet tad uzreiz iedomājies, ka brālis var būt raganas varā, un sācis iztaujāt ķēniņa meitu. Viņa stāstījusi par briesmīgo raganu un apburtiem cilvēkiem.

„Tad arī mans brālis ir pārvērsts par akmens stabu," nodomāja jaunākais. „Jāiet atsvabināt.“

Jaunākais aizskrējis ar visiem zvēriem uz lielo mežu, kur briesmīgā ragana mitusi. Ragana, zvērus un jaunāko brāli pamanījusi, atkal uzkāpusi eglē. Lācis rausies tai pakaļ. Ragana lūgusies, lai savalda lāci, un sviedusi žagariņu, ko lācim sist, bet jaunākais nelicies ne zinis un kliedzis: „Kāp zemē, kāp zemē!“

Ragana manījusi, ka labi nebūs. Viņa nokāpusi no egles. Zvēri to tūlīt apstājuši. Tad jaunākais teicis: „Tagad attaisi par cilvēkiem un zvēriem visus akmeņus un akmens stabus!“

Ragana gan negribējusi, *bet zvēri mākušies šai virsū. Viņa manījusi, ka labi nebūs. Tad sākusi attaisīt visus akmeņus un akmens stabus. Ar katru attaisītu cilvēku vai zvēru ragana palikusi mazāka un mazāka… Kad beidzamais cilvēks bijis attaisits. tad ragana bijusi tik maziņa kā ciekurzis. Atraisītie cilvēki un zvēri bijuši bezgala laimīgi. >

Abi brāļi aisaviem zvēriem skrējuši atpakaļ uz. ķēniņa pili. .ļaunākais brālis vecākam visu izstāstījis. Kad jaunākais stāstījis, ka viņš ar ķēniņa meitu gulējis vienā gulti», tad vecākais noskaities un ar zobenu nocirtis jaunākam galvu.

Jaunāka brāļa zvēri palikuši bēdīgi. Viņi apraudājusi savu pavēlnieku un palikuši pie viņa līķa.

Vecākais brālis ar saviem zvēriem aizskrējis uz ķēniņa pili. Ķēniņa meita viņu sagaidījusi kā vecu paziņu un prasījusi, kādēļ tas tik bēdīgs. Vecākais klusējis. Tad ķēniņa meita prasījusi par raganu. Vecākais stāstījis. Vakarā ķēniņa meita gājusi gulēt un aicinājusi vecāko brāli — gulēšot vienā gultā. Vecākais arī gājis, bet nelicis gultā zobenu, un nu viņa prasījusi: .,Vai nu vairs zobenu neliksi starpā? Nu tev laikam nav vairs no manis bailes?“

Vecākais sapratis, ka nokāvis jaunāko nevainīgu. Viņam tā palicis bezgala žēl. Visu nakti tas nevarējis gulēt un izdomājies visādi, kā brāli atdzīvināt. Beidzot viņš nolēmis iet pie briesmīgās raganas un prasīt tai. lai atdzīvina nokauto.

Otrā ritu vecākais ar visiem saviem zvēriem skrējis uz mežu pie raganas. Viņš paņēmis arī nokautā līķi līdzi. Arī jaunākā brāļa zvēri gājuši līdzi.

„Atdzīvini manu brāli!“ sacījis vecākais brālis raganai.

Ragana paņēmusi sauja smiltis un uzbērusi tās nokautam uz galvas. Tas tūlīt palicis dzīvs…

Brāļi nosprieduši raganu dzīvu neatstāt. Tie pavēlējuši zvēriem to saķert un saplosīt. Zvēri raganu saplosījuši, un nu mežs un pils bijuši no raganas atpestīti.

Abi brāļi skrējuši ar saviem zvēriem uz ķēniņa pili.

Vecākais brālis nodzēris ar ķēniņa meitu kazas un pēc vecā ķēniņa nāves palicis par zemes un pils valdnieku.

Jaunākais gājis tālāk savu laimi meklēt. Trešajā dien i viņš nonācis svešā melnā pilsētā. Tur ķēniņš šonakt atdevis savu trešo meitu velnam apēšanai, lā bijusi tāda velna apsēsta. pilsēta. Jau divi gadi ķēniņš velniem atdevis savas divas vecākās meitas, lagad tam bijusi jādod beidzama, visjaunākā. Pēc tam likai velni apmierinājušies ar citiem cilvēkiem.

Jaunākais brālis pieskrējis ar saviem /.vēriem pie ķēniņa pils. Pils torni bijis uzvilkts melns karogs, un visa pilsēta bijusi klusa un bēdīga. Trešā princese bijusi šodien ja ved uz velna alu. Princese bi jusi dzīva ielikta melnā zārkā, un viņa, kā arī visi pils ļaudis, raudājuši. Jaunākais iegājis zālē, kur stāvējis zārks ar dzīvo princesi. Viņš jautājis ķēniņam. kas par lietu? Ķēniņš stāstījis un raudājis kā mazs bērns.

..Nu labi," teicis jaunākais brālis. ..I:,s iešu uz velna alu princesei līdzi.1 '

Jaunākais brālis sasaucis savus zvērus un aicinājis princesi. Viņi iegājuši lielā mežā, kur bijusi velna ala.

ļaunākais apsēdies uz akmens, kas bijis alas priekšā, un saņēmis princesi klēpī. Sev katrā pusē viņš nostādīj is sešus zvērus. lad jaunākais kliedzis: ..Nu. nāc pēc princeses!“

Tūlīt arī no alas izskrējis velns ar divpadsmit galvām, ugunis šķaudīdams.

Zvēri saklupuši velnam virsū. Jaunākais ar zobenu nocirtis velnam visas divpadsmit galvas… liet. iikko pirmais velns bijis beigts, kad no alas izskrējis otrs velns ar septiņām galvām… Zvēri klupuši arī tam virsū, un brālis nocirtis tam visas galvas. Tad jaunākais izgriezis velniem visas meles un savēris tās diegā. Diegu ar deviņpadsmit velna mēlēm jaunākais pakāris kaklā.

Tad jaunākais vēl saucis, lai nak velni. Neviens vairs nenācis. Viņš iegājis alā un to apskatījis. Alā sēdējis pats vecais velns, vecs vecs vecis ar milzīgiem acu plakstiņiem. Jaunākais pacēlis zobenu un piegājis pie vecā velna. Tas sācis lūgties, kad ieraudzījis savu nokauto dēlu mēles diegā savērtas. Jaunākais brālis atstājis veco velnu dzīvu un gājis uz izeju, kur palikusi princese ar visiem zvēriem. Bet jaunākais neticis vairs no alas ārā. Alai priekšā bijis aizvelts liels akmens.

Kamēr jaunākais brālis apskatījis velna alu, uz mežu atnācis pils sulainis un aizvēlis alai akmeni priekšā. Sulainis slepeni mīlējis izglābto princesi. Viņš to aizvedis atpakaļ uz pili un teicis, ka viņš izglābis princesi no velna nagiem. Arī brāļa zvērus sulainis aizvilinājis sev līdzi, tikai lācis vien palicis pie alas. Citi zvēri aizskrējuši sulainim pakaļ uz pili. Gan princese teikusi, ka tas neesot viņas īstais izglābējs, bet jaunākais neatgriezies, un ķēniņš beidzot noticējis sulaiņa vārdiem. Ķēniņš turējis doto vārdu un devis princesi sulainim par sievu.

Jaunākais brālis aizgājis atpakaļ pie vecā velna, kurš alas dibenā sēdējis, un teicis: „Izlaid mani no alas, tad es tevi atstāšu dzīvu.“

Velns pacēlis savus milzīgos acu vākus, saņēmis jaunāko brāli pie rokas un izsviedis to no alas, sacīdams: „Skrej uz māju!

Vēja ātrumā jaunākais brālis bijis no alas ārā. Nu viņš redzējis, kas par lietu. Viņa zvēru un princeses vairs ne*>ij is. Tikai lācis vien iupejis pie alas. Jaunukais uzsēdies lācim mugurā un aizjājis uz ķēniņa pili. Viņš iegājis pilī. Ķēniņa meita steigusies tam pretim un kritusi ap kaklu. Jaunākais rādījis ķēniņam diegā savērtās velnu mēles, un nu tas ticējis, ka viņš, jaunākais brālis, ir velnu kāvējs un princeses izglābējs. Ķēniņš licis nelieti sulaini ieliki naglu mucā un laist to no kalna lejā. Princeses un jaunākā brāļa

kazas bij ušas drīz vien, un tur gājis tik jautri ka nevienās citās kāzās.

Pēc ķēniņa nāves jaunākais brālis palicis par valdnieku pilī un zemē un dzīvojot laimīgi vēl šo baltu dien …

51.       Brīnuma putns.

Dzīvoja reiz neredzīgs ķēniņš. Viņam bija trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Kādu dienu ķēniņš sasauc savus dēlus un tiem tā saka: „Visu lietu man ir papilnam: naudas, mantas, uzticamu pavalstnieku un mīļu dēlu, bet vienas lietas man, kā zināt, trūkst — man nav acu gaišuma, un to arī ne par kādu naudu nevaru vairs atdabūt, jo neviens ārsts tās nevar dziedēt. Tagad uzzināju, ka aiz trim valstīm ir princese, kas septiņas nedēļas guļ un otras septiņas nedēļas ir nomodā. Šai princesei ir tāds putniņš, no kura dziesmas neredzīgie, kas viņa balsi dzird, paliek redzīgi. Bet princese putniņu nevienam ne rāda, ne dod, ne ļauj klausīties viņa dziesmās. Tādēļ vajaga putniņu slepus nozagt. Bet tas viegli nenāksies, jo princesi līdz ar putniņu cieti apsarga un visus, kas viņiem tuvojas, nonāvē. Savas cerības es nu lieku uz jums, saviem dēliem, un droši ticu, ka to izdarīsit. Jūs, mani abi vecākie dēli, ņemiet zirgus, ņemiet naudu, cik tikai vajag, un dodieties ceļā. Jūsu jaunākais brālis, kā tāds pamuļķītis, paliks pie manis mājās. Pēc trim gadiem jūs gaidīšu atpakaļ.“

Abi vecākie dēli paņem krietnus zirgus, sagrābj maisiem naudas un dodas ceļā. Abi jāj, un kur tikai krogus, tur iekšā dzert, kur tikai krogus, tur iekšā dzert. Ceļā viņi satiek vecu vīriņu ar garu, baltu bārdu. Tas prasa: „Dēli, us kurieni jāsit?“

Abi ķēniņa dēli dusmīgi: tāds vecs vīrelis, ceļa gājējs, ar mūs saukt par dēliem un mums noprasīt ceļu! „Kas tavam degunam gar to daļas?“ šie atteic. „Kad te\ kāds par io prasa, saki, kā tu nezini!“

Abi jāj atkal tālāk, pa krogiem dzerdami. Paiet trīs gadi. paiet četri, pieci, seši. bet no abiem dēliem vēl ne vēsts. Ķēniņš vienmēr bēdājas: ..Mani mīļie dēli, kāds gals jums gan manis dēļ bija jāņem, princeses sargi vecā ieva dēļ jūs nokāva. Nu tikai man vēl ir viens dēls, šis muļķītis, ko lai ar to iesāku? Būtu jel kāds, kas man atnestu skaidras ziņas par manu dēlu nāvi!“

Muļķītim tēva bēdas iet ļoti pie sirds. \ iņš izlūdzas vienreiz. otrreiz, lai laiž viņu raudzīt, kur brāļi patikuši. Bet tēvs ikreizes atsaka: ..lādas domas tu liec pie malas! Kur tu. tāds muļķītis? Tu redzi, kad jau brāļiem nelaimējās, tu netiktu ne piecus soļus aiz mājām.“

Muļķītis tikai lūdz kā lūdz. Beidzot ari tēvs saka: ..Mani-* dēļ jau vari jāt, man jau tevis nevajag. I ikai nedomā uemt labu zirgu un naudu. Tālu vis netiksi.“

Muļķītis priecīgs, ka nu reiz taču dabūjis atļauju, paņem vecu. vecu zirdziņu un jāj projām. Ceļā viņš sastop vecu vīriņu ar garu. baltu bārdu. Vecītis prasa: ..Kur tu. dēliņ, jāsi?"

Muļķītis izstāsta visu smalki: tā un tā tēvs esoi neredzīgs. aiz trim valstīm princesei putniņš, ar putniņa dziesmām varot viņu izdziedēt. Abi gudrie brāļi jau priekš sešiem gadiem aizjājuši pēc putniņa, bet vēl neesot atpakaļ. Tēvs nu gribot zināt, kur viņa abi dēli palikuši, viņam lagad ja jājot tos meklēt.

Vecītis viņam iedod diega kamoliņu un saka: .. l ai krogu, kur tu gulēsi pa nakti, neielaidies ne ar vienu un. atpakaļ nākot, nepērc dzīvu gaļu. Šis kamoliņš ie\ rādīs, kad tu varēsi iet pie princeses. Kad kamoliņš tev tek pa priekšu, tad nebaidies^ (ad ir labākais laiks, neviens sargs tevi neJ redzēs un princese pati gulēs."

Muļķītis patencināja, saņēma kamoliņu un jāja tālāk.

Vēlā vakarā viņš piejāj pie krogus uu. paliek tur pa nakti. Krodzinieks viņu grib piedabūt, lai dzer un spēlē kārtis, bet muļķītis ar viiju neielaižas.

Otrā. rītā viņš jāj tālāk un pēc laba laika laimīgi nonāk pie princeses, kurai ap pili nostādīti sargi. Muļķītis noliek mežmalā kamoliņu zemē nn gaida, kamēr tas siiks kustēties. Viņš gaida, gaida līdz pat vakaram, visu nakti cauri, bet kamoliņš kā nolikts, tā paliek.

Otrā rītā kamoliņš sāk drusku kustēties no vienas puses uz. otru, kamēr sāk ritēt uz priekšu. Muļķītis tūlīt pa pēdām pakaļ. Kamoliņš veļas taisni sargiem cauri uz pili. muļķītis uz pēdām pakaļ. Neviens sargs viņu ne redz. ne mana. Kamoliņš rit viņam pa priekšu pilī — viņš pakaļ.

Muļķītis redz: princese guļ. Viņa ir lik skaista, tik skaista ka pavasara saulīte. Piere ievas ziedu baltumā, vaidziņi rožu sārtumā, lūpiņajs asins sarkanumā. Muļķītis nenociešas un liekas princesei blakām, uu aizmirsi putnu, aiz mirst tēvu, brāļus, aizmirst sevi pašu. Bet kamoliņš nedod viņām miera: tas skraida, skraida gar gultu, kamēr sāk lēki gultā iekšā. Nu muļķītis atjaušas, paķer putnu, noveflprincesei gredzenu un skrej kamoliņam pakaļ.

Tikko viņš ārā, kad pilī saceļas troksnis. Princese atmodusies un dzenā, kas pie viņas bijis un nozadzis putnu, gredzenu, kas pie viņas gulējis?

Muļķītis paķer kamoliņu, uzlec zirgam mugurā un jāj. cik ātri vien var, uz mājām. Vakarā viņš nonāk atkal krogu un guļ pa nakti. Krodzinieks ‘ viņu uzvedina atkal kārtis spēlēt. Muļķītis tagad tik laimīgs, ka nevar atteikties, sāk spēlēt. Bet šodien viņam visur laime, arī kārtīs. Viņš jau krodziniekam atņēmis veselu kaudzi zelta. Kad tā iet uz priekšu, tad pēc stundas viņš ir bagāts, bet kamoliņš sāk spārdīties pa kabatu, neļauj viņam vairāk spēlei. Muļķītis noliek kārtis nu saka. ka nu esot diezgan.

Krodzinieks gan pavisam zils no dusmām, bei: neko darīt nevar.

Muļķītis izgulējies grib otrā rītā agri jāt tūlīt uz mājām. Bet te viņš aiz dārza žoga redz divus pie ķerrām pieķēdētus vīrus zemi dzenam. Pie krodzinieka apjautājies, kas tie esot, uzzina, ka tie krodzinieka parādnieki. Muļķītim iežēlojas par nabadziņiem, un viņš tos izpērk. Bet kādi nu viņam prieki un brīnumi, kad izpirktajos pazīst savus abus vecākos brāļus.

Visi trīs nu iet reizē pie tēva uz mājām. Ceļā viņi apmetas mežmalā uz diendusu. Tikko muļķītis aizmidzis, abi brāļi nosit to, paņem brīnuma putnu un dodas uz mājām. Tēvs no priekiem nezina, ko darīt, kā abus gudros brāļus cildināt, un nožēlo, ka laidis muļķīti. „Tas varbūt būs kādā purvā iekūlies un vairs nepārnāks. Vai tāds zina, kur viņš kāju liek, kur iet!“ brāļi tēvam vēl piemetina.

Ķēniņam nu putns gan ir, bei tas acu gaišumu tomēr vēl nevar atdabūt: putns nedzied. Gan izdarās, izmēģinās visādi, bet kā nedzied, tā nedzied. Ķēniņš kā bijis, tā paliek neredzīgs.

Nosistais muļķa brālis guļ mežmalā. Iznāk ķirzaka no čakšņiem un tik ilgi ložņā gar gulētāju, kamēr sāk līst tam mutē iekšā. Ķirzaka ielien, izlien, ielien, izlien, tā trīs reizes un tad aiziet projām. Muļķītis sāk kustēties, staipīties, žāvāties, kamēr ceļas augšā un iet arī uz māju pusi. Mājās neviens viņu vairs nepazīst.

Muļķītis salīgst pie sava tēva par zirgu kopēju un dabū par algu mazu plušķīti, kumeliņu. Tā nu muļķītis tur, neviena nepazīts, sadzīvo apaļus septiņus gadus. Viņa kumeliņš izaudzis par lielu, staltu zirgu; visā stallī viņam nav neviena pretinieka ne izskatā, ne skriešanā.

Tikko septiņi gadi apkārt, atnāk ziņa, ka jāiet aiz trim valstīm pie princeses, kurai nozadzis putnu. Abi vecākie brāļi ņem putnu un iet pie princeses. Ši viņiem prasa: „Ko jūs bez putna vēl paņēmāt?“

Gudrie brāļi nezina, ko atteikt; putns arī stāv sačūrinājies, nedzied. Princese liek viņiem nocirst kaklus. Tagad nāk muļķītis, un to ielaiž pie princeses. Putns tam tūlīt pretim un dzied. Princese prasa: „Ko tu vēl bez putna paņēmi?“

„Vēl es paņēmu gredzenu. Un tas arī ir mans, kas tev tur blakām sēž,“ muļķītis rāda uz princeses seši gadi veco dēlēnu.

Princese priecīga, ka atradusi dēla tēvu, izrīko kāzas un apprec muļķīti.

Pēc kāzām nu viņi ies apmeklēt neredzīgo ķēniņu. Ceļā dodoties, princese paņem līdz maizes kukuli, ko nekad nevar apēst, ūdens krūzi, ko nekad nevar izdzert, un zobenu, ar ko var visus nonāvēt. Viņa saka: „Kas var zināt, kas mums ceļā var uzbrukt? Tagad esam droši pret badu, slāpēm un ienaidniekiem.“

Pirmo valsti cauri ejot, viņi to atrod beidzamajā postā: neizsakāms bads valstij uzbrucis, nevienam nav ne drupatiņas maizes, ļaudis tikko vēl dzīvi. Princese ar muļķīti sāk nu griezt no sava kukuļa, ko nevar noēst, un dala visiem maizi. Ļaudis atkal atspirgst un no pateicības ievēlē viņus par valdniekiem.

Otrā valstī maizes būtu diezgan, bet te atkal ūdens bads: lietus ilgus gadus nav lijis, un viss ūdens izsīcis. Princese ar muļķīti sāk liet no savas neizsmeļamās krūzes ūdeni un dzirdīt izslāpušos. Šie no pateicības ievēlē viņus par saviem valdniekiem.

Trešajā valstī viņi atrod visus ļaudis ļoti izbijušos: stiprais ienaidnieks apkāvis visu viņu karaspēku un nu nāk patlaban apkaut arī visus ļaudis. Princese iedod muļķītim zobenu, ar ko var visus apkaut. Šis stājas ienaidniekam pre

tim un pieveic to. Ļaudis no pateicības nezina, ko viņiem darīt, un ievēlē tos par saviem valdniekiem.

Slava par labsirdīgo ķēniņa pāri iet viņiem pa priekšu. V-fecais neredzīgais ķēniņš, izdzirdis par savu vecāko dēlu bēdīgo Jikicni un muļķīša laimi, nāk tiem pretim raudādams. Putns sāk dziedāt, un neredzīgais ķēniņš atdabū savu acu gaišumu. Viņš atdod dēlam visu savu valsti, gribēdams savas vecuma dienas pavadīt mierā.

Muļķītis nu savieno visas piecas valstis par vienu un Ir liel un varens valdnieks.

52.       Kaķa kungs.

Agrākos laikos dzīvoju pasaulē cilvēks, ko sauca pa)' kaķa kungu. Visa viņa manta bija tikai ceplis un kaķis. Vienreiz kaķa kungs sadomāja precēties, un kaķis skrēja pie ķēniņa meitas par precinieku. Kaķis aizskrien pirmo reizi pie ķēniņa, parunā ķēniņa meitu un skrien atpakaļ pi“ sava'kunga. Viņš pastāsta, ka esot jau ķēniņa meitu sarunā j is.

Kaķis skrien atkal otru reizi uz ķēniņu un satiek ceļā daudz lapsu. Lapsas vaicā kaķim: „Kur tu skriesi, kaķīt?” Kaķis atbild: „Skriešu pie ķēniņa gaļas ēst.“

Lapsas grib. lai viņas ar aizved pie ķēniņa gaļas saēsties. Kaķis arī aizved lapsas un ielaiž tās ķēniņa dārza. Tad viņš aiziet pie ķēniņa un stāsta, ka šis atdzinis no nākamā znota dāvanās daudz lapsu. Atskrien kaķis uz savu sētu un stāsta savam kungam, kā viņam izdevies ar lapsām.

Vēl trešo reizi skrien kaķis uz ķēniņu un skriedams saliek daudz vilku. Vilki vaicā: „Nu, kaķīi, kur tu skriesi?" Kaķis atbild: „Skriešu pie ķēniņa gaļas ēsi.”

Vilki lūdzas, lai šos arī vedot līdza pie ķēniņa gaļas saēsties. Kaķis ņem vilkus līdz. aizved uz ķēniņu, salaiž to>

pils dārzā un pasaka ķēniņam. ka znots viņam atsūtījis daudz vilku.

Tad ķēniņš, priecādamies par dāvanām, saka: „Nu vates arī braukt kāzas dzert.“

Kaķis aiziet uz māju nn izstāsta, kā viņam izdevies ar vilkiem nu ka ķēniņš tam jau apsolījis savu meitu.

Kaķa kungs vaicā: ..Ar ko tad es braukšu? Man jau nav ne krekla, ne bikšu, tie zirga."

Kaķi' atbild: „Es redzēju, ka viens saimnieks aizveda vecu ķēvi uz mežu un palaida to vilkiem par barību. Es tev to atvedīšu, liedzēju ari grāv i iesviestus vecus ratus. Ks tos atvilkšu, aizjūgšu veco ķēvi. un tu varēsi braukt.

IV, visu kaķis apgādājis, un tad braukuši kāzas dzert. Braukdami piebraukuši pie lielas upes, un ka braukuši pārk tā noslīkuši upē rati ar visu ; ķēvi. Kaķa kungs, ndģērbies pliks, sēd upmalā, bet kaķis skrien pie ķēniņa un stāsta, ka viņiem zirgi noslīkuši un ka kungs sēd upmalā bez drēbēm. Kaķis pamāca savu kungu, lai tas nesēstas pirmajos zirgos un lai nevelk arī pirmās drēbes. Kad atbraukšot ar otriem zirgiem, tad arī vēl lai nesēžoties. Tikai kad atbraukšot ar trešajiem labākajiem zirgiem un kad atvedīšot labākās drēbes, iad varot sēsties, iekšā un braukt uz ķēniņu. Kaķa kungs arī paklausīja savam kaķītim*

Kad atbrauca pirmie zirgi un atveda viņam drēbes, viņš nemaz nesēdās ratos. Aizbraukuši atkal uz ķēniņu atpakaļ, tos zirgus nojūguši, aizjūguši citus zirgus un paņēmuši cita» drēbes līdza. Bet kaķa kungs ka nesēstas, tā nesēsta« ari tagad. Neko darīt, jābrauc atkal atpakaļ uz ķēniņu. Sulaiņi nojūdz tos zirgus zemē. aizjūdz citu karieti un citus zirgus un sameklē arī citas drēbes, kādas tikai pats ķēniņš valkājis. Atbrauc nu sulaiņi pie kaķa kunga, tas tūliņ apvelk drēbes, sēstas karietē nn aizbrauc uz ķēniņa pili. Sabrauc daudz viesu un nodzer bagātas kāzas. Visi viesi nu iaisās braukt ari pie kaķa kunga. Pa priekšu brauc kaķis.

tad citi kāzinieki. Braukdams kaķis satiek cūkganus un vaicā: „Kā gani jūs esat?“

Gani atbild: „Mēs esam raganas gani.“

Kaķis saka: „Vai, nesakiet, ka raganas gani, bet sakiet, ka esat kaķa kunga gani. Atbrauks Pērkons un jūs saspers.“

Kaķis skrien vēl tālāk, satiek vēršu ganus un vaicā: „Kā gani jūs esat?“

Tie atbild: „Mēs esam raganas gani.“

Bet kaķis saka, lai nesakot, ka esot raganas gani, tad Pērkons atbraukšot un saspārdīšot. „Teiciet, ka esat kaķa kunga gani.“

Tad kaķis skrien vēl tālāk un satiek zirgu ganus un vaicā: „Kā gani jūs esat?“

Tie atbild: „Esam raganas gani.“

Bet kaķis pamāca viņus nesacīt, ka esot raganas gani, tad Pērkons atbraukšot un saspārdīšot. Lai sakot, ka esot kaķa kunga gani.

Tad kaķis skrien vēl tālāk, satiek ļaudis un vaicā: „Kā šī muiža ir?“

Ļaudis atbild: „Raganas muiža!“

Kaķis pieteic, lai nesakot vis, ka raganas muiža, bet lai sakot, ka tā esot kaķa kunga muiža. Raganām kaķis sacījis, lai noslēpjoties caurajā ozolā, citādi Pērkons viņas nosperšot. Tad kaķis saņem kāziniekus «n dzer kāzas. Nu uznāk bargs pērkons un sasper cauro ozolu ar visām raganām. Kaķa kungs nu paliek raganas muižā un dzīvo laimīgi.

53.       Zirgs par palīgu.

Kāds puisis pieguļā guļ pie siena kaudzes. Te naktī sauc: „Celies augšā! Siena kaudze deg!“

Puisis atmostas: Kas ir? Zallis šim aptinies ap kaklu.

izmocās visādi — nost dabūt nevar. Jo rauj, jo sāp. Neko darīt — jāpamet kaklā. Tā nu nonesa zalti veselu gadu. Pats ēd, dod ari zallim ēst.

Te otrā gadā puisim gadās mežā ieiet, kur par nelainu apmaldās. Nomaldās ilgu laiku, beidzot iekujas svešā pilī. Pils tukša. Ieiet vienā istabā, otrā — nav itin nekā. Tikai beidzamā, tur gan atrod ēdienus un dzērienus uz galda. Puisis sāks ēst, ko veltīgi gaidīs? Te uzreiz zaltis atrisinās no kakla un paliek par kungu, sacīdams: „Veselu gadu tu mani sanēsāji, dzīvo nu pie manis! Tev netrūks itin nekā, ēd, dzer un guli, ja patīkas!“

Savu laiku puisis brīnum labi jūtas, bez darba dzīvodams. Ar laiku tomēr sāk apnikt slinkuma dienas, puisis paliek domīgs. Zaltis prasa: „Kādēļ esi nodomājies?“

„Ko lai saka? Gribu precēties!“

„Nu, tā maza vaina. Es tev iedošu tādu zirgu, kas var iet pa gaisu, pa ūdeni, pa mežiem; tad tādu kreklu, kur nevar cauri izcirst, un tādu zobenu, ar kuru vari cirst akmenī, dzelzī — nemaz neatcirtīsies. Kāp zirgam mugurā un jāj sievu precēt. Bet to tev saku: sievai visu padomu neizteic!“

Puisis nu apvelk kreklu, piejož zobenu, uzlec zirgam mugurā un saka tā: „Zirgs, nes pie manas līgavas!“

Zirgs paceļas gaisā un nones šo ķēniņa pilī. Puisis salīgst pie ķēniņa par zirgu kopēju.

Ķēniņam bija divas meitas: viena vecāka, otra jaunāka. Vecākajai zirgu kopējs iepaticies, zirgu kopējam, zināms, ķēniņa meita arī patīk.

Te pēc laba laika kāds princis atbrauc pie vecākās ķēniņa meitas precībās. Bet ķēniņa meita atbild: „Mūsu zirgu kopējs skaistāks par tevi!“ un neiet.

Tas nodomā vecajam ķēniņam meitas labad atriebt. Atrieba arī: otrā, trešajā nedējā iebruka ar lielu lielu karaspēku un sāka postīt vecā ķēniņa valsti.

To redzēdams, zirgu kopējs iesaucas: ..Nu jāiet karā!’*

Un tā tūlīt zalša kreklu mugurā, /niša zobenu roka. zalša zirgu no staļļa ārā un ienaidniekam \ irsti. Vai būšot mieru derēt?

Nebūšot vis! ienaidnieks atbild.

„Labi! Ja nē, ne!” zirgu kopējs atcērt un sāk. vicināt savu zobenu, šis tikai cērt. zirgs atkal sper. Kas zobenam izbēga, to zirgs nospēra. Nepagāja ne labs cēliens ienaidnieka karaspēks pagalam.

Bet princim vēl bija divi brāļi, arī par ķēniņiem, un viens no tiem turklāt liels burvis. Burvis sadabū jauni: karaspēku un nāk ar abiem brāļiem otrreiz ķēniņam virsū. Zirgu kopējs izjāj pretim. Sāk cirsties zirgu kopējs vien? pats ar vis» karaspēku. Bet burvim ragana bija pateikusi, ka zirgu kopējam tāds un tāds krekls mugurā, lai tādēļ cērtot, raganas vārdus teikdams, tad ievainošot. Tā arī bija. Burvis stājas zirgu kopējam pretim, raganas vārdus teikdams, un tūlīt ievaino viņu plecā. Tomēr zirgu kopējs saņemas un notriec šo gar zemi, pārmākdams drīzi jo drīzi arī citus karavīrus. Bet necik ilgi, burvis ceļas atkal žirgts augšā un metīsies otrreiz zirgu kopējam virsū. Bet zirgu kopējs tomēr pārvar šo, sasien un pārved ķēniņam rādīt. Ķēniņš priecīgs bez gala. Tūdaļ atdod zirgu kopējam savu meitu par sievu; liet. burvi iesloga pagrabā, lai pūst.

Pēc kāda laika burvis, pagrabā krupdams. bija apbūris jauno ķēniņieni, senākā zirgu kopēja sievu, iā ka šī sāk burvi žēlot. Šī labprāt vēlētos precējusi fo tur pagrabā. Kādu dienu ķēniņiene sāk vīram izprašņāt, kā varējis tik lielu karaspēku pārspēt? šis. nekā ļauna nedomādams, izstāsta par kreklu, par zobenu, ko no zalša dabūjis. Tad. kamēr vīrs guļ. sieva paņem zobenu, novelk kreklu un nesīs burvim. Vīrs gan atmostas un noprasa, kur kreklu likšot?

..Guli. guli es tikmēr kreklu izmazgāšu.“ sieva atbild.

Virs atdod kreklu. Burvim nu bija īsa lieta. Ar zobenu i/t-eri pagrabam durvis, kreklu uzvelk mugurā un tā pie jaunā ķēniņa, senākā zirgu kopēja, iekšā. Nocērt taru iralvn. iebāž maisā un projām ar visu rumpi uz mežu, kur nomet to. lai pūst. Tomēr zalša zirgs, redzēdams, kā nu viņa kungam klājas, atsper staļļa durvis un laiž, ko māk. pie zalša stāstīt, kā izgājis. Zaltis tūlīt iznāk no savas pil> un sauc itin dikti reizes trīs no vietas nokauto vārdā. Nokautais atdzīvojas un necik ilgi — pārnāk pie zalša.

Zaltis saka: „Vai es tev neteicu sievai visu padomu neizteikt? Bet lai nu. Kas bijis, bijis. Tagad es tevi pārvērtīšu zirgā. Aizskrej pie savas sievas — jo tai rītu ar burvi būs kāzas — un raugi viņai iespert. Tad sieva būs pagalmu. I'o redzēdami, kāzinieki spriedīs, ka tāds zirgs noķerams un nokaujams. Bet citam tu rokā nedodies dodies jau uākajai ķēniņa meitai. Kad tā tevi noķer, iečuksti viņai ausī vārdus: „Meitiņ, kad mani kaus, ieslauki manas pilinās asinis priekšautā, bet priekšautu nomazgā pie ābeles. l ur izaugs zelta āboli tik augstu, ka neviens nevarēs aizliki. Ābeli cirtīs nosi. bet 1 ti pirmo skaidu pacel un iesvied dārza dīķī. Skaida paliks par dimanta pīļu tēviņu. Visi ķers piļu tēviņu, tomēr nenoķers. Burvis tad. peldēs pakaļ. Es turpretim otrā malā palikšu par cilvēku, izraušu zobenu viņam no rokām un nocirtīšu burvim galvu!”

Vis«, kā zaltis bija runājis, arī notikās. Zirgs nosper viltīgo sievu. Kāzinieki ķer viņu rokā — nevar noķert: kamēr jaunākā ķēniņa meita sāk ķert — un noķer. Zirgs iečukst dzirdētos vārdus meitai ausī, un meita paklausa. Viņa ieslauka priekšautā pirmās asinis, nomazgā pie ābeles. un tur tūdaļ izaug zelta āboli augstu jo augstu. Āboluneviens nevar noraut, tādēļ ābele jānocērt. Bet pirmo skaidu jaunākā ķēniņa meita iemet dīķī. No tās rodas dimanta pīļu tēviņš. Burvis peld nu pīļu tēviņam pakaļ, bet

otrā malā pīļu tēviņš paliek par cilvēku un nocērt ar zobenu burvim galvu.

Beidzot senākais zirgu kopējs apprec jaunāko ķēniņa meitu un nu dzīvo laimīgu mūžu.

54.      Ķēniņa medinieks.

Kādam ķēniņam bijis medinieks. Tas bijis neprecējies, un ķēniņš arī bijis neprecējies. Kādu dienu medinieks aizgājis pie dīķa. Tur atskrējušas trīs pīlītes. ribējis šaut un ieraudzījis, ka tās trīs skaistas meitas, ur aešāvis. Medinieks vienai meitai nozadzis drānas. Nu meita raudājusi, bet medinieks teicis. „Lai raudi kā raudādama, būsi mana līgava. Tevi es precēšu!“

Tā pārvedis un salaulājies. Bet ķēniņš, ieskatījies jauno sievu, grib atņemt. Mediniek^ nedod. Beidzot ķēniņš saka: „Ja tu man pārnesīsi zivtiņu ar zelta zvīņām, tad tev sievu pametīšu, ja nē — atņemšu.“

Šis pārgājis mājā un stāstījis to sievai. Tā teikusi: „Jāpasaka māsām, tās dabūs.“

Un sieva nu pastabulējusi stabuli, atskrējušas māsas: ko gribot?

Tā un tā, izteikusi, un māsas tūdaļ zivtiņu atnesušas.

Bet ķēniņš tomēr grib sievu atņemt. Ja nedodot, lai pārnesot putniņu ar zelta deguntiņu un melnām kājām! Atkal sieva stabulējusi, un māsas atnesušas tādu putniņu.

Bet ķēniņš tomēr grib sievu atņemt. Ja nedodot, lai ejot tur, nezinu kur, lai pārnesot to, nezinu ko! Pārgājis mājā, sieva teikusi: lai nu ejot pats pie viņas māsām! Māsas dzīvojušas lielā mežā mazā istabiņā. Istabā tās bijušas par skaistām meitām, kad laukā skrējušas — par pīlēm.

Bet sieva bija iedevusi mcdiniekam mazu ripiņu, teikdama: „Nosvied to! Kur ripiņa ripos, tur ej pakaļ, tā tu nokļūsi pie manām māsām!“ Un vēl teikusi, lai neko daudz nerunā ar tanī uu lai, nakti pārgulējis, neslaukoties dvieli, ko viņas dos, bet lai sl«tīkoties dvielī, kas pašam no mājām I idzi.

Aizgājis, pārgulējis — rīta veca māte ienesusi ūdeni, šis nomazgājies un slaucījies dvielī, ko visas trīs māsas kopā bija rakstījušas un ko sieva līdzi iedevusi. Slaukoiies māte pamanījusi dvieli un pazinusi, ka tas viņas znots. Tūlīt prasījusi, ko viņš meklē. Atteicis: „Ķēniņš ņem man sievu nost un pavēlējis: ej tur, nezinu kur — pārnes to, nezinu ko!“

Bet vecā māte ar sievas māsām arī nezinājušas, kas tas varētu būt. Nu sasaukušas visus putnus, zvērus, ar līdējiem, skrējējiem, cik tikai ir pasaulē. Bet tie arī neviens nav zinājis. Beidzot māte atminējusies: „Klibās vardes vēl nav!

Atsauca klibo vardi, tā saka: zinot gan, tas esot tāds neredzams sulainis. Lai medinieks nākot viņai tikai līdzi, aizvedīšot. Gājis vardei pakaļ un aizgājis līdz vardes būdai. Varde ielīdusi savā alā un teikusi, lai šis ielienot aizkrāsni un lai darot tam kungam visu pakaļ, kas drīz būdā ienākšot. Labi! Ienācis kāds kungs un saucis: „Mūriņ, Mfiriņ!“

Neredzamais Mūriņš atbild: „Ko gribat, cienīgs kungs?“

„Ēst gribu!“

Tad gadījies galdiņš ar visuvisādiem ēdieniem un dzērieniem. Kungs paēdis un izgājis ārā. Kā izgājis ārā, medinieks saucis: „Mūriņ, Mūriņ!“

Mūriņš vaicājis: ko gribot. Šis atteicis: ēst gribot! Tūdaļ gadījies galds ar ēdieniem un dzērieniem: lai nu ēdot! Bet medinieks atteicis: „Nē, Mūriņ, ēd tu pirmais!“

Mū riņš neredzams atbildē jis: „Tev es iešu līdzi, jo daudzi ie bijuši, daudzi te pie manis paēduši, padzēruši, bet neviens mani nav aicinājis ēst.“

Un tad nu gājuši abi divi mājup. Ceļā medinieks saslapis iris ceļu gājējus. Tos ņēmis ar Mūriņu ēdināt. Šie katrreiz, kā paēduši, brīnījušies par tādu neredzamu Mīriņu ti n par varu uzplijušies mediniekam, lai mainot Mftriņu, viņiem esot labākas lietas ko pretī dot. Pirmajam bijis tāds āmurs, ar ko. trīsreiz uzsitot, uzcēlis pili. Otram tāds āmurs, ar kuru, trīsreiz sitot, atsauca karaspēku. Trešajam tāds mētelis, ko apliekot varējis noskriet trīs jūdzes stundā.

Medinieks tās lietas gan iemainījis; bet Mūriņš pie gājējiem nepalicis, atkal atnācis pie medinieka atpakaļ. Beidzot pārskrējis ar mēteli un Mūriņu pie ķēniņa. Piesitis ar pirmo āmuru, gadījusies lepna pils; piesitis ar otru āmura, gadījies karaspēks. Ķēniņš sabaidījies un atdevis šim sievu, lēnā prātā vēl pielūgdamies.

55.      Atrastiņš.

Bija reiz sirms vecītis, kas ganīja Baltzemes ķēniņa lopus. Reiz vecītim lopi pazuda. Vecītis meklēja nokusis. Meklēja, meklēja. Nedabūja vis lopus, dabūja tai vietā citu ko — mazu pliku puisēnu. Aiznesa puisēnu ķēniņam. Ķēniņš to iesauca par Atrast.iņu un audzināja kopā ar savu dēlu. Bet Atrastiņš bija daudz gudrāks, attapīgāks par ķēniņa dēlu.

Reiz Atrastiņš ar ķēniņa dēlu medīdami dziļā mežā apmaldījās. Atrastiņš, pa biezumiem klīzdams, uzgāja beidzot jauku klajumu, kur trīs cilvēki plūcās, sitas. Šis vaicā: ..Kas jums par nelaimi?“

Tā un tā — viņi esot trīs brāļi, bet tēvs mirdams atstājis četras lietas, un šie nemākot tās vienlīdzīgi izdalīt. Esot vienoji zābaki — tiklīdz apausi, soli paspersi, jau klāt tai vietā, kur vēlies; tad mētelis — tiklīdz applētīsies ar to, pa gaisu aiziesi kā putns; tad cepure — tiklīdz galvā uzliksi, paliec neredzams, beidzot krūzīte, kas ēdina un dzirdina, cik vien gribi, un tad iemidzina. Atrastiņš izsprieda ķildu ātri. \ iiis nolikšot meža malā savu kakla autu zemē un iešot ar i.im re irām lietām projām; ja šie pa trim bez ķildas varēšot .min pie stūriem nest un viņu panākt, tad atdošot lietas, ju ne, tad lietas piederēšot viņam. Nu nesa, nesa nesaticīgie brāļi autu, bet ne ilgi — ķildojās atkal; šis turot savu stūri par zemu, tas par augstu, trešais nemaz nenesot — tā vien. Kamēr šie ķildojās, Atrastiņš ar lietām no meža ārā un mājā.

Drīz pēe tam jaunais Bali?enies ķēniņš gāja precēt Aizjūras daiļo ķēniņa meitu. Tās daiļums bija izdaudzināts pa puspasauli. Viņš paņēma Atrastiņu par savu padomnieku līdzi un vēl vienpadsmit vīrus par pavadoņiem. Nonākuši Aizjūras valstī, jaunais Baltzemes ķēniņš iegāja pilī pie ķēniņa meitas, bet Atrastiņš palika ārpusē, mežā paslēpies ar tiem vienpadsmit. Vakarā Atrastiņš iedod saviem vīriem no krūzītes nodzerties, tie iemieg cietā miegā. Šie lai un guļ veseli, kamēr būs vajadzīgi. Bet Atrastiņš neguļ — gaida savu ķēniņu no pils iznākam. Iznāk ķēniņš.

„Nu, kā vedas ar līgavu?“

Nevedoties itin nemaz. Ragana, līgavas māte, pavēlējusi viņam šonakt tādas pašas zelta kurpes gādāt, kādas līgavai būšot; ja to varēšot, tad kāzas, ja ne — galva nost. Baltzemes jaunais ķēniņš bēdās, bet Atrastiņš tikai pasmejas. Gan jau būšot labi. Tūdaļ Atrastiņš uzliek brīnuma cepuri galvā, paliek neredzams. Ielien pilī un noklausās, ko ragana runā. Jā, šonakt jāliekot zelta kurpes tur un tur gatavot un iepriekš gaismas jānoliekot te cietajā skapī, lai Baltzemnieks nekur nedabūtu tās redzēt un pakaļtaisīt.

To redzējis, Atrastiņš uzmauc brīnuma zābakus un soļo kurpju nesējiem neredzams pakaļ. Aiziet tādā. nomaļā tālu tālu — tur šuj tādas zelta kurpes. Drīz līgavai kurpes gatavas, nesīs atpakaļ. Bet Atrastiņš klusiņām paņem no kurpniekiem ir otru pāri kurpju līdzi, uz mata vienādas ar pirmajām.

Rītā ragana aicina Baltzemnieku: vai esot tādas pašas kurpes kā viņas meitai? Baltzemnieks atbild: „Rādi, rādi. kādas tad tavai meitai ir!“

Parāda — ir gan skaistu skaistās. Nu rādīs Baltzemnieks, — tam arī tādas pašas. Ko nu? Nu vajagot nākamu nakti līgavai zelta svārkus apgādāt tādus pašus, kā viņai būšot. Vakarā Baltzemnieks noskumst, Atrastiņš tikai pasmejas un nākamu nakti atkal izdara tāpat kā ar kurpēm.

Bet raganai vēl nav gana. Lai Baltzemnieks ejot pa mežiem, pa kalniem, pa lejām, pa jūrām. Tur būšot viena ķēniņa valsts. Tai valstī esot augļu dārzs, augļu dārzā koks. kokā pereklis, perēklī zelta olu. Uz olas tupot putns, dārzam visapkārt stāvot karaspēks, bet aiz karaspēka degot mūžīgas ugunis. Ja visām jūrām, visām ugunīm šis pāri tikšot, olu atnesīšot, tad meitu dabūšot. Baltzemnieks nu bija gluži nobēdājies, bet Atrastiņš pasmējās. Atplēta savu brīnuma mēteli, pacēlās par neredzamu gaisā un projām kā žiglais putns uz tālo dārzu pēc olas. Ko viņam uguni;' un karaspēki varēja darīt? Ne redzēja, ne manīja, kā paņēma olu un līdz gaismai sen jau pie Baltzemnieka atpakaļ.

Rītā ragana noplātās vien — nekā vairs darīt. Bet nu viņa gribot vēl redzēt, vai Baltzemes ķēniņa dēlam arī kāda pavadonība līdzi esot, kā ķēniņa godam tas klājoties. Tagad Atrastiņš pamodināja savus vienpadsmit vīrus, gāja Baltzemniekam līdzi. Pavadonība vislabākā. Neko darīt nu raganai bija jādod meita Baltzemniekam. Kamēr Baltzemnieks ar līgavu brauca pa jūru apkārt, tamēr Atrastiņš applēta saviem vīriem un pats sev brīnuma mēteli un kā putni sen jau mājās. Lai rīkojot vecais ķēniņš kāzas, dēls drīzumā pārbraukšot ar līgavu. Bet ko domāt — kur saodusi, kur ne — Aizjūras ragana Atrastiņam pa vēja pēdām

\ ien pakaļ un saskubina veco Baltzemuieku, lai liekot Atrastiņu nogalināt. Tas esot tādu un tādu blēdību tur Aizjūrā ar vii,ia dēlu izdarījis. Vecais Baltzemnieks gan atsaka, lai pārbraucot dēls, tad tiesāšot vainīgo, bet šī kā nākamā radiniece māk Baltzemnieku piedabūt, lai tūlīt nogalina. Vecais Baltzemnieks tomēr Atrastiņu nenogalina, bet iemūrē to dzīvu cietā mūrī. Pārbrauc jaunais Baltzemnieks — pirmais vārds: kur Atrastiņš? Vai esot jau pārradies? Esot sen jau, bet guļot mūrī tādēļ un tādēļ. Jaunais Baltzemnieks tīri saplok: „Vai jūs, tēt, maz zināt, ko darāt? Manu glābēju slogāt mūrī!“

Šis izstāsta visu, ko Atrastiņš Aizjūrā darījis, un un to izlaiž ar lielu godu no mūra. Visi bija priecīgi kāzās.

56.       Trīs brīnuma mantas.

Vienam ķēniņam senāk bijuši trīs dēli: divi gudri, viens muļķītis. Ķēniņam bija liels dārzs un dārza vidū ābele ar zelta āboliem. Tad viņš mana, ka ābelei sāk katru rītu trūkt ābolu. Viņš raida vecāko dēlu ābeli sargāt. Sarga, sarga, bet, kad pienāk pusnakts — aizmieg. No rīta atrod: ābelei trūkst vairāk ābolu.

Nākamo nakti bija otra dēla reize, tas ari aizmiga nenosargājis.

N11 nāca muļķīša reize. Ap pusnakti viņš iekāpa ābelē, kur auga zelta āboli, un ielika spīles acīs, lai neaizmigtu.

Ap pusnakti atlaižas trīs baloži un pārvēršas par trim 'kaistām jaunavām. Visas plūc ābelē ābolus, bet muļķītis paņem no vienas jaunavas spalvas un iet pie ābeles. kur jaunavas plūc ābolus. Viņas sabīstas un dodas pie savām spalvām, lai varētu atkal pārvērsties par baložiem un laisties projām. Neatradušas vienas spalvas, viņas lūdzas muļķītim, lai atdodot. Bet muļķītis liedzas dot. Lai apsoloties teikt, kur viņas dzīvo, tad atdošot. Pēdīgi arī izstāstījušas. kur dzīvo. Muļķītis atdeva spalvas, un baloži aizlaidās projām.

No rīta muļķītis stāstīja tēvam, ko redzējis. Tad viņš pošas ceļā uz to zemi. kur baloži aizlaidušies. Nonācis kādā mežā, viņš atrada divus brāļus ķildojamies gar vieniem zābakiem. Viņš prasījis: „Kādēļ ķildojaties?“

Viņi izstāstījuši, ka tie neesot vis vienkārši zābaki, bet ar tiem varot sasniegt veselu jūdzi ar vienu pašu soli. Muļķītis teica: „Iedod man uzlaikot.“

Uzmaucis kājās, aizgāja projām, atstādams brāļus izšķirtus.

Nonācis citā mežā, viņš atrada divus citus brāļus cīnoties pēc vienas nūjas. Muļķītis prasa: ..Kādēļ jūs tā cīnāties par nieka nūju?“

Cīkstoņi izstāstīja, ka ar šo nūju varot nonāvēt visu. kam tikai vien pieduroties. Muļķītis prasa, lai parādot viņam ar to nūju. Brāļi iedod. Paņēmis nūju. viņš kāpa ar jūdzes zābakiem tālāk.

Nonācis trešajā mežā. viņš atrada divus brāļus cīnāmies pēc vecas pijoles. Muļķītis prasa, kā viņiem tīkot ap niekiem cīnīties.

Brāļi izstāstīju, ka tā nav vis vienkārša pijole. bet ar to varot katru mironi uzmodināt.

Muļķītis prasīja: „Dodiet man ar paspēlēt.“

Brāļi arī iedod pijoli. Šis tikai paņem un aiziet. Pēdīgi » /gāja uz to vietu, kur dzīvoja trīs baložu jaunavas. Muļķītis devās namā iekšā, bet vārtu sargs viņam uzsauca: ..Iekšā gan tiksi, bet ārā vairs neliksi.“

Muļķītis neklausījās viņa runā, bet devās tikai iekšā beidzamajā kambarī. Tur nu viņš arī satika tās trīs meitas, kas bija zagušas zelta ābolus. Meitas ļoti bēdājās, ka viņam būšot jāmirstot, līdzko pārnākšot milzis ar trini galvām. Muļķītis aizgāju aiz durvīm, caur kurām milzim vajadzēja nākt iekšā, ar nūju rokā.

Pēc kāda laika atnāca milzis ar trim galvām un tūlīt prasīja: ..Kas te par tādu svešu smaku?“

Milzis devās uz triju meitu pusi, bet durvīs muļķītis piedūra viņam ar nūju, un milzis bija tūlīt beigts.

Pēc kāda laika atnāca otrs milzis ar sešām galvām. Muļķīgs arī šo durvīs nonāvēja kā pirmo un noglabāja kaktā pie triju galvu milža.

Pēc brīža ieradās arī trešais milzis ar deviņām galvām un briesmīgi kliedza, kur palikuši viņa dēli. Muļķītis ar nūju nosita milzim sešas galvas, bet milzis nu palika ļoii nikns un sāka briesmīgi cīnīties. Beidzot muļķītim izde vās aizbēgt. Milzis pa šo laiku saplēsa meitas gabalos un tad dzinās muļķītim pakaļ. Muļķītis pa tam bija atkal atpūties un nosita milzim arī pāri palikušās trīs galvas. Milzi nositis, viņš aizgāja pie nogalinātajām meitām un ar pijoles palīdzību atdzīvināja atkal visas trīs jaunavas. Jaunāko meitu, kuras spalvas viņš bija paņēmis, viņš tagad apprecēju un dzīvoja laimīgi.

57.       Pieci savadi stiprinieki.

kads pasaules gājējs nodomāja visu pasauli apstaigāt. Iegājis mežā, viņš ieraudzīja vīru, kas kokus ar visu sakni no zemes rāva un čupā krāva. Pasaules gājējs prasīja: ,.Draugs, ko tu te dari?1 "

Lauzējs atbildēja, ka laužot mātei žagarus. Nu pasaules gājējs aicināja lauzēju līdzi nākt. Labi. Gabalu gājuši, ieraudzīja vīru uz vienu kāju lecam. Šie apvaicājās: vai klibs esot? Kas par nelaimi, ka klibojot? Lēcējs atbildēja: „ja es uz abām kājām staigātu. kur tad neaizietu? Vēl jau uz vienu par daudz ātri sokas.

Pasaules gājējs aicināja lēcēju līdzi nākt. Labi. Gabalu gājuši, ieraudzīja vīru, kam cepure gulēja uz galvas vienu pusi. Šie apvaicājās, kādēļ tā cepuri turot.

„Jā, citādi nedrīkstu. Es esmu pats Ziemelis; ja cepuri taisni uzlieku, tad salst tā, ka zaķiem acis sprāgst ārā.“

Nu pasaules gājējs aicināja Ziemeli līdzi nākt. Labi. Gabalu pagājuši, ieraudzīja resnu resnu vīru, kam abas nāsis bija aizbāztas. Šie brīnījās: „Kas tu tāds esi? Kādēļ nāsis aizbāzi?“

„Jā, esmu pats Vējš! Kad vienu nāsi attaisu vaļām, tad ļoti stiprs vējš pūš; bet kad abas attaisu, tad ir vētras, aukas, viesuļi.“

Pasaules gājējs aicina arī Vēju līdzi nākt.

Un visi pieci gāja, gāja — aizgāja pie liela ezera. Ezera malā uz liela akmens tupēja vīrs ar bisi rokā un tēmēja pāri par septiņas verstis garo ezera garumu.

„Ko te dari?“ šie vaicāja.

Tēmētājs atbildēja, ka ezera otrā galā esot liels ozols; pa ozolu staigājot muša, un viņš gribot mušai kreiso aci izšaut.

Pasaules gājējs aicināja arī šāvēju līdzi nākt.

Gāja visi seši un nonāca pie ķēniņa. Ķēniņš, izdzirdis, ka viens no šiem liels skrējējs, sacīja: „Ja tu vari manu meitu apskriet, es tev viņu dodu par sievu vai tik daudz naudas, cik viens no jums var panest.“

Labi. Otrā rītā ķēniņš iedeva savai meitai vieuu krūzi, vienkājas lēcējam otru krūzi un noteica, lai skrienot līdz septiņas jūdzes attālam avotam un atnesot ūdeni, cik ātri katrs varot. Un kamēr lēcējs savu otru kāju atsprādzēja, pagā ja labs laiks, bet meita tamēr aizgāja, ka nozibēja vien. Nu skrēja lēcējs, bet gabalu paskrējušam — uznāca miegs. Viņš likās uz ausi un aizmiga ar pīpi zobos. Pasaules gājējs ar biedriem par laimi bija pakāpis jumtā skatīties, vai drīzi ūdens nesēji nenāks. Te tēmētājs ierauga: lēcējs guļ. Ko nu? Tā paķēra bisi un izšāva gulētājam pīpi no zobiem. Gulētājs atmodās, paskatījās: vai akls! — meita jau ar ūdeni — kamēr gulējis — pagājusi garām. Šis vēl ne avota redzējis, ne smēlis. Bet tad ari nu lēcējs saspērās un zibeņa ātrumā, jāsaka, bija projām un pirmais atkal atpakaļ mājā, meitai garām noskriedams.

Nu lēcējs kā uzvarētājs varēja ķēniņa meitu dabūt, ja gribēja; labāk naudu prasīja, cik koku rāvējs iespēšot panest. Labi, ķēniņam kas jādod. tas jādod.

Un tad nu šie sapirka audekla, cik visā pilsētā vien bija, un pašuva triju dienu laikā lielu lielu, platu platu maisu. Šai maisā sabēra visu ķēniņa mantu, bet vēl nebija pilns. Neko darīt, pilnam vajag būt! Koku rāvējs tad iesvieda vēl maisā septiņas karītes ar zirgiem, ar kučieriem un paņēma viegli jo viegli maisu pa muguru, aizgāja projām. Bet ķēniņš gudrībā vēl nesēju ar biedriem aicināja atpakaļ, lai nākot viņa dzelzs istabā tējas sadzerties!

Jā, jā — šiem nekas pretim. Bet līdz sāka tējot. ķēniņ* pavēlēja istabu sarkanu nokarsēt. Nu bija Ziemelim laiks savu spēku rādīt. Viņš sagrieza cepuri taisni, un tāda sala. (āda sala, ka krakšķēja vien. Ķēniņš izgaidījās šos nosvilstam, bet velti — visi pēc tējas aizgāja sveiki uz mājām.

Tagad ķēniņam lielā maisa ar mantu īsti palika žēl. Viņš sūtīja visu savu karaspēku pakaļ, lai maisu atņemtu, naudu glābtu. Bet nu bija Vējam laiks, tas attaisīja aba» nāsis, atgriezās pret karaspēku un sāka pūst — viss karaspēks, gan kājnieki, gan jātnieki, no pūtiena aizgāja kā spaļi pa kaklu, pa galvu atpakaļ. Bet šie pārnāca laimīgi mājās un dzīvo. jādomā, vēl tagad.

58.       Pastaris.

Kādam zvejniekam apmirst visi dēli; tikai jaunākais paliek. Tēvs jaunāko dēlu iesauca par Pastari.

Reizi zvejnieks, ar savu Pastari jūrmalā zvejodams, ierauga lielu, savādu kuģi. Kuģis pienāk pie malas un apstājas. iNeviena cilvēka neredz. Te uz reizi iznāk no kuģa apakšas liels vīrs un uzsauc zvejniekam: ..\ed šurp man savu dēlu Pastari!"

»Zvejnieks atbild: ..Ne es dēlu vedīšu, ne došu!“

To dzirdēdams, lielais vīrs ielec jūrā. izbrien malā, paķer Pastari, aiznes to uz kuģi un aizbrauc kā viesulis. Pret vakaru kuģis apstājas jūras vidū pie kādas skaistas pils. Lielais vīrs ieved Pastari pilī un ierāda tam īpašu isiabu, pieteikdams: „Ja nakti kaut ko dzirdi, tad nededzini uguni viji neskaties!“

Pastaris nu paliek viens pats istabā. Viņš noskumis domā: -,Kas nu ar mani notiks, kas nenotiks!“

Vakarā viņš liekas gulēt, bet neaizmieg. Līdzko labi tumšs, tā sāk viens čabināties. Pastaris domā: „Čabinies, cik tu gribi: ne man uguns ir brīv dedzināt, ne arī ir ko aizdedzināt!“

Tā paliek. Otrā mikli tāpat. Trešajā naktī Pastaris nodomā pie sevis: „Tavu brīnumu! kas te varētu vienā gabalā čabināties? Pag, pag, rītā runāšu lielajam vīram, lai aizved mani uz vienu dienu pie tēva pasērsties. Ja viņš to darīs, tad parunāšu tēvam šķiltavas un degli. Tā būs pareizi, gan tad tevi. putniņu, ieraudzīšu!“

No rīta Pastaris runā lielajam vīram, vai nevarot viņu ai/.vest uz vienu dienu pie tēva pasērsties.

„Kālab ne?“ lielais virs atbild. ..B.et atpakaļ braucoi te% nav brīv it nekā no tēva mājas līdzi ņemt. Tad vēl. es palikšu uz kuģa tevi gaidīt. Ja pret vakaru pirmo reizi kliegšu, atstāj tēva māju un nāc. ja kliegšu otrreiz, esi jau pusceļā, ja kliegšu trešoreiz, tev jābūt uz kuģa.“

Labi. Pastaris otrā rītā pārbrauc pie tēva un izstāsta visu. ko piedzīvojis, pēc kā nācis. Tēvs nevar izdomāt, kā lai šķiltavas un degli klusu aizved; bet Pastaris saka: ..Iešūšu uguns lietas aiz svārku oderes.“

Labi, tā izdara. Pret vakaru tēva māja nodreb un notrīc; lielais vīrs jau kliedz pirmo reizi. Pastaris steidzas projām. Līdzko labi pusceļā, te zeme nodimd: lielais vīrs kliedz otru reizi. Līdzko labi jūrmalā, te jūra nožvakst: lielais vīrs kliedzis trešo reizi. Nu uzkāpj uz kuģa. Lielais vīrs prasa: „Vai paņēmi ko līdzi?“

..Pats labi redzi, ka nekā nav!“ Pastaris atbild.

.,Nu tad brauksim!“

Kuģis aiziet kā viesulis, viens divi pie pils klāt.

Vakarā Pastaris liekas gulēt, bet neaizmieg. Līdzko labi tumšs, tā sāk viens čabināties. Pastaris tūlīt uzšķiļ uguni un ierauga daiļu meiču. Bet šī no uguns sabīstas un aizbēg.

\o rīta lielais vīrs pie Pastara iekšā.

.,Ak tā, tēviņ, tu man uguni šķilsi! Nāc līdzi!“

Pastaris iet. Bet laukā lielais vīrs sagrābj Pastari un aiznes to pār jūru uz augstu augstu kalnu, pašā virsotnē.

1 ur tas atstāj Pastari un pats pazūd.

Pastaris izstāvas galotnē vienu dienu, otru; cik ilgi stāvēs? Raudzīs līst zemē. N11 lien, nu rāpjas, un mokās uu cīnās, kamēr tad ar lielām mokām trešajā dienā norāpjas ar saskrambātām rokām, asiņainiem ceļiem, sadriskā1ām drēbēm. „Labi. ka tik tālu!“ Pastaris iesaucas un iet taisni projām. Gar mežmalu iedams, viņš ierauga nogāztu zirgu, iedurtu zobiņu un četrus ēdējus ar izsalkušām mutēm. Pastaris grib garām iet, bei tie viņu nelaiž, sacīdami: ..Puisīt, neej secen! Mēs, četri virsnieki, nogāzām šo zirgu, tev zirgs mūsu starpā jāizdala! Viens no mums ir zvēru

virsnieks, otrs putnu virsnieks, tiešais zivju virsnieks, ceturtais skudru virsnieks. Ja taisni mācēsi izdalīt, tad tev labi samaksāsim.“

Labi, Pastaris ņemas dalīt. Zvēru virsniekam iedod abus šķiņķus, putnu virsniekam abus plecus, zivju virsniekam viduci, skudru virsniekam galvu. Pastaris nu iedur zobiņu, kur atradis, un grib tūlīt aiziet, bet virsnieki to nelaiž, sacīdami: „Tu mācēji labi dalīt, par to tev labi samaksāsim. Še tev no zvēru virsnieka viens sariņš. Ja tev kāda nelaime uzbruktu, tad pavirpini sariņu un piemini zvēru virsnieku, tūdaļ tavs spēks būs deviņreiz lielāks par paša zvēru virsnieka spēku. Tad še tev no putnu virsnieka viena spalviņa. Ja tev reiz kāda nelaime uzbruktu, tad pavirpini spalviņu un piemini putnu virsnieku, tūdaļ varēsi deviņreiz ātrāk laisties un skriet nekā pats putnu virsnieks. Tad še tev no zivju virsnieka viens zvīnītis. ja tev reiz kāda nelaime uzbruktu, tad pavirpini zvīnīti un piemini zivju virsnieku, tūdaļ varēsi deviņreiz vieglāk un ātrāk peldēt nekā pats zivju virsnieks. Tad še tev no skudru virsnieka viena kājiņa. Ja tev kādreiz nelaime uzbruktu, tad pavirpini kājiņu un piemini skudru virsnieku, tūdaļ varēsi deviņreiz dziļāk zemē līst nekā pats skudru virsnieks." ļ.abi. Pastaris pateicas par dāvanām un aiziet.

Pret vakaru zeme sāk dimdēt, jūra putot, un re, lielais vīrs Pastarim klāt. noprasīdams: ,,Kas tev atvēlēja no kalna zemē līst?“

„Pastaris atvēlēja/'

„Ak tā!“ lielais vīrs iesaucas, „nu, ja Pastaris atvēlējis, tad Pastarim jāizput!“

Un nu lielais vīrs gāžas Pastarim virsū; bet Pastaris mudīgi mudīgi pavirpina zvēru virsnieka sariņu, piemin viņu un tad sakampj lielo vīru tik sparīgi, ka visa zeme nodimd. Acumirklī lielais guļ kā bluķis. Nu cīnās, nu raustās, bet lielais nekur pabūt. Beidzot Pastaris saka: ,.Ja

neteiksi, kur tava dzīvība atronas, tad piesiešu tevi tik stiprām saitēm pie šīs klints, ka ne mūžam vaļā netiksi. Tev būs jānomirst badā kā sunim. Kraukļi tevi apēdīs! "

Lielais vīrs lūdzas, lai tā nedurot, tas viņam par lielu kaunu, viņš būšot teikt.

.,Nu labi, tad saki — tiksi vaļā!“ Pastaris saka.

„liedzi, Pastari, viņpus juras ir tā pils, kur tevi pirmo reizi aizvedu. Pils pagalmā ir stabs. Ja pie staba piesistu ar mazo pirkstiņu, tad nokristu zobins. Ja ar zobiņu noietu uz tuvējo mežu, tad gadītos liela čūska mežā. Ja kāds spētu čūskai ar zobiņu galvu nocirst, tad izskrietu no galvas zaķis. Ja zaķi noķertu, nokautu, tad izskrietu no zaķa balodis. Ja balodi noķertu, nokautu, tad izkristu no baloža ola. Olā guļ mana dzīvība. Bet tu to, Pastarīti, nevari ar visu savu milžu spēku izdarīt, jo ola krizdama iekritīs deviņas asis dziļi zemē.“

„Labi, tagad tieci vaļā!“ Pastaris iesaucas. To teicis, viņš palaiž lielo vīru, aiziet jūrmalā, pavirpina zivju virsnieka zvīnīti, piemin viņu un tad pārpeld viens divi pār jūru līdz pilij. Ieiet pagalmā — jā, — ir gan stabs. Pasit ar mazo pirkstiņu: zobins žvauk! zemē. Nu saķer zobiņu un steidzas uz mežu pēc čūskas. Čūska izlien šņākdama pretim; bet kā Pastaris dod ar zobiņu, tā galva ripodama aizripo. Tai pašā acumirklī zaķis arī ārā un lobj, ko māk. jio meža ārā. Pastaris knaši pavirpina putnu virsnieka spalviņu, piemin viņu un noķer zaķi. Zaķis turas pretim, bet šņākt! zobins noņem tam galvu. Līdzko galva nokrīt, te balodis ārā un mākoņos augšā; bet Pastaris atkal pavirpina putnu virsnieka spalviņu, piemin viņu un noķer balodi, lai ir to nokautu. Līdzko balodis pagalam, te ola bļaukt! deviņas asis dziļi zemē iekšā. Tagad Pastaris pavirpina skudru virsnieka kājiņu, piemin viņu un ielien kā skudra olai pakal. Maz acumirkļos ola no zemes apakšas ārā. Ta-

pad Pastaris steidzas ar olu uz pili. Aiziet tur. lielais vīrs jau priekšā.

„Tu kāroji pēc manas dzīvības, lielo vir, hei nu tava dzīvība manās rokās!" Pastaris iesaucas. To teicis, viņš drāž olu lielajam vīram ar tādu sparu piere, ka ola sašķīsi, un lielais vīrs, augšpēdu atkrizdams, izpūš dzīvību.

Pastaris nu bija brīvs; no sava kakla kunga viņš bija atpestījies. Bet tagad viņam stāv prātā tā daiļā meita, ko toreiz, uguni šķiļot, paredzēja. Viņš domā: ..Kur citur tā bīis kā pilī? jāiet raudzīt.“

Ieiet pilī — kā tad — meita sēž itin bēdīga.

Ko nu gaudi?“ Pastaris tai uzsauc. ..Priecājies labāk, jo lielais vīrs pagalam, es viņu uzvarēju.“

„Ko? Vai patiesi?“ meita brīnījās. ..Kā. puisīt, par manu izpestīšanu tev lai atmaksāju?“

„Paliec man par līgaviņu, tad būs atmaksāts,“ Pastaris atbild.

„Labi, lai notiek tā!“

Un nu Pastaris pārveda savu līgaviņu tēva mājā in nosvinēja brašas kāzas.

.

VII. Bārenīte, pameita; padēls un trešais dēls

.

59.      Brīnuma dēli.

Lielmeža malā trīs zeltenes plūca linus. Brauca kungi garām. Pirmā meita sacīja: „Ja mani ķēniņa dēls precētu, es dzemdētu dvīņus: viens dēls būtu pus zelta, pus sudraba; oiram būtu dimanta zvaigzne pierē.“

Otra sacīja: „Ja mani ķēniņa dēls precētu, es visu valsti ar saujiņu graudu paēdinātu.“

Trešā sacīja: „Ja mani ķēniņa dēls precētu, es visu valsti ar vienu linu saujiņu apģērbtu.“

Ķēniņa dēls to braukdams dzirdēja un paņēma līdzi vi•as trīs plūcējas, bet dvīņu dzemdētāju apņēma par sievu, otras divas palika jaunajai ķēniņienei par kalpotājām.

Drīzi pēc kāzām vajadzēja ķēniņa dēlam karā iet. Bet. kamēr šis karā, ķēniņienei piedzima lepni dvīņi: viens pus zelta, pus sudraba, otrs ar dimanta zvaigzni pierē. Laimīga jutās ķēniņiene, bet abām kalpotājām skaudība radās. Beidzot tā viena, valsts apģērbēja, skubināt skubināja un saskubināja otru meitu, valsts paēdinātāju, lai dvīņus nomaitājot. Valsts paēdinātāja nokāva dvīņus, apraka apakš ābeles un slepus jo slepus pa nakts tumsu ielika blakus ķēniņienei gultā divus kucēnus tai vietā.

»4 Latviešu pasakas. 209

Pārnācis ķēniņa dēls pašu laiku no kara, atrada gaidāmo dvīņu vielā kucēnus, aizdzina sievu no sava vaiga un apņēma valsts paēdinātāju, šo viltnieci.

Bet ābele, kur dvīņi bija aprakti, auga ātri, acīm redzot, un izauga par brīnišķīgu koku. Lapas pus zelta, pus sudraba, augļi dimanta un zvaigžņaini. Jaunā ķēniņiene, dvīņu pamāte, uzplijās ķēniņam, lai nocērtot ābeli. Nocirta arī un iztaisīja no ābeles divi koka gultas. Vienu ķēniņam, otru pamātei. Gulēja ķēniņš jaunajā gultā, gulēja pamāte, hei izgulēt miegu nedabūja. Gultas runāja un vienmēr sacīja: „Tētiņš viegls, pamāte smaga; tētiņš viegls, pamāte smaga!"

Gan abi gulētāji pārmijās gultās, bet ir tad skanēja un skanēja: „Tētiņš viegls, pamāte smaga.“

Nu ķēniņiene pierunāja ķēniņu gultas sadedzināt. Sadedzināja gultas. Tagad pamātei bija miers, bet ķēniņam nāca miegs. Nedzirdēja vairs gujot daudzināmos vārdus. Ai/ prieka ķēniņiene pierunāja ķēniņu prieka dzīres darināt un viesus saaicināt no kaktu kaktiem.

Pienāca dzīru diena, apklāja galdus, sasēda ap galdiem, bet brīnumi, tavi brīnumi! — divi šķīvji atlika brīvē. Ķēniņiene jau vaicās: „Kam tie divi šķīvji brīvē atlikušies?“ Te atvērās durvis un ienāk divi puisēni, sacīdami: „Tie šķīvji pasaku teicējam un pasaku atteicējam!“

Tūdaliņ arī viens puisēns iesāka pasakas stāstīt: ..Vien reiz lielmeža malā trīs meitas linus plūca!“

Otrs puisēns atteica: „Tas patiesi, brāl!“

„Plūca, plūca, brauca kungi garām, un ķēniņa dēls dzirdēja viņas runājam. Viena plūcēja lielījās dvīņus dzemdēt, otra visu valsti ar sauju graudu paēdināt, trešā ar sauju linu valsti apģērbt, ja ķēniņa dēls kuru katru precētu.“

„Tas patiesi, brāl!“

„Apprecēja dvīņu dzemdētāju, piedzima dvīņi pus zelta, pus sudraba, dimanta zvaigzni pierē. Bet ķēniņš pats to laiku bija karā.“

„Tas paliesi, brāl!“

„Tad valsts paēdinātāja nokāva dvīņus, paraka apakš ābeles; pielika kucēnus ķēniņienei blakus!“

„Tas patiesi, brāl!“

„Ķēniņš pārnāca, aizdzina kucēnu audzētāju, apprecēja viltnieci, slepkavu, nocirta ābeli, iztaisīja gultas, sadedzināja gultas. Bet dvīņi tomēr izglābās —te nu viņi ir!“

„Tas patiesi, brāl!“ otrs puisēns atbildēja un atsedza vaigu pats sev, atsedza brālim. Tad ķēniņš ieraudzīja vienu puisēnu pus zelta, pus sudraba, otru ar dimanta zvaigzni pierē. Nu atjēdzas ķēniņš, kas noticis, un izsūtīja pasaulē cilvēku aizdzīto ķēniņieni meklēt. Uzmeklēja, atrada, pārveda. Bija atkal viss labi. bet valsts paēdinātāju un apģērbēju smagi notiesāja.

60.      Bārenīte un matēs meita.

Bija māte, tā pieņēma audzināt nabaga bārenīti. Mātei arī bija pašas meita. Bet visus saimniecības darbus bārenei vajadzēja vienai pašai padarīt. Mātes meita nedarīja nekā. Augumi abām meitenēm bija vienādi. Tikai bārenes seja dienu pakaļ dienai metās skaistāka. Māte par to aplam pukojās.

Reiz bārene ies uz aku pēc ūdens, pamāte velkas nopakaļus, un, kā nu šī lieksies ūdeni smelt, audžu māte iegrūda l>āreni akā. Krita bārene arvienu zemāk un zemāk — iekrita cita pasaulē. Iekrita citā pasaulē — gāja skumdama uz priekšu un sastapa lielu baru zirgu. Aplam šie zirgi bija noslāpuši, skriešus skrēja viņai pretim, lūgdamies: ..Padzirdini mūs!“

Bārene, pie audžu mātes ieradusi darbos, tūdaliņ aiztecēja uz aku, paķēra spaini un iesmēla ūdeni. Padzirdinājusi zirgus, gāja tālāk, cerēdama kādu cilvēku satikt. Gāja un uzgaja govju baru. Šīs govis ilgi nebija slauktas — skriešu» skrēja pretim, lūgdamās: „Izslauc inūs!“

Izslauca govis un gāja tālāk. Gāja, gāja — uzgāja baru aitu. Šīs aitas sen nebija cirptas — skriešus skrēja pretim, lūgdamās: „Nocērp mūs!“

Nocirpa aitas un gāja tālāk. Gāja, gāja pa svešo pasauli

—    uzgāja abru ar maizi un krāsni. Abra lūdzās: „Izcep maizi!

Bārene knaši knaši izcepa maizi, paņēma vienu kukulīti lidzi un steidzās tālāk. Gāja, gāja — piegāja pie mazas mājiņas. Iegāja mājiņā — redz uz krāsns mūrīša sēžam vecu vecīti ar garu sirmu bārdu. Pieies vecītim klāt — lūgs ceļu uz viņu sauli. Vecītis atsaka: „Meitiņ, vai nevari man pirti izkurināt?“

„Kālab ne?“ šī atbild un tūlīt tek uz pirti, izkurina to, sasilda ūdeni, steidzas atpakaļ vecītim ziņot, ka pirts jau gatava. Pietecējusi vecītim klāt, viņa aicina: „Vectēv. nāciet nu uz pirti, slotiņa izsutināta, ūdentiņš sasildīts!“

Pameita nonesa vecīti pirti, nomazgāja un atnesa atpakaļ uz istabiņu. Vecītis tencināja bārenītei, sacīdams: „Pateicos tev. meitiņa mana, bet es viens vien neesmu. Nomazgā, meitiņ, arī citus, kas tur pirtī!“

Uz vecīša lūgumu meitene vēl reizi gāja uz pirti un ierauga: pilna pirts čūsku. Jau gribēja mukt no pirts pro jām, bet čūskas teica: „Nebīsties, meitiņ, mēs tev ļauna nedarīsim.“

Palika bārene pie čūskām. Aplaistīja ar remdenu ūdeni un tecēja atpakaļ pie vecīša mājiņā. Dzirdēt dabūjis, ka visu šī padarījusi, vecītis sacīja: „Par to, ka visiem pakalpoji, es tev parādīšu gan ceļu uz viņu pasauli. Še tev šķirstiņš un zizlītis. Šķirstiņu vaļā never, ar zizlīti piesist nekur nepiesit, iekām pārgājusi neesi viņā saulē.“

Paņēma šķirstiņu un zizlīti bārene, gāja atpakaļ uz savu pasauli. Pārnāk šai pasaulē — bārenei tā gribas, tā gribas šķirstiņu atvērt, ar zizlīti paklauvēt. Skaistā meža malā viņa atvēra savu šķirstiņu — no šķirstiņa izspruka skaista pils; kalniņā viņa atkal paklauvēja ar zizlīti — gadījās skaistas drēbes. Nu pamāte un mātes meita bāreni ļoti apskauda. Viņas izvaicāja bārenei, kā tādu bagātību iemantojusi. Bārene izstāstīja. Esot bijusi viņā pasaulē, kur tai vecītis šķirstiņu un zizlīti iedevis. Izklaušinājuši visu, pamāte aizveda savu meitu pie akas un iegrūda akā tāpat kā bārenīti. Iekrita arī mātes meita otrā pasaulē un nonāca pie zirgu bara. Zirgi lūdzās arī viņai, lai padzirdinot, bet šī atteica: „Man nav vaļas — jāsteidzas laimi meklēt.“

Nonāca pie govju bara. — Govis lūdzās, lai izslaucot, bet šī atbild: „Man nav vaļas — jāsteidzas laimi meklēt.“

Nonāca pie aitu bara. z\ilas lūdzas, lai nocērpot. Šī atbild: „Nav vaļas — jāsteidzas laimi meklēt.“

Nonāca pie maizes abras un krāsns. Abra lūdzas, lai izcepot maizi, bet šī atbild: „Nav vaļas — laime jāmeklē.“ Beidzot nonāca pie mazās mājiņas. Mājiņā uz krāsns mūrīša sēž vecītis. Vecītis vaicā: „Kurp iedama, meitiņa

\

Šī atbild: „Eimu sev laimi uzmeklēt.“

Vecītis saka: „Izkurini, meitiņ, man pirti un nomazgā mani.“ Aizgāja, izkurināja, atnāca atpakaļ istabiņā, pakampa vecīti aiz bārdas, aizrāva uz pirti. Pirtī viņa iegrūda to kaktā, aplaistīja ar ūdeni, satvēra atkal aiz bārdas, pārvilka atpakaļ uz mājiņu. Bet vecītis teica: „Neesmu viens pats, nomazgā, meitiņ, ir citus, kas tur pirtī.“

Aiziet šī uz pirti — redz: pirts pilna čūsku. Kamps ši karstu ūdeni, aplaista čūskas, paķer metamo un apsit visas. Nu ies pie vecīša — vecītis pateikdamies iedod šķirstiņu, noteikdams, lai pārnesot šķirstiņu mājā. ienesot labākā klētī, lai sasaucot visus savus labakos draugus un radus uu tad tikai lai verot vaļā.

Mātes meita dara, kā vecītis mācījis, pārgāja mājā, saaicināja draugus un radus un gāja vislabākajā klētī šķirstiņu vaļā taisīt. Bei, tikko šķirstiņu atvēra, izšāvās uguns un aprija visus.

61.      Pameita pirtī.

Kādai sērdienītei bija pie pamātes grūtas dienas. Pirti jāiet strādāt, uz kailas grīdas jāguļ. Kādu dienasvidu pameitai, sērdienītei, aiztek uz pirti līdzi sunītis un kaķītis. Te uz reizi vecs vīriņš pieklauvē pie durvīm, lai laižof iekšā.

Pameita prasa sunītim, kaķītim: „Vai laidīšu?”

„Nelaid!“ lopiņi atbild.

Pēc brītiņa vīriņš atkal klauvē. Pameita prasa lopiņiem: .,Vai laidīšu?“

„Nelaid!“

Pēc brītiņa vīriņš vēl diktāk klauvē. Pameita praso: ,Vai nu laidīšu?“

„Nu vari laist!“ lopiņi atbild.

Vīriņš ieiet pirtī un lūdzas, lai meitiņa viņam sirmo galviņu paieskājot. Šī tūlīt. Bet, galvu ieskājot, vīriņš paliek par naudas čupu. Tagad sērdienīte bija bagātākā jaunava visā apgabalā.

62.      Garā pupa.

Vienai mātei bija divas meitas: īstā meita uu pameita. Savu īsto meitu māte ļoti izlutināja, bet pameitu spieda pie grūtiem darbiem. Reiz pameitai bija jālasa no pelniem pupas ārā. Viņa cauru dienu strādāja raudādama, kamēr tās no pelniem izdabūja, bet viena pupa tomēr bija aizmirsu sies. Pa nakti šī pupa pelnos bija izaugusi līdz pašām debesīm. No rīta pameita bija pirmā kājās. Viņa priecājās par garo pupu un uzkāpa pa pupas zariem debesīs. Augšā viņa ieraudzīja mazu mājiņu ar pussakritušu istabiņu. Istabiņā bija slims vecītis. Tikko pameitu ieraudzījis, viņš sirsnīgi lūdzās, lai izkurinot pirti.

„Jā, jā — tētiņ; tikai pasaki man, kur malka.4 '

„Malkas te, meitiņ, tuvumā nav; ej aiz kūtīm, tur atradīsi maitas kaulus, kurini ar tiem pašiem!“

Pameita domāja: „Kā ar kauliem lai pirti kurina? Labāk tecēšu uz mežu pēc malkas un pārnesīšu to uz muguras maja.

Drīz malka bija pārnesta, pirts izkurināta. Viņa iegāja pie vecīša, sacīdama: „Tētiņ, pirts nu gatava, bet kur ņemšu ūdeni?“

„Tuvumā, meitiņ, ūdens nekur nav; ej aiz kūtīm, iesmel vircu un ņem to par ūdeni!“

Pameita domāja: „Kā ar vircu mazgāties? Labāk tecēšu uz mežu, uzmeklēšu avotiņu un pārnesīšu labāko ūdeni/"

Kad ūdens bija sasildīts, viņa iegāja pie vecīša, sacīdama: „Tētiņ, ūdens pasildīts. Bet kur ņemšu pirts slotu?“

„Tuvumā, meitiņ, pirts slotas nekur nedabūsi. Ej aiz kūlim, tur dabūsi veca zirga asti.“

Bet pameita domāja: „Kā ar zirga asti pērties? Labāk iecēšu uz mežu pēc bērza zariem.“

Kad pirts slota bija apgādāta, viņa iegāja pie vecīša, sarīdama: „Tētiņ, nu viss pagādāts, nāc uz pirti!“

Bet vecītis sacīja: „Labprāt ietu, bet nevaru paiet. Ņem mani aiz kājām un velc uz pirti.“

To dzirdēdama, pameita paņēma vecīti pār pleciem un aiznesa viņu nešūs uz pirti. Kad vecītis bija balts nomazgāts, viņa to aiznesa atkal atpakaļ gultiņā.

„Klausies, meitiņ, tagad gribu par tavu labo sirsniņu aizmaksāt. Ej uz klēti un ņem no šķirstiņa zīda draniņu: tikai neņem no tā šķirsta, kur sarkanais kaķis virsū.“

Pameita paņēma zīda drāniņu, nokāpa pa pupu zemē un paglabāja drāniņu savā klētī. Otrā dienā, uz klēti iedamo viņa atrada, ka klēts bija pilna ar dārgām mantām.

Nu pamāte vai sprāgst pušu aiz skaudības par to, ka pameita bagātāka par īsto meitu. Beidzot sagudroja sūtīt ari īsto meitu pa pupu uz debesīm.

īstā meita uzlīda debesīs un atrada to pašu vecīti vecajā istabiņā. Vecītis lūdzās, lai izkurinot pirti.

„Jā, jā, kurinātu gan, bet tev jau nav malkas.“

„Tuvumā malkas nav, ej aiz kūtīm, tur atradīsi maita? kaulus ko kurināt.“

īstā meita paņēma maitas kaulus un izkurināja pirti. N11 viņa iegāja istabā ūdeni prasīt.

„Tuvumā ūdens nav, ej aiz kūtīm, tur atradīsi vircu.“ īstā meita iesmēla vircu un tagad iegāja istabā pirts slofu prasīt.

„Tuvumā pirts slotas nebūs, ej aiz kūtīm, tur atradīsi veca zirga asti.

īstā meita nolika zirga asti par pirts slotu un tad gāja vecīti uz pirti aicināt.

Bet vecītis sacīja: „Labprāt ietu, bet nevaru paiet. Ņetn mani aiz kājām un velc uz pirti.“

īstā meita paņēma vecīti aiz kājām un aizvilka viņu ux pirti. Kad vecītis bija balts, viņa atkal paņēma to aiz kājām un atvilka gultā atpakaļ. Nu vecītis sacīja, lai ejot uz klēti un paņemot no šķirstiņa zīda drāniņu; tikai lai neņemot to. kur sarkanais kaķis virsā guļot.

Bet klētī īstā meita paņēma to drāniņu, kur kaķis virsū tupēja, jo tā bija daudz jaukāka par to otru.

Tagad viņa steidzās pa pupu zemē un nolika zīda drā niņu klētī.

No rīta īstā meita pirmo reizi savā mūžā pacēlās agri jo agri un steidzās uz klēti dārgās mantas skatīties. Bet, līdzko klēts durvis atdarījās, tad uguns versme izšāvās pretim un aprija visu ēku.

63.      Pameita sumpurņa pilī.

Kādai mātei bijušas divas meitas; īstā meita un pameita Vienu dienu pamāte likusi pameitai, lai ejot uz sumpurņf pili un atnesot uguni. Pameita lūlīt aizgājusi. Ceļā viņa satikusi aitu, kas lūgusies, lai viņu nocērpot. Pameita nocirpusi, gājusi tālāk un satikusi govi. Govs lūgusies, lai viņu izslaucot. Pameita izslaukusi arī, gājusi atkal tālāk un satikusi zirgu. Zirgs lūdzies, lai viņu attinot no mietiņa. Pameita attinusi un, tālāk iedama, nonākusi pie sumpurņa pils. kas stāvējusi uz gaiļa kājām.

Bārenīte nu iegājusi pilī iekšā un satikusi tur vecu vecenīti, pats sumpurnis bijis izgājis. Pilī viņa prasījusi vecenītei uguni, bet vecenīte iedevusi viņai mazu skandeklīti un teikusi, lai ejot otrā istabā un pagaidot. Ja paliekot gar; laiks, tad lai paskandinot, gan viņa tikmēr ienesīšot uguni. Pameita iegājusi otrā istabā, gaidījusi, gaidījusi, bet neva rējusi sagaidīt. Izlīdusi maza pelīte no cauruma un teikusi: „Meitiņ, dod man skandeklīti! Kukņā uz mūrīša ir zēveles [10] un divi naudas maki. Tu nu ej un paķer zēveles un mazāko naudas maku un mūc projām. Kad pārnāks sumpurnis mājā. viņš tevi saplēsīs.“

Bārenīte atdevusi pelītei skandeklīti, iegājusi kuki,iār paņēmusi zēveles un mazāko naudas maku un steigusi uz māju.

Kad meitiņa izgājusi laukā, arī sumpurnis pārnācis mājā. Vecīte tam tūlīt visu izstāstījusi, kas mājā noticis. Tanī brīdī pelīte paskandinājusi zvaniņu, un sumpurnis tūlīt skrējis laukā meitiņu saplēst. Neatradis tur meitiņas, sumpurnis keris pelīti, bet tā pasviedusi skandeklīti un iebēgusi savā caurumā. Tad sumpurnis izmeklējis visu pili, bet meitiņas nekur neatradis. Pēdīgi viņš pamanījis, ka trūkst viena naudas maka. Nu sumpurnis sapratis, ka meitiņa aizbēgusi, un dzinies viņai pakaļ. Saticis ceļā zirgu, prasījis tam, vai neesot redzējis kādu sievieti aizskrejam. Zirgs atteicis: „Aizskrēja gan uz to pili, kas stāv uz gaiļa kājām.“

Tad sumpurnis skrējis tūliņ atpakaļ uz savu pili, izmeklējis visas malas, bet kad nekā neatradis, skrējis atkal. Ceļā saticis govi un prasījis, vai neesot redzējusi kādu sievieti aizskrejam. Govs atteikusi: ..Redzēju gan. Tagadīt aizskrēja uz pili, kas stāv uz gaiļa kājām.“

Nu sumpurnis skrējis atpakaļ uz pili un izmeklējis tur visus stūrīšus, bet, nekā neatradis, skrējis atkal projām. Ceļā saticis aitu un prasījis, vai neesot redzējusi kādu sievieti aizskrejam. Aita atteikusi: „Redzēju gan. Viņa aizskrēja uz to pili, kas stāv uz gaiļa kājām.“

Sumpurnis devies atkal atpakaļ, izmeklējis visus atlikušos kaktiņus un tad piekusis licies gulēt.

Pameita laimīgi pārgājusi mājā, pārnesusi pamātei uguni un nu pati bijusi bagātākā meita visā valstī. Pamāte nobrīnījusies vien par to lielo bagātību un jau tūlīt otru dienu sūtījusi savu meitu uz sumpurņa pili.

īstā meita ātri vien steigusies projām un ceļā satikusi aitu, kas lūgusies, lai šo nocērpot. Bet meita tikai atcirtusi: .,Man nav vaļas.“

Tālāk viņa satikusi govi, kas lūgusies: „Meitiņ, izslauc « f 6i mani!

Meita atkal atcirtusi: „Man ātri jāsteidzas projām.“

Gājusi tālāk, satikusi zirgu, kas lūdzies, lai viņu attin. Meita tam uzsaukusi: „Lai piķis tevi tin! Man nav vaļas gar niekiem darboties.4 '

Tā steigdamās, viņa pēdīgi nonākusi sumpurņa pilī. Pilī satikusi vecenīti vienu pašu, sumpurnis atkal bijis izgājis. Jstā meita prasījusi vecenei uguni, bet vecene iedevusi viņai tikai skandeklīti, sacīdama: „Ej tur otrā istabā, ja tev l>alick garš laiks, tad paskandini, gan es tev ienesīšu uguni.“

Meita gaidījusi, gaidījusi, bet nevarējusi sagaidīt. No cauruma iznākusi pelīte un teikusi: „Dod man to skandeklīti, bet pati ej kukņā. Tur uz mūrīša ir zēveles un divi maki, pilni ar naudu. Paņem zēveles un mazāko maku un tad mūc uz māju projām, jo drīz pārnāks sumpurnis un tevi saplēsīs.“

Meita iegājusi kukņā, paņēmusi zēveles un lielāko naudas maku un bēgusi uz māju. Tūlīt arī pārnācis sumpurnis, un vecene tam izstāstījusi, ka atnākusi viena meita. Uz reizi pelīte paskandinājusi skandeklīti, un sumpurnis tūlīt skrējis laukā meitu meklēt. Meitas vietā viņš redzējis pelīti, kas pasviedusi skandeklīti un tikko tikko paspējusi ieskriet alā.

Tad sumpurnis devies meitai pa ceļu pakaļ, saticis zirgu un prasījis, vai neesot redzējis kādu sievieti aizskrejam. /irgs teicis, ka viņa nupat noskrējusi garām. Tad saticis govi un tai atkal tāpat prasījis. Govs sacījusi: tagadīt pat esot aizskrējusi. Tālāk skriedams, sumpurnis saticis aitu un prasījis, vai neesot kādu sievieti redzējusi. Aita atbildējusi: „Turpat ceļmalā jau viņa sēd.“

Smago naudas maku nesdama, meita bijusi nokususi un atsēdusies ceļmalā atpūsties. Sumpurnis pieskrējis klāt, sagrābis meitu ciet un saplēsis viņu gabalu gabalos.

Pamāte gan ilgi gaidījusi savu meitu, bet nevarējusi sagaidīt. Pēdīgi nomirusi žēlabās.

64.      Pameita un īstā meita.

Kāda pamāte bijusi dikti Jauna uz savu pameitu. Pameita gan izdara visu uz. mata, ko šai liek, bet tomēr nevar un nevar iztapt.

Kādu dienu pameitai jāatnes no izžuvušas akas ūdens Nabadzīte raud gaužas asaras. Te — kur gadījies, kur ne — attek balts sunītis un saka: „Ja tu mani ņemsi par vīriņu, tad gādāšu, ka ūdeni aiznesīsi.“ Meitiņa apsolās. Sunītis tūlīt izdara, kā solījies, un pazūd.

Pēc kāda laika pameitai gadās cits precinieks. Viņa negrib iet, bet pamāte uzstāj, ka jāiet. Nekā darīt. Pienāk kāzu vakars. Precinieks atbrauc, visi tek šim pretim, baltais sunītis arī tai pulkā gadījies. Citi saiet iekšā, sunīti pamet laukā. Te uzreiz baltais sunītis laukā sāk dziedāt ..Meitiņ mīļā, laid mani iekšā,

—   Mani, mazu vīrulīt’ —

Vai atmini to dieniņu,

Ko pie akas solījies?“

Visi pasmejas par sunīša labo dziesmu un joku dēļ ielaidīs arī. Sunītis ietek istabā, ierauga precinieku līgavai blakus un tūlīt dzied atkal:

„Meitiņ mīļā, ņem mani blakus,

—   Mani, mazu vīrulīt’ —

Vai atmini to dieniņu,

Ko pie akas solījies?“

Precinieks domā: „Jocīgs šunelis! Jāļauj jau būs, la* nāk arī blakus, kad tik dikti lūdzas.“

Sunītis apguļas līgavai pie kājām un vairs nesaka nr vārda. No rīta sākas derības, sunītis dzied atkal:

„Meitiņ mīļā, ņem mani derēt,

—   Mani, mazu vīrulīt’ —

Vai atmini to dieniņu,

Ko pie akas solījies?“ /

Precinieks jau atplēš muti, bet vel neko. Pec derībām jāēd brokasts, sunītis dzied atkal:

„Meitiņ mīļā, ēd ar mani.

—   Mani, mazu vīrulīt’ —

Vai atmini to dieniņu,

Ko pie akas solījies?“

Līgava noliek savu tiesu sunītim, šis paliek klusu. Pēc brokasta visi sasēž ratos un brauks uz baznīcu laulāties, sunītis dzied atkal:

„Meitiņ mīļā, ņem mani ratos.

—   Mani, mazu vīrulīt’ —

Vai atmini to dieniņu.

Ko pie akas solījies?“

Nobi-auc baznīcā, mācītājs sāk laulāt. Te uzreiz sunītis un dikti:

„Meitiņ mīļā, ņem mani laulāt.

—   Mani, mazu vīrulīt’ —

Vai atmini to dieniņu.

Ko pie akas solījies?“

Mācītājs prasa: До lad solījies? Izsaki visu, ātrāk ne laulāšu!“

Meita nu izsaka galu no gala. Pamāte sper vai zemes gaisā; tomēr nekā darīt. Ne mācītājs nu vairs laulā, ne arī šī pameitai acumirklī ko var padarīt. Tikai precinieks bija prāta vīrs. tas sakot: ..Kāpēc, meitiņ, man tūlīt neizteici visu skaidri? Kā lai to zinu?“

„Būtu teikusi labprāt, bet baidījos no pamātes.“

Pamāte, to dzirdēdama, dusmās izskrien no baznīcas laukā; sunītis tai pakaļ. Pamāte grib sunīti rokā dabūt, bei tai pašā acumirklī atbrauc varena kariete astoņiem zirgiem. Sulainis nolec no buka, atdara karieti un lūdz balto sunīti iekšā kāpt. Baltais sunītis iekāpj karietē un pārvēršas par staltu ķēniņa dēlu. Tagad pameitu laulāja ar ķēniņa dēlu un aizveda uz zelta pili. Bet pirmo precinieku par viņa labsirdību, ka licis sunīti iekšā laist, ļāvis pie līgavas kājām apgulties un ieņēmis ratos, ķēniņš iecēla par savu pirmo padoma devēju.

65.      Pameita un trijace mātes meita.

Meiiiņai nomira māte, viņa palika sērdienīte. levs pēc kāda laika apprecēja citu sievu, pārveda sērdienei pamāti. Šai jau patei bija trīs meitas: vienai bija viena acs, otrai divas, trešajai trīs. Pamātes meitas visas bija ļoti slinkas, viņas nevīžoja ne salmiņu pacelt. Sērdienītei viņas bija jā* apkalpo, un šī to arī darīja nekurnēdama. Bez tam vēl ne pamāte, ne viņas meitas neieraudzīja sērdienīti ne acu galā. Sērdienītei bez visām mājas kopšanām vēl bija jāgam» govis.

Reiz pamātei ienāca prātā dot sērdienītei līdzi ganos vilnu vērpt. Sērdienīte paņēma vilnu, aizdzina govis ganos un sāka raudāt, kā viņa, govis ganot, lai savērpj trīs mārciņas vilnas. Viņai raudot, pienāca Raibuļa un prasīja: kālab tā raudot? Sērdienīte izstāstīja, tā un tā: „Pamāte man iedeva trīs mārciņas vilnas, tās man ganos jāsavērpj. Ka lai es to izdaru?“

„Tur es tev varu palīdzēt,“ raibā govs teica, „bāz man vilnu pa muti iekšā, tad nāks pavediens pa nāsīm laukā un tīsies ap ragiem. Tas būs tik daudz kā redzēt — vilna savērpta."

Sērdienīte tā darīja. Pēc maza brītiņa visa vilna bija pārstrādāta dzijā. Pamāte mājās nevarēja ar savām meitām diezgan izbrīnīties vien, kā sērdienīte varējusi tik ātri savērpt. Otrā dienā viņa sūtīja savu ineitu vienaci sērdienītei līdzi ganos noskatīties, kas tai palīdz. Pret brokasta laiku govis iznāca klajumā un sāka atgremot saplūkto zāli. Sērdienite un matēs meita apsēdās brokastot. Pec brokasta ser dienīte sāka dziedāt šūpļa dziesmiņu:

„Miga, miga vien’ actiņa,

Drīz aizmiga otr’ actiņa!“

Tikko viņa to bija izdziedājusi, kad mātes meita jau krāca dziļā miegā. Sērdienīte žigli žigli paķēra vilnu un projām pie Raibuļas. Viens, divi, trīs — vilna bija apēsta, savērpta un dzija notīta. Kad slinkā mātes meita pamodās, tad jau vajadzēja dzīt lopus pusdienā. Mājās māte prasīja savai meitai, kas sērdienītci palīdzējis vilnu savērpt, bet ši nezināja nekā pateikt.

Otrā dienā gāja otra mātes meita ar divām acīm sērdienītei līdzi ganos. Bet ar to arī bija tāpat. Tikko sērdienītt uzdziedāja savu šūpļa dziesmiņu:

„Miga, miga vien’ actiņa,

Drīz aizmiga otr’ actiņa!“

kad jau mātes meita, miega pūzne, krāca, ka rībēja vien. Arī šī neredzēja, kā sērdienīte savērpa vilnu. Trešajā dienā bija trešajai mātes meitai ar trim acīm jāpavada sērdienīte ganos. Kad govis atkal apstājās brokasta laikā un ganītājas pašas bija iekodušas brokastu, sērdienīte sāka dziedāt:

„Miga, miga vien’ actiņa.

Drīz aizmiga otr' actiņa!“

Mātes meitai aizvērās pierē abas acis, bet pakausī trešā acs palika vaļā. Sērdienīte par nelaimi nezināja, ka mātes meitai vēl trešā acs. Sērdienīte tūlīt steidzās atkal pie Raibuļas, un vilna drīzi jo drīzi bija savērpta. Tagad mātes meita zināja mājās pateikt, kā sērdienīte tik ātri varēja vilnu savērpt. Pamāte tūlīt lika Raibuļu nokaut. Sērdienīte gan raudāja, gan raudāja, bet Raibuļu tomēr nokāva.

Sērdienīte paņēma Raibuļas sirdi un paglabāja pie vārtiem zemē. Tur nu izauga ļoti skaista zelta ābele, lieliem, spožiem zelta āboliem. Bet zelta ābolus cits neviens nevarēja dabūt kā sērdienīte. Kad cits kāds gāja ābolus raut, /.elta ābele cēlās gaisos un neļāvās; bet kad sērdienīte gāja, tad vēl pretim liecās.

lleiz jāja bagāts princis caur sērdienītes tēva mājām. Viņš ieraudzīja zelta ābeli un gribēja vienu ābolu. Bet, tikko viņš pēc ābola sniedzās, ābele cēlās gaisos. Princis izsauca visus mājiniekus ārā un solījās to meitu apprecēt, kas viņam pasniegs vienu ābolu. Visas trīs mātes meitas gribēja skaisto princi, tādēļ visas trīs pēc kārias vien devās pēc āboliem, bet ābele cēlās gaisos. Nokaunējušāmies tām vajadzēja atkāpties. Nu gāja sērdienīte. Zelta ābele pati noliecās pretim, lai sērdienīte rauj ābolus, cik patīk. Princis aizveda sērdienīii sevi līdz un to apprecēja.

66.      Baltā un melnā līgava.

Reiz kādai mātei bijušas divas meitas, īstā meita un pameita. Kādu dienu, ziemas laikā, māte likusi pameitai uz mežu iet zemenes pārnest. Pameita raudādama lūgusies, kur ziemu zemenes ņemt? Bet māte apģērbusi pameitu papīra drēbēs, uzbāzusi grozu uz rokas un triekšus aiztriekusi pēc ogām. Pameita, zila nosalusi, maldījusies raudādama pa mežu, ogas meklēdama; bet nekur iedomāties atrast. Beidzot nonākusi pie mazas mājiņas un pieklauvējusi. Tūlīt irīs mazi vīriņi atvēruši durvis un ieveduši nosalušo sasildīties.

Pameita nosēdusies uz krāsns mūrīša un sākusi grauzt garoziņu, ko pamāte par ceļa maizi kabatā bija iemetusi. Vīriņi prasījuši, vai labākas maizes neesot līdzi?

,,Kā?‘“ pameita brīnījusies — tā pati jau esot laba maizīte. Nu, ja iā esot laba maizīte — vai nevarot viņiem ari tad kumosu atmest?

„Kādēļ nē!“ pameita atteikusi un izdalījusi visu garoziņu. Vīriņi par tādu labu sirdi vareni priecājušies.

Beidzot, kad labi bijusi apsildījusies, pameita paņēmusi groziņu steigties atkal ogas meklēt. Bet vīriņi lūgušies, vai nevarot viņiem sniegu no durvju priekšas atslaucīt.

„Kālab ne!“ šī atteikusi un tūlīt slaucījusi. Bet kas nu par brīnumiem! Tai vietā, kur šī sniegu atslaucījusi, tur gadījies zemeņu bez gala. Pameita pielasījusi pilnu grozu ar kaudzi un no atlikām vēl labi izēdusies. Vīriņi istabā smējušies no prieka, bet nelikušies redzam. Lai tikai labi izēdas! Beidzot pieticis, un nu pameita taisījusies uz mājām. Aizejot tie katrs viņai novēlējuši savu laimi.

Pirmais teicis: „Kaut viņai vaigs arvien daiļāks palikiu!“ Otrs teicis: „Kaut viņai runājot kristu katrreiz zelta gabals no mutes!“

Trešais teicis: „Kaut ķēniņa dēls viņu par sievu apņemtu!“

Pret vakaru pameita pārradusies ar zemenēm. Pamāte brīnījusies bez gala, kur ziemu tik sarkanas zemenes? Tā un tā — pameita izstāstījusi, — esot atradusi mazu mājiņu. Mājiņā bijuši trīs vīriņi — tie iedevuši. Bet, kamēr to stāstījusi, sākuši zelta gabali no mutes birt, un vaigs sācis pieņemties arvienu daiļāks, arvienu daiļāks. Pamāte palikusi gluži neprātīga. Pameitai zelta gabali, pameitai tik daiļš vaigs — un viņas meitai nē! Tūlīt cepusi baltmaizi un sūtījusi savu meitu arī pēc zemenēm. Tā ielikusi grozā baltmaizi un aizgājusi pie mazās mājiņas pieklauvēt. Vīriņi ielaiduši. Šī sākusi ēst. Vīriņi prasījuši, lai viņiem arī atmetot baltmaizi. Bet šī atteikusi: neesot paņēmusi daudz — pašai vēl griboties dikti ēst. Vīriņi lūgušies, vai nevarot atslaucīt sniegu no durvīm? Bet šī atteikusi, lai iurot kalponi.

Beidzot vīriņi sākuši laimi vēlēt; pirmais teicis: „Kaut viņa arvienu nejaukāka paliktu!“

Otrs teicis: „Kaut viņai runājot krupis lēktu no mutes!“

Trešais teicis: „Kaut viņa nelaimīgā nāvē nomirtu!“ īstā meita pārradusies bez zemenēm. Māte jau par to brīnījusies: bet tas tikai nieks. Kad īstajai meitai runājot krupis sācis lēkt pa muti laukā, tad māte dabūjusi pa īstam pārbīties. Bet tas tikai nieks. Kad īstajai meitai pēc tam vaigs vēl sācis briesmīgi nejauks palikt, māte tīri vai bez prāta palikusi.

Pēc kāda laika pameita vienu dienu gājusi uz upi pie āliņģa ūdeni smelt. Tai brīdī braucis ķēniņa dēls garām un ieraudzījis pameitas daiļo vaigu. Tūlīt apprasījies, no kurienes šī tāda esot. /

„No turienes un turienes!“ pameita atteikusi. Tai brīdī bārenītei zelta gabali izbiruši no mutes. Ķēniņa dēls salasījis izbirušos zelta gabalus, iecēlis pameitu kamanās, ļ>ārvedis savā pilī un apprecējis.

īstajai meitai tas briesmīgi skaudīs. Viņa teikusi uz māti: „Tu taču māki burt, nu piebur man arī tādu laimi!"

Māte būrusi un vispirms piebūrusi ķēniņienei slimību. Jaunais ķēniņš par to loti nobēdājies un meklējis glābējus.

Bet, kamēr ķēniņš braukājis meklēdams, tamēr pamāte izrāvusi slimo ķēniņieni no gultas, ielikusi tai vietā savu īsto meitu un noslīcinājusi ķēniņieni upē. Bet ķēniņiene upē palikusi par pīli un brēkdama peldējusi šurpu turpu.

Pa to laiku ķēniņš arī bijis pārradies. Viņš iegājis pie gultas apprasīties, kā nu esot, vai labāk?

„Vēl nav labāk,“ īstā meita atņurdējusi, un tūlīt liels krupis izlēcis no mutes.-

Ķēniņš sabijies, bet domājis: „Tas laikam no slimības, tas krupis!“

Otrā dienā ganu zēns ganījis upmalā. Pīlīte atkal brēkā jusi.

„Ko tu brēc, pīlīt?“ ganu zēns uzprasījis.

„Kā nebrēkšu? Man nelabi klājas. Teci, zēniņ, pie ķēniņa un pateic, ka gribu ar viņu parunāt!“

Ganu zēns aiztecējis pie ķēniņa. Ķēniņš domājis: »Jāiet ir, kas zinu, vai pīle nav atnākusi ar kādām zālēm.“

Nogājis upmalā. Pīle izpeldējusi malā. Ķēniņš noķēris pīli, lai nu stāstītu, ko īsti gribot; bet pīle ķēniņa rokās palikusi par viņa sievu un nu ņēmusies smalki jo smalki izstāstīt, ko pamāte izdarījusi.

Dusmās ķēniņš tūlīt licis ataicināt pamāti un uzprasījis, ko tādam lai darot, kas viņa ķēniņieni lūkojis postā iegrūst?

Pamāte domājusi: „Citādi nav, laikam kāds manu īsto meitu tur gultā aizticis — jāspriež labi bargi. Tādu es, klausies, ķēniņ, iebāztu naglainā mucā un noveltu no kalna upē!

„Labi!“ ķēniņš atteicis un licis no dibena istabas savui ķēniņienei atnākt.

„Saki, vai tā ir tava pamāte, kas tevi upē slīcinājusi?“

„Ir!“ ķēniņiene atbildējusi.

„Labi! Kur sulaiņi? Lai tūlīt gādā naglainu mucu un iebāž pamāti ar īsto meitu un tad lai ritina no kalna upē, kā pati to spriedusi!“

Tā noticis. Pamāte ar īsto meitu apaļniski vien ievēlušās upē un noslīkušas.

67.     Ķēniņa dēls apprec bārenīti.

Kādai pamātei bijušas divas īstas meitas un trešā pameita. īstās meitas bija slinkas un neglītas, bet māte tās ļoti mīlēja un lutināja. Pameita bija skaista un strādīga, kas pamātei ar īstām meitām nemaz nebija pa prātam. Par to nu ar nabaga bārenītei deva darbu dienu un nakti.

Tās zemes ķēniņa dēls taisījās precēties un sarīkoja lielas dzīrās, kur saaicināja visas valsts meitas. Kad īstās meitas taisījās uz dzīrām, arī pameita iebilda, vai viņa nevarētu iet līdzi. Pamāte iebēra stopu zirņu pelnos un uzsauca: „Kad izlasi tos zirņus, tad vari iet.“

Bārenīte nosēdās raudādama pie pelniem un sauca: „Balodīši, nāciet man palīgā! Lasiet veselos stopiņā, bojātos guziņā!“

Tūlīt salaidās daudz baložu un īsā brīdī salasīja visus zirņus. Darbu padarījuši, baloži vēl pamācīja bārenīti, lai ejot uz mātes kapu. Bārenīte arī aizgāja uz kapsētu, piespiedās pie egles, kas turpat kapa malā auga, un tūlīt no egles nokrita skaistas sudraba drēbes. Apģērbusies skaistajās drēbēs, viņa arī aizsteidzās uz ķēniņa dzīrām. Ķēniņa dēls tikai ar viņu gribēja dancot, bet drīz viņa pazuda un aizsteidzās uz mājām.

Nākošā dzīru dienā bārenītei bija jāizlasa stops kaņepju no pelniem. Viss las tāpat tika izdarīts, un šoreiz viņa dabūja zelta drēbes pie egles. No dzīrām tā atkal drīz aizbēga un bija kā ūdenī iekritusi.

Trešajā dzīru dienā pamāte iebērusi stopu sinepju pelnos, lai izlasot. Balodīši atkal viņai palīdz, un šoreiz viņa dabūja dimanta drēbes pie egles. Kad nu bārenīte nonāk pilī, tad ķēniņa dēls liek aptraipīt pils slieksni ar piķi, lai skaistā jaunava tiktu bēgdama aizkavēta. Bārenītei nu gan izdodas atkal aizbēgt, bet piķis tai norauj vienu dimanta kurpi no kājas.

Ķēniņa dēls saņem to kurpi un brauc pa visu valsti apkārt mērīdams, kam tā kurpe labi derētu, bet izrādās, ka nav nevienas tādas jaunavas. Tā nu viņš iebrauc arī pie tās mātes ar trim meitām. Māte, redzēdama, ka viņas meitām kurpe par mazu, apdrāž vecākai meitai kāju. Viņa nu viegli var uzvilkt kurpi, un ķēniņa dēls to ved uz savu pili. Gar kapsētu braucot, balodīši rūc: „Asins kājā, brauc mājā!“

Ķēniņa dēls arī paskatās un redz, ka ir gan līgavai asinis. Viņš nu ved vecāko meiiu atpakaļ, bet māte tagad apdrāž jaunākai meitai kāju. Nu ved jaunāko meitu projām, bet pie kapsētas baloži atkal sāk rūkt, un ķēniņa dēls redz, ka atkal ir pievilts.

Trešo reizi viņš dabū bārenīti rokā, un tai kurpe ir kā uzlieta uz kājas. Gar kapsētu braucot, baloži rūc: „Līgavu ved! Līgavu ved!“

Tā nu bārenīti apprecēja ķēniņa dēls, bet īstās meitas nomocījās ilgu laiku, savas kājas dziedēdamas.

68.      Cūku meita.

Reiz bijusi kādam saimniekam cūku meita ar zvaigzni pierē. Saimniece viņai nedevusi ne ēst, ne drēbju ko valkāt. Tad meita gājusi no saimniekiem projām mežā ogas lasīt. Tur viņa satika vecu vīriņu, kas prasīja, kur viņa iet. Viņa izstāstīja, ka esot nabaga meitene, ka saimniece tai nedodot ne ēdienu, ne drēbju. Tādēļ viņa nākusi mežā ogas lasīt un tā raudzīt pelnīties.

Vecais vīriņš sacīja, ka viņš ar esot nabadziņš, un iedeva meitenei vienu baltu nūjiņu, vienu riekstu un utādu kažociņu. Kad ar balto nūjiņu kur piesita, tad tūlīt gadījās viss, ko vēlas, un, kad to riekstu atvēra, tad tur bija trejādi svārki, vieni zvaigžņu, otri mēness un trešie saules. Kad vakars pienāca, tad meitene, apvilkusi utādu kažociņu, ielīda kādā lielā kokā gulēt. Te pienāca divi ķēniņi, kas mežā medīja. Tas viens gribēja meiteni utādu kažokā šaut, tas otrs teica: „Nešausim, bet dabūsim viņu dzīvu rokā.“

Kad meitene lūdzās, lai viņu nešauj, viņa esot cilvēks, tad tas ķēniņš, kas viņu negribēja šaut, tai prasīja, ko viņa meklējot?

Tā atteica, ka meklējot darbu. Nu ķēniņš teica: „Nāc pie manis par nama meitu!“

Cūku meita gāja par nama meitu. Pēc kāda laika ķēniņš sarīkoja lielus svētkus. Kad jau vakarā bija pilī daudz viesu sanākuši, meitene izgāja ārā. novilka savu kažociņu, apvilka zvaigžņu svārkus, noņēma drāniņu, ar ko bija to zvaigzni uz pieres apklājusi, piesita ar nūjiņu pie akmens, un tūlīt rudas kariie ar sešiem zirgiem. Piebrauca pie pils nu iegāja iekšā. Jaunais ķēniņš viņu laipni saņēma, ar viņu vien runāja un dancoja. Kad balle gāja uz beigām, tad meitene brauca projām, lai gan ķēniņš viņu vēl gribēja aizturēt. Līdz mežmalei aizbraukusi, piesita ar balto nūjiņu pie akmens, tūlīt pat pazuda zirgi un karīte. Tad viņa novilka zvaigžņu svārkus, apvilka atkal savu utādu kažociņu un iegāja namā.

Pēc kāda laika ķēniņš atkal rīkoja balli. Meitene izgāja mežmalē, apvilka šoreiz mēness svārkus, piesita ar balto nūjiņu pie akmens un aizbrauca atkal uz pili. Visi brīnījās par viņas skaistumu. Jaunais ķēniņš uzņēma viņu laipni, ar viņu vien runāja un dancoja. Lai arī šoreiz viņu ķēniņš raudzīja atturēt, viņa tomēr aizbrauca projām. Mežmalē piesita atkal ar nūjiņu pie akmens — zirgi un rati nozuda. Meita pati noģērba savus mēness svārkus, pārsēja drāniņu pār zvaigzni pierē, apvilka utādu kažociņu un iegāja namā.

Pēc kāda laika ķēniņš sarīkoja trešo balli. Kad jau daudz viesu bija sanākuši, meitene aizgāja no nama mežmalē, apģērba tur sev saules svārkus, atsedza savu zvaigzni un aizbrauca atkal uz pili ballē. Jaunais ķēniņš viņu uzņēma varen mīļi un laipni, ar viņu vien runāja un dancoja; negribēja viņu nemaz uz beigām projām laist un noprasīja viņai, no kurienes šī nākot? Meita atbildēja, ka nākot no bļodu plīšanas valsts un ka šī valsts atrodoties simtu jūdžu tālu. Jau metās gaišs rīts, bet ķēniņš viņu vēl nemaz negribēja laist projām. Nu meita teica, ka, ja viņa netikšot projām, viņas tēvs to nemaz vairs nelaidīšot šurp braukt. Beidzot viņa tomēr aizbrauca, bet jau it lielā dienā.

Šoreiz viņai bija tāda steigšanās, ka nedabūja savus saules svārkus ne novilkt, bet pārvilka tiem tikai utādu kažociņu. Kad viņa nonāca namā, tad viņai vajadzēja iet ķēniņa guļamā istabā ūdeni ienest. Viņas utādu kažociņš jau bija drusku noplīsis, tā ka ķēniņš pamanīja tai apakš kažoka ko paspīdam. Lai pilnīgi pārliecinātos, viņš meitenei lika pēc ķemmes pakāpties. Līdz viņa pēc tās pakāpās, te ķēniņš redzēja viņas saules svārkus un tūlīt arī viņu pazina. Nu meitai bija ķēniņam viss jāizteic.

Tad ķēniņš sacīja: .,Kādēļ tu mani tik ilgi krāpi un vilcināji? Kādēļ tev bija tik grūti jāstrādā?“ Un ķēniņš viņu apņēma par līgaviņu, un abi nu dzīvoja laim

69.     Karaļdēls apprec pameitu.

Vienai mātei bija divas meitas, pameita un īstā meita. Pameita bija čakla un paklausīga, bet turpretī mātes meita slinka un izlutināta.

Reiz pamāte lika pameitai pakulas verpl. Pameita tikmēr vērpa, kamēr pirksti un vērpjamais bija asiņaini. Pamāte par to bija ļoti dusmīga un sūtīja pie akas mazgāt.

Tikko viņa pieliecas mazgāt, vārpstiņa iekrīt akā. Baidīdamās no pamātes rājieniem, viņa ielēca akā, lai dabūtu atkal vārpstiņu rokā. Akā viņa vis nenoslīka, bet nonāca apakšzemes valstī. Apakšzemē viņa satika ābeli, kura lūdzās, lai viņu nopurina, un maizes cepli, kas lūdzās, lai izvelk maizi.

Visu ar prieku padarījusi, viņa aizgāja pie kādas vecmāmiņas. Tur viņa palika trīs dienas un palīdzēja vecmāmiņai pēļus putināt. Pēc trim dienām pameita dabū ja savu vārpstiņu un aizgāja ar zeltu aplijuši mājā.

Mājā pamāte bija no sknudības dusmīga un sūtīja ari savu meitu apakšzemē, lai tā iegūtu tādu pašu laimi kā pameita. Pašas meita, vārpstiņu iesviedusi, ielēca arī pati. Maizes cepļa un ābeles lūgumu neizpildīdama, steigšus devās pie vecmāmiņas, kur, tāpat kā pameita, palika trīs dienas.

Pēc triju dienu gulēšanas viiļa prasīja vārpstiņu. ko arī dabūja. Pa vārtiem izejot, mātes meita aplija ar piķi. Mājās

māte nu bija pavisam nelaimīga. Atsauca deviņas burves, nopirka deviņus vezumus ziepju un kurināja deviņas dienas pirti. Deviņas dienas šīs burves mazgāja mātes meitu, bet nevarēja nomazgāt. Kādreiz šai mājai garām brauca princis, kas ieraudzīja pameitu, apprecēja to.

70.      Ķēvju gans.

Vīram ar sievu bija tikai viens dēls, kas, mātei mirstot, palika bārenītis. Tēvs apprecēja atkal jaunu sievu un piedzīvoja vairāk bērnu. Pamāte nevarēja padēlu ieraudzīt un apmeloja to vīram, ka tas mazos bērnus sitot. Pēdīgi viņa piespieda aizvest bāreni uz mežu. Vecais saka dēlam: „Nu. dēls, iesim uz mežu ogu lasītu!“

Tēvs paņem cirvi, dēls groziņu, un abi aiziet uz mežu. Kad ieiet dziļā mežā, tēvs saka: „Tu nu lasi ogas, es cirtīšu žagarus. Kad būsi pielasījis pilnu groziņu, tad paklausies, kur es cērtu, nāc pie manis un iesim kopā uz māju!“

Dēls arī paklausa un sāk lasīt ogas. Pielasa pilnu grozu, tad sāk klausīties, kur tēvs cērt žagarus. Aiziet uz to vietu, kur dzird troksni, bet izrādās, ka tikai vējš dauza piesietu zaru pie koka. Ir jau vakars, un puika nezina ceļu uz māju. Labu laiku viņš maldās, tad noliekas mīkstās sūnās un aizmieg. Kad viņš rītā pamostas, viņam dikti gribas ēst. Viņš atrod putniņu perekli un grib ēst tos, bet vecais putniņš ļoti lūdzas: „Neaiztiec vis manu bērnu, es tev būšu palīdzīgs.“ Puisēns arī neaiztika putniņu un gāja tālāku. Iedams viņš atrada skaistu beku un teica: „Es tevi apēdīšu.“ Beka lūdzās un sacīja: ..Neēd vis manis, es tev būšu palīdzīga.“

Tālāku ejot, viņš saķēra upē vēzi un gribēja to apēst. Bet vēzis atkal lūdzās: „Neēd vis manis, es tev būšu palīdzīgs.“

Tā ejot no vienas vietas uz otru, bija jau atkal vakars pienācis. Pēdīgi puisēns ierauga uguni. Iet uz uguns pusi un atrod mazu mājiņu. Mājiņā dzīvo veca vecenīte, kas to labi paēdina un noliek gulēt. Rītā vecene prasa puisēnam: ..Vai tu negribi pie manis paliki un manas ķēvītes paganīt?“

„Kā nu ne? Labprāt!“ puisēns atbild.

Tad vecene iedod puisēnam sešas ķēves un saka: „Še nu aizdzen šīs ķēves uz to lauku, bet sargi latai, jo tās var viegli aizbēgt un pazust.“

Puisēns nu paliek laukā, ķēves ganīdams, bet vecene aiziet uz māju. Šis gana, gana, kamēr uznāk miegs un aizmieg. Kamēr puisēns guļ, tikmēr ķēves sabēg biezā mežā un pazūd. Puisēns izmeklējas pa visām malain, nevar atrast un sāk raudāt. To raudāšanu bija putniņš sadzirdējis. Tas tūliņ atlaižas šurp un prasa: „Ko tu raudi, kas tev noticis?“

Puisēns atbild: „Man bija ķēves jāgana, bet, kamēr es gulēju, ķēves ir pazudušas.

„Neraudi vis, gan es ķēves dabūšu,“ putniņš viņu mierina un sāk meklēt ķēves. Drīz vien viņš tās dabū un izdzen no meža, bet puisēns tās pārdzen mājā un ielaiž stallī. Vecene nāk pretī un prasa: ,.Vai noganīji ķēvītes?“

„Noganīju!“

„Lūk, kur man labs gans!“

Pēc vakariņām vecene dzen puisēnu otrā istabā gulēt, bet pati iziet ārā. Tur nu viņa bar un kaunē ķēves, ka tās nevarējušas noslēpties. Tās atkal stāsta, ka puisēnam esot putniņš palīdzējis. Puisēns to visu noklausās un saprot, ka vecene ir ragana un ķēves viņas meitas.

Otrā rītā notiek tāpat. Puisēns aizdzen ķēves uz ganību, drīz vien aizmieg, un ķēves saskrien mežā. Puisēns pamostas, nevar ķēvju atrast un sāk raudāt. Raudāšanu sadzird beka mežā, sāk lieliski augt un izspiež ķēves laukā. Puisēns pārdzen atkal visas ķēves mājā, bet nu ragana tās lamā bez gala. Ķēves nu apsolās iz.skriei mežam cauri un paslēpties lidonī.

Trešajā rītā puisēns atkal aizdzen ķēves uz ganību. Pē kādu brīža aizmieg, un ķēves pa to laiku pazūd. Nu puika atkal meklē raudādams pa visām malām, bet nekur nevar atrast. Šoreiz vēzis bija sadzirdējis puikas raudāšanu, sāka kniebt ķēves pa ūdeni, kamēr tās visas izskrēja no upes ārā. Puisēns pārdzen atkal ķēves mājās.

Ragana nu nostāda visas savas meitas rindā un liek, lai puisēns izvēlas to meitu, kas viņam labāk patīk. Puisēns izvēlējās pašu pēdīgo, kas bija bārenīte. Tā nu viņš apprecēja bārenīti un dzīvoja ar to laimīgi.

71.      Bārenis pie nikna saimnieka.

Bija reiz ļoti skops saimnieks. Pie viņa bija puika, kuram viņš lika ik dienas lopus ganīt, bet ēst nedeva. Kādu dienu puika, lopus ganīdams, gauži raudāja. Pienāca pie puikas bullēns un prasīja: „Ko tu tā ļoti brēc, kas tev kait?“

„Kā nebrēkšu? — Saimnieks liek lopus ganīt, ēst nedod.“

„Nebrēc vis, es tev gribu palīdzēt. Kad tu gribi ēst, nomauc inanu radziņu, uzpūt, tad tūlīt būs visādi ēdieni priekšā.“

Nu puika ik dienas, kad tikai gribēja ēst, nomauca bullītim radziņu, uzpūta, ik reizes radās dažādi ēdieni, un viņš krietni paēda. Puika bija spirgts, vesels kā rutks un jautrs, priecīgs kā ganos, tā mājā. Saimnieks, redzēdams zēnu tik jautru un priecīgu, nevarēja saprast: „Kā puika neēdis tāds var būt? Vai kāds viņam varbūt nenes ēst? Tik tukls un zaļoksnis no vaiga izskatās.“

Kādu dienu, kad puika bija atkal lopus izdzinis ganos, saimnieks sūtīja savu kalponi iet paskatīties, ko puika ganos

dara. Kad kalpone atnāca, puika labi noprata, kālabad kalpone nākusi. Viņš sacīja: ,.Nāc, es tev ieskāšu galvu!“

Kalpone ielika savu galvu puikas klēpī, un puika ieskādams lēni dziedāja: „Migu, migu, vienactiņa, miga otra arīdzan!“

Kad zēns šķita kalponi aizmigušu, viņš nomauca bullītim radziņu un uzpūta. Atkal visādi ēdieni bija priekšā, puika krietni paēda, bet kalpone io neredzēja.

Kalpone pārgāja mājā, saimnieks prasīja: „Nu, ko tu laba redzēji ganos? Ko puika dara?“

„Es nekā vairāk tur neredzēju kā zēnu un lopus.“

No rīta saimnieks sūtīja savu pašu meitu noskatīties, ko puika ganos dara. Bet puika šai tāpat kā kalponei sacīja: ..Nāc, es tev ieskāšu galvu.“

Saimnieka meita ielika galvu puikam klēpī, un puika ieskādams lēni dziedāja: „Migu, migu vienactiņa, migu otra arīdzan!“

Kad puika manīja saimnieka meitu iemigušu, viņš nomauca bullītim radziņu, uzpūta, un viņam bija atkal visādi ēdieni.

Bet saimnieka meitai bijušas trīs ticis, gana puika to nemaz nezināja. Divi acis gan viņš meitai bija aizmidzinājis, bet trešā acs bija palikusi atvērta, un ar to viņa bija visu skaidri noskatījusies, ko puika ar bullīša radziņu darīja.

Viņa mājā izteica visu tēvam. Saimnieks nosprieda bullīti nokaut. Kad vakarā lopi bija no ganībām pārdzīti, puika padzirdēja saimnieku paklusi runājam, ka bullīti rītu kaušot. To dzirdot, puikam palika bullīša gauži žēl. Viņš, saimniekam nemanot, klusu klusu nogāja uz stalli pie bullīša un skumīgā balsī teica: „Manu mīļo, dārgo bullīti, rītu tevi nokaus!“

„Ved mani laukā no staļļa un sēdies man mugurā!“ bullītis teica.

Puika arī tūlīt izveda bullīti no staļļa, sēdās mugurā, un

Imllili nu skrēja uz meža pusi projām. Saimnieks, to ieraul/i ļi , devās ar puišiem mundri vien viņiem pakaļ. Bullītis, n-d/cdams, ka izmukt vairs nevar, uzskrēja turpat uz .iiiļ slii. kuplu koku. Saimnieks ar saviem puišiem jau arī un14 bija pie koka: „Kā lai dabon viņus zemē? Koks ir garš nn līdz pusei no apakšas bez zariem,“ gudroja saimnieks.

Neko darīt — saimnieks sūtīja vienu puisi pēc zāģa un cirvjiem. Sāka koku zāģēt. Kur radies, kur ne — vilks pieskrien vīriem klāt un atņem zāģi.

„Puiši, nu tikai dūšīgi! Cērtiet cirvjiem vien!“ saimnieks dzedri uzsauca. Te atskrēja lācis, atņēma viņiem cirvjus, nosita saimnieku un viņa puišus; bet puika ar bullīti palika dzīvi.

72.      Trešais dēls.

Tēvs mirdams aicina savus trīs dēlus pie sevis un saka: „Kad nomiršu un jūs mani apraksit, nāciet pirmās trijās naktis katrs savu nakti manu kapu sargāt, lai man nenotiktu nekāds ļaunums.“

Dēli arī apsolās visu izdarīt. Tēvs nomirst, dēli savīkš bēres un aprok tēvu. Pirmajā vakarā vajadzēja iet vienam sargāt tēva kapu. Bet abi vecākie dēli pastāvēja, lai iet jaunākais. Jaunākajam bija laba sirds, viņš negribēja ar brāļiem strīdēties un padevās tiem. Pirmajam vajadzēja iet vecākajam, bet tas liek, lai iet jaunākais. Šim pašam neesot vaļas.

Jaunākais arī aiziet, atsēstas uz tēva kapa un sarga. Ap pusnakti iznāk mirušais tēvs no kapa un prasa: „Vai te mans vecākais dēls sarga?“

„Nē, jaunākais!“

„Kādēļ tad vecākais nenāca?“

„Viņam neesot vaļas.“

„Ka tu mani paklausīji, tad es tev dāvinu šo sidraba

svilpīti. Kacl tu papūtīsi to svilpīti, tad atskries sidraba zirgs ar sidraba segliem, un uz tiem segliem būs ari skaistas sidraba drēbes.“

To izstāstījis, tēvs atkal pazuda. Hitā atnāk muļķabrālis mājā, gudrie brāļi nekā neprasa, šis ar nekā nestāsta. Vakarā būtu jāiet vidējam brālim tēva kapu sargāt, bet arī tas liek jaunākajam brālim sargāt. Jaunākais sarga atkal tāpat kā izgājušo nakti. Pusnaktī iznāk tēvs un prasa: „Vai te mans vidējais dēls sarga?“

„Nē, jaunākais!“

„Kādēļ vidējais nenāca?“

„Viņam neesot vaļas.“

„Šoreiz es tev dāvinu zelta svilpīti, kad tu to pūtīsi, iad atskries zelta zirgs.“

Tēvs pazūd, muļķabrālis rītā atnāk mājā. Vakarā nu jāiet viņam pašam sargāt, brāļi tagad neliekas ne zinis. Viņš aiziet, atsēstas uz kapa, pusnaktī iznāk tēvs un prasa: „Vai te mans jaunākais dēls sarga?“

„Es pats jau esmu.“

„Labi, dēls, ka mani klausīji. Tad še tev vēl trešā dāvana, dimanta svilpīte. Kad to pūš, tad atnāk dimanta zirgs.“

To sacījis, tēvs pazūd. Muļķabrālis atnāk rītā atkal mājā. Brāļi nekā neprasa, šis nekā nestāsta.

Tās zemes ķēniņš bijis jau ļoti vecs, viņam bijusi viena pati meita, un tā bijusi dikti skaista. Skaistajai princesei bijis dikti daudz precinieku, tā ka ne iēvs, ne meita nezinājuši, kuru ņemt, kuru neņemt. Nu ķēniņš licis uztaisīt augstu glāžu kalnu, iedevis savai meitai spožu dimanta gredzenu un uzsēdinājis viņu tai kalnā. Tad viņš licis izziņot pa visām valstīm: „Kas uzjās šai glāžu kalnā un nomauks manai meitai gredzenu no pirksta, tas dabūs manu meitu par sievu.“ Sabraukuši nu gan daudzi ķēniņu dēli, bet neviens nevarējis uzjāt tai glāžu kalnā. Tad sākuši rāpties tai kalnā šādi tādi precinieki, bet tiem ar neizdevies, taisījušies arī abi gudrie brāļi uz jāšanu, bet muļķabrālis ar ieprasījies: „Vai es ar nevarētu līdza jāt?'“

Brāļi atbildējuši: „Kā tu, muļķis, vari ķēniņa meitai rādīties?“

Kad gudrie aizjājuši, muļķis prasījies mātei uz mežu sēņot. Māte atļāvusi. Muļķis aizgājis gan uz mežu, bet pakāris sēņu groziņu kokā un papūtis sidraba stabulīti. Tūlīt atskrējis sidraba zirgs ar skaistām sidraba drēbēm. Viņš steigšus vien pārģērbies, kāpis sidraba zirgam mugurā un aizjājis uz glāžu kalnu. Paļājies līdz pus kalnam, viņš griezies atkal atpakaļ un pazudis. Visi ļaudis brīnījušies, kas tas par bagātu ķēniņa dēlu.

Mežā muļķītis atlaidis savu zirgu, pārģērbies vecajās drēbēs, pielasījis steigšus savu grozu ar vecām, tārpainām sēnēm un nācis uz māju. Māte bijusi dusmīga, ka šis tādas nederīgas sēnes mājā nesot. Atjājuši arī gudrie brāļi un stāstījuši, kādu šie bagātu ķēniņa dēlu esot redzējuši.

Otrā dienā brāļi atkal jājuši uz glāžu kalnu un muļķīti atstājuši mājā. Tas izprasījies mātei uz mežu sēņot, atsaucis šoreiz zelta zirgu un uzjājis jau gandrīz līdz galam, bet tad atkal griezies atpakaļ un aizjājis projām. Ļaudis tikai nobrīnījušies, ka viņš tik ātri pazudis.

Mežā muļķītis atlaidis zirgu, pārģērbies, salasījis tārpainas sēnes un atnācis mājā, it kā nekas nebūtu noticis. Māte ar nodomājusi, ka dēls laikam dumjš, ka lasa tādas sēnes. Kad gudrie brāļi atjājuši, tie atkal stāstījuši, ka šodien redzējuši vēl lepnāku jātnieku, kas uzjājis gandrīz jau pašā kalna galā.

Arī trešajā dienā gudrie brāļi nepaliek mājā un jāj uz glāžu kalnu, bet muļķītim pavēl mājā sēdēt. Māte nu ar vairs negrib laist viņu sēņot. Šis māk labi mīļi lūgties, un māte ar atlaiž. Šoreiz viņš aizjāj ar dimanta zirgu, pats ar ģērbies dimanta drēbēs. Uzjāj droši pašā kalna galā.

saņem ķēniņa meitas gredzenu, tad aizjāj un pazūd aiz ļaužu bara.

Muļķītis aizjāj uz mežu, atlaiž zirgu, pārģērbjas, pielasa tārpainas sēnes, atnāk mājā. Atjāj arī brāļi un stāsta brīnīdamies, kā lepnais ķēniņa dēls uzjājis glāžu kalnā un dabājis princeses gredzenu.

Ķēniņš nu gaida, ka nāks tas princis, kas noņēmis viņa meitas gredzenu, bet neviens nenāk. Tad ķēniņš saaicina visus savus pavalstniekus pie sevis, lai dabūtu zināt, kas saņēmis to gredzenu. Izmeklē arī abus brāļus, bet gredzena viņiem nav. Pēdīgi aicina arī muļķīti, kas aptinis vienu pirkstu ar lupatu. Atraisa lupatu un nu redz, ka viņam pirkstā ķēniņa meitas gredzens. Vecajam ķēniņam gan nepatika tāds znots, ko ļaudis turēja par muļķi, bet kad viņš atjāja ar savu dimanta zirgu dimanta drēbēs, tad viņš arī saprata, ka muļķis varbūt ir gudrāks par dažiem gudrajiem.

73.      Padēls un īstais dēls mežā.

Kādai mātei bija īstais dēls un padēls. Padēlam bija kupris mugurā, un pamāte viņu ne acu galā nevarēja ieraudzīt. Katru dienu bārenim bija jāiet ganos un tai pašā laikā jāpadara vēl citi darbi.

Reiz atkal kuprainais puika gana govis un aitas un ganīdams pin pamātei grozu. Te iznāk no meža liels lācis, pieiet pie puikas un saka: „Palīdzi man krāsni izkurināt!“

Puika paklausa. Sameklē mežā malku un sāk kurināt lāča krāsni. Krāsni izkurinājis, puika grib iet pie saviem lopiem, bet lācis viņu aiztur, prasīdams: „Ko tu vēlies par savu darbu?“

Puika, baidīdamies, ka lopi kur neaizklīst, sāk tikai raudāt un nevar nekā izrunāt. Lācis atkal prasa: „Saki man, ko tu gribi, es tev palīdzēšu.“

Puika raudādams atbild: „Es gribētu, ka es varētu savu kupri no muguras izdziedēt. Pamāte jau tā mani moka ar darbiem, bet kupra dēļ mani vēl apsmej ..

Lācis ir ar mieru un saka: „Es tev palīdzēšu, bet papriekšu tu man izsukā muguru un nomazgā kājas!“

„Labi!“ atbild kuprainītis, „es varētu gan to izdarīt, bet man ir bailes lopus atstāt. Ja es pazaudēšu lopus un nesapīšu grozu, tad pamāte mani sitīs.“

„Viss būs labi!“ saka lācis, „nāc tikai man līdza!“ Puika nu aiziet ar lāci uz pirti un sāk viņam mazgāt kājas un muguru. Perot lācim muguru, puika uzreiz mana, ka lāča vairs nav, bet viņš per pats savu kupru. Kuprs viņam noiet, turpat stāv jauns grozs, pilns ar zelta naudu, un visi lopi ēd mierīgi zāli. Vakarā puika dzen priecīgs savus lopus mājā un izstāsta visu pamātei, ko redzējis un piedzīvojis.

Otrā rītā pamāte grib, lai nu viņas īstais dēls ietu ganos. īstajam dēlam bija sarkans deguns, un māte gribēja, lai šis no tā lūkotu izdziedēties. Tāpat arī māte cerēja dabūt grozu ar zelta naudu.

īstais dēls ar sarkano degunu nu aiziet ganos, sēd pie saviem lopiem, dzied un pin grozu. Iznāk lācis no meža un liek ganam krāsni kurināt, kur pīrāgus cept. Puika atbild: „Cik tu gudrs! Man jāgana lopi un jāpin grozs!“

Lācis aiziedams nokrīt zemē, sasit sev kāju un lūdz puiku, lai sasienot šim sasisto kāju. Puika nu paņem koku un sāk lācim sist pa galvu. Tai brīdī aizskrien viņa lopi, puika sāk dzīties lopiem pakaļ, un lācis aizbēg uz mežu.

Visu dienu puika izmeklējas lopus, bet nevar nekur atrast. Noguris un novārdzis viņš vakarā pārnāk mājā un liekas tūlīt gultā. No rīta nu visi redz, ka puikam viena deguna vietā ir tagad divi sarkani deguni. Tā nu viņam jāpaliek neglītam un nabagam.

Tad padēls atstāj savu pamāti, aiziet uz pilsētu un dzīvo laimīgi un bagāti.

74.     Jauneklis.

Glāžu kalnā bija apburta princese. Turpat dārzā bija zelta ābele ar vienu ābolu, ko apsargāja viens ērglis. Bija izsludināts: kas to ābolu noraus, tas dabūs skaisto princesi par sievu.

Tur nu jāja gan prinči, gan bruņenieki, bet neviens nevarēja kalnā uzjāt. Tiklīdz būtu kalna galu sasnieguši, ērglis izknābis zirgiem un cilvēkiem acis, un visi atkrituši atpakaļ, tā ka apkārtne gar kalnu izskatījusies kā kāda kapsēta. Te nu radās atkal kāds sirsnīgs jauneklis, kas ar savu zirgu devās kalnā. Tiklīdz viņš bija kalna galu sasniedzis, ērglis viņam iecirta savus nagus miesā un pacēla to augstu gaisā, bet viņš satvēra ērglim abas divas kājas, tā ka ērglis nu laidās ar viņu pa dārzu apkārt. Kad nu viņi bija tā pielaidušies pie zelta ābeles, viņš izrāva no savas kabatas nazi un nogrieza ērglim abas kājas.

Jauneklis norāva zelta ābolu un iemantoja princesi, bet ērgļa asinis uzmodināja visus nositušos cilvēkus un zirgus.

75.      Pateicīgie kustoņi.

Ķēniņam bija trīs meitas: viena paša un divas audžu meitas. Paliek viņš it vecs, sāk meklēt znotu, lai tas viņa vietā valdītu. Bet kam lai meitu uzticētu? Šādam tādam jau to nevar. Ķēniņš izsludina, ka preciniekos var pieteikties visi, kas tikai vēlētos viņa meitu, bet dot viņš to došot tikai tam, kas izdarīšot viņa uzdotos trīs darbus. Preciniekus, kas to neizdarīšot, likšot nokaut.

Lai gan bija piedraudēts tik liels sods, tomēr precinieku sanāca diezgan daudz. Tā arī kāda tēva divi dēli devās ceļā uz ķēniņa pili pie princeses precībās. Trešajam dēlam, muļķim, bija jāpaliek mājās.

Ceļā abi gudrie dēli satika vecu vīriņu. Šis iiem prasīja: „Nu, dēliņi, kur tad iesit?“

Abi dēli itin lepni, kā jau ķēniņa meitas precinieki, atsauca vecajam vīriņam: „Kas tavam degunam gar to daļas?“ un gāja tālāk. Mežā abi precinieki atrada skudru pūzni un izspārdīja pūzni ar visām skudriņām uz visām pusēm. Tālāk viņi nonāca pie ezera un sāka pārgalvīgi apmētāt pīles akmeņiem. Turpat ezermalā bija liepas ar bišu kokiem. Abi brāļi saskaldīja bišu kokus, izēda medu un tad visu tāpat atstāja. Viņi nonāca pie ķēniņa un pieteicās par preciniekiem. Ķēniņš viņiem katram uzdeva trīs darbus, bet dēli tos nevarēja izdarīt, un viņus nokāva.

Muļķis gaidīja, gaidīja abus gudros pārnākam, bet tie vairs nepārnāca. Nu muļķis sataisījās par precinieku pie ķēniņa meitas. Ceļā viņš tāpat satika vecu vīriņu. Tas viņam prasīja: „Dēliņ, uz kurieni tu iesi?“ -

„Es nu, tētiņ, arī gribu kļūt par ķēniņu. Eimu patlaban pie princeses uz precībām.“

„Ej, ej, dēliņ, bet iedams noslauki savu veco brāļu pēdas!“

Muļķītis atnāca pie izspārdītā skudru pūžņa un ņēmās to atkal izlabot: savilka visus grunčus kopā, saslaucīja visas izsvaidītās skudru oliņas un sakrāva pūzni tādu pašu, kāds tas bijis agrāk. Pēc tam viņš gāja tālāk, kamēr nonāca pie ezera. Te bija sasvaidīti visvisādi sprunguļi iekšā, tā ka nabaga pīlītes nemaz nevarēja papeldēt. Muļķītis izlasīja visus sprunguļus no ezera un paēdināja pīles ar maizi. Arī par aplaupītām bitēm viņš apžēlojās: sastīpoja saskaldītos auļus, sabāza tur iekšā atlikušās šūnas un tad gāja pie ķēniņa pieteikties par precinieku.

Ķēniņš viņam tūlīt uzdeva pirmo darbu: izsēja sieku linsēklu mauriņā, un muļķītim vajadzēja nakti visas sēklas salasīt atkal siekā. Ja to neizdarīs, tad galvu nost. Muļķītis nosēdās uz mauriņa pie tukšā sieka un sāka raudāt, raudāt, kamēr iemiga. No rīta viņš pamostas, un ko redz? Sieks pilns linsēklām, patlaban vēl beidzamās skudriņas ienes pa sēkliņai un tad tek projām uz mežu. Muļķītis nu ir priecīgs, mazākais pirmais darbs nu ir padarīts, un galva uz šo dienu droša.

Ķēniņš atnāk un par lielu brīnumu atrod linsēklas salasītas. Viņš tagad paņem vairākas kopā sasietas atslēgas, atraisa vaļām un iesviež ūdenī. Muļķītim atslēgas jāizvelk no ezera. Kā lai to izdara? Nabadziņš atkal sāk raudāt. Ķēniņš vairāk neliekas neko zināt, iet projām un atstāj muļķīti raudam.

Kamēr šis tur vēl malā raud, atpeld pīles un palien zem ūdens. Pēc brītiņa viņas atkal uznāk augšā un iznes malā iesviestās atslēgas. Muļķītis nezin no priekiem ko darīt, ko ne. Arī otrs darbs viņam izdevies. Atnāk ķēniņš, paņem atslēgas un brīnās atkal, kā šis to varējis izdarīt.

Uzdod muļķītim trešo darbu. Jāuzmin, kura no visām trim priekšā vestajām princesēm ir ķēniņa īstā meita. Visas Irīs ir vienāda auguma, vienādos apģērbos, visām trim vienādiem lakatiem aizklātas acis. Muļķis nu ir pavisam spostos. Viņš domā: „Pirmā būs tā īstā, nē — otra, trešā.“ Nabadziņš nezina, ko lai saka, kuru lai min. Visas (rīs nostājas rindā. Viņš skatās, skatās — visas kā uz matu vienādas: tāda kreisā pusē, tāda vidū, tāda labā pusē. Te viņš dzird, ka viena liela bite rūc gar viņa ausīm: „Tā viduvējā, tā viduvējā!“

Viņš uz laimi sper arī vaļā: „Tā viduvējā!“

Un patiesi, viduvējā nolaiž lakatu, nāk un ķeras viņam gar kaklu. Arī vecais ķēniņš tūlīt klāt, sauc viņu par znotiņu un runā par kāzām. Tā muļķis kļuva par ķēniņu.

PIEZĪMES

Par krājumā ievietoto pasaku teicējiem, uzrakstītājiem, pasaku agrākiem publicējumiem un to iedalījumu saskanīgi ar starptautisko Anti Ārnes, Arnes-Tompsona vai latviešu pasaku rādītāju sniedzam šādas ziņas:

1.    Zvēri rok upi. Teicējs Fr. Mūrnieks Lejas pagasta Kurmjos. Ievietota Fr. Brīvzemnieka krājumā, P. Šmita krāj. I sēj., Nr. 218,12.

Arnes kat. AUS ļ5.ļ nrs.

Ig. teiku kat. FFC 25.

2.     Daugavas rakšana. Teicējs M. Lodziņš Jaunsērpill. Publicēta Lercha-Puškaiša krājuma „Latviešu teikas un pasakas“ VIT sēj. II daļā Nr. 50, P. Šmita krāj. I sēj.

Arnes kat. AUS 5. nrs.

3.    Varenais cilvēks. Teicējs nezināms. Uzrakstījis Bonifacijs Trokšs, skolnieks, Rēzeknes apr. Galēnu pagastā. Agrāk nepublicēta (Latv. ZA Folkloras Institūta krājumos Nr. 802, 460).

L. M. *157. urs.

4.     Bezzirga rati. Teicējs Jānis Bisenieks Gulbenē. Ievietota Lercha-Puškaiša krājuma „Latviešu teikas un pasakas“ VI sēj. Nr. 122, P. Šmita krājumā VIII sēj.

Arnes kut. 515. B nrs.

5.     Kā ķēniņa dēls sievu dabūjis. Teicējs Krišjānis Zvejnieks, 76 g. v., Bauskas apr. Rundāles Māliņos. Agrāk nepublicēta (Latv. ZA Folkloras Institūta materiali 968, 5048).

Arnes kat. 575. nrs.

6.    Dzelzu puika. Teicējs K. Puniņš Jelgavas apr. Mežmuižas pag. Uzrakstījis skolnieks. Agrāk nepublicēta (ZA Folkl. Institūta materiali 1385, 47).

Arnes kat. 1650. Aļ nrs.

7.    Brlnum meistars. Teicējs Pēteris Mārks, 49. g. v., Madonas apriņķa Ļaudonas pag. Agrāk nepublicēta (ZA Folkl. Inst. mat. Bb. 17, 4944).

Ārnes kat. 575. nrs.

S. Trīs brīnuma amatnieki. Teicējs Ģirts Leimanis Arlavas pag. Pūņu nespējnieku patversmē 1929. g. Agrāk nepublicēta. (ZA Folkl. Inst. inater. 237, 799).

Ārnes kat. 575. nrs.

9.    Zelta laiva. Teicējs J. Gobziņš ar Šmitu Jāni Rudbāržniekos. Ievietota Lerclīa-Puškaiša krājuma VI sēj., 122, 5.

Ārnes kat. 515. B nrs.

10.    Brīnuma laiv a. Teicējs V. Vīdneris 1879. g. Skrundiniekos. Pirmiespiedums Brīvzemnieka krājumā; Lercha-Puškaiša krājuma VI sēj., 122, 2.

Ārnes kat. 515. B nrs.

11.    Ķēniņa dēls ar spārniem. Teicējs Kalniņu Jēkabs Ozolniekos (Paulsguadē). Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II, 24, 5, 5; P. Šmita krāj. VIII sēj.

Ārnes kat. 575. nrs.

12.    Zelta spārni. Uzrakstījis A. Lerchis-Puškaitis Džūkstē-Pienavā.

I.                                              ercha-Puškaiša krājuma 1 sēj., 128; P. Šmita krāj. VIII sēj.

Ārnes kat. 575. nrs.

15. Koka dzērvīte. Teicējs S. Matisons Domopolē. Uzrakstījusi A. Gari-Juone. Iespiesta „Latvju kult.“ krājumā un P. Šmita krāj. VIII sēj.

Ārnes kat. 575. nrs.

14.    Trīs vēja mezgli. Teicējs Fr. Baumanis Dzirciemā. Uzrakstījis Ernsts Birznieks-Upltis. Iespiesta Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj.,

II.    28, 2, 2; P. Šmita krāj. VIII sēj.

Ārnes kat. 578. nrs.

15.    Brīnuma mālderis. Teicējs Valters Valdemārpilī (Sasmaka) 1879. g. P. Šmita krāj. VIII sēj.

Ārnes kat. ļ592.ļ nrs.

16.    Brīnuma vārds. Teicējs A. Vaskis Tukumā. Iespiesta P. Šmitu krāj. VIII sēj.

Ārnes kat. ļ562.) nrs.

17.    Lasīt māka. Teicējs K. Tārzieris Cēsu apr. Druvienā. Iespiesta Brīvzemnieka krāj.; Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II, 22, 5, 4; P. Šmita krāj. III sēj.

18.    Kalns, augot atveries! Teicējs F. Reķis Rendā. Iespiesta Brīvzemnieka krāj.; P. Šmita krāj. IX sēj.

Ārnes kat. 676. nrs.

19.    Zivs palīg s. Teicējs Audzis Inciemā. Iespiesta Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II, 24, 4, 1; P. Šmita krāj. IX sēj.

Arnes kat. 675. nrs.

20.    Brīnuma lakatiņš. Uzrakstījusi skolniece A. Daukšta Latgalē. R. Tabiņes krājumā; P. Šmita krāj. VIII sēj.

Arnes kat. 563., 592. nrs.

21.    Sērdieņa stabule. Uzrakstījis A. Lerchis-Puškaitis DžūkstēPienavā. Lercha-Puškaiša krāj. III sēj., 11.

Arnes kat. 592. nrs.

22.    Brīnuma gredzens. Teicējs M. Ozols Dursupē. Lercha-Puškaiša krāj. IV sēj., 18, 3.

Arnes kat. 560. nrs.

23.    Soma, atveries! N. Rancāna krājumā. P. Šmita krāj. VIII sēj.

Arnes kat. ļ563.ļ nrs.

24.    Burvju dzirnaviņu s. Uzrakstīj is A. Lerchis-Puškaitis. 1’. Šmita krāj. VIII sēj.

Arnes kat. 565. nrs.

25.    Burvju putns. Teicējs I. Ozols Saukā. Iespiesta Brīvzemnieka krāj.; Lercha-Puškaiša krāj. VI sēj., 117, 3.

Arnes kat. 567. nrs.

26.    Brīnuma priekšmeti. Teicējs J. Pločkalns Skrundā. Lercha-Puškaiša krāj. V sēj., 101.

Arnes kat. ļ562.1 nrs.

27.    Vīrs, kas pārvēršas par putnu, briedi un zivi. Uzrakstījis J. Miglenieks Daugavpils apr. Pustinas pag. P. Šmita krāj. IX sēj. Arnes kat. 665. un 300. nrs.

28.    Zaldāts un trīs māsas. Uzrakstījis J. Kiulenīks Vārkavas pag. Bernānu ciemā. P. Šmita krāj. IX sēj.

I,      . M. *315. nrs.

29.    Zaķu gans. Teicējs P. Strauss Ērberģē. Lercha-Puškaiša kraj. IV sēj., 222 (57, 2); P. Šmita krāj. VIII sēj.

Arnes kat. ļ570.ļ nrs.

30.    Avju gans par ķēniņ u. A. Lerchis-Puškaitis Džūkstē-Pienavā. Lercha-Puškaiša krāj. II sēj., 52.

Arnes kat. — nav nra.

31.    Lāču Krišus. Teicējs M. šiniiņš Bauskas apr. Bruknas pag. Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II, t8, II, 5; P. Šmita krāj. II sēj.

Ārnes kat. 301. В nrs.

32.    Ķēves dēls. Teicēji O. Kanaviņš ar Nesleri Gulbenē. LerchaPuškaiša krāj. VI sēj., 115, 14; P. Šuiita krāj. II sēj.

Arnes kat. 301. B. 302. nrs.

35. Zirņa dēls. Teicējs P. Biedriņš Dursupē. Lercha-Puškaiša krāj. IV sēj., I; P. Šmita krāj. II sēj.

Arnes kat. 301. В nrs.

34.    Spēka Krišus. Uzrakstījis A. Lerchis-Puškaitis Džūkstē-Pienavā. Lercha-Puškaiša krāj. I sēj., 12; P. Šmita krāj. VIII sēj.

Arnes kat. 300. nrs.

35.    Spēka Ancis. Teicējs Mārtiņš Stārķis Lielvārdē. Brīvzemnieka krāj.; Lercha-Puškaiša krāj. VI sēj., 112, 15; P. Šmita krāj. VIII sēj.

Arnes kat. 650. A nrs.

36.    Kalēja dēls. Teicējs Žanis Treijers Kalētu pag. Gramzdā 1896. g. Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., I, 5, 4, 10-a.

Arnes kat. 301. A nrs.

37.    Kalējpuika. Teicējs Maksims ar J. Pelēku Cēsu apr. Araišos. Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., I, 5, 4, 11.

Ārnes kat. 301. A nrs.

38.    Stiprais Ansis. J. Gobziņš Dursupē. Lercha-Puškaiša krāj.

IV   sēj., I, 4.

Arnes kat. 301. В nrs.

39.    Stiprais dēls. Uzrakstīta Vidzemē. Iespiesta Brīvzemnieka krājumā. Lercha-Puškaiša krāj. VI sēj., 112, 12.

Arnes kat. 301. nrs.

40.    11 i ņ š. Teicējs A. Ģēģeris Cēsu apr. Vecpiebalgā. Iesp. Brīvzemnieka krāj. .Сборник“; Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II, 18, IV, 4.

Arnes kat. 301. В nrs.

41.    A 11 n u ž a s dels. Teicējs Fricis Kalnupis Mēdzūla 1889. g. Brīvzemnieka krāj.; Lercha-Puškaiša krāj. VI sēj., 115, 7.

L. M. *300. B nrs.

42.    Spēka dēls. Taupmanis Rudbāržos. Lercha-Puškaiša krāj.

IV    sēj., 1, 6.

Ārnes kat. 650. A, 301. B nrs.

45. Stiprais. D. Ozoliņš Jaunvārē, J. Brunovs Grauzdē. LerchaPuškaiša krāj. VI sēj., 115, 2.

Arnes kat. 301. B nrs.

44.     Čūsku ķēniņa kronis. Uzrakstījis J. Ropais Vecpiebalgā. Iespiesta laikraksta „Balss“ 1892. g. 45. n-rā. P. Smita krāj. IX sēj.

Arnes-T. kat. ļ672.1 nrs.

45.Ceļojums uz viņu sauli. J. Ozols, Saukā. Lercha-Puškaiša krāj. V sēj., 117, 1.

Arnes kat. ļ460., 465. Cļ nrs.

46.Atrastais puika. Teicējs J. Indāns Aglūnā. P. Šmita krāj.

V    sēj.

Arnes kat. 461. nrs.

47.     Tēva dēls. K. Ansons Vētrenieku Bičujos. Lercha-Puškaiša krāj. VI sēj., 125, 13.

Arnes ķat. ļ554.ļ nrs.

48.     Apburtie prinči. Āboliņš Rūjienā. Brīvzemnieka krāj.; Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., I, 613, III, 3.

Arnes kat. 306. nrs.

49.     Dimanta zirgs. A. Lerchis-Puškaitis Džūkstē-Pienavā. LerchaPuškaiša krāj. I sēj., 36.

Arnes kat. 314. nrs.

50.     Raganu kāvēji. H. Skujiņš, Andris Ziemelis Valkas apr. Aumeistaros. P. Šmita krāj. II sēj.

Arnes kat. 303., 301. A nrs.

51.     Brīnuma putns. Uzrakstījis E. Birznieks-Upītis. Lercha-Puškuiša krāj. VII sēj., II, 25, I, 2.

52.kaķa kungs. Rancana krājumā Latgale; P. Šinita krāj. VIIsēj.

Arnes kat. 545. B nrs.

33.   zirgs par palīgu. Uzrakstījis A. Lerchis-Puškaitis DžūkstēPienavā. Lercha-Puškaiša krāj. IV sēj., 13, 5.

L. M. *315, nrs.

54.   Ķēniņa medinieks. Uzrakstījis A. Bīlcnšteins Jelgavas apr. Jaunaucē. Lercha-Puškaiša krāj. VI sēj., 154, 5.

Arnes kat. 465. A nrs.

55.   atrastiņš. Teicējs J. Poriņš Lašu pag. Zvirbuļu mājās. LerchaPuškaiša krāj. VII sēj., II, 24, 3, 61.

Arnes kat. 531. nrs.

56.   trīs brīnuma mantas. Teicēja M. Mūrēna Nīcā. P. Šmita krāj. VI sēj.

Arnes kat. 400., 518. nrs.

57.   pieci savādi stiprinieki. Izrakstījis Kreicberģis Dzirciemā. Lercha-Puškaiša krāj. VI sēj., 122. 3.

Arnes kat. 513. A nrs.

58.   p a s t a r i s. uzrakstījis Lerchis-Puškaitis Džūkstē-Pienavā. LerchaPuškaiša krāj. JII sēj., 2.

Arnes kat. ļ554.ļ, 302. nrs.

59.   brīnuma dēli. Uzrakstījis J. Ozols Saukā. Brīvzemnieka krāj.; Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II, 27, 24, 4.

Arnes kat. 707. nrs.

60.   bārenīte un mātes meita. Uzrakstījis F. Rēķis Rcndā. Brīvzemnieka krāj. „Сборник*; Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II,

27,  9, 6.

Arnes kat. 480. nrs.

61.   pameita pirtī. Uzrakstījis Lerchis-Puškaitis Džūkstē-Pienavā. Lercha-Puškaiša krāj. I sēj., 138.

Arnes kat. 480. nrs.

62.   garā pupa. l. Bērziņš ar Rezevsku Irlavā. Lercha-Puškaiša krāj. III sēj., 33.

Arnes kat. 480. nrs.

63.   pameita sumpurņa pilī. Teicēja Л. Kalna Nīcā, 42 g. v. P. Smita krāj. V sēj.

64.    Pameita un īstā meita. Uzrakstījis Lerchis-Puškaitis Džūkstē-Picnavā. Lercha-Puškaiša krāj. II sēj., 5.

Ārncs kat. 480. nrs.

65.   pameita un trijace mātes meita. Teicēja Fr. Sulcs Tukuma apr. Dzirciemā. Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II, 27, I, 1.

Ārnes kat. 511. nrs.

66.   baltā un melnā līgava. Uzrakstījis Žiema Mežotnē. Lercha-Puškaiša krāj. IV sēj., 56, 2.

Arnes kat. 403. nrs.

67.    Ķēniņa dēls apprec bārenīti. J. Simenovs Dolē. Brīvzemnieka krāj.; Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II. 27, 20, 2.

Arnes kat. 510. A nrs.

68.    Cūku meita. A. Graudiņa. P. Šmita krāj. VI sēj.

Arnes kat. 510. A, B nrs.

69.    Karaļdēls apprec pameitu. Teicēja Miglava Rūjienā. P. Smita krāj. V sēj.

Arnes kat. 480. nrs.

70.   Ķēvju gans. Teicējs P. Češļa Sakstagala pagasta Lipuru ciemā. P. Šmita krāj. VIII sēj.

Arnes kat. 554. nrs.

71.   bārenis pie niknā saimnieka. I. Dīcmanis Lieģos. Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II, 22, 1, 3. piezīme.

Ārnes kat. 511. nrs.

72.    Trešais dēls. P. Š. Raunā. P. šmita krāj. VI sēj.

Arnes kat. 530. nrs.

73.   padēls un īstais dēls mežā. Teicējs A. Dreiziņš Rēzeknes apr. Makašēnu pag., 65 g. v. P. Šmita krāj. V sēj.

Ārnes kat. ļ480.ļ nrs.

74.    Jauneklis. Teicēja K. Pelnēna Nīcā. P. Šmita krāj. VI sēj.

Arnes kat. ļ530.ļ nrs.

75.   pateicīgie kustoņi. Teicēja Bille Freiberga Tukuma apr. Dzirciema pag. Uzrakstījis E. Birznieks-Upītis. Lercha-Puškaiša krāj. VII sēj., II. 22, 3, 3.

Apzīmējumi:

LP — Anša Lercha-Puškaiša sakrātās un publicētās „Latviešu tautas pasakas“.

Brīvzemnieks — Fr. Brīvzemnieka krājumā sakopotās.

Bīlcnšteins — A. Bīlenšteina krājumā sakopotās.

Latvju Kultura — „Latvju tautas pasakas“, Latvju Kulturas izdevums, Јšm. krāj. — „Latviešu pasakas un teikas“. Pēc Anša Lcrcha-Pitškaiša un citiem avotiem sakopojis un rediģējis prof. P. Šmits.

Latv. folkl. Inst. inat. — Z. A. Latviešu Folkloras Institūta materiali. Arnes kat. — Anti Arnes starptautiskais pasaku sižetu katalogs.

AUS — Arnes teiku katalogs.

Arnes-T. — Arnes-Tonipsona starptautiskais pasaku sižetu katalogs. L. M. — Latviešu (Mcdnes) pasaku katalogs.

Ig. teiku kat. — Igauņu teiku katalogs.

SATURS.

Tautas pasakas, docents J. N i e d r e .

I.

1.  Zvēri rok upi………………………………………

2.  Daugavas rakšana…………………………………

3.  Varenais cilvēks…………………………………..

II. Lielie izgudrotāji un amatnieki.

4.  Bezzirga rati……………………………………….

5.   Kā ķēniņa dēls sievu dabūjis…………………..

6.  Dzelzu puika……………………………………….

7.   Brīnummeistars……………………………………

8.  Trfl brīnuma amatnieki…………………………..

9.  Zelta laiva………………………………………….

10.  Brīnuma laiva……………………………………..

11.  Ķēniņa dēls ar spārniem…………………………

12.  Zelta spārni………………………………………..

13.  Koka dzērvīte……………………………………..

14.  Trīs vēja mezgli…………………………. ' .

13. Brīnuma mālderis…………………………………

III.   vārda brīnumspēks.

16.  Brīnuma vārds…………………………………….

17.  Lasīt māka………………………………………….

18.  Kalns, augot atveries!……………………………

19.  Zivs palīgs…………………………………………

IV.    brīnuma priekšmeti.

20.  Brīnuma lakatiņš………………………………….

21.  Sērdieņa stabule…………………………………..

22.  Brīnuma gredzens…………………………………

23.  Soma, atveries!……………………………………

24.    Burvju dzirnaviņas……………………………………………………..

25.    Burvju putns……………………………………………………………..

26.    Brīnuma priekšmeti…………………………………………………….

27.    Vīrs, kas pārvēršas par putnu, briedi un zivi

28.    Zaldāts un trīs māsas…………………………………………………..

29.    Zaķu gans………………………………………………………………….

30.    Avju gans par ķēniņu………………………………………………….

V. Teiksmainie stiprinieki.

31.    Lāču Krišus……………………………………………………………….

32.    Ķēves dēls………………………………………………………….. >

33.    Zirņa dēls…………………………………………………………………..

34.    Spēka Krišus……………………………………………………………..

35.    Spēka Ancis………………………………………………………………

36.    Kalēja dēls…………………………………………………………………

37.    Kalējpuika…………………………………………………………………

38.    Stiprais Ansis…………………………………………………………….

39.    Stiprais dēls……………………………………………………………….

40.    īliņš…………………………………………………………………………..

41.    Annužas dēls……………………………………………………………..

42.    Spēka dēls…………………………………………………………………

43.    Stiprais……………………………………………………………………..

VI. Varoņi ar brīnuma spēku.

44.    Čūsku ķēniņa kronis……………………………………………………

45.    Ceļojums uz viņu sauli………………………………………………..

46.    Atrastais puika…………………………………………………………..

47.    Tēva dēls……………………………….. ………………………………..

48.    Apburtie prinči…………………………………………………………..

49.    Dimanta zirgs…………………………………………………………….

50.    Raganu kāvēji…………………………………………………………….

51.    Brīnuma putus……………………………………………………………

52.    Kaķa kungs……………………………………………………………….

53.    Zirgs par palīgu………………………………………………………….

54.    Ķēniņa medinieks……………………………………………………….

55.    Atrastiņš…………………………………………… 9 •

56.    Trīs brīnuma mantas……………………………………………………

57.    Pieci savadi stiprinieki

58.    Pastaris ….

VII. Bārenīte, pameita; padēls un trešais dēls.

59.    Brīnuma dēli…………………………………………………………………..

60.    Bārenīte un mātes meita…………………………………………………..

61.    Pameita pirtī…………………………………………………………………..

62.    Garā pupa ,……………………………………………

63.    Pameita sumpurņa pilī……………………………………………………

64.    Pameita un īstā meita……………………………………………………..

65.     Pameita un trijace mātes meita………………………………………..

66.    Baltā un melnā līgava………………………………………………………

67.    Ķēniņa dēls apprec bārenīti………………………………………………

68.    Cūku meita…………………………………………………………………….

69.    Karaļdēls apprec pameitu………………………………………………..

70.    Ķēvju gans……………………………………………………………………..

71.    Bārenis pie nikuā saimnieka……………………………………………..

72.    Trešais dēls…………………………………………………………………….

75. Padēls un īstais dēls mežā…………………………………………………

74.    Jauneklis…………………………………………………………………………

75.     Pateicīgie kustoņi……………………………………………………………

Piezīmes……………………………………………………………………………….

*

Apzīmējumi………………………………………………………………………….

[1] К. В. Островитянов, Очерки экономики докапиталистических формаций А.Н. СССР, 194,5. g.

[2] Чернышевский, Эстетическое отношение искусства к действительности, 1945. g., 11. 1рр.

[3] turpat, 97.—98. !рр.

[4] f. engelsa vēstule jozefam Blochaiu 1890. g. 21. X, MarksaKiigclsu vēstules. Krāj. Маркс и Энгельс об искусстве, 1938. g., 15. lpp.

[5] sal. Акал. Ю. Соколов, „Русский фольклор“, 1941. "., и А. Н. Никифоров, „Фольклор Киевского периода“, „Ист. русск. литер." 1, А. Н. СССР, 1941. g. par šo pasaku vispārējo izcelšanos.

[6] Спутник фольклориста, изд. roc. музея, 1939. g.

[7] sal. а) Академ. Ю. Соколов, Русский фольклор, 1941. g., 74. Ipp. un b) zviedru folklorista Sidova (Sydow) referātu, citētu žurn. „Советская этнография № I 2, 1934. о-.

[8]

[9] staģene — pelavnīca, mazs šķūnītis.

[10] sērkociņi.

Content

Latviešu pasakas

TAUTAS PASAKAS.

LATVIEŠU TAUTAS PASAKAS.

1

II.Lielie izgudrotāji un amatnieki

3. Vārda brīnumspēks

IV. Brīnuma priekšmeti

V. Teiksmainie stiprinieki

VI. Varoņi ar brīnuma spēku

VII. Bārenīte, pameita; padēls un trešais dēls

PIEZĪMES

SATURS.